Svein Flåtten (Høyre), 2008-12-02:
Innstillingen om skatteendringen for neste år er mer aktuell enn noen gang. Den kommer midt i en tid hvor ordet usikkerhet er det som brukes oftest av dem som har ansvaret for de avgjørelser som skal bringe oss best mulig igjennom den krisen vi snart står midt oppe i. Veien er kort fra usikkerhet til pessimisme, og flertallsinnstillingen kommer til å bidra til en slik utvikling hos en del av næringslivets aktører. Skattelovgivning og skatteregler er økonomiske realiteter som raskt slår inn med virkninger for disposisjonene i den enkelte bedrift. Derfor får våre vedtak stor betydning for mange bedrifter og mange arbeidsplasser rundt om i dette landet i 2009. Det som er det prinsipielle skillet mellom mindretall og flertall i denne innstillingen, er at flertallet kun ser skatt som et middel til å øke statens inntekter, som et fordelingspolitisk virkemiddel og som ideologisk flaggsak. De fleste av mindretallets merknader og forslag har sin bakgrunn i at man ser skatt som et hurtigvirkende realøkonomisk virkemiddel, særlig i en nedgangstid hvor det gjelder å ta hensyn til bedriftene og arbeidsplassene. Jeg er glad for at Høyre i mange saker i innstillingen står for denne retning sammen med deler av eller hele opposisjonen. Regjeringspartiene mener at det nå er tid for å beskatte næringseiendom hardere, i tillegg til at man innfører et nytt byråkratisk beregnings- og takseringssystem. Vi mener det er helt gal medisin for bedriftene og arbeidsplassene. Lønnsomheten vil synke, og med den høye gjeldsgraden på nyere norsk næringseiendom vil det faktisk også kunne bidra til mer finansiell ustabilitet. Regjeringspartiene mener det er et godt tidspunkt for å ta bort 80 pst.-regelen, om at ingen skal betale mer enn 80 pst. av sin inntekt i samlet skatt – en regel som har røtter mange tiår tilbake, og som Arbeiderpartiet har stått på i alle år. En skal lete lenge for å finne et mindre passende tidspunkt å øke beskatningen av eierne i norsk næringsliv på, for det er det dette er. I en tid da optimismen ikke akkurat står i høysetet i næringslivet, mener også regjeringspartiene at det bør innføres nye belastninger på dem som vil drive familiebedrifter videre etter et generasjonsskifte, ved at arveavgiften økes. Høyre går i motsatt retning og fremmer forslag sammen med andre partier om å fjerne hele arveavgiften. Det er etter hvert den eneste løsningen når det gjelder en avgift som alltid vil slå urettferdig ut og svært ofte treffe galt. Også Regjeringen innser nå tydeligvis det, idet den nå selv foreslår et betydelig bunnfradrag og lettelser, og det er bra – for øvrig mange av de samme forslagene som man var rask til å reversere etter at de var lagt frem av Bondevik II-regjeringen høsten 2005. Selv venstresiden oppfatter at urettferdigheten treffer en nerve i befolkningen som det ikke går an å la være å ta hensyn til. Det er gledelig, og en ny regjering vil raskt måtte ta fatt på å fjerne de siste ideologiske restene av arveavgiften. Tidspunktet er tydeligvis også kommet for flertallet til å slå hull på skattereformens prinsipp om at det ikke skulle være kjedebeskatning mellom selskaper, noe som var forutsetningen for at økt utbyttebeskatning ble innført. Den sjablongregel som nå foreslås, vil både medføre ekstra arbeid og bidra til kjedebeskatning. Beskatningen av norsk maritim virksomhet har vært en gjenganger i debattene i komiteen det siste året. Overgangsordningen for rederiene med beskatning av to tredjedeler av de akkumulerte skattekredittene var et tvilsomt vedtak i forhold til Grunnloven. Trøsten for bransjen var at et samlet storting, med regjeringspartiene i spissen, både under debatten og i senere oppfølginger i Stortinget, har lovt at miljøtredjedelen på 7 milliarder kr, som var forutsatt å skulle bokføres som egenkapital, skulle bli nettopp det. Så opplever vi her i dag at det i en replikkordveksling sies at dette må man ordne opp i med sine revisorer. Nei, det er ikke slik. Dette må Regjeringen gjøre noe med. Høyre ønsker også å gå imot avviklingen av kommunal selskapsskatt. Vi mener at det særlig nå er et signal til kommunene at de skal tilrettelegge best mulig for næringslivet lokalt og bidra til økte skatteinntekter. Høyre fremmer en lang rekke større og mindre forslag som vil redusere skatteregningen for bedriftene, trygge arbeidsplasser og stimulere til arbeid og sparing. De fleste forslagene og de største beløpene dreier seg ikke om skattelettelser, men om å redusere skjerpelsene fra Regjeringen og på den måten vise hvordan skadevirkningene for norsk næringsliv kan minskes. Et av de viktigste forslagene gjelder økte avskrivningssatser for maskiner, et virkemiddel som slår raskt inn i økonomien og reduserer skattebyrden ved nye investeringer. Vi stimulerer til arbeid ved å foreslå økninger i minstefradraget, og vi fjerner avkortingen for pensjonister som ønsker å arbeide lenger. Vi øker