Erna Solberg (Høyre), 2014-10-07:
SSB anslår at vi innen 2032 er seks millioner nordmenn. Den neste millionen nordmenn trenger et sted å bo, en plass på toget, en skolepult til sine barn, og jeg ser heller ikke bort fra at enkelte av dem kommer til å trenge et møte med lovens lange arm. Veksten merkes allerede. Oslo kommune vil i årene som kommer, investere over 10 mrd. kr i skolen. Hvordan vi skal håndtere den veksten, må vi tenke på i dag. Vi står også overfor den såkalte eldrebølgen. Antallet eldre over 80 år vil øke kraftig allerede fra rundt 2020. I løpet av de knapt 25 årene fremover anslås det at antallet blir doblet. Lengre levealder betyr først og fremst at barn og barnebarn kan se frem til mange gode år sammen med både foreldre og besteforeldre. De som har levd et langt liv, skal sikres en verdig alderdom. Hvordan vi skal oppnå det, samtidig som vi blir færre sysselsatte i forhold til antall eldre, må vi også tenke på i dag. På samme tid står vi overfor store endringer i vår økonomi. Oljeaktiviteten har lenge vært motoren bak vår økonomiske vekst. Inntektene og aktiviteten har skapt gode arbeidsplasser og bidratt til at vi kunne bygge ut våre velferdsordninger. Nå ser vi at oljeprisen igjen svinger. Norges Banks anslag på investeringene i sektoren i 2015 er om lag 20 mrd. kr lavere enn i 2014. Oljeselskapene er opptatt av å kutte kostnader, og det varsles at mange vil miste jobben i selskaper som leverer til oljenæringen. Reduserte investeringer har vært varslet. Samtidig har produktivitetsveksten i økonomien generelt falt tilbake. Høyere kostnadsvekst over mange år gjør at konkurransekraften vår er svekket. Norge har blitt mer avhengig av oljen. Hvordan vi i fremtiden skal sikre trygge arbeidsplasser og grunnlaget for vår velferd, må vi også tenke på i dag. Strengt tatt burde vi ha tenkt mer på det de siste årene. I tillegg står vi foran et grønt skifte. Frem til 2050 skal vi omstille oss til et lavutslippssamfunn, hvor utslippene av klimagasser ikke er større enn det jordkloden tåler. Vi må jobbe hardt for å håpe på at verden innen 2015 tar viktige skritt for å kunne nå togradersmålet. Økende utslipp globalt gjør behovet for handling stadig mer akutt. Men det er også positive tegn. Uavhengig av en ny internasjonal avtale viser stadig flere land vilje til å sette pris på CO2. En pris på CO2 er et kraftig virkemiddel som gjør at gamle virksomheter taper og nye, klimavennlige virksomheter blir vinnere. Hvordan vi skal gjøre fremtidens norske arbeidsplasser til vinnere, må vi også tenke på i dag. Disse store trendene viser hvilke store oppgaver som ligger foran oss. De krever at vi forbereder oss godt, og at vi handler nå. I årene som kommer, vil vår evne og vilje til omstilling bli satt på prøve. Det blir nødvendig å prioritere strengere hvordan vi bruker offentlige midler. Det blir nødvendig å satse mer på å styrke norske arbeidsplassers konkurransekraft. Det blir nødvendig å forsterke arbeidslinjen. Det blir nødvendig å sette langt større kraft bak det å realisere kunnskapssamfunnet. Og det blir nødvendig å skape de nye, grønne arbeidsplassene. Det er viktig å få frem at vi skal omstille oss til noe bedre – til en mer verdig alderdom for våre eldre, til nye og mer kunnskapsbaserte arbeidsplasser og nye måter å jobbe på. Vi er den første generasjonen som lever med trusselen fra store klimaendringer. Får vi til et grønt skifte, kan vi bli den siste generasjonen som må leve med en slik trussel. Hvis vi lar være å skyve problemene foran oss, kan vi sørge for at vi overlater et enda bedre samfunn til kommende generasjoner. Vi har kjent behovet for å handle lenge. Likevel har de siste årene vært preget av manglende fornyelse og svak satsing på infrastruktur. Kunnskap og konkurransekraft har på tross av et sterkt økonomisk handlingsrom ikke blitt satset på, og dessuten har det vært en overdreven tro på at rentevåpenet og doseringen av finanspolitikken alene skulle håndtere ikke bare de akutte, men også Norges langsiktige utfordringer. En viktig årsak til at så mange ønsket et regjeringsskifte for ett år siden, var forventningene om at en ny regjering ville gjøre det som er nødvendig for å møte morgendagens utfordringer. De siste årene har trontalen vært brukt til å formidle en uprioritert liste over meldinger og proposisjoner. I år har regjeringen ønsket å invitere Stortinget til en diskusjon om de viktigste endringene vårt samfunn står overfor, og hvordan vi skal omstille oss i tide. Og det haster med å komme i gang. Tiden for fornyelsestørke og passivitet overfor fremtidsutfordringene må nå være over. Derfor tok den nye regjeringen tak for å ruste Norge for fremtiden fra dag én. Vi fører en politikk som stimulerer kreativiteten og skapertrangen i samfunnet, som utløser krefter hos mennesker med ideer, og som