trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2009-12-14:
Vi har hørt det i dag, vi har hørt det tidligere, og vi kommer fortsatt til å høre det: Uansett hvilken komités budsjett vi diskuterer – om det er finansdebatt eller en annen debatt – hører vi hele tiden at man er misfornøyd, og man fortsetter å kjøre på den misnøyestrategien. Vi må bare være åpen i forhold til det. Næringslivet har hatt og vil fortsatt ha gode rammebetingelser i dette landet. Vi har altså hatt sterkere vekst de siste årene enn det som er EU-gjennomsnittet, og har i tillegg vist at norske bedrifter også er konkurransedyktige i et globalt marked. Jeg synes også det er viktig å minne om at i forrige periode ble det skapt flere nye arbeidsplasser enn i noen annen fireårsperiode siden 1950-tallet. I tillegg legger vi til rette for nyskaping og forskning for å utvikle både nye arbeidsplasser og de arbeidsplassene vi har i dag. Alle sammen er klar over at vi er inne i en urolig tid. Vi er inne i en finanskrise som jeg synes Regjeringen har taklet på en utmerket måte. Tenk at vi har en arbeidsledighet som ikke ligger fullt opp mot 4 pst. Hvis vi sammenlikner oss med andre land, har vi det rimelig bra her i Norge. Men vi har for mange ledige hender, og det er ikke for ingenting at Trond Giske har valfartet landet rundt for å sette seg inn i situasjonen og se på mulighetene for å begrense situasjonen på en best mulig måte. Jeg ønsker også å henlede oppmerksomheten mot Regjeringens nordområdestrategi, Nye byggesteiner i nord, og at nordområdesatsingen også skal legge vekt på næringsutvikling på land. Helt til slutt: Det som også har vært diskutert her i dag, er den nye garantiordningen for langsiktige avtaler for kraftkrevende industri, med en ramme på 20 milliarder kr. Jeg kan love én ting: Hvis det ikke hadde vært for denne regjeringen, hadde vi ikke hatt noen ting. Jeg synes opposisjonen nå bør ta inn over seg den måten dette er håndtert på, for det Bondevik II-regjeringen sa, var at man skulle legge det i en skuff og ikke gjøre noe med det. Jeg var med den gangen i 2004, da vi sa vi skulle se på mulighetene for å få et kraftregime på plass. Vi har bygd stein for stein, det har tatt veldig lang tid, men det har kommet på plass – med noe som både bedriftene har vært fornøyd med, og ikke minst som fagbevegelsen har vært fornøyd med. Så får vi justere kursen ut fra det. Men som sagt: Vi hadde ikke hatt noen ting hvis det hadde vært opp til Bondevik II-regjeringen. Hvis man vil være ærlig med seg selv, vet man det, de som sitter i denne salen.
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2009-12-14:
Jeg synes kanskje man kunne komme med en erkjennelse fra Fremskrittspartiet: Hvis man ønsker å gjennomføre det man har tenkt når det gjelder landbrukspolitikken i Fremskrittspartiet, hadde Distrikts-Norge og distriktslandbruket blitt rasert. Det er faktisk ikke mulig å håndtere det på en sånn måte. Både bondeorganisasjonene og alle andre som jeg var sammen med på noen debattmøter i valgkampen også når det gjaldt Fremskrittspartiets landbrukspolitikk, mente at det faktisk betyr det. At man ønsker å prioritere andre ting, kan man like godt si, så er man ferdig med den diskusjonen. Det andre jeg vil si, er til min – jeg holdt på å si – kollega fra Nordland, Ivar Kristiansen, når det gjelder industrien. Jo, jeg er hjemme, jeg er ofte hjemme og har god kontakt med industrien, så han skal ikke være bekymret for at man ikke er oppdatert på hva som skjer. Problemet når det gjelder prosessindustrien og annen industri, er at det ikke er mottaker i andre enden. Da kan man bruke alle de pakkene som er. Men vi har nær og god dialog med industrien, som ser at vi tar vare på arbeidstakerne med de rammene som ligger. Det tror jeg er viktig å ha med seg. Verktøykassen vår er ikke tom, den er fylt opp. Og så vet alle sammen at det er minimalt hva man eventuelt kan gå inn med, men man kan gå inn med støtte både på kurs og andre ting, opplæring og hele den pakken som alle kjenner til. Nettopp på fredagskvelden – eller jeg brukte fredag ettermiddag, for å være helt presis – var jeg i møte med de tillitsvalgte i Alcoa Mosjøen for å bli oppdatert på situasjonen der også. Det er klart at vi har en nær dialog med fagbevegelsen og ledelsen i disse bedriftene. Vi har også fått presentert de utfordringene Mo Industripark har når det gjelder leverandørindustrien. Så jeg tror jeg har det i hvert fall sånn høvelig bra med meg selv med tanke på at man har gått noen runder for å få sett på de mulighetene som ligger i industrien, ikke bare i Mo i Rana, men også i Mosjøen og andre steder, for at vi skal ivareta den så godt som mulig. Verktøykassen vår er ikke tom, den fylles på, og vi skal løse tingene etter hvert.
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2009-12-14:
For å avslutte sekvensen om kraftregimet: Jeg regner med at representanten Ivar Kristiansen vet at når det gjelder billig kraft til industrien, er den tiden forbi. De myndighetsbestemte kontraktene begynte å utløpe allerede i 2005, og det fortsetter inntil 2011. Det betyr at vi har vært opptatt med langsiktige rammebetingelser. Etter det jeg kjenner til, er industrien, ledelse og ansatte fornøyde så langt vi er kommet i dag. Vi har et godt utgangspunkt. Hadde Ivar Kristiansen og Bondevik II-regjeringen fått fortsette, hadde vi ikke hatt noen ting. Det er det som er forskjellen. Når det gjelder det med Vefsna, vet i hvert fall en god del om min holdning til det. Representanten Ivar Kristiansen hadde hatt den samme situasjonen med Venstre i regjering!
