Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-02-20:
Slik jeg ser det, har det vel aldri tidligere vært så avgjørende og så viktig å grunnlovfeste retten til liv som akkurat nå. Vi er inne i en tid med en nærmest eksplosiv utvikling, der mange spirende liv, både i Norge og i resten av verden, om kort tid – og faktisk også nå, iallfall en del steder – vil kunne bli gjenstand for både forskning og sortering. La meg først påpeke noen utviklingstrekk som tilsier at retten til liv er en høyaktuell problemstilling, fordi grenser flyttes hele tiden. Enkeltpersoner tar i stadig større grad det valg å ta bort et barn i mors liv. Dersom grenser flyttes hele tiden, også i vårt land, er det fare for menneskeverdet, og at retten til liv går tapt. Etter min mening er det det. Et grunnlovsforslag vil for meg være som en generell formålsparagraf. Den vil kanskje hindre ytterligere vanskelige grenseforskyvninger i framtiden. Kanskje vil den være med på at man fra myndighetenes side tar en debatt om menneskeverd og retten til liv før man fremmer nye, vanskelige lovforslag. Noen eksempler: Vi har hatt en debatt i Norge om man burde utvide lov om svangerskapsavbrudd fra 12 til 16 uker. Det fikk heldigvis ikke flertall. I Spania har man en abortklinikk der man aborterer fostre som er levedyktige. I Sverige har sosialministeren i disse dager sagt at han vil komme med et forslag om at alle kvinner kan komme til Sverige og foreta svangerskapsavbrudd innenfor 18-ukersgrensen, uten prøving. Det kanskje mest aktuelle i vårt land i dag, er bioteknologiloven, som mange har vært inne på. Den går, slik jeg ser det, på menneskeverdet løs. Den gjør også at mange spirende liv ikke får rett til å leve. Jeg tenker da på den sorteringen som man har foreslått ut fra en ny metode – preimplantasjonsmetodikken – der man vil sortere bort en del fostre som er bærere av sykdom. Man vil også fastslå vevstype for å lage barn i den hensikt at barnet skal være donor til syke søsken. Så vil man gå til det skritt å forske på overtallige befruktede egg. Grenser tøyes altså hele veien. Og grensene for hvordan vi mennesker vurderer hvilke liv som er verd å leve, tøyes. Det er faktisk en realitet i dagens Norge. Slik jeg ser det, kan ikke menneskeverd graderes – ikke ut fra fosterets alder, ikke ut fra fosterets egenskaper og ikke ut fra fosterets sykdom. Jeg taler mye om det lille barnet i mors liv i dag. Jeg synes kanskje at noe av den vanskeligste problemstillingen er at det er få som taler det lille spirende livs sak i vårt land – eller, for den del, i mange andre land. Og hvem skal tale fosterets sak om ikke vi politikere, som er satt til å forvalte lovverket, skal gjøre det? Slik jeg ser det, er et spirende liv et hele. Det lille befruktede egget har, uavhengig av om det er en uke, to uker, 40 uker eller for den del to år eller sånn som jeg står her, akkurat det samme biologiske innhold. Ingenting er trukket ifra, ingenting behøver å legges til. Derfor ser jeg det slik at retten til liv må bli en realitet alt fra unnfangelsen. Det er iallfall det jeg og mange av de andre som har tatt ordet her i dag, prøver: å tale det lille spirende livs sak. Så har også noen vært inne på den andre siden, nemlig retten til å få lov å leve. Selv om man er over 80 år og kanskje får hjerteinfarkt eller hjertestans, skal man også få en verdig behandling om mulig. Det er en viktig debatt. Jeg er stolt av å kunne stå her i dag, stolt av å være medlem i et parti som gang på gang reiser denne problemstillingen. Men jeg synes at vårt – og også mitt – parti skal ta imot de gode invitasjonene som flere har kommet med fra denne talerstol. Kanskje skal man se på dette i en større bredde. Man er kanskje litt uenig i formuleringene i forslaget. Kanskje er man også litt uenig i formuleringene til vedtak. Det er synd at disse reaksjonene kom så sent, men vi tar det med oss, og jobber veldig gjerne med andre i denne sal til neste gang vi skal fremme et nytt forslag.