Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-04-28:
Jeg har valgt å la dette være så åpent som det kan være, fordi interpellasjonsinstituttet i Stortinget gir adgang til mye, men det gir også adgang til refleksjon. Det er derfor jeg har meldt interpellasjonen på den måten jeg har gjort. Først litt om bakteppet: Jeg har i tidligere deler av mitt liv vært ansvarlig for at vi har fått instituttet med fiktiv identitet. Jeg har i andre sammenhenger vært engasjert i handlingsplaner mot vold i nære relasjoner og jobbet med kode 6, kode 7 osv. – de forskjellige tiltakene som man har for å hjelpe kvinner som har vært på flukt. Jeg kjenner til andre tiltak, som besøksforbud, mobile voldsalarmer osv., men ikke minst, for å spisse det mot denne interpellasjonen: Jeg har faktisk truffet noen av de første politiinformantene, som egentlig hadde en ganske blek skjebne, i den forstand at de var avhengige av noen enkeltpersoner i politiet som kjente dem. Og hvis ikke enkeltpersonen var der, hadde de en krevende tilværelse. Det må jeg innrømme har gjort inntrykk på meg. Jeg har nettopp møtt en kvinne som fortalte at hun én gang i året gikk med «mappa si» – og det er ikke PSTs mapper vi snakker om, men mappen med alle dokumentene om hennes liv – for at hun skulle opprettholde sin adressesperre. Hun vandret da til sin person i politiet, vandret til de ulike etatene, fram og tilbake, og måtte fortelle historien om igjen og om igjen. Jeg har tidligere stilt et spørsmål om dette til statsråden og fått et realt og greit svar om at dette må endres. Når vi i Norge er kommet i den situasjonen at vi skal gjøre noe med fiktiv identitet, forteller det bare at det er en ny kultur for oss. Jeg har i en del sammenhenger i mitt liv besøkt politienheter i andre land som har både vitnebeskyttelsesprogrammer og programmer hvor politifolk er som politiagentene i den australske tv-serien og driver «undercover». Det er ingen tvil om hvor krevende det er å drive f.eks. et vitnebeskyttelsesprogram. Politifolk som er i det programmet, må jo også på en måte leve et annet liv for at de ikke skal eksponere mennesker som de skal hjelpe. Da spørsmålet om vitnebeskyttelse kom opp for godt og vel ti år siden, modnet det seg fram til det oppdraget om fiktiv identitet som er fra 2004. Den gangen var jeg meg bevisst – i en annen rolle i mitt liv – at det måtte gjelde f.eks. politifolk som på grunn av jobben var kommet i en livsfarlig situasjon, at det måtte gjelde informanter som jeg hadde møtt, og at det også i gitte tilfeller kunne gjelde kvinner som var utsatt for vold i nære relasjoner. Så er jeg den første til å erkjenne at vi her ikke snakker om en virksomhet som kan ha et masseomfang, fordi de kravene vi stiller til folk som skal leve med fiktiv identitet, hvis man først tenker over det, er at man rett og slett skal bryte. Man får et nytt navn, man får et nytt fødselsnummer – man må rett og slett være ugjenkjennelig. Man er i praksis død for mennesker man har hatt et forhold til. Man må velge et annet liv. I mange sammenhenger er Norge for lite. Derfor har vi jo – med min alminnelige innsikt fra tidligere deler av mitt liv – samarbeidet med andre nordiske land. I noen tilfeller kan vi også gjøre det i europeisk sammenheng. Men man kan aldri flytte en person til et sted hvor det er påfallende. Man må i slike tilfeller komme til et sted hvor det virker helt rimelig og naturlig. Mitt møte med en del kvinner på flukt gjør at jeg selvfølgelig er opptatt av hva som skal skje for at de ikke skal bli utsatt for trakassering innenfor rettsstatens grenser. Det er jo slik at en voldsperson, samme hvor voldelig personen er, er uskyldig inntil det motsatte er bevist. Det kan man aldri gå bort fra. Da er det selvfølgelig en serie med tiltak man kan diskutere. Men i sin ytterste forstand er det mennesker som lever under behov for beskyttelse. Så jeg utfordrer i grunnen statsråden til å reflektere langs to linjer. Den ene linjen er den hvor man tar den fiktive identiteten helt ut, som er den ytterste formen for beskyttelse. Jeg vil be statsråden i hvert fall bekrefte at det i prinsippet fortsatt gjelder f.eks. politifolk i ulike deler av sitt liv – for den saks skyld kanskje fengselsansatte og informanter, men også kvinner som har vært utsatt for vold i nære relasjoner. Jeg vil også be statsråden reflektere over de andre ordningene vi har, spesielt adressesperreordningene, som tidvis virker litt krøkkete. Jeg har merket meg at man skal gå over fra folkeregisterkontroll til politiet. Jeg oppfatter det som en betydelig styrke. Men da må det jo være et poeng, hvis man skal være der og ikke får totalt ny identitet, å lage datasystemer i vårt land som gjør at man ikke må vandre med «mappa si» til Nav, til sosialkontoret eller hvor det måtte være. Det må kunne gå an å lage datasystemer som gjør det som jeg antar er mulig i noen sammenhenger, la et bestemt antall individer få lov til å eksistere, fordi man i et land som Norge, med hele sitt sikkerhetsnett – som jo er et helt annet system enn det man har i USA – kan gi folk et liv. Men de må være skjermet mot innsyn i det livet som en følge av denne beslutningen. Det må være slik. Jeg husker fra tidligere i mitt liv at det ikke alltid var like greit å føre en debatt med Finansdepartementet om alle sider ved disse spørsmålene. Det er like krevende på dette området som det i sin tid var når det gjaldt gjeldsordningsloven. Det var lettest å få private kreditorer til å gi seg – deretter Lånekassen, Husbanken og til slutt Skatteetaten. Man må også her kunne sørge for at systemene er så gjennomgående at hvis man først har noe, så får man ha sin føringsoffiser, mann eller kvinne, i et politisystem som da forvaltningsmessig har et grep også på adressesperreutgaven – man får et nytt navn, men er ikke totalt i den samme situasjon som i en situasjon med fiktiv identitet – som gjør at mennesker slipper å vandre i disse farlige situasjonene fordi det lekker ut. Den kvinnen jeg møtte, hadde opplevd at alt lekket ut hele tiden. Nå var det slik at han som hadde plaget henne, døde for en tid tilbake, og på slutten av sitt liv var han også i en slik tilstand at han ikke kunne plage henne mer. Men før det hadde dette marerittet vart i ganske lang tid, med alle de ordningene man hadde, men med en lekkasje i systemet som var bekymringsfull. Jeg er veldig glad for at Politidirektoratet sier om fenomenet fiktiv identitet – altså de som har kommet inn på det – at man ikke kjenner til noen tilfeller hvor det har vært lekkasjer. Men jeg erindrer en historie om en kvinne som stod fram i VG, som jeg ikke skal dvele for lenge ved. Hun hadde beskyttelse fra politiet. Hun stod fram for å fortelle sin historie over to sider. Jeg ble ettertenksom av den reportasjen. Da jeg ble oppringt av avisen, sa jeg ingenting, dvs. jeg sa at jeg regnet med at de som hadde ansvaret for dette, visste hva de gjorde, og at de skulle håndtere det rett – punktum. Det er jo det nærmeste man kommer et ikke-svar når man først skal være høflig og ikke gå inn i det på noen annen måte. Jeg vil ikke legge skjul på at jeg i denne interpellasjonen i tillegg er inspirert av en meget seriøs serie som Stavanger Aftenblad har kjørt, hvor man har forsøkt å belyse konkrete initiativ, og hvor man har vært veldig opptatt av løsningene. Jeg er også glad for at Justisdepartementet har slått igjennom mot en forvaltning som jeg ikke forstod, hvor Politidirektoratet ikke ville kunne levere ut data – jeg er sikker på at statsråden går nærmere inn på det i sitt svar til meg. Det forstår jeg ikke! Statsråden skal jo berømmes for å være en statsråd som har stått på denne talerstolen og sørget for at PSTs budsjetter er blitt kjent. Statsråden skal også berømmes for at vi for noen måneder siden fikk kjennskap til hvor mange som er utsatt for romavlytting pr. år osv. Det er en innsikt som samfunnsdebatten tåler, og vi kan alltid skjerme de delene av dette som ingen skal vite. Det er godt å vite at noe eksisterer, men noe skal man ikke vite. På dette grunnlag har jeg altså framlagt to refleksjoner. Den ene er min invitasjon til statsråden om å reflektere over fenomenet fiktiv identitet og en eventuell utvikling av det – og jeg ber ham om å bekrefte de ulike kategoriene som prinsipielt kan komme inn under dette – og deretter hans betraktninger om hvordan andre ordninger, spesielt adressesperreordninger, kan utvikles på en slik måte at man slipper den ydmykelsen som jeg har opplevd at konkrete personer har levd med.