trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Vi hørte nå, og vi har hørt tidligere, at representanten Skei Grande bruker veldig sterke ord i denne debatten. Hun gjorde det nettopp, hun brukte igjen uttrykket «arroganse». Hun sa til NRK i går at man har lurt velgerne. Man har gått inn i valgkampen og lagt fram en månelanding som man visste man ikke kunne klare. Dette er forakt mot borgerne i dette landet, og det er forakt mot parlamentet. Sterkere kan det vel kanskje ikke sies. Hva er hensikten? Jo, det er selvfølgelig, som hele denne debatten bærer preg av, å tegne et bilde av at regjeringen har visst noe som man ikke ville meddele, og at man har misbrukt det i en valgkamp – til tross for de uttalelsene som nå er kommet. Da er det bare å spørre: Hva er det representanten Skei Grande og Venstre vet, som ikke regjeringen har visst, når vi nå har fått vite at Gassnova har sagt at det er først nå at man har grunnlag for å si at dette skulle stoppes? Hva er det Venstre har visst som kan danne grunnlag og bakgrunn for så sterke ord?
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Som det nettopp er sagt fra Ola Borten Moes side, har opplysningsplikten naturlig nok stått sentralt i denne debatten, i og med at vi har fått et mistillitsforslag på dette grunnlaget. Jeg vil også si veldig tydelig, nå på slutten av denne debatten, at det selvsagt er slik at Arbeiderpartiet helt og fullt står bak de kjørereglene som Stortinget selv har vedtatt, i 2002–2003, i tilknytning til det såkalte Frøiland-utvalgets innstilling. Arbeiderpartiet arbeidet veldig intenst med denne innstillingen, stilte seg helt og fullt bak den, og vi har fulgt disse kjørereglene, både i opposisjon og i posisjon, gjennom de årene som er gått siden den gang. Det er en selvfølgelig ting at Stortinget skal ha alle de relevante opplysninger som er nødvendig for at Stortinget skal kunne fungere som en riktig og god nasjonalforsamling og treffe de riktige vedtak på riktig og opplyst grunnlag. Så konstaterer jeg at representanter for opposisjonen sier at vi gjennom denne debatten og gjennom denne dagen gjør forsøk på å sette en ny standard. Det mener jeg er politisk usaklig, og jeg mener gjennom dette innlegget å få sagt veldig tydelig at vi mener selvsagt at opplysningsplikten er ivaretatt i denne saken, helt og fullt. Derfor står vi på trygg grunn når vi sier nei til mistillitsforslaget mot statsråd Riis-Johansen. Så vil jeg si – som et annet aspekt ved dette: Denne debatten skal jo være opplysende for behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, men den skal også være opplysende for grunnlaget for mistillitsforslaget. Der har opposisjonen sagt sitt. Jeg hører det og har respekt for det. Men i replikkvekslingene her, særlig med de parlamentariske ledere, ble det fra vår side stilt mange relevante spørsmål som skulle ligge til grunn for de vedtak som Stortinget senere i dag skal gjøre. De svarer ikke. Siv Jensen ble spurt av vår parlamentariske leder om masse relevante forhold. Hun holdt en tale om noe helt annet. Det er heller ikke noen god praksis i denne salen. Jeg spurte representanten Høybråten om hans kommentar til hans miljøpolitiske talsrepresentants tidligere meninger om at det var mulig at Mongstad-utbyggingen måtte utsettes. Han holdt en tale om noe helt annet. Det er heller ikke noen god praksis i en sak hvor disse folkene står bak et mistillitsforslag mot en statsråd. Men prisen tok representanten Solberg, som veldig stygt antydet at direktøren i Gassnova var instruert av regjeringen til å si at det var først nå det var riktig av Gassnova å si at man måtte utsette utbyggingen. Det er(presidenten klubber) med skam å melde en uttalelse(presidenten klubber) som ikke er denne salen verdig. (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Sammenligningen er absolutt relevant, for påstanden var at fordi det er fremmet et mistillitsforslag, er dét nærmest et bevis på at statsråden er svekket. Mitt poeng var altså følgende: Det at et mindretall på Stortinget, opposisjonen på Stortinget, ikke har tillit til en statsråd, betyr ikke at statsråden er svak. Tvert imot er det slik at opposisjonen alltid ønsker at statsrådene skal gå av – ja, de mener faktisk at hele regjeringen bør gå av, på ethvert tidspunkt. Det er flertallet uenig med mindretallet i. Og erfaringene med Sigbjørn Johnsen er altså at man kan få mange mistillitsforslag mot seg, de blir nedstemt, og statsråden, hva skal jeg si, lever lenge som statsråd og kommer også ofte – kanskje ikke ofte – tilbake, slik Sigbjørn Johnsen har gjort. Erfaringene med Sigbjørn Johnsen er at mange mistillitsforslag betyr ikke et kort politisk liv.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Statoil er ikke staten. Statoil er et børsnotert selskap med også private eiere. Opplysningsplikten er en viktig, grunnleggende del av vårt parlamentariske system. Opplysningsplikten er fulgt, og Stortinget mener at opplysningsplikten er fulgt slik den skal følges. Statsråd Riis-Johansen redegjorde i detalj, både skriftlig og muntlig, for hvordan regjeringen ved ulike anledninger ved mange korsveier har informert Stortinget. Det har gitt Stortinget det beslutningsgrunnlaget Stortinget trenger for å fatte de nødvendige vedtak. Det Frøiland-utvalget sa, var at dersom forhold «anses som allment kjent, ville regjeringen i utgangspunktet ikke ha plikt til å opplyse særskilt om det». Masterplanen til Statoil var altså alminnelig kjent, og den var debattert. Men i tillegg redegjorde regjeringen for håndteringen av den masterplanen i revidert nasjonalbudsjett, og det har vært grunnlaget for den informasjonen som vi har gitt til Stortinget, og som vi har redegjort for i ulike stortingsdokumenter.