Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-04-16:
La meg først få takke interpellanten for å ta opp et svært viktig tema. Jeg vil med en gang besvare utfordringen: Jeg ønsker å være minst like engasjert i dette som mine forgjengere, da likestilling er et tema som angår begge kjønn like mye. Marit Nybakk påpeker helt riktig at Forsvarets utfordring med å sikre en høyere kvinneandel er todelt. Det gjelder både å rekruttere og å beholde kvinner. Lenge var det kanskje for mye fokus kun på det første, men vi har erfart at vi må jobbe aktivt langs begge akser for å lykkes bedre. For to måneder siden besvarte jeg fra denne talerstolen en interpellasjon som gjaldt kompetansen i Forsvaret. Min vektlegging da var todelt: Forsvaret har mye å vise til når det gjelder personellets kompetanse – samtidig står utfordringene i kø. Tiden er moden for en betydelig mer helhetlig tilnærming til måten vi tiltrekker oss og styrer kompetansen på. Budskapet mitt er like relevant når det gjelder kvinnerekruttering. En del er gjort, men svært mye gjenstår. Tiltak har vært iverksatt av skiftende regjeringer, men vi har ikke nådd så langt som vi ønsket. Likevel fortjener Forsvaret honnør for langvarig innsats og en rekke gjennomførte tiltak. Uten disse ville vi ha vært mye verre stilt. La meg komme tilbake til noen av disse tiltakene. Kvinner utgjør halve befolkningen – nesten halvparten av kompetansen på arbeidsmarkedet og mer enn halvparten av studentmassen. Likevel møter jeg fortsatt spørsmålet, som også interpellanten tok opp, om hvorfor det er så viktig å sikre en høyere kvinneandel i Forsvaret. Til det vil jeg si: Skulle man opprettet Forsvaret i dag, ville man hatt et like stort fokus på å rekruttere kvinner som menn, altså å hente dem fra landets totale befolkning av dyktige unge kvinner og menn og ikke innført det som med rette kan kalles en radikal kjønnskvotering, med en klar preferanse for menn, slik verneplikten jo så langt har vært praktisert. Dette hadde man gjort for å sikre nødvendig kompetanse til et forsvar som mer enn noe annet i vår tid krever helhetsforståelse og – som mange har påpekt – simultankapasitet, noe som neppe kan være et argument for at det er et overskudd av menn i Forsvaret. Istedenfor må vi spørre om Forsvaret greier å vise kvinnene hva de kan tilby. Forsvaret har i stor grad dreid seg om menn og har tradisjonelt reklamert med at Forsvaret er stedet som gjør gutter til menn. Isolert sett har nok ikke dette vært galt. Forsvaret fortjener ros for å ha tilført generasjoner av unge menn viktige erfaringer og kompetanse. Problemet er at budskapet har stoppet der, og at tenkemåten og tilhørende praksis har satt seg og på mange måter overlevd en utvikling ellers i samfunnet som har gått i en helt annen retning. Dette gjelder i Norge så vel som i andre lands forsvar. Forsvaret skal være en tidsriktig, relevant og kompetent samfunnsbeskytter. For å skaffe den rette kompetansen kan vi i noen grad videreutvikle den gode praksis, på andre områder må ting endres. Når det gjelder å lykkes i å ta hele befolkningens talenter i bruk uavhengig av kjønn, må en del ting endres. Jeg vil oppfordre denne sal til å medvirke ved å sørge for at de rette rammebetingelsene legges for nødvendige endringer. La meg nevne noen tall. Forsvaret rekrutterer i dag rundt 9 pst. kvinner i førstegangstjenesten og ca. 21 pst. kvinner blant lærlinger. Andelen av befalsutdanningen i 2011 var 16,5 pst. Blant militært ansatte er det rundt 8,5 pst. kvinner. Relativt sett er det flere kvinner enn menn som fullfører førstegangstjenesten, mens det relativt sett er flere kvinner enn menn som slutter i yrket. Forskning indikerer tre hovedårsaker til at kvinner slutter. Den første årsaken handler om karriere, spesielt yrkene politi og sykepleier rekrutterer fra Forsvaret. Den andre handler om ulike personlige motiver, og den tredje handler – dessverre – om mobbing og trakassering. Alle tre årsaker må følges opp. Mobbing og trakassering er i fokus i hele organisasjonen. Forsvaret har standardisert sin håndtering av saker som omfatter mobbing og uønsket seksuell oppmerksomhet, forekomster kartlegges, og SINTEF er trukket inn i arbeidet. Jeg vil understreke at i flere ferske tilfeller har vi nok også sett en forsvarsledelse og lokalledelse som på en mye tydeligere måte har tatt avstand fra utilbørlig oppførsel, og som også har gjort tydelig hva man forventer av mannskapene, ikke minst av ledere i Forsvaret. Forsvaret arbeider aktivt med å rekruttere og beholde flere kvinner. Pliktig sesjon for begge kjønn ble igangsatt i 2010. Det er en merkbar økning i antall kvinner som er klassifisert som tjenestedyktige soldater, og det er en positiv trend når det gjelder kvalifiserte kvinner som ønsker å tjenestegjøre. Utfordringen er å beholde dem etter førstegangstjeneste eller befalsutdanning. Jeg tror at summen av tiltakene som Forsvaret har iverksatt i den senere tid, vil øke