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2009-12-14:
I Dagens Næringsliv i dag kan vi lese om situasjonen for villaksbestandene, der det sies bl.a. «Konklusjonen fra landets fylkesmenn er krystallklar: Villaksbestandene er i brorparten av elvene i en så kritisk forfatning at nye og langt strengere begrensninger i fisket er helt nødvendig.» Det er viktig å understreke at det er sammensatte årsaker til at villaksen nå har problemer. Det er ikke oppdrettsnæringen alene som er årsaken til de problemene vi står overfor. En faglig og økosystembasert tilnærming til denne utfordringen må være å se den samlede belastningen i sammenheng og redusere belastningen på økosystemene og på villaksen – i dette tilfellet – slik at den kommer under naturens tålegrense. Oppdrettsnæringen er historisk sett en ganske ny næring, som har vært i rask vekst. Hvis vi ser på f.eks. prosessindustrien, hvordan den har utviklet seg i Norge, har den utviklet seg i en dynamikk mellom initiativ og utvikling fra næringen selv og myndighetsbestemte krav. Det har gjort at vi i dag har verdens reneste prosessindustri, som vi er stolt av. Det er sammensatte årsaker til at villaksen er under press, men desto viktigere er det at vi er resolutte og tar klare grep på de faktorene som vi faktisk har kontroll over. Vi kan ikke sette oss i en situasjon der barnebarna våre får oppleve villaksen kun på film eller eventuelt basert på de historiene som vi forteller. Oppdrettsnæringen må også utvikles i en balanse der myndighetsbestemte krav er med på å drive fram en utvikling, slik at næringen drives bærekraftig. Nå er det tydelig at det kreves langt sterkere grep og strengere krav i årene framover for å sikre at næringen drives bærekraftig. Derfor er jeg bekymret og urolig over at fiskeriministeren og Regjeringen så ofte viser til at man har tillit til at næringen selv skal løse disse problemene. Når vi samtidig har sett at man reagerer sent på faglige råd, og vi har erfaring med at Regjeringen også i andre miljøspørsmål ligger på etterskudd, er jeg urolig over utviklingen, for alle tegnene viser oss at en sunn utvikling krever enda sterkere grep.
Knut Magnus Olsen (Senterpartiet), 2009-12-14:
I disse dager er verden opptatt av de globale utfordringene. Det er klimatoppmøte i København, og det var fredsprisutdeling i forrige uke. I det bildet har vi også en situasjon der to hundre ganger Norges befolkning sulter. Hver kveld legger det seg barn og voksne sultne i et antall på to hundre ganger det samlede antallet mennesker som bor i landet vårt. Senterpartiets bidrag til dette er å sikre en norsk matproduksjon, slik at vi i minst mulig grad kjøper mat ut av de munner som sulter ute i verden. Senterpartiet tror ikke at vi gjør det gjennom å tilby alle som vil produsere mat, en lønnsnedgang på 129 000 kr. I tillegg vil det være de som har satset på nyinvesteringer og en framtid i landbruket, som taper mest. Omstillingsstøtte til dem som går ut av næringen, gir ikke større matproduksjon, men det motsatte. FN har sagt at alle steder det kan dyrkes mat, må det dyrkes mat på i framtiden for å brødfø verdens befolkning. Det betyr at det er viktig med en politikk som gjør at all den innmark som tidligere generasjoner har dyrket opp, og alle utmarksressurser, blir utnyttet. Da må vi huske på at en annen jordbrukspolitikk ikke gjør de oppdyrkede liene flatere, de små jordflekkene større, avstanden kortere eller beitemarkene nærmere. Skal vi ta vår del av vårt ansvar for den globale matproduksjonen, må vi ha en landbrukspolitikk som tar hele landet i bruk, også disse typer areal i framtiden. Vi må ha en landbrukspolitikk for de fruktbare jordbruksområdene, men også for de små arealene med klima bare for grasproduksjon. Senterpartiet vil ha en landbrukspolitikk med livskraftige bygder i hele landet, med beitende sau i utmark og på fjellbeite, og ikke langveisimport fra andre deler av kloden i en verden som sulter.
Svein Gjelseth (Arbeiderpartiet), 2009-12-14:
Då oljeeventyret starta tidleg på 1970-talet, vart dei fyrste offshore-/supplybåtane som vart bygde ved norske skipsverft, bygde med amerikansk og hollandsk design og teknologi. Norske skipsbyggjarar såg fort at teknologien på ein moderne norsk fiskebåt på mange område låg langt framom det ein såg på desse offshore-/supplybåtane, og det tok ikkje lange tida før denne teknologien vart overført til offshore-/supplyflåten med stor suksess. Det tok heller ikkje lang tid før fiskarar såg moglegheitene og tok med seg kunnskapen frå fiskerinæringa og starta eigen karriere i offshoresektoren. Noreg er i dag i verdstoppen på dette feltet, og det er norsk design, norsk utstyr og norsk kompetanse over heile fjøla. Moderne offshore-/supplybåtar består av 80 pst. teknologi og 20 pst. stål. Det er grøne skip som få, om nokon i det heile, gjer etter oss, ser vi i dag. Dette er eg stolt av. Utfordringa no er korleis vi skal greie å ta vare på og vidareutvikle denne teknologien og kompetansen når offshore-/supplymarknaden flatar ut. Éi moglegheit, slik eg ser det, kan vere å ta i bruk denne teknologien som no er utvikla, og leggje tilhøva til rette, slik at norske skipsverft og utstyrsleverandørar kan stå for fornying av fiskeflåten og nærskipsfarten, ikkje berre i Noreg, men i heile verda. Tenk på miljøgevinsten vi ville oppnå dersom fiskeflåten og nærskipsflåten på verdsbasis kunne verte like grøne og like miljøvenlege som den nyaste delen av offshoreserviceflåten er i dag. Denne moglegheita må vi ta vare på. Eg er rimeleg sikker på at greier vi det, vil dette gje eit stort pluss i miljørekneskapen vår.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2009-12-14:
Serien med hyllingstaler fra de rød-grønne partiers representanter står nok i noe grell kontrast til det som er situasjonen og virkeligheten i de samfunn som er utsatt for internasjonal konkurranse. Derfor tror jeg at noen av disse representantene må ha glimret med sitt fravær på hjemmebanen over nokså lang tid. Når bl.a. representanten Strøm viste til at aldri har det vært større vekst i Norge enn i løpet av de siste år, kan han neppe ha fått med seg hva som er hverdagen i hans egen hjemkommune, med oppsigelser, permitteringer osv. Stagnasjon er på mange måter blitt hverdagen. Jeg laster ikke dagens regjering for dette virkelighetsbildet, men det harmoniseres veldig godt når representanten Lundteigen i sitt sedvanlige angrep på Høyre og landbrukspolitikken snakker om denne store, store veksten. Hvor har vi den store veksten i Norge? Hvor øker befolkningsmengden? Jo, under Senterpartiets dynamiske ledelse har aldri befolkningsveksten vært større enn den er i dag i denne regionen. Jeg tror at alle disse som deltar i dagens hyllingstaler, og som representerer Distrikts-Norge, i det minste må ta seg bryderiet med å se hvordan befolkningsutviklingen er i dette landet. Før man også velger å gå til angrep på det danske landbruket, som representanten Lundteigen valgte å gjøre, hadde man etter min oppfatning stått seg bedre på å se på hvordan det står til i Norge, på hvordan utviklingen er i Bygde-Norge, og om holdningen fortsatt skal være at vi skal styre bygdeutviklingen med lov – med konsesjonslov, med boplikt og annen medisin som har vist seg ikke å fungere i det hele tatt. Det er satt et billigsalgsstempel på Bygde-Norge som gjør at antall våningshus og driftsbygninger som står tomme, øker med nokså mange tusen hvert år. La dem som ønsker å satse i Bygde-Norge, få lov, og la dem bli gitt anledning til å gjøre det før det er for sent!
