trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2001-06-11:
I fjor høst hadde jeg æren av å delta ved stortingspresidentens besøk i Malawi i det sørlige Afrika. Det var en interessant reise. Vi fikk mange opplysninger og hadde mange konstruktive samtaler. Noe av det som dette landet slet med, var problemer i forbindelse med at de måtte skjære ned på sine skolebudsjetter og helsebudsjetter fordi drivstoffutgiftene var blitt så store på grunn av den høye oljeprisen – en pris som som kjent fører til at vi får masse penger i våre fond. Noe av det de gjerne ville prøve å bekjempe, var hiv/aids. Det ble operert med forskjellige tall, men mellom 20 og 40 pst. av de unge kvinnene fra 13 til 17 år ble oppgitt å være hivpositive. De mistet altså mulighet på grunn av høy oljepris til å kunne gjøre den innsats de gjerne ville gjøre. Jeg skal være kort og bare vise til brevet fra statsråden av 15. mai, hvor det framgår at forslaget om obligatorisk hiv/aidstest av alle som søker oppholdstillatelse i Norge, ikke kan begrunnes i smittevernfaglige hensyn. Tiltaket vil være diskriminerende, representere brudd på menneskerettighetene og i tillegg være internasjonalt uholdbart. Kristelig Folkeparti er med i det flertall som viser til at det er bred politisk enighet i Norge om at landet skal overholde sine forpliktelser i forhold til internasjonale avtaler og FNs flyktningkonvensjon. Prinsippene i disse avtalene er at det er behovet for beskyttelse som skal være avgjørende for opphold, ikke om vedkommende er syk eller smittet. Forslagsstillerne ønsker å frata de hiv/aidssmittede personene retten til å få innvilget asyl eller opphold i Norge, og dette er etter Kristelig Folkepartis mening uetisk, det representerer et menneskesyn som flertallet i komiteen er dypt uenig i, og det bryter etter Kristelig Folkepartis mening med grunnleggende prinsipper i asylretten. Ut fra mine og den øvrige delegasjonens erfaringer ville jeg mye heller ha ønsket at bevilgninger til hjelp til land som f.eks. Malawi hadde blitt foreslått økt, fremfor det forslaget vi har fått i dette Dokument nr. 8-forslaget.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2001-06-11:
Jeg er glad for at vi i Kristelig Folkeparti er sammen med Arbeiderpartiet om hovedmålet som omtales i innstillingen, nemlig å opprettholde hovedtrekkene i bosetningsmønsteret. Jeg lurer da på, og har lyst til å spørre: Hvordan ser representanten Johansen på muligheten for det hvis vi skal fortsette på samme måte som det er påpekt i innstillingen, nemlig at 69 pst. av samferdselsinvesteringene i tiårsperioden 1988-1998 ble plassert i en 45 minutters kjøreavstand fra Oslo. Vil dette skaffe distriktene den infrastruktur som er nødvendig for at vi skal få våre varer fram til markedene? I høringer som komiteen har hatt, har vi bl.a. hatt besøk fra Finnmark fylke – representanten Johansens eget hjemfylke. Fylkesvaraordføreren pekte da på at uten at det blir en radikal endring av investeringspolitikken, kan man legge ned Finnmark. På Sørvestlandet har man investert milliarder i forbindelse med oljeindustrien – investeringer som er som en magnet, og som nødvendigvis må føre til at det blir tilflytting – mens man i hans eget fylke, Finnmark fylke, ikke hadde investeringer i det hele tatt. Er Arbeiderpartiet villig til å se på disse tingene?
Erna Solberg (Høyre), 2001-06-11:
Jeg er enig med foregående taler. Jeg har bare lyst til å understreke et par vesentlige poeng. Et av problemene knyttet til Revita-spørsmålet har vært at det har vært tatt opp gjennom merknader fra kommunalkomiteen i både denne og forrige stortingsperiode mot Arbeiderpartiets stemmer. Det har vært helt åpenbart at fra tiltaket ble påtenkt og startet opp har det vært et tiltak som for regjeringspartiet, også da de ikke var i regjering, på en måte ikke passet inn i den tankegangen man hadde. Iallfall var det et tiltak man hadde problemer med, knyttet til Aetats regelverk. Jeg skjønner at det på mange måter kan være vanskelig. Men det er også slik at det ikke er regelverket, men formålet som bør styre hvilke tiltak som skal iverksettes. Jeg hadde også ønsket at vi ikke hadde vært i den situasjonen at vi måtte ta opp et Dokument nr. 8-forslag for å få dette gjennomført. Det har vært behov for det, bl.a. fordi det ikke har vært gjort en skikkelig gjennomført evaluering av de erfaringsresultatene som Revita selv legger frem. Jeg tror at det hadde vært viktig, i tillegg til det vi gjør i dag, å sikre at det blir gjort en uavhengig evaluering av vellykketheten i disse prosjektene, også for at Stortinget skal føle seg bekvem med det hvis det skulle vise seg at Revita ikke hadde de resultatene vi mener at de kan dokumentere at de har hatt, og slik at vi kommer over i en situasjon hvor vi har et regelverk som sikrer helheten med hensyn til å mobilisere bedre tilgang på arbeidskraft, og at arbeidskrafttilgangen også kan skje gjennom de selvmobiliseringstiltakene som Revita faktisk har vært en eksponent for å utvikle, også i forhold til offentlige tiltak. Det er ingen tvil om at det har vært mye læring i forhold til tiltak når det gjelder jobbskaping og egenaktivisering i det offentlige, ut fra de selvhjelpsgrupper som Revita er et eksempel på. Men i tillegg til at vi nå må sikre at Revita får drive videre, bør statsråden også initiere at vi får en skikkelig uavhengig evaluering av resultatene, slik at vi slipper den delen av diskusjonen som her dreier seg om hva tallene egentlig sier. Er tallene reelle, eller er de ikke reelle? Da får vi også et beslutningsgrunnlag i fremtiden for hvordan vi best mulig kan sikre den typen multimålgruppeprosjekter som eksisterer, altså hvor det både er uføretrygdede, arbeidsledige og folk som egentlig kanskje bare har vanskelig for å komme inn i arbeidsmarkedet av andre grunner, som er målgruppen, og som da faller igjennom ut fra hvordan tiltakene er utformet.
