trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-06-09:
Omfanget av statlig eierskap i Norge er stort, og Stortingets flertall har ønsket offentlig eierskap på nøkkelområder fordi eierskap er lik styringsrett. Staten har spart i trange tider, staten har nå god råd og trenger ikke å selge arvesølvet. Vi har et valg, vi står ikke i en økonomisk tvangssituasjon som mange andre vestlige land. Derfor viser dagens debatt de ideologiske skillelinjene mellom en rød-grønn regjering og Kristelig Folkeparti kontra de blå: Høyre og Fremskrittspartiet. Det er ikke noe nytt. Senterpartiet er historisk sterk tilhenger av statlig eierskap i offentlig infrastruktur, forvaltning av naturressurser, forsvarsindustri, kornberedskap og store industrilokomotiv som må ha hovedkontor i Norge. Privat eierskap er imidlertid Senterpartiets hovedlinje i næringspolitikken innenfor vår blandingsøkonomi, dette fordi privat eierskap med tilhørende plikter nedfelt i nødvendig overordnet lovverk er en svært god eiermodell for å ivareta totale samfunnshensyn. Dagens norske stat har enorme økonomiske finansielle ressurser. Statens pensjonsfond utland har flere tusen milliarder norske kroner, og vi opplever nå stor og økende usikkerhet ved disse internasjonale finansielle investeringene. Derfor vil Statens pensjonsfond utland nå også investere i fysisk infrastruktur – bygg og anlegg i utlandet. Våre investeringer er mest kjent i en handlegate i London. Flere har nevnt Kina. Kina investerer strategisk i naturressurser og høyteknologiske bedrifter. Vi skal merke oss dette, og jeg er glad for de mange som viser at det her er en interessant utvikling på gang. Dette er et viktig faktum som også må hensyntas i vurderingen av framtidas statlige eierskap til bedrifter og institusjoner i Norge. Mange stiller seg derfor mer enn undrende til Statoils nedsalg i olje- og gassledninger fra norsk sokkel – unaturlig i denne finansielle situasjonen. Staten må sjølsagt være aktiv og dynamisk innenfor klart definerte formål i de selskapene en helt eller delvis eier. For flere selskaper er vi i en kombinasjon av børs og katedral, forretningsvirksomhet og det å ivareta strategiske nasjonale interesser. Det er et krevende dilemma for en statlig eier. Derfor har Stortinget et stort ansvar i å definere eierrollen. Vi har mange erfaringer med at eierrollen er for utydelig definert. Derfor er det viktig at de som skal være lojale mot formålet i styrerepresentasjonen, får et formål som er tydeligere definert slik at en fyller rollen bedre. Valg av statlig selskapsform er svært avgjørende for hvordan et selskap kan driftes. Derfor slår Senterpartier ring rundt Statkraft, Statnett og Statskog som statlige foretak, ikke som aksjeselskaper. Telenor ble omgjort til aksjeselskap og ført på børs. Det var en fatal feil at Telenor fikk med seg den statlige infrastrukturen som lå i Televerket, nemlig linjenett og basestasjoner. Det er en viktig diskusjon som vi må ta framover, fordi dette området er sentralt for å redusere avstandskostnadene, og da må vi få til en tilbudsstyrt utbygging, og ikke en etterspørselsstyrt utbygging som i dag.
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2011-06-09:
Det er med stolthet at vi i Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i dag står sammen om en rykende fersk eierskapsmelding. Den har en fornyet og forbedret drakt, den har et langsiktig perspektiv og en smidighet i seg som gjør den framtidsrettet. Staten spiller en viktig rolle i utviklingen av norsk næringsliv. Samspillet mellom et konkurransedyktig og nyskapende næringsliv og en aktiv, medvirkende stat er grunnleggende ved den norske samfunnsmodellen vår. God utdanning og interessante jobber er med på å bidra til rekruttering. I den forbindelse er det viktig å satse på lærlingplasser. For regjeringen er det naturlig at vi i den nye eierskapsmeldingen forventer at selskaper med statlig eierskap tar ansvar for å rekruttere lærlinger. Men jeg merker meg at Høyre og Fremskrittspartiet ikke finner plass, blant alle sine merknadssider, til å nevne ordet lærlinger. Mens regjeringspartiene er opptatt av å ha retningslinjer for lederlønninger, der målet er å bidra til moderasjon i ledernes lønnsvilkår, svarer Høyre og Fremskrittspartiet med å si at de ikke vil ta noe som helst ansvar for å legge føringer for dette. De skyver all styringen over til styrene. Mens regjeringspartiene legger vekt på kompetanse, kapasitet, forskjeller i erfaringsbakgrunn og relevant mangfold når det gjelder styresammensetning, legger Høyre og Fremskrittspartiet vekt på at dette skal skje uavhengig av alder, kjønn, bosted osv. Igjen legger de ingen føringer. Mens regjeringspartiene har klare forventninger om at selskapene søker flere kvinner inn i de ledende stillingene i de statlige selskapene, ser vi også på dette området at Høyre og Fremskrittspartiet vegrer seg for å ta styringen. De overlater til selskapene selv å bestemme hvem som skal ha de ulike posisjonene. Det virker vanskelig for Høyre og Fremskrittspartiet å ha to tanker i hodet samtidig når det gjelder dette. De sier at all form for påleggelse av kvotering setter andre hensyn enn kompetanse først. For meg virker det underlig at man i privat sektor, som tydeligvis er Fremskrittspartiet og Høyres styringslest også i forhold til det offentlige, ikke finner flere kvinnelige styrerepresentanter og ledere uten at man faktisk legger føringer. Når halvparten av det norske folk er kvinner og flere kvinner enn menn tar høyere utdanning i Norge, skulle en tro at representasjon i ledelsen, naturlig nok, burde gjenspeilet dette. Men slik er det jo ikke. Igjen – høyresidens nøytralitetslinje kan tyde på en gammelmodighet med behov for fornying. Jeg mener skillene mellom høyre- og venstresiden i norsk politikk kommer godt fram gjennom denne stortingsmeldingen, og jeg er derfor svært takknemlig for at det er en rød-grønn regjering som legger fram denne meldingen. Jeg tviler på om høyresiden ville kommet med en eierskapsmelding i det hele tatt og lagt noen som helst sterke føringer i forhold til det som skulle ha vært – unntatt kanskje tre: salg, salg og atter salg.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2011-06-09:
Statlig eierskap i norsk næringsliv klargjør viktige politiske skillelinjer i denne sal. Mens Høyre og Fremskrittspartiet tar til orde for dramatisk reduksjon i det statlige eierskapet, ønsker Arbeiderpartiet et langsiktig, sterkt og profesjonelt statlig eierskap, og at det fortsatt skal kunne bidra til god og stabil utvikling i næringslivet. Jeg sitter i utenriks- og forsvarskomiteen og har lyst til å dra et par betraktninger fra vårt ståsted. Først til forsvarsindustrien: Det er ikke tvil om at det statlige eierskapet er viktig for de store bedriftene som tilhører forsvarsindustrien i Norge. Det er svært viktig at vi innenfor den sektoren klarer å opprettholde hovedkontorer i Norge. Først og fremst handler det selvfølgelig om at forsvarsindustrien primært skal levere produkter til vårt forsvar som vi selv har behov for, men også fordi det dreier seg om arbeidsplasser ikke bare i lokomotivene Nammo og Kongsberg Gruppen, men også vesentlige mengder med underleverandører – så mange som 130 – over hele landet. Det tredje argumentet går også på å ta vare på teknologiutviklingen som forsvarsindustrien og det å ha hovedkontoret representerer, gjennom at vi vet at forsvarsteknologi veldig ofte er spydspiss og har store overføringsmuligheter til sivile produkter. Eksempler på det er at én av de to første datamaskinene som Norge hadde i 1968, var utviklet på Kongsberg. Vi ville ikke vært i romfart hvis vi ikke drev med missilvirksomhet. Hvis ikke disse argumentene er gode nok for Høyre og Fremskrittspartiet, burde man bare se på bunnlinjen i disse selskapene de siste årene og f.eks. ta utgangspunkt i Nammo som hadde 23 pst. avkastning på egenkapitalen i 2009 – svært gode resultater. Forsvarsindustrien jobber jo også tett sammen med Forsvarets forskningsinstitutt. På en måte kan man si at ok – Høyre og Fremskrittspartiet – man sikrer jo negativ eierskapskontroll også gjennom 34 pst., men Arbeiderpartiet vil jo gi fullmakt til å fortsette å ha et eierskap på over 50 pst. Selv om man kan opprettholde en negativ eierkontroll med 34 pst. statlig eierskap, vil jo en så lav andel også vanskeliggjøre en eventuell fusjon for de selskapene det gjelder, dersom det en gang i framtiden er aktuelt.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-06-09:
Jeg hadde tenkt å si noen fornuftige og kloke ord som statsråden kunne ha glede av å tenke på og grunne på i sitt hjerte – og der kommer jo statsråden, så da kan vi jo begynne. Det har jo vært en skillelinje her i salen når det gjelder hvorvidt man ønsker et stort eller lite statlig engasjement i det private næringsliv. Det jeg finner litt forunderlig, er at det i denne meldingen om aktivt statlig eierskap nesten ikke brukes trykksverte på de meget samfunnsviktige selskapene og foretakene der staten eier 100 pst., der 125 000 er ansatt – omregnet i årsverk blir det 90 000 – og som konsumerer 99 mrd. kr av statsbudsjettet. Jeg tenker på de regionale helseforetak og de underliggende helseforetak. Fire og en halv side er det man har å berette derfra, enda dette er helseforetak ingen tenker på å selge. Men det er allikevel foretak som man kan stille seg betydelige spørsmål ved om styres godt nok. Er de styrbare i det hele tatt? Følger staten sine egne prinsipper for god eierstyring, slik det er beskrevet i meldingen på side 70? I punkt 5 heter det: «Kapitalstrukturen i selskapet skal være tilpasset formålet med eierskapet og selskapets situasjon.» Det er mye som tyder på at det nå gjennomføres store rasjonaliseringer og omstillinger uten at eieren har sørget for at det er riktig dimensjonert kapitalside og driftsside for å kunne kjøre organisasjonene parallelt. På side 69 står det: «Prinsippene for god eierstyring og selskapsledelse innebærer blant annet en klargjøring av roller og sikrer ryddighet i beslutningsprosessene. God eierstyring(…) reduserer risikoen for virksomheten.» (…) Ja, det må jo være fordi man har for seg en privat bedrift som er velstyrt, men med et visst statlig innslag. Men det ser ikke ut til at staten følger sine egne eierskapsprinsipper der man eier 100 pst. Jan Grundt har akkurat omtalt omstillingen ved Oslo universitetssykehus som et posisjoneringsspill, og vi ser altså en stor sektor, 90 helseforetak, 4 helseregioner, som styres gjennom dekreter av statsråden. Jeg kunne tenke meg å invitere statsråden til å reflektere litt over denne sektorens mangel på styrbarhet når man velger foretaksformen, og svare på hvorfor man ikke er så opptatt av å innføre kompetanse som det store retningsgivende kravet når man rekrutterer styremedlemmer, mens man i helseforetakene har lagt vekt på helt utenforliggende momenter i så henseende.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-06-09:
Siden helseforetakene er omtalt i meldingen, siden de er 100 pst. eid av staten, siden de forvalter ca. 10 pst. av statens utgiftsside, og siden de når de ikke behandler raskt nok, setter 250 000 mennesker i kø for helsetjenester, mener jeg at det hører hjemme også i denne sal og i en sammenheng hvor vi diskuterer statens instrumentelle bruk av foretak for å gjennomføre sin politikk. Da er det naturlig å begynne med de foretakene hvor man har 100 pst. eierskap og 100 pst. styring. I en tid hvor vi også kan registrere at det er betydelige styringsproblemer i helsesektoren og at foretaksmodellen er i full oppløsning, er statsrådens svar på denne lille utfordringen fra undertegnede at han har et skjema for styreevaluering. Det at han velger ikke å gå inn på det som var utfordringen, sier en del, nemlig at man ikke har noe syn på det som burde vært avklart, ikke minst i de omstillingstider som helsevesenet er gjennom, nemlig rollefordelingen. Han har ikke noe synspunkt på hvilken kvalitetsutvikling VG nå har dokumentert gjennom en serie om brudd på helselovgivningen og brudd på vanlig medisinsk forsvarlig virksomhet. Man gjør heller ikke det eiermessige grepet som man skal gjøre i forbindelse med fusjoner og omstillinger, nemlig å se på kapitalsiden og hva som i en overgangsperiode trengs av penger for å få disse fusjonene og omstillingene lykkelig gjennom. Så har man heller ikke bemerkninger til helsestatsrådens styring av en stor sektor med 125 000 ansatte gjennom politiske dekreter hvor man stadig får pressemeldinger om at nå har man skjerpet styringen – 30 punkter, 20 punkter, hvor ett av dem er at man skal bruke mindre deltid og ha flere heltidsstillinger, som om ikke dette var noe som trygt kunne overlates til det enkelte styret og den enkelte organisasjonen å ta stilling til. De ønsker jo ikke å bruke flere utgifter på ansatte enn nødvendig. Parkeringspolitikken tas inn som et punkt. Det er en detaljgrad som ikke har noe med moderne eierstyre å gjøre. Når det gjelder dette, registrerer jeg at man ikke har noen bemerkninger, og det finner jeg påfallende fordi de rød-grønnes omtale av seg selv når de prøver å styre norsk næringsliv gjennom deleier, er at i hvert fall der de selv er heleiere, er de ganske tilfredse. Der er de ikke aktive; de er passive. Og så ser det ut til at vår næringsminister også er ganske passiv når han ser at statsrådskollegaen Anne-Grete Strøm-Erichsen er passiv.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2011-06-09:
Det er ingen tvil om at statleg eigarskap er viktig. Det sikrar råderett over våre felles naturressursar, nasjonal forankring av viktige selskap, og det gir inntekter til fellesskapet. Det er stor støtte blant folk flest om å sikra ein sterk og offentleg norsk eigarskap. Regjeringa sin eigarskapspolitikk gjer staten til ein aktiv, langsiktig og føreseieleg eigar i viktige norske selskap. I 2009 gjorde tidsskriftet Måndag Morgon ei undersøking som synte at sju av ti direktørar lovpriste staten som eigar. 72 pst. av toppsjefane sa seg einige i påstanden: Det er positivt og trygt for heile næringslivet med ein sterk stat med eigardelar i fleire delar av næringslivet. Berre 9 pst. av dei spurde meinte at staten burde selja seg ned. No skal det seiast at den undersøkinga vart gjord i 2009, under finanskrisa. Men det er jo nettopp i sånne tilfelle at ein statleg eigar gjer ein forskjell. Då kan ein statleg eigar vera langsiktig og gjera at selskapet står støtt gjennom ei krise. Eg er så glad for at så mange næringslivsleiarar er einige med oss, og ikkje med Høgre og Framstegspartiet, som på same måte som i 2007 skal selja ut store delar av eigarskapen vår. Utsal av statlege selskap har dei borgarlege partia gjennomført før. Historia synte at Bondevik II-regjeringa, med Høgre i spissen, selde SND Invest på billegsal. SND Invest vart selt for 547 mill. kr til eit investeringsselskap, og på to år hadde investeringsselskapet ei forteneste på over ½ mrd. kr. For oss i Arbeidarpartiet er det viktig å stilla krav til selskapa me eig i, det er viktig å ha ein heilskapleg eigarskapspolitikk, heilt frå Statens pensjonsfond til direkte eigarskap i bedrifter – bl.a. til krav om likestilling, nei til korrupsjon, nei til barnearbeid, krav til miljø, krav til forsking og utvikling, og ikkje minst til leiarløner. Og eg ser av merknadene at her prøver Høgre og Framstegspartiet seg igjen: Det må ikkje verta for detaljert, det må ikkje vera for strengt i forhold til andre land – nesten ein påstand om at det kan påverka selskapet si drift i negativ retning. Men det er faktisk sånn at det å ha eit godt omdømme er positivt for selskapet. Det styrkjer selskapet om ein har etiske retningslinjer som ein følgjer. Det styrkjer selskapet med mangfald i styret, og det styrkjer selskapet at det tek ansvar for forsking og utvikling. Faktisk er det sånn at internasjonale investeringsselskap ser til Noreg når det gjeld etiske retningslinjer for investeringar, dei ser på det som ei merkevare dei sjølve ønskjer å oppnå.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-06-09:
Meldingen inneholder svært mange spennende temaer, men jeg vil nå fra talerstolen benytte anledningen til å formidle noen tanker om disse statseide selskapenes samfunnsansvar. I den forbindelse vil jeg fokusere litt på statens innkjøpspolitikk. Regjeringen har utarbeidet en handlingsplan, Miljø- og samfunnsansvar i offentlige anskaffelser, som beskriver hvor man vil. Det er meget bra. Men jeg registrerer også at en samlet komité er opptatt av at bedrifter med statlig eierskap søker å legge til rette for at små og mellomstore bedrifter skal kunne konkurrere om kontrakter innenfor de rammene som EØS-avtalen gir. Jeg skulle ønske at ordene «søker å» kunne vært erstattet av ordet «bør», eller, for å gå enda lenger, «skal». Ser vi f.eks. på det spennende som skjer i min landsdel, så opplever vi dessverre at store deler av de nordnorske industrimiljøene ikke når fram i kontraktspolitikken som f.eks. Statoil