Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-10:
Det er mye som er bra i landet vårt, og jeg skal ikke bebreide statsministeren for at han ofte fremhever nettopp det. Regjeringspartiene var imidlertid ikke så opptatt av hvor bra det stod til, før valget i fjor høst. Da var budskapet at landet trengte en annen kurs. Det må derfor ikke overraske Regjeringen at søkelyset denne høsten settes nettopp på Regjeringens politiske kursendring. Arbeid, velferd og god fordeling har gjort Norge til et av de beste land å bo i. Vi har gått veien fra forsorg til de verdig trengende til velferd for alle gjennom gode fellesskapsløsninger. Arbeiderpartiet vil utvikle vårt samfunn videre basert på gode fellesskapsløsninger og på rettferdig fordeling. Arbeid til alle er det aller viktigste fundamentet for god fordeling av velferd. Nå opplever vi dessverre at arbeidsledigheten øker. Siden Bondevik II-regjeringen tok over for ett år siden, har arbeidsledigheten steget med om lag 14 000 personer. Dette er 14 000 enkeltfamilier som er rammet. Regjeringen anslår i nasjonalbudsjettet at ledigheten kan komme opp i over 100 000 i løpet av neste år. Et stramt budsjett er Regjeringens svar på dette. Jeg kan forsikre at også Arbeiderpartiet mener at det er helt nødvendig. Men det må mer til. Regjeringen tok ikke situasjonen på alvor i vår etter vår oppfatning. Vi advarte mot den pengebruken Regjeringen la opp til i revidert nasjonalbudsjett, noe som har gitt unødig sterke problemer for den konkurranseutsatte industrien vår. Regjeringen har samtidig bygd ned de næringspolitiske virkemidlene, som skulle bidra til nødvendig nyskaping og til utvikling av nye arbeidsplasser. En svak arbeidsmarkedspolitikk gjør også omstilling i arbeidsmarkedet vanskelig. Den Høyre-dominerte regjeringen som Bondevik leder, styrer etter en annen kurs enn Arbeiderpartiet når det gjelder velferd og fordelingspolitikk. Folketrygden er grunnfjellet i vår velferd. Den sikrer bl.a. inntekt for uføre, for arbeidsledige og for alderspensjonister. De kuttene Regjeringen foreslår for uføretrygdede og for arbeidsledige, har vakt storm – og med rette. Regjeringen vil altså frata en uføretrygdet retten til å tjene vel 50 000 kr uten at det trekkes i trygden, og begrunner det med arbeidslinja. Det er en forståelse av arbeidslinja som Arbeiderpartiet er helt uenig i. Det var – og jeg minner om det – Arbeiderpartiet som i velferdsmeldingen på 1990-tallet foreslo å øke friinntekten for uføre fra ½ til 1 G, og da med begrunnelse arbeidslinja. Tilknytning til arbeidslivet, selv om man bare kan arbeide litt, er viktig for inntekt og for livskvalitet. Når Regjeringen vil kutte i dagpengeordningen for de arbeidsledige, er det et annet utslag av kursendringen slik den framstår – en usosial kurs som rammer dem som fra før har det vanskelig. Det blir altså flere ledige, og Regjeringen vil at det skal bli enda vanskeligere å være ledig. At uføre først skal miste retten til å tjene noen ekstra kroner uten trekk i trygden og i tillegg skal betale mer for medisiner og for å ha barn i skolefritidsordningen, forsterker den samme kursen. Det er ganske uforståelig at Regjeringen nå foreslår å fjerne fritaket for egenandeler for medisin på blå resept for eldre over 67 år og for uføre. Dette ble foreslått innført av Arbeiderpartiet i fjor høst og innført med støtte fra dem som nå sitter i regjering. De var altså for dette i fjor, men fjernet det i år. Det ble innført fra 1. oktober og foreslått fjernet den 3. oktober. Og etter å ha hørt på statsministerens sterke vektlegging av forutsigbarhet i politikken, representerer i hvert fall ikke dette forslaget forutsigbarhet. Tvert imot, nå er det veldig sannsynlig at det som ble foreslått innført den 1. oktober og foreslått avviklet da budsjettet kom den 3. oktober, etter all sannsynlighet blir gjeninnført den 20. november, når budsjettet blir vedtatt i Stortinget – alt tyder på det. Summen av dette er altså en kursomlegging som er så markant at Bondevik ikke kan fortsette å bagatellisere kritikken ved å kalle det for svartmaling. For dem som rammes av Regjeringens nye kurs på disse områdene i fordelingspolitikken, er det svært alvorlig. En annen markant kursendring er Regjeringens sterke satsing på private skoler og tilsvarende nedprioritering av den offentlige fellesskolen. Jeg syns kanskje Høyres parlamentariske leder slapp katta ut av sekken i debatten her i går da han sa at ingen vet hva som blir satsingen på skolen neste år, for det er