trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-06-13:
Mitt utgangspunkt vil være at jeg pr. i dag ikke ser noe behov for å utarbeide noen nye landbrukspolitiske retningslinjer. Jeg føler meg absolutt komfortabel med å leve med St. meld. nr. 19 for 1999-2000. Selv om det ikke var Stoltenberg-regjeringen som skrev den, valgte vi å la den ligge i Stortinget. Vi vil altså stå ved den meldingen som Bondevik-regjeringen utformet, og vi mener at den prosessen som skjedde i Stortinget, gav oss et grunnlag for flertallsmerknader som det er mulig å føre en fornuftig landbrukspolitikk innenfor. I forhold til det som Morten Lund nå tar opp av konkrete saker, tror jeg det er to hovedbilder som vi er nødt til å ta innover oss som formidable utfordringer for norsk landbruk. Det ene er at det faktisk nå pågår forhandlinger i Genève knyttet til WTO, som handler om hvordan det fremtidige overføringsnivået skal reduseres i hele WTO-systemet, og hvordan tollsatsene skal reduseres. Forhandlingene handler altså om hvordan denne typen reduksjoner skal gjennomføres. Alle land som er medlem av WTO, sitter og forhandler om det. Det andre viktige vi må forholde oss til, er at norsk næringsmiddelindustri i dag varsler at prisforskjellene mellom norske råvarer og alternative råvarepriser i Europa er så store at konkurransesituasjonen for norsk næringsmiddelindustri forverres. Man taper markedsandeler og importen øker. Så jeg tror ikke det kan herske noen tvil om at vi fortsatt har en utfordring i forhold til overføringsnivået, og at vi fortsatt har en utfordring i forhold til prisnivået. Derfor er også stortingsmeldingen og behandlingen i Stortinget fortsatt egnede virkemidler for å møte de utfordringene.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-06-13:
Til det første først, spørsmålet om profilen og innretningen på årets oppgjør. Det helt åpenbart at når hoveddelen av inntektsveksten kommer i form av priser, er det de bruk som produserer mest, som vil få størst inntektsvekst. Derfor er det også som jeg sa i mitt hovedinnlegg, slik at den profilen som lå i fjorårets oppgjør, er videreført i årets oppgjør, men på en annen måte. Profilen er den samme, nemlig at den bonden som forsøker å leve av bruket, altså produserer melk eller kjøtt, grønnsaker eller korn i et så stort omfang at han har ambisjon om å hente sin inntekt fra det, vil komme best ut av det, fordi det altså er prisjusteringer som først og fremst gir inntektsveksten. Så må jeg si at jeg kunne ha forstått kritikk på mange områder knyttet til årets jordbruksoppgjør, men er det på ett område jeg faktisk føler at jeg blir litt indignert over å få kritikk, er det i forhold til satsingen på økologisk landbruk. Nå har man i årevis forsøkt å bygge seg opp et nivå på bevilgningene til økologisk landbruk, og på alle de årene greier man å komme opp til et nivå på 75 mill. kr. Man hadde 75 mill. kr før årets oppgjør, og i statens tilbud foreslo Regjeringen 150 mill. kr – altså en fordobling av bevilgningene – for å møte de utfordringene Karin Andersen beskriver, på ett år. Så måtte vi altså sitte med Bondelaget og Bonde- og Småbrukarlaget og forhandle det ned 25 mill. kr for å få en avtale, men vi øker altså likevel med 50 mill. kr på et år, nettopp for å gripe fatt i markedsutfordringen og alt det som Karin Andersen er opptatt av. Selvfølgelig sier SV at de vil gjerne foreslå mer. Det er ingen ny tone fra SV. Men på dette området syns jeg faktisk at Regjeringen har fulgt mye av tenkingen til SV.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-06-13:
Om det er statsråden eller om det er Magnhild Meltveit Kleppa som bidrar til optimisme i norsk landbruk, får andre avgjøre. Men jeg syns ikke akkurat det var mye framtidstro i det siste innlegget. Jeg mener at vi nå systematisk jobber med viktige områder der vi ser muligheter for norsk landbruk – f.eks. verdiskapingsprogrammet og økologisk landbruk. På område etter område jobbes det nå systematisk med å styrke konkurransesituasjonen for norsk landbruk. Så får vi være uenige om det, men det er i hvert fall det som er utgangspunktet. Det som fikk meg til å ta ordet, var Jon Lilletun, som stilte så mange spørsmål i sin replikk til meg at jeg ikke fikk tid til å svare på alle. Jeg skal derfor gjøre det nå. Jeg har ikke sagt at det er bare de fem områdene som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg, som skal gi inntekt – altså økt mangfold, et balansert marked, strukturelle endringer, fornuftige kostnadstilpasninger og fokus på god utnytting av markedsmulighetene. Det skal være én bit av jobbingen, og det må landbruket ta tak i. I tillegg skal stat og jordbruksavtale bidra. Derfor er det også slik at årets jordbruksavtale bidrar til inntektsutviklingen med rundt ½ milliard kr – i form av økte målpriser på rundt 300 mill. kr, 40 mill. kr i budsjettøkning og omdisponeringer innenfor jordbruksavtalen for å gi inntektsvirkning, som til sammen utgjør ca. ½ milliard kr. Det har da staten satt inn. Så har man satt inn en momsreform fra 1. juli verd 6,5 milliarder kr. Og så peker man på en del andre muligheter. Summen av det bør kunne gi landbruket inntektsmuligheter neste år på linje med andre grupper. Hvis man skal ha som utgangspunkt at statens bidrag i de framtidige jordbruksforhandlingene skal overgå det som i sum ligger inne i forhold til jordbruket i år, tror jeg man gir landbruket svært urealistiske signaler. Jeg ser da på alt det som staten i år iverksetter overfor landbruket for å kunne gi inntektsmuligheter inn i fremtiden. Så vil jeg si i forhold til spørsmålet som både Kongshaug og Lilletun har tatt opp, at jeg tror det vil være helt feil å etablere et fast punkt. Det syns jeg også lå veldig klart i St.meld. nr. 19. Måten jordbruksoppgjørene er gjennomført på de siste årene, handler om å se inntektsutvikling over tid for å kunne danne seg best mulige bilder. Det å etablere faste punkt tror jeg vil være veldig feil. Når det gjelder FN-året, skal jeg ta tilbudet fra Lilletun om å gå nærmere inn i det, og så få komme tilbake til det. Om enhetspris vil jeg si at vi vil følge opp merknaden om å ta dette opp med Konkurransetilsynet. Det vil arbeids- og administrasjonsministeren gjøre umiddelbart.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-06-13:
