Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2001-04-26:
Stortinget behandler nå den sannsynligvis viktigste saken i denne stortingsperioden. Det gjelder i alle fall i økonomiske termer og kanskje også når en vurderer sakens prinsipielle sider. Fra Kristelig Folkepartis side er vi derfor svært glade for at vi har lyktes med å finne fram til et bredt forlik som samler partier på begge sider av høyre/venstre-aksen i Stortinget, og som vil være robust og holde også for framtiden. Kristelig Folkeparti har hele tiden advart mot slalåmkjøring i denne saken. Til tross for at vi i substans i utgangspunktet har ligget svært nær regjeringspartiet i spørsmålet om salg av SDØE-andeler, har vi ment at det er bedre å bidra til et bredt og bærekraftig kompromiss enn å få det på millimeteren slik en ønsker, for deretter å se grunnlaget for strukturendringene smuldre bort over tid. Det er ikke i vår nasjonale interesse. Med Høyre, Venstre og Kristelig Folkepartiet på laget – i tillegg til Arbeiderpartiet – vil det vi i dag beslutter, også bli stående etter valget til høsten, uansett hvilken regjeringskonstellasjon som måtte bli etablert. Dette er av uvurderlig betydning for Statoil som selskap og for utviklingen på norsk sokkel. Et tilsvarende ansvar tok partiene på Stortinget også på midten av 1980-tallet da Willoch-regjeringen fremmet forslag om store endringer i norsk petroleumspolitikk. Jeg ønsker å gi honnør til saksordfører Sanner fra Høyre når vi denne gangen også har lyktes med et bredt kompromiss. Før jeg går inn på hovedspørsmålene, vil jeg understreke to viktige forhold. Det ene dreier seg om sammenheng og konsistens i petroleumspolitikken. Det vi i dag gjør, henger sammen med tidligere beslutninger om endringer av regelverket gjennom fjorårets oljemelding og framtidige beslutninger knyttet til endringer i petroleumsbeskatningen, som ligger rett rundt hjørnet, later det til. Det er svært viktig at de beslutninger som i dag fattes, ikke blir undergravd. Dette er et ansvar som Regjeringen må ta alvorlig, og som partigruppene på Stortinget må sørge for blir ivaretatt. Dette har bl.a. med norsk sokkels konkurranseposisjon å gjøre. Det andre forhold som må understrekes, er petroleumsforskningen. Petroleumsindustrien er en kompetanseindustri. Verdiskapingspotensialet er betydelig. Man kan få flerfoldig igjen for relativt begrensede investeringer. Desto viktigere er det at forskning og utvikling på dette området prioriteres. Kristelig Folkeparti mener at de offentlige bidragene til petroleumsrettet forskning og utvikling må økes, og vil be departementet om å komme tilbake til Stortinget med forslag om ulike modeller for å få dette til i neste års statsbudsjett. Jeg ber om at statsråden merker seg at en samlet komite ber om dette og om en styrking av forskningsinnsatsen under eksisterende ordninger, det være seg midler fra Forskningsfondet eller innenfor Norges forskningsråds programmer, eller det såkalte Demo 2000-programmet. Så til de fire hovedspørsmålene. Rammebetingelsene for Statoil og for norsk petroleumspolitikk har endret seg. En viktig endring skjedde da Statoil ikke lenger skulle være et politisk instrument, favorisert på norsk sokkel og underlagt politisk styring, men operere på forretningsmessige vilkår. Denne endringen ble gjort av Stortinget og har lagt grunnlaget også for den beslutning vi i dag skal ta. Nå konkurrerer Statoil på lik linje med andre selskaper – sånn noenlunde. En annen viktig endring har skjedd internasjonalt. Verden har endret seg. Markedet har endret seg. Konkurransen er hardere, både mellom selskaper og mellom ulike lands sokler. Strukturendringer er regelen snarere enn unntaket, og oppkjøpsløp styres av prinsippet om å spise selv eller selv å bli spist. I tillegg er norsk sokkel over i en ny fase – en modningsfase – som stiller andre krav til selskapene enn før. Rammebetingelsene er med andre ord betydelig endret. I en slik situasjon, konkurrerer da Statoil på lik linje med andre selskaper? Nei, faktisk ikke. Fordi Statoil er et 100 pst. statseid selskap, risikerer selskapet nå i den sterke og tøffe internasjonale konkurranse å oppleve det stikk motsatte. Selskapet har ofte tregere beslutningsprosedyrer, klareringer tar tid og en opererer gjerne mindre effektivt. Fra å ha rammebetingelser og ordninger som favoriserer selskapet, har en nå rammebetingelser som virker i selskapets disfavør. Statoil er i ferd med å få dårligere konkurransebetingelser enn andre selskaper. Dette kan bidra til at staten taper inntekter framfor å tjene mer. Det er bakgrunnen for at Kristelig Folkeparti ønsker endring. Vi ønsker en annen struktur, der Statoil får betingelser som er mer på linje med andre selskaper, og vi ønsker at norsk sokkel skal