Michael Tetzschner (Høyre), 2018-05-08:
Jeg må innrømme at da jeg satt og lyttet til representanten Kolbergs innlegg, gjenkjente jeg noe av historien, men ikke hele. Jeg skal komme tilbake til de punktene hvor vår historieoppfattelse – siden vi arbeidet med disse sakene i forrige periode, i samme komité – adskiller seg fra hverandre. Jeg fikk allikevel en liten følelse av at det hadde vært fint hvis vi kunne slå av litt for kjente, for denne voldsomme dramatikken som ligger i noe som ikke har innholdsbetydning, og som slett ikke utestenger lesergrupper eller har noe å gjøre med at velgerne ut fra demokratihensyn ikke – ut fra vanlig norsk skolegang – kunne gjøre seg kjent med innholdet i den nåværende Grunnloven, det synes jeg var en overdrivelse. Det vi står overfor i dag, er en omkamp om det stilvalget som Stortinget for fire år siden med overveldende flertall stemte for – 165 mot 4 stemmer, ved navneopprop. Det ville være veldig spesielt, synes jeg, hvis man fire år etter skal file på dette en gang til uten annen begrunnelse enn at man tapte en diskusjon som er av mer estetisk karakter, og hvor jeg også legger vekt på det momentet som representanten Kolberg helt utelot, at det i stildiskusjonen også var et ønske om å beholde henvisninger, formuleringer og idiomer fra den opprinnelige grunnlovsteksten. Og det er riktig, Grunnloven har vært forandret 214 ganger frem til grunnlovsrevisjonen av språklig art i 2014, og man hadde lagt seg på det som var, skal vi si, offisielt administrasjonsspråk fra 1903. Så vil jeg også nevne – for dem som skal anvende loven, og det er jo fint at folk skal kunne lese loven – at i den språkdrakten vi har nå, er det ikke brukt former som ikke finnes i offisielt bokmål. Alt sammen er aksepterte former. Men vi har en fordel, som blir illustrert i dag, ved at professor Vinje holdt seg mer lojalt til den opprinnelige teksten, og det illustreres veldig godt i et annet endringsforslag, hvor det som litt for raskt ble oversatt til mer dagligtale, nemlig det «å ta opp lån på rikets kreditt», fikk et nytt, eller forskjøvet, innhold – et nytt betydningsinnhold, fordi Vinjes forslag gikk ut på at man skulle «åpne lån på rikets kreditt». Det vil altså si at man belaster landets kredittverdighet, men det er ikke Stortinget som tar opp det enkelte lån. Nettopp her så vi fordelen ved at den ene versjonen lå nærmere opp til det som var tenkt på Eidsvoll, eller også senere, enn denne litt overivrige forenklingen som det andre kunne sies å være et utslag av. Så vil jeg til historieskrivningen ellers og nynorskversjonen bare tilføye at Høyre var i forbindelse med behandlingen i forrige periode ikke imot at vi fikk en nynorskversjon. Det er en tidligere diskusjon, som ikke tilhørte den perioden, og heller ikke har jeg under vårt arbeid med saken i kontroll- og konstitusjonskomiteen anfektet det. Selv om man kan ha oppfatninger om det, har Høyre i hele forrige periode arbeidet ut fra den forutsetning at vi skulle ha to likestilte versjoner. Så vil jeg også minne om at den gamle teksten, den vi trodde vi kvittet oss med i 2014, vil leve videre hos dem som skal bruke loven, for Høyesterett vil jo under sin bruk av rettskilder også gå tilbake til tidligere rettspraksis, altså sin egen rettspraksis, og se på presedenser som har tatt utgangspunkt i originalteksten. Så originalteksten vil – enten vi liker det eller ikke, enten man foretrekker Graver-versjonen eller Vinje-versjonen eller holder seg til nynorskversjonen – leve med oss, i hvert fall må de som skal anvende disse paragrafene i sitt praktiske arbeid, kikke på det for å se om det kan ha skjedd en uønsket betydningsforskyvning, som vi for øvrig da retter opp igjen når det gjelder dette med «å ta opp lån på rikets kreditt». Jeg vil avslutte med å si at når forslagsstillerne betitler sitt forslag med at vi skal ha Grunnloven på tidsmessig norsk, kan vi konstatere at det har vi allerede – det fikk vi for fire år siden.