Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-05:
Odelstingsproposisjon nr. 48 er i hovedsak en oppfølging av Innst. S. nr. 197 for 2000-2001 fra i fjor vår, da vi behandlet stortingsmeldingen om flyktning- og asylpolitikken. Komiteen er i hovedsak enig i forslagene som Regjeringen kommer med, men det er noen ulike synspunkter på innretning og vekting av de ulike områdene. Jeg skal forsøke å gå gjennom dette, men vil overlate til de ulike fraksjonene å argumentere for sine synspunkter. For det første går man inn på å definere hva som skal være «sterke menneskelige hensyn» i håndteringen av utlendingsbestemmelsene, og at det også kan være å ta hensyn til andre enn den som faktisk søker om arbeidstillatelse. Vi er veldig glade for at det blir tatt hensyn til det. Jeg tror vi alle sammen husker f.eks. historien om en dame på Sørlandet som gjerne ville ha inn en helsearbeider fra Sri Lanka, der lovverket var slik at det var umulig å ta hensyn til henne, men bare til om denne helsearbeideren hadde asylgrunn. Det hadde han selvfølgelig ikke, men det var egentlig ingen gode grunner til å nekte ham det annet enn at regelverket var for stramt. Her åpner Regjeringen opp. Det er nok flere av oss som mener at UDI har hatt en større mulighet til å bruke skjønn enn det de har gjort i mange av disse sakene, men fordi de har fått sterke politiske pålegg om å være restriktive, tror jeg det er helt riktig det Regjeringen har gjort, nemlig å åpne opp for at man skal definere dette på en ny måte for å tydeliggjøre det rommet UDI har for å ta slike hensyn. Så skal det innføres utfyllende regler for hvem som må anses for å være flyktning. Det er helt nødvendig. Det er behov for å gi klarere politiske føringer for hvilke prinsipper som skal legges til grunn for innvilgelse av asyl eller opphold på humanitært grunnlag. Utlendingsmyndighetene har nå i praksis all innflytelse på dette, og det er presedensen av de vedtak man har gjort, som har skapt rettsgrunnlaget. Opprettelsen av Utlendingsnemnda har forsterket dette. I forbindelse med opprettelsen av den sa daværende stortingsrepresentant Erna Solberg, som nå er minister for området, at hun oppfattet at det politiske flertallet som ønsket denne innretningen, ønsket det fordi man ville slippe unna det politiske ubehaget med en del av disse sakene og kunne både påvirke saken og ta ansvar for praksis. Slik er det ennå, og det kunne jo være interessant å høre hva ministeren mener om dette nå, og om hun har endret syn. I hvert fall er det i tillegg til det som vi har behandlet nå, et stort behov for å gi politisk innsyn i hvordan nemnda behandler saker, og om den behandlingen utvikler seg i tråd med de politiske premissene som er lagt. Men nå er det da slik at disse bestemmelsene om vilkårene for å defineres og anses som flyktning, skal nedfelles i en forskrift, og det er positivt. Flertallet sier at dette også kan nedfelles i en lov etter hvert, hvis man ser at det er behov for det, men har her ikke konkludert ennå. En av de store, viktige sakene som det er nødvendig å få inn i denne forskriften, gjelder temaet kjønnsbasert forfølgelse. Det har vært altfor mange stygge saker om det, der kvinners situasjon overhodet ikke blir tatt hensyn til, og der forfølgelsen i seg sjøl er like grov og like farlig og ofte initiert eller i hvert fall ikke estimert av de myndigheter som egentlig har ansvaret for å sørge for at dette ikke skjer. Vi er derfor veldig glade for at Regjeringen åpner opp for dette, men er likevel litt i stuss på hva Regjeringen mener når de er tilbakeholdne med å gi et helt tydelig signal på at dette skal inn nå, og at det skal slås fast én gang for alle at dette skal være et prinsipp som gjelder. Høyre og Kristelig Folkeparti, altså regjeringspartiene, sier bare at Regjeringen skal «tydeliggjøre at kjønnsbasert forfølgelse er en reell asylgrunn». Det er vanskelig for oss andre å forstå hva det egentlig betyr, så hvis statsråden har en god forklaring på hva som er forskjellen mellom å skrive dette i en forskrift og det å tydeliggjøre det, kunne vi kanskje begynne å diskutere hva som er realiteten i det. Jeg håper inderlig at det ikke betyr at Regjeringen ikke har tenkt å følge dette opp i praksis. I tillegg er det enighet i komiteen om at det skal legges et kumulativt prinsipp til grunn. Man kan nemlig være forfulgt på mange forskjellige områder uten at én grunn er grunn nok i seg sjøl, men summen av alle grunner kan gi grunnlag for asyl. Det er vi svært glade for. Så til noe vi er bekymret for fra SVs side. Å gi flere asyl i forhold til dem vi gir opphold på humanitært grunnlag, har vært et poeng. Det var det også under behandlingen av asylmeldingen i fjor vår. Men i merknads form skriver nå regjeringspartiene at de vil se på hvordan praksis utvikler seg «i land det er naturlig å sammenligne seg med», og da har jeg lyst til å spørre regjeringspartiene hvilke land de finner det naturlig å sammenligne seg med. Er det Østerrike, er det Danmark, er det Nederland – hvilke land er det vi skal sammenligne oss med når vi ser på praksis framover? Jeg vil bare minne om at Høykommissæren for flyktninger har advart meget sterkt mot å legge seg på et minsteminimum, men ønsker et beste praksis-opplegg isteden innenfor Schengen og Europa. I tillegg ønsker SV at flyktninger skal få fastsatt sin status som flyktning etter tilrådinger fra Høykommissæren, og ikke etter at de er kommet til landet. Jeg vil ta opp forslag nr. 1 i innstillingen.