være attraktiv for investeringer og fortsatt satsing. Det innebærer støtte til delprivatisering. Også andre argumenter taler for dette. Det gjelder både større prinsipiell ryddighet, der en unngår at staten sitter på absolutt alle sider av bordet, og det gjelder behovet for en markedsmessig overvåkning av selskapet. Børsnoterte selskaper går opp til eksamen hver dag. De må vise hva de duger til. Denne eksponeringen fører til at selskaper må jobbe effektivt og at de skjerper seg, rett og slett. Det har vårt statlige petroleumsselskap hittil unngått tross de årlige verdivurderingene. Vi tror børsnotering vil bidra til at vi får et Statoil med større konkurransekraft internasjonalt. Derfor mener Kristelig Folkeparti også at det bør åpnes opp for nye eiere i Statoil med 1/3 av selskapets verdi. Det bør tas inn nye eiere tilsvarende 15–25 pst. av verdien, i en kombinasjon av emisjon og nedsalg av statens aksjer. Det betyr også at hovedkontoret blir liggende i Norge, og i Stavanger. Så til salg av SDØE-andeler. Det er klare paralleller mellom behovet for å endre eierskapet i Statoil og behovet for å endre strukturen for SDØE på sokkelen. Strukturen på SDØE, den såkalte teigblandingen, har i mange tilfeller ført til økte kostnader og mindre utvinning. Det dreier seg bl.a. om skjevheter i eierstrukturen mellom ulike felt i samme utvinningsområde. En restrukturering av eierandelene på disse feltene kan bidra til en betydelig økning i verdiskaping og inntjening. Samtidig er det stor usikkerhet knyttet til tallene, noe de mange ulike beregningene viser. Variasjonen går imidlertid på hvor mye større inntjeningen blir, og det skulle være betryggende. Samtidig er det forskjell på slike til dels usikre beregninger og de inntektene som automatisk kommer inn som del av statens kontantstrøm. SDØE har vist seg som et svært godt og robust redskap for å sikre staten grunnrente. Dette er «bankers», og langt mer «bankers» enn mer indirekte inntekter via salg av andeler, økt utvinning og skatteinntekter. SDØE bør bevares som et viktig redskap i norsk petroleumspolitikk. Derfor mener Kristelig Folkeparti at en skal kunne ta SDØE-andeler også i nye felt, selv om det bør skje i mindre omfang enn før. Derfor mener vi også at det er grunnlag for forsiktighet i omfanget av salg av SDØE-andeler. Utgangspunktet fra vår side lå nært Regjeringens, samtidig som vi fra vår side ønsket å vise vilje til å finne samlende løsninger. Kristelig Folkeparti ønsket en bedre balanse mellom Statoil og Hydro, og en utvidelse av salget til 21,5 pst. av SDØE-andelene bidrar til å rette noe på denne skjevheten. Nå blir andelen 6,5 pst. til Hydro og andre, en økning med om lag 30 pst., samtidig som Statoil får 15 pst. Disse andelene bør nå benyttes til en bedre balansering av eierstrukturen i viktige felt, en styrking av operatørenes andeler, en satsing på små felt og større mangfold og konkurranse. La meg imidlertid understreke to forhold når Regjeringen nå skal gjennomføre salget. For det første: Vi må sikre at en gjennom rettede salg til mindre selskaper kan få til utvinning av småfeltene. Salg av SDØE må nå sikre en støvsuging av sokkelen. Det må være rom for dette innenfor rammen på de 21,5 pst. og det ytterligere mandat Regjeringen har fått i forhold til optimalisering av SDØE-strukturen. Det ønsker stortingsflertallet at Regjeringen kommer tilbake til i neste omgang. For det andre: Vi må sikre at de store «pengemaskinene» forblir på statens hånd. Det betyr at staten bør beholde betydelige andeler i de store olje- og gassfeltene. Det er ikke naturlig at Stortinget går inn og instruerer statsråden på felt og salg av andeler. Men dette dreier seg om så store verdier at jeg forutsetter at statsråden ikke bare tar Stortingets konklusjoner som gode og vennlige råd, men følger opp i praksis. Jeg ber om at statsråden bekrefter at Regjeringen vil følge opp flertallets klare beskjed om å vise særlig stor varsomhet med salg av andeler i de store gassfeltene. Det har vært reist ulike innvendinger fra flere hold i forhold til opplegget for SDØE-salg, bl.a. tidspunktet for salg av SDØE-andeler i forhold til børsnotering og salgsmetode, der det anføres at auksjon ville gitt staten mer inntekter og sikret en mer reell markedspris. I avveiningen mellom behovet for rettede salg for å få til en optimal restrukturering og auksjon for å sikre flere kjøpere har vi avvist auksjon. Hensynet til verdiskapingspotensialet veide tyngst. Med auksjon kan en risikere å sitte igjen med en vel så fragmentert og lite optimal struktur i tunge utvinningsområder på sokkelen. Det vil kreve nye og kostbare redetermineringer og bidra til at verdiskapingspotensialet ikke blir fullt utnyttet. Siden mer av inntektsøkningen fra restruktureringen