trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-13:
La meg da gå videre til barnehagene, siden finansministeren også var inne på det. Gjennom 2018 har 27 000 foreldre og ansatte skrevet under på et opprop som krever bedre bemanning i barnehagene våre. Regjeringen har lagt fram en bemanningsnorm som er kraftig underfinansiert, og som ikke er i nærheten av å dekke det behovet. En sak som skulle ha vært en gledens sak, har blitt mottatt med så sterk kritikk at det faktisk har skapt et opprør blant de ansatte og foreldrene. Barnehagenormen ser bra ut på papiret, men det samsvarer ikke med virkeligheten der ute. Vi i SV mener at de ansatte og foreldrene fortjener å bli tatt på alvor. Derfor har vi fremmet forslag om en bemanningsnorm som ville ha gitt minst tusen flere ansatte i norske barnehager sammenlignet med regjeringens modell. Vil finansministeren og regjeringen være med på å støtte SVs forslag, som særlig sikrer en tilstrekkelig finansiering til barnehagene og til velferden vår, og som faktisk dekker behovet der ute?
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-13:
Det er finansministeren som møter, og finansministeren har ansvaret for budsjettene våre og til syvende og sist finansieringen av velferden vår. Nå er det altså et opprør på gang i Velferds-Norge. Blant annet har vi de siste ukene sett hundrevis av ansatte i barnevernet rundt om i landet som har krevd økt bemanning i de kommunale barneverntjenestene under emneknaggen #heierna. Kampanjen er et svar på Erna Solbergs nyttårstale, hvor hun ber om flere suksesshistorier fra barnevernet. Og skal vi ha flere suksesshistorier fra barnevernet, trenger vi flere folk på jobb. Regjeringen har dessverre avlyst barnevernsløftet. I 2019 kommer det ingen nye stillinger over statsbudsjettet. Helt siden 2015 har statsbudsjettet finansiert færre og færre nye stillinger i barnevernet, stikk i strid med behovet. Så spørsmålet går igjen til finansministeren: Får vi nå se et statsbudsjett som prioriterer opp velferden vår, og som tar på alvor alle de ansatte som slår alarm om manglende bemanning?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Spørsmålet mitt går til finansminister og partileiar i Framstegspartiet, Siv Jensen. Kysten vår bidreg med stor verdiskaping. I 2018 selde Noreg sjømat – som laks, torsk og makrell – til utlandet for rundt 100 mrd. kr. Der Senterpartiet ser livskraftig verdiskaping og arbeidsplassar i distrikta, ser regjeringa og finansministeren moglegheit til å innføra ein ny statleg ekstraskatt. Verdiane som vert skapte av fiskeri og oppdrett, skal takast frå lokalsamfunna for å få meir pengar inn i statskassen. Senterpartiet vil at aktiviteten som skjer i fiskeri og fiskeoppdrett, skal koma lokalsamfunna til gode. Det vil ikkje finansministeren og regjeringa og har difor sett ned eit utval for å greia ut ein statleg ekstraskatt for oppdrett av laks. Vert det innført ein statleg ekstraskatt, vil lokalsamfunna langs kysten mista store delar av inntektene dei i dag har frå oppdrettsnæringa. Regjeringspartia har tidlegare argumentert i Stortinget med at ein sånn statleg ekstraskatt kan gje rom for generelle skattelettar. Oppskrifta er attkjennande: Pengane skal hentast frå distrikta for å finansiera regjeringa sin skattefest på Aker Brygge. Regjeringa sitt arbeid med ein statleg ekstraskatt for oppdrettsnæringa skapar usikkerheit for oppdrettsnæringa i Noreg og usikkerheit for norske arbeidsplassar. Kvifor er statsråden og regjeringa så opptekne av å innføra ein ny statleg ekstraskatt på lakseoppdrett?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Eg opplever ikkje at eg får svar på spørsmålet, og det er viktig å seia at sjølv om Stortinget har bedt om ei slik utgreiing, er jo partiet som Siv Jensen er leiar for, med på denne bestillinga. Senterpartiet ønskte ikkje å setja i gang et slikt arbeid, og det som er ille, er at ein skriv at ein slik ny skatt kan gje grunnlag for å redusera det generelle skattenivået. Så det er altså slik at ein ser ei næring i distrikta som går godt. Då set ein i gang eit arbeid med å innføra ein skatt på den næringa for å kunna senka det generelle skattenivået, og det er ein distriktsfiendtleg politikk. Då er mitt spørsmål: Ønskjer ikkje finansministeren at verdiar skapte i distrikta, skal bidra til vekst og utvikling og gode lokalsamfunn i distrikta?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-02-13:
«Vil statsråden sikre at ingen bønder må gå fra gård og grunn om regjeringen velger å legge frem forslag om å innføre et næringsforbud for pelsdyrnæringen?»
