Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-03:
Som vi har diskutert flere ganger denne våren, er behovet for høyt fokus på forsyningssikkerhet og kapasitet en veldig viktig debatt for Stortinget. Vårt eget klima, den dårlige forsyningssituasjonen i deler av landet, et deregulert og ikke alltid like velfungerende kraftmarked – alt dette er årsaker som medvirker til at debatten om forsyningssikkerhet og kraftlinjer har hatt en litt høyere profil i år enn den kanskje har hatt tidligere. I tillegg diskuteres stadig den svært omstridte Sima–Samnanger-linja med høy temperatur og stort lokalt engasjement i offentligheten, og vi ser det samme vedrørende Ørskog–Fardal. Begge er saker som representanten Lødemel var inne på. Men det er også mer som spiller inn. Behovet for en forsyningspolitikk som muliggjør flyt av ny fornybar energi er en like viktig faktor i framtiden. Og dette behovet synliggjør avveininger i miljøpolitikken som vi alle må delta i, og som er vanskelige: forholdet mellom viktige natur- og miljøverninteresser, artsmangfold og estetiske verdier på den ene siden og behovet for inngrep i naturen for å sikre kraftforsyning og ny fornybar energi på den andre siden. Dette er veldig vanskelige diskusjoner som bare vil tilta i styrke etter hvert som Norge transformeres – kan vi stryke transformeres, det heter forandres, ikke sant – fra et fossilt samfunn til et i enda større grad fornybart samfunn. Som statsråden har skrevet i sitt svar til komiteen, er det allerede vedtatt en kraftlinjestrategi i et enstemmig storting. Dette gjør opposisjonens forslag til litt av et demonstrasjonsforslag, selv om jeg er enig i opposisjonens bemerkninger om at det er viktig å legge til rette for et robust og sikkert overføringsnett av elektrisk kraft i hele landet som har kapasitet til å ta imot nye energi. Det er den målsettingen jeg tror hele Stortinget kan samles om. Jeg frykter likevel at forslaget ikke er helt veloverveid. Forslagsstillerne omtaler det som et problem i seg selv at slike tunge og vanskelige prosesser tar tid, og omtaler dem endog i innstillingen som «endeløse debatter». Det kunne vært fristende å minne opposisjonen på verdien nettopp av grundige prosesser, med solid demokratisk forankring og ryddig saksgang. Hvis en spør lokalbefolkningen i Hardanger, tror jeg ikke deres hovedinnvending mot Sima–Samnanger-saken, som nå er til behandling, er at saksbehandlingen har tatt for lang tid, jeg tror tvert imot de setter pris på å få tid til å gjøre sin mening kjent og hørt, og tid til å kontakte og påvirke lokale og sentrale myndigheter. Derfor vet jeg heller ikke om det er mulig eller hensiktsmessig at Stortinget helt rigid skal slå fast i hvilke tilfeller henholdsvis jordkabling og luftspenn skal benyttes ved utbygging av sentralnett. For en vil ikke i slike saker kunne unngå å måtte ha grundige prosesser som tar hensyn til hver enkelt trasés egenart, hva det folkelige engasjementet lokalt vektlegger, hvilke spesifikke naturverdier man eventuelt påvirker i hver enkelt utbygging, osv. Til slutt: Vi må i alle disse debattene vi har om kraftlinjeutbygging – og dem begynner det å bli en del av allerede i år – aldri glemme at en kilowattime spart alltid er bedre enn en ny kilowattime utbygd. Potensialet for energisparing i dette landet er enormt og må hentes ut, og er ikke noe vi må glemme i iveren etter alltid å bygge ut mer. Vi kan spare oss for veldig mange smertefulle konflikter mellom ulike miljøinteresser i tiden som kommer, om vi klarer å utnytte enda mer av dette energisparingspotensialet.