trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2010-11-25:
Jeg synes den rød-grønne gasskraftpolitikken fortjener en liten visitt i denne finansdebatten. Jeg hadde ikke trodd at SV og Senterpartiet ville gjøre urenset gasskraft stuerent i Norge, og også ville åpent subsidiere utslipp på flere millioner tonn CO2 i året. Fremskrittspartiet har tidligere vært alene om en slik politikk i Norge, men med de rød-grønne har Fremskrittspartiet fått selskap. Status for regjeringens gasskraftpolitikk er at den er konkurs. I 2005 lovet regjeringen å rense gasskraftverket på Kårstø innen 2009. I 2006 lovet regjeringen å rense Mongstad innen 2014. Vi husker alle statsministerens nyttårstale fra 2007. I dag kan ikke regjeringen love rensing verken på Kårstø eller Mongstad innen 2020. Blir dette virkelighet, kan vi antakelig se langt etter å innfri målsettingene i klimaforliket fra denne sal. Dette er alvorlig – en alvorlig melding for klimaet vårt. Når renseplanene går i vasken, skulle en tro at regjeringen, en regjering med SV og Senterpartiet om bord, i det minste ville sørge for at Mongstad- og Kårstø-gasskraftverkene ble pålagt å betale for CO2-utslippene sine – men den gang ei. De rød-grønne utslippskameratene subsidierer CO2-utslippene fra Kårstø og Mongstad med over 0,5 mrd. kr i året. Sammenliknet med gasskraftverket på Snøhvit, som betaler full CO2-avgift og full kvotepris, slipper Kårstø og Mongstad unna med en tiendedel av CO2-avgiften og får alle sine kvoter tildelt gratis fra staten. Avlysning av månelanding, skrinlegging av Kårstø-rensing og subsidiering av utslipp er det største politiske nederlaget i norsk politikk på veldig mange år, og dette kommer til å farge den rød-grønne regjeringens ettermæle. Det blir et kullsvart ettermæle. I Kristelig Folkepartis alternative budsjett foreslår vi full CO2-avgift på Kårstø og Mongstad, som på Snøhvit. Vi bevilger 55 mill. kr til å gjenoppta anbudskonkurransen for å få fullskala rensing på Kårstø. Regjeringen bryter med prinsippet om at forurenser skal betale – et hovedprinsipp i Soria Moria-erklæringen, et hovedprinsipp i festtaler, men dessverre ikke et hovedprinsipp i den konkrete politikken som i dag går gjennom dette hus.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
I Dagbladet i dag sier Erna Solberg og Siv Jensen at de har funnet sammen. Jeg er glad på deres vegne. Men dette er et politisk partnerskap som kan varig endre Skole-Norge. Vi risikerer å gå fra en god offentlig fellesskole med noen få private supplement til en offentlig fellesskole med et uoversiktlig antall privatskoleinnslag og kommersielle privatskoler. Det vil svekke innholdet i fellesskolen fordi det vil tappe den for ressurser, og det vil svekke oppslutningen om fellesskolen fordi de som har råd til det, vil velge privatskoler for sine barn. I sum vil det skape et A-lag og et B-lag i Skole-Norge. Det som er litt pussig, er at Høyre nesten ikke vedkjenner seg dette. Representanten Aspaker følte til og med behov for å presisere at Høyre satser på fellesskolen. Jeg registrerer også at Høyre heller ikke omtaler de private skolene i sitt alternative budsjett. De er ikke engang verdiget en fotnote i det 78 sider lange alternative budsjettet. Men i trontaledebatten måtte Høyre-leder Erna Solberg helt til slutt innrømme i avslutningsinnlegget sitt at jo da, de ville jo egentlig ha den gamle friskoleloven som gir et frislipp for privatskoler. De ville ha den tilbake. Når Solberg sier i dag at de har funnet sammen med Fremskrittspartiet, må vi ta det på alvor. Ja, ifølge Dagbladet sier representanten Solberg til og med at det er Fremskrittspartiet som har nærmet seg Høyre, og ikke omvendt. Da kan vi bare anta at når Fremskrittspartiet legger inn 70 mill. kr ekstra i tilskudd til private skoler, ligger dette tett inntil de prioriteringene som Høyre mener er riktig. Vi trenger ikke lure på hva dette betyr i praksis. Vi har jo sett deler av det før. Det var Høyre som åpnet for at et utenlandsk skolekonsern skulle åpne privatskoler i Norge. Det var Høyre som fristet privatskoleeiere til å sende søknader som tilsvarte en fordobling av antall privatskoleplasser. Det var Høyre som etterpå måtte se at de private John Bauer-skolene i Oslo og Bergen, som de selv hadde godkjent, ble avkrevd millioner av kroner av Utdanningsdirektoratet fordi skolene hadde brutt forutsetningene om at alle inntektene skal komme elevene til gode. Noe av det første vi gjorde i regjeringskontorene, var å stoppe privatiseringspolitikken til høyrepartiene. Vi vil ha en god offentlig fellesskole for alle. Vi vil ikke ha et A-lag og et B-lag i skolen. Nå som Høyre og Fremskrittspartiet selv sier at de har funnet sammen, har jeg noen skolepolitiske utfordringer til dem: Kan Høyre og Fremskrittspartiet garantere at de ikke vil tillate skoler som vil tjene penger på norske elever? Kan de garantere at de ikke vil svekke den offentlige fellesskolen med privatskoler som tapper fellesskolen for ressurser? Kan de garantere at de ikke vil slippe markedstenkningen inn i skolen? Det ville vært greit å få avklart dette.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2010-11-25:
