Trine Skei Grande (Venstre), 2010-10-12:
Det er bra! Da vi behandlet språkmeldingen, ble det bestemt at også tegnspråk skal være et offentlig språk i Norge. Men skal man klare å utvikle det, er det mange elementer som skal til før vi kan si at vi tar det på alvor. Døve og andre som bruker tegnspråk i daglig kommunikasjon med sine, er like ulike som alle oss andre, og har ulike behov. Men det er klart at språk er kultur, og språk er formidling. Vi vet gjennom alle de andre områdene der vi har tatt egne språk på alvor, at språk er viktig som kulturformidling og kulturbærer, og at også tegnspråket har sin kultur og sin kulturformidling. Språk er også identitet. Det betyr at mange mennesker i Norge først og fremst har identiteten sin knyttet til tegnspråket og føler at de tilhører en egen språkgruppe i tegnspråket. Språk er også rettigheter og deltakelse. Venstre har flere folkevalgte som må bruke tegnspråk, og som har problemer med sine rettigheter som folkevalgte fordi de ikke har tilgang på tolker når de skal utføre det vervet folket har valgt dem for å utføre. I stortingsmeldinga var det veldig mange flotte mål og merknader. Det var opptil 100 tiltak som statsråd Giske lovet at han skulle sette i gang. Problemet er at vi har fortsatt ingen plan og ingen virkemiddel på akkurat dette feltet – eller, som var et av de mange innspillene jeg fikk før denne interpellasjonen ble skrevet: Det virker som om denne regjeringa viser stor forståelse, men det blir ikke noe resultat av det. Vi venter på en ny språklov, men før vi trenger det, må vi ha en helhetlig satsing på å utvikle dette språket. Dette spørsmålet kunne jeg ha stilt til veldig mange statsråder, for det er et veldig bredt spørsmål. Noe av det faller inn under kulturministeren – det kan sjølsagt statsråden la være å forholde seg til eller svare på – men jeg måtte velge en statsråd, og da velger jeg jo en på det feltet som jeg syns det er viktigst å få gjort noe på. Hele universitets- og høyskolesektoren har jo et ansvar for å utvikle fag – og litt av problemet med tegnspråket som språk er at det i dag er ganske uklart hvor ansvaret ligger i universitets- og høyskolestrukturen vår. Kanskje bør noen ha ansvaret for å følge opp det faget som fag? For at man skal klare å etablere et miljø rundt formidling av et språk, er det viktig å forske på det språket og utviklinga av det. Det er i dag i Norge veldig minimalt, sjøl om vi har noen, og vi burde hatt flere. Vi bør også sørge for fagets utvikling, sørge for at det er et akademisk miljø som kan drive tegnspråket inn i den rollen det skal ha som et offisielt språk i Norge. Lingvistikken bør utvikles, og språket bør jo utvikles hele tida. Ansvaret for tolketilbudet – i hvert fall utdanninga – ligger under denne statsråden. Det ser vi stadig vekk nedbygges. I Tolkeutredningen 2008 ble det lovet 30 nye tolker. Dem venter vi fortsatt på. Og jeg vet at i hvert fall 15 studenter her i Oslo har måttet avslutte studiene sine, fordi de ikke har tolker. Så gjelder det kompetanse i tegnspråk: Hvis tegnspråk skal være et offentlig språk, må mange etater som forholder seg til døve og tunghørte som har det som hovedspråk, også forholde seg til dem på det språket. Jeg har fått mange henvendelser som løfter spesielt to områder. Det ene gjelder barnevernet. Barnevernet bør ha kompetanse i tegnspråk for å gå inn i familier som trenger spesiell assistanse. En døv skrev til meg at det å gå i terapi, som også døve av og til trenger, er veldig mye mer slitsomt hvis du må ha en tolk. Det føles også mye mer utleggende hvis du må ha en tolk, enn om en på mange fagområder faktisk hadde hatt terapeuter som hadde kunnet tegnspråk. Jeg har en drøm som jeg håper at statsråden kanskje kan dele med meg. Flere hørende som har gitt meg tilbakemeldinger om dette, har sagt: Hvorfor er det ikke lettere for hørende å lære tegnspråk, kanskje ha det som et fremmedspråk i skolen? Det er min drøm. Min drøm er at når noen velger spansk og tysk, så kan andre velge tegnspråk som et studieforberedende fag, kanskje i forbindelse med et yrke man skal få, eller man har en venninne som er døv, eller andre i omgangskretsen som er døve, som en gjerne vil kommunisere med på deres språk. Det burde det ha vært et tilbud om – om vi ikke får det til alle steder, så noen steder. Spesielt på de stedene man har døve elever, må det være mulig å gi et tilbud, slik at folk kan velge tegnspråk som et fremmedspråk i sin fagkrets. De ungene som i dag vokser opp med implantat, er egentlig tospråklige unger som forholder seg til en muntlig, hørende hverdag, men som de ikke helt kan delta i på samme måte som oss andre. De har en fot i tegnspråket, som er et av deres språk, og bør egentlig behandles slik vi behandler andre tospråklige unger. Statsrådens hovedansvar handler om tolker, og det handler om å utvikle faget. Jeg har en drøm om at dette skal bli et av de språkfagene som vi er med på å utvikle, som vokser, og som også gir det dannelsesperspektivet som vi ønsker at andre fag på våre skoler skal ha. Mitt spørsmål er: Hvilken strategi har statsråden for utdanning, forskning og faglig utvikling av tegnspråk som et eget språk?