Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-10-18:
Det skal etter sigende være følgende utsagn fra vår historie: «Nå gjelder det å holde kjeft.» Dette skal statsminister Michelsen ha sagt til Bjørnson i 1905. Han mente at det var det lureste å gjøre rent taktisk. Mye tyder på at det faktisk kan være lurest å holde kjeft også i 2007, i hvert fall for arbeidstakere. Oppdager man noe kritikkverdig allmennheten burde vite, kan det få større konsekvenser å si fra enn ikke å gjøre det. Det gjelder både i privat og i offentlig virksomhet. Jeg sier det ikke på denne måten fordi jeg vil at det skal være slik, jeg sier det på denne måten for å spisse til en problemstilling som er kommet fram etter at vi har fått skjerpet lovverket på en bra og riktig måte. Men så har vi da i det offentlige rom fått varsleres historie. Vi har folk som faktisk har sagt fra på en fortjenstfull måte og fått medhold, fått rett, og noen som sier at hadde jeg visst alt sammen, hadde jeg kanskje ikke gjort det. Problemstillingen er klar og bredt akseptert: at vi skal sørge for at kritikkverdige forhold på arbeidsplasser blir avslørt, og motvirke lukkede bedriftskulturer der arbeidstakere ikke våger å si fra. Virkemiddelet har vi i lovbestemmelser. Men det som jeg reiser i dag med min interpellasjon, er hvordan varslere også kan sikres større støtte, større beskyttelse, i ettertid. Det kan ikke være slik at mulige varslere frykter de sosiale reaksjonene mer enn de rettslige konsekvensene. Utfordringen er jo i det sosiale rom at mange ser på varsling som illojalitet, og at mange varslere får et stempel som illojale og vanskelige. I Norge har vi, og det synes jeg vi skal være stolte av, en kultur hvor lojalitet settes høyt. Men i denne problemstillingen settes lojaliteten så høyt at den går ut over ytringsfrihet, ytringsrett og det høyverdige som jeg vil tro alle i denne sal er enige om, nemlig at man skal si fra om noe som er kritikkverdig. Veldig tidlig i mitt liv som sosialarbeider lærte jeg å kjenne det som i sosiologien heter korpsånd. Det betyr at du vet at noe er galt, men fordi alle sammen vet at noe er galt, har man en uuttalt, og av og til uttalt, felles interesse av ikke å si noe om det, for det blir så brysomt å si noe om det. Selv møtte jeg en slik sak for nesten 30 år siden i forbindelse med det som het Klæbu pleiehjem – Halsetheimen – i Sør-Trøndelag, altså daværende omsorgsinstitusjon for psykisk syke. Vi hadde mange historier om det. Vi hadde mange historier om det som i dag er Brøset i Trondheim, det som da het Reitgjerde – veldig mange historier. I alle disse historiene er det til slutt noen som kommer fram, og så snakker de om det. I veldig mange av disse historiene, når det først skjer noe, er det en eller annen som blir trukket til ansvar som i grunnen er i utkanten av alt sammen. Jeg tar det med meg. I vår situasjon har vi nå fått en bredere kultur. På det generelle plan har vi fått Eva Jolys bevisste oppdrag på vegne av norske myndigheter, både den forrige regjering og den sittende regjering, om å si fra og skape en kultur for å si fra, og vi har fått debatter i denne sal om viktige lovbestemmelser. Vi som er her i dag, vet jo at vi fikk slike bestemmelser 1. desember 2006, som trådte i kraft 1. januar 2007. Den gangen denne saken var oppe, mente mitt parti, Venstre, at det skulle være rett å varsle anonymt, og vi ønsket å innføre en lovbestemmelse om at arbeidsgiver i utgangspunktet ikke kan sette i gang tiltak for å bringe på det rene hvem som står bak en varsling. Nå ble ikke det vedtatt, og