Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-02-03:
Sammenslåingen av Telenor og Telia var et av de største og mest interessante industriprosjekter i Norden i hele etterkrigstiden. Det nye selskapet hadde forutsetninger for å kunne videreutvikle seg som en ledende leverandør av informasjons- og kommunikasjonstjenester i Nord-Europa. Selskapet hadde forutsetninger for å bli en ledende global aktør på områder der selskapet hadde eller kunne utvikle kompetanse- og konkurransefordeler, som mobilkommunikasjon, satellittkommunikasjon og Internett. Et sammenslått selskap ville gi et vesentlig sterkere forretningsfundament enn selskapene hver for seg, og en størrelse og konkurransekraft som ville styrke grunnlaget for fortsatt å lede an i den teknologiske utviklingen. Det ville vært en fordel for kundene. Det ville vært en fordel for teknologiutvikling og nyskapning. Det ville vært en fordel for verdiskapningen i Norge. Slik gikk det ikke. Sammenbruddet i samarbeidet satte disse mulighetene kraftig tilbake. Det er vanskelig å måle hvor store økonomiske verdier som gikk tapt, men det er rimelig å anslå at muligheter i størrelsesordenen 30-40 milliarder kr gikk tapt gjennom det kaoset som vi var vitne til i begynnelsen av desember. Børsstyrets tidligere leder Ole Lund uttrykte bekymring for at bråket også kunne skade det norske aksjemarkedets generelle anseelse i utlandet. Utenlandske investorer kan tro at Norge er et galehus, sa Lund. Den svenske eierens opptreden kan på ingen måte forsvares. Det er likevel et grunnleggende problem at Regjeringen etterlot juridiske åpninger som svenskene utnyttet fullt ut, åpninger som Stortinget ikke på noe tidspunkt ble gjort kjent med. Det var et grunnleggende premiss for samarbeidet at det var to likeverdige parter som skulle slås sammen. Sammenslåingen og styringen av det nye selskapet skulle være basert på at partene skulle ha lik innflytelse. Og for å unngå at interessene fra det ene landet skulle kunne overkjøre det andre, ble det nedfelt i aksjonæravtalen at en del særlig viktige bestemmelser bare kunne gjøres hvis minst ett styremedlem foreslått av hver av eierne stemte for. Stortinget hadde full tillit til – og ingen grunn til å betvile – at dette var entydig avklart. I sammenslåingsforhandlingene var det ett spørsmål som viste seg særlig vanskelig, spørsmålet om hvor ledelsen for hver av forretningsområdene skulle ligge. Det var et spørsmål av særs stor betydning både for de to landene og for de som arbeidet i selskapet. Eierne klarte ikke å bli enige. Problemet ble skjøvet over til selskapets styre. Overfor Stortinget ble dette framstilt som fullstendig uproblematisk. Det ble av Regjeringen beskrevet som et spørsmål om hva som var hensiktsmessig. I framlegget til Stortinget uttaler Regjeringen: «På det nåværende tidspunkt er det ikke hensiktsmessig å foreta en plassering av ledelsesfunksjonene i de enkelte forretningsområdene.» Det kan settes betydelige spørsmålstegn ved denne framstillingen. Ikke med ett ord ble det orientert om underliggende problemer. Tvert imot – Regjeringen uttalte entydig og uten noen form for reservasjon: «Det nye selskapets styre vil på et senere tidspunkt beslutte hvordan ledelsen av forretningsområdene skal lokaliseres. Beslutningen underlegges de spesielle stemmerettsregler som er etablert i aksjonæravtalen, dvs at minst en aksjonærvalgt representant fra hvert land må være enig i beslutningen.» Men på dette tidspunkt visste jo Regjeringen at styret kunne gjøre gyldig selskapsvedtak i strid med aksjonæravtalen, i strid med de stemmeregler som Regjeringen framhevet for Stortinget. I notat fra Regjeringens juridiske rådgivere, advokatfirmaet Bugge, Arentz-Hansen og Rasmussen, av 15. mars heter det: «… man kan risikere at man kan ha flertall i styret for en beslutning nevnt ovenfor, og at dette flertallet ikke inkluderer et styremedlem nominert av den norske stat. Dette vil være et gyldig selskapsvedtak.» Regjeringen fant ingen grunn til å informere Stortinget om at det som ble framstilt som en grunnleggende sikkerhet for å ivareta norske interesser, kunne settes til side av styret. Styret er ikke bundet av aksjonæravtalen. Retningslinjene for styret trekkes opp i vedtektene. Men Regjeringen var også kjent med at stemmereglene i aksjonæravtalen hadde en slik utforming at de etter svensk lov ikke kunne tas inn i vedtektene. Heller ikke det fant Regjeringen grunn til å orientere Stortinget om. I framlegget til Stortinget blir ikke vedtektene nevnt med ett ord, heller ikke forholdet mellom aksjonæravtalen og vedtektene. Så