Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2007-04-23:
Mye er allerede sagt, men det er likevel et spørsmål som jeg gjerne skulle hatt litt mer klarhet i, og det gjelder Fremskrittspartiets stillingtaken i denne saken, som jeg synes er ganske underlig. Å sikre framtidige pensjoner er en utfordring ingen partier kan løpe fra. Da alderspensjonen i folketrygden ble innført, var det et stort velferdspolitisk løft. Alderspensjonen er en av de aller viktigste velferdsordningene vi har. Den sikrer alle en inntekt i alderdommen, også dem som ikke har hatt egen inntekt tidligere. Den omfordeler inntekter fra dem som har mest, til dem som har minst. Dette elementet forsterkes i det foreliggende forliket. Den gangen alderspensjonen ble innført i sin nåværende form, ble den bygd opp med utgangspunkt i éninntektsfamilien. Den utgjorde et stort framskritt for mange kvinner, som fikk egen inntekt ved oppnådd pensjonsalder. Ordningen var ment å være robust. Men selv om den skulle bygges gradvis opp, og alle visste at utgiftene kom til å øke etter hvert som tiden gikk, var det neppe noen i 1967 som kunne forutse de betydelige endringene i de grunnleggende forutsetningene som skulle skje allerede før systemet var ferdig utbygd, og som har ført til at vi ikke lenger har et bærekraftig system. Én ting var at særtillegget ble innført. Det var et bevisst valg. Det samme var det at fondering av trygden ble forlatt tidlig. Men viktigere er at andre sentrale forutsetninger har endret seg drastisk. Kampen for likestilling gav oss yrkesaktive kvinner med egen opptjening. Den endringen skjedde fort. Gradvis blir vi også eldre, som resultat av en vellykket velferdspolitikk på mange samfunnsområder. Begge deler er positivt, men det har skapt noen utfordringer som vi er nødt til å håndtere. Systemet er ikke økonomisk bærekraftig om vi ser noen tiår framover. Det er i seg selv en trussel mot framtidige rettigheter, som vi er nødt til å gjøre noe med mens vi ennå kan. I utgangspunktet er ikke det populært, men det ville være en stor unnlatelsessynd bare å la det skure og gå til andre kan overta problemene. Alle vestlige land har den samme utfordringen. Komiteen var på studiereise i januar. I Danmark og Storbritannia så vi tendenser til politisk vegring. Der er det også fremmet endringer, men på en slik måte at de tyngste konsekvensene må framtidige politikere og framtidige generasjoner ta stilling til. Her er vi modigere. I et bredt forlik går partiene her og nå sammen om å gjøre det som er nødvendig – nesten alle i hvert fall, alle unntatt Fremskrittspartiet, som ikke engang meldte seg til forhandlinger. Det var overhodet ingen vilje til å bidra med noe som helst. Det må være lov å spørre hvorfor. I utgangspunktet kunne det jo selvfølgelig skyldes at Fremskrittspartiet har meninger om pensjon som står så langt fra alle oss andre at et forlik som inkluderer Fremskrittspartiet, er helt utenkelig. Og kaster vi et blikk på Fremskrittspartiets program, eller like gjerne Fremskrittspartiets merknader i forbindelse med forliket i forrige periode, så er det mye som kan tyde på akkurat det. For både i Pensjonskommisjonen, ved behandlingen av St.meld. nr. 12 for 2004-2005 i forrige periode og i programmet for inneværende periode har Fremskrittspartiet vært klare og tydelige på følgende: Flat folkepensjon – minstepensjon – til alle. Resten får folk skaffe selv gjennom avtale mellom arbeidsgiver og arbeidstaker eller egen sparing. Et så usosialt system er det heldigvis ingen av de andre partiene som går inn for. Men forundringen var stor, i hvert fall hos meg, da jeg leste Fremskrittspartiets merknader i dagens innstilling, fordi det er nesten ord for ord avskrift av Fremskrittspartiets merknader fra forrige periode, men ett vesentlig avsnitt er utelatt: Flat folkepensjon – midt i programperioden. Og det eneste som står igjen der, er altså Fremskrittspartiets verbale avstandtaken fra å spare i framtidige utgifter. Og når jeg sier verbale, så er det fordi at når jeg leser videre, så ser jeg at Fremskrittspartiet faktisk er med på levealdersjusteringen, som er det største innsparingstiltaket i hele forliket. Og at Fremskrittspartiet prøver å kamuflere dette faktum med noen formuleringer om at de vil beholde dagens system med noen mindre justeringer, så er jo ikke det riktig. Fremskrittspartiet er med på levealdersjustering, og er også med på noen positive elementer – det skal de også selvfølgelig ha – ordningen med fleksibel pensjonsalder fra 62 år, uten avkorting for samtidig arbeidsinntekt. Men det stopper altså ikke med det. Det viktigste innsparingstiltaket er de også med på; levealdersjusteringen. Så egentlig burde mye ligge til rette for at Fremskrittspartiet kunne forhandlet med resten av partiene, fordi de har løpt fra sitt eget usosiale forslag om flat pensjon. Og det er et godt utgangspunkt. AFP, som Fremskrittspartiet vil kutte i, er ikke tema i denne runden. Det er et godt utgangspunkt. De støtter altså de viktigste forslagene til innsparing og skal bare faktisk bruke marginalt mer enn oss andre til pensjoner i framtida. Det er et godt utgangspunkt. Likevel kunne de altså ikke være med på et forlik! Det smaker rett og slett av populisme, som ifølge Aschehoug og Gyldendals Store Norske leksikon, er en «betegnelse på publikumsfrieri innen politikken». Formålet med å drive politikk er å få fram resultater. Så da aner jeg på en måte tegningen. Her tenker Fremskrittspartiet alt annet enn framtidige pensjoner. De tenker kommende valgkamper. Og det synes jeg er kritikkverdig når det gjelder Norges nest største politiske parti. De burde vært med og tatt ansvar sammen med oss andre.