Maria Hoff Aanes (Fremskrittspartiet), 2003-05-13:
Norge er et godt land å bo i. Norge er et trygt land, et rikt land og et velfungerende land. Norge er et bra land for de aller fleste. Men Norge er også et land hvor mennesker sulter, fryser og lider. Det er ikke slik at det er store grupper i befolkningen som er fattige, men det finnes individer i alle deler av befolkningen som i kortere eller lengre perioder betegnes som fattige. At hele grupper anses som støtteberettigede, kan virke stigmatiserende og ta fokuseringen bort fra dem det virkelig gjelder, de individene som trenger hjelpen aller mest. Fremskrittspartiet mener at dagens sosialomsorg er altfor omfavnende og generell. Det har blitt et byråkratisk og uoversiktlig system, som lett mister fokuseringen på det enkelte individ. Vi bør og skal være veldig forsiktige med å skape klienter og brukere i et samfunn, slik vi gjør ved først å kreve inn store deler av inntekten til folk, slik at mange i neste omgang må søke støtteordninger for å klare seg. Med utgangspunkt i at det enkelte mennesket har et ansvar for eget liv og levnet, kan det føre til svært negative konsekvenser for individet å bli til en klient i et system. Vi har hatt en drastisk økning i antallet mennesker som lider av psykososiale og psykosomatiske lidelser de senere år. Kan dette være et resultat av samfunnets mistillit til folk? Kan individene føle at samfunnet har mistet respekten for dem og troen på dem når de eksempelvis tvinges på sosialkontoret for å klare å gjøre opp regningen for den strømmen de måtte ha for å overleve vinteren? I dagens situasjon med en stadig økende arbeidsledighet skal vi passe oss for å skape et samfunn som plasserer de arbeidsledige i en passiviserende kø, hvor de mottar noen kroner hver uke. Aktivitet og sosial omgang er det viktigste forebyggende middelet for å unngå at flere mennesker får psykiske plager, og nettopp på grunn av de psykiske plagene ikke klarer å komme tilbake i arbeidslivet. Norge er et rikt land fordi mennesker har skapt verdier. Norge er et velfungerende land fordi noen mennesker bruker dager, år, ja, hele livet, på å skape vekst og verdier som er nyttige for samfunnet. Derfor skremmer det meg at for noen er løsningen på fattigdomsproblemet i Norge å sørge for at disse verdiskaperne tuktes og tynes av skatter og avgifter som synes urimelige. Hvem i all verden er det som blir lykkeligere ved at de økonomiske forskjellene utjevnes? Det betyr jo ikke at ingen lenger er fattige, det betyr bare at det ikke lenger finnes noe incitament for å drive verdiskapning her i landet. Ønsker vi oss virkelig et samfunn der parolen blir: Yt etter ønske, krev etter behov? Jeg er redd vi er på vei dit hvis velferdsordningene blir mer attraktive enn selvforsørgelse. For mange arbeidsløse vil det være bedre å få anstendig betaling for å utføre samfunnsnyttig arbeid, f.eks. innen omsorg, enn å bli passive trygdemottakere. Vi må passe oss så ikke velferdsordningene blir en felle – til passivitet og fattigdom. Fremskrittspartiet mener derfor at det må være viktig med målrettede tiltak mot det faktum at den enkelte som har mulighet til det, har både rett og plikt til å forsørge seg selv gjennom eget arbeid. For det må jo være sånn at velferdsordninger skal stimulere til aktivitet og ikke passivitet.