Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2007-04-24:
I en rettsstat som den norske er rettsapparatet helt avhengig av tillit i befolkningen. Domstolene skal være garantister for rettssikkerheten, og dette stiller strenge krav til domstolenes myndighetsutøvelse, kompetanse, uavhengighet og åpenhet – krav som må innfris, skal domstolene ha den nødvendige tillit og legitimitet. I løpet av det siste tiåret er det gjennomført flere store strukturreformer i rettsapparatet for å sikre domstolenes stilling i samfunnet. Det viktigste grepet var å skille ut en egen domstolsadministrasjon med et eget styre. I denne forbindelse vedtok Stortinget å lovfeste regler for dommernes adgang til å påta seg sidegjøremål. Ordningen ble innføring i 2002 og går i korthet ut på at alle dommeres sidegjøremål skal registreres. Hensikten med registeret er å sikre full åpenhet, og at ingen skal behøve å være i tvil om dommernes uavhengighet. Reglene om registrering av sidegjøremål gjelder for dommere i alle instanser, inkludert dommerfullmektigene. Begrepet «sidegjøremål» omfatter medlemskap, verv eller andre engasjementer i eller for foretak, organisasjoner, foreninger eller organ for stat, fylkeskommune eller kommune. Det ble også vedtatt at i en del tilfeller må sidegjøremålet godkjennes før dommeren kan ta på seg oppdraget. Dette gjelder oppdrag som kan medføre at dommeren kan bli inhabil, som kan medføre at arbeidet i dommerstillingen sinkes, oppdrag i næringsvirksomhet, i private tvistesløsingsnemnder, som medlem av voldgiftsrett m.m. Men til tross for disse begrensningene ser vi likevel en utvikling der enkelte dommere har mange sidegjøremål ved siden av dommervervet. Dagens Næringsliv presenterte før jul en statistikk som viser at fire av 19 dommere i Høyesterett deltar eller nylig har deltatt i voldgiftssaker. Også flere av dommerne i Borgarting lagmannsrett har deltatt i voldgifter, og en rask sjekk på domstolsadministrasjonens register over dommernes sidegjøremål viser at dommere også ved andre tingretter og lagmannsretter deltar i voldgifter. I tillegg kan det synes som dommere blir stadig mer ettertraktet i forskjellige granskninger. Sist så vi det i Valla-saken, der førstelagmann Nils Erik Lie deltok i granskingsutvalget. Enkelte av sidegjøremålene er omfattende. Dette gjelder både voldgiftssaker og andre saker som granskinger eller private verv. Dagens Næringsliv har omtalt dommere som skal ha tjent mer som voldgiftsdommer enn i sitt ordinære arbeid som dommer. Denne utviklingen reiser mange problemstillinger. Det finnes mange oppgaver som dommere er spesielt egnet til å ta på seg ut fra sin uavhengighet og trening med å se saker fra mange sider, og innenfor mange samfunnsområder vil det være behov for dommernes særegne kompetanse. Derfor er f.eks. mange dommere oppnevnt i offentlige utvalg. Sidegjøremål kan også bidra til å gi dommerne større samfunnsinnsikt og samfunnsforståelse som vil komme dem til nytte i deres dommergjerning. Dessuten har selvfølgelig dommere den samme retten som alle andre til å delta i organisasjoner og påta seg verv. Men det blir likevel problematisk når sidegjøremål kan bidra til at det stilles spørsmål ved habiliteten og uavhengigheten til den enkelte dommer. Dersom det skapes et inntrykk av at enkelte dommere gjennom sine sidegjøremål representerer spesielle interesser, parter eller holdninger, er det svært uheldig, fordi det kan skade tilliten til både domstolene og dommerne. Uavhengighetsprinsippet må være grunnleggende i forhold til dommergjerningen. Jeg mener også at det kan stilles spørsmål ved dommeres uavhengighet på et mer prinsipielt plan, når en dommer kan mer enn fordoble lønnen sin ved å ta sidegjøremål som voldgift. Det blir også problematisk når sidegjøremålene blir så mange eller omfattende at det går ut over det ordinære arbeidet som dommer, og det er reist spørsmål fra flere hold om tidsbruken til enkelte dommere og praksisen som eksisterer i