Erna Solberg (Høyre), 2009-06-18:
I 2005 ble vi til stadighet lovet en aktiv næringspolitikk hvis vi fikk en rød-grønn regjering. Vi ble lovet en rekke ting som skulle løses. Listen var lang over ting man mente man skulle få gjort. Etter at man kom i regjeringskontorene, har man gjort lite for å bedre vilkårene for norsk næringsliv. Istedenfor har man valgt å utnevne skurker og helter blant dem som skaper arbeidsplasser i dette landet, og laget mediestorm rundt det. Man har valgt å øke beskatningen til de aller fleste privateide bedrifter i dette landet, og man har presset opp utbyttet i små og mellomstore bedrifter. Hjørnesteinene i norsk næringsliv og norske arbeidsplasser – en million arbeidsplasser – rammes altså av økt beskatning under denne regjeringen. Jeg begynner med å si det fordi en av grunnene til at vi er kommet opp i denne situasjonen, er den voldsomme salgsvirksomheten av aktiv næringspolitikk. Istedenfor å få en aktiv næringspolitikk som sikret arbeidsplasser som utviklet Norge, fikk man en aktivistisk og improvisert eierskapspolitikk fra Regjeringens side – improvisasjon styrt av ulike medieoppslag og gjennom flere statsråder. Dette er på mange måter symptomatisk for mye av det arbeidet denne regjeringen driver med – man lar seg styre mer av neste medieutspill og mediehåndtering enn faktisk å gjøre det som er statsrådenes opprinnelige og viktigste jobb, nemlig å sørge for å gjennomføre politikken og skaffe resultater. Det er en av grunnene til at vi ser en regjering som både har skaffet oss krise i det viktigste velferdssystemet vårt, Nav, krise i barnevernet, økende helsekøer og mye annet vi skal bruke uker og måneder på å diskutere fremover. Denne aktivistiske og improviserte eierskapspolitikken har vi sett i mange saker, og de er veldig like i forløpet. Det er én ting at statsråden ikke har fulgt med, er blitt informert eller har vært delaktig i ting – men statsråden har ikke reagert før medieoppslagene har vært der. Første runde var da Regjeringen overtalte Johan Fredrik Odfjell til å stille som kandidat til styreledervervet i Statoil. Selv vegret Odfjell seg for å stille fordi han visste at han hadde en etterlønnsavtale, som han altså hadde varslet Regjeringen om. Til slutt sa han ja. Hans kandidatur ble offentliggjort, og det var støttet av landets statsminister. Men etter en uke med kjeft fra LO-leder Gerd-Liv Valla, Jan Bøhler og SV, trakk altså Stoltenberg støtten til Odfjell – og man måtte ut på en endeløs leting etter ny styreleder for Statoil. Så kom vi til sommeren 2007. Næringsdepartementet fikk beskjed om at Hydro, etter pålegg av staten, skulle avvikle sitt opsjonsprogram. Det innebar en engangsutbetaling til administrerende direktør Eivind Reiten på rundt 20 mill. kr. Næringsdepartementet ble informert. De foretok seg ingenting. Så kom medieoppslagene, og da så vi altså roing og kaving uten like fra denne regjeringen, som lot som om den ikke var informert – selv om det ble dokumentert i ettertid at den var godt informert om det som skjedde. Etter et par dager gikk Regjeringen til angrep på Reiten og styreleder Jan Reinås. Staten er minoritetsaksjonær i Hydro, men de tillot seg allikevel å be styrelederen om å gå. Litt senere konkluderte de utenlandske styremedlemmene med å trekke seg i protest. Nå er det ikke første gangen den aktivistiske politikken til denne regjeringen har medført at styrer og styrerepresentanter har trukket seg i protest mot Regjeringens improviserte styring. BaneTele-saken, der man altså valgte å selge til Bredbåndsalliansen – med en styreleder med tette bånd til Arbeiderpartiet – på tross av at budet lå 200 mill. kr under høyeste bud, er også et eksempel på dette. Jeg mener at dette er beskrivende for den tradisjonen som statsråd Sylvia Brustad har gått inn i i denne regjeringen. Dette har skjedd under hennes forgjengere, men man har altså