Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-08:
Saken om tilsetningsstoffet sinkbacitracin – som har et så vanskelig navn at jeg nesten ikke greier å si det – dreier seg sjølsagt om de vitenskapelige bevis eller ikke-bevis som kan føres, men den dreier seg også om hva slags holdning Norge som land skal ha når det gjelder den totale bruk av antibiotika, og om å ha en generell politikk når det gjelder det. Det er innlysende bl.a. at våre muligheter til å påvirke holdninger i andre land når det gjelder bruk av antibiotika, vil bli kraftig redusert hvis vi aksepterer produksjon av sinkbacitracin – når det er forbudt i resten av Europa. At det er manglende kunnskap om utviklingen av antibiotikaresistens, behøver ikke bety at slik resistens ikke fins. Jeg syns det er litt sørgelig at man ikke ser de overordnede politiske sidene ved denne saken, og at vi, når vi står fritt, velger en holdning som gjør at vi mister den muligheten vi har til å være brekkstang når det gjelder slike viktige saker. For her dreier det seg om den totale bruk av slike midler. Det har vært tatt til orde for at det fins andre midler som brukes i større grad i norsk landbruk, og som er godkjent, koksidiostatika. Det kan reises noe tvil om mengden bruk av disse, og om farligheten av disse kan sammenliknes med farligheten ved bruk av sinkbacitracin. Realiteten er at saken vi behandler i dag, gjelder et stoff som norsk landbruk sjøl har valgt å fase ut, og der bl.a. Norsvin sier i en uttalelse at de tilrår et forbud, for da vil næringslivet, som produserer, straks kunne finne noe som er bedre. Det er et svært godt argument. Men det fins slike stoffer, og det kan være grunn til å være bekymret når det gjelder mengden av dem. Den bekymringa deler SV. Departementet bør se meget alvorlig på bruken av disse midlene. Det er ikke noen grunn til å ha en slags proteksjonistisk holdning i forhold til bruken av dem, mengden av dem, eller om de i det hele tatt skal være godkjent. Det syns jeg må være helt på det rene. Å bruke det som et argument for at man nå skal øke på, eller la være å innføre forbud fordi man ønsker å eksportere produktet, syns jeg er en for kortsiktig argumentasjon. Det burde være slik at det er opp til produsenten av de forskjellige stoffer å bevise at produktet er ufarlig, ikke at myndighetene i ettertid skal bruke mange år på det samme, og at risikoen skal måtte manifestere seg i skader før man kan forby et medikament. Føre var-prinsippet er et vanskelig prinsipp å praktisere når det gjelder hvor mange års bruk som er tilstrekkelig for at man skal kunne si om stoffet er farlig. Dette er vanskelig, og det er et vitenskapelig spørsmål som jeg ikke skal begi meg inn på. Men jeg ser at mengden slike stoffer er for stor og må minskes. Derfor er det et politisk standpunkt når SV ønsker å støtte Regjeringa i denne saken. Jeg viser også til det som står i innstillinga om at det er mulig å få stoffet godkjent for bruk på indisier, hvis man i norsk landbruk skulle ønske å bruke det. De behovene man sjøl har på dette området, kunne vært dekket her. Jeg ønsker på generelt grunnlag å si at vi ikke bør ha som norsk politikk at vi skal være romslige når det gjelder slike regler. Det er viktig at vi gjennom et regelverk og gjennom en miljøprofil setter krav til vår industri som gjør at den klarer å utvikle seg, kan være i forkant og kan være konkurransedyktig også i framtida. Det gjør vi ikke ved å være romslige på en slik måte at man kan fortsette å produsere noe som vi vet vil bli faset ut.