Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-10-10:
Mange har kommentert at den trontalen vi nå har til debatt, inneholdt få politiske grep, men at det var kjente retoriske grep fra regjeringa. Det sies f.eks. i trontalen: «… det er ikke tilfeldigheter som har skapt det samfunnet vi alle nyter godt av.» Det er riktig. Men det er et typisk retorisk grep fra Høyres side for å prøve å framstille det som at det velferdssamfunnet som vi alle hyller, er noe det har vært enighet om. Nei, det er et resultat av politisk uenighet, politisk kamp og politiske valg opp gjennom årene. Det er det som har brakt oss den norske modellen, som mange land misunner oss, og som har bidratt til at dette er et godt land for alle å bo i. Den norske modellen består av tre hovedbjelker. Det er den økonomiske politikken, trepartssamarbeidet og velferdssamfunnet som er det spesielle ved den norske modellen. Det angripes nå systematisk. I den økonomiske politikken er ideen med den norske modellen at vi i fellesskap skal bruke skattesystemet til å finansiere velferdssamfunnet. Vi spleiser, og det er en dugnad. I tillegg til det skal skattesystemet sørge for at selv om man i Norge har relativt små lønnsforskjeller, skal skattesystemet utjevne lønnsforskjellene. På begge disse punktene svikter den retningen som regjeringa har lagt seg på, den norske modellen. Det er til og med slik at når begrunnelsen for lettelse i formuesskatten er at vi skal få vekst i næringslivet, kan ingen fagmiljøer – ikke engang statsministeren – si at det er noen resultater i form av vekst i næringslivet som følge av lettelse i formuesskatten. På den motsatte sida ser vi at noen får skatteskjerpelser – de som må slutte i jobben og får sluttvederlag, eller de som pendler til arbeidet. Da skal man betale mer skatt. Da blir profilen klar. Den franske økonomen Thomas Piketty har skrevet i «Kapitalen i det 21. århundre» at han advarer mot den utviklingen i verden, for det kan føre til sosial uro og opprør. Når Piketty viser til at større forskjeller er farlig for samfunnet, sier den nåværende regjeringa: Ja vel, men den veien går vi. Samarbeidsmodellen har blitt utfordret av regjeringa. Regjeringa har pådratt seg den første generalstreiken på mange tiår. Det var da Høyres representant Kambe gledesstrålende uttalte at nå skal LO vingeklippes. Men det var ikke bare LO som ble vingeklippet – det var alle på arbeidstakersida og alle på arbeidsgiversida. Vi trenger det samarbeidet for å få til flere tiltak mot sosial dumping, som partene i fellesskap krever, men som regjeringa stritter imot. Vi trenger det for å få til omstilling i samfunnet. I velferdspolitikken ser vi at dagpengene kuttes. Over en milliard kroner har regjeringa tatt inn fra dem som er arbeidsledige, for de har råd til å ha det enda litt trangere. Regjeringa sier at den skal føre en bærekraftig velferdspolitikk framover. Den største trusselen mot velferdssamfunnet i Norge er hvis man ikke har vilje til å finansiere velferden. Det er det som er den store utviklingen. Vi har sett systematiske angrep på den norske modellen under denne regjeringa. Siv Jensen sier rett ut at hun er imot den norske modellen, mens Høyre prøver å gi inntrykk av at dette er noe vi står sammen om. Vi ser resultatene tydelig. Formuesforskjellene øker, inntektsforskjellene øker, Gini-koeffisienten sier at forskjellene øker. Det er flere som havner utenfor. Det er lavere sysselsettingsgrad enn på veldig lang tid, og det er flere unge uføre og flere som er avhengige av sosialhjelp. Når regjeringa i trontalen sier at i Norge har vi små forskjeller, og at regjeringa vil arbeide for at det fortsatt skal være sånn, er nok det dessverre nok et eksempel på de samme retoriske grepene fra regjeringa. Realiteten er at regjeringa blinker til venstre, men svinger til høyre. Det er en utvikling som vi ønsker å bidra til at snur.