Under overskrifta «Andre politikkområder» blir det i St.prp. nr. 92 vist til St.meld. nr. 34 for 2000-2001, om distrikts- og regionalpolitikken. Der blir det sagt at kjønns- og livsfaseperspektivet er ein føresetnad for utvikling av robuste samfunn. Og i det dokumentet vi behandlar i kveld, blir følgjande slått fast: «Utviklingen når det gjelder likestilling og rekruttering i landbruket går sakte.» Men det er då slik at ein viktig føresetnad for rekruttering er positiv omtale, det er folk som trivst med sitt arbeid, som kjenner at dei blir respekterte og verdsette, som opplever at dei blir tilbodne inntekter i samsvar med den innsatsen dei gjer, og i samsvar med inntektsutviklinga hos andre grupper. Sentrumsregjeringa la fram forslag til to jordbruksoppgjer som gav grunn for optimisme i landbruket. St.prp. nr. 39 for 1999-2000 medverka til det same. Staten sitt tilbod i år viser dessverre at Arbeidarpartiet ikkje står ved eit klart lyfte om parallell inntektsutvikling i landbruket i forhold til andre grupper. Arbeidarpartiet, som elles er oppteke av inntektene til ulike arbeidstakargrupper, vil altså at bøndene skal behandlast i særklasse – dei skal ned i inntekt i ei tid der alle andre får påslag i inntektene sine. Det blir noko merkeleg når Arbeidarpartiet nærmast undrar seg over at likestilling og rekruttering går sakte – det kan jo sjå ut som om det faktisk er vilja politikk frå Arbeidarpartiet si side. Med det bakteppet vi no ser i Europa, skulle ein tru at landbruksministeren ville vera særs oppteken av å leggja betre til rette for produksjon av norsk kvalitetsmat som norsk landbruk kunne medverka endå meir til om han sytte for større optimisme og framtidstru. I innstillinga til St.meld. nr. 34 seier Arbeidarpartiet at dei har som mål å halda ved lag hovudtrekka i busetjingsmønsteret og likeverdige levekår over heile landet. Då kunne dei iallfall stå ved dei felles lovnadene frå Arbeidarpartiet og sentrum i samband med St.meld. nr. 19 for 1999-2000. I kommuneproposisjonen kjem det ein ny skrue. Då blir tilskotet til landbrukskontora i kommunane lagt om, noko som i høgaste grad inneber ein trussel mot den rettleiinga som òg skulle medverka til optimisme og framtidstru.
Karin Kjølmoen (Arbeiderpartiet), 2001-06-13:
Den inngåtte reindriftsavtalen for 2001-2002 har en ramme på 103 mill. kr. I tillegg avsettes en disposisjonsbevilgning på 3,5 mill. kr til dekning av kostnader vedrørende radioaktivitet. Innenfor rammen er det avsatt 7 mill. kr til et eget verdiskapingsprogram for reindriften over Reindriftens Utviklingsfond. Videre er det avsatt 12 mill. kr over Reindriftens Utviklingsfond til innløsning av driftsenheter og andre strukturtiltak i distrikter med behov for tiltak for tilpasning av antall driftsenheter og reintall. Avtalen tar hensyn til de største utfordringene som reindriftsnæringen står overfor. Jeg har merket meg at Sametinget uttaler bl.a. følgende: Sametinget er fornøyd med at avtalepartene kom fram til et omforent resultat under årets avtaleforhandlinger. Reindriftsavtalens ramme er økt fra 93 mill. kr til 103 mill. kr. Avtalens viktigste mål er å stimulere til størst mulig verdiskaping innenfor de gitte rammene, tilpasse antall driftsenheter til ressursgrunnlaget gjennom økonomiske virkemidler samt bidra til inntektsfordeling. Likeså uttaler Sametinget at det er fornøyd med at det utenom reindriftsavtalen er avsatt 20 mill. kr til engangsstøtte til krisetiltak i deler av Finnmark og Troms. Disse midlene ble vedtatt bevilget under Stortingets behandling av Innst. S. nr. 224 for 2000-2001 tidligere i vår. Flertallet i næringskomiteen er enig i at avtalens viktigste mål er å stimulere til størst mulig verdiskaping innenfor de gitte rammene, tilpasse antall driftsenheter til ressursgrunnlaget gjennom de økonomiske virkemidler som ble gitt, og bidra til inntektsøkning. Dette er viktig for å opprettholde de overordnede målsettingene om en økologisk, økonomisk og kulturell bærekraftig reindrift. Økologisk balanse er en forutsetning for næringens fremtid. En næring i økologisk ubalanse har ikke noen mulighet til å oppnå verken økonomisk eller kulturell bærekraft. Reindriften har svært lange tradisjoner i Norge. Det er den eneste næringen som er en ren samisk næring. Det er tatt et viktig grep i avtalen for å sikre en fremtidsrettet næring ved enigheten om å etablere et verdiskapingsprogram for reindriften. Dette mener vi i Arbeiderpartiet vil styrke inntektsgrunnlaget i næringen gjennom økt foredling og videreutvikling av produkter basert bl.a. på næringens kunnskap og kultur. Mulighetene er mange. Satsingen på kvinnerettede tiltak har avtalepartene blitt enige om skal videreføres gjennom øremerkede midler. Kvinners deltakelse i reindriften er viktig både kulturelt og sosialt og kan på sikt være en forutsetning for næringens videre drift. Selv om utfordringene er mange, må det finnes løsninger. Løsningene må finnes gjennom fortsatt samhandling og dialog mellom de berørte parter. Denne avtalen er et eksempel på en slik samhandling.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 2001-06-13:
Stortingets næringskomite forutsatte i Budsjett-innst. S. nr. 8 for 2000–2001 at reiselivsmeldingens strategi for økt satsing på Norges-profilering skulle følges opp i de kommende budsjettår. Det var sagt at nasjonal samordning og langsiktig satsing på Norge som turistmål var helt nødvendige tiltak for å sikre fremtiden for denne næringen. Derfor kom Dokument nr. 8-forslaget fra Venstres representanter om en femårig opptrappingsplan på et veldig riktig tidspunkt. Det må sies at det var fortjenstfullt av disse representantene at de tok opp denne saken som har fått så bred støtte. Det har vært all grunn til å være bekymret over den utviklingen vi har sett tendenser til innen norsk reiseliv i den senere tid. Når reiselivsnæringen opplever en langt lavere vekst enn utviklingen i land det er naturlig å sammenligne oss med, da blir det nødvendig med en strammere oppfølging av reiselivsmeldingen. I tillegg til det høye norske kostnads- og avgiftsnivået skyldes den lave veksten i næringen manglende internasjonal markedsføring. Det er derfor viktig at merkebygging av Norge som reisemål følges opp av Regjeringen, slik at behovet for økt profilering og merkebygging av norske reiselivsprodukter blir fulgt opp, slik også statsråden bekreftet i sitt innlegg. Jeg tror heller ikke at en eventuell innføring av en ny «turistskatt» vil være et egnet bidrag til å løse de utfordringer man står overfor i reiselivsnæringen. Jeg tror i likhet med Høyre og Fremskrittspartiet at den offentlige innsatsen må konsentreres om det man omtaler som «reiselivets infrastruktur», med tiltak som felles markedsføring, informasjon, merking av turiststeder og en del fellestiltak som kan tjene næringen og føre til bedre rammevilkår. Det var også dette poenget statsråden var innom.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2001-06-13:
No er det ikkje sikkert at eg skal bruka tre minutt. Det er kanskje på grunn av at det er så seint på kvelden at minnet er litt svakt. Det var nemleg slik at i samband med budsjettbehandlinga for 1999 var det Arbeidarpartiet sin næringsfraksjon ved Kjell Opseth som sette fram forslag om at det skulle lagast ei eiga reiselivsmelding, og det slutta seinare alle partia i komiteen seg til. Eg vil òg minna om at reiselivsmeldinga vart behandla i juni i fjor. Det er derfor ikkje grunn til å avskriva Regjeringa sin vilje til å følgja opp vedtaket i meldinga. Som sagt er det kort tid sidan meldinga vart behandla og vedtaka låg føre. Men eg synest det er positivt at Stortinget er utålmodig på vegner av reiselivsnæringa. Det har reiselivsnæringa grunn til å sjå lyst på. Så med dei orda vil eg berre håpa at klårleiken i saka er noko betre.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-06-13:
Jeg skal stemme mot XIII.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-06-13:
Jeg ønsker å stemme imot.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-06-13:
Og Kystpartiet.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Den innstillingen som diskuteres i dag, er et historisk dokument. Den åpner for at det i Norge omsider kan etableres nye universiteter etter mange års stillstand. Det er fornuftig og riktig. Dagens universiteter er i ferd med å bli tungrodde kolosser. Det burde være behov for en viss desentralisering innen universitetsstrukturen. Det finnes mange måter å etablere nye universiteter på. Vi kan tenke oss en løsning der et stortingsflertall ser at det er behov for et femte universitet, og vi får en debatt om hvor i landet dette bør plasseres, med massevis av lobbyvirksomhet mot Stortinget, med distriktspolitiske argumenter og en mer eller mindre tilfeldig avgjørelse i stortingssalen. Det er en dårlig løsning å gjøre et så viktig spørsmål som etablering av nye universiteter til et distriktspolitisk spørsmål, slik bl.a. forkjemperne for et innlandsuniversitet gjør. Regjeringens løsning er ikke stort bedre. Den vil føre til en inflasjon i universitetstitler. Vi kunne selvfølgelig ha jublet i Rogaland over to nye universiteter, dersom både Misjonshøgskolen og Høgskolen i Rogaland hadde fått denne tittelen innen kort tid. Men det har ingen hensikt å endre titler og navn på en skole, når innholdet ikke blir vesentlig annerledes. Det vi trenger, er et universitet ikke bare i navnet, men også i innhold – med andre ord et universitet som er basert på kvalitet og kvantitet. Derfor er det gledelig at et flertall i komiteen slutter seg til Mjøs-utvalgets flertall, der det stilles krav til bredde i kvaliteten før en høyskole kan søke og oppnå universitetsstatus. Det gir høyskolene noe å strekke seg etter, noe som kan oppnås gjennom et felles løft fra fylkeskommuner, kommuner og næringsliv, private organisasjoner og høyskolene selv. Det er bedre å vente fire til fem år for å oppnå et universitet som starter på et kvalitetsmessig høyt nivå, fremfor å oppnå en tittel umiddelbart uten den faglige kvaliteten som bør følge med. Jeg vil takke Fremskrittspartiets hovedtalsmann, Ursula Evje, for hennes rosende ord om Høgskolen i Rogaland. Dersom det er en alminnelig oppfatning også i andre partier enn Fremskrittspartiet at denne høyskolen skiller seg positivt ut gjennom sin kvalitet, er det liten tvil om hvor det bør satses forskningsmidler i årene fremover.
