Kjell Arvid Svendsen (Kristelig Folkeparti), 2011-02-15:
Jeg er heldig som får lov til å komme og være med på debatten etter utenriksministerens redegjørelse. Det har jeg vært før, uten å ha vært med på selve redegjørelsen. Siden utenriksministeren ga sin redegjørelse sist torsdag, har vi vært vitne til en revolusjon i Midtøstens største arabiske land. Som flere andre har sagt, har President Mubarak gått av. Hæren har fått makt i en periode, mens ny grunnlov skal lages og frie valg forberedes i Egypt. Vi kan være vitne til et historisk tidsskifte i Midtøsten. Ett bilde har brent seg fast på min netthinne – mange muslimske demonstranter som bøyde seg i bønn på Tahrir-plassen i Kairo, mens kristne ungdommer sto hånd i hånd og dannet en beskyttende ring rundt dem. De sto sammen om frihetskampen. Måtte dette fellesskapet også borge for at millioner av kristne i Egypt nå får sine menneskerettigheter på linje med andre. De må ikke glemmes når frihetsverdiene skal konkretiseres i en fungerende rettsstat og et sant demokrati. I løpet av måneden har to autoritære arabiske regimer falt – først i Tunisia, så i Egypt. Nok en gang skjedde noe ekspertene ikke forutså. Det minner om 1989, da kommunistdiktaturene i Øst-Europa raknet. Vi kan mene at diktaturene ikke kan vare evig, men vi vet ikke når de faller. Tyranner kan med brutale maktmidler lenge demme opp for folkeviljen, men plutselig brister demningen. Da faller regimene sammen som murhus uten armering, når det folkelige jordskjelvet rammer dem. I Kristelig Folkeparti har vi lenge fulgt utviklingen i Midtøsten med kritiske øyne. Autoritære og korrupte regimer, manglende demokrati og ytringsfrihet, overgrep mot trosfriheten og andre menneskerettigheter, liten satsing på utdanning, især for kvinner, og altfor svak økonomisk vekst har ført regionen inn i en historisk bakevje. Kontrasten er stor til lille Israel. Som en demokratisk øy i et hav av arabiske diktaturer har denne ministaten vist at økonomisk og sosial utvikling er mulig i et karrig landskap. Israel preges av kraftig økonomisk vekst, banebrytende teknologiske nyvinninger og et vedvarende demokrati. Det samme unner vi alle Midtøstens folk. Men vi kan ikke ta utfallet for gitt. Det kan gå som den gang den persiske sjahens regime falt, bare for å bli erstattet av ayatollaenes skrekkregime. En slik ulykke unner vi ikke den arabiske verden. En annen fare er at islamistiske ekstremister vil prøve å oppheve de fredsavtalene som Israel i dag har med Egypt og Jordan. Disse fredsavtalene har lenge vært stabiliserende pilarer i et konfliktfylt Midtøsten. Men i Hamas, Hizbollah og Egypts muslimske brorskap finnes de som vil fjerne disse fredsbærende bjelker. I Kristelig Folkepartis ser vi på revolusjonen i Egypt som et tegn i tiden til Israel og palestinerne. Både hensynet til Israels sikkerhet og palestinernes rettigheter taler for at begge parter nå må ta de smertefulle kompromisser som kreves for å få til en fredsløsning. De må forplikte seg til fredelig sameksistens, gjensidig anerkjennelse og samarbeid i stedet for ødeleggende konflikt. Men da trenger de støtte til en fredsavtale fra arabiske naboland og ingen hatpropaganda og antisemittisk agitasjon fra terrororganisasjonen Hamas eller andre uforsonlige grupperinger som ikke vil innrømme Israel noen rett til eksistens, eller palestinerne noen rett til en framtid med selvstyre. For meg står det klart at denne utenriksdebatten finner sted i en tid for forandringer i det større Midtøsten. En rekke land trenger grunnleggende reformer. Sudan står ved et spesielt veiskille. Der ga folkeavstemningen i sør et overveldende flertall på nær 99 pst. for løsrivelse og dannelse av en selvstendig stat i Sør-Sudan. Året 2011 vil bli historisk. Det internasjonale samfunnet må se sitt ansvar og bidra til at delingen av Sudan kan skje på fredelig vis og bidra til at den nye staten får en god start. Også Norge må vise handlekraft nå. Kristelig Folkeparti etterlyser et raskt initiativ fra regjeringen når det gjelder denne utfordringen. Det haster. USA bidrar nå sterkt, men også europeiske land må ta ansvar. Norge har helt spesielle bistandsbånd til Sør-Sudan og inngang hos myndighetene både i nord og sør. Det vil være en historisk forsømmelse om vi ikke gir et kraftfullt bidrag til fredelig statsdeling og nasjonsbygging i Sudan i dette skjebneåret. Handler vi ikke raskt nok, svikter vi en historisk sjanse.