Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-15:
Det er mye det er enighet om i denne saken også, men det som skiller seg litt ut, er at SV og Kristelig Folkeparti støtter at det må gis en forskriftshjemmel for bestemt oppholdssted og meldeplikt, men vi støtter ikke den generelle instruksjonsadgangen som regjeringen ber om, fordi vi mener at begjæring av slike tvangsmidler bør ligge til politiet, for så å kunne prøves av domstolene. Det er en prinsipiell holdning vi har til det, og derfor går vi selvfølgelig inn for det. Vi kjenner jo godt til bakgrunnen for denne saken, som flere har vært inne på, mulla Krekar-saken, som har vært en vanskelig prøvestein for alle, for jeg har hittil ikke egentlig møtt noen politikere som har syntes det har vært en sak som har vært enkel eller særlig lett å håndtere. Men den har også vært en prøvestein på at vi holder de rettssikkerhetsgarantier som vi har sagt, i dette landet. Men det er absolutt behov for å ha noen virkemidler, f.eks. denne forskriftsmuligheten til å regulere bestemt oppholdssted og meldeplikt. Det er vi helt enig i. Når det gjelder forslagene om oppholdstillatelse for å inngå ekteskap, der man ikke hadde forlenget eller endret aldersgrensene som var satt for dette, at det var en forglemmelse, støttet ikke SV den økningen av aldersgrense når det gjaldt familiegjenforening med ekteskap, fordi vi ikke har noen tro på at det virker. Jeg har hatt svært mye kontakt med mennesker i slike situasjoner, og svært mange av dem som har hatt problemer, har vært adskillig eldre enn dette, så det handler ikke om alder her, men om viljen til å utøve tvang. I flertallet av disse kjæresteekteskapene er det vel kanskje enda mindre grunn til å tenke at dette er en veldig viktig bestemmelse. Derfor går vi imot det, fordi vi er imot å heve aldersgrensen. Det som kanskje er alvorligere, er dette anmodningsvedtaket om endringer i underholdskravet. Det er fordi regjeringen der la ut et forslag som de nå har gått tilbake på noe av, men problemet med forslaget er ikke tidsfristene i seg sjøl, det er økningen i gebyret, som skjer i en annen sak, nemlig i budsjettet. Det har nå vært en voldsom økning i gebyrene som skal betales for å kunne levere denne søknaden. Jeg står med en tabell foran meg her som viser hvordan dette har økt de siste årene – fra 2010, da det lå på 3 447 kr, til 2018, der det ligger på 10 500 kr. Disse flyktningene dette gjelder – for dette er jo flyktninger som eventuelt skal få unntak fra underholdskravet for å få familiegjenforening – har ingen mulighet til å skaffe disse pengene. Hvor skulle de få dem fra? Og når man øker – det spiller egentlig liten rolle hva man gjør med disse tidsfristene, så lenge man øker søknadsgebyrene i disse sakene på en slik måte at det vil være helt umulig for vanlige folk med vanlige lønninger å spare sammen den type summer på så kort tid. Her har man tilsynelatende gått litt tilbake på disse tidsfristene. Man setter et halvt års frist for å få levert inn søknaden og betale gebyret. Det er det siste – å betale gebyret – som er problemet. Det er ikke noe problem å sette den tidsfristen for å få levert søknaden, det tror jeg alle er enig i er fullt mulig, men det er ikke mulig for disse menneskene å skaffe penger til disse høye gebyrene. SV foreslo i budsjettet å kutte disse gebyrene fordi vi mener at det er en effektiv og intendert handling fra regjeringens side for å forhindre familiegjenforening i disse sakene. Det mener vi er feil, ut fra at det ikke fremmer god integrering å ikke få lov til å være sammen med familien sin når man er anerkjent som flyktning. Det er også en svært familieuvennlig politikk som ligger i bunnen av dette, og det er SV uenig i. Derfor vil vi gå imot disse punktene.