Østfold har fått merke regjeringens næringsfiendtlige politikk. Ikke bare når det gjelder avgifter som fører til en stadig økende grensehandel, men også når det gjelder rammebetingelser til bedrifter som satser på fornybar energi, har regjeringens avgiftspolitikk fått negative følger. Tap av anbud er et resultat av at regjeringen brukte både måneder og år på å ta fornuftige avgjørelser for å gi norske forbrenningsanlegg en ørliten mulighet til å konkurrere med sine svenske kolleger, og den mye omtalte biodieselsaken førte til at Uniol som skulle produsere fornybart drivstoff, gikk konkurs. Regjeringspartienes medlemmer bagatelliserer hva som skjedde i biodieselsaken, men uforutsigbare rammebetingelser og avgifter som bidrar til konkurransevridning, får skadevirkninger som henger i i lang tid etter at regjeringen har fjernet avgiftene. Uforutsigbare rammebetingelser påvirker også satsingsviljen til utenlandske og lokale investorer som frykter at tilsvarende uforutsigbare krumspring fra den rød-grønne regjeringen kan føre til store tap. Fremskrittspartiet vil i motsetning til regjeringen sikre at Moss Lufthavn Rygge kan utvikle seg til en internasjonal flyplass. Vi vil gi konkurransedyktige rammevilkår, bl.a. for å skape utvikling i næringslivet og nye arbeidsplasser. Regjeringen hindrer også næringsutvikling med den nye plan- og bygningsloven som hindrer at lokale politikere kan ta avgjørelser for å skape utvikling i fylket. Finansministeren uttalte tidligere i dag at velferdstjenestene ikke skal være avhengig av den enkeltes økonomi, men politikken regjeringen fører, resulterer i det motsatte. Helseforsikring og privat behandling øker når regjeringen kun lar pasienter som betaler privat, få benytte store deler av det eksisterende behandlingstilbudet. Statsministeren kjenner tydeligvis ikke situasjonen. Han var stolt over at Ringvoll Klinikken faktisk hadde avtale med Helse Sør-Øst. Ja, det er riktig det – avtale for fire operasjoner av de 25 som de kan utføre. Da er det mye ledig kapasitet igjen. Hvordan sørger så regjeringen for å få folk over fra trygd til jobb? Det er ikke rart at regjeringen ikke forstår Fremskrittspartiets politikk. Ved å sørge for rask behandling, at folk blir friske, og at folk får hjelp til å komme i jobb, vil man unngå at flere er uføre. Regjeringen kutter i tiltaksplassene. De kutter i VTA-plassene. Tilretteleggingstilskuddet blir ikke forbedret. Kvalifiseringsplassene er det ingen grunn til å tro det vil bli flere av, og kanskje nettopp på grunn av den stønaden regjeringen har gått inn for, er det vanskelig for kommunene å opprette nok plasser. Antallet yngre arbeidsledige og trygdede øker. Fremskrittspartiet sier nei til passive stønader til yngre mennesker. Det må satses på å få ungdommen i arbeid. Når det gjelder kommunene, øker eiendomsskatten, og det er stikk i strid med det regjeringen har lovet. Regjeringen har lovet at skattene ikke skal øke. Eiendomsskatt er også skatt, og for folk flest spiller det ingen rolle hvem som krever inn skatten. Eiendomsskatten rammer enkeltmennesker.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Vi ønsker alle å leve trygge og gode liv. Trygghet for liv og helse, familie, hus og heim er viktig for alle. Trygghet kan bygges på mange måter, bl.a. gjennom en ansvarlig økonomisk politikk, som regjeringen fører. Regjeringens justispolitikk bidrar også til trygghet. Da Bondevik II-regjeringen var historie, sto det nærmere 3 000 straffedømte i soningskø. Denne lange soningskøen medførte stor frustrasjon: frustrasjon hos ofre som visste at gjerningspersonene gikk fri mens de ventet på å bli innkalt for å sone straffen sin frustrasjon hos de ansatte i kriminalomsorgen som følte at de aldri hadde hodet over vannet frustrasjon hos de straffedømte selv, som gjerne ville sone sin straff, slik at de kunne komme seg videre i livet som lovlydige borgere og sist, men ikke minst stor frustrasjon hos folk flest over de urimelig lange soningskøene Dette var en uholdbar situasjon som det måtte ryddes opp i. Regjeringen satte i gang et omfattende arbeid med en stortingsmelding som pekte ut retningen for kriminalomsorgen. Meldingen fikk det betegnende navnet Straff som virker – mindre kriminalitet – tryggere samfunn. Vi ser nå betydelige resultater av regjeringens målrettede innsats. Bevilgninger på nærmere 2 mrd. kr har bl.a. medført at antall straffegjennomføringsplasser fra 2006 er økt med om lag 800. Av disse er rundt 650 nye fengselsplasser. Innholdet i soningen er betydelig forbedret gjennom skoleavdelinger og bibliotek, rusmestringsenheter og Nav i fengsel – for å nevne noe. Jeg har brukt mye tid på å sette meg inn i justisfeltet og har bl.a. besøkt godt over halvparten av alle fengslene. De ansatte i kriminalomsorgen gjør en fantastisk jobb for enkeltmennesker og samfunnet og fortjener stor honnør. På min fengselsturné har jeg møtt mange innsatte som har fortalt at innholdet i soningen er avgjørende. Historien om han som tok fagbrev i bilfaget under soning, og som fikk fast jobb i bedriften hvor han hadde praksis, gjorde sterkt inntrykk på meg. Han skulle snart løslates og gjenforenes med kjæresten sin. Nå hadde han råd til å kjøpe seg egen leilighet og begynne på livet. Rusproblemene, og dermed den stadige jakten på penger med tilhørende kriminalitet, var erstattet med fullført utdanning, jobb og bolig – en skikkelig solskinnshistorie som viser at det nytter. I mai i år ble det lagt fram en nordisk tilbakefallsstudie. Den viser at Norge kommer best ut, med en tilbakefallsprosent på 20 pst. Det er et godt bidrag til et tryggere samfunn å få ned tilbakefallsprosenten.
Trond Helleland (Høyre), 2010-11-25:
Etter å ha hørt uttallige innlegg i kveld skulle en tro at en var på en debattcamp i AUF: Si så mye negativt du klarer om motstanderne, dvs. høyrepartiene, på 3 minutter! I innlegg etter innlegg har eget budsjett blitt lagt til side – siste innlegg var for så vidt et unntak – og egen politikk gjemt bort og usofistikerte angrep på Høyre framført i heseblesende tempo på inn- og utpust. Jeg lurer på om det er satt opp en premie til utdeling på juleavslutningen til den rød-grønne politiker som klarer å si mest negativt om sine motstandere på 3 minutter. Denne debatten avslører en regjering på defensiven. Hovedtemaet er hvor ille det vil gå landet når Norge får ny regjering i 2013. For det synes jo nærmest opplest og vedtatt i de mange innleggene at det blir et skifte, og at det blir interessant å høre hvem som skal være med. Er det Høyre og Fremskrittspartiet? Er det Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, osv.? Det har vært hovedtemaet hos de rød-grønne. Jeg må si det må være litt stusslig for en finansminister å sitte og høre på at hans partifeller og andre fra de rød-grønne kun er opptatt av andres politikk og ikke framhever det som de selv burde synes var et godt budsjett. Men, all right: Heikki Holmås holdt et innlegg tidligere i kveld. Siden han er leder i min komité, føler jeg at jeg må kommentere det. Han hadde en kjærlighetserklæring til norske distriktskommuner. Den kjærligheten deler jeg også. Men ifølge Holmås var den beste distriktspolitikken å sørge for god kommuneøkonomi gjennom overføringer fra staten. Jeg er enig i at en trenger en god kommuneøkonomi, men grunnlaget for den kommuneøkonomien må være den verdiskapingen som skjer lokalt. Det må jo være utviklingen av et dynamisk næringsliv som gir skatteinntekter, og som gir mulighet for å bygge ut den kommunale velferden. Det er noe den rød-grønne regjeringen bevisst har prøvd å svekke gjennom de årene den har sittet. Under Bondevik II-regjeringen var det sånn at 50 pst. av skatteinntektene ble beholdt i egen kommune. Før var det sånn at en andel av selskapsskatten, bedriftsskatten som skulle tilbakeføres til kommunen, ble igjen i kommunen. Nå er dette incentivet borte. Hva er det da som gjenstår? Det er ingen incentiver i kommuneøkonomien for å skape arbeidsplasser lokalt. Alt skal inn i statskassa for så å deles ut rundhåndet fra regjeringen. Dette er ingen god næringspolitikk. Når Heikki Holmås sier at den beste distriktspolitikken er å drive med fordeling av midler fra statskassa, må jeg si at jeg skjønner at det å legge vekt på næringsutvikling er underordnet. Høyre vil styrke næringsutvikling lokalt, herunder Norwegian Centres of Expertise, Arena og andre ting, som representanten Holmelid var bekymret for.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Vårt nye pensjonssystem er skapt for å sikre nye generasjoner gode pensjonsvilkår og for å hindre at velferdsordningene forfaller under tyngden av framtidas pensjonsbyrde. Folketrygden, obligatorisk tjenestepensjon og andre tjenestepensjoner vil i sum gi framtidas pensjonister bedre pensjonsytelser enn noen gang. Realverdien av våre pensjoner vil øke med 50 pst. fram mot 2050 – forutsatt at vi fortsatt holder oss med regjeringer som holder orden i økonomien. Bare ett parti står utenfor det politiske forliket om Pensjonsreformen. Fremskrittspartiet har etter hvert beveget seg fra flat minstepensjon til alle til dagens pensjonsordning i forbedret utgave. Altså: Da andre parti på Stortinget innså at dagens pensjonssystem verken er bærekraftig eller rettferdig, valgte Fremskrittspartiet å sende en gigantisk pensjonsregning til framtidige generasjoner. Om 40 år, og vi må tenke så langt i pensjonssammenheng, vil en forlengelse av dagens pensjonsordning koste 42 mrd. kr mer per år regnet i 2008-kroner enn den nye pensjonsordningen. Da vil det være færre yrkesaktive til å dele regningen. 42 mrd. 2008-kroner hvert år er ganske mye penger. For et slikt beløp kan vi faktisk gi sykehjemsplass til alle som trenger det, gi fattige barn gode oppvekstvilkår og attpåtil ha penger igjen til å innfri noen av Fremskrittspartiets samferdselsløfter. Men det er selvfølgelig for mye forlangt å kreve at Fremskrittspartiet skal se slike sammenhenger. I årene framover vil vi trenge mer arbeidskraft, bl.a. for å ta hånd om stadig flere eldre, som lever lenger, og som vil trenge mer omsorg og pleie mot slutten av sin levetid. Et av hovedmålene i Pensjonsreformen er derfor at det skal være lønnsomt å arbeide lenger. Et par tall kan belyse hva som skjer. Dersom den gjennomsnittlige pensjonsalderen øker med seks måneder, reduseres de årlige pensjonsutgiftene med 12 mrd. kr, og verdiskapingen blir om lag dobbelt så høy. Nå skal vi ikke vente at et parti som helst tenker fra den ene meningsmålingen til den neste, nærer særlig bekymring for framtidas generasjoner. Men Fremskrittspartiet skal gå inn i regjering med Høyre, og Høyre er en del av pensjonsforliket, og de bør bekymre seg over en framtidig regjeringspartner som gladelig setter pensjonsforliket over styr. Derfor er det først og fremst Høyres oppgave å avsverge Fremskrittspartiets pensjonsløfter.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Det har vært en interessant debatt, og det har i særdeleshet vært en interessant høst, særlig når man har vært vitne til Høyres forsøk på både å springe fra sin historie og å springe fra sin politikk. Det var nesten så man kunne få klump i halsen da man hørte Erna Solberg snakke varmt om et samfunn med små forskjeller. Egentlig er dette sosialdemokratiets totale triumf i norsk politikk, for til og med høyrepartiene erkjenner at samfunnskoden i Norge er at folk ønsker et samfunn med små forskjeller mellom folk. Men dessverre er nok det bare tom retorikk. Særlig ser vi det når vi ser nærmere på Høyres politikk og det de faktisk foreslår. Vi kan starte med den tiden da Høyre satt i regjering. Vi husker veldig godt at man i Verdal, mens Erna Solberg var kommunalminister, måtte si opp 20 lærere. Jeg husker veldig godt et møte jeg hadde med skoledrivere fra en ideell organisasjon som fryktet friskolen, fordi kommersielle aktører kom til å overkjøre dem. Vi husker også veldig godt et sterkt møte med en driver av en pleieinstitusjon som måtte skjære helt inn til beinet i sine tilbud til de eldre, og som faktisk satt og vurderte å måtte kutte ut smertelindring for eldre kreftsyke pasienter. Det var virkeligheten under Erna Solberg som kommunalminister. Vi kan se det også på Høyres forslag til endret skatteopplegg, hvor en person med 350 000 kr i årslønn får 2 000 kr mindre i skatt i året. Det er penger som sikkert kommer godt med. Du får nesten nok til å betale de 200 kr ekstra i måneden det koster med Høyres forslag om å heve prisen i barnehage, altså en skatteskjerpelse reelt sett. Men ekstra tydelig blir det når vi ser at tjener du over 3 mill. kr, får du 60 000 kr i skattelette. Jeg vil gjerne ha en forklaring fra Høyre på hvilket bidrag dette er til å skape et samfunn med mindre forskjeller. I tillegg vet vi at de ønsker et samarbeid med Fremskrittspartiet, et isblått regjeringsalternativ, som vil komme med angrep på arbeidsmiljøloven, arbeidslediges rettigheter og et privatiseringsjag. Man skal altså regjere sammen med en partiformann som har sagt at det blir total forandring og markedstenkning på alle nivåer. Hvordan skal man med et slikt alternativ skape et samfunn med mindre forskjeller mellom folk?