hovedpoenget mitt er heller ikke å være i nærheten av å si: Hva sier en? Det er ikke det som er poenget mitt. Poenget mitt er rett og slett å prøve å ta hele stortinget, stortingssalen og statsråden med på en runde for å se hva vi kan gjøre bedre. Når det så gjelder praksis, har Venstre som parti blitt kontaktet av flere som har varslet om kritikkverdige forhold på arbeidsplassen. Det disse varslerne kan fortelle, er at livet ble vanskeligere, eller vanskelig, etter at de sa fra om det de mente var galt på arbeidsplassen. I 2005 publiserte Fafo en undersøkelse om arbeidstakere som har varslet om kritikkverdige forhold på arbeidsplassen. Undersøkelsen viste at de aller fleste opplevde sanksjoner i etterkant. Blant 17 ansatte i pleie- og omsorgssektoren hadde 15 varslet internt og eksternt om kritikkverdige forhold. Alle 15 opplevde sanksjoner i ettertid, som sosial eksklusjon, bortfall av arbeidsoppgaver og degradering. Samtidig hadde varslingen positive effekter for arbeidsplassen. I en annen undersøkelse gjort ved Universitetet i Bergen viste det seg at svært mange som hadde opplevd mobbing på arbeidsplassen, oppgav at den kom etter at arbeidstakeren hadde sagt fra om kritikkverdige forhold. I en undersøkelse fra instituttet Opinion svarte bare 6 pst. av kommuneansatte at de ville vurdere å gå til pressen hvis de oppdaget kritikkverdige forhold. La meg nevne noen eksempler: Jeg er blitt kontaktet av Olav Hellum, som har valgt å stå fram offentlig. Han varslet om ulovlig tvangsbruk og graverende omstendigheter i helsesektoren i 1990 og i 1991. I 1992 ble han omplassert i en helt annen stilling. Hellum så på omplasseringen som en gjengjeldelse, og gikk til slutt til sak for å få beholde jobben. Hellum tapte i retten. Hellum skrev så – ikke bare som en varsler, men som et tidsvitne – en artikkel om sin historie i Samtiden i 2006. Det var på bakgrunn av hans historie at jeg bad utredningsseksjonen her på Stortinget om å redegjøre for om varsleres rettsstilling når det gjaldt gjengjeldelse, var blitt bedre etter at de nye varslerparagrafene trådte i kraft. Nå sier utredningsseksjonen at de i utgangspunktet ikke kommenterer enkeltsaker, men at de har sett på saken ved å gi en beskrivelse av det generelle regelverket. Utredningsseksjonen på Stortinget påpeker at det fortsatt må være en årsakssammenheng mellom ytringen og gjengjeldelsen for at handlingen skal være ulovlig etter arbeidsmiljøloven. Dersom arbeidsgiveren argumenterer med at handlingen ikke har noe med selve varslingen å gjøre, men f.eks. et uholdbart arbeidsmiljø, vil varsleren stå svakt, selv om bevisreglene nå er snudd. Så sier utredningsseksjonen at det ville vært fint å ha gjort noe med dette juridisk, men det er krevende jus. Det er der jeg ikke har lyst til å slippe saken, for enten må vi teste hvor langt krevende jus kan strekkes, eller så må vi teste hva vi kan gjøre med andre virkemidler som supplerer jusen. Og det er på en rekke områder i samfunnet at vi tenker på slike virkemidler. En annen som har stått fram offentlig, er Per Inge Monsen, som varslet om økonomiske uregelmessigheter i Siemens, og ble sagt opp. Han vant i etterkant en knusende seier over Siemens i tingretten. Retten fant det sannsynliggjort at Siemens systematisk tok seg for godt betalt av Forsvaret. Retten slo fast at oppsigelsen av Per Inge Monsen var usaklig, og at han hadde reagert på det han hadde oppdaget, på en rimelig måte. Historien til Kari Breirem er også kjent. Hun fortalte om hvordan varslingen om uregelmessigheter i advokatselskapet BA-HR resulterte i mobbing, trakassering og anklager om faglig utilstrekkelighet før hun til sist ble oppsagt. Hun understreker at det lovbestemte varslervernet ikke er godt nok. Jeg har også en sak, som jeg bruker anonymt, fra en person som har varslet om systematiske overgrep, menneskerettighetsbrudd og tjenesteforsømmelse i helsesektoren – jeg har fått lov til å bruke hennes sak. Denne personen har opplevd å møte motgang i alle ledd etter at hun varslet om overgrep på arbeidsplassen. Hun har fortalt meg at hun føler seg rettsløs. Jeg velger å bruke disse eksemplene for så å gå opp og si: Hva kan vi gjøre? Først vil jeg som norsk borger og stortingsrepresentant si at jeg innrømmer at jeg skammer meg litt når jeg leser disse sakene. Det skal ikke være slik at varslere skal føle seg rettsløse, og jeg frykter at manglende vern fører til at folk ikke orker å ta belastningen med å varsle om ulovlige eller uetiske forhold i en virksomhet. Hele poenget med varslerregler er jo at vi ønsker flere varslere. Det blir det ikke hvis de som varsler, føler seg rettsløse. Nå er det også slik at varslersaker er problematiske, og vi kan nok ikke utelukke at noen av dem som varsler, faktisk er «vanskelige» arbeidstakere. Men når meldingen er så unison fra så mange varslere, velger jeg å tro at det er noe svært grunnleggende og viktig i det disse personene sier. Det er uheldig når de som velger ikke å varsle, kommer heldigere ut enn de som faktisk våger å si fra om noe som er ubehagelig. I noen land har man laget regler hvor varsleren blir belønnet med en prosentandel av den boten som arbeidsgiveren eventuelt blir dømt til å betale. Jeg tar ikke opp et slikt forslag – jeg bare viser til at man velger forskjellige tilnærminger. Jeg har tidligere i dette innlegget sagt at jeg ikke er sikker på om regelverket kan løse dette, men jeg har den tenkning at politikk handler om å tore å ta fatt på ting som er vanskelige. Jeg skulle håpe at vi kunne finsikte jusen for å se om det var noe som i hvert fall kunne motvirke sanksjoner i etterkant, selv om vi fortsatt vil ha et skjønnsområde. Det å gå inn i dette ville i hvert fall være å gi et signal til dem som utsetter seg for noe, om at samfunnet strekker seg så langt som det overhodet er mulig. Jeg søker også gjennom denne interpellasjonen å reise en bevisst offentlig debatt, fordi det offentlige ordskiftet til syvende og sist er noe som kan gi dekning og beskyttelse for mennesker, selv om det aldri er slik at noen annen kan ta fra deg den ubotelige ensomheten du må ha når du står i en veldig utsatt situasjon. Det kan ingen gjøre, men du kan i hvert fall føle noe varme fra samfunnet rundt deg ved at du gjør det, fra samfunnet generelt og fra alle med lovreglene. Jeg stiller interpellasjonen åpen fordi jeg føler at dette er vanskelig, men jeg føler også at det som nå skjer, er uverdig og galt. Jeg har valgt å bruke disse ordene og si på vegne av meg selv som norsk borger og stortingsrepresentant: Jeg skammer meg når jeg ser at vi har en situasjon hvor folk som gjør noe som er riktig, kommer ut i så vanskelige situasjoner som det jeg har tatt opp i denne interpellasjonen. Jeg velger å gjøre dette, som jeg ofte har gjort i denne salen som representant, i den åpne form, for det er noen øyeblikk i norsk politikk hvor vi ikke strides om hvem som var best i går – eller i dag – men faktisk prøver å gjøre noe som er bedre for alle mennesker som prøver å ta vare på grunnleggende samfunnsverdier. Det er i denne ånd jeg inviterer til og håper på at vi får en god debatt i dag.