Erna Solberg (Høyre), 2001-06-11:
Jeg respekterer at statsråden ikke vil gå inn i enkeltprosjekter som på mange måter har vært utslagsgivende for at flertallet har fremmet dette forslaget. Men når statsråden snakker om at prosjektene skal ha kvalitet, har jeg lyst til å minne om at av og til så er det slik at i utgangspunktet kan man ikke alltid lese ut av prosjektbeskrivelsen om et prosjekt vil fungere eller ikke, for det har ofte mye å gjøre med de menneskene som sitter der, og hvilken atmosfære og kreativitet de klarer å lage rundt det. Derfor er det viktig å ha en litt åpen holdning til å kunne vurdere ting mer ut fra resultater, og av og til kanskje prøve og feile når det gjelder å bruke litt nytt og litt andre typer prosjekter. Og her er det kanskje behov for å skape mer gjennomgang av resultatene for noen av disse jobbskapingsprosjektene, slik at man kan bli enige om basisen for det. Så hadde jeg tenkt å stille et spørsmål som går på den høringsrunden som nå har vært, knyttet til omleggingen av hele pakken for arbeidsmarkedstiltak. For det kommer nesten daglig oppslag om frykt knyttet til de svakeste i arbeidsmarkedet, de som egentlig aldri hadde vært tenkt å skulle være på attføring og tilbakeføring til vanlig arbeidsliv, altså de som stort sett kanskje var omfattet av det tidligere psykiske utviklingsvernet, og som ble overført, i stor grad gjennom HVPU-reformen, til disse prosjektene. Vi ser nå enkelttilfeller av at personer blir sagt opp, og stor frykt knyttet til at denne gruppen vil bli glemt. Jeg vil gjerne be statsråden om å svare på spørsmålet om hvordan man har tenkt å håndtere det faktum at en del sånne tiltak også brukes på den gruppen som vi aldri forventer skal komme tilbake igjen til arbeidsmarkedet på vanlig vis, at det ikke dreier seg om en attføringsjobb, men om mennesker som faktisk har behov for kvalitet i hverdagen sin og å kunne føle at de gjør noe meningsfylt.
Erna Solberg (Høyre), 2001-06-11:
Diskusjonen om jobbskapingsmidler i Revita har en fortid som faktisk går lenger tilbake enn til 1998-budsjettet. Opprinnelig ble det første gang nevnt – tror jeg – i 1995- eller 1996-budsjettet, der et flertall i komiteen nevnte flere prosjekter av samme typen som de mente man burde prøve ut. Og som jeg også sa i mitt innlegg i sted, har det gitt læring til det offentlige, for det offentlige har altså etablert jobbskapingsprosjekter som mer har minnet om dette. Jeg synes at dagens debatt på en måte har bekreftet at Leif Lund tar feil. Det har vært et behov for å endre regelverket, fordi brukergruppen til det prosjektet vi her snakker om, har en litt annen sammensetning enn kriteriene tilsier. Man har nå blitt enig i komiteen om at det er et behov for – og statsråden bekrefter det – å lage et litt annet regelverk eller innledning, slik at man kan hjemle også andre brukergrupper. Og slik sett har vel historien vist at de initiativ som flertallet tok, ut fra at dette var viktige prosjekter å få i gang – og som også jeg mente, fordi vi gjennom et Dokument nr. 8-forslag foreslo at vi skulle ha andre typer prøveprosjekter som kunne mobilisere andre typer krefter i forhold til de yrkeshemmede – var riktige. Så har jeg lyst til å si én ting om mengden av tiltak. Det er klart at mengden av tiltak er viktig, bl.a. er mengden av tiltak for yrkeshemmede viktig. Jeg vil minne om at i årets innstilling har Høyre et høyere tiltaksnivå for disse enn det flertallet og Arbeiderpartiet har gått inn for. Men den andre tingen som også er viktig, er at man prioriterer de gruppene man faktisk sier å prioritere. Torsdag kveld behandlet vi her i Stortinget unntak fra lønnsplikt ved permittering, som nettopp viser at en stor del av midlene her faktisk bindes opp til grupper som ikke er de prioriterte, men grupper som man bør «holde varme» i arbeidsmarkedet på grunn av situasjonen i verkstedindustrien. Mye av forskjellen de siste årene mellom det tiltaksnivået Høyre har stått for, og det Arbeiderpartiet har stått for, har ikke dreid seg om de gruppene som står helt utenfor arbeidsmarkedet og har behov for kvalifiseringstiltak, det har dreid seg om andre grupper.
Erna Solberg (Høyre), 2001-06-11:
Representantene Jørn L. Stang og Vidar Kleppe forsøker å si gjennom dette forslaget at det er de som er opptatt av aids/hivepidemien og ikke minst av å verne om det norske folk og den norske væremåten osv. Og så dokumenterer de dette med at den største gruppen som ble registrert med hivsmitte i Norge i fjor, kom fra utlandet. Men de sier ingenting om hvem som smitter nordmenn, og det er jo det som eventuelt vil være et problem i Norge. Hvem smitter nordmenn? Av nordmenn eller andre som allerede bor i Norge, hvem er det som viderefører smitten gjennom en aktivitet? Der sa Lodve Solholm noe klokt i sitt innlegg, at det verste og det vanskelige var de som ikke var identifisert, de man ikke visste om. Og sannheten er at det er norske heterofile menn som utgjør den største smittefaren for resten av den norske befolkningen i dette landet. Og skulle man føre den kampen mot aids/hiv som representantene Kleppe og Stang forsøker å si at de gjør, er det helt andre tiltak man burde gjennomføre: overvåke horegatene, skrive opp nummeret på de bilene som kjører der, og så tvangsteste alle horekundene i landet, og man burde, slik også Are Næss sa, ta dem som kommer tilbake fra såkalte risikoland. Alt det oppfattes som overgrep mot individuelle rettigheter osv., men det oppfattes ikke som noe overgrep hvis man skal tvangsteste samtlige som kommer til landet. Dette har forferdelig lite å gjøre med å ville hindre spredningen og økte antall av aids/hiv i Norge, det dreier seg om en del av Kleppes og Stangs varianter i debatten med Carl I. Hagen om å være mest mulig innvandringsfiendtlig, og det glapp ut av Kleppe da han begynte å rose New Zealands forslag om ikke å ta imot dem som har hiv/aids. Det viser jo at saksordførerens tonlegging av hva som faktisk ligger som grunnlag for dette forslaget, sannsynligvis er det riktige.
