Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2016-11-10:
For de aller fleste av oss, om ikke alle, er etterkrigstidas stabilitet den eneste virkelighet vi kjenner. Etter min mening skyldes det de mange institusjonene som oppsto i kjølvannet etter annen verdenskrig. Vi har NATO, som har ansvaret for sikkerhetspolitikken vår, og EU, som tar seg av den økonomiske delen. I tillegg har vi Europarådet, vi har OECD, vi har FN, selvfølgelig, og vi har WTO. Institusjonene har vi fortsatt, men de utfordres. Paradoksalt nok er det mulig å si at mange av endringene skyldes Berlinmurens fall i 1989. Det var det store bruddet på stabiliteten, egentlig, etter annen verdenskrig – veldig positivt selvfølgelig, men å se konsekvenser av store åpenbart historiske hendelser i sin egen samtid er en umulighet. Etter 1989 stilte mange seg spørsmålet om videre eksistensberettigelse for NATO. I dag ser vi at vi trenger NATO, og at Russland er annerledes enn mange i Europa ønsket og håpet. Europa ble forent etter 1989 takket være EU. Utvidelsen østover var riktig og viktig, og vårt bidrag er EØS-midlene – ganske store midler som overføres til landene i Sørøst-Europa. Det har ført til økonomisk vekst og velstand i hele Europa, inkludert i vårt land på grunn av høy arbeidsinnvandring, som vi har hatt behov for. Men at dette indirekte skulle føre til brexit, at Storbritannia gikk ut av EU, var det få som klarte å spå. Da tenker jeg spesielt på den motstanden mot arbeidsinnvandring som vi så i Storbritannia, og som trolig førte til at mange stemte for brexit. Vi er i ferd med å gå inn i en periode med mer ustabilitet. Hva brexit vil føre til, og hva valget i USA vil føre til, er det mange som spår om. Jeg mener det eneste helt sikre man kan si, er at det fører til mer ustabilitet og mer uforutsigbarhet i de kommende årene. Svaret er sterkere institusjoner. Derfor er videre EØS-tilknytning for Norge av avgjørende betydning, og det er viktig at EU fungerer så godt som overhodet mulig for norske interesser. Men disse politiske rystelsene handler også om at utenrikspolitikk og innenrikspolitikk smelter mer og mer sammen. Globalisering i seg selv er aldri vedtatt som sådan i en nasjonalforsamling, men det har konsekvenser som tangerer opp mot noe som selvfølgelig er viktig: Det at det fører til mer handel, er bra, men samtidig fører det også til at folk opplever at de mister jobben på grunn av det. Derfor ble arbeidsinnvandring et tema i Storbritannia, og derfor har handelsavtaler blitt et tema i valget i USA. Handelspolitikken blir derfor mer og mer noe som ikke bare NHO og noen få andre spesielt interesserte er opptatt av. Det angår oss alle. Hva som skal skje med de store handelsavtalene, vil trolig endre seg etter det som har skjedd siden tirsdag. Noe av det som ble sagt i redegjørelsen på tirsdag, gjelder kanskje ikke lenger. Likevel vil jeg kommentere litt det som ble sagt av Vik Aspaker om mulig tilknytning for Norge til TTIP. Rapporten om dette fra NUPI peker på visse økonomiske gevinster i fall vi slutter oss til en sånn avtale, med alle mulige forbehold fordi det ennå ikke eksisterer noen avtale. Men den viser også at det vil påvirke vår suverenitet, trolig i større grad enn EØS-medlemskapet. Akkurat det mener jeg er viktig å ha med som momenter i den framtidige eventuelle debatten, i fall det skulle bli en avtale mellom USA og EU. Derfor er det også viktig å ta inn innspillene fra Stortinget nå om at vi må se på arbeidet rundt akkurat dette, så vi får en demokratisk forankring. Arbeiderpartiet mener at økt handel er bra, særlig om det skjer rettferdig, og det er det disse handelsavtalene skal sikre. Men de skal også være demokratisk forankret, og de skal ha støtte hos vanlige folk. Da krever det at vi har en god fordelingspolitikk som sikrer at veksten blir fordelt. Vi må ha et skattesystem som sikrer fordeling og hindrer fattigdom. Vi må sikre at det skapes jobber reelt sett, og ikke at det brukes som et falskt argument, og vi må sikre anstendig lønn. Vi skal hindre sosial dumping, og vi må sikre at folk har en lønn de kan leve av. Da er og blir det sånn som tidligere statsminister Gro Harlem Brundtland sa: Alt henger sammen med alt. Men for et lite land som Norge er en godt organisert verden med sterke institusjoner viktig, ikke minst i den tida vi er i ferd med å gå inn i.