Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-04-27:
Først vil jeg takke representanten Trældal for interpellasjonen som gir oss anledning til å diskutere noen viktige premisser for landbruksnæringen og driften i landbruket i Norge. Med virkning fra 1. juli 2009 ble det innført en ny drivepliktsbestemmelse i jordloven, som fastslår at alt jordbruksareal må drives. Den tidligere vanhevdsbestemmelsen i jordloven ble opphevet samtidig, sammen med den lovbestemte driveplikten etter konsesjonsloven og odelsloven. Vanhevdsbestemmelsen innebar at kommunene kunne gripe inn dersom dyrket jord ble vanhevdet, mens den lovbestemte driveplikten da var begrenset til fem år og gjaldt kun ved erverv av eiendom fra nær slekt. Bestemmelser som pålegger eiere av landbrukseiendom å drive jorda, har altså eksistert lenge og er ikke et nytt virkemiddel. Det nye er at driveplikten er styrket ved at kommunen kan gripe inn på et tidligere tidspunkt, og at plikten favner bredere ved at den tar opp i seg alt jordbruksareal. Driveplikten etter den nye drivepliktbestemmelsen kan oppfylles ved at eieren driver jorda selv, eller ved at jorda leies ut. Dersom jorda leies ut, må det inngås en leiekontrakt på ti år for å gi jordleier et mer langsiktig og stabilt ressursgrunnlag å basere investeringene sine på. Jordleier vil da få et større incitament til å foreta investeringer, som f.eks. grøfting og oppgradering av jordveien for å ivareta kvaliteten i jordbruksarealet på en best mulig måte. Dette vil igjen selvsagt bidra til en mer effektiv produksjon av mat. I tillegg må det også framheves at jord som holdes i hevd, har en større verdi for eier enn jord som ikke holdes i hevd. Dette er entydig positivt, slik jeg ser det. Bortleier har ikke adgang til å si opp jordleieavtalen i tidsperioden på 10 år. En annen regel ville ha undergravd hovedhensikten med bestemmelsen, nemlig forutberegneligheten for jordleieren. Samtidig er fritaksmuligheten ment å skulle fange opp de tilfellene der det ikke er mulig for grunneier å oppfylle driveplikten, verken ved å drive selv eller ved bortleie, i tillegg til de tilfellene der det av ulike årsaker må lempes på vilkårene for bortleie. Fritaksmuligheten er og skal være reell. Jeg mener at de grepene vi her har tatt, er helt nødvendige for å kunne opprettholde jordbruksproduksjonen i Norge og på den måten være med på å ta et ansvar globalt i forhold til de problemene verden står overfor knyttet til klima og matvaresikkerhet. Det er riktig at kommunenes oppgaver vil øke noe i forhold til i dag, i og med at kommunene skal vurdere og kontrollere om vilkårene for bortleie er oppfylt. Men det er ikke snakk om noe system med forhåndsgodkjenning av leiekontrakter. De kontrakter som inngås, skal sendes inn til kommunene, som på den måten har mulighet til å gå gjennom disse for å fange opp de tilfellene der kontraktene ikke oppfyller lovens regler. Som jeg også tidligere har uttalt i forbindelse med et spørretimespørsmål, er departementet godt i gang med å gå gjennom veiledningsmaterialet for kommunene for å sikre en effektiv og målrettet forvaltning. Jeg er opptatt av den private eiendomsretten og disposisjonsretten over denne, og samtidig er jeg opptatt av at jorda skal holdes i hevd. Det å eie en landbrukseiendom fører også med seg et ansvar overfor fellesskapet når det gjelder matvareproduksjon og det å opprettholde jordas produksjonsegenskaper for framtiden. Matvareprodusenter har en rekke overføringsordninger gjennom jordbruksavtalesystemet. Da må det også kunne stilles krav om at jorda skal holdes i hevd. Etter mitt syn er «valgfrihet» – for å bruke det begrepet – et verdifullt utgangspunkt, men noen samfunnshensyn er viktigere. Matvaresikkerhet og framtidens matvaresituasjon er nødvendige og avgjørende hensyn å ta når det skal tas stilling til hvordan eiendomsressursene i dette landet skal utnyttes framover. Samtidig vil jeg understreke at jeg er opptatt av at lovverket skal være tilpasset dagens utfordringer. Representanten Trældal oppfatter landbrukslovgivningen som et byråkratisk regelverk for landbrukseiendommer, som svekker den private eiendomsretten. Jeg mener at landbrukslovgivningen bedre kan betegnes som et godt verktøy for å sikre matvareproduksjon og matvaresikkerhet gjennom et nøye avveid samspill mellom ønsket om den private eiendomsretts disposisjonsfrihet og samfunnets behov for trygg og tilstrekkelig mat.