Erna Solberg (Høyre), 2001-06-11:
Når det gjelder begrunnelsen for forslaget, skal jeg vise til innlegget mitt i Odelstinget. Der gjorde jeg også et forsøk på å gjøre dette om til et oversendelsesforslag, noe jeg da fikk beskjed om at jeg måtte gjøre her. Jeg vil herved få be om at forslaget blir omgjort til et oversendelsesforslag og oversendes Regjeringen som en henstilling.
Erna Solberg (Høyre), 2001-06-11:
La meg først få lov til å komme med en innrømmelse til å begynne med. Etter å ha lest gjennom distriktsmeldingen fra Regjeringen lurte jeg på: Hva er det egentlig vi skal diskutere når Stortinget skal lage innstilling? Og hva det er som kommer til å bli konfliktpunktene? For her står det fint lite. Her står det først og fremst mange ord og mange beskrivelser, men det er knapt et signal om et nytt tiltak som ikke er direkte knyttet til nedlegging av fylkeskommunen og endringer i den forbindelse, som allerede er omtalt i en annen melding. Jeg har tenkt å be representanten Johansen om å forklare for meg hva han oppfatter som Regjeringens nye politikk, eller hva som er endret i denne meldingen. Eller er dette på en måte blitt en rituell avlevering av en melding om distriktspolitikken som skal komme hvert fjerde år, i siste fase av Stortingets arbeid? Så er det jo sånn at i realiteten betyr rammebetingelsene, de andre tingene som blir gjort på Stortinget, mer enn de tingene som er omdiskutert og skrevet om i innstillingen, og det har større betydning for distriktsnæringene når avskrivningssatsen settes ned i løpet av to år – noe sentrumspartiene og Arbeiderpartiet ble enige om – fra 4 pst. til 1 pst. på næringsbygg, de samme næringsbyggene som har all den aktiviteten som vi ønsker å putte inn i innovasjonssentre og næringshager og alt det andre. Det har også betydning at mangelen på arbeidskraft for øyeblikket ser ut til å være sterkest og skape størst problemer i de næringene som er avhengig av ufaglært arbeidskraft, og som da faktisk også i stor grad er plassert i Distrikts-Norge. Da har jeg et spørsmål som går på det svaret representanten hadde når det gjaldt optimismen i Finnmark: I hvilken grad er det mulig i Finnmark å utvikle det potensialet man har, i oppdrettsnæringen, i videreforedling og i fiskeriene, hvis man ikke får bedre tilgang på arbeidskraft og en smule større mulighet til å kunne få importere arbeidskraft fremover? Er det ikke slik at det man egentlig rapporterer fra de bedriftene som skal skape denne fremtiden, er at mangelen på arbeidskraft er det største problemet?
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Dette er jo ei sak som har rulla og gått ei stund, iallfall så lenge som eg har sete i kommunalkomiteen denne perioden, og eg er den første til å seie meg lei for at fleirtalet i komiteen såg seg nøydd til å fremme dette Dokument nr. 8-forslaget. Eg vil gjerne presisere at hadde statsråden vilja følgje opp dei merknadene som er lagde inn i omtrent alle budsjett som har vore laga i kommunalkomiteen denne perioden, hadde denne saka ikkje vore naudsynt å fremme. Og då er det litt patetisk at Arbeidarpartiet si talskvinne stiller seg undrande til at enkelte parti er med på dette forslaget, ut frå at offentlege pengar skal kontrollerast. Eg trur nok det snarare er snakk om at Arbeidarpartiet vil skjule si eiga fortviling over at vi faktisk her gjennom Revita og ein del andre ting får bevist at private kan gå inn og løyse eller hjelpe til med løysing av dei problema som oppstår i Aetat når dei ikkje klarer formidlinga eller ikkje klarer å hjelpe til med etablering av nye verksemder for å få folk som har falle ut av arbeidslivet, inn i arbeidslivet igjen slik at dei klarer å stå på eigne bein, slik dei aller fleste bør. Så får vi heller konsentrere oss om å lage eit sosialt nettverk for dei som ikkje meistrar kvardagen på eiga hand. Ut frå det stør vi framlegget. Elles vil eg seie det sånn at eg deler fullt ut det synspunktet som Ivar Østberg frå Kristeleg Folkeparti fremma frå talarstolen for litt sidan.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Hiv/aids er vel ein av dei mest alvorlege smittsame sjukdomane vi har i verda i dag. Særleg Afrika er ille plaga, men sjukdomen spreier seg også utover andre kontinent, som Asia, og kanskje no i den seinare tida også til Aust-Europa.Vi veit at i enkelte land i Afrika er det faktisk ein heil generasjon som har døydd ut, og den nye generasjonen er kanskje også så smitta at den står i fare for å døy ut. Representanten Ivar Østberg nemnde at dette med høg oljepris var årsaka til at ein kanskje ikkje kunne gjere det ein ønskte å gjere. Vi må også peike på at det verkar som om det ikkje var den heilt store politiske viljen frå regjeringshald i Sør-Afrika til å gjere noko med eventuelle smitteberarar. Smittevernlova i dag gir oss høve til å teste og faktisk også til å nytte tvangstesting, men etter vår meining blir den ikkje nytta nok. Sjukdomen spreier seg, smitta spreier seg, og det synest vi det er viktig å ta innover seg. Og korleis skal vi kunne klare å hindre at denne smittsame sjukdomen breier seg? Det første er at ein må kunne identifisere smitteberarar, og så må ein kunne gi råd og rettleiing om korleis ein skal gå vidare for at denne sjukdomen ikkje skal spreie seg. Og korleis skal ein kunne klare å identifisere sjukdomen? Jo, då må ein teste, og det er fagleg dekning for at det er den einaste og kanskje lettaste måten å få gjort det på. Fleirtalet hevdar at det er greitt nok med frivillig testing, og det er bra. Det er bra at mange er ansvarlege for eiga åtferd og lèt seg teste. Men – og det er eit stort men – dei farlegaste smitteberarane er dei som ikkje er identifiserte. Dersom desse ikkje blir identifiserte, kan mange liv gå tapt, og då er det ikkje så mange andre måtar å få tak i smitteberarane på enn å bruke tvang. Sjølvsagt ser vi problema med det, men av og til må ein vel kanskje velje mellom to vonde, anten å prøve å bremse denne smittsame sjukdomen eller å seie at ok, vi får la det vere frivillig. Vi i Framstegspartiet meiner at det viktigaste er å drive smittesporing, få oppdaga kor smitteberarane er, få gitt råd og rettleiing. Som representanten Karin Andersen sa, er det åtferda som er problemet, og det er på det området ein treng råd og rettleiing slik at ein kan bremse denne. Eg må seie at eg er lei meg for at fleirtalet i dag hindrar at vi skal kunne klare å setje på bremsane når det gjeld spreiing av denne sjukdomen. Men lat meg også presisere at vi i Framstegspartiet ikkje vil bruke eventuelle oppdagingar av smitteberarar som grunnlag for å avslå ein søknad om opphald i Noreg. Opphald i Noreg skal vurderast på bakgrunn av behovet for vern. Med desse orda tek eg opp forslaget frå Framstegspartiet.