Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Det er grunn til å understreka at det er ein samla komite som uttalar seg om at fiskeressursane tilhøyrer det norske folk i fellesskap, og at ingen enkeltpersonar eller selskap vederlagsfritt kan få evigvarande eigedomsrett til desse ressursane. Eg ser dette som ei klar melding, som eg er svært glad for. For Arbeidarpartiet står hovudregelen om at fiskeflåten skal vera fiskareigd, fast. Yrkesvernet er med på å tryggja ein spreidd eigarskap. For å sikra den landbaserte industrien råstoff, og for å sikra den regionale fordelinga av fiskerettane, har det vore naudsynt å innvilga dispensasjon for fiskeindustrien når det gjeld retten til å eiga fiskefartøy. Dette dispensasjonshøvet må halda fram. Det må kunna gjerast unntak frå hovudregelen når det er naudsynt for å medverka til livskraftige fiskerimiljø, oppretthalda den geografiske fordelinga av fiskefartøy og auka høvet til verdiskaping i samspelet mellom flåten og industrien på land. For å sikra likebehandling er det grunn til å utarbeida eit regelverk knytt til dispensasjonsordningane. I delar av landet er no om lag 75 pst. av ferskfisktrålarane industrieigde. Det kan difor vera på sin plass å få fram ei evaluering av om – og eventuelt i kva grad – vertikalintegrerte verksemder er meir lønsame og gjev tryggare arbeidsplassar enn verksemder som ikkje har ei slik organisering. Eg har merka meg at ei avhandling utført ved Universitetet i Tromsø omtalar dette. Det må seiast å vera positivt at me får fram forskingsmateriale på dette området, slik at me har meir kunnskapsbaserte fakta å halda oss til. Arbeidarpartiet er samd i framlegget om å skjerpa aktivitetskravet for å få ervervsløyve, frå tre av dei siste ti åra til no tre av dei fem siste åra. Det må likevel under strekast at det kan oppstå situasjonar der det faktisk ikkje er noko råstoff å fiska på, jamfør litt av det me snakka om i Storetinget tidlegare i dag, om selinvasjonar og liknande. Det kan faktisk oppstå ein slik situasjon, og det må departementet ta omsyn til når ein ser nærare på utforminga av dette regelverket. Arbeidarpartiet er òg samd i at det vert innført ei avgift for å stå i merkeregisteret. Intensjonen bak framlegget – som òg er ei hovudmålsetjing – er at det skal verta enklare å få fartøy som ikkje er i bruk, ut av næringa. Det må vera viktig å skaffa seg grep som gjer at me får tilpassa omfanget av fartøy til det ressursgrunnlaget som me har. Komiteen har understreka at departementet i større grad må nytte seg av retten til å inndra konsesjonar som ikkje er i bruk, med sikte på å redusera den totale kapasiteten når me vitterleg har eit regelverk som gjev høve til det. Eg har i løpet av høyringsrundane som me har hatt, fått klar melding, spesielt frå Nordsjø-området, om at det er frustrasjon over at trålkonsesjonar som er såkalla sovande, plutseleg dukkar opp når det viser seg å vera eit godt fiske, noko som sjølvsagt reduserer grunnlaget for dei som skal vera med i næringa heile tida og ikkje kan la konsesjonen sova i kortare eller lengre tid. Eg er glad for at ein samla komite har tatt fatt i situasjonen for gjenlevande ektefelle etter fiskar som er omkomen, slik at ektefellen skal få retten til å driva fartøyet vidare og få høve til å rå over kvoten. Eg må i den samanhengen seia at det er ein klar fordel om kvinna, som det oftast dreiar seg om, har såpass aktiv deltaking i drifta av fiskebåten at ho kan jamstillast med administrative reiarar. Dette vil i seg sjølv vera ei livstrygding for henne. Eit av dei grepa som Regjeringa må vurdera for å få fleire kvinner aktive i fiskerinæringa, er at dei som har sine på sjøen, får vera delaktige i drifta av reiarlaget. Det vil i seg sjølv vera med på å styrkja kvinnene sin posisjon og gjera det meir naturleg at dei aktivt går inn i næringa.