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Då Kristeleg Folkeparti skreiv under på regjeringserklæringa, opna det for at Bollestad kunne verta landbruksminister. Prisen for det er det familiar rundt om i Noreg som no må betala. Dei lever i frykt, dei lever i uro. Så talar statsråden i dag med kløyvd tunge. Det einaste det vart lagt vekt på, var at det skulle vera individuell behandling, men statsråden kan ikkje svara på det heilt elementære spørsmålet: Vil folk måtta gå frå gard og grunn – ja eller nei?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Det vart sagt her tidlegare at det var stor ueinigheit om pelsdyrnæringa. Det er ikkje sant. Stortinget fatta med stort fleirtal eit vedtak om å ha ei berekraftig utvikling av næringa. Så snudde regjeringa det opp ned. Svaret som vart gjeve av landbruksministeren i dag, er ikkje mogleg å forstå. Det er ikkje mogleg å forstå om folk skal få full erstatning eller ikkje. Det er vel og bra at ein har hatt ei høyring om den tekniske gjennomføringa, men det ein ikkje treng å ha høyring om, er for å ta stilling til noko så enkelt når ein innfører eit næringsforbod for ei næring. Her sit det familiar som er redde for framtida si, som er redde for garden sin.Eg synest at ein landbruksminister frå Kristeleg Folkeparti bør kunna svara ja eller nei på spørsmålet om desse folka skal få full erstatning eller ikkje, noko som er eit grunnleggjande prinsipp i norsk rett, og det synest eg statsråden skal få moglegheit til no.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Finansministeren svarer ikke på særlig mange spørsmål her i dag. Hun gjemmer seg bak den ene utredningen etter den andre, enten det gjelder handlingsregel eller grunnrenteskatt. Dette handler om spørsmålet om det skal innføres en ny statlig skatt på fiskeri og havbruk eller ikke. Reaksjonene langs kysten er allerede meget sterke. Det er to grunner til det, tror jeg. Den ene er at en jo ser det som også mange fagøkonomer sier, nemlig at det er lettere å beskatte stedlig virksomhet enn bevegelig kapital, ergo bør man beskatte naturressursene hardere. Den andre er at det også handler om statlig skatt i forhold til lokalsamfunnets inntekter. Det er oppsiktsvekkende dersom Fremskrittspartiet har tenkt å gå inn for denne typen ny statlig skatt på en viktig næring. Forstår statsråden de reaksjonene som har kommet langs kysten, og er hun enig i at en slik ny statlig skatt er uheldig?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Statsråden henviser stadig til bestillinger fra Stortinget, så la oss være veldig direkte på hvem den bestillingen var fra. Den var fra Høyre, fra Fremskrittspartiet, fra Venstre, fra Kristelig Folkeparti og fra Arbeiderpartiet. Den var ikke fra Senterpartiet. Vi har aldri vært med på en slik bestilling. Vi har derimot sterk forståelse for dem utover landet som nå reagerer og er veldig bekymret for denne tenkningen om at stedlig virksomhet skal beskattes hardere, at man skal innføre nye skatter på naturressurser, og at man skal innføre nye statlige skatter. Ettersom statsråden mener at hun nå svarer på spørsmål, gjentar jeg gjerne mitt spørsmål: Synes hun at det er uheldig med en ny type statlig skatt på denne typen virksomhet?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Jeg synes nok statsråden skal være litt forsiktig med å snakke de små kommunene ned, for nå begynner det å høres ut som om det er det statsråden gjør. Vi skjønner at kommunene skal presses til nye sammenslåinger, og det er det mange kommuner som er mektig lei av. I nærheten av Helgeland finner vi Namsskogan kommune. Stian Brekkvassmo, som er ordfører der, er ordfører for en kommune som er like stor som Akershus i areal. Han sier at det er umulig å få til kommunesammenslåing i Indre Namdal uten å sentralisere dagens bosetting. Han er mektig lei av å bruke tid og penger fra kommunen på seminar med Fylkesmannen og ber om å få lov til å konsentrere seg om jobben sin, som er å lage velferd til innbyggerne. Regjeringspartienes talsmenn i det samme området mener faktisk det samme. Man kan ikke vedta å fjerne avstandene i Indre Namdal. Sammenslåingen vil bety sentralisering. Men når det gjelder det som statsråden her sier om de små kommunene, og måten hun snakker dem ned på, betyr det også at statsråden er enig i det, at sammenslåing i en arealstor kommune som Namsskogan vil bety sentralisering?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Jeg synes kanskje statsråden skal konsentrere seg om å svare på spørsmålene, og dette er et reelt spørsmål. Jeg vet ikke om statsråden har vært i Indre Namdal og sett på kommunene der, men hun kan i alle fall feste en viss tillit til ordføreren når han sier at det ikke er mulig å få til sammenslåing av kommunene i Indre Namdal hvis man samtidig skal opprettholde dagens spredte bosetting. Da må man sentralisere, sier han. Og det må en jo ha en viss tillit til, særlig når det også blir bekreftet av Venstres representant i Trøndelag, André Skjelstad, og Elin Rodum Agdestein fra Høyre – som også sier det. Det er ikke mulig å vedta å fjerne avstandene i Indre Namdal. Hvis man slår sammen disse kommunene, betyr det sentralisering av tilbud. Synes statsråden det er greit, eller mener hun at arealstore kommuner skal få lov til å bruke tida si til å drive kommunen best mulig istedenfor å drive å reise på seminarer for å komme på og foreslå nye sammenslåinger?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Jeg vil gjerne få lov til å stille følgende spørsmål til forsknings- og høyere utdanningsministeren: «Da regjeringen fremmet strukturreformen for høyere utdanning, ble det understreket at reformen ikke skulle medføre nedlegging av studiesteder. Det ble videre vektlagt at institusjonene er sentrale aktører for utvikling og verdiskaping i regionene. I tildelingsbrevet for Nord universitet for 2019 konstaterer regjeringen at det er utfordrende med stor geografisk spredning, og ber styret vedta ny struktur. Hvordan vil statsråden forhindre en sentralisering av studietilbud og studiesteder?»
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-02-13:
Når Studiebarometeret viser at Nord universitet når det gjelder lærerutdanningen, gir sine studenter svært attraktive og gode studietilbud, synes jeg det blir litt rart at en hele tida driver og snakker om at en må skape mer attraktive tilbud og mer kvalitet på Nord universitet. For Nord universitet scorer åpenbart veldig godt på en del av sine utdanninger i forhold til andre studiesteder når det gjelder trivsel og læringsmiljø for studentene. Jeg hadde håpet at statsråden her kunne ha avkreftet at departementet kommer til å legge til rette for en sentralisering av studiestedene. Når en ser på den utdanningen som tilbys, både for sykepleiere og for lærere, er det rett og slett veldig vanskelig å forstå at det skal bli noe bedre av at en sentraliserer studiestedene der det foregår. Så jeg vil nok spørre igjen, ettersom det ble sagt i 2015 at en ikke skulle nedlegge studiesteder: Kunne ikke statsråden i dag bekrefte at det ikke er det departementet har tenkt i sine dokumenter?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-02-13:
På tross av at en kunne tolke det slik fra tildelingsbrevet, velger jeg å tolke statsråden slik i dag at departementet ikke legger opp til at en skal kunne kreve en sentralisering av studiestedene, og det er for så vidt bra. Men jeg håper da at styret ikke lar seg forvirre av tildelingsbrevet, som er litt mer uklart akkurat på det punktet. Hvert av disse studiestedene er gamle høyskoler. Hvert enkelt av dem ble opprettet med egne stortingsvedtak. Det at et styre ved en institusjon uten videre skal legge ned det høyskolemiljøet som har blitt etablert gjennom tiår, er meningsløst, også når vi vet at man trenger flere studieplasser for sykepleiere. Man trenger hvert enkelt studiested man har for sykepleie, man trenger flere studieplasser for sykepleie, og man trenger praksisplasser. Det får man i samarbeid med regionen og sykehusene i regionen knyttet til de enkelte studiestedene, og som sagt også fordi man allerede i dag har en meget attraktiv lærerutdanning der lærestedene i dag er, og der bør de fortsatt være.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2019-02-13:
I finansministerens første svar til representanten Kaski kunne vi høre et snev av bekymring for de økte forskjellene i Norge, men i forrige uke stemte regjeringspartiene ned et forslag i denne salen, der vi ba regjeringen legge fram en plan for å redusere de økonomiske forskjellene i Norge. I inngangen til regjeringsforhandlingene oppe på Granavolden fremmet finanskomiteens leder, Henrik Asheim, et krav om at det skulle være lavere formuesskatt og nei til dyre velferdsreformer. Mener finansministeren dette er gode grep for å redusere forskjellene i Norge?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2019-02-13:
Som statsråden vet, er det forskjell på formuesskatt og bedriftsskatt, men det er betryggende å høre at den fordelingsmeldingen som statsråden har lovet i løpet av februar, snart kommer. Da kunne jeg tenke meg å få bekreftet av statsråden at man faktisk legger fram en oppskrift for hvordan man skal redusere forskjellene i Norge, ikke bare en analyse av hva det er. Jeg kunne tenke meg å utfordre statsråden på om det faktisk kommer konkrete tiltak for å redusere de økte forskjellene i den meldingen som kommer i løpet av februar.
Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2019-02-13:
Mitt spørsmål går også til finansministeren. Ungdommen er stadig mer redd og forbannet over klimaendringene, med god grunn. NRK har nylig skrevet om det som kan bli et ungdomsopprør som verden aldri har sett maken til før. Gatene fylles i land etter land. Vi kan legge til at klimaendringene også er det som folk flest frykter mest, ifølge en måling i 26 land av Pew Research Center. Rapporten fra Klimarisikoutvalget, som finansministeren har på bordet nå, bekrefter ungdommenes bekymring. Der understreker utvalget at klimautfordringene reiser grunnleggende etiske problemstillinger om fordelingen av klimarisiko mellom land og mellom generasjoner, fordi det er en reell fare for at nåværende generasjoner forårsaker irreversible endringer som gjør deler av jordkloden ubeboelig for senere generasjoner. Finansministeren har også selv på vegne av regjeringen innrømmet at f.eks. oljeskattesystemet ikke er nøytralt, men at det favoriserer oljenæringen. Staten bidrar derfor til større oljeaktivitet og større klimagassutslipp enn det vi ville hatt i et oljemarked som fikk lov til å operere uten oljesubsidier. På toppen av alt dette er regjeringspartiet Fremskrittspartiet, når jeg spør dem her i salen, f.eks. i debatten om regjeringserklæringen, veldig tydelig på at klima prioriterer ikke Fremskrittspartiet, selv om de sitter i regjering. Mitt spørsmål til finansministeren, som en av Norges mektigste politikere og med ansvar for alt som har med skatter og avgifter i Norge å gjøre, er om hun har forståelse for og er enig i grunnen til ungdommenes sinne og klimafrykt, fordi de blir overlatt en klode som er farligere og fattigere enn det de som er voksne politikere i dag, har hatt.
Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2019-02-13:
Klimagassutslippene har gått marginalt ned siden 2013. Jeg registrerer at finansministeren ikke svarer på om hun forstår grunnen til ungdommenes sinne og frykt for klimaet. Når det gjelder regjeringens tiltak, brytes 2020-målet. 2030-målet til Stortinget, som er rapportert inn internasjonalt, er ikke i rute. Rapporter fra SSB har vist at man vil få en positiv global klimaeffekt av å la norsk olje ligge. En av de mest kjente unge klimaopprørerne er 16-åringen Greta Thunberg. Hun tvitret i går: «Ni har lämnat uppgiften att säga som det är om klimatet till oss barn.» Hun kritiserer videre mange politikere for hat, løgn, å spre frykt, konspirasjonsteorier og å overse fakta. I Fremskrittspartiets program brukes fantastisk nok fortsatt begrepet «påstanden» – påstanden om menneskeskapte klimaendringer. Det er altså fortsatt uklart om Fremskrittspartiet legger menneskeskapte klimagassutslipp til grunn. Er finansministeren klar for å slå ned på klimafornektelser og forvrenging av virkeligheten i eget parti?
Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2019-02-13:
For det første tror jeg de aller fleste i Stortinget er veldig klar over at det ikke er Fremskrittspartiet som har stått for den politikken som nå kutter utslippene marginalt i Norge. Fremskrittspartiet bekrefter, som sagt, når jeg stiller spørsmål i debatter, at dette ikke er det Fremskrittspartiet prioriterer. Jeg tenker også at det er betenkelig at man prøver å ta æren for det arbeidet som et flertall må tvinge Fremskrittspartiet til å gjennomføre i regjering. Det er det ene. Det andre er at det ville vært veldig oppsiktsvekkende om utslippene i Norge fortsatt økte. Resten av Europa kutter utslippene med 20–30 pst. Vi har kuttet dem med mellom 1 og 2 pst. siden 2013. I høst kom FN med krystallklare bevis. Vi fikk en rapport som viste at vi har det enda mer travelt enn vi trodde vi hadde. Vi hadde 12 år på oss, nå har vi 11 år på oss, til å halvere utslippene globalt for å unngå mer enn 1,5 grader oppvarming, som har enorme konsekvenser for livet på planeten, også for menneskene. Jeg ønsker fortsatt at finansministeren svarer på om hun forstår ungdommens klimafrykt.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-02-13:
Spørsmålet går til forsknings- og høyere utdanningsministeren. Vi lever lenger, og de fleste av oss kan forvente flere aktive år enn våre foreldre og besteforeldre. Det er bra. Men samtidig vil en aldrende befolkning og et mer sammensatt sykdomsbilde gjøre behovet for helsepersonell til å ta vare på oss enda større. Allerede i dag mangler Norge nesten 6 000 sykepleiere, ifølge Nav. Behovet vil bare øke i årene framover. I 2040 kan vi ha behov for dobbelt så mange helsearbeidere som i dag, ifølge Helsedirektoratet, og ifølge SSB kan pleie- og omsorgssektoren i 2060 ha behov for nesten 100 000 flere årsverk. Dette er en formidabel utfordring som krever handling i dag. Samtidig står det en lang kø av motiverte og kvalifiserte søkere utenfor høyskoler og universiteter som ikke får studert helsefag fordi det er for få plasser i forhold til behovet. I fjor var det 10 000 planlagte studieplasser innenfor helsefag, og de hadde over 50 000 kvalifiserte søkere, altså fem søkere til hver studieplass innenfor helsefag. At regjeringa lar tusenvis av kvalifiserte søkere stå i kø, er ikke et luksusproblem; det er et samfunnsproblem. Det er derfor Arbeiderpartiet har foreslått i sine alternative statsbudsjetter over flere år 3 000 flere studieplasser, med særlig vekt på yrker som er viktige for velferdsstaten, som sykepleiere, vernepleiere og sosionomer. Men høyreregjeringa har ikke villet bruke studieplasser som et aktivt grep for å utdanne flere til våre viktigste yrker. Tvert imot sa statsråd Nybø i Kontaktkonferansen i januar at universitetene og høyskolene ikke kunne vente flere studieplasser i årene framover. Mitt spørsmål er: Hvordan skal sykehusene, omsorgsboligene og legekontorene våre få nok kvalifiserte fagfolk, i tråd med flere eldre og økte behov, hvis regjeringa ikke vil utdanne flere?
