trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Fra de borgerlige partiene har det vært tatt opp hvor krevende det kan være for de uorganiserte, med mangel på rettigheter og innflytelse. Ja, det er faktisk tilfellet, men dette gjelder ikke bare ved permittering. Dette gjelder gjennom hele året, at mange av de uorganiserte opplever at man ikke har innflytelse over sin egen virksomhet. Man må engasjere seg i større grad enn bare ved de store omstillingsprosessene i bedriftene. Regjeringspartiene har skrevet at forslaget om å innføre individuelle drøftinger kan «være til skade for hele permitteringsinstituttet», og det er blant de forslagene som bl.a. har vært framme i forhold til kollektiv drøftelse, hvor man ikke har en tillitsvalgt som man kan drøfte med. Og det dreier seg om individuell drøftelse. Man kan tenke seg at en større bedrift må gjennomføre individuelle drøftelser med hver enkelt arbeidstaker i en periode hvor man har veldig kort tid på å avklare. Vi i flertallet ønsker at mange flere skal være organisert. Det å ha medbestemmelse i sin bedrift er avhengig av at både arbeidsgivere og arbeidstakere tar sitt ansvar ved å organisere seg, slik at man får to mer likeverdige parter. For en liten tid tilbake, da vi innførte bl.a. den årlige drøftelsesplikten i forbindelse med midlertidige ansettelser, var de borgerlige partiene imot og mente at dette ville være en byråkratisk ordning for bedriftene. Men noen av dem som er mest utsatt i arbeidslivet i dag, er jo spesielt de som har usikre arbeidsforhold, enten man er vikarer eller har andre usikre arbeidsforhold. Derfor gleder jeg meg veldig til neste sak, interpellasjonsdebatten som virkelig dreier seg om noen av de mest sårbare i norsk arbeidsliv, og hvilke offensive tiltak høyresiden vil komme med der for å sikre at man også i de delene av arbeidslivet hvor man ikke er godt organisert, får muligheter til en anstendig inntektsutvikling og sikre og ryddige arbeidsforhold. Jeg er redd for at jeg blir skuffet etter den debatten, men ser fram til den med håp om at høyresiden kan være mer offensive for å sikre medinnflytelse i arbeidslivet, også der hvor det ikke er i dag.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-03-28:
Først vil jeg takke statsråden for at hun legger an en mer moderat tone, en litt mer konstruktiv tone enn andre fra partiet. Ja, det er en rettspraksis på området. Men det er også sånn at flere, både arbeidstaker- og arbeidsgiverorganisasjoner, mener at dagens regelverk er mangelfullt. Jeg tenker da at det er noe som vi som politikere er nødt til å forholde oss til, uavhengig av om det finnes en rettspraksis på området. Veldig mange arbeidstakere og arbeidsgivere mener at dagens beskyttelse av ikke-tarifforganiserte er mangelfull. Så hvordan responderer statsråden til dem som er klar over at det er en rettspraksis i dag, men mener at den ikke er tilstrekkelig god?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-03-28:
Presidenten får tilgi en smule uærbødighet, men jeg holdt på å si at representanten Henriksen skal være glad for at jeg ble avbrutt midt i måltidet, for hvis jeg hadde fortsatt, så tror jeg blodsukkeret ville vært så høyt at jeg hadde slått til enda mer! For det har jo overhodet ikke noe å si hvor mange ganger Høyre sier at vi ønsker et organisert arbeidsliv i Norge. Jeg gjentar gjerne det som både Erna Solberg, undertegnede og flere andre har sagt, nemlig at det er en fordel og en styrke for det norske arbeidslivet at vi har et organisert arbeidsliv. Men så er den store forskjellen at der Arbeiderpartiet lytter med ett øre til LO og har en stor propp i det andre, så er Høyre i stand til å lytte til flere deler av det norske arbeidslivet. Vi lytter til organisasjonene, arbeidstakerorganisasjonene. Vi lytter også til dem som er uorganisert. Og ikke minst er vi også i stand til å lytte til vanlige arbeidstakere som er fagorganisert lokalt. Denne turnussaken er et veldig godt eksempel på det. Da Jan Davidsen var i mitt hjemfylke, Telemark, under valgkampen sist, ble han møtt av ganske irriterte lokale tillitsvalgte i Fagforbundet. De var irritert fordi Fagforbundet sentralt hadde satt foten ned for et lokalt forsøk med såkalt alternativ turnus. Jeg er faktisk lite grann opptatt av at man også skal lytte til lokale tillitsvalgte, i Fagforbundet lokalt i Telemark, og ikke bare proppe øret fullt og ikke lytte når de snakker, og bare ha øret rettet mot Youngstorget og fagforeningstoppene.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-03-28:
Jeg skal ikke gjenta det andre talere har sagt om viktigheten av og behovet for TT-ordningen. Jeg har bare lyst til å si at jeg tror at vi etter hvert har kommet til å se på TT-ordningen på en litt annen måte enn det som opprinnelig kanskje var tenkt, en ordning som skulle kompensere for manglende kollektivbruk. Jeg tror flere og flere av oss, også partiene her på Stortinget, ser at det er en ordning som veldig mange mennesker er avhengig av for å kunne fungere på en tilnærmelsesvis normal måte. Utgangspunktet vårt i all tilretteleggingspolitikk må være at ingen skal få mer enn andre, men noen trenger lite grann mer for å få samme muligheter som andre mennesker har. Det er et utgangspunkt som jeg tror komiteen etter hvert blir enig om. Så er det sånn i politikken at det er to ting man skal gjøre. Av og til skal man påpeke hvor lite de andre gjør, og av og til skal man være med på å få ting til å skje. Jeg har lyst til å si at i denne saken tror jeg faktisk vi kan være med på å få noe til å skje. Derfor synes jeg det også er veldig bra at organisasjonene, da de var i kontakt med komiteen, understreket at de ønsket flere forsøk i flere fylker, og at de ser på det som et avgjørende steg i riktig retning. Derfor er Høyre med på det, men selvfølgelig med en helt klar intensjon om at dette skal ende i en nasjonal ordning som er god og tilfredsstillende for alle, som bl.a. jeg før valget var med på å love de organisasjonene som krevde det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-03-28:
Nå er det jo slik at Kristelig Folkeparti og Høyre har et forslag her, som vi godt kan la de rød-grønne stemme mot, og vi kan godt reise rundt og fortelle at de rød-grønne stemte mot et svært moderat forslag fra organisasjonene om å innføre begrensede forsøksordninger som et steg mot en utvidelse, altså et ansvarlig forslag fra organisasjonene. Vi er imidlertid partier som er opptatt av å få noe gjort, men vi har ikke lyst til å gjøre det hvis det bare ender med at det legges i en skrivebordsskuff i departementet. Så det krever jo litt, også dette å gjøre om til oversendelsesforslag. Jeg skal ikke spørre om noen tidfesting av det, men jeg har lyst til å stille statsråden et konkret spørsmål: Foreligger det planer, og kommer de til å bli gjennomført, som innebærer at man får satt i gang disse forsøksordningene, slik som bl.a. er foreslått av Høyre og Kristelig Folkeparti, og med støtte av et ganske bredt flertall i komiteen?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2011-03-28:
Jeg ønsker noen oppklaringer fra statsråden, for i sitt innlegg sier hun at det fungerer helt greit sånn som det er i dag. Samtidig viser hun i avslutningen i sitt innlegg til sitt brev til komiteen, der hun sier hun vil se nærmere på regelverket i forbindelse med at man legger frem endringer i arbeidsmiljøloven. Det er nettopp det Fremskrittspartiet har foreslått, altså endringer, og hvis statsråden også legger frem forslag til endringer, er jo det en lovfesting. Så spørsmålet burde være ganske enkelt: Er statsråden for eller imot lovfesting av permittering? I så fall, hvilke endringer skal gjøres som gjør at det blir bedre for de permitterte? Her taler statsråden med to tunger og bruker begrep som «drøftingsplikt» osv. Skal man lovfeste den drøftingsplikten, eller skal man bare vurdere den? Hva legger hun i begrepet «vurdere»? Er det det at hun tar opp en lapp fra bordet, leser den og legger den i skuffen etterpå?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2011-03-28:
For det første har jeg lyst til å undersøke om jeg hørte rett, da jeg hørte representanten Pollestad på talerstolen, for han mente at de reglene som vi foreslår her i dag, ikke er gode nok og viser seg ikke å kunne fungere godt nok. Hva er det med de reglene som ikke er godt nok, og som ikke vil fungere godt nok? Han viser også til EU-regelverk. Det synes jeg er en interessant innfallsvinkel – at Senterpartiet nesten beskytter seg bak EU-regelverket for å gjøre fornuftige, kloke og nasjonale lovendringer. I så fall er det en ny politikk fra Senterpartiet. Hvis jeg hørte riktig når det gjelder EU, lurer jeg på hvilke forslag vi har fremmet som eventuelt er i strid med EU-regelverket. Jeg klarer ikke helt å se for meg det. Så er jeg også litt glad for at statsråden, som er et eller annet sted i salen, presiserer at om vi lovfester dette, vil det ikke skade og svekke permitteringsinstituttet, som Arbeiderpartiets hovedtalsmann sa det ville gjøre. Det synes jeg er en nyttig og grei avklaring. Jeg håper også at Arbeiderpartiet i ettertid er såpass ærlig overfor seg selv og sine politiske motstandere at de bruker en og samme retorikk – at de blir enig med seg selv om hva som er gjeldende på dette området. Så har jeg fortsatt ikke fått klarhet i de spørsmålene jeg stilte i mitt hovedinnlegg. Jeg regner med at jeg ikke får noe svar på dem heller. Men når man går så høyt ut og sier fra talerstolen og i innstillingen at det vil svekke permitteringsinstituttet og at det vil føre til et dårligere bedriftsdemokrati, synes jeg med respekt å melde at man burde være tydeligere og komme med klare svar tilbake og presisere hva det er som er uhensiktsmessig med de forslagene vi nå fremmer, og på hvilken måte det vil svekke permitteringsinstituttet. Eller var det bare en floskel som man brukte fra denne talerstolen, fordi man har fått det på argumentasjonslisten sin fra en del folk man har kontakt med i LO? Jeg synes det derfor var en nyttig presisering fra statsråden. Men det hadde vært veldig greit å utfordre Arbeiderpartiet på det, slik at man iallfall ikke bare slenger fra seg slike påstander uten i det minste å kunne gjøre rede for dem.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2011-03-28:
Etter Senterpartiets mening er det et viktig utgangspunkt at arbeidsmiljøloven skal inneholde de viktigste reglene som gjelder i arbeidslivet. Adgangen til å permittere er en sentral del av regelverket som gjelder for norsk arbeidsliv. Det bør, etter Senterpartiets mening, gjenspeiles i arbeidsmiljøloven. De forslagene vi stemmer over i dag, har betydelige mangler, og jeg mener at det er rom for å gå dypere inn i problemstillingen før en konkluderer. Jeg er derfor glad for at dette spørsmålet skal behandles i den varslede stortingsmeldingen om arbeidsmiljøet. Vi har registrert LOs og NHOs motstand mot forslaget, og jeg har full respekt for deres syn på saken. Men jeg sliter litt med å forstå den tyngden som de legger inn i sin motstand, og den begrunnelsen de bruker. I et stadig mer internasjonalt arbeidsliv er det viktig med klarhet, og som et generelt prinsipp bør regler som gjør inngrep i den enkelte borgers rettigheter, være nedfelt i lovs form av Stortinget. En sånn regelbruk gjelder også som et generelt prinsipp innenfor EU-retten. Her stilles det krav om at lovgivningen skal være presis, klar og forutsigbar. Det er ikke sånn, som opposisjonen hevder, at de uorganiserte er rettsløse. Det gjelder ulovfestede regler. Dem er det mulig å finne ut av, men det kan ikke være sånn at hvis det skulle skje en endring i rettstilstanden, er en avhengig av at Arbeidstilsynet oppdaterer sine nettsider for å skape klarhet rundt det. Jeg vil også peke på at permitteringsinstituttet som en har i dag, i all hovedsak fungerer godt. Regler som er foreslått, bl.a. om individuell drøftingsrett, vil jeg betrakte som en teoretisk nyskapning, som jeg frykter vil svekke fleksibiliteten i norsk arbeidsliv og kunne føre til økt bruk av