Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-02-25:
Vi skal ikke gå langt tilbake i tid før mennesker med utviklingshemning ble usynliggjort og stuet vekk i avsidesliggende institusjoner. I dag er situasjonen heldigvis helt annerledes. Mennesker med utviklingshemning har blitt synlige i det offentlige rom. Vi kan glede oss over fjernsynsserier som «Tangerudbakken borettslag» og filmen «Detektiv Downs». Så kan vi være stolte over Marte W. Goksøyrs flotte appell under åpningen av grunnlovsjubileet på Eidsvoll. Til tross for økt synlighet av mennesker med utviklingshemning er en av mine viktigste oppgaver som minister på dette feltet å bryte tausheten rundt levekårene til utviklingshemmede. Vi trenger kunnskap, vi trenger oppmerksomhet, og vi trenger debatt. Vi må synliggjøre utfordringene som møter utviklingshemmede i dagens samfunn. I denne debatten trenger vi alle, vi trenger også de utviklingshemmede. Som det står i meldingen: – «nothing about us without us». Det er nå over 20 år siden HVPU-reformen, og mye er gjort. Reformen er en av de største sosialpolitiske reformene i nyere tid. Stortingsmeldingen som vi behandler i dag, ble lagt fram av den forrige regjeringen, men ble altså ikke trukket av den nye regjeringen. Meldingen gir oss et godt bilde av status og gir oss muligheten til å planlegge veien videre. Jeg er glad for at det er bred politisk enighet om status, utfordringer og behov for videre innsats på dette feltet. Meldingen viser at vi ikke har nådd målet om full likestilling, selvbestemmelse og deltakelse for utviklingshemmede. Derfor skal ikke denne meldingen havne i en skuff eller bli en sovepute. Det er først og fremst mitt ansvar å sørge for en god oppfølging, sammen med andre relevante departementer. Men vi har alle et ansvar for å følge opp. Jeg vil legge fram et nytt informasjons- og utviklingsprogram, som skal gjøre det lettere å følge utviklingen i levekårene, stimulere til debatt og bygge opp kompetanse i tjenesteapparatet. Som en del av arbeidet med programmet vil jeg utvikle en plattform for samarbeid mellom myndigheter og sivilt samfunn om politikk og tiltak for utviklingshemmede. Som ansvarlig for koordinering av feltet er det viktig for meg å få innspill fra mange hold. Jeg ønsker en god dialog og samarbeid med brukere og pårørende og deres interesseorganisasjoner vernepleiere, hjelpepleiere og andre som jobber på feltet politikere og administrasjon i kommunene, hvor folk lever frivillige organisasjoner, bare for å nevne noen. Vi trenger mer kunnskap også når det gjelder personer med utviklingshemning med innvandrerbakgrunn, om levekårene til personer med utviklingshemning og ikke minst situasjonen for de pårørende. Derfor blir oppfølgingen av Stortingets ønske om å oppnevne et offentlig utvalg som skal foreslå egnede og konkrete tiltak som styrker grunnleggende rettigheter for personer med utviklingshemning, viktig i det videre arbeidet. Men dette utvalget må ikke bli en sovepute. Denne regjeringen skal vise at det er mulig å sette i gang tiltak underveis. Det er en viktig sak for regjeringen å gi den enkelte og familiene større frihet til selv å bestemme over eget liv og treffe egne valg. Det er ikke en oppgave for staten å tvinge alle inn i samme mønster og levesett. Fleksible løsninger legger til rette for at alle kan bruke sine evner best mulig, basert på egne ønsker og evner. Det er dilemmaer knyttet til selvbestemmelse for utviklingshemmede. Derfor er det viktig å finne en balanse mellom selvbestemmelse og retten til å bli ivaretatt. Dette er ikke enkelt, og det krever tilsatte i tjenesteapparatet som har god vurderingsevne, basert på et solid faglig ståsted. Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, Bufdir, har fått i oppgave å innhente kunnskap om selvbestemmelse for personer med utviklingshemning. De har iverksatt to prosjekter, som forventes å være ferdig til sommeren. Personer med utviklingshemning får selv komme til orde som informanter i prosjektet. Det er viktig å sikre rettssikkerheten til mennesker som ikke selv kjenner sine rettigheter, og som ikke selv kan stille krav. Det er i dag ikke alltid samsvar mellom rettighetene til den enkelte og hvordan rettighetene innfris, og det er for store forskjeller når det gjelder oppfølging ute i kommunene. Det må jobbes for å få på plass bedre rutiner og bedre oppfølging. Arbeidet med å kartlegge hvordan rettssikkerheten til personer med utviklingshemning ivaretas, har startet opp og skal også skje sammen med berørte departementer og direktorater. Vi vet