Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-06:
Norge deltar i dag i en krigføring i Afghanistan der vi har jagerfly over Afghanistan, og der vi har norske piloter som flyr over Afghanistan. Grunnlaget for Norges deltakelse i Afghanistan kan i aller høyeste grad diskuteres. Vi har en internasjonal debatt omkring en eventuell framtidig krig i Irak. Det er helt seriøst diskutert om Norge kan bli en av de krigførende parter i forhold til en deltakelse i krigføring i Irak. Grunnlaget for norsk deltakelse i en krig i Irak kan i høyeste grad diskuteres. Vi ser at NATO er i ferd med å endre strategi fullstendig fra et forsvarskonsept der hovedpremissene som har vært lagt til grunn, har vært å forsvare de deltakende land mot angrep utenfra. I stedet for det NATO som vi gikk inn i, ser vi en endring av NATO til et NATO som søker å angripe trusler utenfor eget område. Det er en helt ny strategi som i aller høyeste grad kan diskuteres. Det vi ser i Norge i dag, er at det ikke diskuteres i det hele tatt. Høsten 1965 inviterte daværende utenriksminister John Lyng fra Høyre til en åpen debatt i akkurat den samme salen som nesten er tom her i dag, og det var en sal som var fylt, der alle parti deltok aktivt, i en situasjon hvor USA var i krig med Vietnam, og hvor Høyre i utgangspunktet hadde stilt seg positivt til krigføringen. Likevel inviterte daværende utenriksminister John Lyng til en åpen debatt omkring spørsmålet, for han så at det hadde sine prinsipielle sider, og han ønsket at flest mulig partier skulle delta i den debatten. I 1965 var Norge i en alliansepakt mot Sovjetunionen og Warszawapakten, og den kalde krigen rådde grunnen. I dag er det vanskelig å definere Norges ytre fiender. I dag inviteres vi ikke til å delta i noen slik debatt, tvert imot søker både utenriksminister Jan Petersen og forsvarsministeren å legge lokk på den type debatt fordi norsk politikk ligger fast. Man er så utrygg på den politikken som skal ligge fast, at man ikke tar sjansen på å stille den til åpent skue og debatt. Illustrasjonen på behovet for åpenhet i det norske samfunnet har vi fått gjennom de siste ukene, gjennom «Brennpunkt»-programmet om Mehamn-ulykken. Selv stilte jeg spørsmål til samferdselsministeren i Regjeringen i mars om den samme ulykken. Den gang var det i NRK Finnmark oppe informasjon om ulykken som for så vidt var kjent allerede i 1988, gjennom boka «Ingen kjent trafikk» av Oddvar Kristoffersen, Bjørn Nilsen og J. Ludvig Solvang. Det er ikke fremkommet spesielt mange nye opplysninger siden den gang. Men et klima for en fornyet granskingskommisjon var det ikke i april i 2002. Samferdselsministeren svarte den gang: «Jeg kan ikke se at det er fremkommet noen nye opplysninger som tilsier at en eventuell ny undersøkelse vil kunne tilføre saken ytterligere materiale.» Det er ikke kommet til noen vesentlige opplysninger siden den gang. Men i dag erkjenner Regjeringen at man skal ha en granskingskommisjon, og man erkjenner at det er Stortinget som skal være ansvarlig for det. Hva er årsaken til at Regjeringen erkjenner det? Uten en fri, uavhengig presse som setter søkelys på det både storting og regjering foretar seg, hadde det aldri, aldri blitt oppnevnt noen ny granskingskommisjon omkring Mehamn-ulykken i regi av Stortinget. Det synliggjør samferdselsministerens svar i april. For det er gjennom media, gjennom den frie pressen, at det skjer. Derfor er det beklagelig at Regjeringen ikke har en vilje, et mot, til å debattere – i en situasjon der Norge befinner seg i en krig – åpent spørsmålene omkring Norges engasjement og konsekvensene av det. Derfor er det beklagelig at Regjeringen ikke inviterer til en debatt, slik som John Lyng gjorde i 1965, omkring helt sentrale utenrikspolitiske spørsmål som har med Norges skjebne å gjøre. De spørsmålene har det norske folk krav på å kunne ta stilling til, nettopp ut fra de åpne debattene. Slik som Regjeringen nå legger det opp, vil det være svært vanskelig i opinionen å danne seg et klart inntrykk av hva Regjeringen foretar seg, og hva som er den reelle situasjonen både i Afghanistan og i øyeblikket i Irak, ut fra Regjeringens tilrettelegging av informasjonsflyten. Det er svært betenkelig, og det gir grunn til ettertanke at det som var mulig i 1965, ikke skal være mulig i dag.