Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-01-13:
Skrivemåten av stedsnavn har evnen til å engasjere. Ti år etter at stedsnavnloven ble vedtatt i Stortinget ble det igangsatt en evaluering av loven, og en revidert lov ble vedtatt så sent som i 2005. I februar i fjor la stortingsrepresentantene Øyvind Halleraker og Olemic Thommessen fram et representantforslag der de gikk inn for at endring av bruksnavn ikke kan skje uten grunneiers samtykke. Forslaget la grunnen for en lang og grundig diskusjon, der også departementet har deltatt gjennom to brev til komiteen av henholdsvis 5. og 29. mai 2008. Sakens kjerne har vært hvorvidt reglene om skrivemåten av gårds- og bruksnavn kan mykes opp, samtidig som vi fortsatt ivaretar kulturminnehensynet på en god måte. Det har lenge kommet sterke signaler fra gårdeiere som har opplevd at gårds- eller bruksnavnet er blitt endret slik at det ikke lenger samsvarer med skrivemåten av slektsnavnet. Det er relevant å spørre om det i det hele tatt er en oppgave for det offentlige å gi regler for hvordan navn på privat eiendom skal skrives. Når en enstemmig komité i 2005 gikk inn for det som er dagens ordning, der det tas utgangspunkt i nedarvet lokal uttale, var det fordi gårds- og bruksnavn er av mer enn privat interesse. De er en del av vår felles immaterielle kulturarv som det offentlige har en legitim interesse av å ta vare på, og de er språklige minner fra eldre og yngre tider. En del gårdsnavn er de eldste stedsnavnene i landet. Men navn på privat eiendom er ikke bare et offentlig felleseie. Det er også viktige for eieren og slekten. Navneformene som er fastsatt på bakgrunn av det regelverket vi vedtok i 2005, har skapt frustrasjon blant en del grunneiere. Jeg er glad for at vi like før jul fikk en enstemmig innstilling fra kulturkomiteen i denne saken. I en sak som dette, hvor viktige hensyn som kulturminnevern og grunneiernes interesser trekker i ulik retning, er det en ekstra styrke at vi finner felles løsninger på tvers av partigruppene. I innstillingen signaliserer komiteen at den mener det er nødvendig å utrede og endre loven, slik at kravet om at navnene skal følge gjeldende rettskrivningsprinsipper, ikke skal gjelde selve gårds-/bruksnavnet, og at kravet om ensartet skrivemåte i ulike funksjoner oppheves. Komiteen mener videre at grunneiernes synspunkt bør tillegges særlig vekt ved fastsettelse av gårds- og bruksnavn. Diskusjonen har utvilsomt vist at det er behov for å myke opp regelverket. Kulturminneaspektet ved et stedsnavn er ikke bare en bestemt uttale eller skrivemåte. Det er navnet som helhet, i sin kontekst og språklige utvikling, med forståelse, innhold og bruk, som utgjør et kulturminne. Offentlig bruk av stedsnavn er med på å bevare navnene, og det er viktig at navneformene får fram betydningen av navnet og fungerer best mulig i en praktisk sammenheng. Samtidig er det viktig at navnene har en form som folk kjenner seg igjen i og trives med. Jeg støtter derfor de endringene som er foreslått i innstillingen. Komiteens merknader vil bli fulgt opp av departementet på vanlig måte gjennom utredning og høring før vi kommer tilbake til Stortinget med et lovendringsforslag. Som en del av debatten om skrivemåten av gårds- og bruksnavn har det også vært stilt spørsmål ved sammensetningen av Klagenemnda for stedsnavnsaker. Jeg har merket meg at komiteen anser det som nødvendig med en bredere sammensetning av Klagenemnda for å sikre en god klagebehandling, med bl.a. lekmannsrepresentasjon. Spørsmålet om sammensetningen av Klagenemnda er regulert i forskrifts form, og det er dermed ikke behov for en lovendring på dette punktet. Departementet vil så snart som praktisk mulig følge opp komiteens merknad gjennom forskriftsendring.