at mange mennesker med utviklingshemning ikke er godt nok beskyttet mot vold og overgrep. Flere tragiske saker har vært rapportert i media, og jeg er dessverre redd for at mørketallene er høye. Alle kjenner Kampen-saken i Stavanger – 28 år gamle Jonny André Risvik som ble torturert til døde av dem han bodde sammen med. Mishandlingen foregikk over flere uker – en tragedie som skulle ha vært unngått. Kunnskap tyder på at personer med utviklingshemning er mer utsatt for vold og overgrep enn befolkningen for øvrig. Personer med utviklingshemning skal være like godt beskyttet mot vold og overgrep som alle andre. Bufdir har fått i oppgave å utarbeide rutiner til bruk i tjenesten for å forebygge, avdekke og håndtere vold og overgrep. Jeg er også kjent med metoden som er utviklet og brukes i England, kalt SOVA, som er noe Bufdir har med seg i arbeidet med å få på plass et norsk system på kommunalt nivå. I helgen kunne vi også lese i Aftenposten om foreldre som leter etter kommuner som innfrir lovfestede rettigheter til dem som trenger hjelpetiltak. Det skal ikke være sånn at folk må flytte fra en kommune til en annen for å få gode nok helse- eller omsorgstjenester. Alle skal ha like god rett på og tilgang til helse- og omsorgstjenester. Det er etablert et omfattende offentlig tjenesteapparat og regelverk som skal sørge for at alle får nødvendige og individuelt tilrettelagte helse- og omsorgstjenester. Samhandlingsreformen inneholder viktige mål om å styrke samordningen mellom forskjellige helse- og omsorgstjenester for å gi gode tjenesteforløp. Retten til individuell plan er et viktig verktøy for å styrke hjelpetilbudet til personer som trenger sammensatte tjenester. Regjeringen er opptatt av den kompetansen i tjenesten. For å styrke kompetanse og rekruttering i kommunene har regjeringen også styrket Kompetanseløftet 2015 med 52 mill. kr. Helse- og omsorgsdepartementet vil også etablere «Mitt livs ABC», etter modell av Demensomsorgens ABC, som skal styrke kompetansen, særlig for ufaglærte i tjenestene til personer med utviklingshemning. I dag bor de fleste barn med utviklingshemning hjemme hos familien, og de voksne med utviklingshemning har bedre boforhold enn de hadde før reformen. Det er i utgangspunktet den enkeltes rett, uavhengig av funksjonsnivå, å få lov til å bestemme hvor en skal bo, og hvem en skal bo sammen med. Det har i lengre tid vært uttrykt bekymring for at boligene for utviklingshemmede har blitt så mange og så store på ett sted at de ligner på institusjoner. Derfor er jeg glad for at retningslinjene til Husbanken er endret for å motvirke tendensen til å bygge for store bofellesskap. Meldingen slår også fast at skolen skal være inkluderende med plass til alle elever. Barn og unge skal få muligheter til å utvikle holdninger, verdier og sine individuelle evner i trygge omgivelser sammen med andre barn. Skolen skal dekke grunnlaget for overgang til arbeid, og sammenhengen mellom skole og arbeid skal undersøkes nærmere for å se om utviklingshemmede kommer i arbeid etter skolegang, og hvordan skolen jobber for å legge til rette for dette. Jeg har besøkt flere attføringsbedrifter. Å se den arbeidsgleden der ute gjør inntrykk. Men jeg deler komiteens bekymring for at andelen utviklingshemmede som ikke er i arbeid, har økt. Det er også bekymringsfullt at andelen mennesker med utviklingshemning som ikke har noen dagaktivitet, har økt siden 2001. Derfor er jeg glad for at regjeringen i budsjettet for 2014 har styrket antall tiltaksplasser for personer med nedsatt arbeidsevne med ca. 3 000 plasser. I regjeringsplattformen presiserer vi betydningen av å legge til rette for at funksjonshemmede skal kunne delta i arbeidslivet og i dagliglivet, både fordi samfunnet trenger arbeidskraften deres, og for at den enkelte skal kunne delta i et fellesskap på arbeidsplassen. Det gjelder selvfølgelig også utviklingshemmede. Min oppgave blir nå å følge opp meldingen. Blant mine viktigste bidrag er å være pådriver når det gjelder resultater i andre sektorer, og å bidra til at levekårene for mennesker med utviklingshemning blir synlige og en del av den offentlige debatten. Bevisstheten om utfordringer knyttet til å nå målene i politikken for utviklingshemmede må bli større på alle forvaltningsnivå. Spesielt gjelder det også ute i kommunene hvor utviklingshemmede bor, arbeider og lever sitt liv. Styrken i denne meldingen er at det er en samlet komité og et samlet storting som stiller seg bak den. Det gir sterke signaler til de som trenger det, og som skal ha frihet og likeverd.