Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Det er et tankekors at statsråden i den offentlige debatten stadig har argumentert for behovet for en sterk og samlet strategi for kvalitetsutvikling i skolen, samtidig som hennes departement sender ut en sverm av endringsforslag som kommer litt nå og litt da. Det blir fragmentert og lite strukturert skolepolitikk av sånt. Store skolepolitiske endringer er denne våren fremmet av Regjeringa. Sammenfallende forslag fremmes i ulike proposisjoner. Dessverre framstår Høyres skolesatsing både som fragmentert og en smule forvirrende. Dessuten fører dette til at ting tas ut av sin sammenheng, at både foreldre og lærere har problemer med å skaffe seg oversikt over endringsregimet, at debatten blir springende, og det blir unødig komplisert å se skolereformene i sammenheng. Sist uke deltok jeg på et av Undervisningsforbundets fylkesårsmøter. Ca. 130 stykker – pedagogisk personell – deltok. Det er synd å si at de jublet over Regjeringas kvalitetssatsing i skolen. Forslaget til privatskolelov ble møtt med kraftig hoderisting. Det var godt å oppleve hvordan dette pedagogiske personalet viste solidaritet og stilte seg bak uttalelsene fra Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon, der de advarer med at den foreslåtte privatskoleloven fører til en ytterligere utarming og redusert satsing på den offentlige skolen. Det er også grunn til å merke seg at Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon i sin uttalelse skriver at lovforslaget ikke i tilstrekkelig grad ivaretar en ikke-diskriminerende praksis. Vi vil fra Arbeiderpartiets side følge utviklinga innenfor privatskolene nøye for å se til at funksjonshemmedes interesser blir ivaretatt på en god måte. Et annet interessant spørsmål i denne debatten: Vi viser stadig til våre naboland, og statsråden har utallige ganger brukt PISA-undersøkelsen for å framheve Finland som et skoleeksempel på en vellykket skolepraksis og skolepolitikk. Det er riktig. Finland har lyktes med det meste på skolesida. De har gjort enkle grep for å få økt leseferdighet og økt lærelyst. Og Finland har gjort en ting til: Finland har satset på den offentlige skolen – de har satset mye, de har satset offensivt, og de har gitt den offentlige skolen gode arbeidsvilkår. Finland har satset på den offentlige skolen og vunnet. I Finland finnes det omtrent ikke privatskoler. De har en offentlig skole, og den er best i verden. Slik har finnene lyktes. I Norge går vi dessverre feil vei. Vi går i stikk motsatt retning. Regjeringa har nå åpnet for fritt fram for alle typer private skoleløsninger, samtidig som Regjeringa utarmer kommunesektoren. Regjeringa tar her to grep som begge svekker den offentlige skolen. Elevene skal fordeles og fragmenteres etter geografiske, økonomiske og karaktermessige kriterier – hvor du bor, hvor rik mor og far er, eller dine karakterer. Det er trist å se at Kristelig Folkeparti ikke vil være med og stå opp for den offentlige skolen. Det er trist å se at Kristelig Folkepartis landsmøte sa farvel til den offentlige skolen og ikke ville stå fram som dens forsvarer i konkurransen mellom offentlig og privat satsing. I denne saken vil jeg avslutningsvis peke på den inkonsekvens at mens Kvalitetsutvalget i disse dager skriver sine konklusjoner for bedre kvalitet i den norske skolen, vil et flertall på Stortinget i kveld vedta hva som er kvalitet. Jeg beklager at Regjeringa ikke vil vente på Kvalitetsutvalgets innstilling, at man ikke vil vente til Kvalitetsutvalget har konkludert. Til slutt tar jeg opp forslaget fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet.