Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-14:
Jeg bør vel avslutte disputten med representanten Woldseth og si at det hun selv i sitt hovedinnlegg framhevet som det store grepet i denne perioden, nemlig endringen av tippenøkkelen, var det faktisk Fremskrittspartiet, SV og Arbeiderpartiet som gjorde sammen, ikke Fremskrittspartiet og Regjeringen. – Det er fort å glemme. Det hersker optimisme og forventning i store deler av norsk kulturliv for tiden. «Et positivt prosjekt», sier forfatter Roy Jacobsen til Dagens Næringsliv for en god uke siden. «Kulturløftet» er stikkordet for denne optimismen. I forbindelse med behandlingen av kulturmeldingen fant de tre partiene Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV sammen på en naturlig måte, og det var så omfattende at disse partiene i kulturpolitikken i ettertid framtrer mer og mer som en blokk. Meg bekjent er dette helt spesielt i norsk politikk i nyere tid. Det er ikke slik å forstå at disse tre partiene er enige i ett og alt. Den som leser, vil finne noen forskjeller i prioriteringer. Også når det gjelder hvor mye penger som stilles til rådighet, er det forskjeller. Men felles for partiene som blir omtalt som kulturkameratene, er at de ønsker å satse vesentlig mer enn dagens regjering – for ikke å snakke om Regjeringens budsjettpartner av året. For året som kommer, ønsker Arbeiderpartiet og Senterpartiet å bruke ca. 200 mill. kr mer enn Regjeringen. SV er som vanlig rausere på vegne av kulturen, og ønsker å bruke i overkant av 400 mill. kr mer. Selvfølgelig er heller ikke dette nok til alle gode formål som ønsker mer aktivitet, men responsen fra store deler av kulturaktivistene tyder på at de setter pris på de prioriteringene SV gjør. De tre partiene har fulgt opp sine intensjoner fra Kulturløftet og arbeidet med kulturmeldingen og viser dette med å samle seg i en felles merknad om prioriteringer i forbindelse med årets budsjett. Dette bekrefter viljen til felles prioriteringer om et kollektivt løft. Igjen er responsen fra norsk kulturliv varmende. Når regjeringspartiene må ta klare atterhald om den økonomiske utviklingen, sier kulturkameratene: Gi oss flertall for vår politikk, og vi skal innfri løftet om 1 pst. av statsbudsjettet til kultur. Snakker vi så bare om mer eller mindre penger? Jeg mener ikke det. Jeg har tidligere, i flere sammenhenger, vist til utviklingen i Danmark, der en mer og mer ser konsekvensene av en nyliberalistisk politikk for kulturlivet: stagnasjon og reduksjon i offentlige bevilgninger, og mer og mer overlates til markedet. Det som blir stående, er det som er mest lønnsomt og mest kommersielt tilrettelagt, ikke overraskende på bekostning av mangfold og det som i noen sammenhenger blir omtalt som sære eller smale uttrykk. Og jeg er enig med representanten Thommessen i at det ikke bare er gradsforskjeller, det er vesensforskjeller mellom Høyre og Fremskrittspartiet. Da må vi håpe at verdikonservatismen fremdeles lever såpass godt at Høyre, hvis vi etter neste valg skulle få en ny regjering der Høyre blir enda mer avhengig av Fremskrittspartiet, ikke lar seg lokke enda lenger. I Norge er det først og fremst innenfor mediefeltet at vi opplever en slik utvikling. Heldigvis har vi i denne perioden, på tross av en høyredominert regjering, en kulturminister som ønsker mangfold, og som har skjønt at markedet alene ikke er i stand til å ivareta slike hensyn. Statsrådens forsvar for pressestøtten fortjener ros og respekt, selv om det i utkastet til årets budsjett så ut som om hun hadde sovet i timen. Men hun våknet heldigvis i tide og sørget for at aviser med innhold som ikke nødvendigvis står henne nær, eller som ikke kan overleve uten støtte – f.eks. Morgenbladet og Ny Tid – fortsatt skal berike ikke minst kulturdebatten i året som kommer. Ser vi i programmet til partner Høyre, blir det klart at de ønsker pressestøtten fjernet. Hva Fremskrittspartiet ønsker å gjøre med pressestøtten på sikt, egner seg sannsynligvis ikke til å sies høyt fra denne talerstol. Ikke minst på dette feltet er det lett å forstå at Kultur-Norge ønsker seg et alternativ der en sier at en vil – i motsetning til et alternativ med et sannsynligvis svekket Kristelig Folkeparti og et enda sterkere Fremskrittsparti. De kulturpolitiske konsekvensene av en rasering av pressestøtten er ganske klare for de fleste som følger litt med. At enkelte partier hilser en slik utvikling velkommen, gjør det trolig enklere for mange å velge politisk side ved neste valg. Dersom ein brukar alle pengane på fjøs, og ingenting på fe, vert det lite mjølk. Denne beskrivelsen brukte en representant for distriktsoperaen under høringen i forbindelse med budsjettet. Det er en meget treffende beskrivelse – etter mitt syn – for det er ikke slik at Regjeringen kutter stygt i årets budsjett. De sier selv de har en vekst på 7–9 pst. Riktignok har de knust noen sparegriser – som Giske sier. Så turer de videre, fortsatt mot Stortingets vilje, og bruker midler fra det såkalte tippeforliket til stadig nye formål – etter eget forgodtbefinnende – som tidligere lå i det ordinære budsjettet. På