Olemic Thommessen (Høyre), 2010-11-25:
Høyre er et parti som vil ta alle virkemidler i bruk for å skape gode sikkerhetsnett. Høyre er et parti som setter handling og konkrete tiltak foran retoriske grep der man bruker mye tid og krefter på å skulle kapre hva enten det er den nordiske modellen, som etter hvert har blitt redusert til den norske modellen, eller, som det etter hvert nå er snakk om, å monopolisere verdier for Arbeiderpartiet, eller sosialdemokratiet. I denne debatten har det kommet flere angrep på Høyres forskjellige måter å tenke velferd på, og barnevernet er et av de områdene der ikke minst SVs representanter – representanten Thorkildsen, ganske modig, vil jeg si – har rettet angrep mot Høyre. Jeg sier det er modig, for barnevernet har vel ikke akkurat vært noen paradegren for denne regjeringen. Vi har gjennom fem år slept oss gjennom fire statsråder hvor det er nokså lite som faktisk har skjedd, kanskje med et hederlig unntak for den statsråden som sitter nå. Jeg vil si at statsråd Lysbakken har iallfall snakket om en del ting han vil gjøre, og la oss da gi ham sjansen til å få lov til også å vise at han er kar om å fullføre det. Jeg unner ham gjerne det, og jeg kommer gjerne med den rosen, fordi det er viktig. Det er viktig at vi får stell på barnevernet. Og Høyres grep om barnevernet handler om å ha en ydmykhet i forhold til å se om organiseringen er optimal. Vi tillater oss å tvile på det. Det som her har blitt beskrevet som en rasering av det statlige barnevernet, er i virkeligheten en synliggjøring i budsjettet av et ønske om en sterkere satsing på kommunene ved at vi flytter 300 mill. kr fra det statlige barnevernet til det kommunale, et grep som i og for seg er parallelt med regjeringens. Høyre ønsker å ivareta mangfoldet i barnevernet. Istedenfor å ha en enøyd debatt om privat eller offentlig tjenesteyter kunne vi kanskje hatt en debatt om hvordan vi ivaretar mangfoldet. Jeg skulle gjerne høre regjeringspartiene fortelle oss hvordan de har tenkt å ivareta et mangfold dersom man kutter bort halvparten av dagens institusjoner – det er den kursen vi er på. Høyre ønsker tilgjengelige tilbud for at vi skal ha skreddersømmen for barna som trenger det mest. Vi ønsker mangfoldet i det tilbudet, som faktisk da skal gi de mest optimale løsningene for det enkelte barn. Her dreier det seg altså om en debatt som må handle om konkrete tiltak, ikke om monotone ideologiske utskjellingsnumre.
Olemic Thommessen (Høyre), 2010-11-25:
Det er snart ikke det perspektiv som ikke har vært løftet frem i denne debatten. Jeg vil prøve meg på et som jeg tror vi ikke har vært inne på, nemlig det nordiske perspektivet. Vi snakker om de lange linjene i økonomien og om hvordan vi skal sikre vår velferd i fremtiden gjennom verdiskaping og innovasjon. Jeg lyst til også i denne sammenheng å ha nevnt det nordiske samarbeidet. Gjennom det nordiske samarbeidet har vi faktisk en mulighet til å utvirke at vi får en større hjemmebane – et større hjemmemarked, så å si – som igjen vil styrke oss i den internasjonale konkurranse globaliseringen betyr for oss. Et Norden som virkelig fungerer, ville samlet sett være verdens tiende største økonomi. Samlet kan våre nettverk, våre bedriftsklynger og vårt hjemmemarked økes betydelig. Det fordrer at vi får Norden til å fungere bedre enn vi gjør i dag. Derfor er det viktig at vi forsterker innsatsen i det nordiske samarbeidet. Det dreier seg først og fremst om det nordiske språkfellesskapet. Der ser vi en utvikling hvor den nordiske språkforståelsen dessverre er i ferd med å bli dårligere. Det er dårlig nytt for å få dette til å fungere. Når svenske arbeidstakere rykker inn i Oslo i tusenvis, gjør de det fordi de blir forstått språklig, men også fordi de forstår den kulturen de kommer til. Et dynamisk arbeidsmarked som vil gi større tilpasningsevne og større omstillingsmulighet, som vi vil kunne finne i en bredere nordisk sammenheng, fordrer altså at arbeidstakere lett flytter på seg, føler seg hjemme og skjønner språket. I dette arbeidet trenger vi også å finne frem til en felles nordisk offentlighet. Det er et perspektiv som jeg tror har vært borte fra de flestes tanker, inntil vi på fredagskvelden sitter og ser på «Skavlan», som faktisk åpner et felles rom med Sverige for oss, en type mentalt rom som betyr mye for å se gode sammenhenger. Vi bør også se nærmere på den konsensusorienterte samarbeidsmodellen vi har i Norden. Det går forferdelig smått med fremdriften i det nordiske samarbeidet. Kanskje burde vi vurdere muligheten for lettere å ty til løsninger der færre land enn alle de fem finner sammen, finner løsninger to og to eller tre og tre. Den nordiske dimensjonen er ikke bare et spørsmål om kultur, fred og forbrødring. Det er også et spørsmål om å bygge et hjemmemarked som gir oss en bedre plattform for økonomisk utvikling enn den vi har i dag.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Først en liten kommentar til representanten Trond Hellelands bekymring over at de rød-grønne politikerne bruker taletiden på Høyres og Fremskrittspartiets politikk. Jeg tror egentlig han bør være glad for det, for selv brukte han bare 4 sekunder på sin egen politikk. Verden raser rundt oss, uro og opprør er hverdagen i flere land. I eget hjemfylke har ansatte i industrien fått erfare finanskrisen i hverdagen. Permitteringer og usikkerhet preger store deler av landsdelens eksportindustri. Likevel er Norge en øy av ro i et opprørt hav. Roen kommer som et resultat av langsiktig rød-grønn politikk. Regjeringen har styrt landet gjennom finanskrisen, og Stortinget har fattet vedtak som gjør at vi har prioritert barn, rusbehandling og eldre. Arbeidsmarkedspolitikken har holdt ledigheten lav, og kommuneøkonomien er styrket. Det er mer å gjøre – årets budsjett viser at vi fortsetter i riktig retning. Vi prioriterer å styrke de tre stolpene som bærer velferdsstaten: bredt skattegrunnlag og omfordeling, universelle offentlige velferdstjenester og et bredt samarbeid med fagbevegelsen om de store linjene i