mener tydeligvis Regjeringen at det ikke var nødvendig fordi aksjonæravtalen var vedlagt i full tekst, og den måtte jo kunne leses og forstås. Ja, Stortinget leste avtalen. Og hva står det der? Jo, at partene «skal sørge for at bestemmelsene i denne Avtalen implementeres i Vedtektene». Dette er den eneste omtalen som finnes om forholdet mellom aksjonæravtalen og vedtektene. Men det er da vitterlig ikke mulig å forstå ut fra denne omtalen at noen av de viktigste og mest følsomme delene av aksjonæravtalen ikke var lovlig å «implementere» i vedtektene. Det Regjeringen også visste, var at intensjonen i stemmereglene – at den svenske eieren ikke skulle kunne bruke styrelederens dobbeltstemme til å overkjøre norske interesser – var fullt mulig å ta inn i vedtektene. Man kunne vedtektsfeste at visse beslutninger måtte ha tilslutning både fra styrets leder og nestleder for å være gyldig, eller at det var krav om forhåndssamtykke fra eierne, eller at visse spørsmål måtte avgjøres av generalforsamlingen. Og hadde Regjeringen brukt noen av de 18 mill. kr som Stortinget bevilget for å sikre forberedelsen av saken, til å gjøre mer enn å stille fem ja/nei-spørsmål til et enkelt svensk advokatfirma, så ville en muligens også visst at en kunne ta inn bestemmelser om kvalifisert flertall og muligens også det svenske lovverkets særskilte regler om delegasjon ved valg. Regjeringen valgte å ikke ta slike bestemmelser inn i vedtektene. I en juridisk betenkning til komiteen uttaler professor dr. juris. Tore Bråthen: «Hadde Newtel AS» – altså selskapet – «hatt vedtektsbestemmelser om tilslutning fra både styreleder og nestleder, delegasjon eller særskilte flertallskrav…, ville det under ellers like vilkår som da styret behandlet lokaliseringsspørsmålet 8. desember 1999 ikke vært truffet noe vedtak om lokalisering av mobilenheten.» Spørsmålet er overhodet ikke drøftet i framlegget til Stortinget. I sin redegjørelse sier statsministeren at det er «min klare vurdering at det verken var nødvendig eller hensiktsmessig å vedtektsfeste stemmerettsreglene». Det er en bastant konklusjon i en sak hvor det nettopp var mangel på klare stemmeregler som gjorde det mulig for styrelederen å utløse sammenbruddet. Så uttaler statsråden i høring med komiteen at årsaken til at Regjeringen har unnlatt å orientere Stortinget om disse forholdene, er at de ikke representerte noe problem, utfordringen var løst bl.a. gjennom instruksjonsretten i aksjonæravtalen. Men Regjeringen har for det første ikke gjort Stortinget kjent med at det forelå noen problemstillinger knyttet til stemmereglene. Langt mindre har Regjeringen gjort Stortinget kjent med at man mente å ha arbeidet seg igjennom problemstillingene. Følgelig er heller ikke løsningene drøftet med ett ord. Det må være lov å minne om at denne saken dreier seg om verdier på norsk hånd tilsvarende mellom 150 og 200 milliarder kr. Det dreier seg om verdier for Norge alene som er dobbelt så store som verdien av Statoil! Så hevdet statsråden at problemene var løst. Hvorfor bad da departementet om en ny gjennomgang fra sine juridiske rådgivere? I notat av 26. august gjentar BA-HR problemstillingen, slik også representanten Oddvard Nilsen var inne på. Rådgiverne fremmer ulike løsninger på det som ifølge statsråden var avklart før saken ble lagt fram i april. Og de beskriver en situasjon som er eksakt slik som den oppstod i styremøtet 8. desember, hvor den svenske styrelederen brukte sin dobbeltstemme til å overkjøre norske interesser, hvor det ikke var noen regler i selskapets vedtekter om særskilte stemmeregler, og hvor vedtaket derfor var et gyldig selskapsvedtak. Det er like fullt ingen tvil om at eierne var bundet av aksjonæravtalen. En gjenstående problemstilling var da om eierne var enig i tolkningen av det som stod i den. Her er det ulike påstander. Fra norsk side legger vi Regjeringens forståelse til grunn. Men i en sak med så enorme dimensjoner må det rimeligvis spørres hvorfor Regjeringen ikke hadde sikret seg en entydig enighet på dette punkt. Så har man en brevveksling. Regjeringen framstiller den i ettertid som klargjørende. Hvor i all verden skriver den svenske næringsministeren at han er enig i den norske regjerings forståelse av aksjonæravtalen? Han skriver at de inngåtte avtalene skal legges til grunn, han skriver at svensk selskapsrett skal legges til grunn, men han utdyper aldri hvordan reglene skal forstås. Og den norske statsråden svarer at han er enig. Statsråden ber ikke om noen entydig bekreftelse på felles forståelse av stemmereglene – til tross for