den måten salderer de sine egne budsjetter med spillemidler. De trosser også Stortingets vilje når de reduserer eller nuller poster som Frifond, Den kulturelle skolesekken og midler til lokale og regionale kulturhus. Å budsjettere er en måte å husholdere på. Det må kunne stilles spørsmål ved måten Regjeringen har gjort dette på – også denne gang. Både vi i SV og store deler av Kultur-Norge hadde vel noen positive forventninger til det første budsjettet etter at kulturmeldingen – som skulle stake ut kursen for de neste ti årene – var blitt presentert. Det vi ser, er konsekvensene av statsrådens «atterhald»: noen penger til glass og betong, men forsvinnende lite til aktivitet og nyskaping. Det er som å invitere til innvielsesfest og servere oppvarmet graut og julekaker fra forrige jul. Det må være ille å bruke så mye penger som Regjeringen gjør, og få så lite positiv respons tilbake. Kan det ha noe med husholderingen å gjøre? Grått, var statsrådens ærlige kommentar til budsjettet – heller ingen dårlig beskrivelse. Kommentaren fra statsråden passer vel også godt på den responsen budsjettet har fått fra Kultur-Norge. I år foreslår SV å prioritere kulturbudsjettet slik at det økes med 431,5 mill. kr. Det er umulig i ett innlegg å kommentere alle poster og tiltak, men den som tar seg tid til å lese våre prioriteringer, vil se at mesteparten av pengene ikke går til populistiske julekort. Vi har selvfølgelig våre, men jeg mener vi i liten grad fristes til slik pengebruk, sett i lys av det vi disponerer i budsjettet. Men det er verdt å merke seg at vi tar ansvar, at det er «dei faste postane», som det het i NRK i gamle dager, som styrkes – de store fondene, innkjøpsordningene, frivilligheten ved frifondsordningen, Den kulturelle skolesekken osv. Det vi gjør, er å løfte kultur opp som et forpliktende og omfattende satsingsområde i SVs politikk i årene som kommer. At vi deler disse ambisjonene med Arbeiderpartiet og Senterpartiet, er noe av det som vil gjøre høstens valgkamp og høstens valg spesielt spennende for alle som ønsker en reell satsing på kunst og kultur i framtidens Norge. Den kulturelle skolesekken er vel det mest synlige og gledelige som har skjedd i norsk kulturliv i denne stortingsperioden – riktignok som et resultat av opposisjonens endring av tippenøkkelen. Men også regjeringspartiene er tydeligvis fornøyd med resultatet. På dette området har Regjeringen forvaltet penger og ideer på en måte som ikke er så langt unna det som den gang var våre intensjoner. De siste dagene har vi fått noen alarmerende rapporter om ferdighetene i skolene i Norge. Har dette noe med oss å gjøre? Ja, vi har et stort ansvar – slik jeg ser det – først og fremst for å bidra til å skape kreative og nysgjerrige unger som trives, og som får gode muligheter til å utvikle mange sider ved seg selv. Den kulturelle skolesekken har jeg nevnt. Ta med Ungdommens Kulturmønstring, og glem ikke bibliotekene! Folkebibliotekene er riktignok kommunenes ansvar. Hadde det ikke vært for at dette er lovpålagt, er jeg redd vi allerede nå ikke hadde hatt så mange igjen. Bedret kommuneøkonomi, som også gjør det mulig å prioritere kulturfeltet, er nøkkelen. Den nøkkelen tror jeg dagens regjering har rotet bort – og har problemer med å finne igjen. Folkebibliotekene er vår viktigste ikke-kommersielle møteplass lokalt, uten kjøpetvang, og bør styrkes og bygges opp, ikke – som vi dessverre ser rundt omkring – legges ned. Dette er ikke på grunn av dårlig besøk – tvert imot – men på grunn av skrantende økonomi, lite penger til bøker, plater, filmer osv. SV foreslår å styrke dette ekstra i budsjettet som kommer, med 10 mill. kr. Vi foreslår i tillegg krafttak for fengselsbibliotekene, Det flerspråklige bibliotek og bokbussene. Vi må ikke glemme musikken. Hjemme på loftet henger det en uniform fra Gol guttemusikk. Den henger der fordi korpset så det som usannsynlig at noen noen gang ville få bruk for en uniform i størrelse 6 år. Det var guttemusikk, men det kom ikke mange protester fra oss guttene da det ble skolemusikk og det tøt inn jenter. Når jeg nevner dette, er det fordi de såkalte kulturkameratene har satt av 10 mill. kr til et fond for innkjøp av instrumenter til korps – ikke nok, men en god begynnelse. Mitt ønske er at disse midlene raskt kommer på plass og raskt økes, slik at foreldrenes dugnadsånd mer kan rettes mot korpsaktivitet og mindre mot det å skaffe penger til instrumenter. Til slutt NRK: Kort oppsummert kan en vel nøye seg med å si: Gratulerer! Det må være mulig å gi uttrykk for respekt for det NRK – med Bernander i spissen – har utrettet de siste årene: orden i økonomien og en styrket og økende markedsposisjon. Planene er klare for satsingen på Barne-TV. Kom igjen – det skal ikke stå på SV! Hva med SVs vanligvis kritiske røst mot kommersialisering og vår uenighet når det gjelder utviklingen av distriktskontorene osv. i NRK? Jo, dette står ved lag, men i dag har jeg bare lyst til å si: Heia NRK! Jeg vil gi ros til sjefen og alle de ansatte for hva de får til. Jeg fremmer de forslagene SV har i innstillingen – alene eller sammen med andre.