Mímir Kristjánsson (Rødt), 2022-03-17:
La meg begynne med å sitere en politisk tenker som har betydd veldig mye for meg, nemlig Wenche Myhre. Hun synger: Når man blir 66, først da tar livet til Når man blir 66, da gjør man som man vil Når man blir 66, først da blir livet kult Når man blir 66, kan man trå til for fullt Det er et litt dårlig rim på slutten der. Wenche Myhres politiske filosofi har en svakhet ved seg, og det er at det er en god tanke, men den fungerer ikke i praksis. Tro meg, den typen politisk filosofi kjenner vi godt til i Rødt. Realiteten er at veldig mange som fyller 66 år i dette landet, overhodet ikke kan gjøre som de vil. Realiteten er at 150 000 nordmenn lever på minstepensjon: 223 000 kr i året hvis man er enslig. Det er altså et beløp som er langt under fattigdomsgrensen. Det er et beløp som det ikke er mulig å leve et verdig liv på, i alle fall ikke når strømprisene, matprisene, boligprisene og bensinprisene når de nivåene vi ser i dag. Da skulle man jo tro at det var et stort flertall i denne salen for å øke og løfte minstepensjonene. Man skulle jo tro at vi i Norge var kommet så langt at alderdom ikke skulle være ensbetydende med fattigdom. Derfor er det overraskende at det som i dag skjer, er at en politisk hestesko bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Høyre stemmer ned et forslag fra en politisk mothestesko bestående av SV, Fremskrittspartiet og Rødt om å få en politisk opptrappingsplan – en forpliktende plan for å løfte minstepensjonene opp til fattigdomsgrensen. Det er altså ikke sånn at det skal bli lukrativt å være minstepensjonist i framtiden; det eneste vi ber om, er at man ikke skal være fattig når man lever på minstepensjon. Det som vedtas her i dag, vil tvert imot bety at minstepensjonistene får mindre å rutte med framover. Man vedtar ikke bare ikke en økning; man vedtar en ny underregulering. Representanten Moflag sa at man i dag fjerner underreguleringen. Det er ikke riktig. Man vedtar en ny type underregulering som, hvis den får virke, innebærer at norske minstepensjonister vil tape 20 000 lønnskroner fram til 2040. Minstepensjonistene skal altså bli 20 000 kr fattigere fram til 2040. Så sier mange av partiene her: Jo, men minstepensjonistene vil få et løft en gang i framtiden. Vi venter på pensjonsutvalget. Vi venter på lønnsoppgjøret. Vi venter på statsbudsjettet. Vente, vente, vente – minstepensjonistene venter på Godot, de. Han kommer aldri. Minstepensjonistene har ventet i mange tiår på å få løftet sine pensjoner, og altfor lite har skjedd. Det er ingen troverdighet i denne ventingen, og dessverre er det sånn at all verdens minstepensjonister heller ikke har så god tid og så mange år til å vente. Skal man få gjort noe med dette, er man rett og slett nødt til å få litt mer hastverk enn man har. Til slutt er jeg nødt til å ta et oppgjør med en av de mest brukte og misbrukte flosklene i norsk poltikk, nemlig: Det skal lønne seg å jobbe. For det første lønner det seg for alle praktiske formål alltid å jobbe i Norge. For det andre er det ikke frivillig når man velger å gå av med pensjon. Når man hører på politikere, framstilles det som om folk velger mellom å gå av med pensjon eller å bli stående i jobb litt ekstra. Det er klart at hvis jobben er som min – å springe opp på og ned fra talerstolen – er det sikkert realiteten. Den eneste slitasjeskaden jeg risikerer å få, er jo å slite ut tungebåndet. Men vanlige folk i vanlige yrker må jo gi seg lenge før noen form for pensjonsalder fordi de har slitt ut ryggene sine, slitt ut knærne sine, ødelagt kroppene sine. For dem er det ikke et spørsmål om valg – å velge å stå litt lenger fordi de er motivert i jobben. Det er et spørsmål om tvang. Jobben har slitt dem ut. Den har fratatt dem muligheten til å jobbe videre. Jeg må jo si jeg synes det er underlig at man nærmest skyver lavtlønte foran seg for å holde pensjonene nede. Hvis man er så opptatt av at det skal lønne seg å jobbe, finnes det en nærliggende løsning, og det er å få opp lønningene til vanlige folk og folk i dårlig betalte yrker. Det kan ikke alltid være sånn at den eneste måten i Norge det skal lønne seg å jobbe på, er å presse trygder og pensjoner ned.