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-02-13:
Det er oppsiktsvekkende hvis institusjonene ikke lytter til statsråden om den svært beskjedne økningen i antall studieplasser innen sykepleie. Det stedet der vi ser sykepleiermangelen sterkest, er i den kommunale omsorgssektoren, særlig i distriktene. Der vil behovet bare fortsette å øke. Vi vet at de som er utdannet lokalt, har størst sjanse for å bli værende og ta seg jobb i distriktene. I 2011 var det 63 aktive studieprogram for dem som ville studere sykepleie. Nå er antallet 53, og det er de desentraliserte utdanningene som legges ned. For eksempel er vi bekymret for at det nå pågår eller vurderes nedleggelse av sykepleiestudier flere steder i Nordland, på Helgeland, i Bodø og i Lofoten og Vesterålen. Det er ett eksempel på utviklingen. Spørsmålet til statsråden er da: Hvordan vil hun sørge for bedre helsefaglige utdanningstilbud i distriktene, der behovet er størst, der mangelen er tydeligst, istedenfor flere nedleggelser?
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
La meg bare begynne med å si at jeg har vel ikke sagt at de ikke kan vente noen nye studieplasser de neste årene. Nå har jo regjeringen lagt fram en langtidsplan som utdanningskomiteen behandler nå i disse dager. Det er knyttet tre opptrappingsplaner til denne langtidsplanen, og det er mulig at også pengene der vil bli brukt til studieplasser. Så hvilke studieplasser som eventuelt vil komme i framtiden, vil vi komme tilbake til når budsjettene – og det reviderte statsbudsjettet – skal behandles. Når det gjelder helse- og sosialfagutdanningene, har vi noen utfordringer, f.eks. er det en utfordring med praksis. Praksis er en propp i disse utdanningene, og det gjør at utdanningsinstitusjonene våre ikke bare kan starte opp nye plasser uten å ha praksisplasser på plass. Det er utgangspunktet vårt at det er utdanningsinstitusjonene selv som skal regulere det tilbudet de gir, slik at når det er behov for enkelte typer utdanninger, skal de ta det opp – og ta ned andre utdanninger som det er mindre behov for. Det regjeringen har gjort den siste tiden, er at det for det første har kommet på plass 100 nye studieplasser i sykepleie i revidert nasjonalbudsjett i 2018. Utfordringen med de 100 plassene er at vi ikke ser dem igjen i opptaket i høst. Jeg sendte derfor brev til de institusjonene som fikk tildelt studieplasser, og ba om en forklaring på hvorfor vi ikke så en økning i 100 studieplasser etter opptaket. Den tilbakemeldingen har jeg nå fått, og det varierer litt. Det handler litt om at noen institusjoner tar opp til desentraliserte utdanninger bare annethvert år. Det handler litt om at studenter ikke har møtt. Men dette er noe vi må følge opp, for det er klart at her har Stortinget bevilget penger til 100 nye studieplasser, og da forventer vi også at vi ser en økning der. I tillegg har vi satt av 10 mill. kr for å se nettopp på praksisen. Praksis er en propp i dag. Da må vi se hva vi kan gjøre for å få flere praksisplasser og for å bredde ut praksisen vår, ikke bare i spesialisthelsetjenesten, men også i kommunehelsetjenesten.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
La meg komme med et godt eksempel, som gjelder Alta. Av de nevnte 100 studieplassene som ble opprettet i revidert nasjonalbudsjett, fikk UiT Norges arktiske universitet 20 plasser for å opprette et studietilbud innen sykepleie i Alta. De la på noen selv, slik at de lyste ut 30 studieplasser. Til disse var det 200 kvalifiserte søkere. Det viser både at det er attraktivt – at dette er noe som er ønsket der ute – og at det er noe som de får til. Jeg var oppe og traff de sykepleierstudentene i januar, da de startet opp. Så er det slik at noen utdanningsinstitusjoner tar bare opp annethvert år. Det gjør at vi får store variasjoner fra år til år etter hvor mange sykepleierstudenter som blir tatt opp det enkelte året. Det er viktig for meg at de utdanningsinstitusjonene som har både tilbud på campus og desentraliserte tilbud, klarer å gi en god utdanning. Det må de jobbe med også når de gir desentraliserte tilbud.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
I det spørsmålet ligger det ganske mye, for det med kompetanse er helt avgjørende når det gjelder våre viktige helse- og sosialfagutdanninger. Derfor har vi også tatt en del viktige grep. Vi har RETHOS-prosjektet, som Kunnskapsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet jobber sammen med sektoren om, nettopp for å løfte kompetansen og utdanningene slik at de som tar de utdanningene, skal kunne det de trenger å kunne når de går ut. Så vil helse- og omsorgsarbeidere, sammen med alle andre i vårt samfunn, ha behov for videre- og etterutdanning i framtiden. Derfor har regjeringen startet arbeidet med en kompetansereform – nettopp fordi man ikke er ferdig utlært når man er ferdig på universitetet. Man må stadig fylle på den kompetansen man har, og det er viktig at de med helse- og sosialfagutdanning får nettopp den videre- og etterutdanningen etter hvert som de har jobbet en stund.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Jeg er opptatt av at våre utdanningsinstitusjoner må vise en fleksibilitet i utdanningene sine, for de som tar utdanning, er ikke nødvendigvis single studenter fra 19 til 25 år. Det er et mangfold som kommer inn i våre utdanninger, og da må utdanningsinstitusjonene være så fleksible som de kan. Og når det gjelder praksis, har vi utfordringer, for det er flere enn bare utdanningsinstitusjonen som er involvert i praksisoppholdet. Der skal det involveres andre aktører som sykehus og kommunehelsetjeneste, og det gjør det vanskeligere å legge til rette for hver enkelt. Men jeg er opptatt av at her må vi bli bedre, og her er det et stort forbedringspotensial, både for studenter med barn og for studenter i andre typer livssituasjoner og med andre behov.