Rikke Lind (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
For ikke lenge siden hadde jeg gleden av å møte en biologiprofessor som akkurat hadde kommet tilbake til Universitetet i Oslo etter å ha undervist ti år i New Zealand og i England. Den beskrivelsen han gav av det å komme hjem fra disse stedene, var ganske skummel. Han fortalte at det var som å gå tilbake i historien. Mens han hadde brukt andre undervisningsformer, hatt en helt annen type profesjonell ledelse, blitt evaluert av studentene sine og i det hele tatt vært i en mye mer progressiv kultur med krav til ham som underviser, så kom han tilbake til Universitetet i Oslo, som var akkurat slik han forlot det. Denne beskrivelsen tror jeg flere enn han kjenner seg igjen i, og jeg tror det viktigste er at vi klarer å gjøre noe nettopp med det. Arbeiderpartiet har tatt mål av seg til å forandre dette virkelighetsbildet, og ikke bare når det gjelder høyere utdanning. Stoltenberg-regjeringen har tatt mål av seg til å reformere og fornye offentlig sektor. Vi må gjøre den jobben, ta de grepene, slik at vi får en moderne, omstrukturert offentlig sektor som er i stand til å møte de behovene framtidens samfunn har. Og det er ikke enkelt. Det er tungt, det tar tid, og det møter motstand. Og det er selvfølgelig alltid slik at det er krefter som vil sette bremsene på. Høyre er en av de kreftene. Opp gjennom historien har de vært mer bremseklosser enn de har vært med og gitt drahjelp til de reformer som det har vært nødvendig å gjennomføre. Representanten Lønning brukte i sitt innlegg tid på å fremstille to av de reformene Regjeringen har fremmet, som om de springer ut fra ulike ideologier. Det var jeg svært undrende til, for det er jo ikke slik! Sykehusene er aldri tenkt å skulle styre seg selv, slik Lønning vil at høyere utdanningsinstitusjoner skal. Tore Tønne har heller aldri vært inne på tanken om at leger og sykepleiere selv skal velge sine ledere. Og dette med private: Er det noen som har hørt Tore Tønne foreslå at Rimi-Hagen og andre skal få lov til å eie sykehus? Nei, de politiske skillelinjene går ikke mellom Trond Giske og Tore Tønne, de går mellom Arbeiderpartiet og Høyre, ikke minst i viljen og evnen til å ta de nødvendige grep, slik at vi får gjennomført de reformene som er nødvendige. Representanten Lønning brukte også tid på å snakke om, som han vanligvis gjør fra denne talerstolen, at Arbeiderpartiet sultefôrer offentlig sektor, vi gir ikke nok penger. Jeg vil bare avslutte med å sitere fra da Lønnings parti selv satt i regjering. Da sa de: …(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Etter mi vurdering er det to vinnarar i dag: studentane, som får eit kvalitativt betre, internasjonalt tilpassa og fullfinansiert studieløp, og landet, som får meir oppdaterte fagfolk med høgare utdanning, dei fleste med utdanning delvis eller heilt i utlandet. At det igjen er ei arbeidarpartiregjering som legg fram ei utdanningssak, har nærast vorte sjølvsagt i norsk skulehistorie. At det er statsråd Giske, som sjølv er ung og har studietida si nær seg, som har teke på seg den oppgåva det er å skaffa støtte for store og viktige endringar, ser eg som ganske naturleg. På vegner av regjeringa Stoltenberg og til gode for komande generasjonar har han synt evne til både å vera visjonær og pragmatisk. Det skal han ha skryt for. I Rogaland har diskusjonen om reformering av høgare utdanning i stor grad handla om høgskulen si moglegheit til å verta akseptert eller få høve til å utvikla seg til universitet. Det har m.a. eg arbeidd lenge for. Eg tykte framlegget i meldinga om å gje godkjenning som universitet til dei høgskulane som alt har doktorgradsutdanningar, var rett. Det gjev ei viktig godkjenning og er ein viktig stimulans til dei høgskulane som har utvikla sterk spisskompetanse på doktorgradsnivå. Samstundes sikrar det at ikkje den einskilde høgskulen legg alle egga i ei korg mot målet om å verta universitet etter Mjøs-utvalet sine kriterium. Det er ein del frå profesjonsutdanningane i Rogaland som alt har klaga på dette. Eg er ikkje i tvil om at m.a. høgskulen i Stavanger òg vil verta universitet etter Mjøs-modellen. Men eg er lei for at ikkje fleirtalet i Stortinget gjer vedtak i dag som kunne gje m.a. oss universitet frå neste haust, i staden for å vedta eit system som vil føra til at det tek mange år. Diverre er ikkje fleirtalet i denne salen samd i dette. Men eg gler meg til valkampen. Det eg kanskje er mest skuffa over, er at leiinga ved høgskulen i Stavanger har gått i kompaniskap med dei mest konservative kreftene i universitetssektoren for å avgrensa andre høgskular sine moglegheiter til å verta universitet. Snakk om å skifta side! Til all lukke har det òg vore stor semje innanfor Arbeidarpartiet òg i regionen om Regjeringa sitt framlegg. Universitet og høgskular, serleg høgskular, skal og bør leva i eit tett samspel med samfunnet elles. Det gjer dei i stor grad på vår høgskule. Eg er ikkje i tvil om at dette har samanheng med at høgskulen i Stavanger har eksternt fleirtal. Eg er glad for at talet på eksterne representantar aukar over heile lina, og at det framleis er ope for eksternt fleirtal, og eg vonar at fleire vel den ordninga etter kvart. Eg er elles nøgd med at komiteen ber om ei utgreiing om veterinærhøgskulen inkludert spørsmålet om den kliniske undervisninga. Eg er viss på at veterinærar treng opplæring i handsaming av produksjonsdyr. Instituttet har kompetansen, og jærregionen har den største husdyrtettleiken i landet. Men dette kjem me tilbake til.
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
Utdanningsministeren er en overraskelsenes mann. For kort tid siden kom han med et utspill offentlig om at han ønsket å avvikle skolevalgdebattene fordi de ikke var seriøse nok. Etter å ha lyttet til en del av innleggene fra Arbeiderpartiets talere i denne debatt begynner jeg å skjønne sammenhengen: Meningen var å sluse skolevalgdebatten inn i denne sal isteden. Det meste av det som er sagt fra arbeiderpartitalere om Høyres utdanningspolitikk, har ingenting med denne saken å gjøre – ingenting med innstillingen og ingenting med stortingsmeldingen. I stortingsmeldingen har Høyre fremmet ett forslag som vi står alene om, ellers er vi stort sett sammen med flertallet. Og det forslaget er et forslag der vi ber Regjeringen om å legge til rette for at universiteter og høyskoler selv kan velge organisasjonsmodell. Den friheten ønsker Arbeiderpartiet åpenbart ikke å ta sjansen på. Statsråden har forsvart sitt forslag til studiefinansieringsmodell på en måte som har skapt komplett forvirring i Stortinget. I stortingsmeldingen står det: «Full stipendandel forutsetter at studenten følger normert studieprogresjon.» Slik statsråden nå argumenterer for sin modell, er effektiviseringshensynet plutselig forsvunnet og erstattet med varme og sosial omsorg. Det må bety at samtlige studentorganisasjoner har misforstått det forslaget statsråden har lagt frem, ja, det må vel også bety at Arbeiderpartiets representanter i komiteen har misforstått det, siden de har funnet det nødvendig å helgardere seg. Først gir de tilslutning til meldingens forslag, og deretter ber de om å få utredet det forslag som mellompartiene og Høyre står sammen om. Det må vel nærme seg det gamle tippesystemet med 1 X 2. Det ville vært ønskelig om statsråden var i stand til å klargjøre hva det egentlig er han har foreslått når det gjelder studiefinansieringsmodellen. Da Stortinget behandlet St. meld. nr. 20 for en tid tilbake, ble det ikke sten tilbake på sten av det statsråden hadde foreslått. Når det gjelder St. meld. nr. 27, er det noen få stener som ligger der hvor statsråden la dem, bl.a. ved Fremskrittspartiets hjelp. Men på svært mange punkter har stortingsflertallet sagt det motsatte av statsråden. Og det må jo være tillatt å undre seg over at statsråden etter at han hadde lagt frem meldingen, brukte måneder på å tråle landet rundt for med all sin oppfinnsomhet å argumentere mot Mjøs-utvalgets forslag om et uavhengig akkrediterings- og evalueringsorgan. I Stortinget i dag sier han at det er et helt greit forslag, nærmest identisk med det han fremmet selv. Det er ikke så helt lett å forholde seg til en statsråd som beveger seg i terrenget på en måte som til forveksling minner om en snurrebass.