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Jeg vil være opptatt av å formidle til alle statsrådene, og det vet jeg også at statsrådene selv er opptatt av, at de skal gi Stortinget all den relevante informasjon Stortinget trenger for å fatte vedtak på et godt grunnlag. Det har regjeringen gjort, det har statsrådene gjort, og statsråd Riis-Johansen har altså redegjort for hvordan vi ved mange anledninger har gitt Stortinget beslutningsgrunnlag. Når det gjelder f.eks. disse ulike rapportene: Det hele startet med denne masterplanen fra Statoil. Så er det altså vist til den, det er vist til i revidert nasjonalbudsjett i fjor at vi ville se på alternative løsninger. Gassnovas hovedkonklusjon gjennom flere rapporter var jo at man ønsket å se på en stegvis tilnærming. Det er det vist til i statsbudsjettet i fjor høst. Også i forbindelse med nysalderingen rett før jul viste vi til at vi måtte komme tilbake med en helhetlig gjennomgang av de dokumentene og rapportene og det arbeidet som nå pågikk mellom Statoil og Gassnova. Og så kommer konklusjonen i vinter, og så legger vi den fram for Stortinget. Så opplysningsplikten er fulgt, slik statsråden har redegjort for.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Et samlet storting mente at vi kunne få til det innen de fastsatte tidsfrister. Det er ikke noe galt med avtalen, og det er heller ikke noe galt med Stortingets vilje til å bevilge penger. Vi har bevilget et betydelig antall milliarder til å få dette på plass. Det som er problemet, er at våre fremste ingeniører, våre fremste eksperter i Gassnova, sier at hvis vi skulle fortsette med det tempoet vi hadde, ville vi få et dårlig prosjekt – et prosjekt som kanskje ikke lot seg gjennomføre, et prosjekt som ikke ville blitt et godt miljøprosjekt. Da sier vi at istedenfor å investere prestisje i en dato, investerer vi prestisje i at det blir et godt prosjekt. Det er mye bedre å ha et godt prosjekt litt senere som står der som et flott prosjekt for miljøet, enn et dårlig og dyrt prosjekt litt tidligere, som altså ikke er et godt miljøprosjekt. Da mener jeg det er viktig at når vi får ny informasjon, nye tunge faglige anbefalinger, så er det ikke penger det står på, ikke avtalene det står på, men det står simpelthen på at når ingeniørene og ekspertene sier at det er bedre å ta seg noe mer tid, lytter vi til dem for å få et godt prosjekt.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Ja, jeg mener det. Det er blitt informert om at man jobber med en trinnvis løsning, og at det var det som Gassnova hadde lagt fram i sine rapporter. Det er Stortinget informert om. Og ja, vi har informert, også i revidert i fjor, om at vi så på alternative løsninger. Men den viktigste nye informasjonen som kom, den kom jo i mars i år, da altså Gassnova kom med den anbefalingen at de mente at det ikke lenger var mulig å gjennomføre innenfor de fastsatte tidsfrister. Det var Gassnovas melding til oss i mars 2010, og så brukte vi noen uker på å behandle den anbefalingen, og konkluderte med det samme. Det er den nye informasjonen, og den er også brakt til Stortinget.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-06-18:
Eg har lytta til debatten i dag med stor interesse. Det er alvorlege skuldingar, men eg meiner det er heilt riktig og nødvendig av Stortinget å fremme dei. Det er to spor i denne debatten. Det har blitt snakka mykje om mistillit, og det har vore vel mykje fokus på olje- og energiministeren. Eg vil snakke om miljøfokuset i saka, og dermed leggje litt av ansvaret og fokusere på statsministeren. For i 2007 hadde Stoltenberg ein fantastisk landsmøtetale til Arbeidarpartiet. Han brukte talen sin vel, stoppa midt i og sa: Resten av talen skal eg bruke på miljø. Han hadde òg ein knallgod nyttårstale. Der sa han m.a.: «Da president Kennedy sa at amerikanerne skulle lande på månen innen 10 år, hadde ikke amerikanerne vært ute i verdensrommet. De kom til månen innen 10 år. De satte seg mål, og de nådde målene. Vår visjon er at vi innen 7 år skal få på plass den teknologien som gjør det mulig å rense utslipp av klimagasser.(…) Dette er et stort prosjekt for landet. Det er vår månelanding.» (…) Datoen var sett. 2014 var målet. Stoltenberg hadde visjonar. Han ville leie an. Eg elskar politikarar som viser veg, som vil noko, som har eit engasjement, og som trur på noko. Stoltenberg hadde det! Regjeringa kunne nesten gjort kva som helst, og folket – mange av oss – ville lytta. Ein kunne sett bensinprisen til 20 kr og hatt ei flyreise i året, og me hadde sagt halleluja. Men sidan 2007 har det skjedd lite. Det er sett rekord i tildeling av leiteløyve etter olje, det er knapt bygd ei vindmølle, biodieselavgifta kom – altså knapt eitt konkret miljøtiltak. Og momentumet for miljøpolitikk er borte – og så kom dette. Jens Stoltenberg masar i veg om kor viktig det er å bruke tid og vere 100 pst. sikker på miljøteknologien. Visjonane er borte. Kva hadde skjedd dersom Kennedy kom tilbake og sa: Me får ta den månelandinga i det neste tiåret? Statsministeren prøvde å samanlikne seg med Kennedy, men han enda opp som Bush. I mai i 1961 tok John F. Kennedy eit val: «Vi velger å dra til månen i dette tiåret, ikke fordi det er lett, men fordi det er vanskelig. Fordi det målet vil hente fram og måle vår handlekraft og våre beste evner.» Den gongen kosta det 1 000 mrd. kr målt i dagens pengeverdi. På det meste jobba det 350 000 menneske med månelandingsprosjektet. I juli 1969 beviste Neil Armstrong med dei fyrste stega sine på månen at det umoglege er mogleg. Med all respekt: Månelandinga på Mongstad til nokre få milliardar er heller stussleg. Endå meir pinleg er det når ein ikkje eingong klarer det som er mogleg, men som statsministeren ikkje er villig til å betale prisen for. I beste fall burde han funne noko anna å samanlikne Mongstad med.