Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-11-05:
Et flertall i Stortinget mener at ansvaret for tannhelsetjenesten bør overføres til kommunene. Kommunene skal stå fritt til å organisere ansvaret enten i egen regi, i samarbeid med private/ideelle eller i samarbeid med andre kommuner. I merknadene tilføyde flertallet at regjeringa må vurdere tiltak som legger til rette for å videreføre kompetansemiljøene i regionale kompetansesentre og i spesialisttjenesten. Den norske tannhelsemodellen er en betinget suksesshistorie. Dagens organisering, med en sterk offentlig tannhelsetjeneste og en velfungerende privat sektor, kombinert med en målrettet og voksende stønadsordning i folketrygden, har bidratt til å utjevne de sosiale ulikhetene i tannhelse. Norge har god tannlegedekning sammenliknet med andre land. I internasjonal sammenheng er andelen i befolkningen som regelmessig oppsøker tannhelsetjenesten, meget høy. Når det er sagt, er det stor prisvariasjon i det private tannlegetilbudet, og det er krevende å forsyne et langstrakt land med et godt tilbud. Anslagsvis 45 kommuner mangler i dag helt eller delvis et tannlegetilbud, og 18-åringene i Finnmark er de 18-åringene i landet som har dårligst tenner. Geografiske avstander, lav befolkningstetthet og sosiokulturelle forskjeller vil ikke forsvinne med nye og større kommuner. Sammenliknet med fastlegeordningen, som har et populasjonsansvar for befolkningens helse, mangler vi et tilsvarende ansvar i tannhelsetjenesten. Så vi kan alltids bli bedre. Spørsmålet er hvordan. Gevinsten ved en overføring til nye og større kommuner kan være en tannhelsetjeneste som er bedre integrert med øvrig helsevesen. Det er mye god folkehelse i god tannhelse, og særlig siden vi setter inn store ressurser med gratis tannbehandling til barn og unge opptil 20 år, er samhandlingen mellom skolehelsetjeneste, helsestasjon og tannhelse viktig. En bedre integrering med øvrig primærhelsetjeneste vil også kunne ha stor betydning for pasienter med sammensatte sykdommer, funksjonshemninger og psykiatri- og rusutfordringer. Det er nok å nevne at vi på ganske få år har gått fra 0 til 10 000 pasienter som er i LAR-behandling i Norge, dvs. legemiddelassistert rehabilitering. Medisiner og medikamenter i seg selv skaper for noen ekstra utfordringer med tannhelsen. For eldre og pleietrengende kan også en overføring av ansvaret til kommunene skape bedre samhandling og gjøre at flere får nødvendig tannpleie i større grad levert som en del av det kommunale pleie- og omsorgstilbudet. En omorganisering kan også føre med seg utfordringer. Vi har både økonomiske, kapasitetsmessige og fordelingsmessige utfordringer. Og vi politikere er en del av utfordringen. Flere av oss ønsker at folketrygden skal dekke mer av regningen, og at tannhelse skal finansieres mer på linje med annen helse, særlig den spesialiserte tannbehandlingen. Den offentlige tannhelsetjenestens utgifter er i dag fordelt med om lag 3 mrd. kr i rammeoverføringer til fylkeskommunene og om lag 2 mrd. kr over folketrygden til refusjoner for behandling. Vi lever stadig lenger, vi skal bli mange flere eldre over 80 år med tilhørende behov for mer tannbehandling, og tilstrømningen av flyktninger og asylsøkere med store behov også innen tannbehandling er voksende. Målet må være at vi skal sørge for enda bedre tannhelse i Norge for de kommende generasjoner. Vi må derfor sikre tidlig innsats og forebygging, organisere oss godt og sørge for god rekruttering til tannhelsetjenesten. Omorganiseringer alene fører sjelden automatisk til et bedre tilbud. Vi bør derfor vite hva vi gjør. Tannhelsetjenesten er ikke i akutt behov av en omorganisering, og jeg antar derfor at videre utredninger er på trappene knyttet til både organisering, finansiering, samhandling og rekruttering. Verken i folkehelsemeldingen, som vi behandlet i Stortinget i vår, eller i primæromsorgsmeldingen, som vi skal avgi fra komiteen senere i dag, er tannhelse et særlig omtalt tema. For øvrig registrerer jeg at det så langt i år står 1–1 i sammenslåing av kommuner og fylker. I går kom meldingen om at Sør- og Nord-Trøndelag ønsker å bli «Stor-Trøndelag» fra 2018. Fra før har tre kommuner i Vestfold bestemt seg for å bli til én kommune. Hvis det nå viser seg at fylkene er mer ivrige enn kommunene etter å bli større, er det kanskje ikke sikkert at det er denne oppgaven det haster aller mest med å starte overføring av. Men vi skal la den snøballen ligge. For øvrig er det interessant å merke seg at i Nord-Trøndelag bruker man 602 kr per innbygger på tannhelse, mens i Sør-Trøndelag er tilsvarende sum 371 kr. For meg og Venstre er det uansett viktig at vi skaper en bedre tjeneste for dem som trenger det aller mest. Det er mange sårbare grupper som har behov for et godt og spesialisert tannhelsetilbud, og noen sykdommer vil kreve helt spesiell kompetanse. Samhandling er et nøkkelord og nødvendig for en bedre og mer sømløs tjeneste. De som jobber med pasienter med alvorlig funksjonshemning og kroniske sykdommer, melder om behov for mer samhandling, for flere spesialister i den offentlige tannhelsetjenesten og for bedre finansieringsordninger. Det er ikke gitt at dette blir godt nok ivaretatt, uansett organisering, så vi må adressere disse bekymringene. I den videre prosessen må vi derfor få et best mulig grunnlag og ta de rette veivalgene. Vi har lite handlingsrom for å trå feil. Vi må føle oss sikre på at tjenesten utvikler seg positivt – først og fremst for pasientene, men også for dem som jobber i sektoren. Og som før nevnt: Jeg er spesielt opptatt av å sikre en fortsatt god kompetanse og et enda bedre tilbud for dem som trenger det aller mest. Ved en overføring til kommunene er det viktig at fagmiljøene blir store nok til å sikre god kvalitet. Samtidig må det etableres en struktur som sikrer at tannhelsetjenesten blir sett på som en likeverdig samarbeidspartner med øvrig helsevesen, det være seg fastlege, omsorgstjenester eller spesialisthelsetjenester. Jeg mener at tannhelsetjenesten bør organiseres mest mulig i tråd med hvordan resten av helsetjenesten er organisert: i en primærtjeneste og i en spesialisttjeneste. Primærtannhelsetjenesten bør således knyttes tett opp til kommunelegen i kommunene, men ikke nødvendigvis være underlagt kommunelegen. Stortinget har lagt til grunn at kommunene skal stå fritt til å samarbeide med private tannleger, men for dem med sammensatte behov er det viktigere å bygge opp miljø med riktig kompetanse framfor å spre pasientene til en rekke ulike behandlere og klinikker. Kompetente miljø som kan opparbeide erfaring med de sammensatte og kompliserte tilfellene, er essensielt, og bør være styrt av det offentlige. Det er i dag for få spesialister ansatt i den ordinære offentlige tannhelsetjenesten, og det mangler særlig kompetanse om barn med sammensatte problemer og mennesker med funksjonsnedsettelser. Det er behov for flere tannleger med spesialistutdannelse om barn og funksjonshemmede i distriktene, og vi må samtidig ivareta de regionale odontologiske kompetansesentrene som er under oppbygging. Disse er etablert i fem regioner, i nord, midt, vest, øst og sør. Sentrenes oppdrag overlapper til en viss grad de odontologiske lærestedenes oppdrag, og dette har ført til noe uro rundt noen av sentrene, kanskje spesielt i region øst. Universitetsmiljøene mener kompetansen spres i for stor grad, spesielt når det gjelder oppdrag rundt forskning og utdanning. Sentrene skal også drive spesialistbehandling, og det har vært hevdet at man ikke har behov for slike sentre i områder som allerede har mange private spesialister. Med tanke på de pasientene som i dag ikke får et godt nok tilbud, mener jeg at de regionale odontologiske kompetansesentrene bør opprettholdes og videreutvikles. De bør gis et klart mandat til å ta seg av de pasientene som i dag strever med å nyttiggjøre seg andre tilbud, både på grunn av manglende kompetanse og på grunn av økonomi. Mange av disse er pasienter som den offentlige tannhelsetjenesten i utgangspunktet har ansvar for. Det dreier seg om pasienter som i dag gjerne faller igjennom systemet, som psykisk utviklingshemmede med store behandlingsbehov, herunder også behov for regulering, som i dag nesten utelukkende gis i privat regi. Det gjelder også andre kronisk syke og særlig barn med sammensatte behov. For å sikre god tilgang til spesialisttjenester til alle med behov bør trygderefusjonene gjennomgås, særlig med tanke på diagnoser eller skader som utløser HELFO-refusjon, uavhengig av om man har rettigheter i den offentlige tannhelsetjenesten. Dette blir viktig å avklare med tanke på en omorganisering til kommunene. Så vil jeg til slutt snakke litt om innovasjon. En sektor som omsetter for om lag 5 milliarder offentlige kroner, og med tilhørende milliardomsetning utenom det offentlige, har i seg et potensial for mer forskning og ikke minst mer innovasjon, og kanskje til og med næringsutvikling. Svært få andre i helsesektoren spør som de private tannlegene: «Når passer det for deg å komme neste gang?» De yter god og tilpasset service, har oppdatert utstyr, og jeg synes de er rimelig online, faktisk blant de beste i helsesektoren. Hvordan skal vi bringe disse mulighetene i bedre posisjon, både for pasientene og for fagpersonene, og også for lokalt og regionalt næringsliv og helsesektor? Her tror jeg det også ligger en mulighet i økt samarbeid i den kommunale primærhelsetjenesten.