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Eg er einig med representanten Dørum i at folkeopplysninga er viktig å ta med seg i denne samanhengen. Derfor er det ikkje frå Framstegspartiet si side eit spørsmål om anten eller, men om begge delar. Og la meg presisere at vi ikkje vil ha hiv-aidstesting av alle som kjem til Noreg, berre av dei frå høgrisikoland. Eg bad om ordet fordi representanten Karin Andersen gjorde ein visitt til Framstegspartiet sine merknader i innstillinga, der ho ymta om at vi ville forskjellsbehandle nordmenn og asylantar. Det det står, er at asylsøkjarar då skal kunne få opphald på eit lukka mottak. Det betyr at dei då enno ikkje har fått opphaldsløyve. Dette er folk som har sendt ein søknad om opphald i Noreg. Den skal vurderast ut frå behovet for vern – det står også i våre merknader – ikkje på grunnlag av om ein er smitta av ein sjukdom eller ikkje. Det er ikkje det som er spørsmålet i så måte. Det er klart at dersom vedkomande får opphald i Noreg, så skal han ha det same tilbodet og dei same ordningane som nordmenn – berre for å ha oppklara den misforståinga.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Eg skal ikkje trekke denne saka i langdrag. Vi kom fram til ei samrøystes innstilling, der vi alle meiner at ei slik utveksling er av det gode. Men vi meiner også at dagens regelverk ikkje er tilstrekkeleg til at vi skal kunne få gjort dette på best mogleg måte no. Vi har også kome til at forslaget ikkje har danna godt nok grunnlag til å innføre ei slik ordning utan å ta ei vurdering på saka. Derfor har komiteen kome til at vi vil ha ei breiare utgreiing, slik at vi vonleg vil kunne få innført ei slik ordning ganske snart. Og vi vonar då at utgreiinga vil gi høve til å opprette ei hospitantordning, til glede for dei som kjem hit på hospitantpraksis, og også til glede for dei som skal ta imot hospitantane.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Det kunne vore freistande å følgje opp dette med løyvingane til veg. Sanninga er at vi har hatt fire år på oss, og det var eitt år, 1998, som var vanskeleg. Eg synest at heile innlegget til representanten Meltveit Kleppa og merknadene til Senterpartiet og Senterpartiets program osar av mistillit til oss som bur ute i distrikta, fordi ein legg opp til ein politikk der vi ikkje er i stand til å stå på eigne bein, der vi skal ha store overføringar, der ein i politikken legg opp til at ein skal krevje inn skattar og avgifter i eit sånt monn at ein drep næringslivet, for så å dele dette ut igjen til meir eller mindre gode føretak. No har dei prøvd denne medisinen i 50 år – dei siste 20 åra har Senterpartiet stort sett hatt handa på rattet i kvart einaste statsbudsjett – og det har jo teke livet av pasienten. Det har vist seg at om ein aukar mengda av den utskrivne medisinen, så tek det livet av han. Det siste er jo at delingsmodellen, som Senterpartiet var med på å innføre, og som Senterpartiet ikkje har teke eit einaste skritt for å gjere noko med, no fører til at bedriftseigarar sel seg ut, sel bedriftene sine til investeringsselskap som er lokaliserte i Oslo, slik at den lokale eigaren blir borte, den lokale tilknytinga som gjer at det trass mange ting eksisterer eit tital av møbelfabrikkar langs Mørekysten. Det er jo mot alle naturlover at dei er der. Det eksisterer ein del bedrifter ute i distriktet som er bygd opp der, men takk vere den lokale eigarskapen trassar dei vêr og vind, skattar og avgifter, og har gjort det i lengre tid. Men når Senterpartiet saman med dei andre berre legg på meir og meir, kuttar dei ut, og flyttestraumen held fram.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-06-11:
Det hender på denne tida når det er så mange saker som går etter kvarandre i salen, og nokre parti er så lite representert i enkeltkomitear, at tida går litt fort. Slik har det blitt for meg i dag. Eg har difor ikkje teke del i denne debatten så langt. Eg har lytta til mesteparten av debatten frå mitt kontor, oppteken med å førebu saker som kjem på, og gjort nødvendig arbeid. Eg føler difor no berre behov for ganske summarisk å seia nokre få ord på vegner av Senterpartiet, fordi eg er medforslagsstillar til dette forslaget. Det er spesielt at Stortinget i den grad grip inn i behandlinga av enkeltsaker, som det her er gjort i og med dette Dokument nr. 8-forslaget. Eg fann det heilt nødvendig å vera med på dette ut frå ein situasjon der det kan sjå ut som om det er enkeltpersonar som ikkje klarer å kommunisera i forhold til det regelverket som er. Det er mogleg at det er sjølve regelverket som må endrast. Eg hadde gjerne sett at statsråden sjølv hadde skore gjennom, funne ei ordning og føreslått dei endringane som var nødvendige, slik at vi kunne unngå å setja denne saka «på spissen», slik som no. Det var ikkje gjort i forkant. Eg føreset no – på same måten som dei andre representantane som har hatt ordet her – at det forslaget som her ligg føre, vert følgt opp. Eg seier meg svært lei for at Revita Drammen har måtta leggja ned verksemda si. Eg synest dei står som eit døme på den kreativiteten det er nødvendig å ha for den som vil engasjera seg for at så mange som mogleg i sum får moglegheit til å delta i eit arbeid.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-06-11:
Senterpartiet er ikkje med på denne merknaden av ein grunn: Vi synest faktisk at denne beskrivinga gir eit noko halvvegs bilete av det som er den faktiske situasjonen. Vi ynskjer å understreka at ikkje alle flyttar fordi dei finn tilbod som er så mykje meir interessante eller fordi graset er så mykje grønare på den andre sida. Spørjeundersøkingar viser faktisk at det er svært mange, ikkje minst blant ungdomen i vårt land, som svarar at dei ville blitt buande om dei hadde hatt moglegheit til eit arbeid. I ei undersøking hausten 1999 oppgav faktisk over 50 pst. av dei som hadde flytta, at dei heilt sikkert, eller kanskje, ikkje hadde flytta om forholda hadde blitt lagt betre til rette. Då er det ikkje så viktig for oss einsidig å gjera greie for moglegheitene, kvardagen, med omsyn til flytting, sjølv om eg for så vidt ikkje tar avstand frå så svært mykje av det som Leif Lund her las opp. Vi synest det er viktig å fokusera på tiltak som gir ein betre balanse, noko som òg ville innebera langt betre buforhold både i by og i bygd.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-06-11:
Fyrst til påstanden om at vi tar fram våre gode forslag kvart fjerde år. Det er eitt år både i mitt og i Senterpartiet sitt liv, og for så vidt òg i norsk historie, som vil bli ståande klårt for oss i ettertid. Det er året 1998 då budsjettet for 1999 skulle leggjast, og både norsk økonomi, internasjonal økonomi, oljeprisar m.v. var i ulage. Det vart eit budsjett der utgangspunktet faktisk var å kutta 9 milliardar kr i staden for påplussingar. Eg må minna hr. Hoddevik om at det er ein tung realitet som vi må ta med når det gjeld sentrumsregjeringa si handtering av veginvesteringane. Når det gjeld Nasjonal transportplan, tok vi faktisk til orde for ei kraftig påplussing. Vi meinte det var rom for 900 mill. kr meir til veg pr. år i neste periode enn det Regjeringa meinte, men vi er glade for at vi fekk fleirtal for i alle fall 500 mill. kr av dei. Når det så gjeld revidert, synest eg at Høgre kom med eit både godt og kreativt forslag. Dilemmaet er jo at det her skal vera både forslag om påplussing og forslag om inndekning. Og dei forslaga som ein her diskuterte når det gjaldt inndekning, var ikkje akkurat av dei best handterlege for Senterpartiet. Eg er glad for at vi fekk fleirtal for 70 mill. kr til rassikring og vegvedlikehald. Men eg er einig med representanten Hoddevik i at det hadde vore ynskjeleg om vi hadde fått til langt meir. Eg er òg glad for at Høgre står saman med Senterpartiet, Kristeleg Folkeparti og Sosialistisk Venstreparti om ein plan for utflytting av statlege arbeidsplassar. Det trur eg verkeleg vil gi ein ny giv for distrikta.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-06-11:
Eg ynskjer å ta både Framstegspartiet og særleg representanten Lodve Solholm på alvor, men eg synest faktisk det er vanskeleg dersom han påstår her at Senterpartiet sine forslag og Senterpartiet sine merknader oser av mistillit mot folk som bur i distrikta. Anten har han lese desse merknadene med spesielle briller, eller så vil han ikkje ta innover seg kva det er Senterpartiet vil. Det er mogleg at det er manglar ved vår politikk, men det er iallfall ein grunnleggjande forskjell når det gjeld det statlege og offentlege engasjementet som Senterpartiet meiner skal vera til stades som grunnlag for ei betre fordeling, både når det gjeld arbeidsplassar og busetjing. Eg skjønar at Framstegspartiet vil at dei sterkaste skal overleva. Ut frå den tenkinga dei elles har når det gjeld helsetilbod, og den samanlikninga han gjorde i forhold til pasientar, skulle ein tru at han iallfall gjekk inn for stykkprisfinansiering i forhold til dei som bur i distrikta. Heller ikkje det går Framstegspartiet inn for. Dei meiner at det til og med er gale å desentralisera offentlege arbeidsplassar. Det skal heller ikkje vera ein distriktspolitisk strategi å leggja til rette for iallfall eit støtteapparat for det næringslivet som finst i distrikta. Når det gjeld delingsmodellen, var det fleire gode forslag som fekk fleirtal i budsjettet for 2001. Med omsyn til næringsfiendtlege forslag som Arbeidarpartiet kom med, stod Senterpartiet i lag med dei andre sentrumspartia og fekk avvist dei.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2001-06-11:
Bare et lite hjertesukk fra min side på slutten av denne debatten: Nå har jo statsråden svart på vegne av Arbeiderpartiet, men innlegget til representanten Erna Solberg fikk meg til å tegne meg, fordi hun viste til kommunalkomiteens behandling i forrige periode. Og jeg er vel en av de få som har sittet nå i to perioder i kommunalkomiteen og vært med på å behandle disse tingene. Da man i 1998 laget et regelverk for jobbskapingsprosjekter, var det positivt ment, og slik at det kunne søkes for prosjekter over hele Norge, og det har vært gjort. Og i hver eneste budsjettsammenheng har det vært en diskusjon i ettertid om Revita Drammen. Av en eller annen merkelig grunn kommer alltid Revita Drammen i ettertid, mens alle de andre prosjektene godtar den offentlige gjennomgangen av søkermassen. Det er litt rart – synes jeg – når det liksom blir fremstilt som om dette er det ene rette prosjektet, og at alle andre går greit. Slik sett er jeg litt forundret. Så vil jeg helt til slutt bare si at kanskje bør en del av flertallet i dag se på de tidligere budsjettene når det gjelder kutt i arbeidsmarkedsmidlene. Det hadde vel gjerne sett litt annerledes ut for dem som er arbeidsløse og uten tilbud hvis man hadde latt være å kutte i arbeidsmarkedsmidlene.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2001-06-11:
Det var mye som kunne vært sagt her, men jeg får forsøke å styre meg! Det står i innstillingen: «Distrikts- og regionalpolitikken må mer enn før ta utgangspunkt i situasjonen i hele landet og klarlegge mulighetene de ulike deler av landet har for å møte befolkningens og næringslivets nye behov. Dette krever en bred tilnærming i politikken, der utvikling av næringsmiljø og tilbudet av offentlige og private tjenester, fritidstilbud, bosted og arbeidsplasser, blir det sentrale. Innsats for å utvikle robuste samfunn blir viktigere enn innsats mot enkeltsteder og enkeltbedrifter. Derfor vil langsiktighet og koordinert innsats, med et bredt spekter av virkemidler, være nødvendig for å lykkes i distrikts- og regionalpolitikken. Dette er hovedfundamentet i den distrikts- og regionalpolitikken Regjeringen trekker opp i denne meldingen.» Videre står det at det er stadig flere «som aktivt velger å bo i byer på grunn av de tilbud, eller kombinasjoner av tilbud, som bare er mulig der mange