Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Noe av det som har vært problemet med behandlingen av denne saken, er at Regjeringen helt fra proposisjonen ble lagt fram for Stortinget, hardnakket har stått på at det var bare dersom saken ble vedtatt slik den ble lagt fram, at den ville bli godkjent av EØS-kontrollorganet ESA. Med andre ord: Regjeringen gav Stortinget et ultimatum om enten å godta dette slik det er lagt fram, eller så vil St. prp. nr. 52 for 1998-99 falle på grunn av EØS-avtalen. Det er etter min mening oppsiktsvekkende at en regjering bruker EØS-avtalen som en trussel mot industriutvikling. Til spørsmålet om EØS-avtalen vil jeg si at alle partier i komiteen, bortsett fra Senterpartiet, er av den oppfatning at EØS-avtalen er et regelverk som skal sikre likeverdige konkurransebetingelser. Innenfor dette regelverket er det mulig å etablere systemer for tildeling av industrikraft som tar hensyn til ulike forhold, og som kan sikre industrien den nødvendige langsiktighet og forutsigbarhet. Ultimatumet fra statsråden har gjort saken vanskelig å behandle. St. prp. nr. 52 er etter Stortingets behandling endret på noen viktige områder – til det bedre for industrien. Disse endringene er støttet av regjeringspartiene. Det innebærer at disse endringene er innenfor det Regjeringen vurderer som holdbart i forhold til EØS. Endringene skal jeg komme tilbake til. Komiteen vurderte lenge om saken skulle sendes tilbake til Regjeringen med det formål å få et annet opplegg som gjorde det mulig å gjøre større endringer på betingelsene. Fra Arbeiderpartiets side mener vi at ordningen kunne vært innrettet på en annen måte, og at vilkårene industrien tilbys, kunne vært utformet på en annen måte, som kunne gitt større konkurransekraft og forutsigbarhet. Regjeringen ventet lenge med å få saken lagt fram for Stortinget. Samtidig fikk komiteen klare tilbakemeldinger fra bedriftene som gikk ut på at det haster med å få avklart framtidige vilkår, og at de ønsket å få saken behandlet nå. Derfor valgte komiteen å behandle saken raskt. Det ble tidlig klart at det var et flertall i komiteen som ikke ønsket å gjøre særlige forbedringer i opplegget. Fra Arbeiderpartiets side valgte vi framfor å lansere et alternativt opplegg vi ikke på noen måte ville få flertall for, å forsøke å endre noen av betingelsene til det bedre. Det mener jeg vi har oppnådd. Det viktigste forholdet i slike kontrakter er selvfølgelig prisen. På et tidlig tidspunkt ble det avklart at Arbeiderpartiet ikke ville få flertall for å gjøre endringer i det utgangspunktet Regjeringen foreslo. Fra Arbeiderpartiets side ønsket vi å legge mer vekt på det spesielle i slike langsiktige avtaler og muligheten for redusert pris på bakgrunn av gjenytelser fra industribedriftenes side. Dette fikk vi ikke flertall for. Allikevel vil jeg nevne at prisen, slik den er foreslått i St. prp. nr. 52, på 15,5 øre, kan konkurrere i markedet i dag, og prisen i de såkalte 104-kontraktene er for tiden over 16 øre. Ut fra interessen for å bli med på 104-ordningen kan ikke prisen være veldig langt unna det som bedriftene kan leve med. Det mest verdifulle i dette systemet er at vi vedtar hva som er betingelsene i 20 år. Det gir en god langsiktighet, og vi setter i alle fall en øvre grense for kostnadene. Det er flertall i komiteen for å gjøre enkelte endringer som gjør det å bli med i St. prp. nr. 52, mer interessant for bedriftene. Noe av det mest negative ved Regjeringens opplegg er at det er omstilling av den kraftkrevende industrien til å basere seg på rene markedsmessige betingelser som er målsettingen. Regjeringen leverer i St. prp. nr. 52 et system som legger opp til å omstille bedriftene og lokalsamfunnene der de er plassert. Regjeringen legger i proposisjonen fram et opplegg hvor andelen kraft bedriftene tilbys på denne type kontrakter, reduseres fra og med det tiende året. Regjeringen foreslo en kraftig reduksjon i kraftvolumene, med 6 pst. pr. år, der bedriftene ville ende på 40 pst. av utgangspunktet. Dette mener vi fra Arbeiderpartiets side er en urimelig hard nedtrapping, som vil gjøre usikkerheten større i et elprismarked hvor det allerede er stor usikkerhet knyttet til framtiden. Arbeiderpartiet foreslo å endre nedtrappingen av tildelt kraft, slik at bedriftene ved avtalens utløp sitter igjen med 50 pst. av utgangspunktet, og ikke 40 pst., slik Regjeringen foreslo. Dette er det flertall for. Det er en vesentlig forbedring – det gir bedriftene totalt sett større kraftmengde, og det øker forutsigbarheten i en lengre periode. Videre var bedriftene svært skeptiske til Regjeringens forslag om å la konsumprisindeksen alene regulere prisen. Dette