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
Til komiteens leder: Jeg diskuterer gjerne Høyres program når som helst og hvor som helst, men helst med folk som har lest det. De sitatene som er brukt av en rekke arbeiderpartitalere i denne debatten, er ikke hentet fra Høyres program. De er hentet fra en utredning som man tilfeldigvis snublet over en gang i vår. Høyres program foreligger tilgjengelig for alle, og det er der våre standpunkter er nedfelt. Det er riktig, som statsråden viste til, at Høyre har hatt det standpunkt at kostnadsnormen var det aller viktigste innenfor studiefinansieringen. Nøyaktig det samme standpunkt hadde Arbeiderpartiet så sent som dagen før man la frem forslaget til stortingsmelding. Det er vel også riktig å minne om at Arbeiderpartiet er det partiet som lengst og mest standhaftig har motsatt seg en økning av stipendandelen. Derfor er det gledelig at Arbeiderpartiet har snudd, og at vi nå er enige om den økningen. Men fremdeles er det akkurat like uklart som det har vært i hele debatten, hva statsrådens forslag til modell går ut på.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-06-12:
Debatten om denne reformen skjer selvsagt både i og utenfor salen, særlig fordi statsråden veldig tidlig gjorde det klart at han ville føre debatten utenfor salen også før meldingen ble fremlagt. Så det er en helt legitim måte å gå fram på. Det er også helt legitimt å slå fast at komiteen, med Arbeiderpartiets stemmer, har gjort endringer i forhold til stortingsmeldingen. Det har vi faktisk gjort. Det er også en rekke punkter hvor Arbeiderpartiet er blitt nedstemt i komiteen, men det er punkter hvor vi taper, og det gjelder studiefinansieringen. Og det er fortsatt slik at selv om det åpenbart er klart for Arbeiderpartiets talere hva statsråd Giske mener, så framstår det ikke for meg som klart hvordan konverteringen fra lån til stipend skal skje. Det framgår heller ikke etter det siste innlegget til statsråden om det nå eksisterer noen andre krav for at konverteringen skal finne sted, enn det å være til stede. Da synes jeg ikke man har bidratt til noen klarhet, man har ikke bidratt til å skape den avklaringen man bør få. Jeg håper at statsråden i løpet av de nærmeste månedene vil bidra til det, slik at vi får en løsning. Men den beste måten å gjøre det på, er fortsatt å stemme på det forslaget som er framlagt av et mindretall her i salen.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
Etter å ha hørt en del av innleggene på formiddagsmøtet, føler jeg et behov for å slå et slag for høyskolene. Det er tegnet et bilde av høyskolene som helt åpenbart er uheldig. Høyskolene våre driver forskningsbasert undervisning, og de skal fortsatt drive forskningsbasert undervisning. De har et vesentlig og tungt ansvar for å drive forskning knyttet opp mot det lokale næringsliv. Det må være klinkende klart. Derfor blir jeg rimelig overrasket når noen kan tillate seg å si at hvis de ikke får universitetsstatus på høyskolen i Agder, Rogaland eller hvor det måtte være, skulle dette få konsekvenser for næringsutviklingen i regionen. Det er jo riv ruskende galt. Vi har høyskoler, og de skal fortsatt drive forskning. Så vil jeg minne om den merknaden som ligger der, som det beklageligvis ikke ble flertall for, der vi gjorde det klart at høyskoler som har doktorgrader, og som har et grunnforskningsansvar, skal få tilført forskningsmidler på linje med universitetene. Det ville ha vært et forslag som støttet opp om høyskolene, framfor å lage noen krampaktige forsøk på å skape universiteter av høyskoler – som gjør en kjempejobb og en god jobb som høyskoler. Jeg beklager at det ikke er flertall for denne presiseringen i den merknaden som vi la inn. Det ville vært et håndslag til høyskolene våre, og da hadde vi klart å få til en god arbeidsdeling mellom de ulike institusjonene. Vi har egentlig to valg, slik som jeg ser det: å kalle alt for universiteter, eller å ha en arbeidsdeling mellom høyskoler og universiteter. Jeg er ganske overbevist om at den modellen som flertallet ligger på, er den beste modellen, men da slik at høyskoler som har forskerutdanning, som har doktorgradsutdanning, får midler på linje med universitetene. Så til statsråden: Jeg er enig med statsråden i at stort sett har han fått gjennomslag for de aller fleste sakene. Når det er blitt dratt fram et akkrediterings- og evalueringsorgan, har for så vidt ikke komiteen definert hva som skal være det viktige, hva som skal vektlegges. Vi stemmer for dette forslaget, men vi har en helt annen vektlegging enn det Høyre og de andre har. For oss er det aller viktigste at vi får et godt evalueringsorgan som kan følge opp institusjonene, gi råd osv. Det er etter vår oppfatning det viktigste med et sånt organ. Og så helt til slutt: Jeg har overhodet ikke nevnt eller sagt at studenter som kommer fra arbeiderklassen, gjør studiene dårligere enn andre – snarere tvert i mot. Jeg er ganske overbevist om at de er minst like gode som de andre studentene, men det som er uheldig med den nye studiefinansieringsordningen, er at den vil hindre dem i å starte på en lengre utdanning.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
Det er ikke helt enkelt å bli klar over hva de ulike partiene mener. En av de siste som hadde ordet her, var representanten Stråtveit, som hadde et sterkt forsvar for Høgskolen i Agder, og hun drog opp med at de måtte få forskningsbevilgninger på linje med andre. Slik oppfattet jeg i hvert fall innlegget. Men i innstillingen hadde Stråtveits partikollegaer mulighet for å bli med på en merknad fra SV som går ut på at høyskoler som har doktorgradsutdanning, skal ha bevilgning på linje med universitetene. Da vil jeg rette spørsmål direkte til statsråden på akkurat det som går på reformer i høyskoler og universitet, for jeg syns den er litt uheldig den debatten som har utviklet seg, der på mange måter høyskolene blir stigmatisert som noe litt annenrangs som ikke er bra nok. Er statsråden enig med SV i at høyskoler som har tunge, gode forskningsmiljøer, som har doktorgradsutdanning, skal ha finansiering på linje med universitetene for denne utdanningen, altså grunnforskningsbevilgninger?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
