Sveinung Stensland (Høyre), 2019-11-19:
Det er alltid interessant å diskutere nye måter å løse oppgaver på, spesielt hvis en foreslår at en yrkesgruppe skal få mer ansvar for noe som tilligger en annen. Således har jeg ikke blitt overrasket over de massive tilbakemeldingene jeg har fått etter at jeg pekte på at optikere kanskje kan få mer ansvar for oppfølging av øyehelsen i Norge. Optikere er godt skolert personell med god kjennskap til øyets funksjon og ikke minst korrigering av synsfeil. De har imidlertid noe sprik i utdannelsesbakgrunn, og det er det viktig å ta med seg i diskusjonen videre. Optikere ser hovedsakelig på friske øyne og har mindre erfaring med øyesykdom. De vet godt hva som er et friskt øye, og allerede i dag sender optikere pasienter med tegn på øyesykdom videre til spesialist. En vanlig optiker ser i snitt seks kunder per dag, og normalt blir én pasient i uken henvist med mistanke om sykdom. Øyeleger ser mellom 15 og 25 pasienter hver dag, og da flest syke øyne ettersom en gjerne blir henvist til øyelege fra andre typer helsepersonell. Det er fra legehold uttrykt bekymring over villscreening i optikerbransjen, noe som kan generere falske positive og belaste helsetjenesten med unødvendige henvisninger. For mange henvisninger er en utfordring i flere deler av helsetjenesten, og det gjelder ikke bare innenfor øyeområdet. Dette er noe vi må ta på alvor i det videre arbeidet med synsfeltet. En må selvsagt lytte til øyelegene, og jeg vil takke for en rekke konstruktive innspill. Samtidig vil jeg presisere at jeg ikke har tatt til orde for å frata leger hovedansvaret for pasientenes øyehelse. Jeg har heller ikke sagt at de skal fratas oppgaver, men jeg har pekt på mulige andre måter å løse oppgaver på. Jeg ønsker med denne interpellasjonen å reise debatten om hvordan vi skal møte fremtidens utfordringer innen helsetjenesten – og akkurat nå innen øyehelsefeltet. I den sammenheng er det opplagt at optikere kan spille en større rolle. Det er basert på erfaringer vi allerede har fra flere steder i landet. Senest i går kunne vi i nyhetene på NRK se et godt eksempel der en optiker på Kongsberg veiledet en kunde via en øyelege i Trondheim, med telemedisin. Det er nettopp denne typen eksempler jeg mener det kan være bruk for i fremtiden. Etter som befolkningen blir eldre, vil flere oppleve utfordringer med sanseapparatet – både hørsel og syn. Svekket syn og hørsel er for de aller fleste en del av det å bli gammel. Vi vet at folk lever lenger, og vi ser også en skjevfordeling geografisk. Vi har en yngre befolkning i sentrale strøk enn i distriktene. Det gjør at relativt flere i distriktene vil ha utfordringer med synet, og de har lengre reisevei for å få hjelp. Samtidig vet vi at det enkelte steder er utfordringer med å rekruttere kvalifisert personell. En annen trend vi ser, er at flere og flere får diabetes. Dette er en pasientgruppe som har særskilt behov for oppfølging av øynene da svekket syn er en av mange uheldige sider ved dårlig regulert diabetes. Bare seks av ti diabetespasienter får den oppfølgingen av øynene som de skal ha. Det er en uholdbar situasjon som jeg regner med at statsråden har fått med seg og tar på alvor. Både grå og grønn stær er sykdommer vi ser oftere jo eldre folk blir, og når vi vet at flere og flere blir eldre, trenger en ikke være noen stor spåmann for å se at det vil bli flere øyediagnoser i fremtiden. Jo eldre en blir, jo flere problemer med syn og hørsel – så enkelt er det. Noen av disse er sykdommer som må behandles medisinsk. I mitt politiske virke er jeg opptatt av pasientenes beste, og hvis vi ser at en annen organisering eller bedre ansvarsfordeling gir en enklere hverdag for pasientene, er jeg alltid villig til å diskutere det og gjøre eventuelle endringer. Norge har en god dekning av optikere i hele landet. De fleste bor nærmere en optiker enn en øyeavdeling, og hos optikere kan mange utfordringer avdekkes og løses. Optikere er som sagt godt kvalifisert og jobber med synsundersøkelser og korrigering av avvik. Det vi har sett, er at standarden har økt, og at utstyret er blitt mer moderne og lettere å koble opp mot eksterne, som øyeleger i en annen by. Dersom optikere får et større ansvar for øyehelsen, vil nordmenn få enklere tilgang på nødvendige kontroller flere steder i landet. Det er det spørsmålet jeg har dristet meg til å stille her: Hvordan kan vi ta utgangspunkt i det og få bedre tilgang for folk rundt om i landet? Før vi gjør eventuelle endringer, må vi diskutere om det er fornuftig at optikere får dette. Jeg mener det er områder der dette er en løsning, og det finnes allerede eksempler på godt samarbeid mellom optikere og øyeavdelinger. Noe av dette kan det være verdt å bygge videre på. Når det gjelder de tilbakemeldingene jeg har fått, er det interessant at det offisielt har vært kritikk, men at det underhånden har kommet positive tilbakemeldinger også fra øyeleger om at en del av disse prosjektene er positive, som f.eks. det vi har sett i Harstad, og det vi i går så på Kongsberg. Likeledes er det en kjent sak at de fleste fastleger har en altfor travel hverdag. Også fastlegen har oppgaver innen øyehelse som ikke alltid følges opp like grundig, f.eks. for pasienter med diabetes. I debatten om optikernes rolle innen øyehelse er flere eksempler blitt trukket frem. Det kan ikke være sånn at vi fra Stortinget skal bestemme detaljene i hvordan helsetjenesten skal løse sine oppgaver, men å reise enn sånn debatt er på sin plass. Jeg ser frem til å høre helseministerens syn på hvordan vi kan legge til rette for en enklere hverdag for personer med øyesykdom eller behov for kontroll av øynene – uten at det går på bekostning av pasientsikkerheten. Én ting er sikkert: Med det som møter oss av demografiske utfordringer, må vi tørre å tenke annerledes både her og i andre deler av helsetjenesten.