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Når det kommer til helse- og sosialfagutdanningene våre, hever vi kvaliteten gjennom det nevnte RETHOS-prosjektet, men vi kan ikke øke antallet studieplasser uten at vi har praksisplasser som følger med. Det er vår store utfordring når det gjelder f.eks. sykepleierutdanningen. Det er nettopp derfor regjeringen nå har startet opp arbeidet med å få på plass en pilot som kan se på hvordan vi kan endre praksisen for å gjøre den bedre. I dag er ikke alle pasienter på sykehuset gjennom hele sykdomsperioden. Mange blir flyttet ned til kommunehelsetjenesten relativt raskt. Da får ikke studentene den kompetansen som de før fikk bare ved å være på sykehuset. Nå må de også ut i kommunehelsetjenesten. Så nå jobber vi med å få på plass en pilot, og forhåpentligvis vil en både få bedre praksis og få løst litt av den utfordringen som handler om at praksis blir en propp, med tanke på antallet studenter som skal igjennom.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Fast ansettelse skal være hovedregelen i det norske arbeidslivet, og regjeringens politikk på dette ble senest slått fast i Granavolden-plattformen. Kunnskapsdepartementet jobber kontinuerlig med å redusere andelen midlertidige ansettelser i universitets- og høyskolesektoren. Andelen er fortsatt for høy, selv om vi har registrert en nedgang på 2,7 prosentpoeng de siste fem årene. I 2013 var midlertidigheten på 16,1 pst., mens den i 2018 var på 14,8 pst. Regjeringen har som mål å redusere midlertidigheten i UH-sektoren ytterligere, sånn at vi på sikt kommer ned mot det samme nivået som er i arbeidslivet for øvrig, som nå er på 8,4 pst. UH-institusjonene skal ha stor grad av autonomi og faglig frihet, men jeg mener samtidig at de må bidra til at institusjonene skal oppnå redusert midlertidighet, og det raskt. Departementet gjennomfører flere tiltak for å redusere midlertidigheten i sektoren. Blant annet ber vi om utførlig rapportering om midlertidighet, og vi følger utviklingen tett og gjennomgår det i etatsstyringsmøtene vi har. Institusjoner som har svak utvikling, har vært pålagt å utarbeide handlingsplaner for å redusere midlertidigheten. Enkelte institusjoner har blitt pålagt å gå gjennom alle midlertidige ansettelser og rapportere i detalj, noe som har gitt gode resultater. Et lovutvalg skal gjøre en helhetlig gjennomgang og vurdering av regelverket for universiteter og høyskoler. Jeg har også invitert rektorer ved noen utvalgte universiteter og høyskoler til et møte om dette temaet i slutten av mars for å sørge for at flere av disse får ned bruken av midlertidighet. Rektormøter kan være en god arena for å dele erfaringer og for å fremme en «best practice» i sektoren. Jeg vil i møtet utfordre rektorene til å ta dristigere valg for å ansette medarbeidere fast i større grad enn det de har gjort til nå. Det er en ukultur når våre universiteter og høyskoler ansetter folk midlertidig der de kunne ha ansatt dem fast. Det akter jeg å gjøre noe med. Midlertidige tilsettinger gir utrygghet for den enkelte. Det bidrar heller ikke til den langsiktigheten og faglige utviklingen som gir samfunnet offentlige tjenester av høy kvalitet. Jeg vil derfor fortsette å jobbe målrettet for å redusere midlertidigheten i universitets- og høyskolesektoren.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Det er helt riktig som representanten påpeker, at dette er noe som Forskerforbundet har vært opptatt av. Vi har en statistikk som viser en nedgang, der det også er en viss usikkerhet knyttet til tallene – hvorvidt registreringene er gjort på korrekt måte – men også en viss uenighet om hva som skal regnes som faste stillinger, og hva som skal være midlertidige stillinger, særlig når det kommer til stillinger som har åremål. Det viktigste for meg er at vi ser en nedgang i midlertidighet. Det er klart at de statistikkene som vi bruker, er viktige for å følge utviklingen over tid. Måten det registreres på, og virkemidler vi kan ta i bruk, kommer definitivt til å bli et tema på det møtet jeg skal ha med rektorene senere, i mars.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Jeg er opptatt av at vi i universitets- og høyskolesektoren skal tiltrekke oss de aller beste folkene. Da kan vi ikke bare rekruttere fra den ene delen av befolkningen, da må vi ha både kvinner og menn. Det er urovekkende når vi ser at folk kan gå over veldig lang tid og fortsatt ikke ha fått fast stilling. Jeg mener det er et stort rom for universitetene her til å bruke det regelverket de har, til i større grad å ansette fast framfor midlertidig. Det rommet bruker de ikke i stor nok grad i dag. Det vil jeg som statsråd være tydelig på overfor dem – hvis de vil ha den faglige friheten, den autonomien, som vi alle er opptatt av at de skal ha, må de ta det ansvaret som følger med. Det har de ikke gjort når det kommer til midlertidighet. Det er nettopp derfor jeg har innkalt til møtet i mars. Det handler om å ansvarliggjøre dem som sitter på muligheten til i større grad å ansette folkene sine fast.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Trøndelag Forskning og Utvikling, eller TFoU, som de også kalles, mottar statlig basisbevilgning fra Kunnskapsdepartementet, via Forskningsrådet, i samsvar med «Retningslinjer for statlig basisfinansiering av forskningsinstitutter». Disse retningslinjene er fastsatt av departementet. Basisfinansieringen er ikke rettighetsbasert. Retningslinjene setter overordnede krav til et forskningsinstitutt for at det skal kunne motta statlig basisfinansiering. Norges forskningsråd har et strategisk ansvar for forskningsinstituttene og har utdypet kravene i retningslinjene. Trøndelag Forskning og Utvikling har over flere år ikke oppfylt to av kravene for å få statlig basisbevilgning. Det gjelder kravet til vitenskapelig kvalitet, bl.a. målt gjennom vitenskapelig publisering og antall forskerårsverk. Derimot skårer instituttet over kravet til oppdragsinntekter. Jeg er opptatt av at vi skal ha gode forskningsmiljøer i hele landet. Jeg er mindre opptatt av forskningsmiljøenes størrelse, spesielt utenfor de store byene. Derfor har jeg også sagt at jeg ikke kommer til å følge opp Forskningsrådets forslag om 40 forskerårsverk for å få basisbevilgning. Men forskningen må ha høy kvalitet, herunder en minimumsmengde av vitenskapelig publisering, som