Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-17:
Behandlingen av årets kredittmelding, eller, som den nå heter, «finansmarknadsmeldinga», viser at det er bred enighet blant de politiske partiene her i salen om disse viktige spørsmålene. Men som det framgår av innstillingen, er det noen viktige skillelinjer, som jeg kort vil kommentere til slutt. Finanskrisen førte til det sterkeste økonomiske tilbakeslaget i internasjonal økonomi siden annen verdenskrig. Problemene i finansmarkedet påvirket aktiviteten i økonomien – og gjør det fortsatt i aller høyeste grad – som igjen forverret forholdene i finansmarkedene. I 2009 falt BNP i OECD-området med gjennomsnittlig 3,5 pst. Det internasjonale valutafondet, IMF, forventer ifølge meldingen at BNP kommer til å øke med 2 pst. i industrilandene og 6 pst. i framvoksende økonomier i 2010. Det er likevel en samlet komité som understreker at det er knyttet betydelig usikkerhet til den videre utviklingen i internasjonal økonomi. Den krisen som begynte som en finanskrise, og som etter hvert har tatt flere former, ble møtt med de raskeste og mest samordnede globale krisepakkene gjennom tidene. De omfattende tiltakspakkene rettet mot finansmarkedet internasjonalt bidro i stor grad til å motvirke i første omgang negative vekselvirkninger mellom markedene og realøkonomien. Jeg vil vise til at de omfattende hjelpetiltakene rettet mot bank- og finanssektoren og en svært ekspansiv finanspolitikk nå har påført mange land svært høye gjeldsbyrder. Vi må igjen faktisk tilbake til krigens dager i forrige århundre for å se tilsvarende gjeldsbelastning som det mange land nå sliter med. Norge har så langt klart seg bedre gjennom denne finanskrisen enn de fleste andre land. Nedgangen i produksjonen og økningen i arbeidsledigheten har vært liten i internasjonal sammenheng. Det er likevel grunn til å peke på at det eksportrettede næringslivet vårt er påvirket – til dels sterkt påvirket – av nedgangen internasjonalt, gjennom lavere etterspørsel etter produkter og tjenester de selger. Nedgangen i produksjonen og økningen i arbeidsledigheten har likevel, som jeg sa, internasjonalt sett vært liten. Det eksportrettede næringslivet har allerede merket og vil i større grad også i tiden framover merke det som nå skjer internasjonalt. I likhet med mange andre lands styresmakter rundt omkring i verden la norske myndigheter ved krisens inntreffen raskt om til en ekspansiv penge- og finanspolitikk, som igjen ga sterke impulser til den innenlandske etterspørselen. I tillegg har vi den situasjonen i Norge at det petroleumsrettede næringslivet har holdt seg oppe og langt på vei dempet tilbakeslaget for den type industri. En samlet komité peker på at det fortsatt er stor risiko når det gjelder at man i de videre årene må fase ut de store, ekspansive tiltakene mange land har satt i verk. Hvis man faser dem ut for raskt, kan man kvele oppgangen som gryr i mange land nå, og bidra til lavere økonomisk vekst. Blir de derimot faset ut for sent, kan det etter hvert bli helt uhåndterlige underskudd på mange statsbudsjetter og høy statsgjeld. Mislighold av den gjelden, at land rett og slett etter hvert ikke er i stand til å ta hånd om sine egne finanser, kan igjen føre til et tillitsbrudd i finansmarkedet, som igjen vil påvirke produksjon, arbeidsplasser og tryggheten for folk rundt omkring i hele Europa og i verden. Komiteen viser i innstillingen videre til at det i mange land den siste tiden har blitt lansert betydelige innstrammingsforslag som skal møte denne utfordringen. Igjen vil jeg peke på at konsekvensene av dette for norsk økonomi er usikre, men at det igjen er den eksportrettede delen av norsk næringsliv som særlig vil merke dette. I kjølvannet av de økonomiske krisene jeg her har referert til, foregår det nå en omfattende debatt internasjonalt – og det er mye større trykk i dette arbeidet nå – når det gjelder reguleringen av finansmarkedet. Jeg deler den vreden mange verdensborgere nå føler når det gjelder deler av en næring som for lenge har fått holde på, i mange sammenhenger, uten en skikkelig regulering knyttet til den reelle risikoen de er med på å påføre de ulike samfunnene. Jeg vil likevel peke på at den norske reguleringen av finansmarkedene synes solid og har vist seg vellykket gjennom den internasjonale finanskrisen. I motsetning til mange andre