Ivar Kristiansen (Høyre), 2009-12-14:
Danmark er, naturlig nok, Høyres forbilde på veldig mange områder – det er det ikke noen tvil om. Jeg har ikke hørt så mange som har snakket så veldig mye om akkurat dansk landbruk, for det er ikke noen i Høyre som har tatt til orde for at vi skal kopiere dansk landbruk. Du klarer ikke å legge bygda flat sånn over natta, meg bekjent. Men Danmark har bevist at landbruket kan være en nyttig bidragsyter til å holde sysselsetting, økonomi, vekst og utvikling gående. Og at også dansk landbruk, i tråd med alt internasjonalt landbruk, har problemer for tiden, er ikke til å undres over. De har ikke, som andre talere har vært inne på, en oljesmurt økonomi som kan sukre denne pillen, slik vi har i Norge, gjerne gigantiske oljeinntekter som ofte kommer fra felt man har stemt imot skulle bli bygd ut, men man sjenerer seg ikke for å skryte av hvor mye man har prioritert når det gjelder anvendelse av denne inntekten. Det er heller ikke til å legge skjul på at også asyl- og flyktningpolitikken har bidratt til at enkelte kommuner i Distrikts-Norge har klart å stanse opp nedgangen i befolkningsutviklingen. Men tallenes tale, uansett hvordan man velger å forklare eller bortforklare disse, er meget, meget tydelig. Prispresset på boligmarkedet som vi ser i de mest sentrale deler av Norge, er veldig anskueliggjort i disse tider. Og jeg gjentar på nytt: Med Senterpartiets ledelse i Kommunaldepartementet har dette – overraskende for noen, men ikke for alle – fått lov til å utvikle seg. Så presterer man å si at industrikraftregimet er på plass. Jeg har ikke hørt én representant fra norsk industri som har oppdaget dette, og da bør man ta seg det bryderiet å reise rundt til industrisamfunn og se hvorvidt dette har kommet på plass, i tråd med valgløftet fra 2005 om at norsk industri skulle tilbys billigere kraft. Det har man til dags dato ennå ikke oppnådd. Tvert imot har man gjort situasjonen verre for norsk industri. Man blir fratatt den kraft industrien selv hadde disposisjonsretten over, gjennom bortfall av hjemfallsordningen, som har vært suksessfull gjennom hundre år. Bagatellmessig støtte, garantier: Orkla, Hydro, Norske Skog og Elkem har ikke behov for garantier fra den norske regjering. Det er tilgangen på kraft, det er tilgangen på energi, som gjør om de skal kunne ha et lagsiktig bilde og være konkurransedyktig. La meg også si til representanten Tor-Arne Strøm: Tror han virkelig at det å sørge for at Vefsna, som kunne ha tilført 1,5–2 TWh ny fornybar energi til norsk industri og til alminnelige husholdninger, ikke blir utbygd, er noe verdifullt bidrag til å styrke norsk industri? Høyre tror på det stikk, stikk motsatte.
Arve Kambe (Høyre), 2009-12-14:
Arbeiderpartiets representant Else-May Botten har kommet med ganske frekke anklager, etter Høyres syn, om skipsfartspolitikken. Høyres mål er en levekraftig skipsfartsnæring, som ikke bare handler om nettolønnsordningen, men den er en svært viktig del av det. Derfor er Høyre positiv til nettolønnsordningen. For å få en god maritim næring – på hele Vestlandet, på hele Sørlandet, i hele Norge – er det altså slik at de fleste rederiene i Norge i dag, enten det er store giganter eller mindre, vil ha fordeler av at man, som Høyre foreslår, fra 1. januar fjerner arveavgiften for de fleste familieeide rederier. Dessuten: Det som er et enda større problem for rederiene, og dermed også indirekte for sjøfolkene, er den store formuesskatten som Regjeringen tvinger rederiene til å betale. Med Høyres alternative formuesskatt ville rederiene hatt det bedre. Flere rederier ville ha kommet tilbake til Norge, og dermed ha fått et bedre grunnlag for å ansette flere nordmenn på norske skip. Regjeringen har stilt seg slik at man er blitt saksøkt av ulike representanter for næringen for det som ble kalt for et bakholdsangrep, et nattangrep, på 14 milliarder kr. Representanten for Arbeiderpartiet påstår at de er et skipsfartsparti, men det er klart at det å ta 14 milliarder kr i løpet av en nattetime er ganske grovt, og derfor har man også blitt saksøkt. Arbeiderpartiet kutter altså ca. 3,5 pst. i nettolønnsordningen for i år. I og med at man ikke inntektsfører det, er det en større utfordring, som jeg håper at representanten Else-May Botten tar med seg om ett år i denne salen. Regjeringen har – Arbeiderpartiet nevner ikke det på denne talerstolen i dag – bedt Econ Pöyry om å utrede og evaluere nettolønnsordningen. Og vi kjenner alle til at når Arbeiderpartiet ber om å få utarbeidet en evaluering av nettolønnsordningen, er det ikke for å øke den; det er sannsynligvis for å skape et faglig grunnlag for i neste omgang å redusere den. Jeg synes derfor at representanten Botten burde hatt en helt annen innfallsvinkel til dette. Høyres totale politikk er betydelig bedre for skipsfarten, betydelig bedre for sjøfolkene. Hvis man i tillegg ser på Høyres alternative statsbudsjett på dette området, vil man se at vi kommer med en helt annen modell for avskrivningssatsene – som betyr noe for skipsverftene våre, som betyr noe for rederiene våre. Så vi reagerer ganske sterkt på Bottens «fagre» ordbruk for å sette Høyre i et dårlig lys i denne saken, for vi har faktisk den beste politikken – i forhold til Arbeiderpartiet.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-14:
Som ein av fire i komiteen som har to komitear å sitja i, synest eg med den leiinga ein har av komiteen, og med den eine erfarne me har i komiteen, at me har funne ei arbeidsform for regjeringspartia og opposisjonen som eg trur kan vera konstruktiv i forhold til konsekvensane av det Riksrevisjonen påpeiker. Det er eg veldig fornøgd med. I sosialismen kallar me dette for ein «enhetsfront». Om ein har ein samla front, er det lettare å få rydda opp i det som er vondt og vanskeleg – det er vel farleg å seia det her, med alle dei som sit i denne komiteen. Det som er teke opp, og som me er med på i forhold til innsyn, er kjempeviktig. Det gjeld ikkje berre Sivilombodsmannen, men det gjeld sjølvsagt òg i Miljøverndepartementet – det skal vera innsyn. Det er kontrolløren som skal bestemma kva for innsyn han eller ho vil ha. Dette har SVs fulle støtte, og me står samla bak komiteen her. Eg sit i tillegg i transportkomiteen, og ein del problemstillingar som Riksrevisjonen tek opp derfrå, er veldig interessante – og det må det ryddast opp i. Ei sak som me skal problematisera seinare i komiteen – som Vaksdal er saksordførar for – går på fusjonskontraktar, anbod og vegvedlikehald. Det som skjedde i 2003, var nettopp at ein omorganiserte, og det skulle føra til at ein skulle spara 15 pst. av utgifter til vegvedlikehald. Det var det som blei gjort då. Men så viser det seg, som Riksrevisjonen påpeiker, at nokre kontraktar har blitt 100 pst. dyrare, faktisk. Ser me elles på det som departementet sjølv seier, har det i snitt blitt 40 pst. dyrare enn i 2003. Då synest eg det er spennande å gå inn i dette for å sjå om me kan få gjort noko med det. Kanskje er medisinen som ein har teke i bruk, ikkje den rette, i og med at pasienten ikkje ser ut til å bli betre, berre dårlegare. Kanskje er diagnosen feil, og kanskje er det sånn at den metodikken me bruker – og som Riksrevisjonen bruker – ikkje er heilt rett med omsyn til å få rydda opp i problemet. No får me ei eiga sak om dette, og me skal ha ei høyring om dette – og då får me belyst om ulike sider her kan rettast opp. Det er iallfall utgangspunktet for dei raud-grøne og for komiteen at me må gå igjennom dette, slik at me ikkje fortset med noko som ikkje verkar 100 pst. Til slutt vil eg seie at mitt inntrykk – etter å ha vore i møte med riksrevisoren og hans stab – er at dei gjer ein veldig god jobb. Me skal jo følgja med dei framover, sånn at dei skjerpar seg og blir endå betre, men mitt inntrykk så langt er at dette ser veldig bra ut.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-12-14:
Jeg må innrømme at jeg ikke føler at jeg er en del av en sånn enhetsfront, men jeg kan slutte meg til dem i komiteen som har sagt at det er en veldig spennende oppgave å sitte i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Jeg syns også det er en veldig spennende gruppe å sitte i – den komitésammensettingen vi har både med hensyn til ledelse og representasjon fra opposisjon og posisjon. Så jeg tror dette skal bli en spennende jobb. En av grunnene til at jeg syns det er spennende, har sammenheng med de første innleggene her i dag, som handlet om at vi har en ganske bred enighet om utfordringene vi har som medlemmer av kontroll- og konstitusjonskomiteen, men også om det at vi kontrollerer en flertallsregjering. For det er jo ikke antiparlamentarisk å ha en flertallsregjering – snarere tvert imot – men det er viktig å ivareta mindretallsrettigheter, og det er også viktig til enhver tid å huske at makten utgår fra denne sal. Det er denne salen som er basisen for makten til enhver regjering. Det er et viktig prinsipp å huske på, også når man har en flertallsregjering, sjøl om det er mye lettere å bli minnet på det under en mindretallsregjering. Jeg er saksordfører for det som har med Kulturdepartementet å gjøre, og det er noen få merknader jeg har lyst til å løfte fram. Det ene går på Opplysningsvesenets fond, som har flere merknader knyttet til internkontroll og feil ved bokføringen. Her har departementet nå i november satt i gang et arbeid, som vi håper kommer i mål. Det virker som om departementet har tatt tak i problemene. Det andre går på Norsk Tipping. Der kommer vi til å avholde en egen høring i januar, så det blir det en egen sak om. Innenfor det kulturpolitiske er kanskje det å revidere en spesiell utfordring, fordi vi må forutsette at vi har noen kulturpolitiske mål for det vi gjør når vi bevilger penger til kulturfeltet her i denne sal – og det må være mål som skal kunne måles av en revisjon. Det er imidlertid viktig å huske på at i det perspektivet ligger det en kunstnerisk frihet – og en frivillig sektor som brukes – som gjør at det å ha en tradisjonell holdning til revisjon er vanskeligere på kulturfeltet enn på andre felt. Men det betyr ikke at man ikke skal tilstrebe å finne de målbare enhetene i forhold til Stortingets målsetting når det gjelder pengebruk. Det som ligger i bunnen her, er vel det som Ola Borten Moe begynte med å si i dag – at dette er fellesskapets ressurser, og at fellesskapets ressurser skal brukes med respekt for fellesskapet. Dette er en annen type pengebruk enn den du finner andre steder i samfunnet. Jeg har også lyst til å bemerke de ganske stramme merknadene om Miljøverndepartementets håndtering når det gjelder Riksrevisjonens innsyn. Regjeringa bør merke seg disse merknadene, som det er bred enighet om i denne salen. Dette er også noe man absolutt bør ta ad notam innad i departementet.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2009-12-14:
Riksrevisjonens posisjon som kontroll- og revisjonsorgan for forvaltningen er sterk og skal være sterk. Det blir ytterligere understreket av den store grad av enstemmighet som er i komiteen om Dokument nr. 1 for 2009–2010. Det er egentlig slik at vi i fellesskap skal gjøre en så god jobb som mulig, i henhold til de oppdrag vi er satt til å utføre i ulike posisjoner og i ulike sammenhenger. Vi har i utgangspunktet en felles interesse, som vi sier. Så er det selvsagt en nødvendig politisk uenighet fra tid til annen. Men denne felles interessen er at bl.a. penger skal brukes på en mest mulig riktig og fornuftig måte – at en oppnår de resultatene som en ønsker, og at kvaliteten på de tjenester som skal komme ut, er så god som mulig. Det dreier seg om en årlig bruk av om lag 900 milliarder kr, som er totalstørrelsen på det budsjettet som Stortinget nettopp har vedtatt for 2010. I den sammenheng var det interessant, som representanten Borten Moe påpekte, at en allerede i 1821 hadde en slags handlingsregel. Den gikk kort og godt ut på at penger skulle brukes fornuftig. Det er noe som står seg over tid. Jeg har sett dette fra ulike vinklinger. Jeg har vært både lovgiver, gjennomfører, kontrollør og formidler – og borger. En av rollene har vært rollen som fylkesmann, som har som en av sine hovedoppgaver å føre kontroll og tilsyn og samtidig gi råd og veilede kommunesektoren. Samtidig er fylkesmannen òg et rettssikkerhetsorgan. Det er på en måte en veldig tydelig linje fra vedtak i Stortinget, gjennom kontroll med forvaltningen, til at en skal sørge for at Stortingets vedtak på best mulig måte tjener land og folk. Jeg synes òg det er godt å høre at flere talere i debatten har sagt at forvaltningens kvalitet er gjennomgående god, at vi har en forvaltning som har høy integritet, høy kvalitet og et høyt kunnskapsnivå. Det er viktig for et land som Norge. Så noen overordnede ting som har vært berørt i diskusjonen: Selvsagt er det et viktig prinsipp at en skal sørge for at det er likhet for loven. En skal sørge for at anbudsregler følges, og en skal sørge for at det er gode kontroll- og rapporteringsrutiner mellom forvaltningen sentralt og ytre etat. Det er viktig at de påpekninger som Riksrevisjonen gjør, og som følges opp av kontrollkomiteen, blir gjennomført, og at det blir påsett at det blir gjort slik som det etter hensikten skal gjøres. Jeg har merket meg det som representanten Martin Kolberg sa om spørsmålet om innsyn og utlevering av dokumenter, slik at Riksrevisjonen kan gjøre den jobben som Riksrevisjonen forutsettes å gjøre. I debatten har flere sluttet seg til det syn som representanten Kolberg har, både representanten Foss og representanten Syversen. Jeg har ingen problemer med å forholde meg til det syn som det her er gitt uttrykk for, i forhold til den jobben som Riksrevisjonen skal gjøre.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Jeg har den glede å fremme forslag på vegne av stortingsrepresentantene Jan Arild Ellingsen, Karin S. Woldseth og meg selv om å fjerne regnskapsplikten for små stiftelser.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Jeg registrerer at finansministeren hadde en visitt til markedsliberalister, og da følte jeg meg faktisk truffet. Det er for så vidt en lang debatt som vi gjerne skal ta, men i et replikkordskifte er ikke det mulig. Men det jeg konstaterer, er at både bankpakken og denne kredittpakken i stor grad baserer seg på å bruke de instrumentene som også ligger i markedet. Og hvordan harmonerer det i forhold til det som angivelig er finansministerens og SVs syn? Man nasjonaliserer ikke banker – man tilbyr en del lån og kapital på vilkår osv., så man tar altså i bruk en del av markedets mekanismer. Det er også et argument bl.a. fra den første bankpakken, der man ikke ville stille betingelser, for man mente at det skulle være rene markedsvilkår. Hvordan harmonerer dette med SV-lederens og finansministerens syn i forhold til markedet?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
På vegne av representantene Per Sandberg, Bård Hoksrud, Hans Frode Kielland Asmyhr, Ketil Solvik-Olsen og meg selv har jeg fornøyelsen av å fremme forslag om å få fremlagt en egen stortingsmelding om strategi og tiltak knyttet til effektiv sjøtransport og havnestruktur.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Jeg vil jo oppfordre statsråden til å se på dette i tilknytning til tiltakspakken. Dette er faktisk snakk om tiltak for å gi to viktige, store bedrifter i denne regionen konkurransekraft. Da er det ikke slik at det er lurt å holde disse tingene adskilt fra hverandre. Dette er viktig for å styrke konkurransekraften, og da må det mer til enn brev til den svenske miljøministeren hvor man foreslår kontakt på etatsnivå. Dette må løftes opp på politisk nivå og regjeringsnivå for at det skal få mer kraft. Så ble det fra representanten Gåsvatn etterlyst hva som har skjedd fra det tidspunkt Stortinget sist tok dette opp. Og jeg mener at det var gjennom nettopp mitt skriftlige spørsmål fra mai i fjor, mai 2008. Det begynner å bli et stykke tid siden. Det er ingenting i brevet fra statsråden, som har dato 20. januar i år, som kommenterer dette forslaget, og som forteller at det har vært en stor aktivitet fra departementet. Derimot blir det slått fast at denne saken har en lang historie. Det vet vi alle. Det er også slik at denne regjeringen snart har sittet i fire år og har hatt anledning til å ta tak i saker som de eventuelt har ment har ligget i dødvanne og ligget for lenge, for å få fart på dem og for å få løsninger. Det er ingenting i dette svarbrevet fra 20. januar som tyder på at denne saken har hatt noe særlig tungt og tydelig fokus fra statsråden før det ble ny etterlysning. Nå håper vi at det kan gå fortere enn det Regjeringen har klart å vise frem til nå.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
I utgangspunktet har jo Senterpartiet og Fremskrittspartiet faktisk en felles bekymring for at bompengebruken øker. Like fullt registrerer vi at med Senterpartiet i regjering fortsetter bompengebruken å øke kraftig. Det er bakteppet. Jeg vil først og fremst spørre statsråden om når vi får en mer riktig fremstilling av kostnadene for bilistene. I denne saken opplever vi nok en gang at vi må spørre og grave for å få den riktige totalkostnaden på bordet. Jeg vil si at det er urimelig overfor dem som skal betale, at man ikke klart, tydelig, samlet og fullstendig fremstiller hva kostnadene for bilistene egentlig er. I denne saken er det altså 800 mill. kr som er i regnestykket som ikke er omtalt i proposisjonen. Når får vi en fremstilling av bompengesaker til Stortinget som viser tydelig hva den samlede regningen for bilistene egentlig er?