Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2013-02-14:
Først vil jeg takke utenriksministeren for redegjørelsen. Den utenrikspolitiske situasjonen viser at vi lever i en tid med store endringer, hvor det settes strenge krav til å utvikle vår utenrikspolitikk i takt med endringene ellers i verden. Både den arabiske våren og konsekvensene av den økonomiske krisen for de enkelte land er resultat av en kombinasjon av både innenrikspolitiske forhold, der vi ser brudd på menneskerettigheter, undertrykking og ulike regimers manglende demokratiske forankring i eget land, og ikke minst grunnleggende internasjonale utviklingstrekk. Den stadig økende globaliseringen, internasjonalisering av handel og industrivirksomhet og enkeltpersoners økte reisevirksomhet påvirker oss og de internasjonale utviklingstrekkene mer og mer. Det skaper selvsagt muligheter, men det skaper også utfordringer, konflikter og kriser. Ulik fordeling av ressurser samt politiske og ideologiske forskjeller er også en åpenbar og vedvarende kilde til konflikt internasjonalt. Situasjonen i Mali har krevd engasjement fra verdenssamfunnet. Utenriksministeren gjør det klart at en eventuell FN-ledet operasjon vil bli prioritert fra norsk side framfor å delta i en EU-styrke. For Senterpartiet og for meg er nettopp dette viktig. Et mandat fra FN med utgangspunkt i den internasjonale afrikanske styrken AFISMA vil være helt avgjørende for at et eventuelt økt vestlig nærvær ikke provoserer fram at konflikten forlenges og forverres, men at Mali gjennom vekt på afrikanske bidrag kan utvikles til å bli et tryggere land. Jeg er noe overrasket over at Høyre i sin iver etter, kall det, å tilfredsstille sine utenrikspolitiske EU-ambisjoner ikke ser at et FN-mandat bør være et avgjørende politisk grunnlag for økt internasjonalt engasjement. Det synes å være en klar tendens at konfliktnivået i viktige områder også i Asia har en økende tendens. Dette skjer samtidig som vi ser lange, positive trender for økt velstandsutvikling og bedrede levekår i mange asiatiske land, f.eks. Kina. Konfliktene i regionene har ofte et historisk bakteppe. Ulike folkegrupper, ulike geografiske konflikter over tid, gamle motsetninger og også ulike politiske styresett er viktige stikkord. Vi ser på nytt at den utenrikspolitiske utviklingen blir en konsekvens av enkeltlands politiske beslutninger. Et tema som utenriksministeren ikke utdypet i sin redegjørelse, men som jeg likevel vil omtale, er konfliktene knyttet til Sør-Kina-havet. I redegjørelsen omtaler utenriksministeren vårt bytteforhold med landene i Østen. Vi eksporterer bl.a. store mengder fisk til landene i Asia, mens vi motsatt importerer en rekke varer, fra klær til biler. Disse viktige eksportmarkedene blir enda viktigere for oss i tider hvor våre tradisjonelle markeder i Europa står i fare for å svikte. Både Asias rolle som stadig viktigere handelspartner, og også en bekymringsfullt anspent geopolitisk situasjon bør påkalle vår oppmerksomhet. Fem land hevder å ha suverenitet over deler av Sør-Kina-havet, mens Kina mener å ha rett på hele havområdet. Samtidig ser vi at Nord-Korea provoserer naboskapet kraftig med ny atomprøvesprengning. Som konsekvens har forsvarsbudsjettene bl.a. i Japan, Kina, Sør-Korea og India økt betydelig det siste tiåret. Dette mener jeg er svært urovekkende. Sør-Kina-havet har enorme fiskeressurser, og det er en av verdens viktigste shippingruter. Selvsagt er det ikke slik at det er opp til norske myndigheter å ta side i disse kompliserte konfliktene, men fra norsk side har vi både kunnskap om og et sterkt eierskap og forhold til den internasjonale havretten. Vi bør derfor kunne gi tydelige signaler om at den internasjonale