Guro Fjellanger (Venstre), 1998-11-03:
Etter min oppfatning dreier denne saken seg om hvordan en best praktiserer en arealpolitikk som sikrer et bærekraftig utbyggingsmønster på lang sikt. Samtidig reiser den spørsmålet om hva som er Regjeringens rolle i arealpolitikken: Når er det legitimt å gripe inn i kommunale planprosesser? Langt de fleste arealplanene her i landet blir vedtatt av kommunestyrene. Hvert år kommer mellom 30 og 40 reguleringsplaner og kommuneplaner til Miljøverndepartementet for avgjørelse fordi det er fremmet innsigelse på fylkesnivå. I ca. halvparten av disse sakene blir kommunestyrets vedtak opprettholdt. Konfliktene i sakene dreier seg om de fleste samfunnsområder, ikke bare miljøvern. Noen få ganger har vi funnet det nødvendig å gripe inn i egengodkjente planer – altså planer hvor det ikke er fremmet innsigelse. Dette har vært gjort i forbindelse med regulering til kjøpesenter i kommunene Fjell og Sarpsborg. For å sikre nasjonale landskapsverdier har vi stoppet en plan for pukkverk i Jondal kommune, og vi har vurdert vegplanleggingen langs Sørfjorden i Ullensvang herad. Og senest har vi denne saken i Stavanger. Prinsippet i plan- og bygningsloven om at beslutningene skal gjøres lokalt – i nærheten av folk det angår – står fast. I Regjeringens satsing på Lokal Agenda 21 står dette helt sentralt. I tillegg kan jeg nevne at det i naturforvaltningssaker arbeides med overføring av myndighet til kommunene. Bare unntaksvis kan det være aktuelt for departementet å bruke hjemmelen til å gripe inn i kommunale planprosesser. Dette vil særlig være aktuelt når en ny politikk skal settes ut i livet. For å forstå hvorfor vi har valgt å gå aktivt inn i de nevnte sakene, inklusiv Stavanger, må St.meld. nr. 29 for 1996-97, Regional planlegging og arealpolitikk, trekkes fram. Da Stortinget sommeren 1997 behandlet denne meldingen, som ble fremmet av de forrige regjeringen, ble det gitt tilslutning til at følgende fem politiske premisser skal tillegges større vekt i den regionale planleggingen. Disse er hensynet til biologisk mangfold hensynet til utbyggingspolitikk og transportsystem hensynet til jordvern hensynet til estetikk og landskapsbilde hensynet til funksjonshemmede Flere av disse utfordringene må løses på regionalt nivå. Derfor er det i meldingen rettet fornyet fokusering mot fylkesplanleggingen som et sentralt verktøy for å finne løsninger på tvers av kommunegrensene. Behovet for slike regionale løsninger er særlig stort i byområder med utbyggingspress og verdifulle arealressurser. Stavanger-området eller Nord-Jæren er et av de områdene i landet hvor behovet for regionale løsninger er aller størst. Her har det foregått et kontinuerlig utrednings- og plansamarbeid over en årrekke. En hovedoppgave som gjenstår, er å bli enig om et langsiktig regionalt utbyggingsmønster. For tiden arbeides det med en fylkesdelsplan for Nord-Jæren. På bakgrunn av søknad fra Rogaland fylkeskommune har Landbruksdepartementet og Miljøverndepartementet gitt økonomisk støtte til dette planarbeidet. Jeg vil gjerne gi honnør til alle som har medvirket til at det regionale samarbeidet blomstrer, fordi dette er en riktig og viktig vei å gå. Jordvern er et av de sentrale satsingsområder i St.meld. nr. 29. Bakgrunnen for dette er at arealer som er godt egnet for matproduksjon, er en svært verdifull og stadig knappere ressurs både nasjonalt og internasjonalt. Regjeringen legger derfor vekt på at arealenes produksjonsevne skal stå sentralt ved avveining av arealbruksspørsmål. Det aller meste av arealene egnet for matkornproduksjon finnes i bygdene rundt Mjøsa, områdene ved Oslofjorden og på Jæren. Det er derfor ingen tilfeldighet at Regjeringen føler et særlig ansvar for den langsiktige arealforvaltningen i disse områdene. I denne sammenheng vil jeg nevne at Miljøverndepartementet ved behandling av innsigelser i løpet av de siste par årene har sagt nei til utbygging av dyrket mark i kommunene Hamar, Sandefjord, Sandnes og Fredrikstad. Gjennom arbeidet med disse sakene har den nye arealpolitikken i St.meld. nr. 29 blitt konkretisert, og jeg har søkt å sikre at praksisen blir mest mulig lik. Det er viktig å være klar over at kommuneplanen for Stavanger var på høring og til behandling i fylkeslandbruksstyret før St.meld. nr. 29 hadde vært behandlet i Stortinget. Som en faktaopplysning kan jeg nevne at det kun er mindre deler av Stavanger kommuneplans arealdel for perioden 1998 – 2009 som er konfliktfylte. Det dreier seg om tre boligområder ved Madla på til sammen 215 dekar og en utvidelse av Forus industriområde på ca. 200 dekar. Kommunen er underrettet om at vi vil endre planen slik at disse arealene tilbakeføres til jordbruk. Det er bred enighet om at de omstridte arealene i Stavanger er dyrkingsjord av beste kvalitet i en klimasone med de beste betingelser for matproduksjon. I henhold til føringene i St.meld. nr. 29 bør det derfor foreligge meget tungtveiende hensyn for å tillate omdisponeringer av irreversibel karakter. Etter en grundig gjennomgang av kommuneplanen for Stavanger har jeg kommet til at det vil være fullt mulig å dekke behovet for et lokaliseringsmessig og sosialt differensiert boligtilbud gjennom utnytting av eksisterende tomtereserver omregulering for høyere grad av utnytting utbygging av et bydelssenter i Tasta-området generell fortetting gjennomføring av byfornyelsesprosjekter Det er viktig å være klar over at kommunen har ca. 1 500 dekar i arealreserver til boligbygging, som ble frigitt i forrige planperiode. I tillegg er det i denne planrunden godkjent 250 dekar nytt areal til boligbygging ved Tasta. Samtidig forutsetter kommunen at tallet for fortetting vil gå ned fra ca. 400 boliger i året til ca. 300. En begrunnelse for dette er at kommunen har liten styring med denne delen av boligbyggingen, som i sin helhet er privat initiert. Jeg kan ikke se at Stavanger kommune har dokumentert at potensialet for fortetting og arealøkonomisering er tilfredsstillende utnyttet. I planperioden legger kommunen opp til en boligbygging på totalt 7 500 boliger – det blir i snitt 625 boliger pr. år. Det forutsettes at 300 boliger bygges som fortetting. Det blir da behov for 325 boliger pr. år i nye felt. Kommunen regner med at det bygges i snitt to boliger pr. dekar. Det betyr at det trengs ca. 162 dekar nytt areal til boliger pr. år. Tomtereserven i planperioden, inklusiv Tasta, er på 1 750 dekar. Det betyr at kommunen kan dekke sitt boligbehov i ca. elleve år framover uten å være avhengig av å ta i bruk de omstridte arealene på Madla. Med andre ord er det god tid til å avvente fastsettingen av det regionale utbyggingsmønsteret i en ny fylkesdelsplan for Nord-Jæren. I tillegg kan jeg opplyse om at staten går inn med 21, 6 mill. kr til bygging av en ny tunnel som vil redusere trafikkbelastningen i Stavanger sentrum. Prosjektet vil også forbedre forholdene for myke trafikanter og redusere trafikken gjennom boligområdene på Storhaug. Miljøforbedringen dette vegprosjektet gir, vil åpne for mulighetene for byfornyelse og mer attraktive bomiljøer i østre deler av Stavanger sentrum. I tråd med omtalte føringer holder jeg fast ved prinsippet om at det ikke skal foretas ytterligere irreversible omdisponeringer av dyrket mark før et regionalt utbyggingsmønster er konkretisert og vedtatt gjennom en fylkesdelsplan. Disse signalene ble gitt til kommunen allerede ved Miljøverndepartementets behandling av innsigelse til kommuneplanens arealdel for perioden 1988 – 2003. Jeg har merket meg at flertallet i Stavanger bystyre legger vekt på kommunens aktive rolle i boligpolitikken i byen. Dette er en linje vi også fra Regjeringens side tillegger stor vekt. Blant annet i St.meld. nr. 49 for 1997-98, Om boligetablering for unge og vanskeligstilte, har Regjeringen gått inn for at kommunene sørger for at det blir laget lokale handlingsplaner for boligetablering. Jeg kan derfor fullt ut støtte de forhold Stavanger bystyre har pekt på når det gjelder å bygge opp en variert boligstruktur med muligheter for gode sosiale og familiære nettverk. Dette er likevel ikke et argument for å bygge boliger på verdifull dyrket jord på Madla. Som tidligere omtalt, har kommunen nok areal til å dekke boligbehovet i planperioden uten å måtte ta i bruk disse områdene. La meg til slutt oppsummere: Da Stortinget vedtok St.meld. nr. 29, Regional planlegging og arealpolitikk, ble det gitt tilslutning til økt vekt på fem områder i den regionale planleggingen. Ett av dem var jordvern. Denne regjering legger vekt på å styrke lokaldemokratiet og å forankre miljøpolitikken i lokale folkevalgte prosesser. Derfor ønsker Regjeringen, og har tatt initiativ til, å øke bruken av plan- og bygningsloven på flere områder. Beslutningene skal tas på et lavest mulig nivå, og det betyr i de aller fleste tilfeller på kommunalt nivå. Men dersom et planvedtak har store regionale konsekvenser, må beslutningene fattes på regionalt nivå. Og dersom beslutningene strider mot nasjonale interesser, må vi sikre oss at også de nasjonale hensyn som Stortinget har understreket, blir sikret i planleggingsprosessen. God planlegging er det viktigste verktøyet vi har for å sikre fysiske rammer for samfunnsutviklingen som gir god økonomi, trivelige samfunn og ikke minst sikrer miljøet og ressursgrunnlaget for framtidige generasjoner.