tumultene. Med så mange konflikter og med så mange fallgruver framstår det som selvsagt at eierne måtte ha en tett oppfølging av eierskapet. Regjeringens juridiske rådgivere hadde også påpekt at de hullene som var i aksjonæravtalen, gjorde det nødvendig med særskilte oppfølgingstiltak. I notat av 26. august skriver BA-HR: «Den beste måten å forebygge et mulig problem på, er å etablere rutiner fra dag en som har som formål å unngå at problemet blir satt på spissen.» Men problemet ble satt på spissen. Og det kan stilles betydelige spørsmål ved om oppfølgingen av eierskapet var godt nok. Men framfor alt blir det stadig klarere at det var svært uheldig å skyve vanskelighetene med lokaliseringen av forretningsområdene foran seg. Dette spørsmålet skulle vært avklart av eierne. Det kan også stilles betydelige spørsmål ved Regjeringens strategi eller mangel på strategi i sluttfasen. Det synes som om nordmennene i ledelsen og styret for selskapet hadde erkjent at avstanden mellom de svenske og de norske interessene var så stor at selskapet neppe hadde noen framtid. Det gjorde et sterkt inntrykk på oss alle da selskapets solide norske nestleder Arnfinn Hofstad i en pressekonferanse 14. desember uttalte: «Hvis vi ikke nå står på krav om oppløsning av fusjonen, kan vi komme til å sitte med skjegget i postkassen.» Allerede 10. desember fikk Regjeringen et samstemmig råd fra de norske styremedlemmene i selskapet om prinsipalt å søke å oppnå en frivillig fisjon. Regjeringen valgte å ikke følge det rådet. Til det siste arbeidet Regjeringen for å føre selskapet videre. For å oppnå det var Regjeringen også åpen for å skifte ut ledelsen i selskapet. Regjeringen valgte altså en annen strategi enn rådet fra de norske styremedlemmene, i den utstrekning Regjeringen i det hele tatt hadde en strategi. Flertallet i samferdselskomiteen – og flertallet i Stortinget – reiser sterk kritikk mot Regjeringens håndtering av denne saken: Stortinget ser det kritikkverdig at partene ikke entydig hadde avklart tolkningen av stemmereglene i aksjonæravtalen. Stortinget ser det kritikkverdig at Stortinget ikke ble gjort kjent med at styret kunne gjøre vedtak i strid med aksjonæravtalen. Stortinget ser det kritikkverdig at Stortinget ikke ble gjort kjent med at de spesielle stemmereglene i aksjonæravtalen ikke kunne tas inn i vedtektene. Stortinget går så langt som til å si at saken ikke er tilstrekkelig belyst når det gjelder forholdet mellom aksjonæravtalen og vedtektene. Stortinget påtaler at Stortinget burde vært orientert om hvordan partene mente å ha sikret en balansert løsning og om svakheter ved de reglene som ble valgt. Stortinget ser det kritikkverdig at Regjeringen ikke redegjorde for de problemer som lå foran styrets behandling av lokaliseringsspørsmålene. Stortinget ser det kritikkverdig at de problemene som gjentatte ganger oppstod i sammenslåingsprosessen og den manglende tillit mellom partene som åpenbart må ha preget prosessen, ikke kom fram for Stortinget i saksframlegget eller på annen måte. Dette er en kritikk som i sitt innhold, i sin styrke og i sitt omfang står i skarp kontrast til statsministerens redegjørelse før jul, hvor det var et totalt fravær av selvkritikk. Det samme var statsrådens opptreden under samferdselskomiteens høring. Statsministerens redegjørelse kunne vanskelig forstås annerledes enn at Regjeringen ikke hadde begått noen feil. Stortinget har konkludert annerledes. Stortinget har reist kritikk mot Regjeringen både for manglende informasjon til Stortinget og manglende oppfølging av det norske eierskapet i selskapet. Vi er nå forbi det stadiet vi hadde før jul, da statsministeren på sin pressekonferanse ifølge TV2 «avviste alle kritiske spørsmål om grunnarbeidene med avtalen hadde vært for dårlig», og hvor statsministeren ifølge Dagsavisen uttalte: «Jeg har ikke noe å bebreide samferdselsministeren for.» Vi er forbi det stadiet hvor statsministeren framstiller det som at Regjeringen ikke har opptrådt kritikkverdig. Stortinget mener Regjeringens håndtering er kritikkverdig. Det er en kritikk som statsministeren må forholde seg til. Jeg har merket meg at statsministeren, etter at komiteens innstilling ble avgitt, har uttalt at han tar kritikken til «etterretning». Det er imidlertid ikke noen avklaring. Fra Arbeiderpartiets side forventer vi at statsministeren i dagens debatt gjør det entydig klart at han forstår den kritikk som uttrykkes at han aksepterer kritikken at han tar kritikken til følge at Regjeringen vil legge Stortingets forståelse av forholdet mellom storting og regjering til grunn