Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-04-07:
Jeg vil starte med å takke for initiativet til denne debatten. Det var et viktig og nødvendig initiativ. Jeg håper at vi i løpet av dagen skal bli klokere, og at bildet av hvordan den økonomiske situasjonen for de uføre totalt sett har blitt etter omleggingen, skal bli klarere. Jeg vil også presisere viktigheten av det å ha en trygg og stabil inntekt som gjør at du kan være selvberget også som syk. Det er en viktig og nødvendig oppgave for et fellesskap å løse. Det handler om å hindre fattigdom blant dem som ikke har helse til å jobbe. Men det er ikke bare et spørsmål om verdighet og det å kunne stå på egne bein, det er også et spørsmål om helse og livskvalitet for dem det gjelder. Vi mener at folk bør få bruke kreftene til å holde seg på beina og ikke alle kreftene på å få endene til å møtes. Derfor er en uføretrygd med verdighet helt avgjørende. Uførhet er også et klassespørsmål. Derfor har SV alltid slåss for at folk skal få en trygg og varig trygd som ikke skal tas opp til vurdering og lage unødvendig stress før helsa eventuelt endrer seg. Ingen velger uførhet. Vi velger ikke helsa vår selv, og det er nøye vurderinger som ligger bak enhver søknad og ethvert vedtak rundt uføretrygd. Og det vil uansett alltid lønne seg å jobbe – det vil det både sosialt og økonomisk. Vi vet at uførhet rammer skjevt. Vi vet at det rammer kvinner mer enn menn, vi vet at folk med kortere utdanning rammes i større grad enn folk med lengre utdanning, og at folk i tøffe kroppskrevende yrker i større grad utsettes for uførhet enn akademikere f.eks. Når folk opplever å tape på uførereformen – ja, så rammer det også skjevt. Stortinget var enig om at uførereformen ikke skulle være noen innsparingsreform, folk skulle få tilnærmet samme uføreytelse etter skatt som tidligere. Det har flere også referert til så langt i debatten, at gjennomgangstonen i Prop. 130 L for 2010–2011 og innstillingen fra arbeids- og sosialkomiteen er at man legger nettopp det perspektivet til grunn at folk ikke skal tape i forhold til det man har å rutte med. Jeg vil komme med noen små utdrag fra Prop. 130 L og lede oppmerksomheten mot side 133, der det står: «Løsningen må sikre at hensynet til den enkeltes rettigheter ivaretas på en god og tilfredsstillende måte. Uførepensjonistene må gis tilstrekkelig tid til å tilpasse seg nye regler. Personer som allerede mottar uførepensjon bør heller ikke få for store endringer i sine ytelser når ordningen legges om.» Og senere i dokumentet sies det med all tydelighet at det legges opp til at «ytelsen til uførepensjonistene overføres til det nye regelverket(konverteres) på en slik måte at uføreytelsen etter skatt blir på samme nivå som tidligere». (konverteres) Lignende formuleringer finner vi flere steder, og flere har også nevnt det tidligere i debatten. Jeg vil også nevne «departementet legger til grunn at uføreytelsen etter skatt skal påvirkes minst mulig av omleggingen», som nok et eksempel på den typen formuleringer og intensjoner. Vi ser også at komiteen følger opp gjennom sine merknader ved bl.a. å si: «Det legges til grunn at det sikres at offentlig ansatte ikke taper kjøpekraft som følge av skatteendringen. Komiteen merker seg at dette også kan gjelde de private tjenestepensjonsordningene.» Vi ser også at man i mindretallsmerknadene fra Fremskrittspartiet konstaterer at uføreytelsen etter skatt skal være på samme nivå som tidligere. Det er også referert i sin helhet av representanten Lundteigen i tidligere innlegg. Debatten i denne salen gjenspeilte også den samme tonen rundt det å få reduserte inntekter eller ikke. Daværende stortingsrepresentant Robert Eriksson fra Fremskrittspartiet stilte et spørsmål til daværende statsråd Hanne Inger Bjurstrøm: «Er det at man skal ha tilnærmet samme ytelse en erkjennelse av at det vil være en del grupper her som vil få en lavere nettoytelse enn det som er tilfellet i dag?» Svaret fra daværende statsråd Bjurstrøm var at «i de aller fleste tilfeller vil den enkelte få mer eller mindre det samme som man har i dag». Det er ikke min hensikt å gjenta sitater fra dokumenter – jeg regner med at folk har brukt påsken på å friske opp. Men dette er en viktig forståelse av virkelighetsbildet som legges til grunn. Hva er det som er situasjonen nå, og hva er det som må gjøres? Etter SVs syn er det tydelig at Stortingets intensjon med reformen ikke er fulgt opp godt nok. Det handler om den pågangen vi ser fra uføre, de eksemplene som er nevnt tidligere i debatten, og alle dem som har tatt kontakt med hver enkelt av oss – og sikkert mange flere enn dem som er til stede her nå – som viser at virkeligheten