land har vi klart å bygge opp et helhetlig regelverk som er risikoorientert, og med stor grad av kontroll og håndhevelse. Jeg vil likevel påpeke at Norge som en liten og åpen økonomi er helt avhengig av at det ikke bare er her man har en helhetlig kontroll og et regelverk rundt dette, men at dette også skjer internasjonalt. I tillegg har vi et spesielt virkemiddel i Norge, som også andre land har, men som har vist seg å fungere godt i Norge, nemlig en innskuddsgaranti, som har vært et viktig bidrag til å skape trygghet rundt bankkunders innskudd. Det er igjen en samlet komité som helhjertet stiller seg bak det virkemidlet. Men det er ikke alt som er rosenrødt her hjemme heller. Jeg vil kort bare påpeke én viktig ting som komiteen er bekymret for, og det er den stadig større gjeldsbelastningen som mange husholdninger i Norge har påtatt seg, som gjør folk sårbare for renteoppgang, arbeidsledighet eller fall i boligprisene. Selv om boligkjøp er en langsiktig investering, har rentenivået på kjøpstidspunktet trolig stor innvirkning på atferd og avgjørelser. Dette er noe vi må yte stor oppmerksomhet i årene som kommer. Jeg vil avslutningsvis si noe om at det internasjonalt nå skjer mye når det gjelder regulering av finansmarkedet. Det er omfattende prosesser som foregår, bl.a. i G20, IMF, OECD og EU. For finanskrisen har vist oss at svakt regulerte markeder og dårlig kontroll er så alvorlig at det får utslag for arbeidsplasser, for bedrifter og for tryggheten til enkeltmennesker over hele verden. Jeg mener at Norge bør være en pådriver i arbeidet for å få på plass en mer helhetlig regulering av denne delen av verdensøkonomien. Når det gjelder den konkrete utformingen av forslagene, spenner jo mange av disse vidt, fra mer tradisjonell kontroll og regulering til transaksjonsskatter og valutaavgifter på finansinstitusjoner eller aksjehandel. Jeg har i mange år ment at det er riktig av Norge å støtte internasjonale initiativ som kan skaffe strengere reguleringer og kontroll, men også forslag som kan skaffe inntekter til utvikling i mange land som trenger vår støtte. Mange av disse forslagene diskuteres nå. Jeg mener at Norge skal støtte flere av initiativene, i hvert fall de som kan få støtte internasjonalt. Jeg vil likevel påpeke at det er noe pussig med mange av disse forslagene, som tradisjonelt sett i hvert fall på inntektssiden har vært viet oppmerksomhet først og fremst for å skaffe inntekter til den tredje verden og utvikling i den fattige delen av verden. Da var det få stemmer i verden som talte om disse. Men nå er det nasjonalstatene i Europa og den vestlige delen av økonomien som rammes hardt, og igjen ser vi at det er mer og bredere støtte til den type forslag. Så selv om forslagene høres like ut, har begrunnelsen nå forandret seg noe. Jeg skal derimot ikke avvise at flere av disse forslagene kan ha en god begrunnelse, og at vi bør gå videre med noen av dem. Jeg viser til at en samlet komité understreker at forskrift om pengepolitikken, som ble vedtatt i mars måned 2001, ligger fast. Vi er glad for at de gjeldende retningslinjene har vist seg robuste gjennom finanskrisen, og de utgjør et godt rammeverk for Norges Banks utøvelse av pengepolitikken. Det er bra å vite at vi gjennom en finanskrise har vist at de gjeldende retningslinjer ikke er til hinder for at Norges Bank markert kunne sette ned styringsrenten da utsiktene for inflasjon og produksjon forverret seg høsten 2008. Det er likevel grunn til, på vegne av komiteen, å uttrykke bekymring for at den varslede rentebanen, som etter hvert vil bevege seg oppover, vil kunne få konsekvenser for bl.a. eksportrettet industri. Men igjen minner jeg om at det er vi som har ansvar for finanspolitikken her i huset, som også kan gi et håndslag til den type næringer i Norge, slik at de også kan leve med et rentenivå som vil bli satt i framtiden. Avslutningsvis vil jeg peke på at innstillingen også tar for seg IMF og Norges forhold til mange av de prosessene som pågår der. På enkelte punkter skilles partienes veier der, bl.a. når det gjelder vilkår for långiving og grad av åpenhet og annet, men der overlater jeg til de ulike partigruppene å referere sine standpunkter. Det er grunn til å være glad for at en vesentlig del av norsk styringsverk rundt den økonomiske politikken er det bred enighet om i denne sal. Det viser innstillingen.