Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-01-07:
Næringsmiddelindustrien er i stor grad basert på norske råvarer fra jordbruk og fiskeri. Mens den landbruksbaserte delen av næringsmiddelindustrien først og fremst leverer til det norske markedet, er den fiskeribaserte delen av industrien eksportrettet. Store samvirkeselskaper som Tine og Nortura har en sterk posisjon innenfor den landbruksbaserte delen av næringen. Næringsmiddelindustrien er den nest største industrinæringen i Norge målt i antall sysselsatte. I 2007 var det 46 300 personer sysselsatt i næringen. Næringens andel av verdiskapingen utgjorde 1,5 pst. Matvareindustrien er lokalisert i alle deler av landet. Næringen har stor betydning for alle fylker i hele landet. Næringsmiddelindustrien er Norges nest største industrinæring målt i sysselsetting. Kjøttvarebransjen står for om lag en fjerdedel av sysselsatte i næringen og fiskeindustrien for om lag en femtedel. De forskjellige bransjene er ulike både med hensyn til produkter, konkurranseforhold og reguleringsforhold. Næringsmiddelindustrien baserer sin produksjon i stor grad på norske råvarer, som kommer enten fra jordbruket eller fra fiskeriene. Bedrifter med flere enn 100 ansatte står for om lag 45 pst. av sysselsettingen og knapt halvparten av produksjonsverdien i næringen. Den landbruksbaserte næringsmiddelindustrien leverer først og fremst til det norske markedet. Det innebærer at det er vanskelig å utnytte stordriftsfordeler i like stor grad som for mange utenlandske konkurrenter. Konkurrentene til norsk næringsmiddelindustri er ofte store multinasjonale selskaper som kan bruke betydelige ressurser på å etablere og vedlikeholde markedsposisjoner. I den landbruksbaserte delen av næringsmiddelindustrien har samvirkeselskaper som Nortura og Tine en sterk posisjon. Fiskeindustrien eksporterer det meste av sin produksjon og må ha god konkurransekraft for å få omsatt sine produkter internasjonalt. Fiskeindustrien er avhengig av god markedsadgang. Den landbruksbaserte delen av norsk næringsmiddelindustri har tradisjonelt blitt betraktet som hjemmekonkurrerende og med begrenset importkonkurranse. Næringen har imidlertid over tid blitt mer utsatt for internasjonal konkurranse. I perioden 1995 til 2006 har det vært mer enn en fordobling av importen av nærings- og nytelsesmidler, mens veksten i eksporten eksklusiv fiskevarer har vært vesentlig lavere. Næringen har likevel fortsatt en hjemmemarkedsandel på 85,6 pst. i 2006. Spesielt konkurranseutsatt er industrien som produserer og bearbeider landbruksvarer, og som er omfattet av ordningen med råvarekompensasjon, RÅK. Handelen med slike landbruksvarer er regulert i EØS-avtalen og innebærer at bedrifter som produserer og bearbeider landbruksprodukter, er mer utsatt for importkonkurranse enn bedrifter som produserer tradisjonelle landbruksvarer. Denne delen av næringsmiddelindustrien produserer ferdigvarer som iskrem, pizza, bakervarer, sjokolade, sauser og sukkertøy. Importen av RÅK-varer har økt jevnt de siste årene, fra 2,6 milliarder kr i 1995 til 6 milliarder kr i 2007. Norsk eksport av RÅK-varer har vært stabil på 0,9 milliarder kr i perioden. Forskjeller i det generelle kostnadsnivået, råvarepriser og særavgifter mellom land kan bidra til betydelige prisforskjeller på en del matvarer og drikkevarer. Slike prisforskjeller gir også grunnlag for grensehandel. For enkelte næringsmiddelbransjer som sjokoladeprodusenter, øl- og mineralvannprodusenter og kjøttindustrien representerer slik grensehandel en stor utfordring. Den proteksjonistiske norske landbrukspolitikken har medført et kostbart norsk landbruk som har tapt konkurransekraft for land som har mindre reguleringsstøtte. Dette har igjen gitt seg uttrykk i et ønske om eksport fra disse landene, og landbruket kom for første gang med i WTO-forhandlingene i Uruguay-runden som startet i 1986 og trådte i kraft i 1995. Utvidelsen av EU førte til økt liberaliseringspress, eksempelvis ved at New Zealand mistet sitt marked i Storbritannia da landet ble EU-medlem. Dette ga støtet til en full liberalisering av landbruket i New Zealand, noe som har skapt stor konkurransekraft for New Zealands landbruk og et ønske om markedsadgang for kjøtt som motytelse for markedsadgangen de selv ga på andre områder som forhandles i WTO, eksempelvis industrivarer. Denne typen landbrukspolitikk har vært et av EUs største mareritt – de har et ønske om å bruke mindre av totalbudsjettet sitt på landbruk. Sverige vedtok deregulering av landbruket i 1989, dvs. før de ble medlem av EU. I Finland var det hard debatt om landbrukspolitikken på starten av 1990-tallet. Det Finland gjorde, var å styrke næringsindustrien ved å myke opp rigide produksjons- og markedsreguleringer som begrenset konkurransen og