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Debatten i dag har svingt litt fram og tilbake. Mange innlegg oppfattes som gode og konstruktive, med vekt på både enighet og politiske forskjeller som er forståelige og relevante. Andre ganger føler jeg at det etterlates et inntrykk av at det nesten ikke er noe som skjer. Jeg synes det av og til er grunn til å minne oss selv om de mange viktige politiske vedtakene som er gjort her i denne stortingssalen de siste årene – noen ganger med bred enighet, andre ganger etter skarpe voteringer. For å nevne noe: Vi har under denne regjeringen styrket bevilgningene til vaksinering av verdens barn, vi har fått på plass et klimaforlik, håndtert den globale finanskrisen gjennom en rekke krisepakker, fått på plass 10 000 nye årsverk i pleie- og omsorgssektoren, økt minstepensjonen og gjort viktige grep i fordelingspolitikken, f.eks. gjennom formuesskatten. Da vi vant valget i 2005, stoppet vi skattekuttpolitikken og valgte å bruke pengene til oppgaver vi mente var viktigere. Nå er det de borgerlige partienes privilegium i sine forslag å budsjettere med penger som neppe hadde vært der hvis de selv hadde fortsatt å styre – fordi pengene allerede hadde vært brukt til skattekutt. Framover må hovedfokus være å få orden i økonomien, av hensyn både til konkurransekraften og til generasjonskontrakten – at vi skal levere fra oss noe som er bedre enn da vi begynte selv. I det reviderte budsjettet går det fram at inntektene har økt mer enn forutsatt i fjor høst. Disse inntektene brukes i hovedsak til å styrke budsjettbalansen. Dermed er vi nærmere 4 pst.-banen som handlingsregelen legger til grunn, enn tidligere antatt. Men det finnes også plass til viktige tiltak for verftsindustrien, arbeidsmarkedstiltak og penger til vei og jernbane. Finanskrisen begynte som en krise i finansmarkedene, fortsatte med nedgang i innenlands etterspørsel, og har så spredt seg til eksportindustrien. Mange land har økt statsgjelden betydelig, og nå omtales en europeisk statsgjeldskrise med særlig fokus på situasjonen i Hellas og andre søreuropeiske land. Norges finansielle situasjon er få andre land forunt. Der andre har måttet ta opp statslån, har vi kunnet bruke direkte av budsjettoverskuddet. Arbeidsledigheten er rundt tredjeparten av arbeidsledigheten i Sverige og EU-området sett under ett, og kanskje rundt en sjettedel av ledigheten i Spania. Land som Kina og India har opprettholdt en høy vekst gjennom finanskrisen, noe som også har hjulpet Norge, som har utstrakt handel med asiatiske markeder. Samtidig er vi sårbare hvis veksten i Asia avtar. Kombinert med endret alderssammensetning i befolkningen og nedgang i de europeiske markedene vi handler med, kreves det kanskje enda mer enn før en ansvarlig økonomisk politikk i tråd med det som finansministeren har bebudet.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2010-06-18:
Høgre er det partiet som best er i stand til å føre ein heilskapleg politikk som skapar dei verdiane som kan gje innbyggjarane gode velferdstenester og sikre ei positiv utvikling for landet og for innbyggjarane. Det har blitt stadfesta også gjennom handsaminga av revidert nasjonalbudsjett i dag. Den økonomiske politikken er avgjerande for å oppnå dette, og skatte- og avgiftspolitikken legg eit viktig grunnlag for verdiskaping også her i landet. Det er skremmande å sjå kor talentlause dei raud-grøne politikarane og partia er på dette området. Då statsbudsjettet blei handsama i desember, var biodieselavgifta eit godt døme på hovudlaus politikk frå dei raud-grøne partia. 3. juni handsama Stortinget ei sak om overgangsordningar for småkraftverk, der regjeringa hadde alle moglegheiter til å rette opp tidenes løftebrot mot 160 småkraftverk som tapar 1,2 mrd. kr på at dei ikkje kjem med i den grøne sertifikatmarknaden med Sverige. Avgiftsglade raud-grøne politikarar viser ingen nåde mot bedrifter og utbyggjarar som har stolt på valløfta og meir eller mindre personlege lovnader. Same politikarane viser heller ingen anger når over 20 småkraftutbyggjarar sit på galleriet i Stortinget og høyrer på tafatte bortforklaringar av eit av tidenes verste politiske løftebrot. Landbruksnæringa er ei viktig næring som slit med låg inntening. Inntekter frå småkraft ville vere med på å sikre inntektsgrunnlaget for mange bønder og grunneigarar i distrikta, og det er ufatteleg at særleg Senterpartiet kan leve med ei slik sak. Høgre ønskjer å styrkje inntektsgrunnlaget i heile småkraftnæringa. Derfor føreslår Høgre i revidert nasjonalbudsjett å fjerne grunnrenteskatten på småkraftverk opp til 10 MW. Det vil gje auka produksjon av fornybar energi, betydelege investeringar i distrikta og viktige inntekter for gardbrukarar og grunneigarar. Det sikrar også inntekter for framtidige generasjonar. I Nationen 4. mai uttalar styreleiaren i Eidsdal Kraft at vi blir skattlagde til konkurs. Det gjev eit godt bilete av regjeringa sin politikk overfor småkraftnæringa, og det syner realitetane av raud-grøn politikk. Ei anna viktig avgiftssak som også gjeld landbruksnæringa og næringsutvikling, er produktavgifta på saft – ei svært urettferdig avgift som råkar ei flott bedrift som Lerum i Sogn. Høgre har ved fleire høve føreslege å halvere denne avgifta. Det ville føre til 16 mill. kr mindre i avgift for Lerum, og det ville styrkt denne bedrifta og sikre arbeidsplassane. Men også her stemmer dei raud-grøne partia imot. Etter så mange rundar i Stortinget med denne saka er det tydeleg at raud-grøne politikarar ikkje forstår kor viktig skatte- og avgiftspolitikken er for næringslivet, og det er også eit godt bevis på at raud-grøne politikarar frå Sogn og Fjordane ikkje har gjennomslag i eige parti.