Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2013-03-05:
Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité har på en grundig og samvittighetsfull måte gått inn i 22. juli-saken. Komiteen etterlater seg et tankevekkende dokument – det siste i en rekke av flere omfattende beskrivelser av hva som skjedde før og under terroraksjonene den 22. juli 2011. Samlet sett gir rapporten fra 22. juli-kommisjonen, dvs. Gjørv-kommisjonen, rettssaken mot gjerningsmannen og nå Stortingets egen behandling et svært detaljert bilde av hva som skjedde denne grusomme dagen. 22. juli-kommisjonen forteller historien om en morder med en grusom plan, om altfor mange liv som endte så altfor tidlig, og ikke minst om manglende sikringstiltak og en politiaksjon der så altfor mye gikk galt. Da er det selvsagt tid for å snakke om ansvar, å snakke om ledelse – eller mangel på sådan. Gjørv-kommisjonen påpekte at hele det politiske Norge, også vi som sitter i denne salen i dag, og mange andre, bærer vår del av ansvaret for at Norge ikke var tilstrekkelig rustet til å ta vare på våre egne i møtet med ondskapen i juli 2011. Men vi må aldri glemme at ansvaret for at 77 mennesker ble drept den dagen, ligger hos drapsmannen alene. Han er dømt av rettssystemet. Det dagens debatt skal bidra til, er å ruste samfunnet mot at mennesker som han skal kunne gjøre noe lignende igjen. Etter statsministerens redegjørelse den 28. august i fjor fikk Stortinget mulighet til å debattere rapporten fra 22. juli-kommisjonen. Jeg ga da uttrykk for at jeg var rystet, og det er jeg selvsagt fortsatt i dag. Rapporten ga oss altfor mange eksempler på sviktende forebygging, manglende beredskap og fatale enkeltepisoder. I respekt for dem som ble rammet som verst, var jeg – da, som nå – opptatt av at vi som politikere i landets nasjonalforsamling må være ærlige, bøye hodene våre og beklage. Vi må erkjenne feil. Mitt enkle utgangspunkt for dette er oppsummert i et sitat fra en mail jeg fikk fra en far som hadde mistet en av sine gutter på Utøya. Han skriver: «For oss er det rystande å lese rapporten og tenke på at med ein fungerande beredskap og eit fungerande politi så hadde «guten vår» vore saman med oss i dag.» Jeg gråt da jeg fikk denne mailen. For meg er dette korte budskapet fortsatt kjernen i denne saken. Noen spørsmål vil likevel være gjenstand for debatt og uenighet, trolig i uoverskuelig framtid. Det må vi leve med. Komiteen har behandlet statsministerens og justis- og beredskapsministerens redegjørelser for Stortinget. Ansvarsfordeling har vært blant de krevende spørsmålene komiteen har belyst. Med enkelte nyansers forskjell stiller et samlet storting seg bak både Gjørv-kommisjonens rapport og redegjørelsene til Stortinget. Ingen av disse dokumentene etterlater tvil om at det var mye som ikke fungerte som det skulle. Norske myndigheter og det norske samfunnet var ikke godt nok forberedt. Selv om selve ansvaret for terroraksjonene vil være gjenstand for debatt i flere år framover, vil historien også slå ring rundt det faktum at terroristen ikke nådde fram med sitt mål om å ødelegge det norske demokratiet. Saken har rystet oss alle i grunnvollene, men det politiske Norge går videre med et felles mål om å forbedre det som da ikke var godt nok. Når norske velgere gis i oppdrag å felle sin dom over regjeringen senere i høst, den 9. september, vil jeg fra denne talerstolen si: På de svarteste dagene i ens liv kan det være grunner til å bøye hodet og trekke seg tilbake. Terroren gjorde hver og en av oss hjelpeløse da den rammet. Men siden politisk ledelse handler om ansvar og tillit, vil jeg berømme statsministeren og regjeringen for å stå oppreist, gå inn i saken og ikke minst gå videre. Den rød-grønne regjeringen har aldri fridd seg fra det ansvaret den har som nasjonens ledelse. Den har valgt å møte realitetene og virkeligheten, men også kritikken. Grunnlaget er Gjørv-kommisjonens rapport – en rapport regjeringen selv har bedt om fordi samfunnet må få komme til bunns i hva som skjedde den 22. juli. Bare ved å få fram hele bildet kan vi arbeide målrettet med å rette opp i det som gikk galt. Katastrofen var et faktum. Det var åpenbart at mye hadde sviktet når omfanget kunne bli så stort og så grusomt. Derfor kom kritikken som forventet. I presise og nøkterne ord slår kommisjonen fast at myndighetenes evne til å verne sine innbyggere sviktet. Liv kunne vært spart. Gjørv-kommisjonen er direkte og forteller usminket og detaljert, som den også ble bedt om å gjøre. Når regjeringen ber om å få alle fakta på bordet, og siden redegjør grundig i Stortinget for det som har framkommet, er det etter min mening et tegn på styrke, ikke svakhet. Å innrømme nødvendige endringer er ikke et nederlag. Det er ikke et svakhetstegn. Det er nettopp en del av det å ta ansvar. Endringene som vi forventer skal komme, skal ikke bli møtt med skepsis. Vi skal tørre å innrømme hva som ikke fungerer, og vi skal gjøre noe med det. Men å bruke Gjørv-kommisjonens rapport som et vikarierende argument for å få vedtatt beslutninger det ellers ikke ville ha vært flertall for, vil være uakseptabelt. Til