Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-04-09:
«… allerede på slutten av 1970-tallet skal SVs Finn Gustavsen ha sukket over at «vi vant folkeavstemningen, men tapte hver dag siden». Hvis det var riktig da, er det uendelig mye riktigere i 2013. Nei-siden vant i 1972 og 1994, men hver eneste dag siden er Norge blitt tettere tilknyttet EU.» Dette er et sitat fra en artikkel skrevet av professor Fredrik Sejersted, leder for Europautredningen, i Aftenposten 1. februar i år. Europautredningen, NOU 2012: 2 Utenfor og innenfor – Norges avtaler med EU, ga oss innsikter vi tidligere ikke hadde. Den systematiserte all politikk og all historikk. Det som ikke fikk plass i den 911 sider lange rapporten, er for virkelig spesielt interesserte. For oss vanlige europaentusiaster og vi som virkelig tror på det europeiske prosjektet, fungerer det som et uhyre nyttig oppslagsverk. Det er lett å lese, dog kanskje noe vanskelig å bære med seg. Jeg vil poengtere noen av funnene. Avtalene med EU har i hovedsak tjent norske interesser og norske verdier meget godt. Den norske samfunnsmodellen har blitt videreutviklet i de 20 årene avtalen har eksistert. Avtalene Norge har, har sikret trygge rammevilkår for bedrifter og borgere. De sikrer adgangen til det indre marked og de fire friheter. Utredningen dokumenterer mye tydeligere enn tidligere hvor viktig EØS har vært for norsk økonomi og næringsliv primært gjennom arbeidsinnvandring, som har tjent både bedriftene og særlig landbruket godt, men også gjennom samhandel og gjensidige investeringer. Det er bred enighet i Stortinget om at størstedelen av EUs regelverk implementeres så å si automatisk uten noen stor debatt, fordi det er logisk. Med andre ord: Mens medlemskapsspørsmålet er omstridt, er det forbløffende lite debatt om EU-tilpasningen. Utredningen viste med all mulig tydelighet hvor tett sammenvevd vi er med EU. Sagt på en annen måte: Norge er gjennomeuropeisert. Gjennom avtalene Norge har overtatt, har vi også overtatt anslagsvis tre fjerdedeler av alt lovverk. Det er sammenliknet med de EU-statene som er med på alt. Vi er altså mer integrert enn mange medlemsland. Utredningen synliggjør at norsk europapolitikk i like stor grad er innenrikspolitikk, og sånn sett skiller den seg ikke vesentlig fra hvordan man tenker om dette i Europa. De fleste EU-medlemmer tenker at europapolitikk er innenrikspolitikk. Det får selvfølgelig også noen konsekvenser for hvordan vi forholder oss til regelverk og beslutninger. Jeg kan ikke unngå å legge en liten visitt til Senterpartiets voldsomme utfall mot Høyre i Klassekampen i går. At det å være saklig uenig i regjeringas politikk skulle være et «nasjonalt svik» eller «nasjonal illojalt» er meget store ord fra et parti som mer enn noe annet parti jobber mot regjeringas uttalte og vedtatte europapolitikk – nå senest på landsmøtet, med vedtak om å melde Norge ut av Schengen. Men moral er visst også dobbeltmoral. Norge er ikke i en forhandlingsposisjon, og det er enighet om at vi ikke skal søke medlemskap nå. Da er det viktig å drøfte hvordan vi forholder oss til vår viktigste handelspartner – dit vi eksporterer omtrent 75 pst. av varene våre. Når vi ser utover kontinentet og ser de endringene som skjer i EU, er det viktigere enn noen gang å sette seg inn i og forstå hvordan våre avtaler med EU fungerer. Meldingen er i bunn og grunn et symbol på at europapolitikken i den sittende regjeringa er et kompromiss. Den er et minste felles multiplum. Det er ett ja-parti og to ihuga nei-partier, og det betyr at resultatet ikke alltid blir offensiv europapolitikk. Meldingen, som skulle være bygget på og svar på den mest dyptpløyende analysen og utredningen som noensinne er foretatt, blir nokså tynn og lite framoverskuende. Den lar også være å ta opp mange av de problemstillingene som utredningen peker på. Det sentrale elementet i stortingsmeldingen er hvordan vi utnytter handlingsrommet best. Hvordan kan vi bli bedre til å påvirke EUs politikk og regelutforming? Påvirkning krever både formelle og uformelle kanaler for å kompensere vårt manglende medlemskap og derigjennom vår manglende formelle tilstedeværelse. Så hvordan står det til med bruken av handlingsrommet? Benytter vi det bra nok? Jeg vil nok hevde at vi ikke gjør det. Det å påvirke og det å utnytte handlingsrommet er mer enn å si nei. Det krever mer enn bare