Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-06-16:
La oss håpe at det internasjonale samfunn gjennom Sikkerhetsrådsresolusjon 1546 er kommet til en forståelse og et veikart som på sikt vil skape fred og framgang i Irak. Det er verdt å konstatere at okkupasjonsmaktene i Irak nå erkjenner at de må ha FN med på laget for å løse den floken som de sjøl har satt seg i i Irak. Det er ikke så fryktelig lenge siden USA konstaterte at FN var i ferd med å gjøre seg sjøl irrelevant, med utgangspunkt i Irak. Nå ber de tidligere okkupasjonsmaktene på sine knær om at FN skal bidra, og de erkjenner at de må bygge på den legitimitet og kompetanse som FN besitter i det videre arbeidet. Dette er viktig, og det er usedvanlig viktig for dem av oss som er opptatt av at FN skal ha en sentral rolle i den videre kampen mot terror. Når det er sagt, er det ingen tvil om at problemene står i kø i Irak. Veien fram er lang, og sikkerhetssituasjonen i landet er meget bekymringsfull. Det er skapt en situasjon i Irak hvor de menneskelige lidelsene fortsatt er store, og hvor mange mener at man har lagt grunnlag for økt terrorisme, snarere enn mindre. Senterpartiet hadde håpet at utenriksministeren i sitt innlegg ville prøvd å gi en analyse av hva han mener Irak-krigen har betydd for den internasjonale sikkerhetssituasjonen, ikke minst fordi han innledningsvis i sitt innlegg understreket at sikkerhetssituasjonen globalt sett ikke var blitt bedre siden hans redegjørelse i januar. Men jeg kan jo utfordre utenriksministeren til å gå litt nærmere inn på det i sitt innlegg seinere i dag. Det var riktig og nødvendig at utenriksministeren i sin redegjørelse klart fordømte torturen i Abu Ghraib-fengselet. Det er hevet over tvil at amerikanernes fangemishandling har svekket ikke bare irakiske siviles tillit til USA, men også svært mange andres respekt for vestlige lands demokratiske verdier. Sikkerhetssituasjonen i Irak er blitt ytterligere forvansket. Konflikten mellom israelerne og palestinerne kan ha blitt enda mer fastlåst. Senterpartiet tar det for gitt at utenriksministeren er minst like klar i talen når han møter amerikanerne i bilaterale samtaler om dette tema, som han er når han snakker i denne salen. Det er et unntakstilfelle i norsk utenrikspolitikk når vi opplever at en regjering sender norske militære til utenlandsoperasjoner uten et bredt flertall bak seg i Stortinget. Til tross for at Regjeringa bare baserte seg på Fremskrittspartiet, valgte den altså å la en gruppe stabsoffiserer bli igjen i Irak etter halvårsskiftet. Vi konstaterer at utenriksministeren ikke gir annet enn en svært generell begrunnelse for hvorfor stabsoffiserene skal bli igjen i Irak. Det er etter Senterpartiets vurdering underlig når man først velger å ha styrker i Irak, at det er nettopp stabsoffiserene man beholder. Dette setter Regjeringas begrunnelse for å delta i Irak i utgangspunktet i et spesielt lys, siden den begrunnelsen som kjent var humanitær innsats. Det er vanskelig å se at stabsoffiserene vil være den viktigste humanitære komponenten å beholde. Det er vel snarere et uttrykk for en symbolsk støtte til okkupasjonsmaktenes engasjement i Irak, et signal og en symbolsk støtte som Senterpartiet mener det var galt å sende på det tidspunktet vedtaket ble fattet, som kjent lenge før man hadde en ny sikkerhetsrådsresolusjon på plass. Vi stiller også spørsmål ved prosessen fram til denne beslutningen. I april ble de politiske partiene gjennom media gjort kjent med Forsvarsdepartementets planer om å videreføre stabsoffiserenes nærvær. Dette var få dager etter at utenriksminister Petersen i Stortingets spørretime 21. april understreket at han ikke så for seg videreføring av ingeniørtroppene i Irak. Men han nevnte ikke stabsoffiserene med ett ord. Dette er etter vår vurdering en form for uryddighet som vi ikke trenger i norsk utenrikspolitikk. Det er bred enighet i Stortinget om å prioritere Afghanistan i vårt internasjonale engasjement. Det er riktig, og det er bra. Det internasjonale samfunn har påtatt seg et stort ansvar gjennom nødvendige krigshandlinger i landet, og det er avgjørende viktig at Afghanistan ikke overlates til nytt kaos. Styrking av sikkerhetssituasjonen må gå hånd i hånd med gjenoppbygging av landet - en krevende, men nødvendig tilnærming. Det ville være et voldsomt slag for engasjementet i Afghanistan om man skulle oppleve fangemishandling i det landet, slik vi har sett det i Irak. La meg understreke at Senterpartiet ikke har grunnlag for å tro at tilsvarende hendelser skjer i Afghanistan, men det er samtidig ikke grunn til å være naiv. Derfor mener Senterpartiet at Regjeringa bør ta initiativ til spesielt å drøfte dette temaet med deltakerlandene i den internasjonale styrken i Afghanistan samlet. Det vil være naturlig at Norge tar et slikt initiativ, både fordi vi tradisjonelt har troverdighet i vårt forsvar av internasjonal rett, og fordi vi har et betydelig bidrag i Afghanistan. I en tid da internasjonal rett, og spesielt humanitærretten, er under press, vil dette kunne være et viktig initiativ fra et lite land. Norge bør gjøre hva man kan for å redusere faren for at historien om totalt uakseptabel fangemishandling gjentar seg i Afghanistan. Skulle historien gjenta seg, ville det ikke bare redusere opinionens vilje til å stille opp i internasjonale operasjoner, men det ville gi terroristene ytterligere ammunisjon. Tida tillater ikke at jeg går nærmere inn på forholdet mellom israelerne og palestinerne. La meg bare si at Senterpartiet har stor forståelse for de synspunkter som utenrikskomiteens leder i dag har presentert, ikke minst om en FN-rolle i overvåkningen av prosessen med en tilbaketrekning på Gaza kombinert med en overvåkning av utviklingen på Vestbredden. Det er blitt sagt mye klokt i denne sal om at kampen mot terror ikke kan vinnes med militære maktmidler alene. Det er sagt mye klokt om at vi må se bistand og militære maktmidler i sammenheng. Det er en utfordring som vi har i norsk politikk, å evne i praksis å omsette dette til operativ politikk. Det er også en utfordring som vi har innenfor FN-systemet, i forhold til å bygge ned skottene mellom den politiske virksomheten og utviklingsaktiviteten. Men det er ingen tvil om at den eneste veien er å se sammenhengen mellom de ulike innsatsområdene. Det er den eneste måten vi kan komme videre på i kampen mot terror.