det kommunene som skal prioritere. Jeg vet om mange som kan hjelpe regjeringspartiene med å forstå virkningen av mindre frie inntekter til kommunene, og det er landets ordførere. Det betyr mindre til fellesskolen, noe som igjen betyr dårligere kvalitet og nedleggelse av skoleklasser. Når Regjeringen fjerner halvparten av statens låneordning for å ruste opp nedslitte skoler, blir det jo 1 milliard kr mindre til denne nødvendige opprustningen. Så jeg tror ikke vi trenger å vente på kommunenes budsjetter for å vite hvor mye eller hvor lite som satses på skolen til neste år. Det blir mindre til fellesskolen ute i kommunene til neste år. Jeg kan ikke unnlate å snakke om barnehagene. Barnehagepolitikk er viktig for Arbeiderpartiet. Regjeringen understreker også stadig at den har de samme mål som oss i barnehagepolitikken. Det skal bli barnehageplass til alle som ønsker det, og det skal bli lavere foreldrebetaling. Når flertallet på Stortinget så vedtar å gjennomføre denne politikken, bruker Regjeringen mange metoder og muligheter som de rår over, til å forsøke å undergrave denne gjennomføringen. Det er ufornuftig. Det vi trenger nå, er at alle trekker i samme retning. Foreldrebetalingen skal ned, og vi må få fart på utbyggingen. Jeg ser at kommunalministeren stadig tilskriver kommunenes vanskelige økonomi det at Stortinget vil bruke mer penger på flere og billigere barnehager. Men statsbudsjettet forteller jo det som er sant, nemlig at Regjeringen først og fremst finansierer satsingen på barnehager ved å kutte i overføringene til barnefamiliene. Slik finansieres i hovedsak barnehagesatsingen. Men jeg skal gjøre som det er sagt i Skriften, jeg skal snu det andre kinnet til og nok en gang invitere Regjeringen til gjennom samarbeid å bidra til at vi når de målene som vi står sammen om i barnehagepolitikken, og gjør det på den best mulige måten. Trontaledebatten har så langt ikke brakt noen klarhet i hvordan Regjeringen skal sikre flertall for sitt økonomiske opplegg til neste år. Det blir heller ikke klarere etter at vi har hørt statsministerens innlegg i denne debatten – snarere tvert imot. For statsministeren gjør det klart at han vil starte arbeidet i Stortinget med å gå til Fremskrittspartiet, men han regner på sett og vis med at Arbeiderpartiet skal fri ham fra de problemene som Fremskrittspartiet representerer. Den usikkerheten som råder i norsk politikk, er det Regjeringen og det partiet som innsatte Regjeringen, som må ta et hovedansvar for. Et flertall på Stortinget ønsket et regjeringsskifte. Fremskrittspartiet støttet tilblivelsen av Regjeringen og har også sikret at Regjeringens økonomiske opplegg er blitt gjennomført for inneværende år. Til tross for dette kan altså Fremskrittspartiet få lov til å operere som en frispiller, som på en rekke områder i etterkant tar avstand fra den politikken de i Stortinget har sikret flertall for. Hagen og Fremskrittspartiet driver også dobbelt bokholderi i den økonomiske politikken. Hagen understreket igjen i gårsdagens debatt at staten Norge er gjeldfri og renner over av penger. Ja, det er riktig at vi ikke har en utenlandsgjeld, men den norske stat har derimot en stor innenlandsgjeld, og det er den pensjonsgjeld som staten har i forhold til alle landets innbyggere, og som skal betales. Det er rettigheter det norske folk har tjent opp i folketrygden, og som staten er forpliktet til å innfri. Så det må være helt klart at all argumentasjon for at disse pengene skal brukes på andre måter og til et utenlandsbudsjett, er meningsløs, når staten har påtatt seg et så stort ansvar for pensjoner til våre egne innbyggere. Ansvaret for å rydde opp i den uklare politiske situasjonen som råder, må ligge hos Bondevik og Hagen. Bondevik valgte å danne regjering med Hagens velsignelse. Nå må han også avklare hva slags grunnlag – eller «basis», som var begrepet som ble brukt i fjor – hans regjering egentlig har her i Stortinget. Det er etter min oppfatning nokså meningsløst å forvente at Arbeiderpartiet, som gikk av etter valget for å gi plass til en regjering som skulle gi landet en annen kurs, nå skal ta ansvaret for at den høyrekursen som Bondevik-regjeringen har staket ut, skal gjennomføres. Arbeiderpartiet ber ikke om uklarhet eller om kaos. Vi ber om det motsatte. Vi ber om avklaring, og Arbeiderpartiet vil arbeide for at vi skal komme dit hen at vi også har et mer avklart styresett hos oss, at vi har et flertallsstyre som kan avløse den uklare situasjonen som nå faktisk råder.