Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2008-05-20:
Med interpellasjonen i dag ønsker jeg å fokusere på Menneskerettighetsrådet og få en diskusjon om hva Norge vil bidra med i rådet om vi skulle bli valgt som medlem. Menneskerettighetsrådet erstattet Menneskerettighetskommisjonen. Det var mange som mente at kommisjonen hadde spilt fallitt og kun bidrog til å svekke FNs rykte på menneskerettighetsområdet. Rådet skulle bli noe annet: en ny start, noe mer effektivt og noe bedre. Da utenriksministeren lanserte Norges kandidatur for en plass i rådet i perioden 2009-2012, uttrykte han at et godt legalt rammeverk allerede er på plass. Jeg er usikker på om det er grunn til å gå så langt som utenriksministeren gjorde i sitt innlegg. Ett problem er at det ikke stilles noen formelle krav til de stater som skal sitte i rådet. Medlemslandene i FN får riktignok instruksjon om å ta hensyn til et kandidatlands menneskerettighetssituasjon når de stemmer, men det har ikke forhindret at land som Kina, Cuba og Saudi-Arabia, for å nevne noen, er blitt medlemmer. Det kreves kun alminnelig flertall for å bli valgt, mens det kreves to tredjedels flertall for å bli suspendert fra rådet. Og selv om rådet skal ha en regelmessig gjennomgang av alle lands status på menneskerettighetsområdet, er det ingenting i veien for at et land som står for grove brudd, kan få lov til å fortsette. Den forrige kommisjonen hadde 53 medlemmer. Rådet har fått 47. Det er altså omtrent uforandret. Dette åpner selvfølgelig opp for at mange land med tvilsomme regimer kan få en plass. Spesialsesjoner kan innkalles av kun en tredjedel av medlemmene. Dette ble begrunnet med muligheten for i større grad å få satt akutte problemer på dagsordenen. Kritikerne mente dette ville åpne for politisk misbruk, og det har vist seg at rådet har hatt en særlig interesse av å arrangere spesialsesjoner om Israel. Bortsett fra at det har vært noe oppmerksomhet om Darfur, kan man fort tro at det eneste sted der menneskerettighetene for alvor krenkes, er i Israel, og at de eneste som krenker, er Israel. I disse dager møtes rådet på ny, og matvarekrisen er satt på dagsordenen. Det er en krise som virkelig fortjener stor oppmerksomhet. Riktignok er det mange FN-organisasjoner som har den saken høyt på sin dagsorden, men jeg antar at det er bra, og har som utgangspunkt at også Menneskerettighetsrådet gir sitt bidrag. Det kom en forespørsel om å sette regimet i Burma og deres håndtering av syklonen på dagsordenen, men det er blitt avvist - så vidt jeg vet, med den begrunnelse at man ikke hadde tid til å diskutere akkurat dette spørsmålet. Da blir jeg skuffet, oppgitt, og jeg lurer rett og slett på om rådet har den funksjonen det burde ha, og om rådet gjør noen forskjell. Og hvis det gjør noen forskjell, gjør det virkelig en positiv forskjell? Den gamle menneskerettighetskommisjonen ble til og med avskrevet av tidligere generalsekretær Kofi Annan i 2005. Mitt klare inntrykk var at kommisjonen var en belastning for FN, og at den ikke gjorde noe som helst for menneskerettighetene. Oppgaven nå må jo bli å sørge for at det nye rådet ikke havner i samme posisjon. Det er helt sikkert altfor tidlig å trekke noen endelig konklusjon om hva rådet er blitt. Til det har virkeperioden vært altfor kort. Allikevel kan det være riktig å være på vakt allerede fra starten av, for å bidra til at rådet ikke blir en kopi av forgjengeren, og at de universelle menneskerettighetene settes i fokus på en troverdig måte. Rådets første leveår har ikke levd opp til mine forventninger. Det ble fremmet ti landspesifikke resolusjoner. Åtte fordømmer Israel, to har en forsiktig kritikk av Sudan. Nå skal ikke jeg gå inn på debatten om det er riktig å kritisere Israel eller Sudan, mitt utgangspunkt er at alle som fortjener kritikk, skal få kritikk. Forsvaret av menneskerettigheter er like viktig i alle land. Men man kan jo forsiktig undre seg over hvorfor rådet har hoppet bukk over mange andre land. Jeg skal ikke trekke opp en slik liste, men når flertallet av rådets medlemmer selv ikke er demokratier, og i flere tilfeller selv anklages av organisasjoner som Amnesty og Human Rights Watch for å stå for grove overgrep, er det kanskje lettere å forstå hvorfor enkelte land slipper unna, mens andre får et enormt trykk. Igjen vil jeg understreke at jeg ikke trekker rådets rett til å kritisere Israel i tvil. De, som Norge, som USA, som Cuba og som Saudi-Arabia, fortjener rådets oppmerksomhet. Men om de fortjener nesten all oppmerksomhet, er jeg tvilende til. Nå kan man jo håpe og tro at dette vil endre seg, og på sett og vis må det gjøre det når man skal begynne å ta for seg alle land. Mens alle land skal ha like rettigheter og plikter, er det ikke slik at alle land er like i forhold til menneskerettigheter. Jeg tillater meg forsiktig å mene at situasjonen i Sverige og Burma er svært ulik, og at de fortjener ulik oppmerksomhet. Da rådet vedtok sine arbeidsregler, gikk man gjennom listen over land der utviklingen av menneskerettigheter skal følges særlig nøye. I den forbindelse valgte rådet å stryke Cuba og Hviterussland fra sin liste. Dette var kanskje heller ikke rådets stolteste øyeblikk. Når det gjelder selve menneskerettighetene, de som rådet er satt til å forsvare, skulle man tro at det ikke var grunnlag for endringer, i hvert fall ikke at man ville klare å innskrenke rettighetene, men det har også skjedd. Ytringsfriheten er innskrenket med rådets velsignelse. Kritikk av religion kan ikke lenger forsvares som en ytring man har rett til. Denne innskrenkning kom som resultat av Muhammed-karikaturene. Det er opplagt at denne episoden skapte mange sår, og det er heller ikke forbausende at noen islamske stater går så langt som til å fremme en slik resolusjon. Men å få denne type innskrenkninger i en av de fundamentale rettighetene vedtatt, er - og nå vil jeg velge å sitere min partiformann - sjokkerende! Hvis man er enig i at rådet ikke fungerer godt nok, er det minst to muligheter. Den ene er å gå inn i rådet og forbedre det fra innsiden. Canada gjør dette. Nå kan man kanskje ikke si at de har lyktes, men de prøver. Den andre muligheten er at man lar være å delta. USA gjør det, og har på sett og vis valgt å isolere seg, selv om de har en observatørstatus. Jeg ønsker med denne debatten å få en diskusjon om hva Norge bør gjøre. Nå er Regjeringens syn at vi skal prøve å komme inn i rådet, og det kan være en god strategi. Men da er jeg ute etter hvordan vi vil arbeide i rådet, og jeg antar at man har fulgt f.eks. Canadas rolle. Ifølge organisasjonen Human Rights Watch er Canada blant de beste til å støtte initiativer som fremmer menneskerettigheter, og markere avstand mot resolusjoner som svekker disse. Det kunne da være interessant å få vite om det er en slik rolle Norge vil spille. Jeg registrerte at utenriksministeren i redegjørelsen i sted erkjente at Norge nok vil tilhøre et mindretall i rådet - det kan sikkert utenriksministeren utdype nærmere. Som sagt: Skal rådet bli det vi hadde forventninger om at det kan bli, må noen endringer skje. Jeg håper at utenriksministeren kan bidra til å klargjøre hva Norges posisjon vil være, og at man ikke bare vil akseptere det som kanskje er rådets spilleregler i dag, men aktivt bidra til å fremme endringer som gjør at rådet kan fungere på en mer optimal måte. For dagens situasjon er ikke tilfredsstillende.