improvisert når medieoppslagene har kommet. Man har ikke styrt, ikke reagert på den informasjonen man har fått på bordet i prosessen, tidligere. Det er riktig at Høyre var imot at vi skulle gå inn og være eiere i Aker Holding AS. Hvorfor gjorde vi det? Vi gjorde ikke det med en ryggmarksrefleks første dagen dette kom. Vi sa: Vi må se Regjeringen i kortene. Vi vil vite om det er riktig at de «står i trussel» for at dette skal selges ut, for Høyre har ikke allergi mot at staten skal eie. Vi mener f.eks. at hovedkontorargumentet er en begrunnelse for at man skal kunne eie. Men jo mer vi gikk igjennom den avtalen som var laget, jo mer vi så av saken, jo mer overbevist ble vi om at dette var en type styring og en måte å plassere staten og skattebetalernes penger på som rett og slett betydde en overføring av penger til en person som av denne regjeringen altså var definert som helt, og ikke skurk, som andre næringslivsledere var. De tette og nære båndene mellom statsministeren og Røkke bidrog til en ukritisk vurdering av om staten skulle gå inn eller ikke i Aker. Men så må jeg jo da stille det spørsmålet: Når man først gjør det, altså for første gang går inn i et selskap hvor det er en stor majoritetseier som egentlig har bukten og begge endene, hvordan forvalter man da eierskapet sitt etterpå? Da har vi forventninger om at man sikrer seg ekstra godt i forvaltningen av statens eierskap. Det har ikke staten gjort. Det har ikke statsråden gjort. Og det er egentlig grunnen for dette mistillitsforslaget som stilles her i dag. Statsråden har rett og slett ikke passet på skattebetalernes penger. Statsråden har ikke sikret at det har vært gode nok kommunikasjonslinjer i styringen av et selskap som har en annen struktur enn noe annet selskap staten er eier i. Oppfølgingen av inntredenen i Aker har vært dårlig, og det har den konsekvens at man ikke har reagert. Vi vet jo egentlig ikke hvilke økonomiske konsekvenser dette har hatt for skattebetalerne. Det eneste beløpet som er offentliggjort, er Paretos’ verdivurdering som sier at gjennom de transaksjonene som staten nå har godkjent, har man lastet inn verdier på et nivå som er en halv milliard over det de faktisk er, og som de sannsynligvis har som verdi. Det betyr at man har overført en halv milliard kroner fra deler med statlig eierskap over til andre deler, som er Røkke-eid, i denne prosessen. Det er ikke å ivareta, og vi har ennå ikke fått på bordet om det er riktig, og hvilke tall som er klare og tydelige. Jeg mener det krever en særlig årvåkenhet å forvalte eierskap i denne typen selskaper, hvis man først skal gå inn. Så må jeg si at til tider opplevde jeg at noen av reaksjonene ble en form for skuespill, skuespill som var interessante i sin timing og utvikling. 14 dager før Arbeiderpartiets landsmøte – når det først var kommet en stor debatt i media, når kritikken var reist, så stilte både statsminister og statsråd opp og var sinte, var frustrerte, hadde stor aggresjon, uten at det var helt lett å finne ut hvilken substans det var i det. Med en gang Arbeiderpartiets landsmøte hadde vart én dag, la man seg ned som myke lam, og det var lite igjen av frustrasjonen, aggresjonen og annet man gjorde. Jeg oppfattet dette som et rent skuespill for å være aktivt inne i å håndtere media. Men jobben for en statsråd er ikke bare å håndtere media. Jobben for en statsråd er å håndtere norske borgeres interesser, statens penger, og det har man ikke gjort i denne saken. Jeg synes det kan være mange grunner til at vi kan diskutere hvordan statlig eierskap skal være i årene fremover. Men uansett hvilken form for eierskap vi har, må man stille ett krav til statsråder: Håndter eierskapet på en måte som gjør at det er profesjonelt, at det ivaretar oppdragsgiveren, og oppdragsgiveren er ikke Aker-konsernet i denne sammenhengen, det er norske skattebetalere. Det har ikke statsrådene gjort.