jo er et særtrekk ved en forskningsinstitusjon, uavhengig av hvor den måtte være lokalisert. Forskningsrådet har anbefalt at Trøndelag Forskning og Utvikling tas ut av basisfinansieringsordningen fra 2019, men på tross av den anbefalingen har jeg valgt å videreføre bevilgningen i 2019. Forutsetningen da er at TFoU innen utgangen av 2019 gjennomfører og ferdigstiller en fusjon med en annen FoU-institusjon. En fusjon vil kunne gi forskningsvirksomheten ved TFoU et løft, bidra til å styrke forskningskvaliteten og samtidig gjøre forskningsinstitusjonen mindre sårbar for endringer i personellsituasjonen. Jeg legger til grunn at regionen vil tjene og ikke tape på at instituttet fusjonerer med andre. I samme oppslag i Forskerforum som representanten Knutsdatter Strand viser til, uttaler direktøren ved TFoU at instituttet har hatt en strategi om å gå inn i en større forskningsenhet, og at de trolig hadde jobbet i akkurat samme retning, uavhengig av vedtaket i departementet. Det tar jeg som et uttrykk for at departementet og instituttet er enige om at en fusjon vil tjene forskningsvirksomheten ved instituttet.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Nå har vi et instituttprosjekt gående i departementet, der vi får sett overordnet på instituttpolitikken vår. Samtidig har vi fått en synteserapport fra Forskningsrådet, der bl.a. dette med størrelse ble et tema. Mange var urolige da de så at Forskningsrådet foreslo at man skulle øke fra 20 ansatte til 40, og flere av de mindre instituttene – særlig utenfor de store byene – reagerte på det. Derfor var jeg veldig opptatt av tidlig å gå ut og si at det var ikke noe jeg ønsket å følge opp, nettopp fordi det ikke nødvendigvis er størrelse i seg selv som gjør at en er en god forskningsinstitusjon eller ikke. Men jeg er  opptatt av at vi skal ha høy kvalitet på den forskningen som skjer, uansett hvor den skjer i landet, og TFoU har to krav som de over tid ikke har klart å følge opp, bl.a. det som går på vitenskapelig kvalitet.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Formålet med den statlige basisfinansieringen av forskningsinstituttene er å sikre en sterk instituttsektor som kan tilby næringsliv og offentlig sektor relevant kompetanse og forskningstjenester av høy internasjonal kvalitet. Trøndelag Forskning og Utvikling har høy andel oppdragsinntekter, og hovedparten av oppdragsinntektene kommer fra offentlig forvaltning og næringsliv i Trøndelag. Det betyr at instituttet er  relevant for den regionen der de er lokalisert, men høye oppdragsinntekter betyr ikke nødvendigvis at instituttet leverer forskning av høy kvalitet. Jeg mener at her er det et potensial for TFoU til å løfte seg kvalitetsmessig når det gjelder forskningen. Derfor mener jeg at en sammenslåing, enten med et universitet eller med et annet forskningsinstitutt, ville vært med på å styrke det oppdraget dette instituttet har, også i den regionen der de er lokalisert.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
God tilgang til utdanning og kompetanse over hele landet, regional utvikling og utdanning og forskning av høy kvalitet var sentrale mål med strukturreformen. Når ulike utdanninger tilbys av mange universiteter og høyskoler på for mange studiesteder, gir det små fagmiljøer og for stor konkurranse om fagpersonale og studenter. Det er viktig at institusjonene etter sammenslåingene gjør grundige vurderinger av fagområdene og utdanningstilbudene. Universitetene og høyskolene må finne ut hva som tilbys hvor, for best å møte samfunnets – og regionens – behov. Strukturmeldingen sier tydelig: «Sammenslåingene som regjeringen vil gjennomføre, gjelder institusjoner, ikke studiesteder.» Det følger av universitets- og høyskoleloven at styret for et universitet eller en høyskole har ansvaret for å fastsette organiseringen. Selv om det altså er styrene som har ansvaret for å ta beslutningene, har jo jeg som statsråd selvfølgelig forventninger til de vurderingene som styrene skal gjøre. Noen av forventningene til Nord universitet framkommer av utviklingsavtalen som er inngått mellom styret og departementet, og som er tatt inn i tildelingsbrevet til universitetet. Utviklingsavtalen er blitt til i en dialog mellom departementet og universitetet, og den tar utgangspunkt i strategien universitetet selv har fastsatt. Et viktig element i avtalen er at styret skal beslutte studiestedstruktur. Men jeg synes det er viktig at vi også ser på helheten i avtalen. Målet er at «Nord universitet skal tilby attraktive studiesteder med effektive og kvalitativt gode lærings- og arbeidsmiljø». Beslutning om studiestedstruktur, campusutviklingsplan og digitaliseringsplan skal støtte opp om nettopp dette. Det er et tydelig mål at utdanningene «skal være relevante for samfunns- og arbeidsliv». Det er også et eget punkt om lærerutdanning, og at den må imøtekomme regionens behov. Jeg har stilt tydelige forventninger til at Nord universitet utvikler universitetet, slik at de kan møte regionens behov. Jeg har tillit til at styret og Nord universitet vil lytte til regionale aktører og gjøre sine vurderinger grundig. Helt til slutt tillater jeg meg også å nevne at da vi la fram Studiebarometeret i går, kom jo lærerutdanningen ved Nord universitet godt ut. Det er veldig gledelig. Det viser nettopp at det universitetet klarer å levere en utdanning som studentene er svært godt fornøyd med.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Nord universitet har ganske betydelige utfordringer foran seg. Men jeg synes det er gledelig når vi ser Studiebarometeret, som løfter opp nettopp lærerutdanningen. Det er riktig som representanten også sier, at det har vært mye diskusjon rundt studiestedstrukturen. Jeg har forventning om at styret behandler det spørsmålet på en grundig måte. De har også lagt opp til en del punkter som skal være grunnlaget for den vurderingen de skal gjøre. Men la meg bare si det helt klart fra Stortingets talerstol at Kunnskapsdepartementet har ikke gitt noen signaler eller lagt fram noen forventning om at Nord universitet skal redusere campus med ett eller flere studiesteder.