ble det fra industriens side reagert kraftig mot, fordi det ville skape stor usikkerhet i forhold til utviklingen av prisen i disse kontraktene. Her oppnådde Arbeiderpartiet å få inn et element om at det også skal tas hensyn til utviklingen i engrosprisindeksen. Dette er også en klar forbedring av Regjeringens foreslåtte opplegg. Vi har også fra Arbeiderpartiets side ønsket å ta inn to nye bedrifter i ordningen i tillegg til hva Regjeringen foreslo: Becromal på Notodden og Hunsfos Fabrikker i Vennesla. Når det gjelder Becromal, er det verdt å nevne at denne bedriften ble tatt inn i det såkalte 104-regimet av arbeiderpartiregjeringen. Nå valgte Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre å ta bedriften ut igjen. Jeg er fornøyd med at vi får flertall for at bedriften igjen får den langsiktighet og forutsigbarhet som tilbys i St. prp. nr. 52. Når det gjelder Hunsfos Fabrikker, er det verdt å legge merke til at det fra Senterpartiet – statsrådens parti – ikke i proposisjonen ble funnet grunn til å legge denne bedriften inn, til tross for at en rekke senterpartifolk her i Stortinget har talt varmt for å få sørlandsbedriftene med. Senterpartiet går med det inn for en urimelig forskjellsbehandling. Arbeiderpartiet foreslo å tilby Hunsfos samme vilkår som andre ved å komme med i St. prp. nr. 52. Det er det gode grunner til. Det gjenstår å se om det får flertall. Det vanskeligste spørsmålet har vært spørsmålet om leieavtalene i Sauda, Svelgen og Odda. Tiden tillater ikke å gå i detalj om hjemfallsordningen, men jeg må si noen ord. Når det gjelder Tysso II og Svelgen II, støtter Arbeiderpartiet at det inngås en leieavtale, ettersom det der dreier seg om første gangs hjemfall. Der er det også slik at det er brukerne av kraften som gis ny leieavtale. Når det derimot gjelder Sauda, oppfatter vi det slik at det her er snakk om annen gangs hjemfall. Det vil bryte fullstendig med det som har vært politikken gjennom hele etterkrigstiden, å tilby nok en periode hvor Elkem leier kraftverket. Det er også sånn at Elkem ikke lenger eier smelteverket i Sauda, og da ser vi ingen grunn til at Elkem og ikke Statkraft skal levere kraften til denne bedriften som til alle andre bedrifter. Ja, jeg vil si det så sterkt som at det vi nå er vitne til, er at det er en statsråd fra Senterpartiet som nå åpner for at staten skal frasi seg kontrollen over vannkraftressursene. I denne forbindelse vil jeg sitere fra et brev statsråd Arnstad fra Senterpartiet sendte komiteen i fjor, der det heter: «En hjemfallsordning som går over så mange år, og som blir utsatt for annen gang når hjemfallet nærmer seg, har ikke noen praktisk betydning for kontrollen med privat eierskap til kraftressursene.» Altså, for ett år siden mente statsråden at å la Elkem få leieavtale i Saudefaldene for annen gang er det samme som at staten oppgir styringen over vannkraften. Det må være lov å spørre seg: Hva har skjedd i mellomtiden? Så vidt jeg kan se, er det eneste som har skjedd, at Elkem selger smelteverket i Sauda til et fransk selskap, og at Senterpartiet snur – snur i et så prinsipielt spørsmål som spørsmålet om hjemfallsordningen. Det er ikke lenger noen overraskelse at regjeringspartiene går med sjumilsskritt bort fra tidligere standpunkter. Selv om hukommelsen er kort, husker vi de fagre ord som ble uttalt ved regjeringsdannelsen på Voksenåsen om denne industriens framtidige vilkår. Jeg har tidligere sitert statsråd Arnstad, som i fjor advarte mot å gjøre det regjeringspartiene nå gjør med hjemfallsordningen. Jeg vil også nevne hva Kristelig Folkeparti og Senterpartiet mente om dette spørsmålet da Stortinget behandlet omorganiseringen av Statkraft. Da mente både Kristelig Folkeparti og Senterpartiet – jeg siterer fra innstillingen den gang: hjemfall er «en forutsetning for å sikre nasjonal kontroll med kraftressursene». Ikke bare er det som skjer, i strid med intensjonen om hjemfallsordningen, det vil også føre til en svekkelse av Statkrafts posisjon. For Arbeiderpartiet er det viktig å holde på Statkraft som et stort, slagkraftig norsk kraftselskap. Arbeiderpartiet er ikke veldig fornøyd med det vi har oppnådd, men slik er det å ikke ha flertall i Stortinget. At de borgerlige partiene finner sammen og vil ha denne industrien over i markedets vold, burde egentlig ikke overraske noen. Vi som mener at denne industrien, som den bærebjelken den er for utviklingen av Industri-Norge, skal ha gode vilkår, får trøste oss med at nå vedtas det et opplegg for de neste 20 årene hvor vilkårene er faste og avklarte. Så er det opp til framtidige storting å avgjøre om det fortsatt skal være en politisk behandling av disse spørsmålene i framtiden.