Manuela Ramin-Osmundsen (Arbeiderpartiet), 2008-01-17:
Interpellasjonen fra stortingsrepresentant Woldseth tar utgangspunkt i et konkret erstatningssøksmål. Saken er nå til behandling i rettssystemet. Jeg kan derfor ikke gå nærmere inn i denne konkrete enkeltsaken. La meg innledningsvis slå fast at staten ikke har sett bort fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteens merknad. Tvert om har komiteens merknad om ikke å påberope seg foreldelse vært et viktig moment i statens vurdering av foreldelsesspørsmålet. Flere stortingsrepresentanter, deriblant representanten Woldseth, har tidligere stilt spørsmål til barne- og likestillingsministeren om statens påberopelse av foreldelse. Jeg er glad for stortingsrepresentantenes engasjement for de tidligere barnehjemsbarna. Slik jeg forstår interpellanten, stilles det spørsmål ved at staten ikke automatisk og uten nærmere vurdering vil frafalle foreldelsesinnsigelse i alle søksmål fra gruppen. Staten har imidlertid også måttet ta flere andre prinsipielle og viktige moment med i den helhetlige vurderingen. Dette vil jeg si mer om i det følgende. Aller først: Det har vært viktig både for det enkelte barnehjems- og spesialskolebarn og for det norske samfunnet at den skade omsorgssvikt og overgrep har påført mange, så langt det er mulig rettes opp. Det offentlige - både kommuner og staten - har stilt opp. Staten oppnevnte i 2003 et nasjonalt kartleggingsutvalg, slik det blir nevnt. I utredningen ble det dokumentert at mange barn i perioden 1945-1980 ble utsatt for omsorgssvikt og overgrep. Utvalget pekte på at det kan være vanskelig å oppnå erstatning etter de alminnelige erstatningsreglene, bl.a. på grunn av manglende ansvarsgrunnlag, manglende dokumentasjon og ikke minst på grunn av foreldelse. Stortingets billighetserstatning ville derfor være den mest aktuelle form for kompensasjon fra det offentliges side. Kartleggingsutvalget anbefalte imidlertid at ordningen skulle bli bedre tilpasset denne gruppen. Utvalgets rapport ble i 2005 fulgt opp med St.meld. nr. 24 for 2004-2005. På bakgrunn av denne stortingsmeldingen vedtok Stortinget særlige tilpasninger av Stortingets billighetserstatningsordning for denne gruppen. Kravene til bevis ble senket - både sammenlignet med den alminnelige erstatningsretten og den ordinære billighetserstatningsordningen. Det skal videre legges mindre vekt på hvilke følger det som skjedde, har fått for den enkelte. Det skal legges avgjørende vekt på en egenerklæring og en bekreftelse på barnehjemsoppholdet. Den enkelte kan få inntil 300 000 kr - noe som kun gjelder denne gruppen. Departementet har også utarbeidet veileder om kommunale granskinger. Når det gjelder kommunenes ansvar, var de eiere av barnevernsinstitusjoner, hadde ansvaret for plassering av barna og hadde tilsynsansvar. I St.meld. nr. 24 framgikk det at kommunene på selvstendig grunnlag må vurdere hvordan de vil stille seg til krav om kommunal gransking eller erstatning. Stadig flere kommuner har igangsatt granskinger og etablert erstatningsordninger. Det kan søkes om Stortingets billighetserstatning selv om det er tilkjent erstatning fra en kommunal erstatningsordning. Også dette er en særordning. En av funksjonene til Stortingets billighetserstatningsordning vil nettopp kunne være å avhjelpe at en erstatningssøker kommer særlig uheldig ut som følge av foreldelse. Billighetserstatning etter denne ordningen er ment å være en siste mulighet til å oppnå en økonomisk ytelse. Spørsmålet om foreldelse skal påberopes vil dermed også kunne ha konsekvenser for om det er rettssystemet eller Stortingets billighetserstatningsutvalg som behandler disse sakene. Etter det jeg kjenner til, er det kommet inn rundt 1 500 søknader til Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet i tilknytning til St.meld. nr. 24. Barne- og likestillingsdepartementet har tilført betydelige ressurser til saksbehandlingen. Jeg vil understreke at de fleste hensyn som foreldelsesreglene hviler på, gjør seg gjeldende i saker som dette. Dokumentbevis kan vært tapt og vitner døde. Eventuelle vitneutsagn vil være preget av at faktum ligger langt tilbake i tid. Bevisproblemene i barnehjemssakene underbygges nettopp av at Stortinget foretok en særskilt tilpasning av billighetserstatningsordningen bl.a. i forhold til beviskravene. Fristene i foreldelsesloven er ment å gi den skadelidte rimelig tid til å vurdere om et erstatningssøksmål bør anlegges. Det offentlige kan, som andre saksøkte i erstatningssaker, likevel velge å se bort fra at foreldelse har inntrådt. Enkelte spesielle forhold gjør seg imidlertid gjeldende for det offentlige. Den begunstigelsen som frafall av foreldelsesinnsigelse innebærer for en erstatningssøker, gis på fellesskapets vegne. Frafall av foreldelse bør derfor praktiseres noenlunde likt. Dette står ikke i motsetning til at hver sak skal behandles individuelt. Frafall av foreldelsesinnsigelse uten en konkret vurdering ville i realiteten innebære å gjøre unntak fra foreldelsesregelverket for en stor enkeltgruppe. Dersom dette var Stortingets mening, vil det etter min mening være naturlig å følge en ordinær lovprosess. Slik kunne man få utredet og belyst alle sider av sakskomplekset. Jeg vil avslutningsvis presisere og gjenta: Foreldelsesspørsmålet vil bli konkret vurdert i hver enkelt sak som måtte bli reist mot staten. De omtalte føringene fra Stortinget vil alltid stå sentralt.