Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-14:
Det å beskytte eget lands interesser økonomisk – og når det gjelder næringspolitikken – har vært av moten lenge i europeisk sammenheng, og etter at bl.a. Irland og Island møtte veggen som deregulerte paradiser, blir fortsatt det å beskytte egne interesser av mange stemplet som smålig nasjonalisme eller sjåvinistisk tankegang som står i veien for et fritt og åpent Europa. Men i mange tilfeller handler jo selvråderetten nettopp om åpenhet og frihet. Det er f.eks. helt innlysende at Norges stramme grep om petroleumspolitikken fra dag én har vært en av de mest avgjørende faktorene for at Norge har klart å forvalte sine store oljeforekomster med så stor suksess, med den teknologiutviklingen og alle de titusener av arbeidsplasser som næringen har gitt innenlands. Det handler jo ikke om proteksjonisme i negativ forstand, men om det faktum at når en høster av en ikke-fornybar ressurs, bør det være under streng kontroll, og det bør være noe som kommer befolkningen lokalt til gode. Det er – som jeg også snakket om i debatten i forrige uke – ikke en selvfølge internasjonalt. Det finnes mange eksempler på at det motsatte har skjedd. Dette har det vært bred politisk enighet om i Norge, og det har skapt en petroleumssektor som, med rette, på mange områder er et forbilde for andre land. En forutsetning for å greie dette har, som sagt, vært å holde nasjonal kontroll med disse ressursene. Derfor tror jeg det var veldig klokt å gjennomføre en høring om denne saken i forrige uke. Komiteen fikk være vitne til et veldig sterkt engasjement fra mange parter, og en utbredt skepsis, selv i de deler av oljebransjen jeg sjelden kan sies å stå så nært saklig sett. Samtidig sa mange aktører, spesielt fagforeningen Industri Energi, at de valgte å ta Oljeindustriens Landsforening, OLF, på ordet når de sa at denne foreslåtte lovendringen ikke ville få konsekvenser for arbeidskår og betingelser på norsk sokkel – og huske disse løftene godt. Det slutter jeg meg helt til. Prosesser der Norge i markedets navn må tilpasse sitt lovverk, er ikke noe som i utgangspunktet vekker min begeistring. Det er et standpunkt jeg deler med det overveldende flertallet av landets befolkning som er – og i lang tid har vært – EU-motstandere. I diskusjonen om petroleumsloven er det slett ikke rart at mange blir svært engasjert. Så for å være helt ærlig er det ikke med den største begeistring jeg stemmer for denne lovendringen i dag. De færreste tror vel at regjeringen ville tatt seg bryet med å foreslå en slik endring selv, og mange har – med rette – stilt spørsmål om hvorfor ESA ikke tok affære mot den gamle lovformuleringen før nå. Men regjeringen har tatt denne prosessen så langt den kan for å finne en minnelig løsning uten å få anlagt sak mot Norge, og regjeringen påpeker i tillegg at denne lovendringen i første rekke er en tekstlig endring. Den endrer ikke praksisen. Det understrekes i den nye lovteksten at regjeringen kan stille særskilte krav til rettighetshavers organisasjon i Norge. Og departementet kan pålegge bruk av bestemte baser av hensyn til både ressursforvaltning og helse, miljø og sikkerhet. Det er veldig viktig at disse presiseringene gjøres. Så velger jeg i dag å ta regjeringen på ordet når den sier at dette er en endring i tråd med gjeldende praksis, og jeg velger å ta Oljeindustriens Landsforening på ordet når de sier at dette ikke vil medføre at de tvinger fram endringer i norsk oljeindustri til ulempe for arbeidere, arbeidsforhold og helse, miljø og sikkerhet. Det må vi følge med på. Så vil jeg til slutt legge til at en del av denne debatten hører hjemme tidlig på 1990-tallet, da de ulike partiene tok stilling til EØS-medlemskap. Det er noe av det som enkelte av partiene som i dag stemmer mot denne foreslåtte lovendringen, bør merke seg. Dette var det noen som advarte mot hele veien, og det ligger også til grunn for mitt syn på EØS-avtalen.