arbeidsmarkedspolitikken. Fremskrittspartiet og Høyre har nå offentlig erklært hverandre troskap. Vi skal få en mørkeblå-blå regjering. Mens Fremskrittspartiet framstår som mer uansvarlig enn på lenge i den økonomiske politikken, framstiller Høyre sin politikk som ren arbeiderpartipolitikk. Det er nesten sånn at jeg fristes til å ta fram verveblokken. Men det er fremdeles sånn at en stemme til Høyre er å gi Fremskrittspartiet makt. Representanten Gundersen fra Høyre sa at folk «ikke kjenner seg igjen» i vår framstilling av Høyres politikk. Det er nok heller sånn at det er Høyre som ikke kjenner igjen sin egen politikk. Men Erna Solberg oppklarte det: Høyre driver god, gammeldags høyrepolitikk. Den er sånn: redusert stillingsvern for arbeidstakere. I flere forslag står de sammen med Fremskrittspartiet om angrep på trepartssamarbeidet, og de fjerner fradraget for fagforeningskontingent. Høyre vil være en ulykke for verdiskapingen i Vest-Agder. Høyre fjerner 1,5 mrd. kr til regional utvikling – byråkrati kaller de det. Klyngene NODE og Eyde-nettverket får årlig over 4 mill. kr gjennom disse bevilgningene – midler som utvikler kompetanse og skaper innovasjon og utvikling for Agder. Representanten Gundersen mente at deres 400 mill. kr til næringsutvikling var en god erstatning. Høyre kutter i leksehjelp på grunnskoletrinnet, fjerner fedrekvoten og landbruksmidler på 1,7 mrd. kr. Høyre bruker 10 mrd. kr på skattelette. De snakker lite om hva som skal skje med dem som mister arbeidsplassene sine som følge av landbruks- og kommunalpolitikken. Dette er Høyres verdiskapingspolitikk. Så, ja: Høyre er gjenkjennelig. Det er ikke arbeidsfolk de er opptatt av når de kutter i regionalutviklingsfond, landbruk og tiltak for barn. Den viktige satsingen på Høyres budsjett er skattelette på 10 mrd. kr. Det er god, gammeldags høyrepolitikk.
Ingjerd Schou (Høyre), 2010-11-25:
For dem som skulle være så spesielt interesserte at de har fulgt denne debatten i løpet av dagen, og som fortsatt skulle holde ut, tror jeg den må fortone seg ganske spesiell, men kanskje også med et mønster, hvor man ser at rød-grønne går til frontalangrep på det som man frykter skulle være samarbeidspartier for fremtiden. Og jeg tror det er veldig enkelt å tenke at det er det man gjør når man vil skjule egen politikk. Jeg har hørt Tajik, Gullvåg og Stokkan-Grande stå i rekken av dem som har snakket om alle andre enn seg selv. Jeg var selv i Verdal og møtte folk som var meget fornøyd med regjeringen Bondevik II, og som var godt fornøyd med at vi fikk inn rettigheter til rusmisbrukere, en individuell tenkning, og de samme rettighetene innenfor helse og spesialisthelsetjeneste, som de ikke hadde fått under Stoltenberg I. Jeg møtte fattige, de som absolutt trengte en ekstra oppmerksomhet, og som regjeringen nå har avlyst handlingsplanen for, som var meget godt fornøyd med landets første handlingsplan mot fattigdom, som Stoltenberg I overhodet ikke viet oppmerksomhet. Og jeg møtte mange brukere i Verdal som var godt fornøyd med at vi igangsatte det arbeidet som har gitt grunnlaget for en samordning av Aetat, trygd og sosialtjeneste. Så det finnes andre historier i Verdal, som var et resultat av den politikken som partileder Solberg førte, i en regjering som jeg også var en del av. Høyre har i sitt alternative budsjett en plan for fremtiden på samme måte som vi viste i Bondevik II-regjeringen. Vi er opptatt av generasjonsperspektivet, og så langt har jeg skjønt at det er også partiene i dagens regjering, men, som man sier i Østfold, det kan ikke være så ille stas å arve en nedslitt jernbane. Regjeringen nedprioriterer altså samferdsel. Regjeringen har eventyrlige inntekter som de fleste land er misunnelige på, men de makter altså ikke å stake ut en kurs som trygger Norges velferd. Vi vil ha en ny kurs for fremtiden, vi vil ha nye løsninger, men det har så langt vært stillstand for jernbanen, og regjeringen er ikke i stand til å nytte de bevilgede midlene. Man skulle ha en revolusjon, med en ny ruteplan. Den er utsatt på ubestemt tid. Og det kom helt bakpå for regjeringen at man hadde et større etterslep på vedlikehold når sommeren var over, enn det man visste for fem år siden. Vi har foreslått vedlikehold for 50 mrd. kr. Det ville doblet vedlikeholdsbudsjettet for jernbanen, men det forutsetter jo da at man har institusjoner og departement og regjering som er i stand til å sørge for at man klarer å bruke de pengene man får stilt til rådighet. Så langt ikke. Entreprenører sier at det er ledig plankompetanse og kapasitet i Norge. De er så langt ikke spurt.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Regjeringen leverer en solid satsing på skole og utdanning. Og det er helt nødvendig for å nå regjeringens mål om arbeid og velferd. Et godt utdanningssystem der alle får de samme mulighetene, er et fundament for velferdssamfunnet. Fellesskolen ga oss som nasjon mulighet til å ta i bruk evner og kreativitet i hele befolkningen, ikke bare deler av den, og den ga enkeltmennesket mulighet til å ta egne valg og utvikle egne liv. Arbeiderpartiets skolepolitikk har i hele vår historie handlet om å gi mer utdanning til stadig flere. Under forrige regjering, der Høyre og Fremskrittspartiet hadde stor innflytelse, så vi et brudd med denne linja. Det var igjen de med mest penger, de som allerede hadde klart seg best, som skulle få de fleste mulighetene. Dette budsjettet varsler at det også vil være det som er linja dersom vi skulle få en blå-blå regjering ved neste korsvei. På skolebudsjettet kutter Fremskrittspartiet i grunnopplæringen samlet sett med over 169 mill. kr. I sitt budsjett har de også omfordelt, og de gir 75 mill. kr mer til private skoler. Dermed holder Fremskrittspartiet seg til sin gamle plan om å rasere offentlig velferd for at flere skal velge private løsninger. Arbeiderpartiet ønsker en sterk offentlig skole som har fokus på kvalitet og læring for alle. Min påstand er at det er det motsatte vi vil få med Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet sier