Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-11-18:
Få timer før EU-møtet på tirsdag advarte EU-president Herman Van Rompuy om at gjeldskrisen kan velte hele EU. Det er alvorlige ord, og det er noe også Stortinget, som utenriksministeren har sagt, bør debattere grundig. Nå er fokuset rettet fra Spania, Portugal og Hellas og i større grad over mot Irland. Problemene som irene står overfor, er utløst av boligkrakk og byggesektoren i etterkant av finanskrisen. Det førte til at den irske staten overtok kontrollen over de fleste av de større bankene. De andre landene som er nevnt – Spania, Portugal og Hellas – er nå livredde for smitteeffekten av de problemene Irland står overfor, som kan bre seg videre inn over dem igjen. For Norge har dette også en umiddelbar innvirkning. Norge er det land i verden med lavest konkursrisiko når man ser på prisingen av 10-års statsobligasjoner. Faktisk er det slik at prisen for å forsikre seg mot at Norge går konkurs, er på 0,215 pst. Aldri tidligere har et land hatt så lav prising mot å gå konkurs. Tilsvarende for Tyskland er 0,39 pst., og 0,41 pst. for USA. Tar man land som jeg har nevnt, blir plutselig prisingen en helt annen. Det har de siste dagene vært økt fokusering på Irland. Jean-Claude Juncker, lederen av eurosonen, sa: Vi vil handle på en bestemt og koordinert måte dersom det blir nødvendig for å sikre stabilitet i eurosonen. Om EU-land skulle søke hjelp fra EU eller Det internasjonale pengefondet, vil det bety en streng kravliste når det gjelder økonomistyring, som følger med lånegarantiene. Det er også hovedgrunnen til at den irske regjering så langt har gjort alt i sin makt for ikke å søke hjelp. Men problemene som Irland står overfor, er både akutte og alvorlige. Anslagsvis 70 mrd. euro er pengebehovet til den irske banksektoren. Skulle den irske banksektoren ikke få disse midlene – enten gjennom innsparingsplanen til den irske stat, som jeg tviler på vil klare å komme opp med den type beløp, eller gjennom privatiseringsløsninger – vil dette få umiddelbare og dramatiske konsekvenser for hele Europa og valutaunionen. Det er verdt å minne om hvordan valutaunionen fungerer. Det at det nå er så store problemer knyttet til eurosonens økonomi, har jo også den effekten at den norske valutaen blir sett på, i lys av hva jeg sa om risiko for konkurs, som en trygg havn. Penger kommer inn ved bl.a. kjøp av ikke bare norsk valuta, men av norske statsobligasjoner, som igjen betyr at norske kroner øker i verdi og gjør det vanskeligere for norsk konkurranseutsatt sektor å konkurrere. Samtidig har vi et norsk rentenivå som ligger over det våre handelspartnere har. Så problemet med å stå utenfor er også til stede, og det skulle jeg ønske at flere av mine kolleger også reflekterte noe over. Det er verdt å merke seg at det landet med kanskje størst forskjeller på nord og sør internt i eget land i forhold til å være en del av en valutaunion, er Italia – enten det er lire, som Italia hadde, eller nå euro. Forskjellene mellom Nord-Italia og Tyskland er forholdsvis små, men mellom Sør-Italia og Nord-Italia betydelige, slik at det er også nasjonalstater innenfor en valutaunion som har betydelige problemer. La meg avslutte med hva Svein Roald Hansen sa i sitt innlegg, som jeg mener var godt. Han sier: «Vi er uten stemmerett, men vi er ikke uten muligheter for innflytelse.» Og vi er «fraværende» i forhold til politikkutforming, sier representanten også. Det er jeg helt enig i. 25 ganger er vi invitert til ministermøter. Seks ganger har vi møtt. Når utenriksministeren spør: Kan vi bli bedre? Ja, åpenbart, vi kan begynne å møte på møtene.