Hvis gratis skole er et glansnummer fra SV, er jeg stolt over det. Jeg skulle ønske at flere ville prøve seg på et sånt glansnummer, for de faktiske forhold er, som sagt, at det er store egenandeler. Vi kan ikke komme bort fra det. Mesteparten av egenandelene vet vi er til leirskole. Og det har den konsekvensen at flere ikke får ta del i disse turene, og det er ganske alvorlig. Hvis vi har behov for å endre loven – det er kanskje det som må til – slik at det ikke er tillatt å ta egenandeler for leirskole, må vi gjøre det. Men det vil altså ikke flertallet være med på. Statsråd Trond Giske prøver å si at dette er valgkamputspill for SV, og at vi skal få gode saker i valgkampen. Det har vi ikke behov for, for vi har massevis av andre gode saker. Jeg går ut fra at statsråden vil bruke mot oss, når vi kommer til valgkampen, at vi gikk imot en eller annen slags forsvarsbevilgning og var skyld i at det ble nedlagt en eller annen slags «-moen» et eller annet sted. Det skal han få lov til å bruke mot oss, og det vil vi sikkert komme til å tape en del stemmer på i de områder hvor statsråden skal vinne poeng, score gode poeng. Men da må vi også få lov til å si at det som er det viktigste for oss, som da ikke er det viktigste for statsråden og andre, gjelder utdanning. Det er våre viktigste valgkampsaker. Og det viktig å få dette fram fordi de fleste partiene – jeg tror nesten alle partiene – har antydet og sagt at utdanning skal være en viktig valgkampsak. Da må vi på en eller annen måte synliggjøre på hvilken måte vi vil gjøre dette, på hvilken måte vi vil løfte fram utdanning og skole som en viktig sak. Og vi har gjort det på denne måten. Det blir jo litt galt når representanten Løvik – og jeg trekker fram Forsvaret som eksempel – sier at det er et langt forarbeid som har ført fram til de bevilgningene i morgen på 20 milliarder kr. Men vi har visst ganske lenge at det koster 15 milliarder kr å ruste opp skolene. Det er ingen nyhet for Petter Løvik og andre representanter at det vil koste 15 milliarder kr. De tallene fikk vi vel i 1997-98 på bakgrunn av en ganske omfattende undersøkelse utført av Barneombudet. Så det er mye godt arbeid som er gjort forut for disse forslagene våre, derfor burde det ikke være vanskelig for de andre partiene å gi sin støtte til dem og forplikte seg her og nå og fram til budsjettet.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Rikke Lind tegnet et bilde av en professor i biologi som kom hjem etter å ha arbeidet i utlandet, hjem til Norge fra et ekspansivt miljø hvor det ble stilt krav til professorene, hvor de ble evaluert, og hvor også professorene hadde klare mål å strekke seg etter. De kom hjem til et system i stagnasjon. Med flertallets vedtak, som Rikke Lind faktisk er en del av, vil dette være en tilstand som vil fortsette på ubestemt tid. Fremskrittspartiet beklager dette. Vi hadde helt klart andre målsetninger og forutsetninger, men det vil ikke få det nødvendige flertall. Så vil jeg gå over til statsrådens svar på min replikk, som avslørte en kanskje lett arrogant holdning til enkeltindividets rett til personlig tankevirksomhet og til å ta selvstendige standpunkter. Jeg forsøkte å forklare statsråden at de enorme innsparingene som ble påvist av Norman-utvalget i «Mot bedre vitende?», langt på vei ville dekke de økte utgiftene knyttet opp til Fremskrittspartiets forslag, og at man derfor ikke ville behøve å bruke en så stor andel av det overskuddet vi bunkrer opp, som det statsråden ledet oss til å tro. Det er grenser, og det bør være grenser, for ungdommelig overmot. Når statsråden parerer med at han ikke skjønner hvor Fremskrittspartiet tar pengene fra, må det være mulig å antyde at en lyttende holdning til Stortingets øvrige representanter ville vært kledelig i denne sammenheng. Jeg har tidligere i mitt hovedinnlegg sagt at jeg ikke vil delta i et hylekor mot statsråden. Fremskrittspartiet vil heller ikke prøve å påstå at Fremskrittspartiet eier vesentlige deler av den reformen som blir vedtatt, selv om nettopp dette vil bli klarlagt over tid. Fremskrittspartiet er derimot opptatt av at det gode arbeid må fortsette kontinuerlig for å etablere nye fagområder med høy kvalitet og ny forskning, og at studentene blir tilgodesett og ivaretatt på en ordentlig og respektfull måte. Dette er viktige momenter for oss. Og jeg forventer at vi også blir møtt på samme måte.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Noe ved denne debatten minner meg om «Gubben og gamla låg og drog, og ikkje fekk opp rota». Slik fortsetter det og fortsetter det, og vi kommer aldri videre. Hvorfor jeg står her nå, er jeg kanskje litt i tvil om selv, men jeg føler at det er i rettferdighetens navn. Når det gjelder Høyres utvalg og dets vurdering av dette i forhold til Mjøs-utvalget, sier utvalget i 12.4 Konklusjon: «Utvalget mener at stipendandelen bør ligge på dagens nivå og bør avkortes hvis studentene bruker mer enn normert tid på å komme seg gjennom studiet.» 18. november 2000 – Stavanger Aftenblad: «Hovedprinsippene er presentert i arbeidsutvalget og sentralstyret i Høyre, uten å møte innvendinger.» Noe får meg til å reagere uansett – sosialist eller ikke – på dette forholdet.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Fremskrittspartiet vil gå imot innstillingens I, strekpunkt 3: «– Prinsippet om forskingsbasert undervisning på universitet og høgskular skal oppretthaldast.»