ofte at de vil har en skole for enkeltmennesket. Min påstand er at de vil lage gode skoler for enkelte mennesker: de som er flinkest, og de som har råd til å betale for det. Flere av Fremskrittspartiets skolekutt er dessuten godt gjemt. De vil forby kommuner å ta inn eiendomsskatt. Det betyr minus 6 mrd. kr samlet sett for Kommune-Norge. Høyre har dessuten lagt ned veto i denne salen i dag mot Fremskrittspartiets uhemmede oljebruk, og det er 5,8 mrd. – Fremskrittspartiets egne tall – som kommunene da heller ikke vil få med ny regjering. Når partiet også kutter bevilgningene til fylkeskommunen, kan de jo spørre sine egne politikere der ute hva de vil prioritere: skole eller vei? Partiet er jo som kjent også imot bompenger, så da burde vel valget være klart. Skolen og neste generasjons utdanning er for viktig til at det skal kunne bli et fremskrittspartieksperiment. Det er, som jeg sier, fundamentet for hele samfunnet vårt. Fremskrittspartiet viser i sitt drømmebudsjett at fellesskolen ikke er viktig for dem. Det er den for Arbeiderpartiet. Vi skal gjøre skolen bedre for alle, ikke bare for noen få.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
For oss i Arbeiderpartiet handler politikk om veivalg. Dette er et budsjett som peker i retning av et mer rettferdig samfunn og en styrking av velferden. Vår rød-grønne regjering leverer gode resultater i form av Europas laveste arbeidsledighet og et velfungerende velferdssamfunn. Men det fins selvfølgelig eksempler på områder som kan og skal bli bedre. Men la oss stoppe opp litt ved arbeidsledigheten. For oss i Arbeiderpartiet er en arbeidsledig én for mye. Men det er ingen tilfeldighet at vi i Norge klarer oss så bra økonomisk og sysselsettingsmessig i forhold til mange andre land. Det er i stor grad et resultat av den norske sosialdemokratiske samfunnsmodellen, som står i motsetning til den internasjonale krisen, som er et resultat av mangel på styring. Dette snakker Høyre og Fremskrittspartiet lite om, for de skjønner at det var faktisk deres politikk som var oppe til eksamen, og at resultatet ble finanskrise og dermed strykkarakter. Hva blir så veien videre? Valget står mellom Høyre–Fremskrittsparti-politikk og en fortsatt rød-grønn politikk. Da hjelper det lite at Høyre har lært av Fremskrittspartiets retorikk, en retorikk som går ut på å forsvare velferdssamfunnet, i kombinasjon med en politikk som går ut på å rive ned verdens mest vellykkede velferdssamfunn. Det er handlinger som teller og ikke ord. Høyre–Fremskrittsparti-politikken handler om å skape utrygghet i arbeidslivet, skattekutt – og da særlig for de rikeste – og en kraftig privatisering av velferden. Resultatet av en sånn politikk ville blitt store forskjeller og «bompenger» på velferd, hvor lommeboka i stor grad vil avgjøre hva slags velferdstilbud en vil kunne få. Det blir derfor bare trist og leit å høre representantene fra Høyre og Fremskrittspartiet her i dag snakke om et samfunn med like muligheter og små forskjeller, når de ikke i det hele tatt følger det opp med en politikk som vil gjøre det mulig, men tvert imot bidrar til det motsatte. Vi i Arbeiderpartiet vil fortsette å arbeide knallhardt for å beholde og videreutvikle den norske velferdsmodellen, der alle skal med gjennom dugnad og spleiselag. Dette er i skarp kontrast til Høyres og Fremskrittspartiets norske teselskap, som vil resultere i at svært mange vil falle utenfor samfunnet.
Anette Stegegjerdet Norberg (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Temaet i mitt innlegg er justis. Regjeringa har dei siste åra hatt ein bevisst strategi om å hindra vald mot barn. Handlingsplanen Vendepunkt har bidrege til å sikra bistand og vern for dei som blir utsette for vald, og rehabilitering for dei som brukar vald. Det er no familievaldskoordinator i alle landets politidistrikt og sju barnehus over heile landet, og retten til bistandsadvokat og valdsoffererstatning er styrkt. Innføring av tiltaket med dødsstadsgransking når barn dør uventa, er veldig viktig. Mykje er såleis gjort når det gjeld reparasjon og rehabilitering. Og eg er glad for at justissektoren i dette budsjettet får handlingsrom til å halda fram med det viktige arbeidet med å kjempa mot vald mot barn. Likevel kan ein enno gjera mykje når det gjeld førebygging. Me kjenner alle historia om Christoffer på åtte år, som blei mishandla til døde av stefaren sin, i si eiga seng – der han skulle føla seg aller tryggast. I dommen mot stefar kunne ein lesa: «Christoffer ble sviktet av alle, også sin egen mor.» Ho nekta for at mishandlinga skjedde, og gjekk fri. I dansk rett har ein sidan 1938 dømt foreldre som ikkje melder frå om at partnaren utøver vald mot barnet. Formuleringar i dagens straffelov opnar isolert sett for å dømma den passive parten. Lovverket er ikkje problemet. Eit viktig førebyggjande tiltak vil derfor vera å skjerpa inn plikta til å melda frå om vald. Me skal gjera det heilt klart for skule- og barnehagepersonell og andre som arbeider med barn, at meldeplikta står over all teieplikt så fort det er rimeleg mistanke om mishandling. Det er eit ansvar som støtteapparatet må vera seg strengt bevisst. Men dette ansvaret er eit paradoks så lenge me enno ikkje stiller spørsmålet: Kor var mor når far slo? Barn blir rettslause når nærmaste omsorgsperson i praksis ikkje blir straffa for å lata att auga for valden. Målet for regjeringa må vera å samarbeida med riksadvokaten for å utvikla ein juridisk tradisjon for å påtala også det å ikkje gripa inn. Og eg trur at den allmennpreventive effekten av å synleggjera eit slikt straffansvar vil verka førebyggjande. Vidare må domstolane aktivt nytta den moglegheita dei har til å idømma overgripar og medverkar sinnemeistringsprogram i fengsel. Og kriminalomsorga må få klare retningsliner for korleis denne rehabiliteringa skal skje. Svaret på korleis det er å leva i eit land, finn ein ofte i korleis ein behandlar dei aller svakaste. Budsjettet er eit godt utgangspunkt for å sikra valdsutsette barn den rettssikkerheita dei faktisk fortener.