å vise interesse for saker der norske interesser er berørt. I forrige europamelding, som kom i 2006, het det «aktiv europapolitikk». Nå heter det «handlingsrommet», men det er fortsatt et underskudd på involvering. EU-delegasjonen i Brussel gjør en veldig god jobb med å forsvare norske interesser. Med økt politisk vilje og økt politisk oppmerksomhet fra regjeringa kunne det blitt enda bedre. Gang på gang møtes vi både som komité og i andre sammenhenger i Brussel med spørsmål om hvorfor Norge ikke involverer seg mer i en konkret sak. Norge burde involvere seg mer i saker som har betydning for både norske interesser og andre saker. Jeg er derfor glad for at en samlet komité framhever viktigheten av en økt norsk deltakelse i de fora der Norge blir invitert, og en styrket deltakelse fra regjeringshold på uformelle ministermøter og gjennom andre viktige kanaler for innflytelse. La meg understreke dette siste ganske tydelig: Både komiteen og Europautvalget har ved flere anledninger påpekt hvor avgjørende det er at Norge stiller, og stiller på statsrådsnivå på uformelle ministermøter. Det åpner dører, det gir innpass og det kan gi innflytelse. Det å kjenne sine europeiske kollegaer godt nok til å kunne ta en telefon, til å be om en posisjon og til å fremme et norsk syn er av helt uvurderlig betydning i EU-systemet. Jeg kan også med glede si at flere og flere stortingsrepresentanter både fra komiteen og fra andre fagkomiteer stadig oftere deltar på møter i Brussel, enten det er høringer i komiteer eller det er andre former for møter. Så for å peke framover: Hvordan kan vi bli enda bedre? Vel, i medlemsstatene drives prosessene i stor grad fram av frister. Det gjør de ikke i Norge. Medlemsstatene tvinges på sett og vis til å jobbe med å levere på spørsmål som skal opp til rådsbeslutning. Det tilsvarende presset har ikke vi, vi kommer inn mye senere i prosessen. Det er i tillegg enkelte fagdepartementer som ser ut til å være ekstra sene med å implementere lov- og regelverk. Man må altså ha et tydelig politisk signal fra øverste ledelse om at dette skal prioriteres, også fordi EU og europapolitikk er innenrikspolitikk. Vi trenger også bedre koordinering. Vi har sett noen saker hvor fagdepartementer seg imellom er veldig uenige, og det kan trenere prosesser lenge. Det er et såkalt koordineringsutvalg som jobber med dette, og som skal koordinere innsatsen. Inntrykket vårt er vel at det først og fremst handler om informasjonsutveksling og ikke så mye om reell koordinering, reell avveining og samordning. Det er også viktig for den politiske ledelsen å være tidlig på banen. Mange saker starter jo behandlingen tidlig på embetsnivå. Vi har hatt noen av de sakene diskutert i Europautvalget, men fra politisk hold kommer ofte involveringen først når det blir en konfliktsak, når flagget går opp. Da begynner man å reagere. Det handler jo om at man ikke bare må respondere, og ikke bare når ting går på tvers av norske interesser, men faktisk ha en aktiv holdning til utformingen av spørsmålene. Der har svenskene i Riksdagen en litt annen modell enn oss. De har et europautvalg som konsulteres mye tidligere i prosessen, og der man søker å skape bred konsensus på et veldig tidlig tidspunkt i politikkutformingen. Vi må også jobbe på flere nivåer. Vi må jobbe overordnet og ikke bare med enkeltsaker. Sagt på en annen måte: Skal vi få innflytelse i enkeltsaker der vi ikke har noen formell rolle fordi vi ikke er EU-medlem, er det viktig å engasjere seg i fellesskapsløsningene og helheten. Det gir oss innpass og mulighet. Norge har bl.a. gjennom sitt engasjement i Midtøsten fått et inntak med EU-land på mange områder, ikke først og fremst fordi det har vært et spørsmål EU har hatt på toppen av sin dagsorden, men fordi det har gjort oss til en relevant partner. Sånn må vi jobbe mer. Vi kan ikke bare ivareta defensive nasjonale interesser, vi må også ivareta de offensive interessene. Ikke minst: EU er i rivende utvikling. Det er en stadig forskyvning mot at særlig eurolandene kommer til å bli spydspissen. Vi må engasjere oss tydelig også med de landene som nå er i front i EU, både på enkeltlandsnivå og gjennom EU. Vi må erkjenne at vi har mistet mange av de organene der vi hadde en fot innenfor, rett og slett fordi Lisboa-traktaten har endret på maktforskyvningen i EU. Det får konsekvenser for hvordan vi arbeider.