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Fremskrittspartiet har lovet å gi subsidiær støtte når deres primærforslag har falt.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-06-12:
Jeg bad om ordet fordi jeg ikke fikk svar fra statsråden i stad på mitt første spørsmål i replikken til statsråden. Det var om hvordan han kan forsvare å kalle meldingen for en kvalitetsreform, når det samtidig står: «Forslagene om ny finansieringsmodell for universiteter og høyskoler kan gjennomføres innenfor eksisterende budsjettramme.» Det fikk jeg ikke noe svar på. Betyr det at kvalitet ikke behøver å koste, stikk i strid med det Universitets- og høgskolerådet sier? For ordtaket om at de som har skoen på, best kjenner hvor den trykker, er vel fortsatt gjeldende. Jeg utfordrer statsråden nok en gang: Hva ligger det i «innenfor eksisterende budsjettrammer» – hva betyr det? Er det bare studiefinansiering som skal tilgodeses i kvalitetsreformen? Tettere oppfølging av studenter, altså mer læreroppfølging, vil kreve både omstillinger og tettere lærerbemanning. Kan ikke statsråden innrømme at det trengs betydelige midler til institusjonene, dersom det fortsatt skal være forskningsbasert undervisning ved våre universiteter og høgskoler? Så til representanten Aud Blattmann, som hadde et innlegg der hun særlig trakk fram Høgskolen i Agder, og at den nå ikke hadde noen særlig mulighet til å bli universitet. Så vidt jeg vet, har aldri verken Høgskolen i Agder eller Høgskolen i Stavanger sagt at én doktorgradsretning er tilstrekkelig – i hvert fall slik jeg har oppfattet det. I de høringene vi har hatt, har de lagt stor vekt på kvalitet, og de har vært klar over at det er en vei å gå før de fyller kvalitetskravene. Når Arbeiderpartiet gjør et nummer av at vitenskapelige høgskoler ikke kan få universitetstatus etter vedtakene vi gjør i dag, syns jeg det er noe søkt. Med den brede erfaringen og store forskerutdanningsflaten som disse institusjonene har hatt over år, vil jeg bli overrasket om ikke de fleste av disse vil bli godkjent av et akkrediteringsorgan. For innlandsregionen Oppland-Hedmark er et innlandsuniversitet et viktig mål. De henvendelser jeg har fått, har likevel satt ordet kvalitet sentralt. Det blir kamp om studentene framover, og disse vil etterspørre nettopp kvalitet. Vi er ikke tjent med å få noe universitet light, etter min oppfatning. Vedtakene som fattes i dag, er selvsagt ikke til hinder for at vi får et innlandsuniversitet på sikt. Og når representanten Faldet sier at Senterpartiet svikter distriktene i denne saken, blir det noe lettvint. Som man ser av innstillingen, er det bare Senterpartiet og Arbeiderpartiet som har egne særmerknader om innlandsuniversitet. Det er altså ikke flertall for å mene noe om dette i Stortinget i dag, så Arbeiderpartiets forslag, hvor innlandsuniversitetet er bakt inn, vil lide nederlag uavhengig av Senterpartiets stemmegivning. For sakens skyld var det jo best om forslaget ble trukket eller oversendt, men det er selvsagt ikke mitt område. Det er det opp til Arbeiderpartiet å bestemme, men det ville vært det beste for saken.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Først til Marit Tingelstad: Jeg beklager at jeg ikke fikk svart på det første spørsmålet. Det ble mange spørsmål. Når det står at en ny finansieringsmodell kan gjennomføres med eksisterende budsjett, er ikke det noe mer dramatisk enn at en ny finansieringsmodell i seg selv ikke må endre hver enkel institusjons budsjett. Det må altså ikke bli slik at en ny finansieringsmodell gjør at enkelte høyskoler, enkelte universitet, kommer fryktelig dårlig ut. Vi må sørge for at vi begynner på nivå A, og så får heller modellen belønne institusjoner som gjør det godt ut fra dagens nivå. Det vil være dramatisk hvis f.eks. en høyskole skulle kutte i budsjettet sitt med 30 pst. fordi finansieringsmodellen i seg selv leder til slike resultat. Det er det den setningen betyr. I meldingen står det flere steder at institusjonene må sikres tilstrekkelige ressurser for å gjennomføre reformen. Ved presentasjonen av meldingen, hvor også representanten Tingelstad var til stede, understreket jeg både dette med mer penger pr. student, forskningsopptrapping og også frihet for institusjonene til å bruke midlene bedre. Så til forvirringen om studiefinansieringen. Det står altså på side 8 i innstillingen, i sammendraget som komi-teen har skrevet, veldig klart hvordan dette skal foregå. Der står det at studiestønaden først blir utbetalt som lån, og så står det: «Stipendelen kjem trinnvis etter avlagte vekttall.» Lånet blir gjort om til stipend etter hvert som studiet blir gjennomført. Det er helt korrekt beskrevet i sammendraget. Studiefinansieringen består av flere deler: For det første et løft på 80 000 kr på kostnadsnormen. Det har vi fått gjennomslag for. En stipendandel på om lag 40 pst. Det har vi fått gjennomslag for. At det skal være en sammenheng mellom gjennomførte studier og stipend, har vi et bredt flertall for. Det er vel bare SV som går imot det prinsippet. Så er det punkt 4: Hvordan skal vi gjennomføre dette? Her har vi fått tilslutning til vår prinsipielle modell, men vi sier jo allerede i meldingen at vi bl.a. må se på hensynet til studentpolitikk, studentaktivitet og studentvelferd, og også alle velferdsordningene når det gjelder fødsel, sykdom osv. Nå sier man også i innstillingen at man skal se på muligheten for at heltidsstudenter som gjennomfører eksamen, som gjør de oppgavene som kreves for å gjennomføre et studium, men som likevel ikke får stipend, også kan få en fast stipendandel. Det er noe helt annet enn det Høyre og sentrum foreslår, hvor det fortsatt skal være fullt mulig å ta ut 48 000 kr i stipend uten noensinne å ha vært på en studieinstitusjon. Jeg aksepterer at Inge Lønning mener at Høyres politikk ikke har noe med saken å gjøre. Men det står faktisk i den innstillingen som representanten Lønning la fram i februar: «Utvalget mener at stipendandelen bør ligge på dagens nivå, og bør avkortes hvis studentene bruker mer enn normert tid på å komme seg gjennom studiet.» Det er greit at Lønning synes dette er en så ekstrem politikk at han ikke fremmer det i innstillingen, men da bør man ikke hovere og moralisere over andre partiers politikk.