fører. Og signalene om at Statnett legger opp til et kontraktsregime i forbindelse med utbyggingen av de nye kraftlinjene i nord, kan også føre til at nordnorske næringsbedrifter faller bort fordi kontraktsregimet blir for stort. Jeg vet at man kan hvis man vil. Dessverre oppleves det som om utbyggerne som styres av de store selskapene som staten eier, ikke vil nok. Statens vegvesen viser vei, bokstavelig talt, at det går an når viljen er til stede. Utbyggingen av E6 vest for Alta er et eksempel på å tilpasse kontraktsregimet til nordnorsk næringsliv. Det er etter mitt syn å ta samfunnsansvaret på alvor i et lokalt og regionalt perspektiv. Jeg skulle ønske at flere statseide selskaper torde å følge Statens vegvesens eksempel der. Til slutt en kommentar til representanten Nesviks tanker om Alcoa i Finnmark. Regjeringen har aldri sagt nei til Alcoa, tvert imot har den ønsket dem hjertelig velkommen. Spørsmålet til Nesvik blir om Alcoa skal rette seg etter Stortingets vilje, eller om Stortinget skal bøye seg for viljen til Alcoas eiere. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet og Høyre etter hvert velger det siste. De rød-grønne velger det første.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-06-09:
Jeg noterer meg at dette er en debatt hvor retorikken står høyt i kurs. Komiteens leder, Aasland, begynte debatten med å si at ingenting tyder på at norsk privat kapital vil kjøpe dersom staten selger seg ned. Jeg tror det er en fryktelig gal konklusjon. Noe annet er det hvis han hadde sagt kan kjøpe. Med rød-grønn politikk, der man gjør så godt man kan for å ta livet av norsk privat eierskap gjennom formuesskatten og svekke det mangfoldet vi har i privat eierskap, kan man begynne å trekke opp trusselbilder om Kina osv. Jeg er litt forundret over at også statsråden hiver seg på det. Jeg trodde – som representanten Flåtten – at statsråden var på et annet spor når det gjaldt Kina. Så hører vi også at representanten Lundteigen snakker om arvesølvet – der i gården er jo alt arvesølv. Holmelid snakker om statlig eierskap som kommer fellesskapet til gode. Det gjør sannelig min hatt også det private eierskap og de avkastningene det private eierskapet gir. Vi må jo snakke om hvordan vi skaper avkastning i det norske samfunnet. Vi har et skattesystem som sørger for at også privat avkastning blir fordelt utover fellesgodene. Det vet jeg at SV har skjønt, for det er vel få som er så gode til å melke skattesystemet som SV. Det vi snakker om, er å ha mangfold i eierskapet. Her snakker man om mangfold i styrene. Jeg synes mangfold i eierskapet er minst like viktig å diskutere, og der er det private norske eierskapet ganske utsatt. Hvis statsråden hadde hatt litt lengre perspektiv enn det han har i meldingen, hadde han sett at i løpet av ti år vil det private eierskapet på Oslo Børs være dramatisk redusert. Det private eierskapet utenom Oslo Børs er et veldig godt eierskap, som skaper stor avkastning, og som er uhyre viktig når det gjelder sysselsetting og arbeidsplasser rundt i hele Norge, for der er det ikke staten og utlendinger som kommer inn og tar ansvar. Så vil jeg si litt om samfunnsansvar. Statsråden nevnte det med én setning, tror jeg. Det er overhodet ingen problematisering av samfunnsansvar og den statlige rollen. Vi vet at Statoil sannsynligvis ikke bare må til oljesandprosjekter, de må til de mest korrupsjonsutsatte land i verden for å finne ny olje – overhodet ingen problematisering rundt det. Statsråden sa at Statoil hadde vært utrolig god butikk. Jeg trodde at Statoil hadde en dramatisk dårlig avkastning sett i forhold til den oljeprisveksten og den avkastningen man kan se i andre internasjonale oljeselskaper. Jeg har mer om samfunnsansvar. Det er mulig jeg tegner meg for et nytt innlegg.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-06-09:
Først et lite svar både til Heggø og Aasland rundt dette med arbeidsplasser. Jeg tror faktisk at de rød-grønne skal akseptere at de kom inn til et ganske så dekket bord. Det var en økonomi som var godt tilrettelagt for en fantastisk internasjonal høykonjunktur, fra 2005 til 2008. Det bidro til å skape veldig mange arbeidsplasser i Norge. Så kom finanskrisen i 2008, og kurven etter det er ganske dramatisk annerledes. Det skapes ikke veldig mange arbeidsplasser i privat sektor i Norge, og det er en overflytting av arbeidskraft fra privat sektor til offentlig sektor. Så den diskusjonen tar vi gjerne. Til Aasland: Han sa at jeg snakket om å hindre privat eierskap. Jeg sa ikke «hindre» privat eierskap, jeg sa «ta livet av» privat eierskap. Det er klart at når noen har en formuesskatt på 1,1 pst., som man ikke pålegger statlig eierskap, og ikke pålegger utenlandsk eierskap, er det ganske forutsigbart hva som skjer. Man svekker det private eierskapet, man svekker mangfoldet, og man får mer statlig eierskap. Det er jo nettopp det som er bekymringen min, for i oversikten over arbeidsplasser ligger jo Hydro, Statoil, Yara, alle sammen, inne i privat sektor. Det er altså en sektor som overtas mer og mer av statlig eierskap, så her ligger det stor problematikk. Men så litt til dette med samfunnsansvar igjen. Jeg noterer meg at statsråden velger ikke å kommentere utfordringene med Statoils engasjement inn mot mange store, korrupte regimer rundt omkring i verden, der man er avhengig av å finne de nye oljeressursene. Det er ikke bare oljesand dette dreier seg om. Jeg hadde for øvrig to spørsmål til finansministeren da NHO-presidenten ble felt av fiskeolje ved kjøp fra Vest-Sahara. Vår finansminister satt nemlig som styreleder i Cermaq, som også handlet fiskeolje med Vest-Afrika. Begrunnelsen for at statsråden – den gang styreleder – ikke tok tak i det, var at han ikke ble informert, eller ikke var klar over situasjonen. Det er klart at hvis det er godt nok til å unngå et krav om samfunnsansvar at styreleder bare dukker hodet langt nok ned i sanden, lurer jeg på hva man egentlig vil med samfunnsansvar. Jeg synes samfunnsansvar kanskje er en av de store floskler i norsk politikk, uten at vi egentlig vet hva vi skal legge i det. Jeg vil gjerne se hvordan man konkretiserer det. Så til såkornfond: Jeg noterer meg at de rød-grønne snakker om det, men ikke gjør noe med det. I revidert hadde man god mulighet til å bevilge penger til såkornfond. Det er nå de er tomme for penger. Det kom ingenting.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2011-06-09:
Jeg må vel avlegge fru Hansen et besøk. Når det gjelder den klimapolitiske forvirringen som tydeligvis oppstår rundt omkring på grunn av våre utspill, er det slik at den ikke har veldig mye i denne eierskapssaken å gjøre. Jeg kan jo forsikre representanten Hansen om at Høyre står på klimaforliket, men vi har kommet med noen utspill, for vi synes at en rekke statsråder har vært uklare næringspolitisk når det kommer ønsker i forhold til etableringer. Da synes vi det er merkelig at man kan skjule seg bak et klimaforlik i en sak som egentlig ikke har så veldig mye med det å gjøre. Så kommer Klimakur en eller annen gang – forsinket, seint, men forhåpentligvis godt – fra regjeringen. Da skal vi ta debatten, og da skal vi avklare det slik at alle skjønner hva Høyre mener. Så til representanten Heggø om det med økonomi og arbeidsplasser. Nå blir det litt repetisjon, siden Gundersen var ganske god på det, men den repetisjonen tror jeg er sunn. Det er faktisk slik at noen regjeringer arver en nedadgående økonomi, andre arver en oppadgående økonomi. Den sittende regjering arvet altså en oppadgående økonomi. De seilte inn på den. Det gjør at private næringsaktører skapte så mange arbeidsplasser. Man bør merke seg at kurven, som Gundersen sa, har flatet ut, og så bør man merke seg at konkurransekraften i det norske næringslivet er betydelig svekket de siste årene under det rød-grønne regimet. Det er også et poeng å ta med seg. Når det gjelder styreprinsipper og styrekompetanse, er det merkelig at representanten Heggø faktisk er på kollisjonskurs med egen statsråd. Ifølge Heggø er det omtrent ikke grenser for hva man kan «nevle» med som stortingspolitiker overfor statlig eierskap, mens statsråden her var glimrende klar på at man skal ha sunne styreprinsipper, slik at selskapene har det bra, og man sikrer trygge arbeidsplasser. Statsråden var så klar på en del av de prinsippene at jeg ble glad, helt til han begynte å lefle med Kristelig Folkeparti og var blitt så veldig god kompis med dem og fornøyd med dem, for de er da vitterlig ikke bestandig like sunne og ryddige når de prater om styringsprinsipper overfor norske bedrifter i inn- og utland.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2011-06-09:
Jeg vil også gjerne innom representanten Lillian Hansens innlegg. Hun pratet litt om det såkalte klimaforliket, som hun mente var viktig, og som hun var redd for at Høyre hadde gått fra. Vi har nå fått bekreftet at det har de ikke gått fra. Men det har skjedd noe på grunn av klimaforliket til Lillian Hansen. Blant annet kunne Alcoa ha gitt sårt tiltrengte 500 arbeidsplasser til Finnmark fylke, og representanten Lillian Hansen som kommer fra Nord-Norge selv, fra Nordland, bør vite at vi har fraflytting fra Nord-Norge så det monner, og at ny industri ville gjøre det slik at ungdommen kunne komme hjem og jobbe. Men på grunn av dobbeltmoralen til Lillian Hansen og de rød-grønne partiene, at man ikke skal bruke gass som er renset rett inn i industrien, skjer det ingenting. Men hva gjør man ellers? Til Qatar reiser altså minister Giske i lag med kronprinsen. Man åpner et anlegg der, og får masse skryt. Der kan man bruke samme type anlegg, og som er eid av staten. Det er ingen problemer, der kan man gjøre det. Man selger også norsk gass til Tyskland som blir laget om til strøm, og Lillian Hansen kjøper strømmen tilbake for å bruke den hjemme hos seg selv for å få strøm i huset. Det er ikke noe problem den andre veien. Det eneste de rød-grønne og Lillian Hansen er ute etter, er å flytte arbeidsplassene fra distriktene og Norge, ut av landet, og importere tilbake det vi selv kunne ha gjort i Norge. Derfor er jeg glad for at LO nå er kommet på banen, og gir beskjed om hvordan de vil at løpet skal være. Kjenner jeg LO og Arbeiderpartiet rett: Når LO, som egentlig er sjefen, og NK-en Stoltenberg får beskjed av sjefen om å snu, regner jeg med at da snur vi ganske fort. Det er også til det beste. Så vi er glad for at de gjør det. Så til representanten Heggø, som var inne på at jeg i en debatt i går ville detaljstyre hvert tre. Det som er forskjellen på Fremskrittspartiet og det sosialistiske flertallet, er at det sosialistiske flertallet igjen stopper en næringsutvikling i Nord-Norge, et milliardprosjekt blir lagt på is på grunn av at Statskog ikke vil selge ut teigene slik at de private får lov til å etablere seg. Hva skjer på grunn av det? Når vi ønsker å ta tak i det, får vi kritikk for at vi detaljstyrer. Vi ønsker at man skal åpne for at private interesser og private aktører skal få et blomstrende liv ute i distriktene. Det som nå har skjedd, er dessverre at saken er over. Hele kapitalen var på plass, men de som var inne og skulle finansiere dette, har nå trukket seg ut og investerer i Finland – helt i tråd med Arbeiderpartiets politikk.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-06-09:
Bildet er ikke rosenrødt. Når en ser på norsk konkurranseevne, har en det ekstraordinære at hvert eneste år under denne regjeringen har norsk konkurranseevne falt i forhold til utlandet. Det er det ikke noen vei utenom. Når en da ser på hva vi fra norsk side og fra denne sal har muligheten til å gjøre noe med – jeg trekker fram formuesskatten som kanskje det aller viktigste – så er man dogmatisk låst til at skatten må forbli på nøyaktig samme nivå som i dag. Det er en prinsipiell feiltakelse. Det er ikke uten grunn at den svenske finansministeren takker Norge og takker finansminister, statsminister og næringsminister for at vi sender norsk kapital til Sverige. Det er heller ingen tvil om at formuesskatten tvinger norsk kapital ut. Det enkle faktum at Elkem med norsk eierskap måtte tjene 1 mill. kr mer per dag før skatt enn med kinesisk eller, for den saks skyld, hva som helst annet eierskap, er med på å tvinge norske bedrifter ut av landet og gjøre det vanskeligere å være norsk eier i Norge. Næringsministeren er videre inne på at det å selge i realiteten bare er å omplassere, for vi bader i penger. Men vet du hva, det å selge har en rekke positive sider, akkurat som det noen ganger har positive sider å kjøpe. Men la meg liste opp et par av de negative sidene ved kjøp og et par av de positive sidene ved salg. Det gjør norske selskaper mer attraktive for utenlandske og, for den saks skyld, norske eiere å være fri fra staten. Det å være fri fra staten er i mange tilfeller en tvangstrøye. Det trenger absolutt ikke være det, men i mange tilfeller er det det. Det gjør at den norske børs her i Oslo er lite likvid, nettopp fordi vi har mange selskaper med meget høy grad av statlig eierskap. Det er også et annet moment, nemlig spørsmålet: Hva er målet med det statlige eierskapet? Er målet med det statlige eierskapet å skape profitt? Ja, men da har man én type eierskap. Er målet med det statlige eierskapet å sikre hovedkontor i Norge? Ja, men da klarer man seg med en annen type eierskap. Det må jo bety at man må legge forskjellig retorikk til grunn hver gang man snakker om det statlige eierskapet, og ikke, som vi har sett flere tilfeller av i denne debatten, skjønnmale situasjonen bare det kommer norsk kapital inn i selskapet eller, for den saks skyld, at man fortrenger utenlandsk kapital eller norsk privat kapital. Så det siste punktet som kanskje er det viktigste av alle: Det å være best i klassen, hva er det egentlig det betyr? Hva vil det si å ta samfunnsansvar? Hvilke krav er det man fra næringsministerens side ønsker å overøse norske styreledere med utover det som er lovlighetskravene? Jeg har også vanskelig for å se det både når det gjelder Vest-Sahara, investeringer i Libya, investeringer i Nigeria, Angola, Vietnam, Aserbajdsjan, som vi har sett norske heleide og deleide statlige eierskap nærmest fråtse i. Det er ikke samfunnsansvar i mange av disse tilfellene.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-06-09:
Det er åpenbart at de rød-grønne nå er mett av dage, for er det status quo som står på dagsordenen, er det åpenbart at det er rød-grønn politikk vi skal lete etter. Når vi nå ser tilbake på diskusjonen knyttet til skatt, var det optimale åpenbart skattenivået anno 2004. Når vi ser tilbake på statlig versus privat, er det dagens situasjon som er det optimale. Svaret er status quo. Det er det absolutt ikke for Høyre. Når det gjelder mangel på empiri fra statsråd Giske, la meg henvise til et par konkrete tilfeller. Det er få sektorer i Norge som er så statlig og offentlig dominert som kraftsektoren. Er det én sektor med evigvarende ressurser som har utviklet seg dårlig i forhold til verdi, er det nettopp kraftsektoren. Kan det kobles utelukkende til det offentlige eierskapet? Nei, det er ikke gitt. Men det er ett eksempel på det. Statoil, vår største investering på Oslo Børs, er det et selskap som har levert den inntjeningen det burde? Er det et selskap som har levert den verdiutviklingen som det burde? Nei, ikke nødvendigvis. Det er et eksempel på at statlig eierskap er med på å skrive ned verdiene. Igjen ikke nødvendigvis, men det er verdt å gå videre med. Ett moment kommer ikke statsråden utenom, og det er momentet knyttet til oppkjøp. Normalen er at selskaper som er i en oppkjøpsfase, eller for den saks skyld står i fare for – i mangel på bedre ord – å bli oppkjøpt, får en verdiutvikling som er ganske stor. Den finner ikke sted i offentlige selskaper eller i deleide offentlige selskaper, nettopp av den grunn at oppkjøp er avskrevet og borte fra det som diskuteres. Det gjør at man i så måte sitter igjen med en rabatt – og det er et helt konkret eksempel.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2011-06-09:
Hotelleieren på Ullensvang i Hardanger uttrykte i Dagens Næringsliv bekymring for fremtiden til norske distriktshotell. Den sterke norske kronekursen er bare ett av flere forhold som legger press på disse bedriftenes lønnsomhet. Disse generasjonsbedriftene mangler økonomiske muskler til å kunne konkurrere med cruiseskip som seiler inn i norske fjorder, med like mange turister som 40–50 vestlandshotell kan huse. Det er flytende luksushotell med kasino, null moms og skatt, i tillegg til lave lønninger. Statsråden har sjøl gitt uttrykk for hvor skadelig formuesskatt på arbeidende kapital er. Om disse hotellene har økonomi til å satse, betyr det også økt formuesbeskatning til tross for røde tall. Vil statsråden gå fra å prate og vise forståelse til det å sørge for at disse stolte generasjonsbedriftene slipper formuesskatten, gjerne også arveavgiften, slik at de kan utvikle seg også i fremtiden?
