Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-10-11:
Mange ulike undersøkelser viser det samme: Innvandrerelever har lavere karakterer enn etterkommere av innvandrere, som igjen har lavere karakterer enn majoritetselever. Denne forskjellen finnes på så godt som alle skoler, uavhengig av andelen elever med innvandrerbakgrunn ved skolen. Mye av dette kan forklares med forskjeller i sosial bakgrunn. Noe av det kan også forklares med svake norskkunnskaper hos elevene med innvandrerbakgrunn. Før jeg går videre inn i problemstillingene for interpellasjonen, vil jeg gjerne foreta noen begrepspresiseringer, slik at det er klart for alle hvilke elevgrupper jeg sikter til. Når jeg sier «innvandrerelev», viser jeg til elever som selv har innvandret. Når jeg sier «norskfødt med innvandrerbakgrunn», viser jeg til elever som er født i Norge med innvandrede foreldre. Begrepene «elever med innvandrerbakgrunn» og «minoritetsspråklige» viser til både elever som er født i Norge av innvandrede foreldre, og dem som selv har innvandret. Bak disse begrepene skjuler det seg en rekke nyanser. Ingen av begrepene sier f.eks. noe om hvor flinke elevene er til å snakke norsk, eller hvor motivert de er for å lære. Men når det å diskutere disse elevgruppene likevel er interessant, er det fordi man kan se systematiske, statistiske forskjeller i hvordan elevgruppene presterer. Det forteller oss noe om hvor skoen trykker i Skole-Norge. Skolen er en viktig arena for inkludering og den viktigste grunnsteinen for sosial mobilitet. En god skole må klare å gi både faglig og sosial kompetanse. Det betyr f.eks. at elevene ikke bare skal mestre faget norsk. De skal også mestre de sosiale og kulturelle kodene i «det norske». Begge typer kunnskap er nødvendig for å kunne lykkes senere i livet. Derfor bekymrer det meg at elever med minoritetsbakgrunn har lavere grunnskolepoeng enn majoritetselevene. Og derfor bekymrer det meg at det finnes skoler i hovedstaden vår der et klart flertall av elevene har minoritetsbakgrunn. For selv om det i seg selv ikke er et problem at mange med minoritetsbakgrunn går på samme skole, begrenser det likevel hvor mye eleven blir eksponert for norske skikker, sosiale koder og norske språkuttrykk som gir dybdeforståelse i språket. Elever lærer ikke bare av lærerne. De lærer også av hverandre. De lærer ved at deres erfaringer blir brynt mot andres, og ved at de lærer å se verden fra sine medelevers sted. Sånn sett går også elever på skoler uten noen med minoritetsbakgrunn glipp av erfaringer med hvordan det nye Norge ser ut. Minoritetsspråklige elever i Oslo utgjør totalt 40 pst. av alle som går på skole i hovedstaden. Samtidig finnes det flere skoler i Oslo der hele 90 pst. av elevmassen er minoritetsspråklig. Dette er resultatet av passiv by- og boligpolitikk lokalt, og kunnskapsministeren, som er invitert til debatt, bærer derfor ikke ansvar for dette. Når jeg likevel tar det opp, er det fordi karaktersnittet fra de ulike skolene viser at på skoler der det er mange minoritetsspråklige, er snittet lavere enn på skoler der det er nesten ingen minoritetsspråklige. Da Dagsavisen i juni i fjor sammenlignet karakterer på avgangseksamen ved Oslo-skolene, var tallenes tale tydelig: De fem skolene med færrest minoritetsspråklige elever oppnådde i snitt mer enn en hel tallkarakter bedre i kjernefagene. I norsk var snittet 3,9 ved de skolene som hadde få minoritetsspråklige, mens den var 2,9 ved skolene med svært mange minoritetsspråklige. I matte var snittet på henholdsvis 4,0 og 2,8. Høyre og Fremskrittspartiet må derfor svare på hvorfor de ikke klarer å heve grunnskolepoengene til