Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-12-17:
Først og fremst vil jeg takke for bred støtte i Stortinget til det som er Regjeringens linje i forhold til vårt internasjonale engasjement. Jeg var også svært godt fornøyd med utenrikskomiteens leder, Thorbjørn Jaglands, innlegg, spesielt det at han la vekt på betydningen av å begrunne hvorfor vi deltar, nemlig kampen mot terror, og det at han la vekt på hva sosial frustrasjon og desperasjon kan gi som grunnlag for terror. Jeg opplever det nemlig slik at det vi gjør i Irak, handler nettopp om å gi folk håp, litt mindre grunnlag for desperasjon og håp som brister, og litt mindre grunnlag for opphetet stemning og voldshandlinger. Jeg vil derfor fortelle nettopp hva våre folk gjorde i Irak da jeg kom og besøkte dem i september. Det var rett etter en hetebølge, og det var ganske amper stemning hos lokalbefolkningen. Og hvorfor det? Jo, fordi ingen fikk strøm, verken til vifte, aircondition eller til noe annet som var viktig for levevilkårene til den enkelte familie. I tillegg var det lange køer foran bensinstasjonene. Det var kaotiske forhold og opphetet stemning. Det våre folk fikk som sin viktigste oppgave, var nettopp derfor å bygge opp igjen de strømmastene som hver natt ble revet ned av kriminelle for å stjele kobber i strømmastene. Vi erstattet dette med aluminium, reiste dem opp igjen, og det gav grunnlag for basistjenester for dem som bor i Sør-Irak. I tillegg manglet raffineriet strøm, og raffineriet var det som foredlet petroleumen, og som foredlet gassen, som igjen skulle gå til husholdningene, som igjen skulle gi dem anledning til å lage mat til barna sine. Når slike ting ikke virker, forsvinner et håp som befolkningen i Sør-Irak hadde hatt lenge, etter mange, mange år med Saddam Husseins regime, og han var ikke spesielt vennlig innstilt mot befolkningen i Basra-regionen. Det som gjør at jeg innleder med dette, er for det første at jeg synes Thorbjørn Jaglands innlegg var viktig, og dernest at jeg merket meg en artikkel i Aftenposten i går som har et sitat fra en i Irak, nemlig følgende: «Se hvordan vi har det nå som Saddam er borte. Ofte har vi ikke strøm, det er flere kilometer lange køer foran bensinstasjonene, vi har ikke råd til å kjøpe nok mat.» De som er misfornøyde i Irak, er nettopp misfornøyde fordi disse essensielle tjenestene mangler. Derfor er den norske militære innsatsen så viktig. Jeg er glad for at stortingsflertallet ikke bare støtter stabiliseringsstyrkene, men også er av den klare oppfatning at befolkningen i Irak, befolkningen i Basra, hadde et klart ønske om at stabiliseringsstyrkene skulle stå der i minst et år, dvs. fram til sommeren. Så får vi se hva som skjer deretter, om vi får en irakisk regjering, om vi får nye behov. Så til den konstruerte konflikten mellom militær tilstedeværelse, bistandsorganisasjoner og annen type sivil hjelp og gjenoppbygging. Jo flere som hjelper til, jo bedre. Jo flere som har kapasitet til å rydde miner og eksplosiver, jo bedre. Det er mer enn nok oppgaver til alle. Men situasjonen i Basra er slik at svært mange har trukket seg ut fordi de opplever det for farlig å være der. Senest da jeg var på besøk, fikk jeg høre at det var en humanitær organisasjon som hadde plassert utstyret sitt innenfor gjerdet til det militære, med bønn om at de måtte passe på det til de anså det trygt nok å komme tilbake. Når våre folk kjører rundt i pansret kjøretøy med betydelig personlig beskyttelse på vei til og fra sine eksplosivdestruerende oppdrag, er det nettopp på grunn av sikkerhetssituasjonen. Det står ikke folk i kø for å gjøre nettopp den jobben. Alle som har lyst, er hjertelig velkommen. Jeg vil benytte denne anledningen til å si at jeg er grunnleggende stolt over innsatsen til norske kvinner og menn i våre styrker i Irak. De gjør en fantastisk jobb, og, til et tidligere innlegg her i dag, de gjør det de ble sendt for å gjøre, og de gjør det de er trent for å gjøre. Jeg er ikke bare takknemlig overfor dem som er der, men jeg er dypt takknemlig for den backingen de har fra sin nærmeste familie, ikke minst nå når vi går inn i julen. Det er mange av dem som er der, som ikke vil ha anledning til å feire jul sammen med sine nærmeste, fordi de er i Irak av en viktiggrunn. De er der fordi et klart flertall på Stortinget har