Abid Raja (Venstre), 2015-06-01:
Jeg vil først vise til Grunnloven § 2 hvor verdigrunnlaget framgår. Det er ikke noe grunnlag for å være bekymret for det, slik representantene Grøvan og Kolberg har gitt uttrykk for. Venstre og Miljøpartiet De Grønne har fremmet forslag om at § 4 i Grunnloven skal oppheves, og at man skal gjøre endring i § 16. Å velge tro og livssyn er et personlig valg, og Venstre mener at statens oppgave er å sikre livssynsfrihet som en grunnleggende verdi og rettighet. Staten og andre offentlige institusjoner skal, i toleransens navn, være upartiske og ikke knyttet til en bestemt religion. Det er ut fra dette grunnsynet at Venstre finner det prinsipielt viktig med et skille mellom stat og kirke. Venstre mener at dagens § 4, om kongens bekjennelsesplikt, og eksisterende § 16, om at Den norske kirke skal «understøttes som sådan av staten», ikke har noen plass i Grunnloven. Disse bestemmelser er etter vårt syn ikke forenlige med at en stat skal være nøytral med hensyn til tro og livssyn. Derfor foreslår vi å oppheve § 4, som gjelder kongens bekjennelsesplikt, og å gjøre endringer i § 16. Jeg ser her at regjeringspartiene, sammen med Arbeiderpartiet, ikke ønsker å gjøre dette skillet mellom stat og kirke. Det synes jeg er veldig synd. Hvis man setter bekjennelsesplikten på spissen, kan en nesten si at det bare er én person i Norge som til enhver tid ikke vil kunne ha en annen religion enn den som framgår av Grunnloven. I realiteten overlater vi altså ikke til kongen selv å bestemme hva kongen ønsker å tro på, om han ønsker å tro på en kristen gud, en muslimsk gud, Buddha, Shiva, eller om han ønsker å være ateist. Der har han egentlig ikke noe valg. Det er litt rart. Ikke bare for denne kongen, men for alle framtidige konger skal det altså framgå av Grunnloven at den til enhver tid sittende konge skal bekjenne seg til den evangelisk-lutherske religion. Jeg synes det er veldig rart å binde opp alle framtidige generasjoner på lik linje med nåværende konge. Det å tvinge kongen til å bekjenne seg til en religion kan fort bygge opp under – ja, det er den generelle kritikken som blir framført overalt i verden mot religion og manglende religionsfrihet, ikke minst at det er press på å vise verden at man har religion, selv om man ikke har en religion – den falske opprettholdelsen av religiøs tro, selv om man da egentlig ikke har en religiøs tro. Det synes jeg er leit at dette storting velger å ikke ta et endelig oppgjør med. Overalt i verden blir folk forfulgt på grunn av sin tro – sin annerledes tro, manglende tro. Jeg har ikke vært så lenge her på Stortinget, men andre, som har vært her tidligere, forteller at når man reiser rundt i verden, møter man en del personer i andre land høyt oppe i systemet som viser til den norske Grunnloven og sier at de liker veldig godt den norske Grunnloven, for der står det at kongen bestemmer alt. Man forstår altså ikke helt dette at selv om det står i Grunnloven at kongen bestemmer alt, er det ikke slik at det er kongen som bestemmer alt, men de tar det til inntekt for sin egen makt samlet hos én person. Dette kunne jo tale for at når vi først har hatt en modernisering av Grunnloven, skulle man tatt skrittet fullt ut og gjort også de endringene i Grunnloven, slik at det helt klart framgikk hvem som egentlig bestemmer hva i Norge, og at ikke alt ble henvist tilbake til kongen. Poenget med å si dette er at hva vi gjør her i Norge, blir brukt også i andre land som et eksempel, og det blir vist til. Når man har manglende religionsfrihet i andre land, hvor det ikke er et tilsvarende skille mellom stat og kirke, vil dermed vår grunnlov og vår måte å organisere oss på bli brukt som et eksempel på opprettholdelse av dette manglende skillet mellom stat og religion, og i mange land er det heller religion som går foran, og ikke menneskeskapte lover. Når det gjelder religionsfrihet under press: ISIL er bare et