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Jeg må følge opp første runde, som jeg oppfatter fikk et svært skuffende og passivt svar, spesielt i forhold til det jeg opplever at statsråden har gitt klart uttrykk for i Stortinget før, nemlig at hun ønsker å få en mer helhetlig og samlet fremstilling over hva kostnadene for bilistene egentlig er. Fremskrittspartiet vil ha det. Vi vil ha alle regningene på bordet. I denne saken er det altså snakk om en regning på 800 mill. kr som ikke er omtalt, og som skal betales av bilistene. Hva vil statsråden? Ønsker statsråden at det skal opplyses om den hele og fulle regning i disse sakene, slik at også politikerne som behandler dette lokalt, og også lokale innbyggere og velgere, kan gjøre seg kjent med de regningene som faktisk foreligger i bruk av bompenger som finansieringsverktøy? Det er dyrt å kjøpe vei på avbetaling, men det er også rimelig at man opplyser om hva avbetalingskostnadene faktisk er.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Så langt vi kan telle, er dette 24. gang at Stortinget under denne regjeringen behandler saker som omhandler bompengefinansiering. For 24. gang kommer altså alle andre partier i Stortinget til å godkjenne bompengefinansiering. Det er da slik at det er for 24. gang at landets nasjonalforsamling anbefaler at bilistene skal kjøpe vei på avbetaling. De fleste vet at det er dyrt å kjøpe på avbetaling. Og hvis jeg husker sånn noenlunde riktig hvordan statsråden uttrykte dette, så var det at de fleste vet at det må lånes penger når man skal bygge, implisitt også til veianlegg. Men der tror jeg faktisk hun tar feil. Jeg tror de færreste er klar over at når de som bilister blir tvunget til å betale regningen for statlig veiutbygging, skal de i tillegg til å gi et solid bidrag til selve investeringssummen også ut med store kostnader knyttet til å samle inn pengene. Det er nå én side av saken, det er dyrt nok, men de skal også ut med store bidrag for at det skal tas opp såkalte byggelån eller prosjektlån. Det tror jeg faktisk folk ikke er klar over. Og jeg mener det er uanstendig ikke å opplyse om det på en klargjørende og tydelig måte, slik at folk er klar over hva de faktisk skal betale. Det er mulig at når man ikke ønsker å ha for mye snakk og for mye informasjon omkring det, så er det med samme begrunnelse som når man avviser at det skal være lokal folkeavstemning om viktige prosjekter som bompengefinansieres. Det har statsråden tidligere avvist her i salen, og karakterisert som en utvanning av demokratiet – det at man skal spørre innbyggerne i kommuner og regioner til råds om man vil la seg invitere med på å betale statens regninger. Det mener Fremskrittspartiet er en feil holdning. Vi ønsker at berørte innbyggere skal få anledning til å gi uttrykk for hva de mener, men de får dessverre sjelden anledning til det. Men det gir meg anledning til i dette innlegget å vise til at det faktisk i ett tilfelle som muligens er på vei til Stortinget som et bompengeprosjekt, nemlig Sotrasambandet mellom Sotra og Bergen, er gjort en grundig og representativ spørreundersøkelse i den ene berørte kommunen, nemlig Fjell kommune i Hordaland. Der er det et klart og tydelig flertall som sier nei takk til å akseptere bompenger som en del av finansieringen av et fremtidig samband. Når de får anledning til å uttale seg, blir svaret ganske klart avvist.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Det ble ikke tid i forrige runde til å kommentere noen av innleggene som ble gitt etter mitt startinnlegg. Til representanten Klinge, som kommer nå etterpå, og som spør om hvor pengene til veibygging skal komme fra: De skal komme fra staten. Det er etter Fremskrittspartiets mening en statlig oppgave å finansiere statlig veibygging. Staten er rik og har penger, derfor skal veibygging i Norge – stam- og riksveinettet – skje med statlige penger. Representanten Langeland lurer som vanlig på mye. Representanten Langeland har rett i én ting, og det er at det var slett ikke lett under forrige regjering å få til en samferdselspolitikk slik Fremskrittspartiet ønsker det. Det har vi registrert, og det har vi tatt med oss. Vi sliter på samme måte med å få de partiene som nå sitter i regjering, til å se at det er andre verktøy vi kan bruke som faktisk gjør det unødvendig å bruke bompenger for å finansiere statens veier. Men så er jo kanskje den store forskjellen på disse to regjeringene at denne regjeringen har andre ønsker med bompengebruken sin. Det er å dempe eller stoppe trafikk, forhindre mobilitet, gjøre det vanskeligere for næringslivet å flytte varer, tjenester og personell, gjøre det dyrere for næringslivet å flytte varer, tjenester og personell og bruke ekstraskatt gjennom bompengeringer og bompengeordninger til helt andre ting, helt andre formål, enn å bygge ut veinettet. Det er Stortinget som fatter vedtak om finansiering av statlige veier. Derfor er det her både kampen og debatten er. Det er her vedtakene fattes, uavhengig av hvilken forhistorie som ligger i de enkelte prosjektene. Det er her vedtakene fattes, og her foreslår Fremskrittspartiet at staten skal betale for statens veier. Så til slutt til representanten Rudihagen, som altså synes det er helt greit at noen skal betale mer enn andre for å bruke en vei, og peker på at det ikke finnes noen rik onkel – hvis jeg oppfattet ham riktig. Vel, den rike onkelen er oss alle sammen. Vi har penger, vi er et av verdens rikeste land. Igjen må jeg tilbake til dette paradoksale bildet vi finner i Norden, med tre øvrige nordiske land som verken har oljefond eller omfattende bruk av bompenger, men som har et helt annet veinett og et helt annet jernbanenett enn vi er i nærheten av å ha. I den perioden de har bygget dette ut, har Norge blitt rikere og rikere, oljefondet større og større og norske veier dårligere og dårligere. Det kan vi altså gjøre noe med, ved å bruke Fremskrittspartiets finansieringsverktøy. Da kan vi bygge veier uten å bruke bompenger.