hindret næringsindustrien i å utvikle seg. Tidspunktet for inngåelse av hovedavtalen for landbruket var da Norge fortsatt var i en situasjon der det handlet om å produsere nok mat – volumorientering. Den industrielle bearbeidingsgraden av råvarene var liten og næringsmiddelindustrien liten og lite avansert. Den politiske forståelsen av og tenkningen rundt næringsmiddelindustrien og forbrukerbehov utover å bli mett var liten. Dette medførte at industrien ble sett på som et haleheng til primærproduksjonen, og at man fokuserte på bondens inntekter framfor konkurransekraft i forhold til naboland. Man mistet fokus på konkurransekraft i forhold til konkurrerende produktgrupper, som er et av problemene i dag. Summen av dette er at vi får høyere forbrukerpriser og produksjonskostnader enn nødvendig. Vi er ikke kritiske nok til hvilke ordninger som innføres, og hvordan de finansieres. Vi forblir produksjonsvolumfokusert framfor forbrukerbehovfokusert. Vårt mål må være å sikre at vi over tid, uavhengig av politiske svingninger og internasjonale avtaler Norge velger å inngå, skal ha en næringsmiddelindustri som har forutsigbare rammebetingelser. Det kan ikke være som i dag, at vi har Europas høyeste gebyrer og kontrollavgifter for næringsmiddelindustrien. Vi vet at utenlandske konkurrenter har, og vil ta, økende konkurranseandeler av det norske markedet framover. Da må den norske industrien kunne kompensere dette markedstapet gjennom eksport. Vi må sørge for at rammebetingelsene i Norge ikke må være mer kostnadsdrivende enn for sammenliknbare land, samt legge til rette for at råvareprisene beveger seg ned mot nabolandnivå. Kjøtt og fisk må likestilles når det gjelder avgiftssatser. Det er helt urimelig med ulik avgiftssetting. Begge deler er mat og er verdikjeder fra råvare til foredlet produkt. Også for fisk er det myndighetenes ansvar å følge opp avl, yngel- og settefiskproduksjon, dyrevelferd etc. Vi må anta at sjømatsatsen er satt lavt fordi produktet skal klare konkurransen i et internasjonalt marked. For importert råvare påløper betydelige kostnader ved innfortolling, også til Mattilsynet. Mattilsynet krever gebyr for «særskilte ytingar(…) for konkrete brukarar» og for «tilsyns- og kontrolloppgåver der desse eintydig rettar seg mot konkrete brukarar». Samlet skal dette i 2010 utgjøre 137 mill. kr, hvorav 94 mill. kr er knyttet til kjøttkontroll i slakteriene. 14 mill. kr kommer fra særskilte tjenester til konkrete brukere. Kjøttkontrollgebyret tilsvarer ca. 32 øre kiloen på alt slakt fra firbeinte dyr og fjørfe. (…) I EU fastsetter det enkelte land satsene innenfor direktiv 85/73/CEE. Metoden å foreta en beregning på varierer også mellom land, men normalintervallet går fra 6 til 20 øre pr. kg i avgift. Gebyrene må ikke utgjøre mer enn i våre naboland, dvs. halvparten av dagens nivå. I 2009 er det forventet innkrevd 134 mill. kr som forskningsavgift. Satsene er 13 øre pr. kg for alt kjøtt og 6 øre pr. kg for egg. Den innkrevde avgiften benyttes som næringens egenandel i forskningsprosjekter. Fondets styre forvalter og fordeler midlene på vegne av de ledd i verdikjeden som deltar. En slik kollektiv løsning er ikke vanlig i andre land. Der må aktuelle parter stille med egenandel selv. De høye kostnadene i Norge er også knyttet til målene i landbrukspolitikken om spredt produksjon og små enheter. Myndighetene burde se at dette ikke er et næringsansvar. Politikerne må ta ansvar for de systemene de etablerer. Landbruks- og matdepartementet har nettopp instruert Omsetningsrådet om å innføre en «frivillig avgift» på kjøtt som skal gå til delfinansiering av opplysningskontoret for kjøtt og egg. Det skal legges på industrileddet og må være frivillig fordi det ikke finnes hjemmel for en slik avgift i dag. Det er antydet en plass mellom 1 og 5 øre pr. kg. I dag finansieres opplysningskontoret av bonden på grunn av at det er en del av markedsreguleringen. Hos de EU-land som utøver en slik opplysningsvirksomhet, er det ingen klar modell. I Storbritannia var dette tidligere finansiert av bonden, men ble endret til at også industrien og handelen skulle bidra. Handelens deltakelse er nå avviklet. Opplysningskontoret er også en del av virkemidlene i markedsordningene og underlagt markedsregulatoren Nortura. Målet med markedsreguleringen er å bidra til å holde markedsprisen oppe, slik at bondens inntekt sikres. Det er klart uttalt at den ikke er til for industriens skyld eller skal igangsettes for å løse deres problemstillinger i markedet. Så lenge opplysningskontoret er en del av markedsreguleringen forvaltet av Nortura og de ansatte i opplysningskontoret er ansatt i Nortura, er det uhørt at industrien skal være med og finansiere dette. Jeg vil i mitt neste innlegg ta for meg problematikken i grensehandelen.