Bent Høie (Høyre), 2013-12-09:
Jeg vil først takke interpellanten for å ta opp et viktig tema som jeg vet både berører og engasjerer veldig mange av dem som jobber i helsevesenet vårt. Det skal ikke være noen tvil om at ansatte i norske sykehus har reell ytringsfrihet. Retten til å ytre seg fritt og uten frykt for represalier er en grunnleggende menneskerett og en forutsetning for et fungerende demokrati. Staten er, som eier av de regionale helseforetakene, opptatt av å kunne gi et best mulig helsetjenestetilbud til befolkningen. Det er viktig at medarbeidere og befolkningen har tillit til at staten forvalter eierskapet på en profesjonell måte og etter gjeldende prinsipper. Helse- og omsorgsdepartementet har i tråd med regjeringens eierskapspolitikk og arbeidsmiljøloven § 2-4 bedt regionene sørge for at sykehusene utarbeider gode systemer for å varsle om kritikkverdige forhold. Varslinger skal mottas og behandles på en profesjonell måte som ivaretar varslerens rettigheter. Som eksempel kan jeg nevne at Helse Bergen har innført en ordning med varslingsombud som oppnevnes av foretakets arbeidsmiljøutvalg. Varslingsombudet skal bl.a. bistå varslere som ikke ønsker å varsle til arbeidsgiver. Jeg mener at dette er en god ordning som viser at foretaket arbeider godt med å legge forholdene til rette for å varsle om kritikkverdige forhold. Det er et lederansvar å sørge for at det er en faktisk og reell ytringsfrihet, og en faktisk og reell mulighet for å varsle om kritikkverdige forhold for de ansatte i sykehusene. Jeg har stor tillit til at lederne følger opp dette på en god måte. Å legge forholdene til rette for ytringer vil også styrke sykehusets omdømme. Helseforetaksgruppen i Helse Sør-Øst har utarbeidet en felles kommunikasjonsplakat med klare oppfordringer om åpenhet, tydelighet og tilgjengelighet. Dette understrekes på Helse Sør-Østs hjemmeside. Her står det at arbeidstakerne skal reise nødvendige motforestillinger før en sak avgjøres. Hensikten er å få et mest mulig komplett bilde av de hensyn og verdier som er aktuelle for saken. I foretaksmøtene med de regionale helseforetakene er det understreket at det skal svært mye til for at ytringer fra egne medarbeidere skal være i strid med den lojalitetsplikten som gjelder i alle arbeidsforhold. Foretakene skal derfor, dersom kritikk reises, vurdere om ytringen skal medfører endringer, eller om den bør møtes med motinnlegg. Det er få samfunnsområder som er så grundig debattert som helsevesenet. Mitt inntrykk er at ikke minst veldig mange av de ansatte deltar i disse debattene, enten som enkeltpersoner eller gjennom organisasjoner, og at veldig mange ansatte også, enten i rollen som fagperson eller som talsperson for en organisasjon, har lett tilgang til media hvis de har synspunkter på situasjoner i helsevesenet. Det er veldig bra – og sånn skal det også være i framtiden. Jeg har også alltid vært tydelig på at brukernes stemme skal høres i alt som omhandler endring og utvikling av helsetjenesten. I mange sammenhenger er også ansatte brukere. Sykehusene skal tåle at det stilles kritiske spørsmål fra dem som kjenner virksomheten fra innsiden. De ansattes engasjement og innspill er helt avgjørende for å bedre kvaliteten på tjenestene og pasientsikkerheten. Enhver arbeidsgiver kan fastsette hvem som skal uttale seg på vegne av virksomheten. Dette gjelder selvfølgelig også sykehusene som arbeidsgiver. Det er naturlig å peke på at også arbeidstakere har en lojalitetsplikt, og at arbeidsmiljøloven har et forsvarlighetskrav om hvordan varsling skal skje. Det er en forutsetning at ytringene ikke skjer på en slik måte at det skader arbeidsgivers interesser unødvendig. Et eksempel er forholdet til mediene. De som uttaler seg, må vise lojalitet overfor pasienter og pårørende. De skal overholde taushetsplikten og verne om pasientenes integritet. Spesielt må de vise aktsomhet når det gjelder opplysninger som kan identifisere pasienter eller pårørende. Men ikke noe av dette må oppfattes som en begrensning av arbeidstakernes ytringsfrihet. Som jeg har sagt tidligere, skal det være