Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-11-17:
Å bekjempe fattigdom handler om vekst og fordeling, men også om å innse at både fattigdom og rikdom fører til belastning for miljøet – fattigdom fordi man åpenbart vil bruke alle de ressurser man har til rådighet, for å klare seg uten å ta de hensyn man bør, og når det gjelder rikdom, den måten industrilandene har bygd seg opp på, som har hatt sin pris i forhold til miljøet, i forhold til forurensning, utslipp av klimagasser og bruk av naturressurser, som igjen har ført til reduksjon av naturmangfoldet og et svekket økosystem. Klimaendringene vet vi rammer de fattigste landene hardest. Når dagens utviklingsland skal bygge seg opp, tåler ikke kloden at de gjør det på samme måte som vi har gjort. Vi klarer aldri å begrense den globale oppvarmingen hvis de velger samme løsningen som mange i-land gjorde og gjør. Og da kan det jo være betimelig å spørre: Har vi noen rett til å nekte dem det? Selvfølgelig ikke. Men vi må bidra til at de får sin vekst og utvikling på en bærekraftig måte. Vi må begrense verdens samlede klimagassutslipp, og alle land må bidra. I stortingsmeldingen vi skal behandle innstillingen til i dag, blir det tydelig slått fast at det er behov for en grønnere global økonomi, og det skisseres fire hovedsatsingsområder og en rekke tiltak. Det gleder meg at det er en samlet komité som støtter tiltakene, selv om de ulike partiene i sine merknader vektlegger ulike ting, og det helt klart er nyanseforskjeller. Den eneste måten å løse miljø- og fattigdomsproblemet på er gjennom internasjonalt samarbeid. Norge har muligheten til å ta en rolle som pådriver og brobygger mellom ulike grupper av land i internasjonale prosesser. Vi kan i internasjonale fora og ved forhandlinger gå i front for å få på plass ambisiøse mål og tiltak. Eksempler hvor vi allerede har gjort det, er klima- og skogsatsingen, klimafinansiering, tilgang til genetiske ressurser, innsats mot miljøgifter, og ikke minst utviklingen av FNs tusenårsmål, og kanskje særlig likestilling og bedre barne- og mødrehelse. Men å innta en viktig rolle er ikke bare enkelt. Det handler om å bygge tillit over tid. I klimaforhandlingene under FNs klimakonvensjon har Norge ambisjon om å bidra til at det skal vedtas en juridisk forpliktende klimaavtale. Det er bra, men det krever hard innsats, ikke minst for å få til bedre dialog mellom ulike land, og kanskje særlig i en verden i endring, med nye framvoksende økonomier. Hvis klimagassutslippene fortsetter sånn som i dag, vil det ikke være mulig å nå 2-gradersmålet i forhold til den globale temperaturøkningen. Når nesten 1 ½ milliarder mennesker ikke har tilgang på strøm, har vi en utfordring. Mange land hvor disse menneskene bor, har tilgang til naturressurser, og da er det viktig med utvikling av teknologi, tilgang til kapital og kompetanse for å forvalte dem på en bærekraftig måte. Norge kan som land bidra med det vi har erfaring på, f.eks. i forhold til vannkraft og langsiktig forvaltning av naturressurser. Den rød-grønne regjeringen har hele veien hatt et sterkt fokus på det å redusere avskoging og skogforringelse. Grunnen til det er ganske enkel: Det bidrar til å redusere utslipp av klimagasser. Det norske klima- og skoginitiativet, som startet opp i 2008, er viktig, ikke minst fordi det er rettet inn mot klimaforhandlingene og FNs tusenårsmål om å sikre miljømessig bærekraft. Da komiteen hadde høring om denne meldingen, var det mange som var opptatt av den delen av stortingsmeldingen som handler om klimatilpasning. Det er bra, for klimatilpasning handler om både å forebygge og å håndtere det som klimaendringene fører med seg. Vi snakker om matsikkerhet og landbruk, at folk i større grad vil forflytte seg, spredning av sykdommer og behovet for samfunnsplanlegging. Å løse fattigdomsproblemene og stanse klimaendringene er ingen enkel oppgave. De to problemene er vår tids største utfordring. Ingen enkle grep eller tiltak vil kunne løse dem, og ingen land alene kan klare den oppgaven. Det kreves samarbeid og politisk vilje, og kanskje noe av det viktigste av alt, at man faktisk anerkjenner at fattigdom og klimaproblemet henger sammen. Da jeg meldte meg inn i AUF som 15-åring, var nettopp den sammenhengen og å se den den store diskusjonen vi hadde i organisasjonen den gangen. I dag, 23 år senere, er den diskusjonen fortsatt like aktuell. Det er godt at vi ikke bare diskuterer, men at vi nå handler.