Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-01-28:
Konkurranse krever offentlig lovverk som legger til rette for rettferdig konkurranse, og offentlige institusjoner som følger opp. Ellers blir det store samfunnsøkonomiske tap og monopol i bransjen - spissformulert: Konkurranse er et statsprodukt. Faktum er at vi ikke har noe felles lovverk i verden for verdipapirhandelsforetak, men finansmarkedskrisen blir mer og mer global som følge av deregulering og internasjonal politisk mote - som vi hadde fra Det internasjonale pengefondet, med fri flyt fra tidlig på 1980-tallet, hvor «full transparency» og «early warning» skulle være virkemidlene, noe som har vist seg ikke å være tilstrekkelig. En artikkel i Dagbladet 26. november i fjor, av professor Erik Reinert, hadde overskriften: «Terra som systemsvikt». Jeg har lyst til å sitere et par avsnitt: «På et seminar om finansuroen som tankesmien Respublica avholdt på Sørmarka i august i år, advarte den amerikanske økonomen Jan Kregel forsamlingen om at bankvesenets rolle i kapitalismen var kvalitativt endret. Tidligere var bankenes hovedrolle å bedømme risiko, og det var en funksjon banksystemet lenge har utført tilfredsstillende. Kregel påviste at nye reguleringsregimer i praksis har fratatt banksystemet mye av deres gamle funksjon som risikovurderere og ledet banker og meglerhus til nå å spesialisere seg på sette sammen «pakker» av finansinstrumenter og å tjene sine penger på å selge disse, samtidig som de selv verken utfører sin tradisjonelle rolle som vurderer av risiko eller tar risiko selv. Disse risikofylte pakkene er ikke del av aktivasiden i bankenes regnskap etter at de er blitt solgt. Risikoen havner hos godtroende kjøpere, mens bankene sitter igjen med sikre inntekter fra provisjoner og forvaltningsgebyrer. Kregel ble under finanskrisen i Asia i 1997 kalt til FN-systemet fra sin stilling som professor ved universitetet i Bologna for å bidra til å løse krisen. Det Kregel pekte på i Oslo var at det som nå flommer over i norsk presse som Terra-skandalen egentlig er en grunnleggende systemsvikt - forårsaket av at gamle reguleringer ble opphevet(Glass-Seagal Act fra 1933) (Glass-Seagal Act fra 1933) Debatten om systemsvikt er mye viktigere enn fokus på menneskelig svikt. Vi ser nå store fall i internasjonale finansmarkeder med store konsekvenser også i Norge. Mye av den internasjonale utviklinga har sin basis i USA, hvor land og folk lever over evne. Det er også de som mener at tilsvarende er tilfellet her i landet. Flere har ventet på nedturen internasjonalt, bl.a. ledelsen i Kredittilsynet. Nedturen kom seinere enn forventet, og den var mer kompleks og gikk med større hastighet. Derfor var det lettere å gjøre feil. De dristigste eller faglig svakeste rammes først. Terra Securities er mye nevnt. Noen som er lite nevnt, og ikke nevnt her i dag, er Eksportfinans, som i børsmeldinga av 18. januar i år gikk inn for en børsemisjon på 1,2 milliarder kr som følge av urealiserte kurstap i sin likviditetsportefølje. Når det gjelder ansvar i saken, er det et delt ansvar etter Senterpartiets syn. Staten har et ansvar bl.a. gjennom Kommunaldepartementets brev av 20. september 2002, hvor Kommunaldepartementet godkjenner at salg av konsesjonskraft brukes til finansiell investering. Revisor sa at dette er i strid med kommuneloven, fordi dette må være å betrakte som et kommunalt lån som brukes til å investere i finanspapirer. For det andre er det helt opplagt at kommunene har et ansvar. Det er et uomtvistet klart ansvar sett på bakgrunn av deres beslutninger. Terra Securities har et ansvar. Vi fikk det klargjort gjennom at Kredittilsynet tilbakekalte konsesjonen. Når det gjelder tiltak, direkte knyttet til Terra-saka for kommunesektoren, bør man presisere at de ikke kan låne eller kapitalisere framtidige inntekter og plassere disse verdier i finansielle papirer. Når det gjelder lovverket, ble MiFID-direktivet satt ut i norsk praksis i november 2007. Det som der er sentralt, er at vi får en klargjøring av de ulike roller, slik som jeg tok opp i mitt innlegg 29. mai 2007, bl.a. rolleblandinga mellom rådgivning kontra salg. Når det gjelder Kredittilsynet, står det ikke på penger. Det er sterk vekst på pengesida, og det betales i stor grad av kontrollobjektene. Ambisjonene må være å ligge i forkant av utviklinga. Det er en sterk kompetanse i institusjonene, og det er gledelig at en del seniorer fra det private næringsliv velger å gå inn i det. Det har videre vist seg at det er strenge reaksjoner mot lovbrudd. Det er bra. Jeg vil avslutte med å si: Kredittilsynet kan ikke drive gjeting av Kongens harer. Det ville bli et enormt ineffektivt offentlig byråkrati dersom man skulle legge opp til at man skulle sikre at alt skjer gjennom de konkrete tiltak på god måte. Det må reguleres på en mer grunnleggende og systematisk måte.