Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2012-05-07:
Det er grunn til å takke interpellanten for å reise et så viktig spørsmål. Samtidig har jeg lyst til å gi honnør til statsråden, som er svært konkret, og som også veldig tydelig peker på hva hun ønsker å gjøre – og for så vidt også varsler proposisjon på veldig viktige felter. Det er bra! Jeg har lyst til å ta opp to elementer i spørsmålet om barns rettssikkerhet – både innenfor barnevernet og i det store og hele – som jeg tror vi mange ganger undervurderer. Vi henger oss veldig ofte opp i mer strukturelle diskusjoner om hvordan vi organiserer ting. Saksbehandlingstid og desslike er veldig viktig. Det er viktig for barn at det går raskt. Sånn sett kunne man jo i stedet for å utnevne en egen familiedomstol overføre saker til de alminnelige domstolene. Der har man nå en saksbehandlingstid som er veldig bra. Jeg har ikke tatt stilling til spørsmålet om egne familiedomstoler, men jeg mener nok at det ikke nødvendigvis gir alle svarene – for å si det pent. Men det er veldig viktig at vi har fokus på prosessen i fylkesnemndene. Det er blitt store, krevende prosesser – som også interpellanten var inne på – inn mot bevisvurdering og slikt, og jeg er overbevist om at der går det an å hente mer. Det er en gnagende følelse hos mange av oss at tersklene for å gripe inn overfor en familie blir følt for høye av mange av de aktørene som har makt og myndighet til å gjøre det. Derfor syns jeg det er god grunn til å se på om man kan gjøre noe med prosessene, og jeg forstår at statsråden er godt i gang med det. Det er bra at interpellasjonen reises, men det må ikke sitte igjen et inntrykk av at Barne- og likestillingsdepartementet, eller regjeringa som sådan, i løpet av de siste årene ikke har levert når det gjelder dette – og liksom bare har ett og et halvt år igjen. Dette har jo vært en av de viktige sakene. Jeg mener at vi gjennom partipolitisk flertall her i Stortinget har klart å løfte barns rettssikkerhet betydelig, først og fremst med satsingen på barnevernet og de endringene som er gjort der, med spørsmålet om endring i straffelovgivningen når det gjelder varsling, med spørsmålet om endring i straffelovgivningen når det gjelder hvordan man beskytter barn som utsettes for overgrep – barnehusene er nevnt – og med bistandsadvokatordningen. Jeg kunne ha nevnt mange konkrete tiltak som har gjort barns rettssikkerhet bedre. Men vi er ikke ferdig. Det er to elementer i dette som jeg har lyst til å løfte fram: Det første er spørsmålet om å gjøre terskelen for å si fra enda lavere, sånn at det blir lettere å varsle. Det er for vanskelig – det blir gjort for vanskelig. Jeg er ikke bekymret for at vi har myndighetspersoner – enten man sitter i storting eller regjering – som ringer politiet og sier at man er bekymret. Jeg er bekymret for at det nesten aldri er debatt om at vi ikke tør å si fra, og at det er voksenpersoner – naboer, slektninger eller andre – som ikke sier fra når de ser unger lider. Det er debatten vi bør ta, og der mener jeg vi har noen tilløp til å gjøre det bedre: Barnehusene er f.eks. et veldig konkret eksempel på et sted det går an å ringe for å få hjelp – ikke bare for å komme med en straffesak. Så det å gjøre terskelen for å varsle lavere – for oss alle – er maktpåliggende. Det andre jeg har lyst til å trekke fram i denne debatten, og som veldig mye handler om rettssikkerhet – for vi diskuterer veldig mye om domstoler og saksbehandlingstid når vi snakker rettssikkerhet. Men rettssikkerhet for barn handler i veldig stor grad om hva som kommer ut av et varsel. Hva slags type reaksjon er det som kommer? Det er – jeg holdt på å si – 90 pst. av rettssikkerheten. Det handler om den 14-åringen i Trøndelag som rapporterte om at han var utsatt for vold hjemme. Han ble spurt: Hva slags behandling ønsker du? Han ønsket ingen straffesak, han ønsket ingen barnevernssak. Han hadde to ønsker. Det ene var å få vite hvorfor pappa slår, og det andre var å få familien til å fungere igjen. Det er derfor jeg mener det er så maktpåliggende det Raundalen-utvalget nå trekker opp, som er en mye viktigere debatt om hvordan vi egentlig organiserer dette – om det er familiedomstoler, alminnelige domstoler eller saksbehandlingstid. Er virkemiddelapparatet vårt stort nok, eller er det også for stivbeint? Er vi fleksible nok når det gjelder hvordan en barnevernsmedarbeider eller en ansatt i politiet kan reagere i en sånn sak? Når det gjelder straffesakene, har jeg lyst til å si at der mener jeg det ville være en katastrofe hvis vi bare lar det være med strengere straff. Å se på alminnelige, alternative løsninger, f.eks. konfliktrådsbehandling, i saker hvor vi ser at familier sliter, og der vi kan få til både forsoning, tilgivelse og mulighet for et bedre liv for barnet, er helt maktpåliggende. En ren straffesak vil i mange av disse sakene ødelegge helt for barna. Så vi trenger mer varsling, og vi trenger flere alternative reaksjoner som virker.