Iselin Nybø (Venstre), 2019-02-13:
Det er styrenes ansvar å gjennomgå sin studiestedstruktur og ha en organisering av universitetet sitt som er hensiktsmessig. Men de har også et samfunnsoppdrag som de skal fylle, og de argumentene som kommer fra representanten Arnstad, er nettopp sånne ting som også styret må vurdere. Man har attraktive utdanninger, man har et regionalt nærings- og arbeidsliv som trenger kompetansen. Styret selv har lagt opp til at punkter som forskning av høy kvalitet, kunnskaps- og forskningsbasert utvikling i regionen, regionalt engasjement og bidrag er ting de skal ha med i sin vurdering når de ser på studiestrukturen. Men jeg ønsker å gjenta, sånn at det virkelig er understreket, at Kunnskapsdepartementet har ingen forventninger om – eller har gitt signaler om at vi ønsker – at det skal legges ned ett eller flere studiesteder ved Nord universitet.
Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2019-02-13:
Jeg hører at statsråden anerkjenner utfordringene for helseprofesjonene i årene som kommer. Det at vi lever lenger, er veldig bra, men det fører også til at våre eldre opplever mer komplisert sykdom og har flere sykdommer samtidig mot slutten av livet. God pleie og omsorg krever høy kompetanse blant de ansatte. Det er en kompetanse som også krever spesialisering etter noen år i praksis. Derfor har vi et stort behov for at folk tar etter- og videreutdanning i eldreomsorgen. Men ifølge Helsedirektoratets årsrapport for 2017 har det i forbindelse med Kompetanseløft 2020 vært en stadig nedgang i videreutdanningen innen eldreomsorg og demens. Hvordan stiller statsråden seg til en slik utvikling, og hva har hun tenkt å gjøre for å sikre at flere tar relevant videreutdanning, slik at våre eldre om 5, 10 og 20 år kan få den hjelpen de trenger?
Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2019-02-13:
Jeg spurte spesifikt om utviklingen med at færre tar videreutdanning innen eldreomsorg og demens. Det er alvorlig når vi vet at utfordringene øker. Det går altså motsatt vei. Men jeg har et oppfølgingsspørsmål knyttet til dette med praksis, for det var statsråden selv inne på i svaret til en tidligere spørrer. For samtidig som både statsministeren og regjeringen er opptatt av at flere skal få barn under studiene, viser det seg at dette med å kombinere praksis med det å ha familie kan være krevende. I Adresseavisen i høst skrev man om flere studenter som ønsket å kombinere sykepleierstudiet med familielivet. De hadde selv ordnet seg praksisplass på hjemstedet, men fikk ikke lov av universitetet til å gjennomføre praksisen slik at de kunne være hjemme og ta vare på sine barn. Nå fikk disse studentene etter hvert medhold i sin klage. Er dette noe statsråden ser som en endring og en fleksibilitet utdanningsinstitusjonene i større grad må etterleve?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-13:
Her er det mange ting å ta tak i. Viktige elementer er definitivt forutsigbarhet, studiesteder og studietilbud. Tall fra Samfunnsøkonomisk Analyse viser at Norge i 2030 kan mangle hele 75 000 sykepleiere. Hvert år blir tusenvis av stillinger lyst ut, uten at sykepleiere med relevant kompetanse blir ansatt. Sykepleiermangelen øker år for år under dagens regjering, uten at utdanningskapasiteten holder tritt. Når representanten Henriksen peker på at 40 000 kvalifiserte søkere mangler plass – ikke fikk plass – og statsråden svarer med 100 studieplasser i revidert nasjonalbudsjett, er det ingen tvil om at tempoet her er i utakt. I tillegg har det vært en strukturreform og sammenslåinger der Senterpartiet har vært kritiske til hvordan de tidligere høyskolene og lokale utdanningstilbudene nå skal kunne følge opp de lokale og regionale behovene. Hvordan mener statsråden de nye institusjonene kan følge opp samfunnsoppdraget og sikre nok sykepleiere – når fusjonsarbeidet beslaglegger så mye tid og midler?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-13:
Spørsmålet lyder: «Tidstyver begrenser arbeidsytelsen til bl.a. lærere. Før jul satte statsråden i samarbeid med parter i utdanningssektoren ned et nytt tidstyvutvalg, som det tredje i rekka etter rapportene som kom i 2009 og 2014, med bredt mandat. I den nye regjeringsplattformen står det flere punkt som berører utvalgets arbeid, og som kan beslaglegge enda mer av lærernes tid. Hvordan mener statsråden Granavolden-plattformen legger til rette for at Tidstyvutvalget nå skal kunne komme med egne tiltak for å fjerne tidstyver?»
