Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Kashmir-konflikten er en konflikt som en rekke nordmenn med bakgrunn i regionen følger med bekymring og interesse. Som det har blitt påpekt, er den drøyt 60 år gammel. Det har vært et konfliktområde med tre kriger, sterk militær tilstedeværelse og gjentatte gnisninger og konfrontasjoner mellom India og Pakistan. Det er en konflikt som undergraver grunnleggende menneskerettigheter for de ti millioner menneskene som bor der. Det er overgrep, drap og forsvinninger, og mange er også rammet humanitært av ustabiliteten som en slik konflikt fører med seg. Det er samtidig en konflikt som India og Pakistan allerede i 1972 ble enige om å løse bilateralt. Det er et ansvar de må ta. Konflikten bidrar imidlertid også til å forsterke konfliktene i en konfliktfylt region. Derfor er det grunn til bekymring for at en mer ustabil og urolig sikkerhetssituasjon i Afghanistan – hvis det skulle skje når ISAF-operasjonen avsluttes – kan gjøre det enda vanskeligere for India og Pakistan å finne en løsning i Kashmir. Mistilliten landene imellom har stukket dypt. Da utenrikskomiteen var i Genève for vel tre år siden og hadde et frokostmøte hvor bl.a. den pakistanske ambassadør var til stede, og temaet var nedrustning, hevdet ambassadøren at India rustet opp for å kunne føre krig mot Pakistan og Kina samtidig. Det sier mye om hvor dypt mistroen og mistilliten stikker. Vi får håpe at dialogen de siste årene har dempet mistroen og bygd mer tillit. Jeg har ikke noe å tilføye eller, jeg hadde nær sagt, trekke fra de analyser som utenriksministeren, og for så vidt interpellanten, ga når det gjelder de regionale konsekvensene av at ISAF-operasjonen i Afghanistan avsluttes neste år. Vi vet ikke hvordan situasjonen i Afghanistan vil bli, og hvordan eventuell uro der vil spille over, eller om arbeidsløse urostiftere vil finne seg nye områder å jobbe i. Det viktigste er kanskje at Istanbul-samarbeidet som er etablert, forblir en viktig arena, nettopp for å møte utfordringene i Afghanistan i en regional sammenheng. Afghanistan er et land som har utfordringer nok, når det gjelder sikkerhet så vel som økonomisk utvikling, om landet ikke også skal forbli en arena for konflikter mellom naboland. Jeg har lyst til å peke på en viktig lærdom som vi bør trekke av dette. Det ble altfor lenge lagt for ensidig vekt på den militære siden av operasjonen i Afghanistan og for lite på den politiske, både innad i landet og regionalt. Den amerikanske tilnærmingen, spissformulert i president Bush’ begrep «ondskapens akse», sto altfor lenge i veien for en politisk tilnærming som omfattet alle grupperinger. I dag erkjenner alle at det ikke er realistisk med en politisk løsning som kan gi grunnlag for et stabilt Afghanistan, uten at også Taliban involveres og inkluderes. Jeg sier dette også med adresse til opposisjonspartiene. Arbeiderpartiet er ofte blitt kritisert fordi vi har erkjent behovet for å snakke med alle parter i en konflikt, fra Yasir Arafat til Hamas og Taliban. At noen står for en politikk, verdier og metoder vi tar avstand fra, må ikke få stå i veien for en mulig vei bort fra vold og krig, til en politisk og fredelig løsning. Fred må som kjent skapes mellom fiender, mellom venner bør det jo allerede eksistere.