Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-21:
Dette er jo behandlingen av revidert budsjett for 2017, men det er også den aller siste debatten dette stortinget skal gjennomføre. Nå skal ikke jeg dvele altfor lenge ved akkurat det, men bakteppet her gjør jo at det er naturlig at debatten om revidert nasjonalbudsjett ikke bare dreier seg om innstillingen som sådan, men også om hva den stortingsperioden vi nå legger bak oss, har betydd for norsk økonomi og veien videre. Den aller siste budsjettkorsveien for dette stortinget fortjener å bli satt inn i en slik sammenheng. Den 21. juni 2013 – for nøyaktig fire år siden i dag, det er sikkert en tilfeldighet – hadde det forrige stortinget sin avsluttende RNB-debatt. Den gangen var det skapt 340 000 nye arbeidsplasser gjennom regjeringsperioden, to tredjedeler av dem i privat sektor. Veksten lå over snittet i OECD de siste årene, og vi hadde den laveste ledigheten i Europa. Men det var også noen urovekkende tegn, som de rød-grønne representantene i den debatten var opptatt av. Selv om det hadde blitt langt flere sysselsatte i Norge i perioden, gjorde både finanskrisen og høy arbeidsinnvandring at sysselsettingsandelen var lavere enn toppen i 2008. Hele den vestlige verden har slitt med lav produktivitetsvekst etter finanskrisen, også Norge. Høyres og Fremskrittspartiets analyse av det den gangen var at dette var et rød-grønt svik. De rød-grønne har sviktet, uttalte Jan Tore Sanner, som var finanspolitisk talsperson for Høyre. Han uttalte samtidig at Norge var blitt et mer oljeavhengig land. Erna Solberg ba om tillit fra det norske folk på det grunnlaget. Hun skulle bli statsminister for å bruke pengene bedre, gjøre tøffere prioriteringer og få opp produktiviteten i norsk økonomi. Nå er det altså 21. juni 2017. Vi har i mellomtiden vært igjennom et oljeprisfall to og et halvt år tilbake. Selv om det akutte fallet både i sysselsetting og vekst var enda mer dramatisk da finanskrisen rammet oss i 2008 og 2009, er det ingen tvil om at dette har vært ordentlig tøft for norsk økonomi, og for Sør-Vestlandet i særdeleshet, hvor mange fortsatt sliter tungt. Jeg anerkjenner fullt ut at dette ville ha vært utfordrende for en hvilken som helst regjering. Nå er det enkelte tegn til lysning i norsk økonomi. Det er veldig bra, og vi gleder oss alle over det. Partene har tatt et enormt ansvar gjennom moderate oppgjør, og jeg mener at det er på sin plass i dag å takke for det. Det har gitt industrien økt konkurranseevne akkurat da vi trengte det mest. Det pengepolitiske regimet har fungert, det er ingenting som har vært viktigere for å møte konjunkturfallet enn den svekkede kronekursen. Målrettede tiltak for Sør-Vestlandet har effekt. Vi skulle veldig gjerne hatt mer av det på et tidligere tidspunkt for å bremse aktivitetsnedgangen, men det som kom, virker. Så har oljeprisen tatt seg noe opp igjen, og investeringsfallet på sokkelen avtar. Vekstanslagene er justert noe opp, og selv om veksten fortsatt ligger an til å bli veldig svak framover, er det bra. Ledigheten er i ferd med å avta, heldigvis, men Statistisk sentralbyrå skriver i sin siste konjunkturrapport, presentert for et par uker siden, at den viktigste årsaken til det er at arbeidsstyrken er blitt mindre. Folk går ut av Nav-køen, men i for liten grad inn i jobb, de forsvinner ut av arbeidsmarkedet. Andelen sysselsatte i Norge er den laveste på over 20 år, ulikheten i vårt samfunn øker, og produktivitetsveksten har stupt. Nå er den nærmest ikke-eksisterende. Dette skjer selv om oljepengebruken gjennom perioden nesten er doblet. Skattekuttene har ikke hatt den effekten regjeringen forespeilet oss, og de har ikke blitt finansiert med byråkratikutt og tøffere prioriteringer, som Erna Solberg sa før valget. Regjeringen har betalt for dem ved å ta fra dem som kommer etter oss. De kommer til å få en langt tøffere oppgave med å få budsjettene til å gå opp enn det Siv Jensen har hatt, når pensjonsutgiftene virkelig tar seg opp om 10–15 år. Så sent som da nasjonalbudsjettet for 2015 ble lagt fram, fikk vi framskrivinger som viste at det var rom for gradvis å fase mer oljepenger inn i norsk økonomi helt fram til 2035. Nå sier Perspektivmeldingen at det er slutt nå, ikke i 2035. Selvsagt er både oljepris og lavere forventet avkastning helt sentralt i forklaringen på det, og det er ikke noe vi som politikere styrer. Men den ene størrelsen vi faktisk styrer, uttaket fra fondet, har gjort situasjonen enda vanskeligere. På fire budsjetter har regjeringen brukt om lag 760 mrd. oljekroner og økt den