Ivar Kristiansen (Høyre), 2009-11-19:
Også dagens debatt illustrerer at selv om ambisjonene fra norsk side er å ha i hvert fall en hånd på rattet i Europas politikkutforming, viser virkeligheten at det er svært vanskelig å komme i den posisjonen. Jeg tror at på mange måter kan vi sitte her hjemme på bjerget og se med en slags forlegenhet på våre nabolands deltakelse i den europeiske politikkutvikling. Derfor blir det så totalt urimelig når to av dagens tre regjeringspartier snakker om Europas demokratiske underskudd, når vi faktisk blir utfordret på område etter område på hvordan vi kan bidra til å gjøre Europa så sterkt som Europa bør bli i en utfordrende tid. Jeg tror at det kunne ha vært greit å ha Europa i ryggen i en tid da vi kommer til å se at seilingstiden i internasjonal handel nordøstover sannsynligvis kommer til å bli halvert, hvis «verstefallsprognosene» slår til, klimavirkningene kommer til å slå ganske brutalt ned også i vår region, og vi kommer til å se Europas og resten av verdens økende behov og interesse for å sikre seg energi for fremtiden. Da hadde det vært veldig greit å være innenfor den europeiske paraplyen fullt og helt, innenfor politikkutformingen. Når vi nå ser hvordan Europa har utviklet seg, raskere det siste året enn kanskje noen gang før, må det for et nei-parti være ganske pussig å se på hvordan Sverige har bidratt til å lose Lisboa-avtalen i havn, hvordan Sverige har bidratt til å få Europa til å påkle seg en ledertrøye, forberedt foran klimatoppmøtet i København. Når man snakker om demokratisk underskudd, får man fra nei-siden dette til å fremstå som om de land som i løpet av de siste 15 år har gått inn i Den europeiske union, ikke har gjort det med sine innbyggeres velsignelse. Det er jo det stikk motsatte som er tilfellet. Derimot tror jeg det ville vært mer ryddig i denne debatten om to store partier i Norge hadde mannet seg opp til å ta et standpunkt, til et ja eller nei til den videre vandring i retning Europa, altså gått foran velgerne, og ikke den klassiske norske sportsgrenen, å løpe etter velgerne – hvor og hvilken vei velgerne til enhver tid måtte løpe. Det er ingen i dag etter det jeg har hørt, som har bidratt til å prate EØS-avtalen ned. Men når vi er i den situasjon at Island, som ett av de tre bein på dette bordet, som kanskje burde ha hatt et sikrere fundament, kan ende opp med å bli et nytt EU-medlem, kommer det ikke frem verken i redegjørelsen eller i andre dokumenter som tilligger Stortinget, hvilken videre skjebne – trygt og helt – EØS-avtalen vil få. Det ble mye snakk om meieriprodukter i dag – tidvis hadde jeg et inntrykk av at noen hadde inntatt meieriprodukter som hadde gått ut på dato, men likevel: Det må være betimelig å ta opp disse spørsmålene i den tid vi er inne i. Utenriksministeren hadde i sin grundige redegjørelse også en henvisning til det nordiske samarbeid, som fungerer godt. Men det nordiske samarbeidet tror jeg også har skinn av å stå overfor betydelige utfordringer, all den tid vi kan risikere at fire av de fem nordiske land nå mer og mer vender ryggen mot Norge, og mer og mer går i retning det europeiske samarbeid, og legger den politiske kraft i denne utvikling. Det blir en utfordring for oss. Og når vi bruker veldig mye tid i det nordiske samarbeid til å diskutere grensehinder for utviklingen mellom de nordiske land, er det interessant å se hvor langt man har kommet også på det området, å bygge ned grensehinder, i Europa – mye lenger enn vi har oppnådd hittil i Norden. Til slutt vil jeg bare slutte meg til representanten Svein Roald Hansens ønske om å få på plass et Stortingets Brussel-kontor. Vi må ikke sjenere oss for å ta imot utvikling og lærdom og kunnskap om hva som skjer i Europaparlamentet.