André Oktay Dahl (Høyre), 2005-06-13:
Jeg regner med at det var en tilfeldighet at jeg ble forvekslet med representanten Brørby! Dette har vært en vanskelig sak å være saksordfører for. Grunnen til det er først og fremst at det har vært så mange sterke og ikke minst forståelige følelser i sving, og det i så mange år. Et helt kystsamfunn ble berørt da fiskefartøyet «Utvik Senior» forliste 17. februar 1978 på vei hjem fra fiskefeltet Stordjupta mot land i Steinfjord på Senja i Troms. Fartøyet hadde en besetning på ni mann, hvorav alle omkom. Den første undersøkelseskommisjonen gjorde en omfattende jobb, selv om vi nå i dag sitter med en konklusjon som er den stikk motsatte, nemlig at forliset ikke skyldtes feilnavigering. Men uansett hvordan man vrir og vender på det, opplevde de etterlatte det som sterkt krenkende at mannskapet, etter den første undersøkelseskommisjonen, ble antatt å ha utvist dårlig sjømannskap. I alle år utgjorde det hovedmotivasjonen for å få til en ny gransking, og i kjølvannet av Brennpunkt-programmet om lokaliseringen av hovedmotoren i april 2002, ble en ny undersøkelseskommisjon satt ned, som avgav sin rapport i april i fjor. Et viktig utgangspunkt for komiteens arbeid har vært å søke å skape ro ved å ta tilbørlig hensyn til etterlattes behov for å få klarhet i hva som skjedde, samtidig som man ikke lot seg rive fullstendig med og ta for god fisk alle påstandene som har kommet frem i forhold til så vel myndighetenes som den første undersøkelseskommisjonens håndtering av saken i sin tid. I forbindelse med behandlingen har flere av komiteens medlemmer hatt uformelle møter med pårørende og andre, og det har av noen blitt reagert på at det refereres til dette i merknadene. Derfor understreker jeg for ordens skyld at alle som tilfeldigvis har tilhørt kontrollkomiteen og har møtt f.eks. etterlatte, har gjort det som enkeltrepresentanter og ikke på vegne av komiteen som sådan. Samtidig er det viktig å få sagt at det at etterlatte har fått muligheten til å komme og fremlegge sine synspunkter, har vært viktig i forhold til opplysningen av saken, for denne saken egner seg ikke spesielt godt kun til lesing av dokumenter. Komiteen konstaterer at den andre undersøkelseskommisjonen for forliset brakte klarhet i et av de viktigste ankepunktene de etterlatte hadde etter den første, nemlig at årsaken til «Utvik Senior»s forlis ikke skyldtes feilnavigering. Vi legger til grunn at med dette blir mannskapet fullstendig renvasket. Komiteen er også opptatt av at den fremlagte stortingsmeldingen medgir at Justisdepartementet i sin tid burde ha vært mer kritisk og lyttet mer til de etterlatte. Slik vi ser det, har departementet innrømmet betydelig systemsvikt. Det kan også stilles spørsmål ved om departementet burde ha gjenoppnevnt kommisjonen allerede i 1979, men komiteen legger ikke til grunn at det har skjedd en eller annen form for forsettlig villedelse av allmennheten. Opprettelse av en ny granskingskommisjon har som sagt vært hovedfokuset for de etterlatte og kystbefolkningen for øvrig helt siden forliset, inntil det relativt nylig også ble reist spørsmål om tildeling av kvoter, spørsmål om en eventuell feilaktig avkorting i forsikringsoppgjøret og spørsmål om erstatning på objektivt grunnlag. Komiteen tar i denne innstillingen ikke stilling til noen av disse spørsmålene. De hører hjemme et annet sted enn i denne salen. Vi fester lit til at dette behandles på korrekt måte av statsråden innenfor rammen av deltakerlovens bestemmelser, men vi har lagt inn et ørlite signal fra komiteens side om at det tas hensyn til situasjonen de etterlatte har kommet i. Dette er for så vidt å slå inn åpne dører i forhold til det skjønn som statsråden etter regelverket har adgang til å utvise, men komiteen fant det likevel riktig å komme med denne ørlille henstillingen. Når det gjelder SVs særmerknad på dette punktet, overlater jeg til SV i første omgang å redegjøre for sin egen merknad, som kan tolkes som om man foregriper den saksbehandlingen som skal skje i Fiskeri- og kystdepartementet. Komiteens flertall legger i alle fall til grunn at spørsmålet om tildeling av ny kvote og forsikringsoppgjøret uansett ikke kan koples og skal behandles på korrekt måte i departementet, hvor særegenhetene i denne konkrete saken skal veies opp mot de konsekvensene et gitt saksforløp kan gi – som statsråden for så vidt også skisserer i sitt svarbrev til komiteen. Komiteen har heller ikke tatt stilling til spørsmålet om eventuell erstatning på objektivt grunnlag, som har blitt fremmet overfor Justisdepartementet. Kravet baserer seg ikke på at staten er skadevolder, men på at staten har et objektivt ansvar for en forsettlig mangelfullt utført granskingsjobb. Et bredt flertall i komiteen støtter seg på de vurderingene som departementet har gjort av de juridiske komplikasjonene som dette spørsmålet reiser, herunder spørsmålet om eventuell presedens og betydning for andre saker. Vi tar derfor selvfølgelig ikke konkret stilling til verken anførelsene i advokatfirmaet Robertsens brev til departementet eller til det som det er redegjort for i Justisdepartementets svarbrev til komiteen, bl.a. fordi vi ikke ønsker å foregripe en eventuell rettssak. Uansett er det slik