mennesker er samlet. Årsakene til denne utviklingen er sammensatt. Familie- og livssituasjon, kombinert med mulighetene for arbeid, er viktige faktorer. Utviklingen er drevet av ønsker om en livsstil preget av valgfrihet, mangfoldige arbeids- og utdanningsmuligheter, variert kulturtilbud og større variasjon i livsstil, familieorganisering, fritids- og rekreasjonsmuligheter. Dette stiller igjen nye krav til offentlige tilbud og offentlig regulering, slik at befolkningens ønsker om fleksibilitet gjenspeiles». Det står videre at «denne utviklingen er ikke isolert til de største byene, men finner sted over hele landet i regionale sentra, lokale tettsteder og forstedene til de største byene. Gjennom nye kommunikasjonsmuligheter og bedret samferdsel er landet blitt knyttet tettere sammen, samtidig som impulser fra omverdenen når ut til alle. Mange av de samme behov og trender gjør seg gjeldende over hele landet, og stiller nye krav til politikken». Så mitt spørsmål til Senterpartiet er: Hvorfor er ikke Senterpartiet med på en virkelighetsbeskrivelse, slik som resten av komiteen er i innstillingen, som jeg nå har sitert fra?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-06-11:
Det forslaget vi har til behandling i dag, anser jeg som et forsøk på et innspill i den alminnelige asyl- og flyktningdebatten som jeg er glad for at et flertall i denne salen i dag tar avstand fra og avviser. Jeg mener at det forslaget som foreligger til behandling i dag, er et forsøk på å skremme folk. Det er et forsøk på å prøve å stemple deler av en hel gruppe som såkalte potensielle bærere av hiv og aids. Det er i hvert fall slik noen kan lese de utsagn som har kommet i tilknytning til det. Så er det slik at forslaget om obligatorisk hiv/aidstest for alle som søker oppholdstillatelse, ikke kan begrunnes i smittevernfaglige hensyn, slik det er sagt av flere talere allerede. Tiltaket vil dessuten være diskriminerende, det vil være brudd på menneskerettighetene, og det vil i tillegg være internasjonalt uholdbart. I tråd med rundskrivet om førstegangsundersøkelse av flyktninger og asylsøkere blir alle tilbudt hivtest, informasjon og veiledning når de kommer til landet vårt. Helsetjenesten rapporterer om at det er uproblematisk å få personer i denne målgruppa til å teste seg. Det er derfor ikke slik at det fins et stort antall ikke-testede innvandrere som ville blitt testet dersom testinga hadde vært gjort obligatorisk. Derfor er det altså ingen grunn til å begrunne et slikt tiltak med smittevernfaglige hensyn. Tvert imot ville det ha vært grunn til å frykte at oppslutninga om førstegangsundersøkelsen av flyktninger ville synke dersom resultatene av helseundersøkelsene kunne få negativ betydning for søknaden. Å tenke seg at mennesker som er smittet av hiv/aids, skal nektes opphold i Norge, uavhengig av om de har behov for beskyttelse eller ikke, mener jeg er uetisk. Jeg mener, som jeg sa, at det bryter med internasjonale konvensjoner, og at det bryter med grunnleggende prinsipper i hele asylretten. Behovet for beskyttelse skal være avgjørende for om det innvilges opphold i Norge, ikke om vedkommende er sjuk eller smittet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-06-11:
Bare til representanten Apelthun Sæle: Regjeringen er ikke imot en slik ordning. Vi har ingen problemer med å utrede en slik ordning, og vi skal selvfølgelig komme tilbake til Stortinget med det på en hensiktsmessig måte.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
I løpet av de få minuttene jeg har til rådighet, skal jeg prøve å gå rett på sak og kommentere det som er kommet fram her. Man prøver å fremstille det slik at dette forslaget som er fremmet av representanten Kleppe og undertegnede, kun er relatert til asylsøkere. Det er ikke riktig. Vi vil ha en lik regel for alle – alle utenlandske statsborgere skal dette gjelde for. Derfor fremmer vi dette forslaget, der vi ber «Regjeringen fremlegge forslag som resulterer i at det innføres obligatorisk hiv- eller aids-test av alle som søker oppholdstillatelse i Norge». Det er en viktig presisering. Så vil jeg konstatere en ting til, at kampen mot hivepidemien skaper store utfordringer også for norske politikere og myndigheter. Jeg kan bare konstatere at det politiske flertallet ikke tar det som skjer utenfor våre dører, så veldig alvorlig. Jeg konstaterer også at selv om problemet ikke er så veldig stort i Norge, bør vi i alle fall sørge for at vi ikke importerer for mye av problemene – vi må prøve å begrense dem, det må være det viktige. Jeg vil så bare henvise til noe som er veldig vesentlig, og som flertallet kanskje ikke er oppmerksom på, nemlig at av de 177 nye hivtilfellene som ble registrert i Norge i 2000, var 101 personer utenlandske statsborgere. Det viser tall fra Folkehelsa. Samtidig som økningen i antall hiv-tilfeller blant homofile og sprøytenarkomane har stagnert, er det en dramatisk vekst i hivsmitten blant flyktninger som kommer til Norge. Og det er det Folkehelsa som sier. Hivinfeksjon er en smittsom sykdom som tar et økende antall menneskeliv i Norge. Der er vi i alle fall enige. En rekke spesialister innenfor forebyggende infeksjonsmedisin mener at det er grunn til å være bekymret for utviklingen. Om vi tar i betraktning de senere års innsats for å forebygge hivepidemien, er dagens situasjon meget foruroligende. Verden har 50 pst. flere hivsmittede og aidssyke enn de mest pessimistiske eksperter spådde for ti år siden. Det må også Norge ta innover seg. Aids har til nå tatt fire ganger flere menneskeliv enn ekspertene spådde. På verdensbasis lever 36 millioner mennesker med hivsmitte eller aids. To tredjedeler av dem lever i Afrika. Aidsepidemien er i ferd med å utradere store deler av den voksne befolkningen i en del afrikanske land. Statistikken er skremmende og konsekvensene åpenbare. Likevel har et fåtall afrikanske land gitt kampen mot hiv og aids topp prioritet. Politisk vilje og tilstrekkelig initiativ i bekjempelsen av epidemien er en forutsetning også for norske politikere for å få en tilstrekkelig kontroll med spredningen av epidemien. Ikke minst må man jobbe for en bevisstgjøring og en holdningsendring i samfunnet totalt sett. Så prøver man å fremstille det som om vi skal være så umenneskelige og at vi ikke følger vanlige menneskerettighetstradisjoner, og prøver nærmest å bruke det som skremselspropaganda for at man ikke skal gå inn og se på realiteten i vårt forslag. Det vil jeg sterkt avvise. Jeg vil bare henvise til de tallene som vi har fra norsk helsetilsyn, og til praksisen i andre land i verden for øvrig, og den blir strengere og strengere på dette området.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
