Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-06-17:
Dette er en stor og viktig sak som både foregående taler og saksordføreren grundig har kommentert. Forholdet er altså at vi har verdens største skraphaug liggende rett ved siden av Norges grense oppe i nord, og det er ikke noen hvilken som helst skraphaug vi snakker om. Dette er verdens største konsentrasjon av radioaktivt problemavfall og kjernefysisk materiale som delvis befinner seg i såkalte ikke-forsvarlige omgivelser, og som på mange måter fortsatt er uforsvarlig lagret. Dette handler om at vi fra norsk side, men i aller største grad også gjennom internasjonalt samarbeid med Russland, må søke å hindre nye ulykker som følge av radioaktiv forurensing fra kjernekraftverk. Det handler like mye om å unngå at dette avfallet havner i gale hender, da dette er et etterspurt materiale. Det er et avfall som også er etterspurt blant terroristorganisasjoner – det kjenner vi veldig godt til. Det handler også om å ha en langsiktighet i det arbeidet man akter å være med på, og det er ingen tvil om at i Gremikha og Andrejevbukta må man se utviklingen på russisk side i et 20–30 års perspektiv, hvor målsettingen er å sikre og fjerne store mengder brukt kjernebrensel. Det er også dette arbeidet som det fremgår av komitéinnstillingen at Norge vil prioritere. Etter min oppfatning er det ikke noen tvil om at dette er Norges største og viktigste miljøsak. Det tyder ikke alltid på at det er sånn vi prioriterer, heller ikke økonomisk, selv om det er brukt store norske økonomiske ressurser. Bare et bitte lite uhell i og rundt disse lagrene er eksempelvis nok til å true befolkningen i både nære og fjerne omgivelser. Et bitte lite uhell vil være nok til å sette hele den norske fiskerinæringen hva angår villfisk, ut av markedet. Derfor er det nødvendig å prioritere dette arbeidet videre. Jeg er enig i at begrepet korrupsjon har vært en del av debatten. Men jeg tror også det er viktig at vi slår fast at det arbeidet som har vært gjennomført, også har en suksessfull historie med seg på veien videre. Det har vært betydelig fremgang. Det er ingen tvil om at antall irregulære hendelser, særlig ved kjernekraftverkene på Kola, går betydelig ned. Det er heller ingen tvil om at den internasjonale oppmerksomhet og deltakelse bl.a. gjennom AMEC-avtalen, arktisk militært samarbeid, har bidratt til å få både faglig, økonomisk og internasjonal bistand rundt håndteringen av denne gigantiske utfordringen. Vi vet også at G8-landene har satt perspektivet rundt «Det globale partnerskap mot spredning av masseødeleggelsesvåpen og -materiale» på dagsordenen, også med særlig henvisning til situasjonen i Nordvest-Russland. Det er ingen tvil om at ikke bare Norge, men USA, Storbritannia, Canada, Tyskland, Italia, Japan og andre også har bidratt i dette bildet. Det er etter min oppfatning også viktig å understreke at resultatene har vært veldig gode på mange områder, men det er fortsatt en lang vei å gå før man kan trekke pusten og kaste treningstøyet. Det er også viktig at man hver gang i den dialog man har med folk i nord, også med tanke på den myndighetskontakt som regjeringen utøver daglig – og det tviler jeg ikke på at man gjør – setter disse spørsmålene på dagsordenen. For det er slik at man har utfordringer fremover, og jeg tror kanskje Russland, mer enn noen andre, og befolkningen som bor i disse områdene, er klar over hvilken trussel dette er. Det har også sørget for at Russland nå faktisk er den største bidragsyteren med hensyn til å finansiere de løpende prosjektene.