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Jeg tror det går ganske klart fram etter hvert hva som er Arbeiderpartiets studiefinansieringsmodell. Jeg mener at vi skal se nærmere på muligheten for at heltidsstudenter, ikke ved oppmøte og fraværsprotokoll, men ved å gjennomføre de eksamener, leveringer, presentasjoner eller hva det nå blir som blir grunnlaget for den evalueringen som nå skal foregå gjennom året, også kan få mulighet til å få stipend selv om de ikke består i faget. Det får vi se nærmere på. Men det er langt fra den modellen som Høyre og sentrum tviholder på, ved at man skal få stipend helt uavhengig av om man faktisk er student eller ikke. Når det gjelder Høyres utvalg, som Inge Lønning ledet, er det en vesensforskjell på dette og det som Lønning viser til i Arbeiderpartiets program, for dette var faktisk Høyres svar på det arbeidet som Mjøs-utvalget og Aamodt-utvalget hadde gjort. Det var en gjennomgang fra deres side av hvilken politikk Høyre stod for i den sammenheng. Og man må jo da tro at hvis representanten Lønning hadde sittet og bestyrt Utdanningsdepartementet og skulle lagt fram en melding, ville dette vært de resultatene som der har blitt fremmet. Og der står det faktisk: «Utvalget vil ikke foreslå å øke stipendandelen … Ved at mesteparten av studiefinansieringen gis som lån må studentene selv bære mesteparten av utgiftene ved å være forsinket med studiene. Stipendandelen bør derfor bli liggende på 30 prosent. Stipendet bør også motivere til rask gjennomføring av studiet ved at det reduseres ved faglig forsinkelse.» Så ikke nok med at Høyre ville innføre en modell hvor stipendene blir redusert ved faglig forsinkelse, men de skal reduseres ut fra dagens nivå og ikke få en slik type økning. Det er da jeg mener at det kanskje blir litt overdrevet å gå på talerstolen og kritisere dem som faktisk har kjempet igjennom historiens største økning i studiefinansieringen. Og å snakke til meg om skoledebatt: Jeg har aldri noensinne i noen skoledebatt møtt den frekkeste Unge Høyre-person som faktisk har forvrengt Høyres politikk i så sterk grad. Det har jeg aldri opplevd. Når man kan dokumentere at det er en annen politikk man faktisk står for selv, men ikke tør fremme i innstillingen, riktignok, da burde man kanskje gå litt stillere i dørene. Så til Dørum, som jo har vært svært opptatt av økonomien i meldingen, og som har reist land og strand rundt og sagt og også skrevet i avisene at statsråd Giske sier at man faktisk skal gå så langt som til å ta penger fra universitets- og høyskolesektoren og gi til andre sektorer. Det har stått i innlegg i mange aviser. Det er rett og slett usant. Man må gjerne fortsette å bruke den type argumentasjon for å bevise sin egen påstand om en sparereform, selv om det faktisk står i meldingen at man skal tilføre tilstrekkelige ressurser, og man også sier gang etter gang at man skal ha mer penger pr. student. Men da får man slutte å stå på Stortingets talerstol og snakke om at man skal være fair og real.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
I debatten i dag har det kome klart fram at det altså er brei semje om at vi skal ha ei kvalitetsreform, og at Arbeidarpartiet sin statsråd har fått gjennomslag for det aller meste. Det kan ein berre gå inn i innstillinga og lesa seg til. Ein treng ikkje stå her med dei store orda for det. Så har vi frå Arbeidarpartiet vore med på noko som ikkje står i meldinga, men der vi har gått saman med fleirtalet og fått gjennomført nokre endringar, og så vert ein jammen fornærma for det òg. Måten ein har lagt opp debatten på, er at ein skal ta statsråden. Eg plar sjeldan karakterisera folk frå Stortingets talarstol, men eg må seia at representantane Lønning og Dørum har overraska meg i dag. Det er ikkje anna enn harselering over korleis ein oppfører seg, og korleis ein deltek i debattar ute. Det vert gjort til noko morosamt. Eg trudde faktisk at ei av dei oppgåvene ein statsråd hadde, i tillegg til alle stortingsrepresentantar og alle som er medvetne borgarar, var å delta i debatten om kvalitetsreforma, anten det no gjeld barneskulen, vidaregåande skule eller høgare utdanning. Det er måten ein debatterer på, som iallfall får meg til å reagera, når ein er så einig om den reforma som er lagd fram, at det er ei kvalitetsreform som har meir pengar i seg, og at det skal følgjast opp i komande budsjett. Eg må jo seia at når Høgres Inge Lønning klarer å gå på talarstolen og seia at programmet til Høgre ikkje har noko med dette som vi diskuterer i dag, å gjera, fordi det er ei innstilling som vi no har til debatt, då blir eg òg overraska. Eg trudde faktisk at politikken vår her i huset tok utgangspunkt i partiprogramma våre. Men det er greitt. Eg aksepterer òg at ein ikkje fremjar sitt eige primære standpunkt. Eg synest det er greitt – men då må ein ikkje harselera så mykje over andre! Det er ei kjempegod studiefinansiering knytt til denne reforma. Eg trur at alle i dag har klart for seg kva den går ut på: ein auka stipenddel til 39 pst. Den er god for studentane. Men så trur eg faktisk det sit einskilde her i salen i dag som har vorte litt overraska, fordi dei faktisk ikkje har skjøna heile innhaldet i den. Den har utover dagen på ein måte vorte betre enn det dei følte den var, då debatten byrja. Alt i alt trur eg at Stortinget skulle kosta på seg å vera kjempenøgd med at ein no klarer å få i hamn denne reforma, som er så viktig for høgare utdanning. Ikkje bruk tida på å stå og harselera over småting og over korleis ein opptrer når ein er ute på debatt. For at ikkje folk skal gå – nei, no vågar eg ikkje ta opp det som ikkje Rikke Lind fekk lest, for då kjem heller ikkje eg i hamn!