Trine Skei Grande (Venstre), 2014-06-05:
Det blir ikke lett å komme etter fru Graham her nå. Hvis jeg hadde kunnet synge, er det vel AC/DCs Highway to Hell som passer best når man snakker om atomvåpen. Men jeg skal ikke prøve meg på det – jeg lover det! Jeg vil også takke for interpellasjonen, og jeg må si at jeg er oppriktig glad for utenriksministerens svar i dag. Det var viktig for oss i Venstre. Sjøl om jeg er betraktelig eldre enn siste taler fra Arbeiderpartiet, har jeg også lyst til å begynne med min barndom, for jeg er et barn av 1980-tallet. Barn på 1980-tallet var oppriktig redd atomvåpen. Noe av det som jeg tror ligger i ryggmargen til oss 40-åringer i dag, er at atomvåpen var en av de tingene vi var mest redd for, og at atomkrig skulle skje. Vi vokste opp i en verden der det var mange gitte sannheter som i dag ikke fins, f.eks. at verden var delt i øst og vest med en mur, og den kan ingen gjøre noe med. Hvis man hadde spolet tilbake til Trine 9 år, tror jeg at det var to ting jeg var villig til å bruke hele livet mitt på, og det var å få bort atomvåpnene og å få Gro Harlem Brundtland til ikke å bygge den demninga i Alta. Det var nok hoveddrivkreftene for meg til å bli politiker. Derfor var det egentlig innlegget om alt det urealistiske som trigget meg til å tegne meg her. Da jeg var liten, var det å tenke seg at Muren skulle falle, og at Europa igjen skulle begynne å bli en enhet, urealistisk. Det å tro at vi ikke lenger skulle ha en uforutsigbar kommunistleder som satt og styrte hele Øst-Europa, og som også satt og styrte atomknappen, var urealistisk. Kanskje er det det som gjør utenrikspolitikk så utrolig spennende, at veldig mange gitte sannheter, veldig mange eksperters analyser, veldig mange sannheter om at sånn kommer det alltid til å være, plutselig ikke er sant likevel. Jeg vet ikke om mange av dere har sett Urix’ serie når de intervjuer ved skifte av korrespondenter. Nesten alle korrespondentene har opplevd at noe veldig uforutsett har skjedd i løpet sin fireårsperiode – enten at land har åpnet seg, eller at land har lukket seg – helt uforutsett, som ingen ekspert kunne ha trodd ville skje, men likevel har det skjedd. Jeg har forventninger til at regjeringa er aktiv også i forhold til dette, sjøl om de er partier med representanter i salen som mener at det er urealistisk. Jeg har forventninger til regjeringa som en drivkraft, som klarer å se hvilke klare signaler også stortingssalen gir her i dag om å støtte det humanitære initiativet og også se på hvor viktig det er å være drivkraft i disse omstillingene. Jeg er veldig glad for signalene, og jeg håper at vi ser det igjen i handlinger, og at vi hører det igjen i norske delegasjoner på internasjonale møter. Sveinung Rotevatn gikk igjennom Venstres posisjoner på en veldig god måte. Dette er mulig å gjøre innenfor NATOs ramme og med det humanitære initiativet som drivkraft. Jeg tror at hvis du spoler 150 år tilbake, var det sikkert noen stortingsrepresentanter som snakket om at Norge skulle bli et likestilt samfunn, og at kvinner skulle få stemmerett. Jeg tror mange syntes at det var litt urealistisk. Jeg tror at hvis du spoler 150 år tilbake i denne salen, ville den fattigdommen man kunne se bare ved å kikke ut av vinduene her, være noe som man trodde var umulig å fjerne, og drømmen om å skape et likestilt samfunn med mye mindre fattigdom og med mye større likhet var litt urealistisk. Da Johannes Steen la fram sin svære utdanningsreform som skulle sørge for at alle mennesker i dette samfunnet skulle få lik utdanning, tror jeg kanskje mange her syntes at det var litt urealistisk. Men vi gjorde det.