Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2013-10-22:
Da næringskomiteen var i Kina i 2010, var mange nysgjerrige på hvorfor vi har et så lavt konfliktnivå på arbeidsplassene i Norge og hvorfor vi er så effektive. Jeg tror at mye av svaret ligger i en liten historie som Gunvor Ulstein, som driver Ulstein Verft, fortalte meg. Den kan være en illustrasjon på hvordan vi jobber. Hun var på den lokale Coop-en for å kjøpe mat da en annen kunde, som var en av hennes ansatte, kom bort og lurte på om de kunne møtes neste dag. Han hadde nemlig funnet fram til noen smarte løsninger på den nye X-BOW-en på det skipet de bygde. Hun slår opp i kalenderen sin inne i butikken og finner tid til et møte. Slik tar de tak i ideene som dukker opp, og sammen skaper de innovasjon. Mye kan sikkert forklare hvorfor slike prosesser er langt mer naturlige i Norge, ikke minst i steder som Ulsteinvik, enn i mange lavkostland vi konkurrerer med. Men vi kommer ikke unna at stikkord som likhet, tillit, trygghet og kreativitet faktisk henger sammen. Vi går på den samme skolen der vi ikke bare pugger fakta, men også blir utfordret til å tenke selv. De økonomiske forskjellene er ikke så store at vi blir fremmede for hverandre, men vi har tvert i mot mange felles møteplasser. Og norske arbeidstakere har en dobbel trygghet som gjør at flere tør å være kreative. Man mister ikke jobben på grunn av en feilbemerkning, og verden raser heller ikke nødvendigvis sammen om man mister jobben. Man kan finne en ny. Det handler om høy organisasjonsgrad, opparbeidede arbeidstakerrettigheter, offentlige velferdsordninger og en samarbeidsmodell i arbeidslivet som bidrar til innovasjon og høy sysselsetting. Jeg snakker om den norske modellen. Og jeg vil be den nye regjeringen tenke seg om både to og tre ganger før den begynner å plukke biter av denne. Modellen er nemlig en sammenhengende og sterk konstruksjon som bare fungerer når alle delene er operative og smøres sammen. Og den bidrar altså ikke bare til at Norge er et godt og velfungerende land i dag, men også til den kreativiteten og omstillingsevnen som gjør at vi står rustet til å møte framtiden med optimisme, som det høykostlandet vi er og skal være. Vi kan derfor ikke tillate oss snikbrutalisering av arbeidslivet, med svekkede velferdsordninger og oppsplitting av fellesskolen i A- og B-skoler, og tro at vi likevel sitter med suksessformelen «den norske modellen» i behold. Det at kvinner har like muligheter på alle nivåer i arbeidslivet, henger også sammen med organiseringen av velferdsgodene. Full barnehagedekning kontra kontantstøtte og dagmamma gir kvinner større muligheter i arbeidslivet. Gode fødselspermisjoner og økt pappaperm er med på å lette mulighetene for at begge foreldrene kan kombinere familie- og yrkesliv. Denne likestillingspolitikken har altså gitt oss økt konkurransekraft. Jeg er derfor lite imponert over en høyreside som framstiller barnehageløftet som et brudd med handlingsregelens fokus på en oljepengebruk til inntekts ervervelse. Da vi startet industrialiseringen i Norge, var det en helt annen maktbalanse i arbeidslivet. Det var sjefen som hadde all makt, det var 13 timers arbeidsdag og ingen overtidsbetaling eller sykelønnsordning. Det var altså et skikkelig gammeldags arbeidsliv og en situasjon norske arbeidstakere i dag neppe vil finne seg i. Det har kostet mange mye å kjempe for et så balansert arbeidsliv som vi har i dag. Til gjengjeld er det utrolig fort gjort å rive det hele ned. Igjen vil jeg advare regjeringen mot å snikbrutalisere arbeidslivet. Frykten ligger der. Høyrepartienes retorikk er på en måte pudret eller sminket, men ut fra regjeringsplattformens uttalte ønsker og tidligere forslag er det en fare for en brutalisering av arbeidslivet under nytale som fleksibilitet og modernisering. Næringsministeren sa på NHOs Småting i Trondheim at Høyre er imot alt LO er for. Jeg håper at også hun kan gå inn i seg selv og vurdere om hun egentlig kanskje har sagt noe dumt før, og muligens mene noe annet framover. For en slik holdning overfor et velfungerende arbeidsliv blir ført opp på en liste – håper jeg – som er en litt tilgivende liste, der man faktisk tenker litt annerledes. For det handler dypest sett om å vise at man forstår hvorfor høykostlandet Norge hevder seg så godt som det gjør i et internasjonalt marked, før man går i gang med å reformere på nytt.