En liten kommentar til Kristelig Folkepartis representant, som påstod at Vidar Kleppe og jeg var gammeldags – jeg skal ikke ta opp det til videre diskusjon, men jeg føler det i hvert fall ikke slik. Tiden får vise hvem som er gammeldags, sett i relasjon til det vi diskuterer nå. Jeg regner med at saksordfører heller ikke er enig med meg i at en rekke kulturelle holdninger og handlinger er årsak til den rekordraske spredningen av aids. Siden utbruddet på 1980-tallet er nesten 22 mill. mennesker døde av aids. Hivepidemien i Norge preges også i stadig økende grad av hiv- og aidssituasjonen globalt, og det er spesielt blant asylsøkere og innvandrere fra Afrika sør for Sahara og også fra Sørøst-Asia at antall hivsmittede har økt de siste årene. Disse er i hovedsak smittet før ankomst til Norge – så det er sagt. I de siste årene har det også vært registrert en merkbar økning – som jeg var inne på – knyttet til Asia, særlig Sørøst-Asia, men også til andre land, Russland for å nevne ett. Helsemyndighetenes innsats om å appellere til folks sunne fornuft har ikke vunnet fram. Det har ikke vist seg mulig å styre folks adferd gjennom kampanjer. Tiden er derfor moden for et kritisk tilbakeblikk på arbeidet som er gjort, og refleksjoner over hva som bør gjøres. Jeg mener resultatene viser at informasjon og veiledning ikke er nok alene. Det bør derfor innføres obligatorisk hivtest av alle som søker om oppholdstillatelse i Norge. Når det gjelder hvilke land som eventuelt måtte være umenneskelige, ifølge statsråden, og som ikke fulgte de humanitære spillereglene fra FN, ser jeg at jeg har fått et skriv fra Statens helsetilsyn. Dog er det nok gammelt, av 2. mars 1996, men det indikerer én ting: Det er mange land som innfører restriksjoner. Det man kan si når det gjelder totalbildet i verden, er at det er landene i Vest-Europa som henger etter. Men det er altså rørelse på dette området i Europa. Irland har gått inn for skjerpelser, Belgia har gått inn for skjerpelser, Tyskland har visse restriksjoner og til dels også England. Jeg er overbevist om at flere land kommer etter, så vi behøver ikke være den dårligste gutten i klassen i denne sammenheng. Jeg bare konstaterer at Australia faktisk var det land som var tidligst ute med å innføre restriksjoner. Det var i 1989. Da ble det slått fast at tvungen hivtesting skulle gjelde alle over 15 år som søkte om oppholdstillatelse – også barn under 15 år, med visse reservasjoner. Jeg vil oppfordre representantene til å skaffe seg de samme opplysningene.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-06-11:
Jeg kjenner igjen denne problemstillingen fra den offentlige debatt for 13–14 år siden. Da var jeg leder for Norsk forening for infeksjonsmedisin, som er den relevante spesialistforening innen Den norske lægeforening. Et samstemmig fagmiljø avviste den gangen lignende forslag etter grundig offentlig diskusjon. Så dukker dette opp igjen, og så kommer man med forslag om «obligatorisk hiv- eller aids-test». «Hiv- eller aids-test» – hva er nå det? Hva betyr det? Det kan bare bety én ting, at forslagsstillerne ikke vet hva de ber om. Og så fokuserer man på høyrisikoland, mens vi vet, som saksordføreren helt riktig påpekte, at det er den seksuelle atferd som er risikofaktoren her – for det meste – og den er som kjent ikke avhengig av nasjonalitet. Det er altså mange for lengst påpekte, uhensiktsmessige grunner mot dette forslaget. Jeg kan nevne falskt positive og falskt negative prøver, kost-nytte-effekt osv. Det er altså en samstemmig negativ holdning, med en grundig faglig begrunnelse, i fagmiljøene. I innstillingen innrømmer medlemmene fra Fremskrittspartiet dette delvis og motstrebende – tilsynelatende. Likevel støtter de forslaget, med den begrunnelse at «fagmiljøenes tilbakeholdenhet når det gjelder obligatorisk testing, i en viss utstrekning er av sosial etisk karakter». Nå sies det ikke hva «sosial etisk karakter» er, men det antydes jo at hvis noe er «sosial etisk», da er det skummelt da! Etter mitt syn er det klinkende klart og helt nødvendig at etiske vurderinger må komme inn i bildet her, og de etiske vurderingene trekker i samme retning som de faglige, nemlig mot obligatorisk testing. Men det er altså her ikke snakk om sosialetikk, men om infeksjonsmedisinsk kompetanse, som er entydig – også om en ser bort fra det sosialetiske – som noe en ikke skal se bort fra. For å gå inn for dette forslaget må en nødvendigvis stille seg spørsmålet: Hva skal vi med fagkunnskap, når vi har representantene Stang og Kleppe? Dette forslaget er utgått på dato. Det indikerer derfor – etter min mening – noe i samme retning med hensyn til forslagsstillerne.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-06-11:
Jeg beklager at jeg ikke presiserte i mitt første innlegg at Fremskrittspartiets forslag ikke er identisk med forslagsstillernes, men at Fremskrittspartiet bare vil teste mennesker fra høyrisikoland som søker oppholdstillatelse. Etter mitt syn blir det imidlertid ikke mye bedre av den grunn. En må stille spørsmålet hva det er med folk som søker oppholdstillatelse i Norge, som gjør dem ekstra smittefarlige. Det er jo den seksuelle atferd som er smitterisikoen ved aids. Og det er helt riktig som Odd Einar Dørum påpekte, at det er sykdommer som er atskillig mer smittsomme. Det er ingen grunn til å selektere ut én spesiell gruppe fra utlandet som en spesiell smitterisiko for det norske folk. Den linjen som forslagsstillerne her fører, vil nødvendigvis som neste konsekvens føre til obligatorisk testing av norske turister som kommer hjem fra, skal vi kalle det – høyrisikoland. Denne linjen er en håpløs linje; det er en diktaturlinje, og den er ikke effektiv. Det er konklusjonen fra et samstemmig fagmiljø. Det vi må gjøre, er det som vi har hatt suksess med så langt, nemlig en effektiv, målrettet og frivillig smitteoppsporing. Så til slutt: Representanten Kleppe mente at jeg gjorde et billig poeng av å forfalske hans forslag, ved at jeg sa at det står «hiv- eller aidstest». Nå er det imidlertid slik at det forslaget i sammendraget i innstillingen står: «obligatorisk hiv- eller aidstest», og også i det opprinnelige forslaget som ble omdelt i salen, fra «Vidar Kleppe på vegne av Vidar Kleppe og seg selv», og i det beriktigede forslaget, fra Jørn L. Stang på vegne av Vidar Kleppe og seg selv, står det «hiv- eller aidstest». Jeg vil fortsatt hevde at dette etter mitt syn peker på manglende kunnskap hos representantene.