Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2022-01-06:
Først vil jeg takke utenriksministeren for at hun kommer til Stortinget og orienterer oss på en grundig måte om Norge og regjeringens prioriteringer i FNs sikkerhetsråd. Jeg vil ønske henne lykke til med viktig arbeid i perioden med presidentskapet i rådet. Jeg vil også takke komiteens leder for den jobben hun gjorde for å få Norge inn i Sikkerhetsrådet. De aktuelle sakene som utenriksministeren nevner i sin redegjørelse, maner til alvor. Særlig er det spesifikke landsituasjoner som kaller på årvåkenhet fra verdenssamfunnet, og hvor Norge kan spille en rolle. Jeg vil nevne to av dem her. Den første er Afghanistan. I 20 år var USA, Norge og andre NATO-land militært til stede i Afghanistan. Da styrkenes tilstedeværelse skulle fases ut i løpet av 2021, tok Taliban over makten fullstendig. Som vi vet, skjedde maktovertakelsen raskt og overraskende, noe som medførte kaos og rask evakuering av internasjonalt personell. Fortvilte afghanere forsøkte å flykte i frykt for sine liv. Det var grusomme bilder vi så fra flyplassen i Kabul. Taliban, som styrte landet med jernhånd fra 1996 til 2001, er tilbake ved makten. Det er rystende. Mange fryktet at spesielt jenter og kvinner ikke ville få beholde de rettighetene de har hatt de siste 20 årene, som bevegelsesfrihet og retten til utdanning. Taliban skal visstnok ha moderert seg, men det å love å slutte med steining av kvinner vil jeg ikke akkurat kalle framgang. Parallelt er afghanerne nå rammet av en sultkrise. Ifølge Verdens matvareprogram er det nå bare 2 pst. av befolkningen som har tilgang på nok mat. Det anslås samtidig at 3,2 millioner barn står overfor akutt underernæring. Snart fem måneder etter at Taliban fullbyrdet sin gjenerobring av landet, er regimet fortsatt under sanksjoner som hindrer livsviktig nødhjelp og drift av økonomien. Valutaen har mistet mer enn 25 pst. av sin verdi. Samlet er dette forhold som levner afghanerne lite håp om utvikling og fred i tiden som kommer. Den andre situasjonen jeg vil framheve, er Etiopia. På andre året foregår det en blodig konflikt mellom de etiopiske sentralmyndighetene og de lokale myndighetene i regionen Tigray. Som så ofte ellers har konflikten en lang historie, og som så ofte ellers handler konflikten om maktrivalisering, land og identitet. Tusener har så langt blitt drept etter at det brøt ut krig mellom partene i 2020, og også i Etiopia blir det slått alarm om at en alvorlig sultkatastrofe er på trappene. Den etiopiske sivilbefolkningen forblir fanget i den fastlåste konflikten, med stort behov for nødhjelp. Nødhjelpen har hatt vanskeligheter med å komme fram fordi den blir brukt i det politiske spillet mellom de krigende partene. Sivilbefolkningen har begynt å sulte i hjel. Mye tyder på at dette skyldes en bevisst bruk av sult som en taktikk i krigføringen. Jeg vil slutte meg til utenriksministerens ord om at for Etiopia har Sikkerhetsrådet så langt sviktet. Et fungerende sikkerhetsråd er særdeles viktig for å få slutt på de menneskelige lidelsene vi ser i verden i dag. Det er i den sammenhengen en positiv nyhet at Sikkerhetsrådet den 22. desember enstemmig vedtok å gi unntak fra sanksjonsregimet mot Taliban for humanitær bistand, og for annen grunnleggende støtte til Afghanistan som utenriksministeren også nevnte i sin redegjørelse. Det er lenge siden vi snakket om soldater på slagmarken som de mest utsatte i krig. Situasjonen både i Afghanistan og i Etiopia illustrerer at det er de sivile som rammes hardest i moderne konflikter, og særlig kvinner. I Etiopia rapporteres det nå om systematisk voldtekt av kvinner. I Afghanistan risikerer kvinner å tape omtrent samtlige rettigheter som er blitt oppnådd de siste 20 årene. Denne erkjennelsen er en logisk bro til møtene som Norge selv velger å initiere som leder av Sikkerhetsrådet – det første om kvinner, fred og sikkerhet, ledet av utenriksministeren, og det andre om urban krigføring og behovet for beskyttelse av sivilbefolkningen, ledet av statsministeren. At disse temaene vil prege arbeidet i Sikkerhetsrådet under Norges ledelse, bærer bud om at vi som representanter ute i verden står opp for det vi mener er riktig og viktig for å skape utvikling og fred. Det er et langsiktig arbeid som ikke startet med verken denne regjeringen eller den forrige regjeringen, men som videreføres med full kraft.