oppsigelser. Drøftinger med adhoctillitsvalgte, som også er foreslått, vil etter min mening kunne virke på samme måten. Jeg ser fram til det videre arbeidet med denne saken. Vi må sørge for at permitteringsordninger svarer på arbeidslivets behov og samtidig er klare og lett tilgjengelige. Det er det sentrale, og det har statsråden varslet i sitt brev til Stortinget at hun vil komme tilbake til i en stortingsmelding senere. Avslutningsvis til representanten Røe Isaksen om dette å stemme: For meg er ikke spørsmålet om lovfesting av permitteringer et grunnleggende verdispørsmål. Jeg stemmer i tråd med det som flertallet har blitt enige om. Og det er stor forskjell på det at en representant fra et regjeringsparti stemmer i tråd med regjeringens ønske, og det at en representant fra et opposisjonsparti stemmer mot sin egen overbevisning for å sikre flertall for et forslag fra en flertallsregjering. Så jeg støtter den innstillingen som ligger her, og vi skal jobbe videre med disse spørsmålene.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2011-03-28:
Jeg vil knytte noen kommentarer til innlegget fra representanten Eriksson fra Fremskrittspartiet. Jeg mener at det er betydelig uklarhet rundt de forslagene som er lagt fram. Jeg opplever bl.a. at de ikke svarer på den problemstillingen som statsråden løfter fram, nemlig hvordan lovreglene skal utformes for å møte det mangfoldet som norsk arbeidsliv faktisk består av. Jeg kan trekke fram en konkret problemstilling som jeg mener er relevant i dette. Det er spørsmålet om hvorvidt det ved en eventuell lovfesting skal være snakk om formregler eller absolutte gyldighetsregler, dvs. at brudd på reglene fører til at oppsigelsen er ugyldig. Dette er relevante spørsmål som jeg mener det er grunn til å gå dypere inn i. Jeg fant også, noe sjeldent, støtte for dette i EU-retten. Det går først og fremst på lovgivningsprosessen, og i norsk rett er det jo et viktig prinsipp at det skal være klarhet rundt regler som betyr inngrep i folks rettstilstand. I så måte ble henvisningen til EU-retten brukt som et forsvar for en lovfesting. Så skal jeg heller ikke legge skjul på at Senterpartiet jo har betydelig sans for forslaget, og vi vil jobbe ufortrødent videre med det. Og vi ser fram til at man kommer tilbake med en bredere omtale av dette i forbindelse med den varslede stortingsmeldingen om arbeidsmiljø.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2011-03-28:
Jeg vil starte med å takke interpellanten for interpellasjonen. Han visste ikke hvor aktuell den var da den ble fremmet. Den har blitt svært aktuell nå. Det enkle utgangspunktet er at vikarer er noe som en skal bruke når en har behov for en vikar. Men en ser at vikarbyråer gjør seg gjeldende i stadig flere sektorer i samfunnet. Jeg vil i mitt innlegg først og fremst fokusere på omsorgssektoren, der vikarbyråene har vært i medias søkelys i det siste. Senterpartiets utgangspunkt er at vi ønsker et best mulig tjenestetilbud i omsorgssektoren. Det gjør at vi er villige til å se på andre løsninger enn bare de offentlige for å løse framtidens omsorgsutfordringer. Vi er likevel sterkt kritiske til bruken av private, kommersielle aktører som høyresiden dyrker. Kort oppsummert er Senterpartiet for at det offentlige skal ha et klart og tydelig hovedansvar, at det skal finnes rom for private initiativ i form av faglige og idealistiske alternativer til det offentlige tilbudet, og at de private, kommersielle aktørene bør ha mindre spillerom enn det de har i dag. Adecco-saken har avdekket grunnleggende svakheter ved høyresidens vikarbyråtenkning. Vi har i for stor grad basert bemanningen i omsorgsyrkene på import av arbeidskraft og innleie av vikarer. Det har blitt akseptert lavere fast bemanning enn det som trengs til ordinær drift. Det er klart at den som har reist langt for å ta seg arbeid her til lands for en kortere periode, vil akseptere dårlige arbeidsvilkår og lengre arbeidstid enn det vi regner for helsemessig forsvarlig. På sikt kan det undergrave arbeidsvilkårene i omsorgsyrkene ytterligere, og jeg tror det kan motvirke den rekrutteringen vi er helt avhengige av i omsorgsyrkene i årene framover. Adecco-saken handler ikke bare om Adecco. Den handler om prisen som ansatte og pleietrengende har betalt for et privatiseringseksperiment. Det er på mange måter et ideologisk drevet eksperiment. Tenk bare på hva som ligger i begrepet «effektiv eldreomsorg». Pleie av eldre og syke handler i stor grad om å ha tid til den som trenger pleie og omsorg. Det handler om ansatte som har tid til å prate og ikke minst til å lytte. Det handler om at brukeren blir sett og verdsatt. Det handler ikke om å gi omsorg til flest mulig på kortest mulig tid. Jeg mener, og Senterpartiet mener, at Adecco-saken må reise en debatt om effektiviseringens pris. Akkord og raske operasjoner kan være riktig når det handler om å skru sammen en bil eller å plukke jordbær, men det har lite på et sykehjem å gjøre. Det er ingen tvil om at det stort sett er de pleietrengende og de ansatte som har betalt effektiviseringens pris og den gevinsten som konkurranseutsettingen eventuelt har gitt. Jeg og Senterpartiet mener derfor det er på tide å bygge opp under prinsippet om at den enkelte kommune, den enkelte enhet, skal være nettopp en enhet som har som mål å yte best mulige tjenester til sine innbyggere. De som jobber for å gi oss som innbyggere gode tjenester, skal spille sammen på et lag for å løse oppgaven, ikke konkurrere med hverandre om å vinne det neste anbudet.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2011-03-28:
Det er et viktig prinsipp at alle må ha mulighet til å leve aktive liv. For å få til det er det flere forhold som må være på plass. En god TT-transport er en av disse ordningene. Det er betydelige utfordringer med å utvikle nasjonale retningslinjer for TT-transport i et land som Norge. Det blir ofte pekt på Oslo, som har landets beste TT-ordning, men Oslo er i en særstilling når det gjelder både befolkningstetthet, antall TT-brukere, avstander og generelt kollektivtilbud. For Senterpartiet er det viktig at en finner de gode, lokalt tilpassede ordningene, og det er viktig at det er et lokalt ansvar å løse disse oppgavene. Derfor er dette også et eksempel på hvorfor vår evige kamp for å styrke fylkeskommunenes økonomi er viktig. Det er viktig at TT-transporten er et fylkeskommunalt ansvar, og at en skal kunne se dette i sammenheng med både den ordinære kollektivtransporten og andre transportordninger som måtte finnes. For at TT-ordningen skal fungere optimalt, er vi avhengige av at den brukes av den gruppen den er tiltenkt for. Det er i dag slik at dette ikke er tilfellet i mange saker og mange fylker. Under høringen kom det fram at mange av brukerne av ordningen i dag er eldre uten funksjonsnedsettelse – 70 pst. over 70 år og 90 pst. over 60 år. Svært mange av disse har ikke bruk for en dør-til-dør-transport, slik TT-ordningen er. Derfor er det positivt at brukernes organisasjoner – Norges Blindeforbund og Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon – under høringsrunden sa seg villige til å bidra i en prosess der en skal peke på hvem av dagens brukere som har et reelt behov for dør-til-dør-transport. I så måte mener jeg at prøveordningen som har pågått i flere fylker siden 2009, er interessant og viktig, og man må lære av den. Derfor ser jeg fram til evalueringen av forsøket, og jeg mener at det er grunn til å vente på denne evalueringen før en bestemmer seg for hvilke endringer en skal gjøre i dagens system, og hva som skal være framtidens TT-ordning. Å skape aktive liv og legge til rette for aktive liv for flest mulig handler om universell utforming. Det handler om et godt kollektivtilbud. Det handler om spesialtilpassede ordninger, som TT-transport. For å klare dette er det også viktig at en styrker fylkeskommunenes økonomi.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-28:
Det er en ting jeg helt oppriktig ikke skjønner, for nå høres det ut på statsråden som om alle de rettighetene som fagforeningsmedlemmer har, skal alle de som ikke er fagforeningsmedlemmer, ha, så dette trenger man ikke å lovfeste, for alt dette har man. Hva er da problemet med å lovfeste? Hvorfor kan ikke det stå i arbeidsmiljøavtalen? Som jeg dro fram, er også arbeidsmiljøavtalen en viktig dreiebok for norske sjefer for å kunne være gode sjefer. Hvorfor er det viktig å unnta akkurat denne delen, som man har hatt i norsk arbeidsliv i 90 år? Hvorfor er det veldig viktig å hindre at de aller, aller svakeste i arbeidslivet, nemlig de som ikke har råd til å leie en advokat, de som ikke har råd til å hente inn alle de ressursene i det svakeste øyeblikket i livet, nemlig når de mister jobben, omfattes av loven? Hvorfor er det så farlig?
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-28:
Det å bli permittert betyr å miste jobben. Det betyr at man er på det svakeste i hele sin tid som ansatt. Jeg forstår ikke hvorfor det er farlig eller direkte skadelig for permitteringsordningen at man får en drøftingsrett og får dette inn i arbeidsmiljøloven. Spørsmålet mitt er: Er statsråden enig i, som flertallet skriver i sine merknader, at det vil skade permitteringsreglementet å få en lovfesting av det?
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-28:
Jeg har vært vitne til en debatt hvor det har vært litt forskjellig argumentasjon utover dagen – fra man begynner med merknadene hvor man sier at forslaget vårt vil «skade» hele permitteringsreglementet, til nå å si at det er mye verre med midlertidige ansettelser enn med permitteringer. Jeg mener det jeg sa i replikken til statsråden, at det å bli permittert kanskje er et av de mest sårbare øyeblikkene du har som arbeidstaker. Du mister faktisk jobben din. Det er et område som jeg mener det er viktig å få lovregulert. Derfor har Venstre foreslått dette. Jeg vil igjen oppfordre spesielt komiteens medlemmer til å lese det forslaget som faktisk ligger på bordet, for de angrepene som nå kommer fra Arbeiderpartiet, passer ikke når det gjelder det forslaget vi har lagt fram, der vi har tatt høyde for at dette kan bli et stort byråkrati i store bedrifter. Men man må også ha en virkelighetsforståelse som handler om de aller fleste bedriftene i Norge, som er veldig små, med én, to og tre ansatte. For de bedriftene er det viktig at de ansatte også skal ha sine rettigheter, og i de tilfellene kan det godt gjøres med det forslaget til lovreglement som vi har lagt fram her. Det vil gi sikkerhet både for store og små bedrifter, det vil sikre at man ikke lager en byråkratisk ordning. Og så til midlertidige ansettelser. Der er det det offentlige som er den virkelig dårlige. Innenfor universitets- og høgskolesektoren, f.eks., er det vel knapt noen som ikke har gått sin ørkenvandring i 10–15 år i midlertidige stillinger. Så her er det jo det offentlige som må skjerpe seg, ikke den store stygge ulven ute i næringslivet. For det er i det offentlige det er mye deltid, og det er i det offentlige det er mye midlertidige ansettelser.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Jeg mener det er rimelig klart ut fra mitt svar at jeg mener at det ikke er behov for en lovfesting i dag. Det har jeg begrunnet, men jeg kan gjenta det: Man har klare rettigheter i dag, det har også de som ikke er organisert, og det har man fått gjennom en sedvanerettslig praksis. Det jeg har sagt at jeg vil se nærmere på, og som jeg opplever er utfordringen, er: Har vi et tilstrekkelig godt apparat for å være sikre på at de uorganiserte blir informert og får de nødvendige drøftelsene med arbeidsgiver som de trenger for å være sikret at saken er godt opplyst for dem? Noe av det vi vil se på i forbindelse med det, er knyttet til drøftingsplikten og dette med mer enn 50 ansatte og den grensen som er der i dag.