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Opposisjonen har kritisert den rød-grønne samferdselssatsingen opp og ned i mente, men et kritisk blikk på opposisjonens egne løfter viser at det kun er et spill for galleriet. Det mest eklatante eksempelet fikk vi i går med Siv Jensens utspill om Fremskrittspartiets nye «dugnad». Og VG-saken avslører til fulle hvor lite gjennomtenkt fremskrittspartiforslaget er. Ikke vil Siv Jensen svare på hvor mye penger de vil sette av til dette i neste års statsbudsjett, ikke vil Siv Jensen svare på hva tidsplanen for gjennomføringen av tiltakene er. Faktum er at prislappen på forslaget beløper seg til nærmere 800 mrd. kr – nær et helt statsbudsjett – og jeg skjønner godt at Jensen ikke vil opplyse om det, fordi det ville avslørt den manglende realismen og uansvarligheten i forslaget. En annen opposisjonspolitiker, Høyres Ingjerd Schou, har gjentatte ganger kritisert regjeringen for å ta ut for høyt utbytte fra NSB. Hun sa endog til Dagens Næringsliv 12. april i år: «Da vi var små lærte vi at det var feigt å gi bort med den ene hånda og ta med den andre.» Hvordan forklarer hun da at Høyre foreslår høyere utbytte enn regjeringen i sitt alternative statsbudsjett, noe som vil få store konsekvenser for NSB, som trenger pengene til bl.a. nye tog? Jeg må si at jeg fikk en flau smak i munnen da jeg hørte komitéleder Hareide kritisere regjeringen i forhold til Baneservice, når også Kristelig Folkeparti foreslår å ta ut et langt høyere utbytte fra NSB enn det regjeringen gjør, med de konsekvensene det vil få for togdriften. Etter vinterens togkrise viste det seg at det var større behov for penger til vedlikehold enn det Jernbaneverket ba om. Som regjeringen tidligere har fulgt opp anmodningen fra Jernbaneverket, gjorde vi det også nå, og har lagt fram 210 nye millioner til ulike vedlikeholdstiltak, bl.a. på Bergensbanen, Dovrebanen og Østfoldbanen. I tillegg bevilger vi 200 mill. kr mer til styrket vedlikehold av veiene og til planlegging av nye investeringer. 3 600 nye kilometer skal få asfaltdekke i løpet av sommeren. Jeg hørte representanten Hoksrud raljere over dette tidligere i dag. Men det er altså like langt som fra Alnabru til Alta og tilbake. Bare i Troms, som representanten Hoksrud brukte som eksempel, skal altså 64 små og store veistrekninger asfalteres i sommer. Kort oppsummert er forskjellen på opposisjonens fagre løfter og tomme ord og vår samferdselssatsning: Opposisjonen svartmaler, vi asfalterer.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Det var representanten Hans Olav Syversen som fikk meg til å ta ordet. Fakta i saken når det gjelder Kristelig Folkepartis utbyttepolitikk – og det kan heller ikke Kristelig Folkeparti snakke seg bort fra – er at partiet i statsbudsjettet for 2010 foreslo et større utbytte fra NSB enn det regjeringen gjorde. Det har vært ganske merkelig å registrere at denne vinteren, til tross for dette forslaget fra Kristelig Folkeparti, har bl.a. komitélederen, Hareide, kritisert regjeringens utbyttepolitikk når det gjelder NSB. Jeg er imidlertid glad for at Kristelig Folkeparti har kommet på bedre tanker og følger regjeringens ansvarlige linje med hensyn til utbytte fra NSB. Kristelig Folkepartis forslag ville svekket NSB kraftig, og det er helt feil i den situasjonen NSB er i. Derfor er jeg glad for at Kristelig Folkeparti følger regjeringens ansvarlige linje, og jeg håper at vi ikke ser flere slike forslag fra Kristelig Folkeparti. Jeg registrerer også at Kristelig Folkeparti, til tross for at det hele denne vinteren har vært rettet massiv kritikk fra Kristelig Folkeparti mot regjeringen og regjeringens samferdselssatsing, følger oss også på dette punktet i revidert budsjett. Jeg vil bare nevne noen eksempler på utspill som har kommet fra Kristelig Folkeparti denne vinteren. Man har altså ønsket en storsatsing på og et nytt forlik om jernbane. Kristelig Folkeparti mener at det har vært bevilget for lite penger til rassikring, at det har vært bevilget for lite penger til veier i nord, at det har vært bevilget for lite penger til trafikksikkerhet, og at det har vært bevilget for lite penger til E18. Likevel følger altså Kristelig Folkeparti – når det kommer til stykket – regjeringen i forslaget til revidert budsjett. Det synes jeg egentlig er litt oppsiktsvekkende, med tanke på hvor «høy og mørk» partiet har vært denne vinteren. Det er altså slik at regjeringen igjen bevilger det Jernbaneverket anmoder om når det gjelder penger til vedlikehold. Jernbaneverket har fått og får igjen det de har behov for for å ta igjen vedlikeholdsetterslepet. Vi øker også bevilgningen når det gjelder å ta igjen etterslepet i veivedlikehold. Jeg er glad for at også Kristelig Folkeparti nå forstår at regjeringens bevilgninger ligger på et ansvarlig og riktig nivå, og at vi heretter blir forskånet for utspill fra Kristelig Folkeparti som ikke har dekning i deres egne budsjetter.
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Den økonomiske og markedsmessige situasjonen for næringslivet her til lands og i resten av Europa viser at vi ikke kan puste lettet ut og tro at den økonomiske krisen er over for denne gang. Men vi ser at det er store forskjeller mellom landenes utgangspunkt og håndtering av krisen. Stoltenberg-regjeringen har gang på gang vist at de skjønner alvoret i situasjonen, og levert konkrete tiltak rettet mot dem som har hatt behov for en håndsrekning. Mens Høyre og Fremskrittspartiet vanligvis bedyrer at markedet og folk styrer seg best selv, har finanskrisen vist at markedet alene er utilstrekkelig. Regjeringen har vist styringsdyktighet ved å bidra til å dempe virkningen av finanskrisen i Norge. Jeg liker godt statsministerens utsagn om at markedet er en utmerket tjener, men en elendig herre. I dag skal vi se om statsbudsjettet har truffet blink, og ikke minst har vi muligheten til å justere kursen på områder som har endret seg siden statsbudsjettet ble vedtatt. Jeg er meget glad for at Stoltenberg-regjeringen har prioritert å holde en fast, stø kurs for den maritime næringen, for 