det er 22. juli-saken for viktig og respekten for dem som da rammes av de uriktige beslutningene, for stor. Jeg har lagt merke til at historien om det som gikk så altfor galt, gradvis blir omskrevet. I disse dager opplever jeg at det er sterke reaksjoner på forslaget fra Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, DSB, om å legge ned en rekke 110-sentraler. Forslaget begrunnes med: «22. juli-kommisjonens rapport som blant flere funn slår fast at politiets operasjonssentraler er for små. Dette har direkte overføringsverdi til nødalarmeringssentralene for brann.» DSB tar feil. Det står ingenting i rapporten fra Gjørv-kommisjonen om at «politiets operasjonssentraler er for små». Kommisjonen vurderte helse- og redningsarbeidet. Konklusjonen var: «Helse- og redningsarbeidet ivaretok de skadde og pårørende i akuttfasen på en god måte». Det er grunn til å stille spørsmål ved hvordan DSB har kommet fram til at kritikken av det som ikke fungerte, har overføringsverdi til det som faktisk fungerte. Gjørv-kommisjonens konklusjoner blir her omskrevet og tatt til inntekt for helt andre formål enn de er tenkt. Dette er alvorlig. Dette må påtales og ryddes opp i. Vi skal være svært nøye med å holde fast i beredskapsarbeidet framover, ikke la det vike for andre og kanskje mer populære tiltak på kort sikt. Men vi skal også følge svært nøye med på hva som gjøres i beredskapsøyemed. Samfunnssikkerhet og beredskap er svært viktige innsatsområder. Men fortsatt er det hverdagskriminalitet, husbranner, hjerteinfarkt og fødsler som nødetatene skal hjelpe oss med. Nye strukturer og rutiner må ikke bare sette oss bedre i stand til å takle terrorangrep. Vi må samtidig ta vare på folk flest – hver dag – der de bor. For Senterpartiet er det nettopp innbyggernes trygghet i hele landet som er utgangspunktet. Uansett hvor i landet man bor, jobber eller tilbringer fritiden, skal det være hjelp til den som trenger det. Terror rammer vilkårlig. Den treffer når vi minst aner det, og der vi ikke kunne forutse det. Terror rammer i en kommune. Hvem hadde trodd at det var Hole kommune i Buskerud som skulle bli målet for det brutale angrepet på Norge 22. juli 2011? I et langstrakt land som Norge, med en krevende topografi og store variasjoner i natur og klima, er vi avhengig av beredskap i hele landet. I mange tilfeller er de mest relevante kreftene det lokale politiet, Røde Kors-gruppa, Heimevernets/Sivilforsvarets mannskaper samt lokalsykehuset. Lokalkunnskapen vil ofte være avgjørende når de store krisene inntreffer. Tidsfaktoren er kritisk i katastrofesituasjoner, uansett om det er terror, ulykker eller andre situasjoner. Det er liten nytte i mannskap med topp utstyr og utdanning om de kommer for lang tid etter at skaden er skjedd. Et mangfoldig land som vårt krever ulike løsninger på ulike steder – vi må tilpasse oss den geografien og de avstandene vi har. Den som er nærmest en krise, er ofte den som er best egnet til å håndtere den. I arbeidet vi gjør med nye tiltak og nye strukturer, skal vi – som også representanten Lundteigen understreket – lytte nøye til dem som er i førstelinjen. Vi skal ha respekt for at gode løsninger kan utformes på mange nivåer og svare bedre til behovene lokalt. Alt blir ikke best av å strømlinjeformes med Oslo som utgangspunkt. Gode løsninger kan både utformes, vedtas og praktiseres lokalt i hele landet. I mitt innlegg etter statsministerens redegjørelse i august la jeg vekt på kommisjonens oppfordring om at hver og en av oss har et ansvar i krisesituasjoner – som medmennesker og arbeidstakere, enten vi har lederansvar eller ikke. Gjørv-kommisjonen skriver: «Etter kommisjonens mening handler disse lærdommene i større grad om ledelse, samhandling, kultur og holdninger – enn mangel på ressurser, behov for ny lovgivning, organisering eller store verdivalg.» I innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen omtales ledelseskultur bredt. Jeg vil også legge særlig vekt på at betydningen av førstelinjen og den ledelse som blir utøvd i situasjonen – i dette tilfellet der terroranslaget fant sted – er avgjørende. For å kunne takle sivile krisesituasjoner så vel som terrorhandlinger på en bedre måte, kreves det trening i å ta initiativ og å handle selvstendig under nye, uforutsigbare og uoversiktlige situasjoner. Det kreves en betydelig holdningsendring på både overordnet nivå og i alle etater som har ansvar for samfunnssikkerheten, slik at det blir legitimt å utøve lederskap i situasjonen, basert på selvstendige vurderinger og handlinger. Erfaringer og vurderinger fra medarbeidere må slippes til og tas i bruk. Førstelinjen i oppdrag må gis myndighet, tillit og oppfordring til å ta i bruk sin kunnskap. Samtidig må førstelinjens folk gis utdanning som gir trygghet i utøvelsen av krevende oppdrag, utstyr som er moderne til å løse oppgavene, og vi må sikre at den enkelte har kommunikasjon med sin arbeidsgruppe, slik at oppdraget kan løses mest mulig effektivt. Til slutt: Det gjelder for alle disse beredskapsorganisasjonene at de trenger en desentralisert ledelse som kan realisere det overordnede nivåets intensjon.