av SDØE antas å komme fra verdiskaping i forhold til salg av andeler, mener Kristelig Folkeparti at Regjeringens forslag til løsning er bedre. Det er også et åpent spørsmål om en slik operasjon ville la seg gjøre på en tilfredsstillende måte etter at Statoil er delprivatisert og børsnotert. Både salg av SDØE-andeler før børsnotering og salgsmetode er derfor klart anbefalt av nesten alle eksperter og analytikere som er blitt hørt. Så til SDØE-selskapet. Når Statoil delprivatiseres, må det automatisk føre til en endring i forvalterordningen for SDØE. Det er også her de største statlige verdiene fortsatt vil ligge. Betegnelsen «rest-SDØE» er nok derfor relativt misvisende. Desto viktigere er det at det legges til rette for en optimal forvaltning av SDØE-andelene. Det er avgjørende at det nye selskapet ikke utvikler seg til å bli et nytt stort oljeselskap. Derfor er de rammer Stortinget nå setter, viktige. Dette gjelder bl.a. en restrukturering av porteføljen, slik at selskapet sitter på et begrenset antall felt og utvinningstillatelser. På stemmerettssiden bør det ikke legges ensidig vekt på andelsflertall, og mangfoldet blant aktørene skal fortsatt ivaretas. Selskapet skal ikke gis operatørskap, og det skal ikke selv kunne søke om nye tillatelser. Likeledes bør nye SDØE-tillatelser kunne tildeles når dette faller naturlig sammen med øvrig portefølje. Samtidig må selskapet ha en kompetanse som gjør at forvalteroppgavene kan skjøttes tilfredsstillende. Selskapet bør være lite og effektivt, og slik nyttiggjøre seg forretningsførere til å skjøtte ulike oppgaver. På dette grunnlaget slutter Kristelig Folkeparti seg til Regjeringens forslag om å opprette et nytt statsaksjeselskap som skal ivareta SDØE. Regjeringen foreslår å restrukturere transportsystemet for naturgass. Dette følger også naturlig av delprivatiseringen av Statoil og hensynet til nøytralitet i gasstransportsystemene. Endringene på dette området må på plass før delprivatisering og børsnotering kan skje. Det legges opp til et uavhengig statsaksjeselskap med operatøransvar for gasstransporten. På to viktige områder skiller Stortingets opplegg seg fra Regjeringens forslag. Det gjelder innretning og sammensetning av selskapet, der vi fra Stortingets side ønsker å bygge på den såkalte GasLed-modellen, med et felles eierselskap basert på eierne og skiperne av gassen. Dette er en modell som selskapene selv har utformet. Mens det nye selskapet kan overta operatøransvaret fra de nåværende selskapene og de funksjonene som er knyttet til operatøransvaret, forutsetter Stortinget at det raskest mulig etableres et slikt felles eierselskap basert på GasLed-modellen. Staten bør beholde en majoritetsandel i dette selskapet. Dette vil etter vår vurdering sikre sterkere incentiver til effektiv drift og bidra til å få tariffene ned. Kontrollsenteret på Bygnes skal fortsatt stå for driften av rørledningsnettet. Det andre spørsmålet gjelder bevaring av miljøene og arbeidsplassene og muligheten til videre industriell utvikling i tilknytning til gasstransportsystemene, og da i første rekke på Kårstø-området. Og her vil vi fra Kristelig Folkepartis side sterkt understreke at Statoil, på vegne av eierne av Kårstø-anleggene, fortsatt skal utføre alle tekniske drifts- og utviklingsoppgaver og ha ansvaret for eventuell fremtidig industribygging. Det skal ikke herske noen som helst tvil om dette, og med den innstilling som nå foreligger, har Stortinget skjøvet all tvil til side – slik blir det. Komiteen har foretatt en svært grundig behandling av denne saken. Vi har satt til livs – bokstavelig talt nesten – grundige og svært omfangsrike utredninger. Vi har hørt forskere og eksperter i stort omfang. Vi har foretatt komparative studier gjennom komitereiser til Tyskland og Storbritannia. Vi har hørt høringsinstanser med alle tenkelige innsyn og utsyn. Vi har sendt et stort antall spørsmål til departementet, og vi har hatt statsråden inne til drøftelser i komiteen. Likevel er det mange spørsmål som gjenstår, spørsmål knyttet til hvilke andeler som skal selges, spørsmål knyttet til verdivurderinger og ikke minst prisfastsettelsen på de statlige SDØE-andelene – her dreier det seg om milliarder ved hvert felt – spørsmål knyttet til gjennomføringen av en børsnotering og en rekke andre forhold. Jeg tror at våre beslutninger er riktige. Når historien skal skrives, kan vi likevel ikke være sikre på historiens dom. På engelsk har man et godt uttrykk for slike situasjoner, og det er «to the best of my ability» – ikke bare gjort sitt beste, men gjort så gode vurderinger som man kunne, ut fra de forutsetninger som foreligger. Og slik er det. Så får man håpe at beslutningene vi fatter i dag, også vil «holde» i historiens lys. Og det tror jeg.