17 av 29 verft står uten ordrer fra årsskiftet. De store offshoreverkstedene venter at de får utnyttet kun 60 pst. av kapasiteten i andre halvår i år, så vår bekymring er at det kan bli et betydelig antall permitteringer og oppsigelser i denne næringen framover. Derfor vil regjeringens bidrag i revidert bidra til å realisere lønnsomme prosjekter, legge til rette for omstilling og bygge kompetanse i disse bedriftene. Den bevilger i denne omgang til sammen 200 mill. kr til en innovasjonspakke. For å bidra til forutsigbarhet og trygghet i maritim sektor og øvrige eksportbedrifter økes den totale potten til GIEK med 10 mrd. kr til totalt 120 mrd. kr. Og flere skal nå få ta del i denne ordningen. Næringen selv og GIEK har bedt om at man må gjøre ordningen mer fleksibel og få flere inn under den. Det blir nå levert. Byggelånsordningen utvides til å gjelde også mindre skip og innretninger til havs. Videre reduseres kravet til norsk andel i prosjektene fra 50 pst. til 30 pst. for fastrentelån fra 108-ordningen under Eksportfinans. Og det åpnes for å gi garantier og lån som er av nasjonal interesse, noe som innebærer at andre leveranser enn dem fra Norge kan vektlegges i vurderingen av om prosjektet er kvalifisert eller ikke. Verftspakken inneholder altså mer penger til innovasjon, omstilling og kompetanseheving samt mer fleksibilitet og penger til GIEK og Eksportfinans. Dette er en viktig håndsrekning til den maritime næringen, og jeg vil oppfordre regjeringen til også framover å følge situasjonen nøye og vurdere behovet for eventuelle nye tiltak. Samlet sett er revidert en justering i forhold til regjeringens fremste mål: høy sysselsetting og lav ledighet.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-06-18:
På folkemøtet på Mongstad i mars 2009 var lokalbefolkningen opptatt av og bekymret for kreftfremkallende stoffer ved den planlagte renseteknologien på Mongstad. Jeg hadde like før fått svar på et skriftlig spørsmål om dette fra olje- og energiminister Terje Riis-Johansen. Der svarte han følgende: «Problemstillingen knyttet til mulig helserisiko ved utslipp av aminer til luft tas derfor veldig alvorlig i det pågående planleggingsarbeidet på Mongstad.» Han viste til pågående forskningsprosjekter og skrev til slutt: «Jeg legger til grunn at det ikke vil være aktuelt å gi nødvendige myndighetstillatelser og konsesjoner til aminbasert CO2-fangst på Mongstad dersom slik aktivitet er helseskadelig.» Ca. en måned etter dette svaret mottok statsråden Sluttrapport samkjøring fra StatoilHydro og Gassnova. Denne rapporten fikk Stortinget først tilgang til for et par dager siden. I rapporten fremkommer at man har lite kunnskap om aminer som utslipp i luft. Det påpekes risiko for at man ikke får avklart kreftfaren tidsnok, og at dette kan bli tidsstyrende for prosjektet. Så heter det følgende: «En fullstendig dokumentasjon av kreftfare tar normalt tre år. Det er i denne planen» – altså i den planen som de nå legger frem – «forutsatt at resultater som kan gi indikasjoner er klare etter ett års kreftstudier, og at resultater som det kan konkluderes ut fra er klare etter to års kreftstudier.» Det er oppsiktsvekkende at man på et så ukjent felt lager en fremdriftsplan som er kortere enn normalt. Jeg antar at det kan være tilpasset det politisk vedtatte tidsaspektet. Men det kanskje mest interessante i denne rapporten, som vi altså fikk tilgang til for to dager siden, finner vi i oppsummeringen av rapporten, kap. 7, punkt 3. Der står det at CO2-håndtering på Mongstad er helse-, miljø- og sikkerhetsstyrt på grunn av usikkerhet knyttet til aminutslipp. Dette kan ikke tolkes på annen måte enn at det her er stor fare for at man ikke kommer i mål innen tidsaspektet fordi kreftfaren ikke lar seg avklare innen angitt tidspunkt, eller det kan bety at kreftfaren er så stor at aminbasert CO2-fangst ikke lar seg gjennomføre. Dette fikk ikke Stortinget vite noe om. Verken statsråden eller regjeringspartiene kommenterte vanskelighetene knyttet til amin da problemstillingen faktisk ble reist i Stortinget 7. mai 2009, mer enn en måned etter at rapporten var overlevert. Og lokalbefolkningen lever fortsatt i uvisshet. Jeg imøteser statsrådens forklaring på hva som er årsaken til at Stortinget ikke har blitt informert om et av de viktigste styringsparametrene knyttet til CO2-håndtering på Mongstad. Jeg ser at statsråden ikke er i salen akkurat nå, men jeg håper likevel at noen kan svare.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-06-18:
Jeg ble litt skuffet da jeg ikke fikk svar på det jeg ba om tidligere. Jeg har tatt opp dette med aminfaren tidligere, og jeg har visst om at det ville det bli forsket videre på. Det har også statsråden svart meg på skriftlig tidligere. Men at det var så stor risiko, så lite kunnskap, at dette i seg selv er blitt tidsstyrende for prosjektet, fikk vi først tilgang på for to dager siden i den sluttrapporten som vi har diskutert mye her i dag. Men rapporten kom altså i april i fjor. Men jeg må bare gjenta at CO2-håndteringen på Mongstad, når det gjelder denne rapporten, er det man kaller HMS-styrt – helse-, miljø- og sikkerhetsstyrt. Utviklingen innenfor helse, miljø og sikkerhet er altså styrende for tidsaspektet i prosjektet. Det er et viktig styringsparameter knyttet til CO2-håndtering på Mongstad som Stortinget ikke har visst om. Dette er jo et område som lokalbefolkningen er svært opptatt av, og som den føler er usikkert. Dette ble tatt opp, som jeg nevnte i mitt innlegg, i debatten i Stortinget 7. mai i fjor. Det ble kommentert av flere fra opposisjonspartiene, men ingen fra regjeringspartiene – heller ikke statsråden – kommenterte det den gangen. Jeg konstaterer at det er ingen fra regjeringspartiene eller statsrådene som kommenterer det i dag heller. Så det er mulig jeg er inne på noe – ikke vet jeg!