innvandrerelevene i Oslo, for de klarer å heve resultatene til de majoritetsspråklige elevene. Resultatene til de norskfødte elevene med innvandrerbakgrunn i Oslo er som i andre byer, men innvandrerelevene oppnår nesten to grunnskolepoeng lavere enn ellers i landet. Dette er elever som Høyre og Fremskrittspartiet i Oslo-byrådet svikter. I tillegg underdimensjonerer skolebyråden fra Høyre i Oslo betydningen av at hovedstaden har fått en segregert skolehverdag. Han sa til Dagsavisen rett før sommeren at nå må vi slutte å gjøre etnisitet til et problem, og viser til at de fleste forskjellene kan forklares med sosial bakgrunn. Da demonstrerer han at han bare har skjønt halve problemstillingen. Det er riktig at sosial bakgrunn forklarer mye, men man er nødt til å være en skrivebordsteoretiker for oppriktig å mene at kulturelle fellesskap bare er sosiale konstruksjoner. Når en far på Mortensrud sier at det er helt uaktuelt for ham at hans datter skal ende opp som den eneste norske i klassen, og han retorisk spør hvem hun skal identifisere seg med, setter han fingeren på en viktig del av problemstillingen. Fellesskap handler ikke bare om norsk språk, men om å ha felles referanserammer. De ressurssterke elevene med innvandrerbakgrunn mestrer både eventyrene om Espen Askeladd og dramaturgien i Bollywood-filmene. De vet både hva det vil si å være «syvende far i huset», og hva det vil si å være «en ekte 420» – som er et hindiuttrykk for at man er en lurendreier. De som ikke er like ressurssterke, får ikke på plass denne dybdeforstålsen på ett eller begge språk. De får aldri tak på de kulturelle referanserammene man trenger for å mestre dette. Høyre må gjerne tro at å påpeke dette handler om å gjøre etnisitet til et problem. I virkeligheten viser det at diskusjonen om antallet minoritetsspråklige på en del skoler ikke bare er en debatt om karaktersnitt, men også en debatt om å mestre kulturelle referanserammer som er så sentrale i Norge at man faller igjennom hvis man ikke kan det godt nok. Faren fra Mortensrud, som jeg refererte til i stad, valgte å flytte til en annen del av byen der elevsammensetningen så annerledes ut. Bomønsteret i Oslo kan ikke endres over natten. Når Høyres og Fremskrittspartiets byråder ikke prioriterer kommunale boliger, blir det heller ikke lettere å endre bomønsteret. Oslo Arbeiderparti vil bygge flere kommunale boliger og spre dem bedre, slik at hovedstaden ikke blir så delt. Og vi har tatt til orde for å revurdere skolekretsene for å få en mer balansert elevsammensetning på skolene. Når jeg bruker så pass mye tid på skolene i Oslo, er det fordi dette er byen der det bor flest med innvandrerbakgrunn, og der skolehverdagen er mest delt avhengig av hvor i byen man bor. I tillegg kan situasjonen i Oslo være et frampek for de andre store byene i Norge. Derfor er Oslo interessant. Avslutningsvis vil jeg gjerne trekke fram hvor avhengig vi er av at alle elevene lykkes på skolen. Elever i Norge har fotfeste i over 150 ulike språkbakgrunner. Mange av dem besitter grunnkunnskaper i språk som russisk, portugisisk, arabisk og kinesisk, for å gi noen eksempler. Dette er språkkunnskaper som norsk næringsliv vil trenge i framtiden. Sånn sett skal vi prise oss lykkelige for at norsk skole har elever med mange ulike språkbakgrunner. Men uten et like solid fotfeste i det norske språkets finurligheter og de fellesnorske referanserammene vil ikke elevene lykkes i arbeids- eller samfunnslivet. Med dette vil jeg gjerne vite hvordan kunnskapsministeren vil bidra til at også minoritetsspråklige får på plass de kunnskapene de trenger for å lykkes, uavhengig av elevsammensetningen på skolen.