ønsker å satse. Det er helt nødvendig når det skal skapes nye, grønne arbeidsplasser i fremtidens kunnskapssamfunn. Store og viktige reformer er godt i gang på flere områder. Arbeidslinjen skal styrkes, bl.a. gjennom økte krav til aktivitet. Forslag til regulering av arbeidsmarkedet tilpasset vår tids behov er sendt på høring. Over hele landet diskuterer kommuner nå hvordan de kan organisere seg for å styrke tilbudet til innbyggerne i fremtiden. Regjeringen har startet arbeidet med sikte på en mer helhetlig og effektiv utbygging av veier og jernbane. Flere gode krefter må slippes til for å gi togpassasjerer et bedre tilbud. Staten må øke sine bidrag til utbyggingen av infrastruktur for kollektivtrafikk i storbyene. Arbeidet med reformen for fritt behandlingsvalg er i rute. Reformen vil ta i bruk ledig kapasitet hos private tilbydere for å redusere ventetiden og øke pasientenes valgfrihet. I valgkampen i fjor handlet vår fremste kritikk av den forrige regjeringen om manglende evne og vilje til å fornye offentlig sektor, manglende evne og vilje til å ta tak i byråkrati og ineffektiv bruk av fellesskapets ressurser, samt manglende vilje og evne til å løfte frem investeringer i kunnskap, infrastruktur, innovasjon og forskning. Fravær av handling og tydelig ledelse har gjort at vi har mistet tid. Jeg mener likevel at det er rom for å handle. Vi har det mer travelt enn vi kunne ha hatt det, men det er fortsatt tid. Dersom vi skal klare å omstille oss i tide, krever det ganske mye av oss, og regjeringen er innstilt på å gjøre det som er nødvendig. Hvorfor er det så viktig? Jo, fordi det handler om at vi i fremtiden skal ha rom for å skape et samfunn som lykkes enda bedre med å skape muligheter for alle, et samfunn som lykkes med å gi en ny sjanse til dem som faller utenfor. Vi må sørge for høy sysselsetting og lav ledighet også når oljen i fremtiden vil spille en mindre rolle i vår økonomi. Det viktigste vi kan gjøre for å motvirke fattigdom og økende forskjeller, er nettopp det. Vi må styrke satsingen på kunnskap. Vi ønsker et samfunn hvor hver enkelt gis verktøy til å forme sin egen fremtid uavhengig av bakgrunn. Skolen er det aller viktigste for dem som har et vanskelig utgangspunkt. Vi må fornye helsetjenesten, slik at vi unngår en todelt helsetjeneste og bare de som har råd, kan betale seg ut av helsekøen. Og vi må forsterke innsatsen for dem som faller gjennom sikkerhetsnettet vårt. Tilbudet til pasienter innen rus og psykiatri og til voksne med lese- og skrivevansker må bli bedre. På den måten løser vi viktige oppgaver i dag. Jeg tror vi alle her har en felles opplevelse: Vi møter mange mennesker som deler sine opplevelser med oss, både de menneskene som har lykkes i livet sitt, og mennesker som har falt utenfor. For meg – og jeg er sikker på at for de fleste andre her også – er ønsket om å gi flere muligheten til å mestre livet sitt kanskje den viktigste grunnen til at vi har engasjert oss i politikk. Det som gjør et sterkt inntrykk på meg, er at mange av de menneskene som jeg har møtt, egentlig skulle vært i stand til å mestre hverdagen sin for lenge siden. Men de falt altså gjennom vårt sikkerhetsnett, enten det skjedde i skolen, i barnevernet eller i helsetjenesten. Vi må bli bedre til å se hvert enkelt menneskes egne utfordringer. Mange av dem som faller utenfor, gjør det fordi de har utfordringer som er sammensatte, og som er individuelle. Når vi skal bekjempe et Forskjells-Norge, er dette blant de beste stedene å begynne. Derfor er mangfold og valgfrihet i velferdsordningene våre så viktig. Da ser vi hver enkelt og hvert enkelt menneskes behov. Det klarer vi ikke med A4-løsninger. De store omstillingene som jeg snakket om innledningsvis, handler kanskje aller mest om disse menneskene, som vi til stadighet møter. Det er de som er mest utsatt hvis vi mislykkes i omstillingen. De rammes først hvis vi ikke klarer å finansiere velferdsordningene våre. De rammes først hvis arbeidsledigheten stiger. Derfor er det så viktig at vi nå endelig kommer i gang med både å løse viktige oppgaver i dag og å ruste Norge for fremtiden. La meg avslutningsvis gi uttrykk for vår store takknemlighet overfor de nordmenn og andre som nå deltar i arbeidet og kampen mot ebolautbruddet i Afrika. Særlig sender vi varme tanker til Leger Uten Grensers feltarbeider som dessverre har blitt smittet og nå skal få behandling i Norge. Vi håper inderlig, alle sammen, at dette skal gå bra. Utbruddet viser at behovene er enorme. Fra Norges side trapper vi nå opp innsatsen. Det står stor respekt av dem som oppsøker de rammede områdene for å hjelpe andre mennesker. På vegne av regjeringen – og jeg tror oss alle her – vil jeg uttrykke vår dype takknemlighet og respekt for den innsatsen alle disse enkeltmenneskene gjør, rett og slett for å gjøre verden bedre.