årlige tilførselen til statsbudsjettet med 83 mrd. 2017-kroner. Det er mer enn i de tolv foregående budsjettene, inkludert finanskrisebudsjettet i 2009. Nå må vi bevege oss fra rekordhøy innfasing til bråstopp. Og her er vi egentlig ved en kjerne. For vel er det sånn at konjunkturene lysner litt og de kortsiktige utsiktene er bedre nå enn da vi sto her og hadde RNB-debatt for et år siden. Men de langsiktige utfordringene for norsk økonomi er forsterket – ikke det som handler om konjunkturer, og som alltid vil svinge, men det som er mer strukturelt. Én ting er at vi ikke lenger kan basere oss på at oljepengebruken som andel av BNP skal fortsette å øke, men kombinasjonen av fallende sysselsettingsandel og fallende produktivitetsvekst over lang tid er skummel. Det er hvor mye vi jobber, og hvordan vi jobber, som avgjør verdiskapingen i dette landet. Alle som leser Perspektivmeldingen, ser at det er disse to størrelsene som må opp dersom vi skal være i stand til å finansiere velferdsstaten framover i kombinasjon med mer effektiv drift av offentlig sektor. Arbeiderpartiet forbereder nå gjennomføring av nye, store reformer. Digitalisering av offentlig sektor går som en rød tråd gjennom hele vårt nye partiprogram. Dette er én av måtene vi skal fornye og effektivisere offentlig sektor på, og særlig innen e-helse. Så må det føres en sterkere politikk for å få flere inn i arbeidslivet. Derfor skal vi gjennomføre en aktivitetsreform for unge og en stor kompetansereform i arbeidslivet. Nå er ikke RNB stedet for de store reformene, men når jeg allikevel snakker om det her, er det fordi våre RNB-prioriteringer er et frampek mot de prioriteringene som vil prege budsjettene til en ny Arbeiderparti-ledet regjering. Vi foreslår å bruke det begrensede handlingsrommet først og fremst til å satse på kompetanse og kvalifisering for å få folk i jobb. Vi har bygd Norge på en arbeidslivsmodell som leverer anstendige lønninger for alle og små lønnsforskjeller. Lønnsdannelsen er kanskje det viktigste redskapet vi har for å fordele. Men denne modellen stiller også veldig høye krav til kompetanse. Man skal ha en del kvalifikasjoner for å kunne delta, og de øker raskt med den teknologiske utviklingen. Vi ser at stadig flere faller ut av arbeidslivet eller aldri kommer inn. Mangel på kompetanse er den viktigste årsaken, og vi kan ikke akseptere at Norge går lavtlønnssporet, som vi ser at en del europeiske land nå gjør. Det gir enorme forskjeller mellom folk, og jeg er helt overbevist om at det ikke er bra for produktiviteten. Men vi kan heller ikke lene oss tilbake og la dem som ikke kvalifiserer seg for det norske lønnsnivået, falle helt ut. Ny vekst for Norge og en bærekraftig velferdsstat krever et arbeidsliv der flere rustes til å komme i jobb, stå lenger i jobb eller kombinere arbeid og trygd. I dag er tilgangen til hjelp, tiltak og penger til livsopphold i altfor stor grad knyttet til en medisinsk diagnose. Det sykeliggjør folk, og vi er nødt til å tenke nytt, sørge for at det finnes muligheter også for dem som trenger litt drahjelp for å klare å kvalifisere seg, uten at de nødvendigvis er syke. Flere av de senere talerne fra Arbeiderpartiet vil komme nærmere inn på hva vår kompetansepakke i RNB dreier seg om, men et større kompetanseløft vil kreve at både partene og staten tar et større ansvar enn før. Så vil sikkert mange si seg enig i at kompetanse er viktig, men en reform i den skalaen vi snakker om her, krever evne til å gjennomføre i et forsterket trepartssamarbeid, og ikke minst penger. Det har ikke Høyre og Fremskrittspartiet. Handlingsrommet framover blir smalt, nasjonalbudsjettet for 2017 anslår 6 mrd.–7 mrd. kr årlig framover, og av dem vil 5 mrd.–6 mrd. kr gå til å følge opp Nasjonal transportplan og langtidsplanen for Forsvaret – viktige saker. I tillegg skal skattekuttpolitikken fortsette. Høyre antyder samme størrelsesorden som i denne perioden, og legger vi sammen skattekuttløftene i Fremskrittspartiets program, beløper de seg til 50 mrd. kr. Regnestykket går ikke opp, og det blir ikke mulig i neste periode å kamuflere det bak enda høyere vekst i oljepengebruk. Framover blir det enda viktigere å bruke de store pengene riktig. Og det er forskjell på å mene at vi best bygger produktive, omstillingsdyktige samfunn ved å holde forskjellene nede og investere bredt i folk – i folks kompetanse og folks helse – og det å satse på at de i toppen vil løfte oss alle dersom de bare får enda mer skattekutt. Det er her den viktigste skillelinjen går. Jeg tar med dette opp forslagene nr. 1–10, 12–15 og 102.