havretten, blant andre forhold, må ligge til grunn for å finne en løsning på den territoriale konflikten til sjøs også i denne regionen. Som utenriksministeren omtalte i sin redegjørelse, er de asiatiske land, med Kina, en stadig viktigere samarbeidspartner for Norge. Som Norge har indirekte interesser i Asia, har vi den siste tiden observert at Kina åpenbart også uttrykker, kall det, indirekte interesser i nordområdene. Samarbeid i internasjonale organer og handel er begge viktige virkemidler for økt internasjonalt samkvem og forståelse. Jeg synes det er riktig fra norsk side å finne kloke løsninger, slik at vi kan invitere Kina inn i det arktiske samarbeidet i nord. I nordområdepolitikken vil jeg særlig understreke betydningen av å styrke mulighetene for næringsutvikling i våre nordlige landsdeler. Den norske distriktspolitikken har bidratt til å opprettholde bosettingen i hele landet. Det gir oss en annen rolle og mer tyngde blant landene med interesser i nordområdene. Norsk suverenitet blir mer tydelig når det er vekst, velstand og lys i husene enn om det var, kall det, ødemark i halve Norge. Det er først og fremst tilgangen på rike naturressurser som har gitt grunnlag for næringsvirksomhet i nordområdene, og på denne måten også sysselsetting og bosetting. Tidligere denne uken kom gladnyheten om at Statoil vil ilandføre olje fra Skrugard på Nordkapp. Dette legger til rette for arbeidsplasser i nord og er et godt bevis på at petroleumsaktivitet til havs gir ringvirkninger lokalt og regionalt. Også utenrikspolitisk er dette en viktig beslutning. Men her, som i andre sammenhenger, kreves det aktiv tilrettelegging og politiske beslutninger for å nå målet om mer aktivitet i nord. Dette vil gjøre oss til en enda viktigere aktør i nordområdepolitikken og ikke minst ivareta norske nasjonale interesser. Matsikkerhet får stadig større betydning internasjonalt, og både i USA og India har dette vært et framtredende tema den siste tiden. USAs nye utenriksminister John Kerry la i sin tiltredelsestale stor vekt på matsikkerhet som en av de tre viktigste satsingsområdene i den amerikanske utenrikspolitikken. Samtidig planlegger India å bruke inntil 12 pst. av statsbudsjettet på å sikre sine fattige tilgang på mat gjennom The National Food Security Bill. Fattige skal ha rett til mat. Det er et fantastisk politisk prosjekt i verdens største demokrati som vil kunne omfatte 75 pst. av befolkningen på landsbygda og 50 pst. av befolkningen i byene. Antakelig vil det omfatte mellom 400 og 500 millioner mennesker. 65 millioner tonn ulike planteprodukter, bl.a. korn og ris, skal dedikeres til dette. Vi bør lære av India at mat er premisset for fattigdomsbekjempelse og all annen vekst og utvikling. Derfor gir Norge i dag nesten 1 mrd. kr årlig av bistandsbudsjettet til ulike tiltak som styrker matsikkerheten. Den nye strategien for matsikkerhet legger opp til en økning i denne støtten på om lag 500 mill. kr over en periode på tre år. Klimakrisen fører til at matproduksjonen stadig oftere rammes katastrofalt, og vi må også i framtiden forberede oss på at vi vil oppleve en forverring, med enda mer tørke og flom. Vi vet at mangel på mat kan skape store konflikter. Svingninger i verdensmarkedsprisene på matvarer kan kaste millioner ut i fattigdom og sult. Som USA, og som India, må Norge sette matsikkerhet på dagsordenen internasjonalt. I 2014 får vi FNs internasjonale år for «Family Farming». Da bør vi ha fokus på hvert lands rett og plikt til å produsere mat for egen befolkning som et avgjørende grunnlag for fattigdomsbekjempelse, reduksjon av sult og reduksjon av internasjonale konflikter. Handel vil og må bestandig være et viktig supplement i denne sammenhengen.