Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-04-26:
Først av alt vil jeg få takke interpellanten for å ha tatt opp dette temaet. Dette er et tema som jevnlig har vært oppe til behandling i Stortinget. Jeg må si at gjennom de snart ti årene som jeg har fått jobbet med det, har jeg både sett en svært positiv utvikling knyttet til engasjement og at disse temaene dessverre stadig dukker opp fordi vi har ikke klart å løse mange av problemstillingene. Jeg tror de aller fleste av oss har sett i praksis hva rusmiddelmisbruk kan gjøre med et menneske. Jeg vil bruke et eksempel – en person – som jeg selv har jobbet med nå i snart to år, en tung heroinmisbruker som moren hadde funnet flere ganger med overdose. Som følge av at hun hadde lært seg å leve med dette, fikk hun liv i sønnen sin igjen flere ganger. Så kommer han til avrusning, og får da beskjed om at det er så og så lang ventetid. Familien lever i spenning: Overlever gutten vår eller overlever han ikke i denne ventetida? Han kommer inn til avrusning, får en avgiftning, som man kaller det. Han får så beskjed om at når han er ferdig med den, kan han forvente en ventetid på ca. to måneder og så få komme til behandling. Dette kalles – på folkelig språk – galskap. Det viser at man ikke har forstått problemstillingene knyttet til denne gruppe personer. Så skjer det neste. Vedkommende kommer innenfor systemet med LAR og begynner med legemiddelassistert rehabilitering. Problemet er følgende: Vedkommende blir tilbakeskrevet til kommunen og får tildelt en bolig fra sosialen. Utover det skjer ingenting. Da vet vi alle hva som skjer, for legemiddelassistert rehabilitering gjelder kun knyttet til opiat. Det vil si at man begynner å bruke andre stoffer som f.eks. hasj, amfetamin og metamfetamin og da mister det tilbudet, som man selvfølgelig skal, etter å ha avgitt positive tester. Dette er bare sagt for å illustrere én enkeltsak. Det er mange av disse sakene der ute. Det viser også hvor viktig det er, det som statsråden var inne på knyttet til ettervern og oppfølging, alt som har å gjøre med å tenke på hele behandlingskjeden og ikke bare separate saker som avgiftning, det behandlingsmessige eller det med boliger. Man må tenke på hele kjeden og se mennesket bak rusmisbruket, ikke bare rusmisbruket. Jeg tror også det er helt åpenbart at det er store mangler her, særlig når det gjelder det som har med status i yrker å gjøre, knyttet til å spesialisere seg innenfor rusfeltet. Jeg tror også det er viktig at man tar inn over seg at man må ha en variasjon i tilbudene som er, fordi vi som mennesker er veldig forskjellige. Vi reagerer på forskjellige opplegg, tar ting til oss på forskjellig måte og lærer på ulik måte. Videre tror jeg det også er helt åpenbart at man i hvert fall bør vurdere på nytt å se på en godkjenningsordning for institusjonene som skal jobbe med rusbehandling. Det er viktig at vi får en del forskning også på dette området, slik at i alle fall en del av dette kan være forskningsbasert. En del av det er ikke det. Mange har gode resultater. Problemet er bare at vi vet for lite om hvordan det går over tid. Vi måler gjerne i litt for korte perspektiv. Jeg tror vi må se over tid hvordan ting gjøres, og da tenke på behandlingskjeden under ett. Jeg tror den desidert største problemstillingen vi står overfor, er hva vi gjør når vi er ferdige med selve det behandlingsmessige: Hvordan får man det sosiale nettverket på plass? Hvordan får man ting på plass igjen etter at familien i stor grad er revet i stykker, det økonomiske fundamentet for vedkommende er helt revet i stykker, og man har opparbeidet seg stor gjeld. Man skal tilbake. Man kan bare tenke seg hva som skjer med en rusmiddelmisbruker som over tid har opparbeidet seg gjeld, f.eks. internt i et narkotikamiljø. Det er ikke akkurat noe kjekt å komme seg ut av rushelvetet, for så å møte den samme gjengen som da skal ha tilbake pengene sine. Av hensyn til at det er mennesker vi snakker om, håper jeg vi fortsatt vil fokusere mye på dette. Vi må se menneskene bak rusmisbruket, ikke bare rusmisbruket.