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Norge er en energinasjon. Det kan vi takke to ting for: for det første de fantastiske gavene naturen har gitt oss, for det andre at vi har hatt politisk evne og vilje til å ta disse gavene i bruk på en måte som gagner fellesskapet. Energi er verdt mye penger, enten den kommer i form av olje og gass eller strøm. For Arbeiderpartiet er det tydelig at landets store og naturgitte energiressurser er vår alles eiendom. Da Norge var et fattig land i Europa, sikret vi oss hjemfallsrettigheten til den fornybare vannkraften. I petroleumspolitikken er det blitt gjort veivalg som er viktig for å finansiere velferden vår. I 2010 – i år – vedtok vi i Stortinget den nye havenergiloven, som skal sikre at også framtidens fornybare ressurser skal komme fellesskapet til gode. Derfor er havenergiloven sosialdemokrati i praksis. Om 40 år kan det være 2010 som vil bli sett på som en ny merkestein for Norge som energinasjon. Etter å ha sittet i transport- og kommunikasjonskomiteen i åtte år, vil det være naturlig å si litt om den sektoren også i finansdebatten. Vi varslet tidenes samferdselsløft da vi fikk vedtatt Nasjonal transportplan i 2009. Det innebar en økning på 100 mrd. kr. Alle vil ha bedre veier, bane og havner, men ikke alle har penger til det. Bondevik II, med Fremskrittspartiet som støtteparti, prioriterte skattekutt og fulgte ikke opp den forrige Nasjonal transportplan med bevilgninger som var lovet. I budsjettet for 2011 ser det bl.a. slik ut: Vi stopper forfallet på veiene. Det gir ny asfalt, og det gir høyere standard. Vi legger 1 000 km ny asfalt på riksveiene. Vi øker vedlikeholdet på jernbane. Vi oppfyller løftet om en rasmilliard. Vi vil belønne byer som satser på trafikkregulerende tiltak og god kollektivtrafikk. Arbeid til alle er jobb nr. én. Vi skal sikre arbeid til alle og skape morgendagens arbeidsplasser. Norge har med en aktiv politikk kommet gjennom finanskrisen med Europas laveste ledighet. Det skal vi være stolte av. Vi skal fortsette kampen for å holde ledigheten lav og la flest mulig bidra til fellesskapet. I et godt og nært samarbeid med partene i arbeidslivet skal vi holde sysselsettingen høy. Noe av det første den rød-grønne regjeringen gjorde, var å stoppe høyresidens rasering av arbeidsmiljøloven. Vi mener at folk yter best under skikkelige arbeidsforhold. Derfor skal vi også fortsette kampen mot sosial dumping og for at utenlandske arbeidstakere som jobber i Norge, skal ha skikkelig lønn, kontrakter og arbeidsforhold. Arbeiderpartiet skal og vil alltid være garantisten for et anstendig arbeidsliv.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-11-25:
I dag har jeg som konservativ politiker blitt karakterisert som blå-blå, kald, representant for en egoistisk fordelingspolitikk og sist, men ikke minst en politiker i de rikes tjeneste. Konservativ politikk bygger på troen på enkeltmenneskets evner. Konservativ politikk har troen på at mennesket utvikler seg selv og skaper det gode liv sammen med andre. For Høyre har fellesskap avgjørende betydning, men fellesskap er langt mer enn offentlig sektor alene. Et trygt og livskraftig lokalsamfunn utvikles best gjennom å gi dem som bor der, muligheter, midler og makt til å skape de beste løsningene. Hvis ideen om å bygge det gode samfunn nedenfra betyr at jeg er blå-blå og kald, ja så er jeg det. Hvis mitt ønske om at næringsdrivende skal skape flere og tryggere arbeidsplasser ved hjelp av lavere beskatning, betyr at jeg står for en egoistisk fordelingspolitikk og er i de rikes tjeneste, ja så er jeg vel det. Det tar jeg med knusende ro, fordi jeg vet at jeg ikke er det i øynene til mange lokalpolitikere som er opptatt av å få mulighet, makt og midler til å skape gode lokalsamfunn, eller for de mange som satser sine sparepenger på å skape arbeidsplasser både i distriktene og i mer urbane strøk. Et slikt samfunnssyn betyr at man åpent godtar at forskjellige lokalsamfunn gjør ulike valg, og det innebærer en skepsis til sentraldirigering, rigide reguleringer og beslutninger fattet langt unna dem de angår. Jeg er altså en tidligere Høyre-ordfører med meninger i skarp kontrast til hva representanten Heikki Holmås påstår han på sin nylig avsluttede dannelsesreise har møtt. Både som lokalpolitiker og ordfører erfarte jeg at den politiske idé om at det gode samfunn bygges nedenfra, hadde betraktelig bedre kår under regjeringen Bondevik enn under det nåværende rød-grønne regimet. De rød-grønne argumenterer også merkelig når de snakker om privatisering. For Høyre er det å benytte både privat og offentlig sektor en måte å sikre mangfoldige, gode og tilstrekkelig tjenester på. Skreddersøm liker vi å kalle det. For de rød-grønne er det bare riktig å benytte det private alternativ hvis det gagner det rød-grønne prosjektet. Det er altså bare riktig når statsministeren skal forsikre om at han er det private næringslivs beste venn, og han kan nevne fastlegeordninger og barnehageprosjektet som eksempel. Når jeg i tillegg kan nevne store verneprosesser knapt nok forankret lokalt og den nye julesalderingen der man av og til tar trikken ut for å presentere en milliard her og en milliard der til gode formål, ser jeg desorienterte og frustrerte lokalpolitikere og innbyggere, ikke rød-grønn lykkerus. Da har jeg bedre tro på at vår modell skaper trygge lokalsamfunn med engasjerte folk. Da er jeg viss på at Norge får det best med flere og flere blå konservative politikere. Da er jeg faktisk viss på at jeg er en varm politiker med et prosjekt som gir alle like muligheter.