Trine Skei Grande (Venstre), 2008-02-12:
Jeg syns det er viktig å begynne med akkurat disse ordene: Det er ingen rett å bli foreldre, men alle barn har rett til å ha foreldre. Jeg syns egentlig at noe av det flotteste man kan tenke seg at mennesker gjør, er å ta vare på et barn som ikke har foreldre. Det er noe som vi bør verdsette, og vi bør legge til rette for at alle de som er villige til å gjøre det, faktisk får muligheten til å gjøre det, når de er i stand til å gjøre det. I en globalisert verden er det mange barn som trenger den omsorgen som mange foreldre i Norge kan gi. Men adopsjon er ikke bistand. Det er mye mer omsorg over grenser. Retningslinjer for adopsjon er både regler som vi lager, og regler som giverlandene lager. Det betyr at vi skal ha en faglig vurdering her, om vi ut fra våre norske kriterier mener at folk kan være gode foreldre. Men så er det også en del kriterier som de landene som vi adopterer fra, setter. Noen av kriteriene virker urimelige for oss, og noen av dem virker også ganske underlige. Derfor er det viktig at man sørger for å ha såpass mange forskjellige land å adoptere fra at det er mulig for alle som er gode foreldre, å finne et land som de kan adoptere fra. Det er sjølsagt slik at sykdom eller sikkerhet kan være relevant. Alder er selvfølgelig relevant. Når det gjelder barn som har mistet sine foreldre, setter vi enda større krav til trygghet rundt oppveksten. Vi skal gi barna foreldre, ikke besteforeldre. Men når vi har regler som ikke forandrer seg så mye over tid, og når vi ser at kanskje alderen til norske pappaer spesielt kan øke sterkt, og også at krav til sikkerhet knyttet til helse i et land som Norge også øker sterkt, må vi forandre reglene, slik at det henger sammen. For mange tar det lang tid å bli godkjent. For noen går det kort tid, men for mange tar det altså lang tid. Det sliter på et forhold og på motivasjonen, og det føles urettferdig. Derfor har vi foreslått at en slik prosess egentlig burde ha en tidsfrist, som alle andre prosesser. Vi syns ikke det er underlig om f.eks. ni måneder kunne være en passende tidsfrist. Det koster penger å adoptere - mye penger. Vi syns det er feil at vi i dag har et helsevesen som stiller opp hvis noen har lyst til å bruke helsevesenet for å få hjelp til å få egne barn, mens de som er villige til å ta vare på barn som noen andre allerede har laget, faktisk pålegges masse utgifter. Derfor har Venstre foreslått i budsjettene sine, ikke bare verbalt, at adopsjonsstøtten bør økes til 1 G, og at en bør følge det, slik at en slipper en utvikling der dette blir mer og mer ulikt igjen. Vi ønsker å samarbeide med flere land. Vi ønsker gjennomføring av prøveadopsjon, for det er veldig viktig at dette blir gjort riktig i alle land, og at ingen kan stille spørsmål ved norske adopsjoner når det gjelder lover, regler og rettigheter til barna. Vi vet at dette skjer i mange land som har en veldig dårlig lovgivning. Derfor er det veldig viktig at vi prøver ut dette med prøveadopsjon, og at vi får lovverket på plass i en prosess med å få til adopsjonsavtaler med Norge. Så må jeg til slutt si at jeg er litt lei meg for debatten som Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet har brukt denne anledningen til å åpne, for egentlig vet vi alle i denne sal at det er en helt irrelevant debatt i forhold til utenlandsadopsjon. Det er langt fram i tid før noen av de landene vil godta homofile som adoptivforeldre. Det er vel lite vi kan gjøre med det. Derfor er jeg lei meg for at de bruker denne anledningen til å kjøre fram slike partipolitiske markeringer, og også for at vi kan argumentere med at dette er brudd på Den europeiske menneskerettighetserklæringen og en rekke andre, men det er fortsatt en irrelevant problemstilling. Jeg er glad for at Regjeringa faktisk sier at de skal ha en gjennomgang, sjøl om jeg syns det er rart at man ikke kan si at man er positiv til noen av de konkrete forslagene vi har tatt opp. Jeg vil gjerne få ta opp de forslagene som Venstre står bak i innstillinga.