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-13:
Jeg takker for svaret og er enig i forutsetningen for et slikt utvalg. Jeg vil likevel minne om hva kunnskapsministeren proklamerte i fjor sommer: «Vi fortsetter jakten på tidstyver i skolen.» Foreløpig har det kun resultert i nok et utvalg. Men en god jeger vet at når man skal ut på jakt, må man både ha kjennskap til terrenget og riktig våpen – med andre ord må man kjenne igjen en tidstyv når man ser den, og man må vite hvordan man skal bli kvitt den. Tilbakemeldingen fra lærerne er unison: Rapportering og loggføring er det som stjeler tid fra undervisningen, men det hjelper ikke å redusere antall tidstyver dersom man i praktisk politikk stadig innfører nye. Og det er her regjeringen taler med minst to tunger, for noe av det tydeligste signalet i regjeringsplattformen peker i feil retning – nemlig mot mer testing, kontroll og måling av resultater. Senterpartiet ønsker en tillitsbasert ledelse i skolen, der læreren får tid til å være lærer. Hvordan kan lærerne få frigitt mer tid til å hjelpe den enkelte elev når regjeringens planer er å videreføre dagens testsystemer?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-13:
Jeg takker for svaret. Rapportering og ledelse må være strømlinjeformet, og det er her vi mener det er et potensial. Jeg kan være konkret og vise til Granavolden-plattformen, der regjeringen ønsker å videreføre kartlegging av læringsresultater gjennom hele skoleløpet videreføre åpenhet om kartleggingsresultater på skolenivå følge opp arbeidet med nedre grense for skolekvalitet og systematisk oppfølging av skoleeiere med vedvarende svake resultater følge opp de eksisterende kompetansekravene innføre en ekstra skoletime med realfag starte arbeidet med ekstra engelsk i Vg2 og Vg3 redusere skolebyråkratiet Her er det selvmotsigelser når vi kan se at økt grad av kartlegging skal gå til det store formålet å gjøre skolen bedre, uten at det faglige skjønnet får handlingsrom. Hvordan vil statsråden sikre at implementeringen av Tidstyvutvalgets forslag nå blir realisert?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-13:
«Trøndelag Forskning og Utvikling har «kniven på strupen» ifølge Forskerforum sitt fagblad 2/2019. Med 17 ansatte innfrir de ikke kravet om 20 forskerårsverk, ei heller antall publiseringspoeng per årsverk. Direktør Skogvold uttaler at de har jobba inn mot det regionale markedet. Hvordan tenker statsråden at krav til antall årsverk og publiseringspoeng per årsverk bidrar til å løfte det regionale forsknings- og utviklingsarbeidet i Trøndelag, og hva tjener regionen på en eventuell fusjon?»
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-13:
Det er godt at forskningsinstitusjonen er aktiv og kaster seg rundt når den nå heldigvis får videreført bevilgningen også i 2019. Samtidig kan ikke enkeltutfordringer gi grunnlag for at man skal skjære alle over én kam og si at større er bedre. De siste årene har det vært en omfattende sammenslåing av akademiske institusjoner i Norge. Hovedbegrunnelsen har vært at større miljøer gjør forskningen bedre. Det har lenge vært en utbredt oppfatning i akademia og i regjeringens politikk. I tillegg blir det ofte hevdet at antall forskere må være over en viss grense for at miljøet skal oppnå en såkalt kritisk masse, men i en ny studie fra NIFU blir dette motbevist. Blant de enhetene som utmerker seg med publiseringer og siteringer, finnes både små, mellomstore og store forskningsmiljøer. Vil statsråden revurdere krav om sammenslåing av institutter?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-13:
Det er godt at kvalitet ikke nødvendigvis handler om antall, men da er det jo et poeng at når man er like under dagens krav, er det også grunnlag for å stille spørsmål ved dagens krav. Trøndelag Forskning og Utvikling oppfyller ikke kravet om antall publiseringspoeng per årsverk, men de har som regionalt forskningsinstitutt valgt å prioritere det regionale markedet og behovet for gode faglige utredninger. Det mener Senterpartiet har en stor verdi og er begrunnelsen for regionale forskningsmiljøer og forskere. Når det gang på gang blir bevist at større ikke nødvendigvis er bedre, er det vel på tide å vurdere institusjonene og hvordan de løser sitt totale samfunnsoppdrag, og hvilke parametre de blir målt etter. Mener statsråden det er viktigere at forskere i Trøndelag og andre regioner publiserer artikler i tidsskrifter, enn at de leverer arbeid som skaper utvikling lokalt og regionalt?
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2019-02-13:
Mitt spørsmål går til kommunalministeren. Det er i den nye regjeringsplattformen og av statsrådens uttalelser tydelig at regjeringspartiene har tenkt å fortsette sammenslåingen av norske kommuner. Senterpartiet mener historien har vist oss at det er en forutsetning for velferdsstaten at det skal bo folk i hele landet som kan ta i bruk de fantastiske mulighetene som naturen gir oss. Det betyr også at det må være gode tjenester tilgjengelig. Man har tidligere i denne spørretimen vært inne på bl.a. skattleggingen som kommer av de fantastiske naturressursene våre, det er kommet fordi det har bodd folk over alt. Jeg ser at statsråden har uttalt til media at vi er nødt til å legge til rette med gode økonomiske incentiver sånn at man får en oppfordring til flere sammenslåinger – ved hjelp av tvilsomme pengegaver. Det er penger som kunne vært brukt til å forbedre tjenestetilbudet i de eksisterende kommunene – eller sågar til å bygge nye fregatter. Jeg registrerer også at statsråden sier at hun skal appellere til de folkevalgte lokalt. Jeg lurer på hva som gjør at de nå ombestemmer seg om sammenslåing og mener at dette skal være en god idé. Svært mange mener regjeringen med sin politikk framtvinger et behov for sammenslåing. I det siste har det vært nyhetsoppslag om at kommuner som slår seg sammen fra neste år, ser at sammenslåing vil innebære mindre økonomiske overføringer enn de ville fått hver for seg. Det burde ikke overraske noen. Samtidig mener jeg at det er urovekkende at budsjettundersøkelser for norske kommuner, uavhengig av sammenslåing, viser at inntektene ikke er tilstrekkelige til å finansiere god skole og eldreomsorg i de minste kommunene. Det er fra regjeringens side for tiden en veldig interesse for størrelse – heller enn for økonomi og hvordan vi skal sikre likeverdige tjenester uansett størrelse i norske kommuner. Kan statsråden da forklare hvordan regjeringen har tenkt at kommunereformen skal videreføres uten å bryte med Stortingets vedtak om at kommunesammenslåingen skal skje frivillig, og at inntektssystemet ikke skal brukes som element i videreføringen av kommunereformen? Er det sånn at man har gått helt bort fra en forutsigbarhet i inntektssystemet både for kommuner som slår seg sammen, og for dem som lar være?