en svært høy terskel for å hevde at lojalitetsplikten er brutt, eller at en varsling ikke var forsvarlig. I spesialisthelsetjenesten finnes det også en rekke meldeordninger hvor arbeidstaker til dels plikter å melde fra. Jeg vil kort nevne noen av dem: melding til Kunnskapssenteret om hendelser som har ført eller kunne ført til betydelig skade på pasient, jf. spesialisthelsetjenesteloven § 3-3 varsel om alvorlige hendelser til Statens helsetilsyn etter spesialisthelsetjenesteloven § 3-3 a melding til politiet om unaturlig dødsfall etter helsepersonelloven § 36, jf. forskrift om leges melding til politiet om unaturlig dødsfall melding om svikt i medisinsk utstyr og elektromedisinsk utstyr til Helsedirektoratet etter lov om medisinsk utstyr § 11 De fleste meldepliktene er pålagt virksomheten, men forutsetter at de ansatte varsler og melder uønskede hendelser. Disse meldeordningene skal bidra til at uønskede hendelser og risikoområder avdekkes, og at ledelse og ansvarlige aktører følger opp med tiltak for å forebygge liknende hendelser. Meldeordningene må ses på som en del av de ansattes ytringsrett og plikt, og er av vesentlig betydning for pasientsikkerheten. Det å skape en kultur for åpenhet der en har stor takhøyde for å være tydelig og mene noe om sin egen arbeidsplass, er dermed en forutsetning for at de lovpålagte meldeordningene blir benyttet. Det skal være et godt miljø for å ytre seg i sykehus. De ansattes ytringer er en viktig del av den offentlige debatten. De regionale helseforetakene skal bidra til å styrke informasjons- og ytringsfriheten og den demokratiske deltakelsen fra de ansatte i sykehusene. Det er et lederansvar at forholdene er lagt til rette for ytringer og for å varsle om kritikkverdige forhold. Dette er tatt opp og vil bli tatt opp i foretaksmøtene med de regionale helseforetakene. Det er selvfølgelig et stort spenn i ytringer, fra på den ene siden det som interpellanten tar opp som eksempler på varsel som har en egen beskyttelsesordning og egen status, og som er forbeholdt alvorlige situasjoner, der ansatte er redd for at det å gi beskjed vil ha konsekvenser for egen stilling eller posisjon, og til det andre ytterpunktet, å delta i den offentlige helsepolitiske debatten, som det selvfølgelig er stort rom for. Mellom dette er det mange områder der en som helsepersonell i sykehusene kommer i mer vanskelige situasjoner, f.eks. der en ikke bare er ansatt, men også har en lederposisjon der en har ansvar for at sykehusets beslutninger blir gjennomført. Helsepersonell er også i den situasjonen at de har stor autoritet overfor publikum, brukerne av sykehusene og brukerne av helsetjenestene. Det er det også viktig at en tenker igjennom, at en ikke bruker den autoriteten som en har som helsepersonell, knyttet til at en kan oppfattes som, og på mange områder er, pasientenes talsperson, til f.eks. å fremme egen organisasjons særinteresser i en beslutningsprosess. Det er også viktig at en i mange sammenhenger er lojal overfor den beslutningsprosessen som skal foregå i et sykehus, eller i en del av helsevesenet. Det er også viktig at lederne har muligheten til å ta det opp med sine ansatte. For eksempel hvis en har blitt enig om en måte å prioritere på når det gjelder hvilke tiltak som skal få ressurser i et sykehus, er det viktig av hensyn til den kollegiale følelsen overfor andre som er lojale mot den prosessen, at en ikke går på siden av den og tar kontakt direkte med Stortinget for å få overprøvd den type prosesser. Men åpenhet rundt helse og helsepolitikk er helt avgjørende, og derfor er vi også avhengig av at ansatte i helsevesenet er deltakere i den offentlige debatten om helsevesenet og gir tydelig beskjed hvis de er enige eller uenige i beslutninger eller forhold som er i helsevesenet. Det handler om tilliten til helsevesenet vårt, og tilliten til helsevesenet vårt er det helt avgjørende å ta vare på. Ikke minst i alvorlige krisesituasjoner er det viktig at befolkningen har tillit til at vi har et godt helsevesen, der ansatte tør å gi beskjed hvis de mener at det er kritikkverdige forhold.