May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2009-05-26:
Jeg vil først takke statsråden for en grundig redegjørelse der hun berører mange av de sentrale utfordringene for barnevernet. Tusenvis av barn bruker hver dag kreftene sine på å beskytte seg mot vold og overgrep og omsorgssvikt i egne hjem. Mange av disse barna får ikke nødvendig beskyttelse før de er påført betydelig skade, skader som ofte varer livet ut. Det vi må bli flinkere til, er å lytte til barna – spørre hvordan de har det, og hvordan de vil ha det. Det er så mange barn som har sagt til meg: Vi ønsker å bli hørt, vi har en mening, vi har et synspunkt. Og mange opplever at de blir hørt, men mange opplever også at de blir ignorert. Det er det viktig å ta på alvor. I Norge i dag er det litt over 8 000 barn som bor i forskjellige typer fosterhjem. Omsorgshjem er et bedre uttrykk for fosterhjem. Statsråden sa i sin redegjørelse at de «som organiserer fosterhjemmene, har vært opptatt av at vi skal få på plass en egen pensjonsordning og bedre sosiale rettigheter for fosterforeldre». Det er også Kristelig Folkeparti svært opptatt av. Statsråden sa videre at «Regjeringen vil legge fram en odelstingsproposisjon om en egen pensjonsordning for de statlige familiehjemmene og beredskapshjemmene». Det er flott og et skritt i riktig retning. Men de statlige fosterhjemmene utgjør kun mellom 15 og 20 pst. av alle fosterhjem. Over 80 pst. av fosterforeldrene i Norge er kommunale fosterhjem, hvor en av fire får forsterkninger på en eller annen måte i kortere eller lengre tid. Det er i dag store ulikheter fra kommune til kommune på hvordan fosterforeldre må kjempe for å få veiledning og ekstra dekning til utgifter utover det vanlige. Dette kan gå ut over samarbeidet. Og hva har de kommunale fosterforeldrene fått av forbedringer annet enn PRIDE-kurs? Fosterforeldrene selv sier at det ikke har blitt noen andre forbedringer. Det må en drøfting til om hva vi vil med fosterhjemsomsorgen i Norge. Statusen må opp på det å være fosterbarn og fosterforeldre. Fosterforeldre og fosterbarn blir ikke godt nok prioritert. Det er en liten andel av befolkningen som er fosterforeldre. Disse utgjør det viktigste tiltaket i norsk barnevern. Mange barn på institusjon lever i frykt for at hjemmet deres skal gå konkurs, de savner flere voksne rundt seg på institusjonene, eller kanskje står de i kø for å få et fosterhjem. Kristelig Folkeparti er bekymret for om barna får det tilbudet som er best tilpasset dem, eller om økonomiske prioriteringer styrer hvilke tilbud barna får. Kristelig Folkeparti er tilfreds med at Regjeringen har doblet avtaletiden for private barnevernstiltak. Statsråden varsler at Bufetat fra og med inneværende år vil kjøpe flere plasser fra ideelle organisasjoner. Det er bra, fordi vi trenger et mangfold av tilbud til barn med ulike behov for oppfølging. Men mange som driver barnevernsinstitusjoner, har varslet om mye vanskeligere vilkår under denne regjeringen enn under den forrige. Her håper jeg at Regjeringen vil lytte og justere kursen – lytte til dem som jobber og lytte til barn for å ivareta et godt tilbud. Det har vært fokus på barn og unge med rusproblem som bor på institusjon. Her er det store utfordringer, og vi må ta tak også her. Det er viktig at de som jobber, får de virkemidlene som trengs for å ha god kontroll i institusjonene for å fange opp barn og unge med rusproblem. Statsråden viste i redegjørelsen til forslaget om ettervern som ligger til behandling i Stortinget. Forslaget innebærer at barnevernstjenesten får plikt til å begrunne hvorfor ungdom som har hatt hjelp av barnevernet, ikke lenger skal motta hjelp etter fylte 18 år. Dette er et skritt i riktig retning, men Kristelig Folkeparti ønsker å lovfeste en rett til ettervern. Åtte av ti barn som får hjelp av barnevernet, får hjelp av kommunalt barnevern i lokalmiljøet. Det stiller store krav til barnevernet i kommunene, og store krav til at kommunepolitikere prioriterer barnevernet. Derfor er jeg glad for at statsråden vil ha en dialog med KS om hvordan kvaliteten i det kommunale barnevernet kan sikres, bl.a. gjennom en økning i antall stillinger. I tillegg til knappe kommunale rammer vet vi at mange barnevernsarbeidere fortviler når de foreslår hjelpetiltak som foreldrene nekter å godta. Da er det lite de kan gjøre, bortsett fra å vente til saken blir så alvorlig at barnevernet kan overta omsorgen ved tvang. Jeg setter spørsmålstegn ved om ikke foreldrenes rett til å nekte hjelpetiltak her undergraver hensynet til barnets beste. Vi må alltid ha med oss at hensynet til barnets interesser skal veie tyngre enn hensynet til foreldre, hvis disse står i motstrid til hverandre.