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Til foregående taler: Representanten holdt på med det samme da vi behandlet Oslopakke 3 for en tid tilbake i Stortinget. Svaret er rimeligvis det samme. Det er Stortinget som vedtar finansieringen. Fremskrittspartiet vil ha statlig finansiering, og Fremskrittspartiet i Oslo er ikke med i flertallet som vil ha bomring i Oslo. Det er et annet flertall som vil ha det, og det flertallet inkluderer ikke Fremskrittspartiet. Vi merker oss at SV er ærlig og tydelig på at de vil ha mer bompenger. Det er greit, og det er avklarende. Vårt svar på det som forsøkes brukt som en begrunnelse, nemlig hensynet til klimaet og en påtatt bekymring for næringslivet, er at vi skal ha et velfungerende veisystem, inklusiv ringveisystem rundt de store byene. Det vil fungere både transportmessig og miljømessig. En liten visitt til representanten Rudihagen, som i kjent arbeiderpartistil bruker som forklaring at det er viktig å ha kontroll på kronekursen og renten. Jeg tror at de andre nordiske land har samme ønske og samme bekymring, og at de i sine nasjonale økonomier vil ha kontroll på sin egen valutakurs og sin egen renteutvikling. Men de har unektelig klart det samtidig som de har bygd ut et helt annet jernbane- og veinett. Så det går faktisk an. Så blir det kanskje litt underlig når representanten Rudihagen er bekymret over høykonjunktur, at det er et problem. Vi sliter med det stikk motsatte, men la gå. Hvis vi tar den utfordringen, er mitt svar at da graver representanten Rudihagen seg ned i gammeldags sosialøkonomisk teori. Det er mange økonomer etter hvert – og vi skal ikke så langt tilbake i tid før vi fikk dette omslaget – som har vist og pekt på at det er forskjell på hvordan man bruker penger. Det er forskjell på å spise pengene opp, bruke dem opp på 12 måneder, og å bruke dem på å investere i infrastruktur som står i 50 til 100 år. Mange økonomer har pekt på at selv under høykonjunktur i Norge har det vært rom for å bruke et betydelig antall milliarder mer årlig på å bygge ut infrastruktur i Norge uten at det har gått ut over kronekursen og renten. Så det er mulig om man vil. Det er min melding til representanten Rudihagen. Men da må man altså skille mellom utgift og investering, slik Fremskrittspartiet vil. Man må bruke statlige lån til å bygge ut de store etapper og store korridorer, slik Fremskrittspartiet vil. I tillegg må man øke budsjettene, slik Fremskrittspartiet vil.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
I motsetning til i forrige sak skal jeg klare meg med ett innlegg, og antakelig et kort innlegg. Saksordføreren har på en utmerket måte redegjort for hvorfor Fremskrittspartiet fremmer forslaget som ligger til grunn for behandlingen her. Det er behov for en bedre forbindelse enn en reservebro. Det er også behov for å få en fast, ny broforbindelse fort på plass. Fremskrittspartiet mener at den sikreste måten å få det til på, er at staten allerede i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2009 bevilger de pengene som er nødvendig. I tråd med det fremmer vi forslag i to punkter. Jeg beklager at vi står alene om løsningen. Men vi har en felles beskrivelse av et akutt transportproblem. Jeg tar opp forslaget i to punkter.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Det er jo nettopp konklusjonen i statsrådens innlegg Fremskrittspartiet er opptatt av og uenig i. Dette er et spesielt prosjekt. Det er slik at et av de viktigste infrastrukturtiltakene til en såpass stor by som Bodø, som svært mange er avhengig av å bruke i daglig pendling til og fra byen, rett og slett ramler sammen og må erstattes med en midlertidig bro – som riktignok er åpnet, og det er bra. Men det er jo bedrøvelig å registrere at infrastrukturen er så dårlig at en permanent gammel bro må erstattes med en midlertidig nødløsning. Derfor mener vi at det må være riktig i tilfeller som dette, at staten klart gir signaler om at dette vil staten finansiere – ikke i en kommende bompengepakke, men dette ser staten det som sitt klare ansvar å finansiere. Og det vil jeg utfordre statsråden på: Hvorfor skal ikke og bør ikke dette være en klart statlig oppgave å finansiere hundre prosent?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Det er fullt mulig, om man vil, å gi et klart forpliktende signal om at man fullt ut vil finansiere med statlige midler en viktig del av infrastrukturen i Bodø by, som faktisk er ramlet sammen og erstattet med en midlertidig løsning. Det er selvfølgelig fullt mulig for en regjering som har økt bompengefinansieringen med 30 pst., å gi det svaret som statsråden nå har gitt, nemlig at dette må inn i en bompengepakke. Men det som karakteriserer mange bompengepakker, er jo at man løfter et eksisterende veinett som er i bruk, og som er brukbart. Her har vi altså en spesiell situasjon hvor det gamle ikke er brukbart, og vi erstatter det med en nødløsning. Det er fortsatt vårt utgangspunkt. Det er fortsatt Fremskrittspartiets syn at det må være mulig å gi en forpliktelse på at staten fullt ut erstatter et permanent anlegg som er ubrukelig på grunn av forfall.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
Da er det jo slik som Fremskrittspartiet med god grunn fryktet, at denne gladnyheten blir mindre glad når vi får litt mer innsikt i hva den ikke inneholder. Nå har statsråden sagt at det ikke er snakk om å overta finansieringskostnadene, og i det ferske eksemplet jeg brukte i mitt innlegg, saken om Ryaforbindelsen, som ble behandlet i november, var nettopp poenget at hovedkostnaden for bilistene, som gjør at man må bruke bompenger for å få dette på plass, er knyttet til å betale finansieringskostnadene. Så har statsråden bekreftet at etter at man gjennomfører forvaltningsreformen og overfører to tredjeparter av veinettet til fylkeskommunene, stakkar, uten at det følger skikkelig sikring med, annet enn gjennom kommuneproposisjonen hvert år, vil det også skje med ferjene. Så her er starten veldig god, men innholdet bedrøvelig. Hva er grunnen til at man ikke vil gå inn for en bedring når det gjelder finansieringskostnadene, som slår så tungt inn i sånne prosjekter?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-26:
For å følge opp det første spørsmål: Svaret som ble gitt, er fortsatt det bedrøvelige at man behandler ferjeavløsningsprosjekter slik som man ellers opptrer i bompengesaker, altså at man legger mesteparten av finansieringskostnadene på bilistene når de skal bruke det nye veianlegget. Det som er spesielt her, er at de som slipper å reise med ferje, som altså ser frem til det og gleder seg over det, blir møtt med nye regninger når forbindelsen endelig blir landfast. Så da gjentar jeg at det er et berettiget ønske, slik jeg oppfatter det, for mange som har ferjeavløsningsprosjekt, å slippe nye regninger når de slipper ferjen. Hva vil statsråden si til dem som nå nylig har fått vedtatt slike prosjekter? Statsråden og jeg har vært sammen ved broåpning i Austevoll, Austevollbrua – det var vel den nest siste – og så har vi Ryaforbindelsen i Tromsø, der man nylig har vedtatt dette. Vil man se på ordninger med å utvide tilskuddstiden også for de ferskeste ferjeavløsningsprosjektene?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2009-02-26:
På vegne av representantene Svein Flåtten, Linda C. Hoftstad Helleland, Peter Skovholt Gitmark og meg selv vil jeg fremme forslag om å etablere en ordning som fremmer en raskere utskifting av de eldste og mest forurensende bilene.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2009-02-26:
La meg også få lov til å uttrykke glede over den brede enigheten som er i denne saken. Det er viktig fordi det skaper forutsigbarhet og større trygghet i markedet. Det er all mulig grunn til å gi honnør til finansministeren for å ha lyttet både til opposisjonens innspill og ikke minst til de vurderingene som er gjort fra aktørene i markedet. Det er viktig at man nå har funnet frem til instrumenter der man spiller med markedet, og at man er opptatt av å bygge bro over til en situasjon der markedet fungerer mer på den normale måten. Jeg er også glad for at finansministeren har slått entydig fast at etableringen av Statens finansfond og Statens obligasjonsfond ikke skal være spiren til en ny statsbank. Jeg er enig med finansministeren i at staten ikke har kompetanse til å drive bankvirksomhet, og at disse instrumentene skal være midlertidige, nettopp for å bygge bro over til en mer normal situasjon. Bare et par merknader til de forslagene og merknadene som Høyre har sammen med andre opposisjonspartier: Det ene knytter seg til Statens pensjonsfond. Vi er opptatt av at det må legges til rette for at også sparebankene, både de tradisjonelle sparebankene og grunnfondsbevisbankene, kan benytte seg av ordningen. Vi har også en egen merknad sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre som knytter seg til utbytte, hvor vi understreker veldig sterkt at de begrensningene som foretas, skal være faglig begrunnet – med andre ord: ikke politisk, men faglig. Den viktigste grunnen til det er at vi må sikre at bankene som benytter seg av Statens finansfond, raskest mulig kan gå ut i det ordinære egenkapitalmarkedet og hente egenkapital på vanlig måte. Jo sterkere begrensningene er, jo lengre periode de vil virke, jo vanskeligere vil det være å vende tilbake til en normal situasjon. Vi understreker derfor at man skal være forsiktig med å sette absolutte grenser. Vi understreker også at begrensningene må være tidsbegrenset, og at dette er særlig viktig når det gjelder grunnfondsbevisene. La meg også legge til at vi er opptatt av at Statens obligasjonsfond må ha tilstrekkelig fleksibilitet og handlingsrom, slik at vesentlige aktører i norsk næringsliv ikke utelukkes fra ordningen. Jeg er klar over at departementet har understreket at det ikke vil være noen absolutt grense knyttet til kravet om investment grade for de obligasjonene det investeres i. Fra Høyres side er vi opptatt av å understreke at det her må være handlingsrom og fleksibilitet, slik at man ikke har altfor strenge begrensninger med hensyn til hvilke obligasjoner som obligasjonsfondet kan investere i. Når vi ønsker et slikt handlingsrom og en slik fleksibilitet, er det begrunnet i at Statens obligasjonsfond skal investere sammen med andre aktører, slik at staten ikke tar risiko alene, men sammen med andre. Med dette vil jeg ta opp de forslag som Høyre fremmer sammen med andre partier eller alene.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2009-02-26:
La meg først bare påpeke det store paradokset i at et parti som elsker å bruke mer penger på stort sett det meste, nå erklærer at økonomisk vekst ikke bør være så viktig. Det jeg derimot har lyst til å ta tak i, er Lundteigens oppgjør med globalisering. For det er et faktum at økonomien er globalisert. Da er det to måter å håndtere dette på. Den ene er økt grad av proteksjonisme, den andre er at politikken må følge økonomien. Jeg er tilhenger av det siste, derfor er jeg også tilhenger av et norsk medlemskap i EU, og mener også at på andre områder globalt bør man i større grad sørge for at politikken følger økonomien. Er det slik å forstå at representanten Lundteigen mer tenker i retning av proteksjonistiske tiltak? For det er som sagt et faktum at økonomien er globalisert, og da kan jeg ikke lese Lundteigen annerledes enn at det er proteksjonisme som er hans svar.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2009-02-26:
At effekten av globalisering er overdrevet, tror jeg mildt sagt det vil være ulike oppfatninger om. Norge har bygd sin velstand og sin fremgang på internasjonal handel. Millioner av verdens fattigste er løftet ut av fattigdom fordi de har fått lov til å delta i internasjonal handel og bli en del av det globaliserte markedet. De som henger igjen i fattigdom, er de som ikke har fått delta i den globale handelen. Så er jeg tilhenger av at det må være klare retningslinjer, at handelen må reguleres, og at politikken må følge økonomien. Men jeg får ikke noe svar fra Lundteigen på hva som er hans løsning på de utfordringene han påpeker. Som sagt, det er to veier å gå: Den ene er å si at økonomien er globalisert, da må politikken følge etter. Den andre er å gå i retning av mer tradisjonell senterpartiholdning, som er proteksjonisme. Jeg ønsker å utfordre Lundteigen på hvilken vei han ønsker å gå: politikken følger økonomien, eller proteksjonisme.