Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Regjeringen Bondevik har måttet vike plassen for regjeringen Stoltenberg. Slik er det parlamentariske system. En flertallskonstellasjon her i Stortinget kan til enhver tid avgjøre at nå kan ikke den sittende mindretallsregjeringen lenger få lov til å fortsette sitt arbeid. Det var situasjonen i Stortinget torsdag 9. mars da regjeringen Bondevik ble felt på en viktig miljøsak. Når statsminister Stoltenberg i sin tiltredelseserklæring beskriver den parlamentariske situasjonen ved å hevde at «regjeringen Bondevik valgte å gå av», er det en helt feil beskrivelse. Regjeringen valgte ikke å gå av. Den var tvert imot sterkt motivert til å fortsette sitt viktige arbeid med å bygge ut helsetjenestene, satse på utdanning og forskning, føre en langsiktig og forsvarlig miljøpolitikk, arbeide videre for menneskerettigheter, fred og forsoning, verne om svake grupper både her i landet og internasjonalt, arbeide for en familiepolitikk som sikrer barnefamiliene rett til samme ytelser uansett valg av omsorgsform, effektivisere og modernisere offentlig forvaltning og føre en aktiv distriktspolitikk – for å nevne noen viktige innsatsområder. Nei, regjeringen Bondevik gikk ikke av fordi den valgte å gå, ble lei av regjeringsansvaret eller fikk problemer med samholdet i sentrumspartiene, slik jeg også har sett det har vært hevdet. Den ble felt på et kabinettsspørsmål knyttet til spørsmålet om bygging av gasskraftverk kunne skje uten at forurensningsloven som et viktig miljøpolitisk virkemiddel ville bli svekket. Arbeiderpartiet og Høyre gjorde felles sak og stemte imot det forslaget som jeg satte fram på vegne av regjeringspartiene, til tross for at begge de to partiene hevdet at de i sak var enig i intensjonen i forslaget. I regjeringserklæringen varsler Regjeringen fornyet innsats for et rent miljø og vil gjøre Norge til «et foregangsland i miljøpolitikken», som det het. Det er ganske freidig og lite troverdig når vi kjenner til hvilken sak som felte den forrige regjeringen og åpnet veien for regjeringen Stoltenberg. Hva slags forbilder og målsettinger i miljøpolitikken er det statsministeren setter opp når Regjeringen ønsker å gjøre Norge til et foregangsland i miljøpolitikken samtidig som den fører en politikk som går i stikk motsatt retning? En samlet miljøbevegelse sammen med miljøengasjerte partifeller, stortingsrepresentanter, fylkesledere og lokallagsledere fra statsministerens eget parti har gått klart ut mot beslutningen om å tillate bygging av sterkt forurensende gasskraftverk. Dersom Norge skal bli et foregangsland i miljøpolitikken – og det vil sentrumspartiene gjerne støtte – har Arbeiderpartiet dessverre gitt denne visjonen et håpløst utgangspunkt med et stort skritt i feil retning. Kristelig Folkepartis parlamentariske leder Kjell Magne Bondevik har i dag på vegne av de tre sentrumspartiene oppsummert grunnlaget for et fortsatt sentrumssamarbeid i tolv punkter. I denne oppsummeringen føres linjene klart videre fra Voksenåserklæringen – gjennom regjeringen Bondeviks arbeid i nesten 2½ år og til dagens situasjon der de tre sentrumspartiene i opposisjon vil koordinere det politiske arbeidet og fremtre som én politisk gruppering når viktige saker debatteres i Stortinget. Kristelig Folkeparti er selvsagt godt fornøyd med signaler i regjeringen Stoltenbergs tiltredelseserklæring som bekrefter at den nye regjeringen vil videreføre flere av de initiativ og det arbeid som regjeringen Bondevik satte i gang. Mange av formuleringene i tiltredelseserklæringen inviterer til samarbeid for å løse viktige politiske utfordringer både nasjonalt og globalt. Her vil vi opptre saklig og konstruktivt i opposisjon. Samtidig er det ikke vanskelig å finne påfallende forskjeller i prioriteringer og tilnærming til disse politiske utfordringene. Det kan vi konstatere ved å sammenlikne tiltredelseserklæringen med den oppsummering i tolv punkter som Kjell Magne Bondevik la fram på vegne av sentrumspartiene. Der regjeringserklæringen er generell og rimelig uforpliktende, gir sentrumspartiene mer forpliktende signaler om hvordan viktige politiske spørsmål skal følges opp. Både økonomiske, tekniske og administrative spørsmål har fått bred omtale og oppmerksomhet i regjeringserklæringen. Mye av dette er vi enige om og kan vi sikkert også samarbeide om for å finne gode løsninger på. Men jeg savner mer utfyllende, engasjerte og forpliktende formuleringer om fellesskapsverdiene, om de verdier samfunnet skal bygges på, om skolens innhold og mål, om familien og de sosiale nettverkene, om Kirken og de frivillige organisasjonene, om idrettens og kulturens plass. Alt dette er selvfølgelig ikke unevnt – noe er unevnt, men noe er ikke helt utelatt, men dessverre bare hektet på mot slutten av erklæringen, og da bare i stikkords form uten de forsøk på utdyping som er blitt andre mer teknisk-økonomiske saksforhold til del. Det bekrefter dessverre inntrykket av at Regjeringen fremdeles i hovedsak har sin politiske oppmerksomhet rettet mot materielle og økonomiske forhold. Jeg savner en tilsvarende oppmerksomhet rettet mot fellesskapsverdiene og de immaterielle, åndelige verdier som har så stor betydning for folks trivsel, for livskvalitet og det gode liv. Sosialdemokratiet kan uten tvil høste en god del av æren for å ha bidratt til å bygge ut det moderne velferdssamfunnet. Det er en del av norsk politisk historie. I det arbeidet har Arbeiderpartiet alltid hatt Kristelig Folkepartis varme støtte. Men i anstrengelsene for sosial sikkerhet og økonomisk utjevning har Arbeiderpartiet dessverre forsømt å gi menneskets åndelige behov en tilsvarende oppmerksomhet som er blitt de mer håndfaste, materielle behovene til del. Det er selvfølgelig aldri for sent å korrigere kursen og rette opp det forsømte, og jeg vil tro at tiden vil være inne for en slik ransaking og korrigering av kursen. Jeg ser det f.eks. som svært positivt at statsministeren nå ønsker at Verdikommisjonen skal få fullføre sitt arbeid. Når arbeidet er kommet så langt, er det selvfølgelig naturlig at så skjer. Jeg velger likevel å se på bekreftelsen fra statsministeren om at Verdikommisjonen skal få fullføre sitt viktige arbeid, med statsministerens eget ordvalg, som et signal om at det er en økende forståelse også i Arbeiderpartiet for å drøfte og synliggjøre de verdier og verdivalg som vi som enkeltmennesker og samfunn skal bygge livet og fremtiden på. Utenriksminister Jagland og regjeringserklæringen varsler «en utenrikspolitikk som sterkere fremmer norske interesser i det nye Europa», som det sies. Utenriksministeren bekreftet også i sitt innlegg her i formiddag at han vil ha stor oppmerksomhet på Europa-politikken generelt og EU spesielt. Det synes jeg for min del er både viktig og verdifullt, selv om jeg stusser over begrepet «sterkere» i denne sammenheng. Jeg lar det være, men merket meg samtidig at regjeringserklæringen er klar på selve grunnlaget for samarbeidet med Den europeiske union. Regjeringen vil bygge dette samarbeidet på resultatet av folkeavstemningen i 1994 og EØS-avtalen, slik også regjeringen Bondevik gjorde. Regjeringen Bondevik var i tillegg alt godt i gang med en stortingsmelding om Europa-politikken, og jeg merker meg med tilfredshet at dette arbeidet nå vil bli videreført av regjeringen Stoltenberg. Europa er i sterk omforming både økonomisk og politisk. Selvsagt vil dette også berøre Norge fordi Norge er en del av Europa og samhandler med Europa både økonomisk og politisk. Men det betyr ikke uten videre at spørsmålet om medlemskap dermed skulle bli aktualisert på nytt. Jeg tror tvert imot det var klokt av statsministeren å avklare, slik det ble formidlet gjennom pressen, at han for sin del ikke ser for seg noen ny debatt om vårt forhold til EU før tidligst i 2005, altså tidligst ved utløpet av neste stortingsperiode. Jeg går uten videre ut fra at dette også vil bli lagt til grunn for utenriksministerens arbeid med Europa-politikken. I en svarreplikk til meg i formiddagens møte bekreftet utenriksministeren at han ville følge opp og arbeide med både opptrappingsplanen for bistand og handlingsplanen for menneskerettigheter som regjeringen Bondevik la fram. Det var en viktig bekreftelse som jeg for min del satte stor pris på. Noen forsøker jo å skape en interessekonflikt mellom det å konsentrere utenriks- og sikkerhetspolitikken til Europa og nærområdene i forhold til det viktige freds- og forsoningsarbeid som foregår i andre deler av verden. Utenriksminister Vollebæk og menneskerettighetsminister Frafjord Johnson viste gjennom sin virksomhet at dette er et kunstig skille. Norsk utenrikspolitikk har i den senere tid ikke vært et enten – eller, men et både – og i denne sammenheng. Jeg legger til grunn at også utenriksminister Jagland og Regjeringen ellers vil føre denne viktige tradisjonen videre.