May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-03:
Bakgrunnen for forslagene fra SV som ligger på bordet her i dag, er at krisesentrene er i en akutt dramatisk økonomisk situasjon. Krisesentrene i Norge ble startet av ildsjeler på frivillig basis. Den geografiske dekningen varierer. Formålet med opprettelsen av krisesentrene var – og er – å gi et trygt, midlertidig bo- og omsorgstilbud til kvinner og barn som står i en akutt og truende livssituasjon. Antall brukere ved det enkelte senter varierer. Krisesentrene har i alle år vært banebrytende i forhold til familier i en krisesituasjon og er tidlig blitt kjent med nye samfunnsproblemer. Krisesentrene har i flere år vært opptatt av og kjent med innvandrerkvinnenes problematikk rundt tvangsekteskap, trusler og kjønnslemlestelse. Det er omkring 50 krisesentre i landet. Disse finansieres av staten og kommunen, og i noen tilfeller også av fylkeskommunen og andre bidragsytere. Statstilskuddet skal dekke 50 pst. av budsjetterte utgifter til etablering og drift, og tildeles under forutsetning av en tilsvarende lokal finansiering. Ressursbruken ved krisesentrene er i dag mer et resultat av tilgjengelige ressurser enn av reelle behov brukerne har. Dette er lite forutsigbart for driften av krisesentrene, og det er ikke et bra nok tilbud til brukerne. Krisesentrene er den delen av hjelpeapparatet som fungerer best for mishandlede og voldtatte kvinner og deres barn, viser VISTA-rapporten, som er utarbeidet av VISTA Utredning på oppdrag fra Barne- og familiedepartementet. Det har vist seg at sentrene driver økonomisk nøysomt, men det er store kostnadsforskjeller. I dag er det økonomien og velviljen fra det enkelte sosialkontor som er avgjørende for at kvinner og barn på flukt fra voldelige menn får den hjelpen og den beskyttelsen som de trenger. Dagens økonomiske situasjon gjør at mye av ressursbruken på krisesentrene går med til å skaffe driftsmidler. Personalets lønn på de ulike sentrene varierer mye. I Barne- og familiedepartementets forslag til budsjett i 2002 står det at tilskuddsordningen for krisesentrene er lite forutsigbar, og at bevilgningen er lite styrbar for staten. Tilskuddets størrelse motsvarer heller ikke sentrenes aktivitet og frivillige innsats, men er styrt av kommunenes og andre giveres støtte. Den tverrdepartementale arbeidsgruppen som ble nedsatt våren 1999 for å utrede tilskuddsordningen, fikk ikke avsluttet sitt arbeid. Det er nå viktig å få på plass en ny finansieringsmodell for krisesentrene med et mer forutsigbart tilskudd fra staten, slik at det blir enklere å planlegge langsiktig for krisesentrene. Krisesentrene som tilholdssted har jevnt over dårlig standard og er lite hensiktsmessige i forhold til drift. Sentrene er ofte ikke tilrettelagt for barn og deres behov, og med trusler, fare for drap, grov vold og frykt fra kriminelle miljøer er det på mange sentre vanskelig å gi nok beskyttelse. Det har vi flere eksempler på. Det er også i liten grad tilrettelagt for handikappede på dagens krisesenter. Det må derfor regnes med en rehabilitering og en utstrakt bygging av nye sentra. Kvinnevoldsutvalget, departementet og regjering har ikke tatt innover seg at krisesentrene nå er i en akutt krise på grunn av dårlig kommuneøkonomi, og at fylkeskommuner trekker ut sin delfinansiering fordi midlene ble trukket ut ved overgangen til helseforetak. Noen fylkeskommuner finansierte sine senter over helsebudsjettet. Det meldes nå inn trusler om nedleggelse fra flere steder i landet fordi sentrene ikke er en lovpålagt oppgave. Dette står i sterk kontrast til Regjeringens satsing på arbeid mot vold og på krisearbeid. Det er tragisk at Regjeringen pålegger kvinner dette viktige og samfunnsnyttige arbeidet uten å legge til rette for det. Det er tiggerunder, kakelotteri og kvinners evne til å strekke seg som en strikk som holder krisesentrene i gang. Men strikken er tøyd for langt. Her utnyttes kvinners frivillighet langt utover det forsvarlige. Vi står overfor utfordringer og nye problemstillinger i våre krisesentre som krever et helt annet apparat enn før. Det er det offentliges ansvar. Jeg forventer at statsråden tar innover seg flertallsmerknaden fra en enstemmig komite, fremmet som forslag nr. 5, fra meg og Torny Pedersen fra Arbeiderpartiet. Vi ber «Regjeringen se på strakstiltak, med tanke på den vanskelige økonomiske situasjon mange krisesenter er i i dag. Stortinget ber også om at Regjeringen finner en løsning for de krisesentrene som har mistet fylkeskommunal støtte pga. uttrekk av fylkeskommunale midler som en konsekvens av statlig overtakelse av sykehusene». Jeg opprettholder også SVs to forslag i innstillingen, og håper at vi kan få lov til å stemme over de to forslagene først. Subsidiært kommer vi til å støtte Arbeiderpartiets forslag og Fremskrittspartiets forslag. Jeg tar med dette opp forslagene fra SV.