Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-06-02:
Jeg er glad for at flertallet, unntatt Fremskrittspartiet, deler det syn på spørsmålet om skadeserstatningslovens lempningsregel som jeg gav uttrykk for i mitt brev til justiskomiteen 17. mars 2004. Lempningsregelen er en klar unntaksregel, og Høyesteretts praksis viser at skadevolderens skyld er et tungtveiende moment til skadevolderens ugunst i vurderingen av om et erstatningsansvar bør lempes, og i tilfelle hvor mye. Ved forsettlige forbrytelser av typen vold, misbruk, skadeverk o.l. gjelder dette selv om ansvaret er en tung belastning for skadevolderen. Jeg står på at lempning ikke ved lov definitivt bør avskjæres ved gitte sakstyper, og mener at Høyesteretts praksis gir en balansert og rimelig rettstilstand. Det synes prinsipielt riktig at domstolene har en vurderingsfrihet relatert til når lempning unntaksvis bør benyttes, framfor at lovgiveren skal utpensle detaljene på et område som dette. Jeg fastholder også at straff og erstatning til dels har forskjellige formål, og at det blir galt å legge til grunn at straff og erstatning skal virke likt. Når det gjelder Fremskrittspartiets merknad om lempning, deler jeg det syn som de gir uttrykk for, at det for offeret er viktig å få sitt tap erstattet, og at det må tas hensyn til at offeret ofte kan stå i en svak stilling. Men jeg mener at et erstatningskrav likevel unntaksvis bør kunne lempes etter de tilbakeholdende kriteriene som Høyesterett har trukket opp. Disse kriteriene gjør nettopp at hensynet til kriminalitetsofferet ivaretas, men åpner etter en helt konkret vurdering for en begrenset lempning også der straffbare handlinger er inne i bildet. Jeg vil fastholde at virkeligheten er såpass nyansert at det er viktig å opprettholde det konkrete domstolsskjønnet her. Når det gjelder de ulike ordninger vi har for å sikre offeret, vil jeg bare kort vise til for det første voldsoffererstatningsordningen, for det andre den statlige inndriving av kriminalitetsofferets erstatningskrav når det er pådømt i en straffesak, for det tredje særerstatningsordninger understøttet av lovpålagt forsikring for ansvar for skader som pådras i biltrafikk, yrkessammenheng mv., og for det fjerde forsikringsselskapenes ordinære skade- og forsikringstilbud. Når det gjelder synet på offentlig sektors oppgaver og ansvar, så varierer disse selvsagt over tid i de ulike samfunn ut fra politiske grunnsyn. En stat kan nok ved økt skatte- og avgiftsfinansiering gjennom en større statlig detaljkontroll med samfunnets ressurser og aktiviteter forsøke å sikre dekning for flere tap og utjevne en rekke forskjeller på en annen måte enn dagens samfunnssystem gjør. I så fall måtte man jo etablere et alternativ til bl.a. å opprettholde en privat forsikringsbransje som finansieres via forsikringspremier, og som gir forskjeller alt etter hvilke forsikringsavtaler borgerne velger å tegne. Men etter min mening har ikke staten gått for svakt inn for å sikre kriminalitetsofferets erstatningskrav sett i lys av hvordan slike krav samlet sett er sikret ved ulike systemer i vårt mer sosialliberale samfunn. Jeg må likevel tilføye at når det gjelder voldsoffererstatningsordningen, så skal vi evaluere den, så jeg er sikker på at den fungerer etter hensikten. Når det gjelder voldsofferet, vil jeg generelt vise til at jeg tror at vi ikke har en god nok koordinering og samordning av de ytelser og rettigheter som mennesker som er påført skader, har etter vårt generelle sosiale velferdssystem, bl.a. gjennom folketrygden. Jeg tror det er en utfordring med hensyn til bl.a. diagnoser som kan være komplekse og sammensatte, at de myndigheter som håndterer dette, ikke ofte nok ser kompleksiteten og det sammensatte, og således ikke lager en god nok situasjon for dem som har krav på disse eksisterende velferdsordningene. Det er en problemstilling jeg har vært opptatt av før, og som jeg vil forfølge i andre og naturlige sammenhenger.