Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-03-14:
ADHD – denne sykdommen har fått mange navn. Men det er snakk om barn som har en uønsket adferd, hyperaktive barn med konsentrasjonsproblemer, som ikke klarer å tilpasse seg det sosiale fellesskapet i venneflokken, i familien eller på skolen. Det er barn som senere i livet ofte får problemer med rus og kriminalitet. Men hva er det som gjør at disse tusenvis av barn ikke klarer å tilpasse seg, og at de må behandles med sentralstimulerende midler? Foreløpig vet man for lite om årsaken til ADHD. Det blir betegnet som en medfødt nevrobiologisk funksjonsforstyrrelse som forskerne mener er en av de mest arvelige psykiske lidelsene. Man antar også at sykdommen kan skyldes skader under graviditet, for tidlig fødsel, miljøgifter, mat eller mangel på viktige stoffer. Omsorgssvikt, mangel på grensesetting og lite struktur i oppdragelsen kan også bidra til å øke problemene. Mye har endret seg i samfunnet både når det gjelder familiene, barnehage og skole, som kan være med på å trigge denne adferden. En NTNU-undersøkelse viste at elever i åpne skoler blir fem ganger så ofte medisinert som elever i mer tradisjonelle skoler, og det er noe vi politikere bør ta med oss som en viktig lærdom. Er det i realiteten en økning i antall barn som utvikler denne uønskede adferden, eller skyldes den omtalte økningen at mange bare får fastsatt en sykdomsdiagnose? Hva er normalt når det gjelder avvikende adferd, og hva er sykdom? Hvor går grensen? Alle er vi forskjellige, og naturlig nok har vi nedarvet det meste fra våre foreldre gjennom gener – det være seg både utseende, oppførsel og anlegg for sykdommer eller også gemytt og væremåte. Anleggene kan påvirkes og utvikles, men de ligger der. Det er derfor ikke spesielt oppsiktsvekkende at de som selv har adferdsproblemer, får barn med de samme problemene. Det er alvorlig å få en slik diagnose, og selv om mange foreldre sier at de har følt en lettelse ved å få en diagnose, og at de får hjelp av helsepersonell, har de også opplevd fortvilelse over å se at barnet ikke fungerer sosialt. Det vil være viktig å få en sikrere diagnostisering for å kunne gi riktig hjelp og behandlingstilbud tidlig. Årsaken til adferdsproblemene eller sykdommen kan være mange, og det er derfor viktig å se hvordan vi kan redusere årsaken til at adferden trigges. Flere av medisinene som benyttes, er nært beslektet med amfetamin, og de har bivirkninger. Det antas at medikamentbehandling kan redusere faren for senere depresjon, rusmisbruk og kriminalitet, men hva vet vi? Hva er bi- og langtidseffekten, og vil man kanskje oppdage at de barna som i dag blir medisinert, vil få senskader? Det er allerede oppdaget bivirkninger som hjerteflimmer, angst, depresjoner, dødelige leverskader og selvmordsforsøk. Medisiner kan dempe og fjerne symptomer effektivt, men medisiner fjerner ikke årsaken til lidelsen. Man må aldri glemme å ta tak i årsaken eller forebygge der det er mulig. Det finnes alternative løsninger også, med bedre ernæring og endret kosthold, og det er utviklet ulike programmer hvor foreldre lærer selvkontroll og sinnemestring, noe som gjør at de takler barna bedre. Programmene har vært utført tidligere, for flere år siden, ved Folloklinikken, og ved kursets slutt viste resultatet at flere av barna ikke lenger fylte kriteriene for ADHD-diagnostisering – altså var det friske barn som rett og slett ikke hadde fått den omsorgen, den oppdragelsen eller de omgivelsene rundt seg som de hadde behov for. Det som er riktig behandling for én, er ikke nødvendigvis riktig behandling for en annen. For mange vil medisinering kanskje også i fremtiden være den beste behandlingen, sammen med andre virkemidler, men det er viktig å satse på mer forskning for å finne årsaker, sikrere måter å stille diagnose på og behandlingsformer som ikke er skadelige på sikt. Behandlingsmetoder må baseres på faglig grunnlag og kan ikke overlates ene og alene til foreldrene. Det er blitt foretatt en del forskning både internasjonalt og nasjonalt, men blant ekspertisen hersker det fortsatt stor usikkerhet og uenighet. Mye forskning gjenstår, og det er viktig å bevilge penger til dette arbeidet. Det aller viktigste i fremtiden mener jeg imidlertid er å forsøke å forhindre at barna utvikler psykiske problemer og ADHD. Det er viktig for den det gjelder, for familien og for hele samfunnet, og jeg er derfor glad for at denne saken er satt på dagsordenen igjen. Jeg hadde omtrent det samme innlegget for fem år siden, i 2006, og debatten var vel også oppe i 2002. Jeg tror akkurat den samme bekymringen ble uttrykt ved de debattene, og det samme ble lovet og sagt. Utviklingen går én vei: mer og mer medisinering og mer og mer problemer. Det er på tide å se på hva som egentlig skjer, for det kan få alvorlige følger hvis man feildiagnostiserer eller overmedisinerer barn som ikke skal ha medisiner.