Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-15:
Statsborgerloven i Norge framstår i utakt med den tida vi lever i. Vi lever i en internasjonal alder, der nordmenn reiser ut og migrasjonen i verden er sterk. Jeg frykter at det er fordi migrasjonen i verden i dag er sterk, at man velger å være konservativ på dette området, sjøl om det er vanskelig å se hva det er man skulle vinne på det. Slik det er i dag, er det en del land i verden som ikke løser sine innbyggere fra sitt opprinnelige statsborgerskap, uansett. Et av argumentene jeg har hørt, er knyttet til barnefordeling og barnebortføringssaker. Da vil jeg minne om at et av de landene som Norge har hatt slike saker i, f.eks. Marokko, aldri løser sine innbyggere fra sitt statsborgerskap, så man vil ikke kunne løse dette på den måten. Det kan være noen problemer knyttet til det, men det viser seg jo, der hvor man har norske statsborgere, at det er andre typer juridiske problemer knyttet til det at et lands myndigheter – politi osv. – skal inn i det landet for å ordne opp, hvis landets myndigheter ikke vil. Så jeg tror det argumentet blir misbrukt, for dette gir ikke den tryggheten til de enkeltpersonene man sier man ønsker å beholde, gjennom å være restriktiv med dobbelt statsborgerskap. Det andre argumentet, som jeg hører gjentatt her også, er knyttet til f.eks. militærtjeneste, men der har Norge inngått avtaler med andre land, så disse tingene er regulert. Jeg oppfatter at man bruker en del vikarierende argumenter. Det er litt leit å si det, men jeg hørte representanten Njåstad var oppe her i stad og sa noe som tydeligvis, etter Fremskrittspartiets syn, kunne være et argument for å tillate dobbelt statsborgerskap. Det var å kunne frata noen som er norske statsborgere, deres statsborgerskap, hvis man hadde ønsket å utvise dem, f.eks. på grunn av kriminelle handlinger. Det er trist hvis det skulle være grunnen til at vi får dette til, fordi det er veldig mange gode grunner til å gjøre det. Jeg vil si at jeg sjelden har vært på en høring i Stortinget der høringsinstansene har vært så enstemmig for forslaget. Jeg vil fortelle historien om den norske legen, spesialisten som var oppvokst og utdannet i Norge. Han hadde gjort yrkeskarriere i USA og ønsket seg et amerikansk statsborgerskap, fordi det var nødvendig for yrkeskarrieren der, og den var god. Men han måtte frasi seg sitt norske statsborgerskap for å få lov til dette. Da er paradokset at hvis en tilsvarende svensk, dansk, finsk eller islandsk lege gjør det samme, kan den islandske, danske, svenske eller finske legen komme til Norge og jobbe, men det kan ikke den som har vært norsk og har måttet frasi seg sitt norske statsborgerskap og nå er amerikansk. Han kan ikke komme til Norge og jobbe hvis han ikke kommer inn på spesialisttillatelse i Norge. Dette viser jo hvor utdatert dette regelverket er, når innbyggere fra våre naboland kan komme til Norge, mens noen som har vært norske, ikke kan komme tilbake til Norge for å jobbe i Norge, med utdannelsen de har fått i Norge, og der de er barnefødt. Loven framstår altså i dag vilkårlig og urettferdig, fordi det er mange unntak, og fordi alle våre naboland har endret dette, slik at deres statsborgere kan gjøre seg nytte av det felles nordiske arbeidsmarkedet på en måte som opprinnelig norske statsborgere ikke kan, hvis de reiser til utlandet og får et statsborgerskap der. Jeg tror også det er viktig å slå fast at det er mulig å være lojal mot og glad i to land. Ja, jeg tror faktisk det er et gode i verden hvis flere var det, for det tror jeg ville gjøre at mange flere innbyggere får en forståelse for andre lands situasjon og behov, og at vi gjennom en slik åpning også ville gjøre hverdagslivet enklere, spesielt for de familiene som har barn med ulikt statsborgerskap, og som ikke har muligheter til å ha begge statsborgerskapene like for barna sine.