John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-12-02:
Det burde ikke overraske noen at jeg og Fremskrittspartiet er godt fornøyd med den foreliggende innstilling, som endelig nå gir pasientene juridisk rett til behandling. Dette er et nytt gjennombrudd for Fremskrittspartiets rettsbaserte helsepolitikk for brukerne. Forslaget om juridisk rett til behandling der faglige tidsfrister for slik behandling blir oversittet, fremmet Fremskrittspartiet og Høyre under den opprinnelige behandlingen av rettighetsloven i Odelstinget den 10. juni 1999, noe flertallet den gangen ikke ville være med på. Nå er det for meg og Fremskrittspartiet ikke noen overraskelse at det tar tid før Stortingets eller Odelstingets flertall vil innrømme at også forslag fra Fremskrittspartiet faktisk er fornuftige, men slike fornuftige forslag bør helst fremsettes av andre partikonstellasjoner, og da er saken egentlig grei. Slik også i dette tilfellet. Dette kan Fremskrittspartiet leve med, men det hadde nok vært en fordel for svært mange pasienter om Odelstinget ved første gangs behandling av saken hadde vedtatt Fremskrittspartiets forslag om juridisk rett til behandling. I kapittel 1.2 redegjøres det for forholdet mellom nasjonal lovgivning for spesialisthelsetjenesten og EØS-avtalen. Den foreliggende innstilling synes å være uproblematisk i så måte. I forhold til fritt sykehusvalg foreligger det to endringer i innstillingen, nemlig at § 2 nå også vil omfatte barn og unge under psykiatrisk behandling, som nå gis muligheten til fritt sykehusvalg i forhold til sykehus og distriktspsykiatriske sentra. Det andre forholdet i loven som er endret, er at ordningen med fritt sykehusvalg også skal omfatte alle privat eide og drevne sykehus som har inngått avtale med de regionale helseforetakene. Fremskrittspartiet kunne nok ønske seg at kravet om avtale med de regionale helseforetakene hadde vært tatt ut, men aksepterer på dette tidspunktet loven slik den nå foreligger i innstillingen. Bestemmelsen om at fritt sykehusvalg også skal omfatte private sykehus og klinikker, fører til at foretakene vil være ansvarlig for finansieringen, og de er derfor avhengig av å gjøre avtaler med de private tjenesteyterne av hensyn til refusjonsoppgjøret. Det er videre viktig å gjøre oppmerksom på at fritt sykehusvalg i henhold til private tilbydere i en konkurransesituasjon ikke utelukker at sykehus i utlandet også kan delta i konkurransen. I kapittel 1.4 redegjøres det nærmere for forskjellen i pasientrettighetsproblematikken mellom någjeldende lov og den nye loven som ligger i innstillingen. I § 2-1 fastslås det i denne innstillingen at spesialisthelsetjenesten pålegges å fastsette en konkret individuell vurderingsfrist for når pasienten skal få oppfylt retten til nødvendig helsehjelp. Jeg vil også i denne forbindelse vise til vedtak i Stortinget i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 40 for 2001-2002, Om barne- og ungdomsvernet, der Stortinget gjorde følgende vedtak: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at barn og unge med tiltak fra barnevernet skal ha lovhjemlet rett til behandling for rus og psykiatri.» Dette er fulgt opp i innstillingen i § 2-1. I dette kapitlet konkretiseres også konsekvensene av at pasientene oversitter den faglig vedtatte tidsfrist, og at pasientene da vil få rett til behandling ved andre offentlige sykehus og ved private sykehus og ved klinikker, også eventuell behandling i utlandet. Innstillingen er gjennomgående enstemmig, med unntak av § 2-7 om forvaltningslovens anvendelse, hvor flertallet, alle unntatt Sosialistisk Venstreparti, fastholder at forvaltningslovens regler ikke gjelder for vedtak som treffes etter kapittel 2. Sosialistisk Venstreparti har også et eget forslag i innstillingen «om å utarbeide en behandlingsgaranti der barn og unge med tiltak fra barnevernet gis en lovhjemlet rett til behandling for rus og psykiatri.» Kapittel 1.5 redegjør i hovedtrekk for betalingsansvaret for behandling i utlandet der pasientrettighetsloven slår inn, og det slås fast fra departementets side, noe som også har fått tilslutning fra komiteen, at betalingsansvaret i denne sammenheng vil påligge helseforetakene. Kapittel 1.6 omhandler fremtidig klageinstans i forhold til brudd på rettighetsloven. Komiteen er enig med departementet i at klageinstansen fortsatt bør være fylkeslegen, som for øvrig behandler klagesaker i det nåværende system. Når det gjelder klage på avgjørelser på behandling i utlandet, er det Rikstrygdeverket som pr. dags dato har denne oppgaven. Departementet anbefaler at ordningen fortsetter slik den er i dag, med dette ansvaret tillagt Rikstrygdeverket. Det er også verdt å merke seg at det foreslås et nytt ledd i pasientrettighetsloven § 7-6 som gjør forvaltningsloven gjeldende for klagenemnda på samme måte som den gjelder for fylkeslegene. Departementet anser merkostnadene ved lovfestingen om fritt sykehusvalg, som også omfatter de private sykehus, som marginale, da praksis i dag allerede er slik at sykehus som har avtale med foretakene, benyttes i forbindelse med fritt sykehusvalg. Kostnadene ved kjøp av tjenester for å dekke pasientenes subsidiære rett til nødvendig helsehjelp i utlandet eller hos andre private aktører, mener departementet i sin helhet bør dekkes av de regionale helseforetak. Komiteen har sagt seg enig med departementet i disse forhold. Fremskrittspartiet vil for sin del anta at utgiftene en tid fremover, med fortsatt lange, offentlige helsekøer, kan bli noe høyere enn forutsatt i proposisjonen og i foreliggende innstilling, og at en bør ta høyde for det i de fremtidige statsbudsjetter. Komiteen har i innstillingen gitt uttrykk for at en lovfesting av pasientrettigheter med angitt tidsfrist for behandling er et viktig virkemiddel for å nå målsettingen om at hele befolkningen skal ha lik tilgang på helsetjenester av god kvalitet. For egen del og på vegne av Fremskrittspartiet viser jeg til den meget vanskelige økonomiske situasjonen som helseforetakene nå er inne i, og som lager problemer i forhold til dette for driftsåret 2004.