til uføre etter omleggingen slett ikke er i tråd med den virkeligheten som komiteen beskriver i sine merknader. Og det dokumenteres i statsrådens brev til arbeids- og sosialkomiteen datert den 25. mars 2015 at 40 pst. av uførepensjonistene vil få en nedgang i nettoinntekt. I tillegg er forutsetningen om å gå gjennom bostøtteordningen ikke fulgt opp. Tvert imot har vi sett en innstramming på det feltet, og vi ser også at økt brutto gjør at folk taper i andre enden med hensyn til de kommunale tjenestene man har behov for i sin hverdag. Om man kan enes om at det ikke skulle være vesentlige tap for den enkelte, blir jo det store spørsmålet: Hva er et vesentlig tap? Hva vil det si, og hva vil det si å ha tilnærmet samme uføreytelse? I svarbrevet fra statsråden ser det ut som at regjeringen legger til grunn at pluss/minus 6 000 kr ikke er vesentlig. Der heter det: «De aller fleste av disse får likevel ikke redusert inntekt etter skatt vesentlig.» Og så forklaringen: «For uføre med tjenestepensjon som tidligere ikke fikk beregnet skatt med skattebegrensning innebærer imidlertid økt trygdeavgift en skatteskjerpelse. Enkelte i denne gruppen vil dermed få redusert inntekt etter skatt som overstiger 6000 kr årlig som følge av den økte trygdeavgiften.» Altså defineres et tap på opptil 6 000 kr i året som en tilnærmet lik utbetaling. Det er en forståelse som vi i SV ikke deler. Lever du på lav trygd, vil 500 kr i måneden fra eller til ha veldig mye å si. Det kan være et par fotballsko til ungene nå som det har blitt vår. Det er også en forståelse som regjeringen må legge til grunn i den politikken som føres. I spørretimen i februar i år sa statsråden at utilsiktede virkninger av reformen var forsøkt rettet opp med overgangsordning. Jeg vil presisere at det er bra at det finnes en overgangsordning, men det er likevel tydelig at den verken er treffsikker nok eller er av tilstrekkelig varighet. Tre år oppleves som veldig kort for mange når det er snakk om å få økonomien sin endret. En del som mister bostøtte, bor samtidig i spesialtilpassede boliger. Det er verken enkelt eller hensiktsmessig å flytte fra en tilpasset bolig og inn i noe som kanskje kan være billigere hvis behovet er spesialtilpasset bolig. Vi trenger en kompensasjonsordning som lar folk få bo i sine egne hjem også når man er ufør, uten frykt for at man ikke skal ha råd til å betale regninger eller lån. SV foreslo i budsjettet for inneværende år at en ny tiårig kompensasjonsordning for uføretrygdede som taper på omleggingen, skulle bli etablert, men fikk dessverre ikke støtte for det. Da var situasjonen enda mindre oversiktlig enn den er i dag. Nå er det klart at veldig mange taper, og at mange taper betydelige summer. Jeg vil derfor varsle om at SV vil ta initiativ og ønsker å fremme forslag om en varig kompensasjonsordning for dem som taper på innføringen av uførereformen. En slik ordning kan ikke vente på store evalueringer, for regninger på strøm og husleie skal betales denne måneden og neste, og ikke etter at en eventuell evaluering måtte være på plass. Uførereformen skulle aldri være en innsparingsreform. Det er forskjell på å gjøre det lettere for folk å jobbe og å gjøre det vanskeligere for dem som ikke har helse til å jobbe. SV støtter fullt opp under det første, men kan ikke akseptere at syke skal bære byrden ved utilsiktede konsekvenser av en enstemmig reform. I det perspektivet ser det også ut til at Fremskrittspartiet i sine merknader i saken deler et slikt utgangspunkt, der man sier at hvis det skulle oppstå utilsiktede virkninger, må de kompenseres slik at folk «beholder samme nettoytelse, og ikke en tilnærmet lik ytelse». Uføre har levd med en stor uvisshet, og mange har uttrykt frustrasjon over mangelen på informasjon om sin framtidige inntekt. I spørretimen stilte jeg altså spørsmål om hva statsråden ønsker å gjøre for å rette opp i den uholdbare situasjonen som landets uføre har havnet i, og statsråd Eriksson svarte: «Jeg deler ikke betraktningen at det er en uholdbar situasjon som alle landets uføretrygdede har kommet i. Når åtte av ti uføretrygdede har kommet bedre ut, synes jeg ikke at det er en uholdbar situasjon. Jeg synes det er en god situasjon. Det viser at det er en reform som slår bra, og som gjør det enklere å kombinere arbeid og pensjon.» Jeg tviler på at statsråden ville sagt akkurat det samme i dag, for vi ser at det er andre tall som ligger til grunn nå. Når det viser seg at det ikke var slik, men at flere taper, og at tapene for mange er betydelige – hvis du lever på en lav ytelse, er 500 kr i måneden betydelig – bør vi sammen kunne finne løsninger som gjør at folk får kompensert for sine tap.