kvinneandelen. La meg nevne noen tiltak: Et nettverk av potensielle kvinnelige søkere, mer kjønnstilpassede seleksjonsarenaer, opptakskrav der funksjon og yrkets krav vektlegges mer, mer nyanserte krav til stillinger, holdningsskapende arbeid og konsekvent oppfølging av disiplinærsaker, lederkompetanse innen kjønn og mangfold, mentorordninger for kvinnelige militære med lederpotensial, egne måltall, forskning, aktiv oppfølging av kvinner for å beholde dem, en enda bedre familiepolitikk og en markedsføring av Forsvaret som appellerer mer til begge kjønn. Både regjeringen og Forsvaret har et ansvar for at tiltakene følges opp systematisk. Organisasjonskultur er en viktig suksessfaktor. Vi kan bruke betydelige ressurser på kvinnerekruttering og likevel feile dersom ikke gode holdninger og ryddig atferd er på plass. Dette må derfor adresseres. Ny sesjonsordning vil først om noen år kunne gi effekt. Vi innhenter nå erfaringer, men solide resultater kan vi først begynne å se etter sommeren 2013. Dersom ordningen ikke gir ønsket effekt, tror jeg, som jeg tidligere har sagt, at vi må for alvor ta debatten om verneplikt for begge kjønn. Min holdning her er klar, som jeg tidligere har sagt fra denne talerstol: Det normale i vår tid er verneplikt for begge kjønn. Det unormale er å fortsette som i dag. Men dette er en stor samfunnsreform, og den må grundig gjennomdrøftes. Jeg har lyst til å understreke med en gang at den dagen man eventuelt innfører kjønnsnøytral verneplikt, er det ikke for å få flere soldater inn, men for å fordoble antallet mennesker man kan velge blant gjennom en verneplikt og ikke bare som et tilbud. Forskning avdekker ikke mangel på dyktighet blant kvinner. Likevel lever forestillingen om at kvinner er dårligere egnet i Forsvaret enn menn, at de ikke oppfyller kravene. La meg derfor imøtegå dette. For eksempel er fysiske krav for kvinner i dag relativt sett strengere enn for menn. Dette vises ved å sammenligne de kjønnsspesifikke fysiske kravene i Forsvaret med statistiske data for kvinners og menns gjennomsnittlige fysiske mestringsnivå. Kvinner som tas opp, yter altså blant de beste – ikke identisk med menn, men er det nødvendigvis alltid poenget? Kandidatene må fysisk være gode nok, ikke verdensmestre hver for seg, og det er veldig viktig hvilken tjeneste de skal rekrutteres til. Dette krever vi ikke av mennene, og vi skal heller ikke kreve det av kvinnene. Så til påstanden om at kvinner tas opp uansett om de oppfyller kravene eller ikke. Forskningen finner ikke belegg for det. Jeg vil berømme Sjøforsvaret, som gjennomfører egne kvinneopptak og har god effekt av det. Her stilles de samme kravene som i det generelle opptaket, og kun kvalifiserte kvinner tas opp, men kvinner konkurrerer med kvinner og får vist sitt potensial. Der kvinner må konkurrere med menn, resignerer en del kvinner underveis. Det handler altså ikke om dårligere kvinnelige søkere, men om jevnbyrdig konkurranse og god motivasjon for å yte. Det blir som i idretten, der hovedregelen jo er kjønnsdelt konkurranse. Trass i Sjøforsvarets profesjonelle tilnærming møter de påstanden om at de smugler kvinner inn kjøkkenveien – hvorfor slike påstander? Noen i Forsvaret synes å tro at kvotering betyr radikal kvotering. Det er altså skepsis til og mangel på kunnskap om kvotering. Denne skepsisen overføres på kvinner i organisasjonen – et klassisk tilfelle av å rette baker for smed. Som et apropos: Det er jo, som interpellanten har sagt, verneplikten av i dag som representerer en radikal kvotering – av menn. Således reproduserer verneplikten i sin nåværende form en tenkning vi, også denne sal, nettopp kritiserer, nemlig at Forsvaret er for menn. Forskningen kobler også motstanden mot kvinner i Forsvaret til fordommer og myter, som vi allerede har påpekt. Dette er en organisasjon med lange tradisjoner for sterk mannsdominans. Denne regjeringens målsetting om bedre kjønnsbalanse i Forsvaret står fast. Vi vet imidlertid at noen rammefaktorer er utfordrende. Det kjønnsdelte norske arbeidsmarkedet gir liten drahjelp i kvinnerekrutteringen. Innbyggerundersøkelser viser at kvinner kjenner Forsvaret dårligere enn menn, og er derfor i utgangspunktet til dels mindre interessert. Blant annet begynner jenter å stake ut sitt utdannings- og karriereløp tidligere enn gutter, gjerne allerede i 15–16-årsalderen. Derfor må ambisjonsnivået vårt være realistisk og innsatsen målrettet – på samme tid. Vi må bryte noen sirkler og møte jentene og de unge kvinnene tidligere enn før. Jeg er innstilt på å fortsette å være offensiv i Forsvarets kvinnesatsing. Mange er enig med oss. Samtidig kritiserer noen oss for en kunstig fokusering på kvinner. Problemet er bare at i en organisasjon hvor det normale nesten utelukkende er mannlige ansatte, vil enhver fokusering på kvinner fort oppfattes som unormalt. Viker vi unna, endrer vi ingenting. En høy kvinneandel må etter hvert bli det normale i Forsvaret.