vært enig om at det er en viktig grunn. De gjør det lojalt, og de gjør nytte for seg. Flere har vært inne på at vi kan komme i situasjoner med kapasitetsbegrensninger i forhold til internasjonale operasjoner. Det er derfor vi har halvårlig planlegging, og det er derfor halvårlig planlegging er så viktig. Samtidig vil jeg si at vi rekrutterer på ulike måter til internasjonale operasjoner. Noen rekrutterer vi fra de faste, stående styrkene. Der har vi selvfølgelig begrensninger. Men vi kan også rekruttere på kontrakt folk som har erfaring fra Forsvaret fra tidligere. Det var det vi gjorde i stor utstrekning f.eks. til Libanon, og den type rekruttering har vi mindre kapasitetsbegrensninger på. I forhold til en del FN-operasjoner har det vært denne type rekruttering vi har kunnet benytte, slik at det ikke har vært slåssing om de samme ressursene. Vi har vært i stand til å håndtere begge oppdrag. Jeg opplever det slik at enkelte av talerne fra SV har prøvd å nedvurdere innsatsen til de norske eksplosivrydderne. Poenget er ikke om de eksplosivene som er destruert, kommer fra et lager, eller om de har ligget ute i felten. Poenget er om de kan utgjøre noen fare for sivile. Situasjonen i Sør-Irak er slik at store mengder eksplosiver ligger ulåst på lager og kan benyttes av hvem som helst, hvis ikke vi får destruert dem. Det å sikre sivilbefolkningen fra at slike eksplosiver ikke benyttes framover, er viktig. Men det er ikke den tradisjonelle mineryddingen som har vært hovedoppdraget vårt der nede, for mineområdene er stort sett avmerkede og kjente og kan destrueres antakelig av andre enn av Forsvaret. Forsvaret og ingeniørtroppen har hatt et bredt spekter av oppgaver, alt det som jeg nevnte i redegjørelsen. Vi gjør hver dag den oppgaven som det er størst behov for å gjøre, ut fra hva sivilbefolkningen trenger. Jeg vil også legge til at det er stor forskjell på eksplosiver. Her er det ikke bare antallet som teller, men også typen eksplosiv, farligheten av eksplosiven, og om det kreves spesiell EOD-kompetanse eller spesielle kjøretøy og utstyr for å destruere. Det har vært flere som har lurt på om vi nå har markert et linjeskifte i forbindelse med hvilke operasjoner vi går inn i. Der svarte utenriksministeren helt klart: Det er ikke noe linjeskifte. Men det vi konstaterer, er at vi f.eks. i Afghanistan går fra en situasjon uten en rolle for NATO, fordi det var en koalisjon som drev ISAF, FN-mandatert, og det var en koalisjon som het «Operation Enduring Freedom», riktignok etter NATOs artikkel 5, til en situasjon hvor vi altså fra august har fått NATO inn i en ledende rolle i ISAF, og det gjør at våre forpliktelser er sterkere i ISAF enn de har vært. Det gjør at jeg som forsvarsminister har flyttet ressursene knyttet til våre internasjonale operasjoner fra «Operation Enduring Freedom» til ISAF, fordi det er riktig, og også fordi vi er i en fase av konflikten der nede som gjør den type omprioritering nødvendig. Men det må ikke være slik at noen tror at vi ikke fullt ut støtter «Operation Enduring Freedom», for luftstøtten fra «Operation Enduring Freedom» er fortsatt like avgjørende for at vi skal kunne være med i ISAF-operasjonen, at vi kan få luftstøtte i en gitt trusselsituasjon. Det har vært mye snakk om NATOs rolle og FNs rolle, og det har vært snakk om hvilke operasjoner som er farligst eller minst farlig for vårt personell. Til det er å si at det ikke er hvem som leder en operasjon, som avgjør hvor farlig den er. Derfor må vi ha topp utstyr som er tilpasset trusselsituasjonen i den enkelte operasjonen. Trusselsituasjonen kan mange ganger være like høy i en operasjon ledet av FN som i en operasjon ledet av NATO eller andre. Det er derfor vi også må ha et bredt sett med investeringsmidler til Forsvaret som gjør at vi kan ivareta trusselsituasjonen for våre folk, uavhengig av hvilken operasjon de går inn i. Avslutningsvis: Jeg er veldig glad for at det så klart har vært konstatert at vi har et krystallklart FN-mandat, og at det er behov for stabiliseringsstyrker i Irak, selv om noen mener at det burde vært andre land enn Norge som stilte i stabiliseringsstyrkene. Jeg er glad for enigheten debatten så langt har vist, og vil gjerne avslutte med å takke våre folk for den fantastiske innsatsen de gjør i alle våre internasjonale operasjoner.