Line Skøii Vennesland (Fremskrittspartiet), 2010-06-18:
Når man hører opposisjonens kritikk i media og i denne sal, skulle man tro at oljefondet er utømmelig, og at vi slett ikke trenger fellesskapets bidrag. Det høres unektelig ut som at høyresiden har glemt det faktum at hele 80 pst. av vår nasjonale formue kommer nettopp fra fellesskapets arbeid. Det har ikke regjeringen glemt. For regjeringspartiene er det utvilsomt hele folket i arbeid som er veien å gå og målet å nå. Vi kan ikke, slik finansministeren var inne på, sløse med arbeidskraft. Derfor er forslaget om økte midler til arbeidsmarkedsrettede tiltak på 245 mill. kr så utrolig viktig. Nettopp derfor satser denne regjeringen målrettet på slike tiltak – fordi vi ser at det virker. Jeg er fra en landsdel som er overrepresentert på statistikker over uføretrygdede og unge uten arbeid. Vi ligger også lavt på levekårsstatistikker og høyt på kriminalitetsstatistikker. Jeg er ikke i tvil om at dette har en sammenheng. Derfor er det spesielt viktig for oss på Sørlandet at regjeringen fortsetter å fokusere på velferd og arbeid til alle. I Aust-Agder har vi flere flotte attføringsbedrifter som kan vise til gode resultater i sitt dagbaserte tiltaksarbeid. I Aust-Agder var hele 40 pst. av de på sykepenger tilbake i arbeid etter endt tiltaksperiode i 2009. Resten fant man andre løsninger for, f.eks. raskere attføring, omskolering eller utdanning. Attføringsbedriftene gjør en fantastisk jobb med å få mennesker til å finne en vei videre i livet. De er billigere enn døgnbaserte tiltak, de er mer effektive, og de har en oppgave som verken leger, institusjoner eller Nav kan fylle. Ikke minst tilpasser de seg behovene til hver enkelt, akkurat slik vi ønsker at de skal. Med vellykkede tall og lykkelige avslutninger er det liten tvil om at de utgjør en viktig rolle i samfunnet. Hovedpoenget er at folk blir holdt aktive i en periode da man har sagt at de ikke har evne til å bidra til samfunnet. Høyresiden er opptatt av menneskers økonomiske kapital, i regjeringspartiene er vi også opptatt av den sosiale kapitalen. Når mennesker faller utenfor, skal det så lite til før de blir der. Det nettverket du får gjennom en jobb, den mestringen du føler, og den kunnskapen du opparbeider deg, er avgjørende for om du føler at du har en grunn til å stå opp om morgenen. Jo lenger du blir i den situasjonen, jo større sjanse er det for at du ikke kommer deg tilbake i arbeidslivet igjen. Regjeringen innser at det kun er sammen, i fellesskap, vi kan utvikle velferdsstaten videre. Da er det vårt ansvar å sørge for at alle kan ta del i det fellesskapet.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Senest i går fremmet Fremskrittspartiet et forslag om å øke trygdeutgiftene med 3 mrd. kr årlig. Tidligere denne uken behandlet Stortinget en viktig del av pensjonssystemet, nemlig tilpasningen av AFP og tjenestepensjonen i offentlig sektor til pensjonsreformen. Det har så langt vært ganske vanskelig å få øye på Fremskrittspartiets pensjonsalternativ. Fremskrittspartiet nøyer seg vanligvis med å kritisere alt og alle, og i dette tilfellet i en slik grad at deres potensielle samarbeidspartnere i Høyre slår blikket ned i skam over Fremskrittspartiets økonomiske vidløftighet. Men i denne sammenhengen kom det til sist fram at Fremskrittspartiet er tilhengere av en forbedring av dagens pensjonssystem, med en pensjonsalder på 62 år. Det vil alene øke trygdeutgiftene med flere titalls milliarder kroner – hvert år – i tida framover. Beløpene vil øke i takt med aldersutviklingen. I dag forklarer Fremskrittspartiets finanspolitiske talsmann, Ulf Leirstein, at årsaken til at Fremskrittspartiet ikke tar høyde for sine mange ulike påplussingsforslag i sine alternative budsjetter, simpelthen er at de ikke blir vedtatt. Nettopp. De blir aldri vedtatt, og de kan aldri bli vedtatt, fordi Fremskrittspartiets forslag i sum vil øke trygdeutgiftene i en slik grad at det vil slå beina under hele pensjonssystemet. De vil simpelthen ikke ta inn over seg at prognosene for veksten i trygdeutgiftene faktisk kan bli avgjørende for utviklingen i norsk økonomi. For dersom utgiftene til trygdene fortsetter å øke i samme takt som hittil, vil det spise opp det meste av veksten i økonomien. Derfor har alle partier, unntatt Fremskrittspartiet, forlikt seg om et pensjonssystem som gjør det lønnsomt å stå i arbeid lenger, og som allerede virker. Det vil derfor forbause meg meget om ikke statsregnskapet for inneværende år vil vise at pensjonsreformen allerede har den forønskede virkning. Fremskrittspartiet stiller seg helt utenfor dette. De stiller seg også utenfor alle økonomiske sammenhenger. De har ingen økonomiske rammer. Hver gang noen setter fingeren på deres politikk, svarer de enkelt at dette må vi ha råd til i verdens rikeste land. Slik blir deres politikk et rent velgerbedrag. Pensjonistene vil aldri komme til å få en krone mer med Fremskrittspartiet, ikke engang om partiet formodentlig skulle komme til regjeringsmakt.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2010-06-18:
Parlamentarisk leiar i Arbeidarpartiet Helga Pedersen beskriv og rosemålar det raud-grøne styret som nærmast perfekt og førebiletleg, og raljerer med opposisjonen. Om verkelegheita kanskje ser perfekt ut for representanten i huset, så framstår ho noko annleis sett utanfrå. Om regjeringas politikk var så vellukka, korleis kan det då ha seg at 22 av 24 medlemer i Selje Arbeidarparti melder seg ut av partiet i protest mot regjeringa sin politikk? Vi ser at lokalsjukehusa i Lærdal og Nordfjordeid blir reduserte til distriktsmedisinske senter, mens ventelistene aukar. I Kristiansund samla meir enn 10 000 personar seg i protesttog mot planane om også å gjere sjukehuset der om til DMS. I Volda skreiv meir enn 13 000 personar under kravet om å få behalde lokalsjukehuset sitt. Fjerning av akuttilbod og fødetilbod er altså medisinen Arbeidarpartiet skal føreskrive for å byggje vidare på fellesskapets helsetilbod – det same partiet som har teke mål av seg til å bli det dominerande partiet frå Kristiansand til og med Ålesund. Eg trur dei må føreskrive ein litt annan medisin enn det. Så nokre ord om Mongstad. Posisjonen seier at arbeidet på Mongstad er det viktigaste i samband med reinsing og klima. Komitéleiar Erling Sande fortel at komiteen har sendt eit betydeleg tal med spørsmål og fått svar på dei alle – pluss rapportar. Når det er slik at ein nærmast må hale svara ut og rapportane innleiingsvis er så sladda at dei nærmast er utan informasjonsverdi, seier det sitt. Regjeringa har også frå fagmiljøa fått klare signal om at tidsramma for Mongstad-prosjektet og månelandinga var urealistisk. Ja, mange meiner denne kunnskapen var kjent så tidleg at stortingsvalet stod på spel. Det viser ein desperasjon og ein arroganse eg håpte ikkje fanst. Når representanten Pedersen avsluttar replikkvekslinga med å seie at ho trudde ikkje at Kristeleg Folkeparti ville gå i bresjen for å fjerne sladden, ja då synest eg toppen er nådd.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-06-18:
Norge sitter på den grønne gren. Ikke takket være den rød-grønne regjeringen, men takket være enorme olje- og gassinntekter går vi motstrøms i en tid der andre land sliter med store underskudd i sine statsfinanser og arbeidsledighet på tosifret nivå. Men vi vet at disse inntektene ikke varer evig. Derfor må vi sette vår lit til at det norske utdanningssystemet skal foredle nye generasjoner forskere og eksperter som kan gi oss andre og flere bein å stå på. Den nye NHO-presidenten har påpekt at kinesiske skolebarn arbeider 3 000 timer årlig – 50 pst. mer enn et normalt arbeidsår – og at det er disse barna våre skal konkurrere med i fremtiden. Det er en viktig påminnelse om at vi i en globalisert verden må være like opptatt av konkurransen fra Kina som fra våre europeiske naboland. Norske skoleelever og studenter har tilgang til gratis utdanning og muligheter deres jevnaldrende i andre land kan misunne dem. Samtidig vet vi at våre barn og unge ikke utnytter sine fortrinn som vi kunne forvente. Forskere advarer mot at læringstrykket i norsk skole er for lavt, og frafallet i videregående opplæring er dramatisk både for de ungdommene det gjelder, og for samfunnet, som trenger deres arbeidskraft. Vår oljerikdom er blitt som sovemedisin for de unge – og skolen er for mange et spørsmål om å velge minste motstands vei. For Høyre er det et stadig større paradoks at vi har bak oss flere kronår i norsk økonomi uten at regjeringen har evnet å gi utdanning og forskning et nødvendig løft. Et utdanningssystem av ypperste klasse er for Høyre det fremste forsvarsverk for bærekraftig velferd og for å sikre landets innovasjons- og konkurranseevne både på kort og lang sikt. Derfor har Høyre også i revidert prioritert utdanning og forskning for å ruste landets elever, studenter og lærere til å bygge kunnskapsnasjonen videre. Det er uforståelig at regjeringen holder igjen når andre land satser og har større ambisjoner for sin utdanningssektor. Også Høyre er opptatt av at sektoren skal bruke pengene bedre, men økte basisbevilgninger til universiteter og høyskoler er nødvendig for å opprettholde undervisning og forskning av høy kvalitet i møte med yngrebølgen. I grunnskolen må takten i etter- og videreutdanning av lærere opp. Høyt kvalifiserte lærere er nøkkelen til bedre elevprestasjoner på alle nivåer. For en kunnskapsminister fra SV som sier regjeringen vil bekjempe forskjeller i utdanning, er det mildt sagt pinlig at man i revidert nasjonalbudsjett utraderer pc-tilskudd til dyslektikere og sender regningen til kommunene uten inndekning. Regning uten inndekning er SV-politikk i kjent stil, og i dag forsvarer SV usosiale kutt som rammer de svakeste og skaper større forskjeller. Partiets slagord, Ulike mennesker – Like muligheter, blir da helt uten realitet.
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Etter å ha fulgt dagens debatt finner jeg det nødvendig å trekke fram noen hovedlinjer når det gjelder hvorfor Mongstad og TCM og fullskalaprosjektet overhodet er en debatt. Jeg har vært ordfører både under Bondevik II og under denne regjeringen, og jeg har vært ordfører i vertskommunen til Mongstad. Det har vært et langt prosjekt, og det har vært mange veier å gå. Men oppsummert så skulle vi finne en teknologi som er både sikker og økonomisk god for å kunne møte utfordringer, også for neste generasjon. Det var også å bytte ut gamle, oljefyrte kjeler i en raffineriprosess som hadde teknologi fra 1960-tallet, for å få det mer miljøvennlig. Vi skulle også levere energi offshore, til Gjøa, som en del av Norges politikk for faktisk å få elektrifisert sokkelen vår. Dette er alle sammen bærekraftige, langsiktige utviklingsprosjekter. Denne teknologien eksisterer ikke i dag, og derfor er vi nødt til å ta et grep. Da er det noen viktige momenter, som jeg føler skaper usikkerhet om saken, som reiser seg i dag. Høyre reiser i dag tvil om TCM er prioritert, siden den opprinnelige planen er forskjøvet. Skal vi gjennomføre forskningsprosjektet? Kristelig Folkeparti går enda lenger. De ønsker å stanse varmekraftverkets utslippstillatelse og vil trekke den tilbake. Skal vi tilbake til 1960-tallets oljefyrte kjeler, eller skal vi gå for en moderne gassproduksjon? Jeg tolker det slik at Kristelig Folkeparti ønsker å stoppe varmekraftverket, og at Høyre ønsker å skape usikkerhet rundt CO2-forskningsprosjektet. Dette er ting som regionen i alle fall hadde hatt stort behov for å få tilbakemeldinger på, med tanke på politikken som gjelder for Høyre og Kristelig Folkeparti for framtiden.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2010-06-18:
Den store saken i dag er selvsagt det framsatte mistillitsforslaget mot olje- og energiministeren. Det er ikke noe nytt i at opposisjonen ønsker å bytte ut våre statsråder – det er snarere en naturtilstand. Men det sentrale punktet her er likevel hvorvidt statsråden har overholdt sin opplysningsplikt overfor Stortinget. Har Stortinget fått tilstrekkelig og relevant informasjon, på riktig tidspunkt? Og videre: Er eventuelle motforestillinger tilstrekkelig belyst? Opplysningsplikten, sammen med sedvane, Grunnloven og Frøiland-utvalget, og videre Stortingets egen behandling av dette, rommer nemlig begge deler. Dette er en definisjon og en praksis som Senterpartiet stiller seg hundre prosent bak, i likhet med resten av Stortinget. Det er dermed full enighet om kjørereglene mellom regjering og storting. Det er også full enighet om betydningen av nok og tilstrekkelig informasjon til Stortinget som grunnlag for vedtak og beslutninger. Det kan høres ut som en selvfølge, men jeg føler likevel behov for å si dette, fordi jeg gjennom debatten ikke bare har ant, men vi har også gjentatte ganger fått uttalt beskyldninger fra opposisjonen om at vi ikke respekterer disse spillereglene. Det vil jeg ta avstand fra. I tillegg til de sitatene om opplysningsplikten som opposisjonen har skrevet inn i innstillingen, er det også et faktum at når det gjelder forhold som må anses som allment kjent, vil ikke regjeringen ha plikt til å opplyse særskilt – man har ikke plikt til å opplyse om det opplagte. Så er det også slik at Stortinget er suverent til å vurdere om opplysningsplikten er overholdt, og det er det vi gjør i dag gjennom denne debatten, gjennom denne behandlingen. Flertallet slår fast, trygt og grundig, at opplysningsplikten er overholdt i denne saken. Og dette er demokrati, det er ikke arroganse.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-06-18:
La meg først begynne med å si at jeg er glad for at Bjørnflaten korrigerte sine gale påstander i det første innlegget hun hadde. Men jeg vil også si at kanskje det mest ironiske innlegget i salen her i dag kom fra representanten Martin Kolberg som, fritt gjengitt, sa noe sånt: Vi – altså regjeringspartiene – har spurt og spurt opposisjonen, og de vil ikke svare. Men informasjonsplikten gjelder jo ikke opposisjonen – at de skal informere posisjonen om sine standpunkter. Det vi diskuterer her i dag, er jo at regjeringen ikke har levert den informasjonen som Stortinget mener de har hatt behov for, i en stor og alvorlig sak. For meg er det litt historisk å ha en alvorlig sak som mistillit er, nettopp på en sak om miljø. For gasskraftsaken har preget norsk politikk ganske mye i en årrekke, og den gjør det fortsatt. Det spisser seg til i Stortinget når det handler om saker om gasskraft. Jeg husker våren 2000, da gasskraftsaken for første gang ble satt på spissen, da sentrumsregjeringen – Bondevik I – valgte å stille kabinettsspørsmål for å hindre byggingen av forurensende gasskraftverk på Kårstø. Da måtte undertegnede pakke både pult og kontor og dra hjem igjen til Sørlandet, men jeg var stolt. Jeg var stolt over at vi hadde en regjering som satte miljøet foran taburettene i 2000. Jeg opplever at noen av de som sto sammen med oss i den kampen da – SV og Senterpartiet – denne gangen så langt har valgt taburettene.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-05-10:
På vegne av representantene Dagfinn Høybråten, Rigmor Andersen Eide og meg selv har jeg den glede å fremme et representantforslag om rehabilitering.