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Jeg synes det sitatet som ble gitt her tidligere når det gjelder Borgarting lagmannsrett, sier veldig tydelig at det man har fra tariffavtalen, gjelder også for denne gruppen, med noen tilpasninger. Det vil det alltid være fordi det er – og det er noe av poenget – avtalefestede rettigheter knyttet til prosessen. Det er det ikke noen tvil om. Det er slått fast av retten – jeg må passe meg litt, for Røe Isaksen sier stadig at jeg er mer jurist enn statsråd, men har du utfordret meg på jusen, må du også være forberedt på det – at man er veldig tydelig på at det er et saklighetskrav. Alle de klare kravene som er knyttet til dette, er nedfelt i rettspraksis og gjelder for denne gruppen. Ja, vi hadde en topp i permitteringene i Norge rundt 2009, og det var ingen stor strøm, i hvert fall ikke til Arbeidsdepartementet, knyttet til at dette var et stort problem. Så har jeg lyst til å si at de som tror at dette problemet blir løst med en gang man får dette inn i arbeidsmiljøloven, vet ikke helt hva vi kan regulere, for det er et stort skjønn knyttet til de bestemmelsene også.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Det som er klart nedfelt fra rettspraksis, er saklighetskravet, at det må dreie seg om midlertidige tiltak, at det skal være etterprøvbare kriterier og gjøres på en forsvarlig måte. Dette er helt klare regler, som gjelder for alle. Men som også representanten vet, har jo alt knyttet til permittering vokst fram over tid. Avtaleverket er veldig tilpasset de sektorene hvor man har særlig mye bruk av permitteringer. Poenget er at man har et regelverk som ivaretar hensynene til disse det dreier seg om. Så er spørsmålet: Skal det være slik at når man på noen områder har framforhandlet avtaleverk, skal dette mer eller mindre gå inn i arbeidsmiljøloven? Jeg vil mene at på noen områder må det gjøre det. Hvis det hadde dreid seg om viktige, basale rettigheter knyttet til ansettelse og oppsigelse, har vi det nedfelt i arbeidsmiljøloven. Da vil det være viktig å få inn dette. Men det er ikke det dette dreier seg om. Her dreier det seg om en midlertidig ordning, en suspensjon fra arbeidsavtalen. Når man har klare regler allerede, ser ikke jeg at det vil være heldig å ha automatikk knyttet til …(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Hvorvidt det vil skade permitteringsreglementet eller ikke, tror jeg handler litt om hvilke områder man skal regulere. I utgangspunktet vil ikke jeg understreke at det nødvendigvis skader permitteringsinstituttet. Men jeg tror at det som er veldig betenkelig her, er at man lager et arbeidsmiljø der man skaper et inntrykk av at når partene i arbeidslivet har framforhandlet noen avtaler – veldig tilpasset individuelle ting i arbeidslivet – er det automatikk i at det også skal nedfelles i arbeidsmiljøloven. Jeg tror det også er veldig uheldig å skape inntrykk av at man får en dreiebok for arbeidsgivere, som dermed vil gjøre det veldig lett for dem som defineres som de svake arbeidstakerne. Det blir ikke nødvendigvis noe lettere for arbeidstakerne om man får nedfelt i loven at permitteringen skal være saklig begrunnet, midlertidig osv. Dette er vanskelige bestemmelser som praktiseres i dag, uansett om det står i arbeidsmiljøloven eller ikke. Jeg tror man forenkler litt hvis man tror at dette vil løse alle tvilsspørsmål knyttet til etterlevelsen av permitteringsreglene.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Det er helt grunnleggende at det offentlige går foran med et godt eksempel. Derfor har jeg også sagt at det er like grovt når man avslører at det drives sosial dumping i det offentlige som i det private. Et av de fremste virkemidlene vi har når det gjelder det offentlige, er som representanten Gullvåg er inne på, vår forskrift knyttet til offentlige innkjøp. Vi er også, som representanten Gullvåg påpeker, i en prosess, for å si det sånn, med ESA knyttet til denne norske forskriften. Jeg kan forsikre representanten om at det er svært viktig for denne regjeringen at Norge kan fortsette å ha denne forskriften som sikrer at det offentlige går foran med et godt eksempel. Jeg har selv vært i møter med ESA om dette, og vil fortsette å følge det opp. Jeg mener at vi har et godt rettslig grunnlag også for å argumentere godt for det synet vi har. Blant annet er Norge det landet nå som har denne forskriften samtidig som vi har ratifisert ILO 94. Dette spørsmålet, konflikten mellom ILO 94 og eventuelt et EU-regelverk, er ikke prøvd av noen domstol. Jeg mener at vi har god argumentasjon knyttet til dette. Vi samarbeider også med andre land innenfor EU som er i samme situasjon. Det er åtte–ni land som har begge disse regelverkene, og som kan komme i samme situasjon som Norge. Jeg har god tro på at vi skal klare det, og vi kommer ikke til å gi oss på dette. Dette er et grunnleggende regelverk for Norge. Så representanten Gullvåg kan stole på at regjeringen ikke kommer til å gi seg før vi eventuelt får prøvd dette for en domstol. Det vil da være EFTA-domstolen.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Jeg vil få takke interpellanten for denne viktige debatten, og for så vidt også takke alle debattantene for debatten. Det har vært opplysende. Jeg har lyst til å si at de som har vært tydeligst her, er Fremskrittspartiet, som tok en sveip innom hele arbeidsmiljøloven og mer eller mindre sa at alt der var for stivbeint, at de ønsket en liberalisering og en oppmykning, og toppet etter mitt syn det hele med en ordning med skattelette for dem som har råd til å ha arbeid i hjemmet. Jeg tror ikke – i likhet med representanten fra SV – at det å gi skattelette til folk som allerede betaler sine ansatte dårlig, betyr at de kommer til å betale dem bedre. Så til Torbjørn Røe Isaksen: Jeg er enig i at det er viktig – som han selv sa – at man ikke rører alt sammen til én smørje når det gjelder sosial dumping. Jeg tror det er veldig uheldig. Jeg tror ikke man skal vanne ut begrepene, men at vi stort sett vet hva vi ser når vi ser det. Vi vet at det å gi folk lønn i naturalia, det ikke å gi folk overtidsbetaling og det å la folk sove i bomberom er sosial dumping. Så vet vi, mener jeg, og det har jeg vært veldig