forhold til dette i enkelte domstoler. Høyesterettsjustitiarius Tore Schei har både tatt opp med justiskomiteen i våre møter med Høyesterett og uttalt til flere medier at han er kritisk til praksisen rundt dommeres sidegjøremål, bl.a. fordi det kan gå ut over det daglige arbeidet. Ifølge Dagens Næringsliv er Scheis holdning at dommere må være svært restriktive med hva de påtar seg utenom jobb, og at mange har for mange og for krevende oppgaver ved siden av domstolen. Jeg må si at jeg deler Scheis skepsis til at for mange dommere tar på seg for mange sidegjøremål. Skal vi ha balanse i straffesakskjeden, må saksbehandlingstiden ved domstolene ned, og Stortinget har derfor vedtatt krav til saksbehandlingstiden. Domstolene og Domstoladministrasjonen har gjort et stort arbeid med å få ned saksbehandlingstiden, og flere domstoler, både i første- og andreinstans, innfrir i forhold til Stortingets krav. For første gang i måleperioden er tingrettene samlet sett innenfor målet om gjennomsnittlig saksbehandlingstid for straffesakene i 2006. For de sivile sakene er det også en økende tendens til at tingrettene kommer innenfor målet. Men situasjonen er ikke like bra i lagmannsretten. For straffesaker med lagrette var snittet i 2006 på 6,2 måneder, med meddomsrett 5,2 måneder og for andre straffesaker 4,6 måneder. Dette ligger over Stortingets krav om en saksbehandlingstid på 3 måneder. Heller ikke når det gjelder sivile saker, oppfyller alle lagmannsrettene Stortingets krav om en gjennomsnittlig saksbehandlingstid på seks måneder, og det er spesielt Borgarting lagmannsrett som har lengst saksbehandlingstid og flest restanser, både når det gjelder sivile saker og straffesaker. Når det gjelder straffesaker i meddomsrett, hadde Borgarting f.eks. en gjennomsnittlig saksbehandlingstid på syv måneder og 11,7 måneder når det gjaldt sivile ankesaker, altså langt over Stortingets krav på 6 måneder. Domstoladministrasjonen har prioritert å få kontroll med saksbehandlingstiden ved Borgarting, og jeg mener derfor det er grunn til å spørre seg om en av grunnene til at Borgarting ikke klarer å oppfylle kravet, kan ligge i at mange dommere i denne lagmannsretten har mange og til dels omfattende sidegjøremål. Dette er i så fall en uheldig praksis. Balanse i straffesakskjeden kan bare oppnås fra domstolenes side gjennom å levere i forhold til saksbehandlingstid, og det er et viktig rettssikkerhetsprinsipp at en sak skal avgjøres raskt – selvsagt også på en kvalitetsmessig god måte – slik at både offer og tiltalt kan få en avklaring og komme seg videre i livet. Jeg registrerer også at det er reist spørsmål ved om registreringen av dommernes sidegjøremål fungerer tilfredsstillende. Det er i dag anført en beløpsgrense på 200 000 norske kroner, og det er blitt hevdet at det ikke bør eksistere en grense ettersom det ikke er beløpets størrelse som avgjør hvorvidt det foreligger såkalte interessekonflikter. Den samme innvendingen er også blitt framført i forhold til at eierskap under 10 pst. ikke skal registreres, og det hevdes at dersom et slikt register skal ha en verdi, må alle mulige interessekonflikter åpent deklareres, uten unntak. Det er fem år siden vi fikk på plass sidegjøremålsregisteret og ordningen med at enkelte sidegjøremål skal godkjennes. Dette har gjort at vi i dag har et system som sikrer større grad av åpenhet og innsyn i rettsapparatet, noe domstolen er avhengig av skal den ha tillit og legitimitet i befolkningen. Jeg mener likevel at praksisen med at dommere har mange og/eller omfattende sidegjøremål, reiser flere problemstillinger knyttet til dommernes uavhengighet og upartiskhet. Det er også grunn til å stille spørsmål om dette går ut over domstolens effektivitet og saksbehandlingstid, noe som i så fall svekker rettssikkerheten. Jeg vil derfor spørre hva justisministeren vil gjøre for å få en klarere praksis knyttet til dommeres sidegjøremål både med hensyn til ressursbruk og sakens mer prinsipielle sider.