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Det er ikke noe nytt at flertallet i denne sal ikke tar hiv og aids på alvor. Det er en hard påstand fra meg, men jeg står på den, for når man kommer med konstruktive innspill for å få gjort noe med dette, for å kartlegge om de som søker oppholdstillatelse i Norge, bærer smitten, blir man ikke tatt på alvor. Det er forskjell på hiv og smitte, som representanten Næss fra Kristelig Folkeparti var inne på. Det står heller ikke i vårt forslag at vi vil innføre obligatorisk hiv- eller aidstest. Det står «HIV/AIDS-test»– altså med skråstrek – og det betyr at en må foreta en test for å se hvor langt en har kommet i sykdomsbildet. Det trodde jeg representanten Næss også var klar over. Han prøver å lage et billig poeng av dette. Vi har fremmet dette forslaget fordi vi mener det er helt nødvendig med tanke på den utviklingen vi ser på verdensbasis, når det gjelder omfanget av hiv og aids. Det er klart at vi må ta våre forhåndsregler. Alle parter – både de som kommer til Norge og søker om oppholdstillatelse, de som får oppholdstillatelse, Folkehelsa, det norske samfunnet, må jo være interessert i å få vite hva vi får inn over landegrensene. Man var jo helt hysterisk i Europa da det var sykdommer som gikk på dyr. Alle grensene ble stengt. Jeg skal ikke bruke det samme bildet her sånn sett, men jeg mener det sier litt om de holdningene som flertallet i denne salen har når det ellers gjelder slike ting som skjer rundt oss. Så lenge det går på smitte av dyr, er det veldig viktig å vise handlekraft – komme med konkrete forslag og gjøre noe. Men når det gjelder hiv og aids, som har det utfallet som det har, vil man altså ikke være føre var og ta en test av dem som søker oppholdstillatelse i Norge, for å få kartlagt hva de har. Representanten Stang, jeg og kanskje en del andre i denne sal kan stå alene om dette. Vi mener at dette er det beste å gjøre for å beskytte den norske befolkning og det norske system, og da har vi en plikt til å komme med forslag og innspill, slik at vi kan få dette under kontroll. Jeg er fullstendig klar over at enkelte av FN-personellet fra Norge også har fått hiv og aids, men de er norske statsborgere, så vi kan ikke utvise dem. Men FN-personellet må gjennomgå en streng legesjekk og oppfølging før de skal ut, og også når de kommer hjem igjen, så det er overhodet ikke noe argument. Og så vil jeg bare understreke helt til slutt at representanten Stang og jeg ikke har fremmet forslag om at søknadene om oppholdstillatelse skal avslås, vi har sagt at de bør. Det fins selvfølgelig tilfeller der en må vurdere å se på søknader. Hvis alle vilkår for å søke om oppholdstillatelse i Norge er oppfylt, må en ha en vurdering. Men vi må i hvert fall ikke sende ut signaler om at alle som har hiv og aids, er hjertelig velkomne til Norge. Det blir dyrt for norske skattebetalere.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Jeg tror nok at representanten Næss med sin faglige kunnskap på området, som han redegjorde for i sitt første innlegg, skjønner hva vi mener med dette. Dette er et begrep som er blitt brukt. Det er klart at man kan ha hivsmitte i seg, men det er ikke dermed sikkert at en har utviklet aidssykdommen. Det er flere stadier i dette, men dette er et begrep som er blitt brukt. Det var det jeg mente når jeg sa at representanten gjorde et billig poeng ut av det. Isteden for å gå inn i realitetene i forslaget, prøver en liksom å bortforklare det, og prøver å stigmatisere enkelte stortingsrepresentanter som har kommet med konstruktive bidrag på dette området. Andre land som vi i andre sammenhenger, iallfall enkelte partier i denne salen, ser opp til, f.eks. New Zealand, sier nei til hivsmittede, bare for å ta det eksempelet. Det skal innføres fra 1. juli neste år, og det er klart at det har vært en stor diskusjon i New Zealand på dette området. Vi har andre land som har gjort det samme. Så det er ikke noe unikt og noe voldsomt forferdelig forslag vi har fremmet når vi har tatt initiativ til dette. At enkelte andre representanter og politiske parti prøver å legge føringer for hva vi som forslagsstillere mener med dette forslaget, synes jeg egentlig er det verste. Det vitner i hvert fall om et menneskesyn som jeg vil ta sterk avstand fra. Her prøver vi å komme med konstruktive forslag for å få slutt på den utviklingen vi ser, som går i gal retning. Og skal vi gjøre noe annet enn å håpe og ha ønsker og lykkedrømmer om at holdningskampanjene – som selvfølgelig er avgjørende og veldig viktige på dette området – skal nytte, må en også komme med forslag som går på at vi får kartlagt hvilke smittebærere som kommer til landet vårt, og hvilke sykdommer de har, slik at både Folkehelsa, det norske samfunnet og de som kommer hit, er fullt klar over det, slik at det ikke kommer som en overraskelse. Vi har sett eksempler på at folk som har kommet til Norge under dekke av å være asylsøkere, faktisk har hatt denne smitten – og har visst om det – og har gjort en stor livsnæring ut av å prøve å smitte norske kvinner. Det er nok eksempler som folk i denne salen kjenner til. Det må jeg si at jeg tar sterkt avstand fra. Jeg mener at det å ha et skikkelig regelverk på dette området, er langt viktigere når vi vet hvilke følger dette fører med seg, enn at flertallet i denne salen skal få muligheter til å stigmatisere enkeltrepresentanter som tør å ta opp saker som er viktige, iallfall for deler av den norske befolkning.