Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-03-24:
Verdens bestander av dyrearter er i snitt redusert til omtrent halvparten av hva de var for bare 40 år siden. Arter utryddes med mellom hundre og tusen ganger større hastighet nå enn det som har vært naturlig i de siste hundre millioner år. Det betyr at vi er på en veldig bratt utforkurve med å utrydde svært mange arter. Det er framfor alt de store dyrene som er i faresonen – store pattedyr, store fugler, store krepsdyr, store skjell og store fisker. Disse artene utgjør som kjent til sammen de økosystemene som vi er avhengig av, og de store artene har nøkkelroller i sine økosystemer. Dessuten er de store dyrene en nokså viktig del av vårt bilde av natur. De er viktige fordi vi synes det er vakkert, spennende og verdifullt i naturen. En natur uten store dyr er på mange måter en fattig natur. Man kan jo tenke seg et hav uten haier, det er et fattig og uspennende hav. Alle representantene her er selvfølgelig enig i at vi må stanse denne artsutryddelsen, og de fleste vil nokså sikkert være enige om at vi også må ta nye skritt for å gjøre det i praksis. Denne saken er en test på viljen til å gjøre dette i praksis. For det er den samlede effekten av mange små enkeltbeslutninger som gjør at arter utryddes, direkte eller indirekte, og det er også den samlede effekten av mange små enkeltbeslutninger som eventuelt gjør at de kan reddes. Saken vi behandler her, kan selvfølgelig virke kuriøs for mange. Å gjøre stortingsvedtak om merking av haifinneprodukter er selvsagt en temmelig smal øvelse, men situasjonen er at Norge i dette tilfellet aktivt kan velge å gå lenger enn internasjonalt regelverk og vanlige metoder gjør, og dermed sette en ny standard som trekker den globale utviklingen med seg. Hvis man kan gjøre det, er det verdt å ta med seg litt træl for å få det til. CITES-konvensjonen, som mange har referert til, skal kontrollere internasjonal handel med truede dyre- og plantearter. Den skal kontrollere akkurat det som haifinneproduktene dreier seg om, som er en stor trussel mot disse ekstremt gamle og ekstremt spesialiserte artene, som definitivt går utryddelse i møte hvis ikke handelen kommer under kontroll. Som komiteen viser til, og som mange har påpekt, har altså CITES bare åtte av de nesten hundre utrydningstruede haiartene på sin liste. Det skyldes formalistisk og politisk motstand fra land, inklusiv Norge, som prioriterer ymse prinsipielle og mer eller mindre reelle økonomiske interesser høyere enn å stanse utryddelsen av hai. Derfor er Miljøpartiet De Grønne veldig glad for – slik det nå ser ut, og hvis vi ikke har misforstått noe – at vi nå i hvert fall kan få flertall for ett av forslagene, om å be regjeringen gå videre på dette. Vi er glad for at det i hvert fall anerkjennes at det er et problem når, som en del komitémedlemmer slår fast med referanse til fiskeriministeren, det å liste åtte av hundre arter utgjør et såkalt godt beskyttelsesnivå. Det er ikke denne typen faktastridige standpunkter som kommer til å bringe arbeidet for å redde truede dyrearter framover. Vi står altså overfor et eskalerende utryddelsesproblem, hvor vi må gjøre noe nytt for å løse det. Haifinnemarkedet eksisterer fordi det er lukrativt, og fordi det er elendig kontrollert, og det å gjøre det bedre kontrollert og mindre lukrativt er akkurat det som vil virke. Derfor er det veldig nødvendig at også Norge er villig til å prøve noe nytt. Miljøpartiet De Grønne kommer selvfølgelig derfor til å stemme for våre egne forslag og også for det forslaget som er fremmet av Senterpartiet og Arbeiderpartiet, som jeg forstår at Venstre vil støtte, og som jeg håper at flere partier vil støtte.