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Kvart år mottek mange kunstnarar og kulturberarar økonomisk støtte frå staten. Dette er ei støtteordning som Framstegspartiet nok ein gong ynskjer å fjerne. Eg ynskjer å vise eit eksempel på kvifor denne ordninga er svært viktig. I Telemark har me ein ung og lovande hardingfelemakar og spelemann, Ottar Kåsa, frå Bø, som på grunn av nettopp desse kronene kan arbeide med å utvikle felemakeriet og ta vare på vår nasjonale kulturarv. Dersom ein hadde fjerna denne støtta, hadde det betydd eit svært mykje fattigare kunst- og kulturliv. I år vidarefører regjeringa 256 ordinære arbeidsstipend og 167 arbeidsstipend for yngre/nyetablerte kunstnarar. I tillegg vert det no føreslått å opprette ti nye arbeidsstipend. Desse stipenda, desse kronene får me svært mykje att for. Denne støtta har ei stor lokal og regional betyding så vel som nasjonal. Ho har betyding for utviklinga av det mangfaldige kulturtilbodet, og ikkje minst er det med på å påverke attraksjonskrafta både lokalt og regionalt. Me som kjem frå distrikta, veit spesielt kor viktig denne attraksjonskrafta er for Bygde-Noreg. Eg synest det er oppsiktsvekkjande at Framstegspartiet kan klare å bruke 8,5 mrd. kr meir på statsbudsjettet enn regjeringa og likevel vel å føreslå eit kulturkutt på 1 mrd. kr. Med så mykje monopolpengar er det heilt klart at kultur ikkje er eit prioritert område. Hadde det vore det, hadde dei funne pengar til det òg. Regjeringa sitt mål om at 1 pst. av statsbudsjettet skal gå til kultur innan 2014, har vorte forsøkt latterleggjort av opposisjonen. Det er då det er så godt at me med tryggleik kan seie at me er i rute med å nå det målet. Med neste års statsbudsjett har me auka løyvingane til kultur med til saman 3,3 mrd. kr sidan me tok over i 2005. Ei satsing på kulturfeltet er viktig for kvar og ein av oss. Det byr på fellesskap og opplevingar, og det gjev oss eit rikare samfunn. Kunst og kultur er meir enn opera og store nasjonale museum. Kultur er revyfestivalen på Høylandet, det er internasjonal teaterfestival i Porsgrunn, det er sjokoladekappleik i Seljord, det er den lokale bygdekinoen og det er tiåringen som går på gitarundervisning i kulturskulen, for å nemne noko. Det er alt frå dei små, kvardagslege kulturtiltaka til dei store nasjonale institusjonane og arrangementa. Kampen om samfunnsretninga står heile tida gjennom dei små skritta og dei vala med tek kvar dag. Det ville ikkje vore i vår villaste fantasi å kutte i kulturfeltet med 1 mrd. kr. I dag som i går som i morgon kjem Arbeidarpartiet og den raud-grøne regjeringa til å halde fram med å styrkje kulturfeltet, og det er eg svært glad for.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2010-11-25:
I går var jeg med på utdeling av ulike innovasjonspriser. Årets Skaperkraft ble arrangert. Det var inspirerende timer, og jeg kunne stolt registrere at to av de gjeve prisene gikk til Sunnmøre: handelsprisen til Bunker Oil i Ålesund og reiselivsprisen til Juvet Landskapshotell i Norddal kommune. Gjennomgangstonen for alle nominerte var behovet for at noen trodde på dem i planlegging av nye prosjekt, og ikke minst gode rammevilkår. Kristelig Folkeparti er opptatt av å forbedre de grunnleggende rammevilkårene for verdiskaping. Økt satsing på forskning og utvikling er nødvendig for et næringsliv som skal bære kostnadene for kommende generasjoner. Vi øker midlene til bl.a. innovasjon i små og mellomstore bedrifter med 20 mill. kr. Såkornfond til kapital for nyinvesteringer øker vi med 25 mill. kr. Møbelnæringen er en viktig næring i mitt hjemfylke. Derfor har Innovasjon Møbel vært en viktig satsing, en satsing som dagens regjering dessverre har lagt på is. Innovasjon Møbel har ført til innovasjon og internasjonalisering av norsk møbelindustri. Vi trenger å fortsette denne utviklingen. Kristelig Folkeparti har derfor styrket Innovasjon Møbel med 20 mill. kr i sitt alternative budsjett. Jeg må nok en gang få gjenta skuffelsen over at regjeringen ikke følger opp sine valgløfter fra august 2009. Den 26. august besøkte næringsstatsråden Sykkylven og lovte videreføring av innovasjonsmidlene til møbelnæringen. Regjeringen har dette året tilført ulike næringer ekstra midler, og det er bra. Det er ulike tiltakspakker i en periode som har vært vanskelig for deler av norsk næringsliv. Da hadde oppfølging av valgløftene også vært svært viktig for møbelnæringen. Kristelig Folkeparti har ved flere anledninger etterspurt denne støtten. Ved spørsmål til statsråd Giske har han i svaret vist til Innovasjon Norge, og Innovasjon Norge har vist til manglende tildelingsbrev. Ingen tar ansvar. Mange små og mellomstore møbelbedrifter har utfordringer med å posisjonere seg i det internasjonale markedet. Små bedrifter er mer sårbare for å utvikle egne løsninger internasjonalt. Kristelig Folkeparti mener derfor at det er viktig å støtte eksisterende bedrifter med tanke på både samfunnsøkonomi og sysselsetting. Dette er også god distriktspolitikk.