tydelig på, at det å bruke overtid for mange ganger i det offentlige helsevesenet ikke er bra, men fordi dette gjelder syke folk, og man må ta hensyn til å få turnusen til å gå opp, er det ikke sosial dumping. Vi må skille mellom de tingene. Hvis vi blander de tingene – jeg mener ikke å fortelle at representanten gjør det, men noen prøver å gjøre det i debatten – så kommer vi feil ut, og vi klarer ikke å ta det vi skal ta. Så til Ropstad: Jeg har veldig tro på at det er et genuint ønske om å få orden på dette, når jeg blir utfordret i forhold til minstelønn. Men jeg må bare si at jeg tar ikke den utfordringen, jeg tror ikke minstelønn er veien å gå. Vi vet at i de landene som har benyttet seg av minstelønn, har man samlet seg på den lave lønnen. Man har fått kombinasjoner av trygd og lønn for at folk skal kunne leve av arbeidet. Og hvor skal lønnen ligge? Det er den store utfordringen, mener jeg. Er ikke partene i arbeidslivet best til å fastsette lønnen? Vi har god tradisjon for det i Norge. Det har fungert veldig bra. I tillegg er jeg redd for at det å ta bort lønnsfastsettelsen fra partene i arbeidslivet nettopp vil svekke partene i arbeidslivet, og et godt, sterkt organisert arbeidsliv er for meg den aller viktigste garantisten for et arbeid mot sosial dumping. Så er jeg helt enig i at skatteunndragelse er viktig. Vi må se på det, og det er en stor utfordring i sammenheng med dette. Derfor er det helt grunnleggende at skattemyndighetene og Arbeidstilsynet jobber sammen, og den innsatsen som de nå gjør fra Finansdepartementets side mot økonomisk kriminalitet, er helt grunnleggende. Helt til slutt: Straff er viktig. Det ble nevnt av en representant. Og jeg skal aldri ta pause – jeg ble oppfordret til det – jeg skal aldri ta pause fra dette arbeidet.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Jeg har bare behov for å knytte noen kommentarer til innlegget fra representanten Røe Isaksen fra Høyre og hans hyllest til fagorganisasjonene. Det kan være det var fordi representanten ble avbrutt midt i et måltid, og at blodsukkeret var litt høyt, men det er ikke ofte vi hører den slags hyllest til fagorganisasjonene fra Høyres side. Det er ganske merkelig, for det står litt i motstrid til alle de andre forslagene fra Høyre som har kommet denne sesjonen – om turnusordningene, midlertidighet i stillinger, fagforeningenes rolle og fagorganisertes rolle knyttet til trepartssamarbeidet. Så spør man fra Fremskrittspartiets og Høyres side om høyresiden er Arbeiderpartiets tenkte fiende. Nei, det er ikke noen tenkt fiende. Det er en høyst reell fiende i arbeidsmiljøspørsmål. Den er ikke imaginær, den er høyst reell.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-03-28:
Jeg syntes det var mye godt innhold i innlegget til statsråden, og jeg er glad for det. Men det som jeg for så vidt ønsker å følge opp videre, i forlengelsen av det representanten Røe Isaksen lurte på, er hva som ligger i alle de løftene om at det skal komme noe. For så langt jeg husker fra å ha lest om tidligere behandlinger av TT-ordningen, tror jeg Meltveit Kleppa – den gang representanten Meltveit Kleppa – har fremmet et forslag som var nokså likelydende, som gikk på å forbedre TT-ordningen. Derfor hadde det vært fristende å spørre: Hva er det som har forandret seg, eller hva er det som gjør at en ikke kan sette i gang det nå, når det er nesten ti år siden representanten Meltveit Kleppa fremmet forslag om å bedre TT-ordningen?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-03-28:
Det er ikke alltid en blir like fornøyd med svar fra statsråder, men i dag var jeg det. Og jeg synes egentlig statsråden fortjener litt ros, både for å være ærlig på at vi er mange partier som har en historie i denne saken, og at også hun har det, og for å være villig til å vise handlekraft. Det forventer Kristelig Folkeparti nå, så mitt signal er at også vi er glade for at forslaget kan oversendes, slik at det slipper å bli stemt ned. Men fra Kristelig Folkepartis side kommer vi til å følge saken. Og da er det ekstra godt å ha flere sitater på statsråd Meltveit Kleppa, slik at om det ikke kommer i revidert, bør det i alle fall komme så fort som mulig. Det tror jeg vi er mange som skylder de menneskene det gjelder.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-03-28:
Statsråden snakket mye om fremtidige kollektivordninger, og hun nevnte bl.a. disse Flirt-togene som kommer nå. Vil statsråden sørge for at stasjonene er tilpasset de nye togene, så de funksjonshemmede kan benytte dem? Vil det være en forpliktende opptrappingsplan når det gjelder universell utforming på stasjonsområder for kollektivtransport? Jeg forstår at det er viktig at fylkeskommunen fortsatt skal ha ansvar for TT-ordningen: Er det sånn at det er viktigst for regjeringen – eller er det bare Senterpartiet som mener det – at fylkeskommunen skal ha noe å drive med, og å få en avgjørelse på hvor mye innbyggerne skal få av goder, eller er det brukernes behov som må settes i fokus her, at man får likeverdige ordninger for innbyggerne i hele landet, så deres behov blir ivaretatt på en like god måte? Hva er viktigst?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-03-28:
Nå avsluttet statsråden veldig fint med at hun var helt sikker på at dette ville fylkeskommunene ivareta på en veldig god måte. Den erfaringen vi har så langt, viser jo det stikk motsatte. Vi har gått igjennom alle de store – ekstremt store – forskjellene som er fra fylke til fylke. Brukerne som bor i fylker som ikke prioriterer dette, har et forferdelig dårlig tilbud. Hvordan kan statsråden tro at fylkene skal kunne ivareta dette på en bedre måte fremover, når de nå gjennom så mange år har vist at de overhodet ikke er opptatt av brukernes behov eller likhet, men kun av økonomi og hvordan de prioriterer penger til andre formål? Det er ingenting som jeg kan se som tyder på det. Eller har man her tenkt å legge en minstenorm for hva som skal gis, og at man da skal kunne få frihet utover det til å gi noe bedre?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-03-28:
Jeg hørte statsråden nå si at den største faren visstnok var at noen kunne bli fratatt noe de hadde i dag. Hvis det er slik at noen, som det også har kommet fram gjennom høringen, ikke har behov for denne typen transport, er det vel heller riktig at de blir fratatt en ordning, og at dette heller blir gitt til de som virkelig trenger det, slik at en får brukt ordningen som den er tenkt. Er ikke statsråden enig i det, at det er det som er viktig? Så lurer jeg på, med hensyn til de ordningene vi har hatt som gjelder bl.a. arbeids- og fritidsreiser, det ligger jo til Nav, pasientreiser ligger nå til helseforetakene, det lå tidligere til Nav, den gangen det fungerte slik som brukerne syntes det var best: Hva er det som gjør at ikke også denne ordningen burde vært statlig? Selvfølgelig må det være noen forskjeller fra fylke til fylke som er tilpasset både transporttilbudet i fylket og brukernes behov, men det å ha en statlig finansiering som ivaretar, har da fungert veldig godt i de andre tilfellene. Er ikke statsråden enig i det?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2011-03-28:
Eg har òg lyst til å slutte meg til orda frå representanten Ropstad og gi honnør til samferdselsministeren, fordi eg opplevde at samferdselsministeren så tydeleg i sitt innlegg sa at dette var noko ho ønskte å kome med i statsbudsjettet for 2012. Så veit me at føringane der ikkje er lagde enno. Men eg opplever at det er ein tydeleg intensjon. Det er eg glad for, nettopp fordi eg trur ei forsøksordning kan vere veldig viktig. For problemet med TT-ordninga i dag er at ho ikkje er tilpassa dei som treng å bruke TT-ordninga, ikkje minst dei unge. Eg opplever at denne ordninga i altfor stor grad er lagd til rette for litt eldre brukarar, mens for unge, som kanskje ønskjer eit endå meir aktivt liv, er ho ikkje god nok i dag. Så vil eg òg seie at eg ikkje trur det økonomiske aspektet ved ei forsøksordning vil vere så stort som det enkelte har antyda. Og kunne me då fått i gang ei forsøksordning, eksempelvis i to eller fleire fylke, i 2012, trur eg me vil sjå at ei omlegging av TT-ordninga ikkje nødvendigvis treng å vere så dyr, men derimot vere veldig god og ikkje minst tilpassa ein meir moderne bruk, som eg meiner det er behov for.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2011-03-28:
Jeg takker statsråden for svaret. Det var beroligende. Nå står vi foran det store prosjektet som heter Samhandlingsreformen, og da vil det på nytt bli stilt store krav til at helsevesenet er i stand til å gjøre etiske refleksjoner. I Samhandlingsreformen sies det at tjenestene skal leveres nærmere brukeren. Da vil vi også involvere flere etater, institusjoner og mennesker. Et større mangfold gir oss gode muligheter til å levere en bedre tjeneste. Det gir oss også muligheten til å velge forskjellige og bedre tilpassede løsninger, men da vil det være viktig at man har et redskap for å klarlegge grensegangen mellom den enkelte pasients behov og hvordan den enkelte kommune eller helseforetaket leverer tjenesten. Et slikt redskap er de etiske komiteene. Folkehelsa endrer seg også slik at mange av dem som statistisk ville ha dødd av hjertelidelser, nå blir eldre og vil dø av kreft i stedet. Dette gjør at det vil stilles andre krav til helsevesenet i tiden framover. Denne utviklingen vil også gjøre at vi vil se lengre sykeleier og lengre dødsleier i framtiden. Da bør vi av hensyn til pasient og pårørende få avklart så mange av de potensielle konfliktlinjene som mulig. Den spesielle saken som jeg har nevnt, er brukt som et eksempel, men det viktigste med den er å vise det engasjementet som på mange måter ble skapt rundt den i etterkant, og den utryggheten og den fortvilelsen som ble skapt. Derfor er det beroligende at man har etikkomiteer, og at man har det verktøyet i forhold til å stille gode krav framover. Det er ingen – iallfall ikke noen jeg har møtt – som er uenig i at akuttilfeller skal prioriteres først. Det som ligger i bunnen i denne saken, er helseforetakenes evne til å kommunisere vanskelige spørsmål og vanskelige prioriteringer. Folk er klar over at man i helsevesenet må gjøre vanskelige valg. Den vanskelige delen er nok å kommunisere de vanskelige valgene på en måte som samtidig skaper trygghet. Det synes jeg ikke skjedde i denne situasjon, men jeg synes statsråden nå på en grei måte har kommunisert at man vil vektlegge den delen av tjenesten framover.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2011-03-28:
Jeg vil takke også Laila Dåvøy for innlegget og statsråden for det innlegget hun holdt. Som jeg sa i mitt innlegg, er dette en problemstilling som helsevesenet vil stå overfor stadig oftere. Jeg er glad for at statsråden har vært i Finnmark og sett at det er mulig å finne gode lokale løsninger. Det mangfoldige landet vårt krever at man har forskjellige løsninger, tilpasset de plassene der folk bor. Jeg opplever befolkningen nordpå for å være forholdsvis robust, så det er ikke skjørhet som gjør at dette kommer opp. Dette er en sak som ble håndtert veldig dårlig. Da er det veldig greit å ha et etisk rammeverk. At noen ser overordnet på det, er veldig greit når de forskjellige kommunene, de forskjellige helseforetakene og de forskjellige institusjonene skal skape gode løsninger for innbyggerne. Man regner med at man skal ha verdighet de siste dagene. Men det er like viktig for de pårørende, som skal leve videre, at de kan bruke all sin tid på de gode minnene for å komme seg gjennom en vanskelig tid etterpå og ikke bli slitne av dårlige opplevelser. Jeg er beroliget av at statsråden bruker etikkomiteene. Jeg er beroliget av at statsråden vektlegger dette i oppdragsbrevene, og jeg er beroliget av at dette blir vektlagt i den helsepolitiske debatten framover.