Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-12-11:
Stortinget skal omsider behandle St.prp. nr. 88 for 2006-2007 om statens kjøp av aksjer i Aker Holding AS. Aker Holding har som eneste formål å eie 40,1 pst. av aksjene i Aker Kværner, som er børsnotert og den største norske aktøren innen leverandørindustrien på olje- og gassområdet. Aker Holding skal eies 60 pst. av Aker, hvor Kjell Inge Røkke er hovedaksjonær, 30 pst. av staten og 10 pst. av svenske SAAB AB og Investor AB. Staten eier dermed 30 pst. i et selskap som eier 40,1 pst. i Aker Kværner, altså et indirekte eierskap på 12,03 pst. Med en binding på ti år så er dette med andre ord en passiv, finansiell investering og ikke en aktiv, strategisk investering som flertallet gir uttrykk for i innstillingen. Kjøpsavtalen har forbehold om Stortingets samtykke. Næringskomiteen slår fast at Aker Kværner er en viktig kompetansebedrift, med 23 000 ansatte og 50 milliarder kr i omsetning i 30 land. Selskapet er en av Norges største private arbeidsgivere og har mange virksomheter som er viktige for sine lokalsamfunn. Komiteen slår imidlertid også fast at næringslivet består av mange bedrifter som hver for seg er viktige i sine lokalsamfunn og for dem som jobber i disse bedriftene, men gir derimot ikke uttrykk for at staten bør kjøpe seg inn i disse bedriftene. Staten har fra før av intet direkte eierskap i Aker Kværner eller i Aker. Dette er det første kjøpet på mange år hvor staten går direkte inn i et nytt selskap og en ny industri på Oslo Børs. Dette er derfor en prinsipielt interessant sak i næringspolitikken. Komiteen er delt i innstillingen. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, støtter kjøpet, mens Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre går imot. Flertallet vil antakeligvis argumentere for sitt syn. Mindretallet, hvor Fremskrittspartiet er med litt her og der, gir uttrykk for tunge motforestillinger. For det første krever dette kjøpet en prinsipiell diskusjon av om staten skal kjøpe seg opp i norske bedrifter i denne type situasjoner. Det er ikke et unikt enkelttilfelle at en norsk eier vil redusere sin aksjebeholdning. Aker Yards ble solgt ut like før, uten at staten ble informert. Burde f.eks. staten ha kjøpt Aker Yards? Det er et relevant spørsmål å stille her. Det vil komme nye tilsvarende situasjoner. Bør staten kjøpe seg opp i Norske Skog, hvis eierskapet der blir truet? Hva med Orkla dersom nåværende hovedeier vil selge og gir uttrykk for at utenlandske friere står på trappen? Her bør staten ha en klar og forutsigbar holdning. Næringslivet vil og skal drive omstilling. Det må også gjelde for eierskapet i næringslivet. Døren til Pensjonsfondet bør ikke åpnes hver gang en fagforening blir engstelig eller en milliardær med gode kontakter tar en telefon. Staten eier en tredjedel av børsen. Det er etter min mening mer enn nok. Verken regjeringspartiene eller Fremskrittspartiet angir en prinsipiell avklaring i forhold til denne type kjøp som næringspolitisk virkemiddel. Dette fraværet av prinsipiell vurdering skaper et inntrykk av at dette kjøpet skjer på impuls, eller kan det være i panikk, etter Aker Yards-salget, uten en næringspolitisk analyse. Det står i merknadene fra regjeringspartiene at sentrale norske kompetansemiljøer skal forankres og videreutvikles i Norge, og at kjøpet bidrar til dette. Da kunne det ha vært interessant også for aksjemarkedet å høre hvilke andre bedrifter disse representantene mener har sentral kompetanse. Det kan jo ikke bare være Aker Kværner som har en sentral kompetanse i norsk næringsliv? Kjøpsprosessen og kjøpsbetingelsene er meget spesielle. Staten kjøper 30 pst. av et unotert aksjeselskap og inngår forpliktende aksjonæravtaler både om styringen av selskapet og muligheten for kjøp og salg av aksjer. Likevel er prisen full børskurs, som om staten hadde kjøpt 12,03 pst. av aksjene direkte i Aker Kværner uten noen bindinger. De svenske kjøperne blir brukt som et politisk alibi. Men SAAB og Investor går inn på helt andre betingelser, med salgsopsjon og salgsforpliktelse på hele kjøpet. Handelen på nesten 5 milliarder kr gjøres uten finansielle rådgivere og uten en faglig begrunnelse for prisen i proposisjonen. Dette virker uforsvarlig. Det er all grunn til å frykte at de ekspertene som har pekt på at staten kan ha betalt for mye, faktisk har rett. Flertallet påstår i merknadene at mindretallet gir uttrykk for at staten burde ha gått inn på de samme vilkår som de svenske kjøperne. Dette er etter min mening en uforståelig påstand sett i lys av de merknader vi har i innstillingen. Høyre er en varm tilhenger av norsk eierskap, også i Aker Kværner, men vi mener at dette i større grad må være basert på private miljøer. Når Regjeringen begrunner kjøpet med svake eiermiljøer, er det ikke konsistent med at Regjeringen samtidig øker formuesskatten. Jeg ser heller ikke bort fra at norske eiermiljøer kunne lagt 5 milliarder kr på bordet hvis dette var et godt kjøp. Regjeringens eierskapspolitikk har vært preget av små og store feilgrep. Staten framstår som en uforutsigbar og upålitelig eier og børsen advarer mot statsrabatt. Dette i seg selv er en god nok grunn til å stemme imot dette forslaget.