at komiteen ser det klart at vurderingen av om staten skal utbetale denne type erstatning til de etterlatte etter forliset av «Utvik Senior», vanskelig kan sidestilles med forsikringsoppgjørene etter f.eks. «Scandinavian Star»- og «Sleipner»-ulykkene. Disse gir begrenset veiledning i denne saken. På tross av at det til nå ikke blir statuert et rettslig grunnlag for erstatning her i dag, legger hele komiteen til grunn at etterlatte har blitt utsatt for en merbelastning ved at granskingen i 1978/1979 kom frem til feilaktig konklusjon, på tross av klare advarsler og krav om ny gransking fra de etterlatte. Saken har vært en påkjenning for flere av de etterlatte som mistet sine aller nærmeste. Spørsmålet om hvorledes gjennomføre en form for billighetserstatning, er det eneste punktet hvor komiteens flertall og komiteens store mindretall har tilsynelatende vidt forskjellige oppfatninger. Den tilsynelatende store uenigheten har også vært fremme i den offentlige debatt. Når jeg sier tilsynelatende, er det fordi både flertallet og mindretallet nødvendigvis må gå inn for en form for tillempet billighetserstatning. På et vis er ordet «billighetserstatning» et noe misvisende ord, da det ikke er tale om en erstatning i ordets rette forstand, nemlig om en juridisk rett. Billighetserstatning innebærer en mulighet til å tilkjenne et pengebeløp etter en rimelighetsbasert vurdering der det ikke finnes rettslige krav. Når jeg sier at det bare er en tilsynelatende stor uenighet mellom flertallet og mindretallet, er det fordi den nemnda som skal opprettes, og den erstatningsordningen som flertallet vil at Regjeringen skal utrede, med nødvendighet må medføre en form for tillempet billighetserstatning, da Stortinget, av tidligere nevnte grunner og prinsipielle grunner, her i dag ikke konkluderer med at det foreligger noe rettslig grunnlag for å yte erstatning i ordets vanlige forstand. Regjeringen får saken tilbake og må fremme forslag om hvorledes dette skal håndteres, men det er Stortinget som sitter på pengesekken, og som må legge føringene for dette. Høyre og Kristelig Folkeparti er av den oppfatning at det hadde vært mer praktisk å benytte seg av det spillerommet som Stortingets tidligere behandling av hvem som kan omfattes av den etablerte billighetserstatningsordningen, utgjør, og at det ville vært mer fleksibelt og hindret den utsettelsen flertallsforslaget i realiteten medfører. Vi er opptatt av at de etterlatte skal slippe unødvendig byråkrati, så vi oppfatter det slik at en særskilt nemnd kan være lite hensiktsmessig, ved at man oppretter en ny ordning som innebærer en utsettelse. Da flertallet og mindretallet i realiteten samtidig er enige om, slik jeg ser det, at det skal skje en form for tillempet billighetserstatning, skal jeg ikke bruke mer tid på å polemisere mot flertallsforslaget nå, bortsett fra å antyde at mindretallsforslaget kanskje vil kunne medføre en noe raskere behandling av de etterlattes krav, og da med nødvendig sideblikk til hvordan andre grupper av skadelidte har fått behandlet sine krav. Denne saken er unik, men samtidig har kjennetegnet ved diskusjonen rundt offentlig oppnevnte granskingskommisjoner vært at det har vært reist tvil om disses funn og vurderinger, enten det gjelder denne saken, «Western»- forliset eller Mehamn-ulykken. Komiteen deler seg i et flertall og mindretall når det gjelder spørsmålet om etterlattes deltakelse i denne type kommisjoner. Imidlertid er vel både flertallet og mindretallet, med noe ulik ordlyd, enige om at pårørende, overlevende eller andre på et eller annet vis bør kunne bli representert i fremtidige granskingskommisjoner. Pårørende har ofte mye informasjon å komme med, og granskingsarbeidet må innrettes slik at de får komme med de nødvendige informasjonene, som også kan skape økt tillit til granskingskommisjonenes arbeid. Dette hensynet kan også slå den andre veien. Det er viktig at undersøkelseskommisjoner oppfattes som objektive, habile og uavhengige i forhold til uttalelser om f.eks. ansvarsforhold. På dette området er det ikke bare nyttig, men nødvendig å sammenlikne med hvorledes en domstolsprosess er organisert, da de samme hensyn må vektlegges her. Selv om ikke flertallet direkte viser til forbeholdene gitt i f.eks. domstolloven, slik Høyre og Kristelig Folkeparti gjør, legger jeg til grunn at også flertallet har skrevet seg disse bak øret, om enn ikke med skriftlig tilslutning til våre merknader. Hvis jeg har tolket feil det jeg egentlig oppfatter som en reell enighet, eller i alle fall ikke en stor uenighet, ber jeg om å bli korrigert etterpå. Konklusjonene til slutt fra den andre undersøkelseskommisjonen står fjellstøtt. Det er altså den som Regjeringen har bygd på i sin stortingsmelding. Med behandlingen av kvotespørsmålet og forsikringsspørsmålet i departementet og til slutt en tillempet form for billighetserstatning eller særskilt erstatningsordning, som noen kaller det, har jeg håp om at en vanskelig sak kan få sin ende til syvende og sist. Spørsmålet om erstatning på objektivt grunnlag bør ikke Stortinget ta stilling til og gjør det da heller ikke. Til slutt, for ordens skyld, mens jeg husker det, tar jeg også opp Høyres og Kristelig Folkepartis mindretallsforslag.