Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Odelstinget skal i dag vedta en viktig og omfattende lov om spesialisthelsetjenesten til erstatning for dagens sykehuslov. Lovarbeidet har vært forberedt av to regjeringer og har vært grundig behandlet i komiteen. I Arbeiderpartiet mener vi at spesialisthelsetjenesten får et moderne og oppdatert lovverk som også inneholder en viss fleksibilitet, som et helsevesen i stadig endring har behov for. Det er også et viktig poeng at den nye loven skal omfatte hele spesialisthelsetjenesten, ved at den også erstatter de organisatoriske bestemmelsene i lov om psykisk helsevern. På denne måten understreker lovgiver at psykisk helsevern ikke er en særomsorg innen helsetjenesten, men en integrert del av det norske helsevesen. Parallelt med at sosialkomiteen har arbeidet med den nye loven for sykehusene, har et regjeringsoppnevnt utvalg vurdert helt sentrale spørsmål om sykehusenes styring og framtidige tilknytningsform. For helhetens skyld hadde det vært klart ønskelig om Stortinget kunne behandlet de prinsipielle sidene ved tilknytningsform i sammenheng med den foreliggende innstillingen. Jeg vil derfor sterkt understreke at Regjeringen må komme til Stortinget med forslag til tilknytningsform for sykehusene bygd på Sørensen-utvalgets utredning. Spørsmålet om sykehusenes tilknytningsform er satt på spissen ved at Høyre-byrådet i Oslo ønsker å omdanne sykehusene Ullevål og Aker til aksjeselskaper. Sykehusene er landets største og tredje største og utgjør en meget vesentlig del av det norske helsetilbudet. Hvordan Oslo velger å organisere sine sykehus, er ikke en kurant sak som kun angår Oslo, men en viktig nasjonal sak som må ses i sammenheng med oppfyllelse av nasjonale helsepolitiske målsettinger. Jeg blir sterkt betenkt og overrasket dersom et knappest mulig flertall i Oslo prøver å presse fram en aksjeselskapsløsning for store deler av vårt helsevesen før den nye loven vi nå behandler, har trådt i kraft. Det vil ikke minst sette Kristelig Folkeparti i Oslo i et merkelig lys. Det er derfor viktig å merke seg at et flertall i sosialkomiteen, og dermed i Stortinget, så klart stiller seg kritisk til å omgjøre offentlige sykehus til aksjeselskap. Jeg vil særlig trekke fram flertallets begrunnelse at kombinasjonen fritt sykehusvalg og store sykehus i sentrale strøk som organiserer seg som aksjeselskaper, innebærer en betydelig fare for sentralisering av spesialisthelsetjenesten. Flertallet varsler for øvrig at man vil komme tilbake til eierstruktur og eierform i forbindelse med behandlingen av Sørensen-utvalgets utredning. Et bredt flertall mener at tilknytningsform kan ha betydning for å nå de overordnede helsepolitiske mål. Fra Arbeiderpartiets side forutsetter vi at helseministeren på bakgrunn av sosialkomiteens innstilling sørger for at ingen offentlige sykehus omdannes til aksjeselskap før Stortinget har behandlet saken på et prinsipielt grunnlag. Med den godkjenningsordning som foreslås i loven, og de klare komitemerknader som foreligger, har helseministeren nødvendig verktøy og mandat for å sikre de nasjonale helsepolitiske interesser. Jeg vil be om at helseministeren klargjør om vi nå kan regne med at Regjeringen setter en stopper for det råkjøret det politiske flertall har lagt opp til når det gjelder å omdanne to av landets største sykehus til aksjeselskap. Kommuneforbundet, Sykepleierforbundet, YS, AF og andre organisasjoner har gått imot en slik omdanning, og jeg tror mange velgere ønsker et klart svar på hva Regjeringen og Kristelig Folkeparti akter å gjøre i denne saken. Jeg finner det naturlig at det blir stilt spørsmål om det i forlengelsen av AS-dannelser foreligger motiver eller planer om å gå videre med salg eller delsalg av offentlige sykehus. Fra Arbeiderpartiets side er vi derfor svært tilfreds med at et bredt flertall i denne innstillingen understreker fortsatt fylkeskommunalt eierskap for de offentlige sykehusene, og at det dermed er uaktuelt med salg av slike sykehus. Arbeiderpartiets overordnede helsepolitiske målsetting er at hele befolkningen skal ha lik tilgang til viktige helsetjenester uavhengig av økonomi, sosiale forhold og bosted. Likeverdigheten sikres best gjennom et sterkt og solidarisk offentlig helsevesen over hele landet. Det er den enkelte lidelses alvorlighet og ikke den enkeltes økonomi som skal avgjøre når pasienter skal få behandling. Utfordringene i helsevesenet er fortsatt store. Mange gode reformer er foreslått av både tidligere arbeiderpartiregjeringer og sentrumsregjeringen. Men det gjenstår fortsatt mye ugjort når det gjelder en bedre organisering av våre sykehus. Så langt jeg har hatt anledning til å gå inn i Sørensen-utvalgets innstilling, synes det som om gode analyser er foretatt. Dessverre stemmer det godt med inntrykket en generelt har fått, når utvalget peker på at sykehusledelsen har et uklart mandat til å styre sykehusene, at ledelsen mangler normal myndighet i personellspørsmål, at tilgangen på investeringsmidler ofte er tilfeldig, og at sykehusledelsen lett blir utsatt for inngrep i den daglige driften. Erfaringene med dagens styring tyder på at ledelsen må gis et klarere og mer langsiktig oppdrag til å styre sykehusene. Styringen preges dessuten av mangelfull avklaring av statens og fylkeskommunens rolle som overordnet styringsorgan. Jeg har merket meg at flertallet i utvalget mener at kommunalt foretak eller kommunalt selskap er de beste alternativer til dagens organisering. På den ene siden markeres det at sykehusene er offentlig eid, underlagt folkevalgt styring, og at fylkeskommunene har en nødvendig økonomisk kontroll med sykehusene. På den andre siden blir sykehusene rettslig selvstendige organisasjoner, slik at de gis et klarere ansvar og en formell myndighet for den daglige driften. Den interne organiseringen ved sykehusene har lenge vært preget av fragmentering, uoversiktlighet og profesjonsstrid. Den nye loven som skal vedtas i dag, innebærer betydelige forbedringer når det gjelder organisering. Arbeiderpartiet vil understreke viktigheten av at det nå blir innført enhetlig ledelse med én ansvarlig leder på hvert nivå ved sykehusene, og at det skal være lederkvalifikasjoner og ikke profesjonstilhørighet som skal være avgjørende for lederansettelser. Det er verdt å merke seg at en samlet komite mener det må stilles krav til alle sykehus om effektiv styring og ledelse og klare ansvarsforhold. En enstemmig komite peker på at mange pasienter i dag opplever lite forutsigbarhet i forhold til når de kan forvente behandling og hva behandlingen skal gå ut på, og at mange pasienter opplever at operative inngrep gjentatte ganger blir utsatt eller avlyst. Komiteen mener informasjonsrutinene og den interne organiseringen ved sykehusene må bli vesentlig bedre, slik at syke mennesker blir vist respekt ved at de får tilstrekkelig informasjon om de helsetjenestene de har utsikt til å få. Den alvorlige kritikken som altså en enstemmig komite stiller seg bak, krever at noe gjøres. Det er derfor etter mitt syn nødvendig at vi i lov om pasientrettigheter ser til at pasientene får oppleve større forutsigbarhet og bedre informasjon om den hjelp de har i sikte. Arbeiderpartiet legger også meget stor vekt på bedre arbeidsdeling mellom sykehusene. De regionale helseutvalgene for samarbeid og funksjonsfordeling mellom sykehusene er derfor viktige. Gjennom godkjenning av de regionale helseplanene har departementet et verktøy til å sikre en funksjonsdeling som bidrar til å øke effektiviteten og ikke minst styrke de faglige miljøene og heve kvaliteten på tjenestene. Øvelse gjør mester, og alle kan ikke gjøre alt. Jeg tror at stadig mer kunnskapsrike pasienter i framtiden vil etterspørre kvalitet i langt sterkere grad enn hittil. Fritt sykehusvalg vil også kunne bidra til større konkurranse mellom sykehusene og forhåpentligvis bidra til å bedre kvaliteten på tjenestene. Pasienten er gjennom tidligere reformer satt først – gjennom innføring av 30 dagers vurderingsgaranti, tre måneders behandlingsgaranti for alvorlige lidelser og rett til fritt sykehusvalg innen helseregionen. I forlengelsen av dette innebærer loven at det nå også innføres en ordning med pasientansvarlig lege ved sykehusene, som vil gi den enkelte pasient større trygghet og forutsigbarhet gjennom hele behandlingsperioden. Det er klargjørende at det i loven er tatt inn en bestemmelse som uttrykker hva som er sykehusenes oppgaver, nemlig pasientbehandling, utdanning av helsepersonell, forskning og opplæring av pasienter og pårørende. Når det gjelder utdanning av helsepersonell, er det viktig å merke seg at det foreslås en utvidelse av opplæringen som helseinstitusjonene plikter å delta i, til også å omfatte helsefaglige elever, lærlinger, studenter, turnuskandidater og spesialister. I forlengelsen av institusjonenes plikt til å delta i opplæring mener Arbeiderpartiet at det er naturlig å vurdere om privatpraktiserende leger, kliniske psykologer og fysioterapeuter med offentlig driftsavtale også bør bistå i opplæring av nytt helsepersonell. En viktig utfordring nå er å gi de enkelte sykehus større frihet og fleksibilitet i hvordan oppgavene skal løses, men likevel slik at man lokalt ikke undergraver nasjonale helsepolitiske målsettinger. Den foreliggende loven vil gi fylkeskommunene et moderne og mer fleksibelt system som setter sykehuseierne bedre i stand til å møte pasientenes behov i et samfunn i rask og omfattende endring. Til slutt vil jeg ta opp de forslagene som er fremmet av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti.