Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2019-11-14:
Takk for muligheten til å ha en interpellasjonsdebatt om å styrke barnevernet ytterligere og sette barnevernstjenesten best mulig i stand til å hjelpe familier og barn som trenger hjelp. Mye er bra i barnevernet, men vi har utfordringer på flere hold. Barns rettigheter og omsorg for barn har en lang historie og tradisjon i Norge. I 1915 vedtok Stortinget seks lover som gjorde Norge til et foregangsland når det gjaldt barns rettigheter. Lovene sikret rettslig likestilling for barn født utenfor ekteskap og ga arverett til barn utenfor ekteskap. Det var de Castbergske barnelover. Hva var så barnelovene? De besto av seks forskjellige områder. Det var som nevnt lov om barn hvis foreldre ikke har inngått ekteskap med hverandre, lov om forandringer i arveloven, lov om forandringer i formuesforhold mellom ektefeller, lov om forandringer i skilsmisseloven, lov om foreldre og ektebarn og lov om forsorg for barn. Johan Castberg var en foregangsmann, men han hadde også sine støttespillere, og aller viktigst var trolig hans svigerinne, Katti Anker Møller. Hun var kjent som datidens mest framtredende kvinnesakskvinne og var spesielt opptatt av samfunnets ansvar overfor mødre og barn. Så vi har en stolt historie å ta vare på. I dag er ungdom aktive og involvert i barnas rettigheter, og i dag er også ungdom barnevernsbarnas sterkeste talspersoner. Det er barn som selv har vært i barnevernet, har organisert seg og deler sine erfaringer, bl.a. via Landsforeningen for barnevernsbarn og i BarnevernsProffene. Vi har selvfølgelig også Barneombudet, som er barnas talsperson og skal sikre at barn blir hørt, og at barn får sine rettigheter ivaretatt. Barnevernet er til for å sikre at barn og unge ikke lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling. Det er til for at barn skal få hjelp og omsorg til rett tid, og vi trenger et godt og robust barnevern. Ifølge Statistisk sentralbyrå var det i 2018 57 000 meldinger til barnevernet, og det var hele 55 000 hjelpetiltak til barn og familier. Regjeringen har prioritert barnevern høyt, bl.a. med en kompetansestrategi, barnevernsreform, arbeid med ny barnevernslovgivning, styrking av fosterhjemsområdet og en tettere oppfølging av kommunebarnevernet. Midler som brukes på barnevernet i kommunen og staten, øker. Men det er likevel store utfordringer. Daglig er det kritiske medieoppslag om forhold i barnevernet. Det har vært oppslag om stor bruk av enetiltak, noe mange barn vil oppleve som et alvorlig og inngripende tiltak. Den europeiske menneskerettsdomstol har hatt flere barnevernssaker til behandling. Fosterforeldre melder også om liten og manglende oppfølging i kommunene. Det er barn som opplever ikke å bli hørt. Det er barn som ikke får den hjelpen på skolen som de trenger. Det er barn som ikke har mulighet til å klage på den tjenesten de faktisk mottar i kommunene. Foreldre med innvandrerbakgrunn melder også at de er engstelige for barnevernet og vegrer seg for å ha dialog og kontakt med det, nettopp fordi barnevernet har myndighet til å kunne frata dem omsorgen for barnet. Det er vondt å lese dette, men vi er nødt til å rette opp slike forhold. Vi har brukt mye tid på å diskutere organiseringen av institusjonsbarnevernet, men vi må også se like mye på innholdet og kvaliteten i tilbudet på alle nivå i barnevernet. Vi vet at det er stor variasjon i barnevernstjenesten i kommunene. Riksrevisjonens rapport peker på mange kommuner der det mangler hjelpetiltak i barnevernet for barn og familier som har behov for det. De peker også på at tilbudet er altfor lite differensiert, og at problemene er størst i de små kommunene. Blant annet er det de minste kommunene som har høyest andel omsorgsoverdragelser, dvs. at foreldre blir fratatt omsorgen og barn må i fosterhjem eller på institusjon. Hvordan vil statsråden jobbe for å bedre dette? Kommunene har nå fått pålegg om døgnberedskap, de har fått flere stillinger, og de har selv også begynt å prioritere stillinger til barnevern. Vi vet at det jobber mange dyktige og engasjerte mennesker i barnevernet, og vi må ikke glemme at det gjøres mye bra i barnevernet, men kommunene må ta barnevernet mer på alvor. Ofte er det slik at barnevernet er en nærmest administrativ forordning, og at politikere i liten grad tar del i hva som skjer i barnevernet i ens egen kommune. Mange barnevern er organisert i interkommunale selskap med én vertskommune som driver barnevernet, og det kan være veldig lett for kommuner som er med i dette interkommunale selskapet, rett og slett å overlate dette med barnevern til andre, og man glemmer hvordan barnevernet i ens egen kommune faktisk ser ut. Det hører nesten til sjeldenhetene at barnevern er på dagsordenen i politiske møter, interpellasjoner og spørsmål til ordførere. Jeg må selv bekjenne en synd: Jeg har lang fartstid som kommunepolitiker, men de gangene barnevernet ble diskutert, var det gjerne i tertialrapporter og årsrapporter, som nærmest beskrev hvor store utgifter man hadde til barnevernet. Kvaliteten, slik vi er vant til at man diskuterer innen helsevesenet og skole, ble sjelden omtalt. Nå er dette en stund siden, så jeg håper at ting er blitt bedret. Nå har ny barnevernslov vært ute på høring, og jeg er veldig glad for et forslag i loven hvor det foreslås at kommunene – og det betyr hver kommune – må avlegge årlig rapport til sine politikere om tilstanden i barnevernet, altså mer enn hvor mange kroner man bruker på barnevernet. Dette gjør at politikere får et større eierskap til barnevernet, og de kan også prioritere bedre i den kommunale hverdagen hvor pengene skal gå hen. Vi må faktisk ha kommunepolitikere som brenner for et barnevern. Vi må ha kommunepolitikere som har kunnskap. De må ha kunnskap om antall saker, antall ansatte, hvordan man driver forebyggende arbeid, og hvilke behov det er for kompetanse i deres kommune innen barnevernet. Kan statsråden si noe om hvorvidt dette forslaget i ny barnevernslov kan iverksettes noe tidligere enn det som er planlagt? Jeg hadde vært glad for et svar der. Jeg får av og til henvendelser – «av og til» var kanskje en underdrivelse, jeg får heller si jeg får mange henvendelser – om at vi faktisk må avvikle hele barnevernet. Det er ofte fra personer som er frustrert over barnevernet. Det kan være fra besteforeldre som ikke får treffe et barn som staten har overtatt omsorgen for. Barnet kan da være i fosterhjem eller i institusjon. Søsken forteller også om at de er skilt ved omsorgsplasseringer, og at de mister kontakt med hverandre. Foreldre klager også på at de ikke får besøke barn som staten har overtatt omsorgen for. Samtidig vet vi også at noen barn som er i institusjon eller hos fosterforeldre, ikke vil ha besøk av sine. Hvordan vil statsråden arbeide for at barn som staten har overtatt omsorgen for, beholder kontakten med sin familie? Vi vet at en god barndom varer livet ut, men vi vet også at vi har utfordringer, som jeg har nevnt, og det gjelder særlig barn som lever i familier som har liten omsorgsevne, hvor det er rus eller psykiske utfordringer. Hvordan vil statsråden jobbe med dette?