skattefradragene for sparing i individuell livrente og i individuell pensjonssparing tilbake til de gamle ordningene. Som nevnt står opposisjonen samlet om svært mye i denne innstillingen. For dem som mener at det verdiskapende Norges rammebetingelser i en realøkonomisk nedgangstid er viktig, er det optimisme å finne i den enigheten om politisk retning i skattepolitikken som preger alle de fire opposisjonspartiene. Dette er i sterk kontrast til det som ofte hevdes av posisjonen i denne sal, senest i finansdebatten i forrige uke – og vi har også hørt det her i dag – nemlig hvor stor uenighet som råder mellom alle disse partier, og hvilke katastrofer vårt land vil undergå om et annet stortingsflertall enn det rød-grønne skulle komme til å legge premissene for norske bedrifter og arbeidsplasser. Det er et hav av forskjell mellom det de nåværende regjeringspartnerne kunne oppvise av enighet og kreativitet i skattepolitikken høsten 2004 før man gikk inn i det valgåret, og det som nå kan ses på den ikke-sosialistiske siden. I en rekke saker er opposisjonen enten enig om å gå imot de foreslåtte skjerpelsene på bedrifter og arbeidsplasser, eller man er enig om å fremme nye nødvendige lettelser for næringslivet. Partiene er ikke alltid enige om doseringen, men i retning er det et utvetydig signal om endringer fra et eventuelt annet og nytt stortingsflertall – endringer som gjør at trygghet og optimisme kan få et bedre fotfeste i det verdiskapende Norge. At man i en regjering hvor et næringsparti som Senterpartiet er medlem, ikke kunne bli enige om i hvert fall ikke å øke skattene på bedrifter og arbeidsplasser i den situasjonen vi nå er i, er et mysterium. At næringslivet ikke vil ha økte skatter, er ikke noe nytt. Mange vil si at det heller ikke er noe nytt at Høyre ikke vil ha økte skatter. Men det som er nytt, er den tiden vi står oppe i. Mange vil måtte komme til å revurdere sine oppfatninger av hvordan det offentlige, bedriftene og markedet best kan virke sammen. Da burde det vært atskillig mindre plass for ideologiske kjepphester fra regjeringspartiene enn det vi foreløpig har sett i skattepolitikken. Regjeringen har innvilget seg selv en forlenget juleferie frem til februar for å følge situasjonen nøye, eventuelt komme med nye pakker. Den burde man også benytte til å komme seg ut av den ideologiske sumpen man befinner seg i når det gjelder beskatning av bedrifter og arbeidsplasser. Da må man slutte å mene at egenkapitalen i enhver bedrift eies av de rike, eller av dem som har mest fra før. Da må man prøve å etablere en skattepolitikk, ikke bare en skatteretorikk. Jeg er imidlertid glad for det lyspunkt som representanten Holmås fremstod som under finansdebatten sist torsdag, da jeg oppfattet at han et stykke på vei mente at eiere i bedrifter som gikk dårlig, kanskje kunne både unntas fra retorikken om de rike og vurderes som målgruppe for at skattene ikke blir skjerpet. Problemet med denne type tenkning om skattepolitikk er at det faktisk vil bli vanskelig å stimulere bedriftene samtidig som man ikke ønsker at noen skal tjene penger på sin virksomhet. Bankenes holdninger i disse dager gjør jo heller ikke det siste til noen lett øvelse. Norske arbeidsplasser og bedrifter hadde stått sterkere, vært tryggere og mer optimistiske om man allerede nå hadde reversert skatteøkningene for 2009. I Norge øker Regjeringen skatten på arbeidsplassene og bedriftene. I andre land reduserer man den, uansett parti, for å møte de dårligere tider. Våre danske kollegaer fra finanskomiteen i Folketinget kunne ved sitt besøk i dag fortelle om en skattepakke på 9 milliarder kr fra januar i Danmark. Skattepolitikk må nå være viktigere enn skatteretorikk av den typen Regjeringen fører. Hvis det finnes en retorikk som er viktig nå, er det den som sier at politikerne setter pris på mennesker som vil ta i et tak, som vil jobbe, som vil skape arbeidsplasser, som vil skape bedrifter, skatteinntekter og velferd. Det er vanskelig å skjønne at ikke det er mulig for denne regjeringen å drive fordelingspolitikk med det økonomiske utgangspunkt man har, uten å måtte svekke norske arbeidsplasser og norske bedrifter. Jeg har til slutt lyst til å kommentere en replikk som dukket opp her i dag, fra Marianne Aasen om Handelshøyskolen i Bergen og deres seminarer om arveavgiften. Jeg tror det er fullt mulig å drive seminarer i Bergen om arveavgift, men jeg tror faktisk, i motsetning til representanten Aasen, at når man går ut og treffer bryggerieiere og fagorganiserte, man kan reise fra Bergen og inn i fjordene til ethvert familiehotell som har gått i arv i generasjoner, og se hvordan situasjonen er, så ser man faktisk at det finnes store problemer ved å overta på den måten. Høyre har i denne innstillingen presentert en rekke gode forslag. De forslagene som ikke allerede er fremsatt, tar jeg herved opp, enten vi står alene om dem eller sammen med andre – det er for det meste det siste.