Ivar Skulstad (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
I tillegg til saksordførerens utmerkede innlegg har jeg noen merknader. Sivilombudsmannens virksomhet i 2007 er omfattende, og den viser at ombudsmannskontrollen er til for vanlige folk når de får problemer med forvaltningen. Det er en stor og innholdsrik årsmelding som Sivilombudsmannen legger fram for 2007. Innholdet har stor bredde, og den gir et godt bilde av virksomheten. Med bakgrunn i de mange sakene som kommer inn til behandling, er det god grunn til å merke seg den løsningsorienterte arbeidsformen som praktiseres, slik at sakene løser seg raskt. Dette kan også tyde på at Sivilombudsmannen blir møtt med respekt i forvaltningen, og at henvendelser fra ombudet blir tatt på alvor. Men det er også et tegn på at norsk forvaltning gjennomgående er skikkelig og bestreber seg på å møte folk på en god måte. Det er heldigvis relativt sjelden at saker som folk opplever at det er svakheter ved og går til ombudsmannen med, er av svært alvorlig karakter. Anledningen som Sivilombudsmannen har til å ta opp egne saker, er viktig. I 2007 er det tatt opp 41 slike egne saker, og omfanget og størrelsen på disse sakene er et bevis på at ordningen fungerer. Et eksempel som understreker dette, er saken om plan- og bygningsetaten i Oslo kommune, der saksbehandlingstid stod sentralt. Årsmeldingen gir en oversikt over gjennomsnittlig behandlingstid hos Sivilombudsmannen. Det kunne vært ønskelig med en mer detaljert analyse av hvor lang tid de ulike sakstypene tar hos ombudet. Det ville bl.a. gi et bedre grunnlag for å vurdere ressurssituasjonen hos ombudet. For at lokaldemokratiet skal holdes levende, må de lokale politiske organer ha anledning til å bruke skjønn, ellers kan regelverket bli stivbeint og medføre at det politiske handlingsrom innskrenkes. Dette må veies opp mot om Sivilombudsmannen skal gis rett til å utøve skjønn i forvaltningen, og ikke, som i dag, bare når dette er klart urimelig. Det virker ikke særlig sannsynlig at en utvidet rett til bruk av slikt skjønn for Sivilombudsmannen i tilfeller der det ikke er klart urimelig, vil avdekke flere alvorlige svakheter i forvaltningen. Sivilombudsmannen reiser også spørsmålet om det bør innføres en form for økonomiske konsekvenser når forvaltningen bryter saksbehandlingsreglene. I og med at en meget stor del av sakene som Sivilombudsmannen tar opp, blir løst, har ikke komiteen funnet at det er behov for å innføre en slik ordning. Men det er grunn til å understreke at lang saksbehandlingstid er en ekstra belastning for dem det gjelder, og for formålet som saken gjelder. Lang saksbehandlingstid svekker tilliten til forvaltningen. Det å vise innbyggerne respekt henger sammen med forvaltningens evne til å respektere forvaltningsloven, offentlighetsloven og prinsippene for god forvaltningsskikk. Komiteen ser at det er behov for å se på ombudsmannsloven § 6 vedrørende klagefrist, ikke minst fordi enkeltmennesker som regel vil være den svake part i møte med en motpart som har store ressurser. Mange mindre ressurssterke har trolig ikke engang hørt om Sivilombudsmannen og retten til å klage. Det kan gå ut over rettssikkerheten for slike grupper. Dette må vurderes opp mot det faktum at saksmengden vil øke ved forlenget frist, og at dette mest trolig vil kreve økte ressurser. Derfor er det svært viktig at det overfor grupper med avgrensede ressurser utøves offentlig rådgivning, og det er gledelig at Sivilombudsmannen vektlegger akkurat dette viktige arbeidet. Helt til slutt er det grunn til å gjenta og understreke det som også tydelig er nevnt i årsmeldingen, nemlig at forvaltningen stort sett opptrer samvittighetsfullt og korrekt. Men jeg mener at dette ikke svekker behovet for å ha en utenforstående og uhildet instans, som på saklig grunnlag kan bistå innbyggerne når det gjelder urett som de mener de er utsatt for av forvaltningen eller myndighetene.