siste eksempel på at mennesker blir drept i Irak og Syria på grunn av at de har en annen religion, eller en annen tro innenfor en religion, og nekter å føye seg og bekjenne seg til en bestemt retning innenfor en religion. I Pakistan, det landet mine foreldre utvandret fra, vet vi at det er jevnlige angrep på kristne minoriteter i landet, kirker som blir brent, mennesker som blir kastet levende inn i ilden fordi de har begått såkalte blasfemiske handlinger mot landets religion. Ahmadiyyaer er under press og blir forfulgt også i Pakistan. I Iran vet vi at hvis man konverterer, vil man kunne oppleve å få dødsstraff. I Myanmar, Burma, som Norge har hatt en tett og lang relasjon til og bidratt til demokratioppbygging i – i hvert fall forsøkt på beste måte – ser vi nå hvordan rohingya-muslimer, en liten minoritet, er drevet på flukt fra sitt eget land fordi de tilhører en annen religion enn det som er landets «godkjente religion». I Kina, verdens største land befolkningsmessig, er både muslimer og buddhister, enkelte sekter innenfor buddhismen, under press. Og i India, som også er et stort land befolkningsmessig, ser vi også veldig mange minoritetsreligioner, deriblant muslimer, som lever under press under hindunasjonalismen. En undersøkelse gjort av Pew Research Center i 2015 viser at 43 pst. av landene i verden – hele 43 pst. av samtlige land i verden – har store religiøse begrensninger. 43 pst. er et ganske stort tall befolkningsmessig. Og 77 pst. er et urovekkende høyt tall, hvis man tenker på at 77 pst. av hele verdens befolkning, nesten 5,6 milliarder mennesker, lever i land med store restriksjoner på religionsfrihet. Her kunne vi framstått som et land som tok skrittet fullt ut og gjorde nettopp dette skillet mellom stat og kirke, og at vi kunne tillate statsoverhodet, og ikke minst i Grunnloven, å ha en religion som vedkommende selv kunne bestemme, og ikke noe staten har bestemt i grunnlovs form at han må bekjenne seg til, for det å framstå nøytralt av hensyn til verden er viktig for Norge. Her kunne Norge tatt skrittet fullt ut, men det gjør vi altså ikke. Jeg synes det er trist. Jeg synes det er trist at Arbeiderpartiet ikke kunne være med på en slik – jeg vil nesten kalle det en frigjøringskamp – slik at man fullt ut fikk skille mellom stat og kirke og religion, og ikke minst at den til enhver tid sittende konge selv skal kunne velge sin egen religion – ha en religion / ikke ha en religion. I alle fall i prinsippet vil jeg anta at de er enige med meg, men at det er noe annet som gjør at de ikke ønsker å ta dette skrittet fullt ut, kanskje fordi det er et symbolsk vanskelig skritt å ta, men jeg håpet at de allikevel skulle gjøre det. Jeg har vist til § 2, og der framgår for så vidt verdigrunnlaget, og jeg mener det å oppheve § 4 og å endre § 16 ikke ville ha rokket ved hva Norge står for som nasjon. På onsdag stiftet Stortinget sin religionsfrihetsgruppe, og samtlige partier på Stortinget tok initiativ til det. Jeg skal bare avslutte med å vise til Njål Høstmælingen, som var en av innlederne på konferansen. Han fortalte om hvordan religionsfrihet i verden, overalt i verden, er under press. Han viste også til en del eksempler her i Norge. Vi har KRLE, og vi har en del utfordringer her i Norge også, men de framstår som litt små i forhold til de utfordringene som er ute i verden. På et spørsmål fra Ropstad om hvordan dette ser ut nå, kunne han kort slå fast at det blir mer og mer religion og mindre og mindre frihet i verden. Det er litt trist, for her kunne vi ha bidratt til å sende et godt signal ut fra Norge. Vi kunne gått foran som et godt eksempel til etterfølgelse for verden ved at vi fullt ut gjør skillet mellom stat og kirke, stat og religion, slik at religionen ikke skal kunne bestemme over hvordan staten styrer seg selv. Det kunne vi ha gjort, men jeg konstaterer at regjeringspartiene sammen med Arbeiderpartiet velger ikke å gjøre det.