Camilla Strandskog (Høyre), 2021-04-26:
For et par år siden var jeg på besøk på Kampen Omsorg+ her i Oslo i forbindelse med Oslo Pride. Kampen Omsorg+ var et omsorgssenter drevet av Kirkens Bymisjon med egne leiligheter, fellesarealer med kantine, sosiale aktiviteter og ikke minst døgnbemanning av helsepersonell. Kampen Omsorg+ framsto for meg som et fantastisk hyggelig sted å bo når man kanskje er kommet dit i livet at man ikke helt tør eller vil bo alene. Nå er dessverre Kampen Omsorg+ overtatt av kommunen og blitt noe helt annet enn det var, men det er en annen debatt. Kampen Omsorg+ var den gangen blitt kjent for å ha mange LHBT-beboere, og det var også bakgrunnen for mitt besøk. De hadde egne regnbuekvelder, og de deltok i Pride. Jeg snakket mye med en av dem som jobbet der, og spurte om det var noe hun så for seg kunne bli en utfordring nå som det blir stadig flere eldre i samfunnet. Da nevnte hun at de for kort tid siden hadde fått sin første beboer med hivsmitte. Dette hadde skapt litt usikkerhet hos noen av de ansatte hva gjaldt smittevern. Siden sjekket jeg litt rundt dette og tok også kontakt med HivNorge for mer informasjon. I dag lever det 4 300 mennesker med hiv i Norge. 98 pst. av disse er medisinerte og smittefrie. Vi kan altså anslå at om lag 50 pst. av dem som lever med hiv i dag, er over 50 år. Det betyr at stadig flere av dem i økende grad vil komme i kontakt med helsevesenet, og de vil ha behov for omsorgstjenester fra kommunen. De kommer til å ha behov for alt fra hjemmehjelp til sykehjemsplasser, og de kommer til å ha behov for spesialisthelsetjeneste. Det er også slik at mange av dem som lever med hiv i dag, har levd med det lenge, de har vært medisinert i mange år, og de har en kropp som er litt mer sliten enn snittet av dem på deres alder. De tidlige utgavene av medisinen var ikke like gode som dem de har i dag. Vi har med andre ord en gruppe mennesker som i stadig større grad kommer til å banke på døren hos helsetjenesten. Dette er en situasjon som for mange ansatte er ny, kanskje særlig på sykehjem, og manglende kunnskap kan dessverre føre til ubegrunnet frykt. HivNorge har en lang rekke historier om tilfeller der hivpositive blir møtt med ubegrunnet smittefrykt og stygg forskjellsbehandling. Det kan handle om ubegrunnede smitteverntiltak, som doble hansker og redusert kroppskontakt. Et eksempel fra HivNorge er fra pårørende til en eldre mann som lever med hiv og bor på sykehjem her på Østlandet. Han ble nylig flyttet fra et sykehjem til et annet. På det første sykehjemmet var de pårørende veldig fornøyd med pleien. På det andre opplevde de at de ansatte hadde satt en gul smittefaretrekant på døren hans. Mannen det gjelder, er velmedisinert, uten påvisbart virus og derfor ikke smitteførende. Dette er selvfølgelig et brudd på taushetsplikten, men det er også et soleklart eksempel på hvilken kunnskapsmangel som gjelder enkelte steder i helsevesenet. Slik behandling fører til at man ikke får den gode, profesjonelle omsorgen vi alle ønsker å gi våre eldre. I 2021 er det lett å glemme hvordan det var på 1980- og 1990-tallet. Jeg husker ikke så mye av da hivepidemien kom, og det gjør nok ikke generasjonene under meg heller. Vi har hørt historiene, men det er ikke et stort tema i dag. Nå er det også noe vi har ganske god kontroll på, og det er få som blir smittet i dag, så det er kanskje derfor det har blitt litt glemt. Det er på mange måter en bra ting, men for dem som opplevde dette, var det både tøft og traumatisk. Jeg fikk selv et nytt blikk på dette da jeg så tv-serien «It’s a Sin», som handler om en gjeng unge homofile som levde i London på 1980-tallet. De hadde reist inn til byen fra små steder hvor de ikke kunne vise hvem de egentlig var – inn til storbyen, hvor de kunne være seg selv. At en gruppe som i utgangspunktet var stigmatisert på den tiden, skulle rammes så hardt av en slik epidemi, fikk svært stygge konsekvenser. De opplevde diskriminering fra helsetjenesten, fra begravelsesbyråer og fra venner og familie. Noe av det skyldtes at de var unge homofile, og at man i starten trodde dette kun rammet dem, men mye skyldtes også selvfølgelig frykten for et svært dødelig virus og ikke minst manglende kunnskap om hvordan det smittet. Det var også svært mange som døde. Av dem som overlevde, og som lever med hiv i dag, har flere opplevd stigmatisering, frykt og ikke minst tap av partnere og venner. Dette er de samme menneskene som nå om kort tid skal innta sykehjemmene, og da skal de slippe å bli minnet om den tiden som var, med doble hansker og varseltrekanter på døren. Det fortjener de ikke, og det er heller ikke nødvendig, for så lenge de er medisinerte, er de smittefrie. HivNorge har de siste årene hatt et samarbeid med Diakonhjemmet Dialog om særskilte samtaletilbud og seminarer for pionerer, altså de som fikk hiv på 1980- og 1990-tallet, før medisinen kom i 1996 – til tross for at vi ikke så en framtid, ser vi en framtid foran oss. Dette er en gruppe som sliter med både somatiske helseplager og psykiske traumer etter at de overlevde til tross for dårlige odds. Dette samarbeidet er et eksempel til etterfølgelse, for vi trenger mer kunnskap om hiv blant helsepersonell. Jeg kunne ramset opp flere eksempler fra HivNorge her i dag, det er mange av dem. Selv om jeg i dag har fokusert på eldreomsorgen, er det eksempler på dette også i spesialisthelsetjenesten og med unge hivpositive. Det viktigste virkemiddelet mot frykt er kunnskap. Da kan vi påvirke holdninger, og det trenger vi i helsetjenesten, i utdanningsinstitusjonene og rundt lunsjbordet hver dag. Det er viktig at både faglært og ufaglært personell får en riktig innføring dersom de møter brukere som lever med hiv, det være seg unge nyutdannede eller ufaglærte. I årene framover vil vi ha større behov for helsepersonell, og vi kommer til å utdanne stadig flere. Det er en god anledning til å øke kunnskapen om hiv. Hva vil statsråden gjøre for at personer som lever med hiv, blir møtt med et likeverdig tilbud i helsetjenesten, og for å sikre at helsepersonell har tilstrekkelig kompetanse og kunnskap om hivsmitte?