Michael Tetzschner (Høyre), 2013-03-14:
Etter å ha hørt på presentasjonen fra representanten Langeland, får man jo si at regjeringen Bondevik var den regjeringen som tok en beslutning om Irak, som representanten Langeland var, og etter hva jeg forstår, fortsatt er fornøyd med. Det vil si at man kom frem til et resultat etter en grunnlovsbestemmelse for engasjement slik den altså er nå. Siden Langeland gikk videre til andre konflikter, kan man jo også bringe inn erfaringene fra Balkan, hvor man fikk illustrert hva man kan pådra av lidelser ved for høy intervensjonsgrense. Det var altså slik at det internasjonale samfunnet ikke intervenerte, og dermed ble indirekte medvirkende til en massakre i Srebrenica, som førte til at et muslimsk mindretall ble systematisk utsatt for folkemord. Det er et av de mørkeste kapitlene, og det er igjen et eksempel på hva som skjer når intervensjonsgrensen settes for høyt for det internasjonale samfunnet. Men nå er det slik at beslutningene som representanten Langeland er henholdsvis tilfreds med eller ikke tilfreds med, berøres jo ikke av det grunnlovsforslaget som SV har fremmet. Det er nemlig slik at forslaget gir inntrykk av at man ønsker å endre dagens inngrepsterskel for militære engasjementer utenlands – men i virkeligheten er det et prosedyrespørsmål som SV vil ha annerledes. SV trekker altså inn maktfordelingsspørsmål mellom storting og regjering, og da i relasjon til Grunnloven § 25. Grunnloven § 25 er en av de som har undergått noen endringer, men ikke så meget i substans, siden 1814. Den gangen var Grunnloven § 25 ment som et vern mot at landets forsvarsstyrker, det såkalte landevern, ble flyttet utenlands av en personlig kongemakt som man egentlig kunne mistenke for å ha andre sidemotiver enn å forsvare rent norske interesser. Maktfordelingslæren, ved at vi har statsmakter som er uavhengige av hverandre, er jo betydelig endret. Domstolene kan selvfølgelig fortsatt sies å være uavhengige, men det gjelder jo ikke regjeringens stilling til Stortinget. Vi har altså med innføringen av parlamentarisme den regjering som Stortinget til enhver tid aksepterer. Det fører også til at man har utviklet en arbeidsdeling mellom storting og regjering som betyr at Stortinget gir lover, og at de kontrollerer regjeringens disposisjoner. Ved den grunnlovsendringen som SV foreslår, vil man altså legge beslutninger til Stortinget. Man kan jo spørre: Hvilket organ skal da holde regjeringen ansvarlig? For da er det jo Stortinget som selv har involvert seg i første rekke. I forslaget har de også vist til at man i andre land har bestemmelser om at nasjonalforsamlingen skal inn i disse tilfellene, men det er altså der nødbestemmelser. Så kan man vise til faktiske erfaringer som gjør at der nasjonalforsamlingen må utstede mandater som går på operasjonsbegrensninger i både tid og rom, er det også en måte å legge åpent for fienden hvilke fullmakter som gis, og man pålegger seg selv operative begrensinger som faktisk kan øke risikoen for dem som er ute i felten. Til dette med offentlig diskusjon: Den nåværende grunnlovsbestemmelsen har jo ikke vært til hinder for en bred offentlig debatt om de norske engasjementene utenlands, og beslutninger om internasjonalt engasjement blir ikke tatt i noe politisk vakuum. Jeg tror det ville være en stor skade for rollefordelingen, som jeg var inne på, mellom nettopp Stortingets rolle som kontrollerende og bevilgende myndighet og regjeringen som den utførende myndighet, om forslaget ble bifalt. Jeg forundres også over at forslagsstillerne ønsker offentlige møter i den utvidede utenriks- og forsvarskomiteen. Det er jo nettopp et sted hvor man kan utveksle fortrolig informasjon som Stortinget må kjenne som en bakgrunn, uten at det forrykker ansvaret til regjeringen for å foreta disposisjoner som Stortinget senere skal kontrollere.