Michael Tetzschner (Høyre), 2010-05-10:
Ja, jeg tar herved opp forslaget.
Michael Tetzschner (Høyre), 2010-05-10:
Det er mange venner av det kommunale selvstyret her i dag, og det er fint. Problemet er jo ikke dager som dette, men hverdagen, hvor de statlige sektorinteressene maler litt i stykker ut fra ideelle behov som de har – jeg ønsker statsråden lykke til med nettopp å samordne og tøyle de statlige sektorinteressene. Da oppstår det ofte uenighet, og det forslaget vi har fremlagt, går jo ut på at man ser på det mer formelle i forhold til Europarådskonvensjonen, om vi har oppfylt det vi der har skrevet under på, nemlig å utstyre med et remedium for en uavhengig tvisteløsning mellom stat og kommune. Men i min utålmodighet kunne jeg tenke meg å spørre statsråden om ikke dette hadde vært en god idé uansett, uansett hva den formelle gjennomgangen måtte gi. Selv om regjeringen har sitt på det tørre, og vi kanskje har oppfylt dette – det får vi komme tilbake til – står det oss fritt å gjennomføre det hvis vi finner det hensiktsmessig. Så mitt spørsmål er da: Finner ikke statsråden dette som en meget hensiktsmessig måte å løse konflikter på mellom stat og kommune?
Michael Tetzschner (Høyre), 2010-05-10:
Jeg tror ikke vi skal gjøre det vanskeligere enn det er. Det er mulig å tenke seg veldig enkle instanser, uten at man behøver å gå i retning av en forvaltningsdomstol. På det grunnlag hadde det vært veldig interessant å høre statsrådens personlige mening, om det ikke hadde vært en fordel å ha en instans utenfor det sentrale statsapparatet – som ofte ligger i Oslo – for å avgjøre slike tvister.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2010-05-10:
No blir det sagt frå kommunalministeren at det er ulik kommunal eigenkontroll i dei ulike kommunane, og derfor er det også ulikt behov for tilsyn. Det er jo ganske openbert, for vi har altså ulik størrelse på kommunane, som eg var inne på i mitt innlegg – Oslo har 586 000 innbyggjarar, Utsira 218 innbyggjarar, Modalen 360 innbyggjarar. Det seier seg sjølv at dei små kommunane har heilt andre utfordringar enn dei store kommunane har. Mitt spørsmål er om kommunalministeren kunne ta ein refleksjon omkring dette, korleis dette også gir seg utslag i ulikt tilsyn med dei små kommunane kontra dei store kommunane. Korleis vil ein leggje opp tilsynet for å ta høgd for at det er ulik størrelse på kommunane, og at mange av dei små kommunane har veldig dårleg kompetanse, både innanfor jus og på mange andre område?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2010-05-10:
Det var no representanten Heikki Holmås som fekk meg til å ta ordet igjen, i og med at han var inne på at han heller ikkje hadde registrert at Framstegspartiet tok til orde for kommunesamanslåing. Det meiner eg er feil, våre folk er opptekne av dette med kommunesamanslåing, opptekne av større kommunale einingar. Men eg trur me er nøydde til å sjå i auga at ein ikkje får til kommunesamanslåingar i Noreg dersom det ikkje blir lagt til rette for det frå sentralt hald. Det må leggjast til rette for kommunesamanslåingar både frå regjering og frå storting for at vi skal få det til i noko særleg omfang. Slik finansieringsordninga – inntektssystemet – er i dag, vil kommunar tape på å slå seg saman. Spesielt kommunar som har under 3 200 innbyggjarar, vil tape betydelege summar på å slå seg saman. Det er nettopp dei kommunane som har mest å hente på ei kommunesamanslåing, som tapar mest. Derfor er ein nøydd til å sjå på dette; ein må gi gulrøter, ein må leggje føringar, og ein må ha økonomiske incitament på mange område som tilseier at ein kjem godt ut ved å slå seg saman. Eg vil òg tilføye at det er overgangsordningar som gjer at det tek nokre år før dette slår ut, men uansett er det slik at ein i dag tapar på å slå seg saman. Framstegspartiet held òg på med å jobbe med ei sak. Vi prøver å ta opp denne saka i full breidd – ei sak som vi fortløpande vil behandle, og som vi vurderer å fremme på eit seinare stadium. Elles sa òg representanten Holmås at når det gjeld tilsyn, var det på den eine sida viktig å vise til det eg hadde sagt om at det var viktig, og samtidig var det viktig å halde demokratiet nede. Det var òg mitt poeng; det er ei viktig avgrensing ved at ein har eit godt tilsyn overfor landets kommunar på den eine sida, samtidig som vi passar på at byråkratiet ikkje blir for stort, og at ein ikkje gjer det for komplisert å produsere velferdstenester i kommunane. Derfor ønskjer Framstegspartiet ideelt sett at ein får eit nytt finansieringssystem der ein skal ha ei behovsstyrt statleg finansiering av grunnleggjande velferdstenester i kommunane. Det gjer at den enkelte innbyggjar blir sikra desse tenestene, uavhengig av om ein bur i ein rik kommune eller om ein bur i ein fattig kommune. Vi trur at dersom ein hadde fått eit slikt finansieringssystem på plass, ville det gjort tilsynsutfordringane mindre.