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Interpellanten har på mange måter gått inn i de vanskelige dilemmaene som dette dreier seg om, også de utfordringene man står overfor. Jeg er helt sikker på at alle er enig i at noe av det viktigste vi gjør, er å gi den beste omsorgen som vi bare kan, til de menneskene som er i siste fase av livet, og også til deres pårørende. Det ligger oss tungt på hjertet, alle som er i berøring med helsevesenet. Jeg må også si, siden interpellanten viser til et tilfelle fra Finnmark, at jeg var i Finnmark like etter at jeg hadde tiltrådt som helseminister. Jeg ble faktisk veldig imponert over hvordan de i Finnmark hadde et godt samspill mellom sykehusene og kommunene, og hvordan til og med små kommuner hadde lagt det slik til rette at de hadde en seng til en pasient som trengte lindrende behandling, eller annen oppfølging, eller bare overvåking, for man skulle tro at det kanskje var vanskeligere der hvor man har mange små kommuner og lange avstander enn i resten av landet. I denne sammenheng vil jeg si at min erfaring er at helsepersonell gjør sitt ytterste enten det er i store kommuner eller i små kommuner, på store sykehus eller på små sykehus, for at pasientene skal bli best mulig ivaretatt. De palliative teamene er selvfølgelig der spesielt viktig. Når det gjelder Samhandlingsreformen, er nettopp dette et område som er viktig, og som er spesielt fremhevet der, fordi dette er et område som dreier seg om ansvarsforholdet mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten. Dette er også et område hvor vi ønsker å bli bedre – best mulig – fordi det er så viktig at vi ivaretar de pasientene som er ved livets slutt, på den aller beste måte.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Som jeg sa i innlegget mitt, er det etikkomiteer i i hvert fall så godt som alle helseforetak, og noen har også flere. Det refereres også fra helseforetakene at etiske dilemmaer ved livets slutt er det spørsmålet som de kliniske etikkomiteene har arbeidet mest med. Ikke minst på bakgrunn av politisk støtte og at mange har tatt opp dette, og det har også vært diskusjon som jeg har vært med på i Stortinget tidligere, er Norge blitt et foregangsland i nordisk sammenheng nettopp på dette området. Men som jeg sa: Her må man alltid jobbe for å bli bedre. Det å bygge ut flere plasser innenfor palliativ omsorg er viktig. Det ser vi også behovet for, nettopp fordi den enkelte skal kunne velge hvor han eller hun vil tilbringe sin siste levetid. I de aller fleste helseforetakene er det etablert nettverk av sykepleiere med spesialkompetanse i kreftomsorg og lindrende behandling. Disse har et veldig godt samarbeid med sykehusene. Men der det ikke er bygget ut, jobber vi med at vi skal få bygget ut. Dette er noe av det som prioriteres, som jeg sa, i forbindelse med Samhandlingsreformen som et av de områdene som er svært viktig fordi det er så viktig å være god nettopp på samspillet mellom speisalisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten når man er like avhengig av begge deler.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-03-28:
Først vil jeg takke interpellanten for å ha reist denne viktige problemstillingen. Det er vondt å høre om mennesker i livets siste fase som ønsker å få være hjemme sammen med sine nærmeste, men som ikke får anledning til det. Jeg støtter interpellanten i at de kliniske etikkomiteene på sykehusene, og også i kommuner og sykehjem, setter slike saker høyt på dagsordenen. Ikke bare handler det om å hindre at slike situasjoner oppstår, men like fullt om å stille spørsmålet: Hva skal til for å styrke respekten for liv og verdighet for de døende hos oss? – slik Marie Aakre, som bl.a. er medlem i den kliniske etikkomiteen ved St. Olavs hospital, skrev i et innlegg på Sykepleien.no. Hun sa der at det er behov for å styrke kunnskapen om lindrende behandling generelt hos helsepersonell på sykehusene, ja, i hele helse- og omsorgstjenesten. For om lag ett år siden behandlet Stortinget forslag fra Kristelig Folkeparti om at regjeringen må legge frem en plan for livshjelp for å sikre mennesker i livets siste fase behandlingen de trenger. Vi foreslo bl.a. flere plasser for lindrende behandling både i sykehus og i kommunene, og også å opprette ambulante team for lindrende behandling som kan komme hjem til mennesker som er døende. Vi foreslo å heve kompetansen for helsepersonell om lindrende behandling og også å fjerne stykkprisfinansieringen på lindrende behandling. Døden er en naturlig del av livet, og det må legges til rette for at det fortsatt kan være slik. Både fysiske, psykiske, sosiale og åndelige behov må ivaretas. Dette handler om å se hele mennesket. Det er krevende i en travel arbeidsdag på sykehuset, der tidspress og krav om kortere liggetider og press på å holde kostnader nede oftest er fremtredende. Hospiceforum Norge fokuserer på hvordan en medisinsk tenkemåte med hovedfokus på behandling, diagnostikk, fagutvikling, forskning, kompetansenettverk, korttidsopphold for utredning osv. preger sykehusene og tilbudene som finnes der for døende mennesker. De mener at sykehusene har en slags teknisk tilnærming og etterlyser mer medmenneskelig fokus, slik man finner på hospice for døende, der verdier ligger til grunn. Den døende selv og pårørende må ha innflytelse på hvordan den siste tiden skal tilbringes, der samarbeid og medbestemmelse må være fremtredende. Jeg er sikker på at alle i denne sal er enige om det. Derfor vil jeg nok en gang peke på de kliniske etikkomiteene både på sykehusene og i kommunene. De har en svært viktig rolle i å sette dette på dagsordenen jevnlig. Menneskelivet er meningsfullt også når alvorlig sykdom og lidelse truer. Kjernen i lindrende behandling er at menneskelivet er meningsfylt, og at når alvorlig sykdom og lidelse truer, kan pasienten gis tilbake både livskvalitet og opplevelse av mening med den rette kompetente og barmhjertige behandlingen.
André Oktay Dahl (Høyre), 2011-10-27:
På vegne av representanten Anders B. Werp og undertegnede har jeg gleden av å fremme forslag om bedre evaluering av ekstraordinære hendelser i politiet som grunnlag for utvikling av ny kunnskap og styrket terrorberedskap.