Bent Høie (Høyre), 2011-02-03:
På vegne av representantene Erna Solberg, Linda C. Hofstad Helleland og meg selv vil jeg sette fram et forslag om mer mangfold, kvalitet og valgfrihet i velferdssektoren.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2011-02-03:
På vegner av representantane Bård Hoksrud, Jan-Henrik Fredriksen, Ingebjørg Godskesen, Harald T. Nesvik, Arne Sortevik og meg sjølv har eg den gleda å setje fram eit representantforslag om å setje i gang bygging av Stad skipstunnel basert på alternativet Stor Tunnel.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2011-02-03:
På vegne av stortingsrepresentantene Christian Tybring-Gjedde, Solveig Horne, Øyvind Korsberg og meg selv vil jeg fremme et forslag om å åpne Grotten for allmennheten.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-02-03:
Det er en samlet komité som står bak endringsforslagene i proposisjonen. Jeg vil bare gjøre oppmerksom på at det har sneket seg inn en datofeil på side 1 i proposisjonen, som også har gått videre til innstillingen. Det står «i forskrift 11. april 2001», men datoen skal være «4. november 2001».
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-02-03:
Jeg er glad for at en samlet komité slutter seg til forslagene i proposisjonen. Bidragsforskuddet er en viktig del av vårt velferdssystem ved at barn som ikke bor sammen med begge foreldrene, sikres et visst minstebeløp til dets underhold. Bidragsforskuddet til enslige forsørgere gir et tilskudd til barnets forsørgelse når bidraget fra den andre av foreldrene er forsinket eller uteblir. Ved at inntektsgrensen for maksimalt forskudd heves fra 170 900 kr til 217 200 kr får flere forsørgere med lave inntekter den høyeste forskuddssatsen og dermed et tiltrengt tilskudd til en vanskelig økonomi. Dette gir en bedre sosial profil på bidragsforskuddet. Den samme inntektsgrensen, 217 200 kr, blir også ny grense for å bli fritatt for gebyr ved fastsettelse og endring av barnebidrag. Begge grensene kobles til grensen for når en enslig bidragspliktig blir fritatt for å betale bidrag. Dette gir et mer konsistent, og også mer rettferdig, regelverk på bidragsområdet i forholdet mellom bidragspliktige og bidragsmottakere. Forslagene innebærer at de vanlige reglene om inntektsprøving skal gjelde for barn uten oppgitt far, som i dag får maksimalt forskudd inntil inntekten når opp i grensen for å motta forskudd, nå 441 600 kr. Dermed blir inntektsprøvingen lik for alle som søker bidragsforskudd. Alle endringene har utgangspunkt i St.meld. nr. 19 for 2006–2007 om evaluering av Bidragsreformen, men inntektsgrensene heves mer enn foreslått der. Endringene er innarbeidet i budsjettet for 2011. Proposisjonen betyr imidlertid at endringene utsettes fra 1. januar til 1. mai 2011. Dette legger til rette for IKT-messige endringer, slik at forslagene kan gjennomføres maskinelt og framtidig kontroll med inntektsprøvingen forenkles. Budsjettjusteringene som følge av utsettelsen vil bli tatt opp i RNB 2011.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-02-03:
Igjen takk, og takk for at vi er enige om 90 pst. av innlegget mitt, som er en virkelighetsbeskrivelse. Og det er viktig, for jeg er helt enig i at dette er en veldig viktig gruppe. Jeg tror at noe av bakgrunnen for at man har den konsentrasjonen av kurs knyttet til Oslo og Akershus, er at det er der man har flest polske arbeidere. Det utelukker selvfølgelig ikke at dette er et viktig tilbud også andre steder i landet. Det er jo ikke slik at det ikke er det tilbudet andre steder i landet. Nav skal hele tiden foreta en individuell vurdering når det gjelder tiltak for personer, for å se om norskopplæring kan være en del av det tiltaket. Så er vi vel enige om at det er ønskelig å se på i hvilken grad dette tilbudet kan utvides enda mer, men at det også er et ressursspørsmål, og at det virker fornuftig å bruke ressurser på dette. Til slutt vil jeg bare si, som jeg sa, at regjeringen har til vurdering hvorvidt man på et mer generelt grunnlag bør bidra til å øke norskkunnskapen – jeg viste til St.meld. nr. 18 for 2007–2008 – blant innvandrergrupper. Jeg er helt enig i at det kan være fornuftig ikke bare å snakke om det generelt, men f.eks. se på dette i tilknytning til enkelte innvandrergrupper, og i dette tilfellet polakker. Men dette er altså noe vi har til vurdering, bl.a. fordi det også er en kostnad i dette som vurderes opp mot andre ting.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-02-03:
Igjen takker jeg for en viktig debatt. Jeg kan forsikre om at denne regjeringen og undertegnede er opptatt av arbeidslinjen, og vi er veldig opptatt av – det er et viktig poeng, som også interpellanten var opptatt av – at gjennom norskkunnskap får også denne gruppen arbeidstakere bedre kjennskap til sine rettigheter og plikter i det norske samfunnet. Det er veldig viktig og bra. Denne regjeringen er også veldig bekymret for sosial dumping. Vi ser at på de områdene hvor man kjenner til rettighetene sine, øker også organisasjonsgraden, og det er en god ting for norsk arbeidsliv og for hele den norske modellen. Så må vi ikke framstille det som om dette ikke gjøres i dag. Jeg har bare lyst til å si at vi har mange eksempler fra Oslo og Akershus, men at dette også gjøres rundt i landet. Jeg er enig i at vi, når det konkurrerer med andre tiltak, må se på hvorvidt det er et større behov innenfor denne gruppen. Representantene nevnte lønnstilskudd. Det er noe som også praktiseres i dag. Innenfor eksisterende ordninger med tiltak er det også adgang til å gi tilskudd – ikke lønnstilskudd – til arbeidsgiver for å bidra til norskopplæring. Jeg vil bare avslutte med å si at vi har altså til vurdering mer generelt om det er behov for egen opplæring knyttet til polakker som gruppe. Dette er en utrolig viktig ressurs for Norge over tid. Det er ikke nødvendigvis bare snakk om den enkelte arbeidstaker, men de har med seg ektefeller, det er familier, og vi vet at vi trenger arbeidskraft i Norge i årene framover. Jeg er absolutt opptatt av dette og vurderer de ulike tiltakene som har kommet fram, som jeg selv også har lagt fram, og som vi arbeider med.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-02-03:
Jeg takker for statsrådens svar. Jeg er helt enig i 90 pst. av innlegget, som er en beskrivelse av situasjonen. Det er godt at vi er enige om det. Jeg vil legge til at den arbeidsrettede norskopplæringen også gir opplæring i norske arbeidsrettigheter og norsk arbeidskultur. Det er en viktig del for denne gruppen. Jeg tror ikke vi skal legge skjul på at også denne gruppen har vært utsatt for en del uverdige arbeidsforhold fordi de ikke har kjent til sine rettigheter. Kursene som Nav arrangerer – og det er en del av Navs plikter også – skal opplyse om rettigheter, lover og regler i norsk arbeidsliv. Derfor synes jeg dette er viktig i tillegg til språkopplæringen. Jeg er enig i at det ikke er behov for en generell norskopplæring for alle EØS-borgere, men denne gruppen er spesiell, bl.a. fordi den ikke er kompetent på de viktige språkene som fransk, tysk og engelsk, som en del nordmenn behersker. Polsk er med respekt å melde et språk som veldig få nordmenn behersker. Så deres muligheter i arbeidsmarkedet, tatt i betraktning at de er en stor gruppe, er spesielle, særlig når statsråden også nevner tyske arbeidere. Jeg er litt skuffet over at statsråden sier at hun ikke vil gjøre dette tilbudet obligatorisk. Men jeg velger å se det positive i det siste hun sa, nemlig at hun vil vurdere å gjøre tilbudet bredere. Jeg er fullstendig klar over at det får budsjettmessige konsekvenser å tilby dette tilbudet gjennom flere Nav-kontor enn i Oslo og Akershus. Men det er et behov utover Oslo og Akershus. Derfor synes jeg statsråden bør se på dette i tilknytning til revidert budsjett og/eller se på det som en mulighet for å flytte ressurser over fra ett område til et annet område, og med en arbeidsbegrunnelse, ikke ut fra rettigheter for spesielle folk eller folkegrupper, men ut fra den begrunnelse at denne gruppen har erfaring fra arbeidslivet i Norge fra før, og de er i økende grad etterspurt, mens andre ofte foretrekkes fordi de har språkkunnskaper som de polske ikke har. Så det er en veldig lav terskel for å få disse inn i arbeidsmarkedet. Derfor synes jeg at statsråden bør se på både mulighetene for å omdisponere innenfor de store summene som allerede er innenfor tiltak, og også mulighetene for å øke når flere Nav-kontor etterspør denne typen kurs. Jeg har ikke hørt noen faglig kritikk fra Nav mot den typen kurs, for de er arbeidsmotiverende og suksessprosenten er meget høy.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-02-03:
Det har i den senere tid vært mye diskusjon om den såkalt nordiske velferdsmodellen, av og til også benevnt som den norske – men når vi er i utlandet, pleier vi iallfall å snakke om den nordiske, noe jeg er enig i. Jeg er opptatt av å gjøre god integrering av arbeidsinnvandrere også til en side ved den nordiske velferdsmodellen. Det er land i verden som har klart integrering bedre enn vi har gjort det i Norden så langt – jeg tenker f.eks. på land som Australia og New Zealand, med store innvandrergrupper. Så vi har noe å lære, men vi er på god vei. Dette er bare en flik av denne problemstillingen, men jeg håper at statsråden deler denne ambisjon om at også arbeidslinja må være det som slår igjennom her, for det er det bred politisk enighet om i Stortinget. Da vil jeg oppfordre statsråden til, når hun sier at hun har dette til vurdering, ikke å bruke for lang tid på denne vurderingen, og å se både på de budsjettmessige muligheter som gir seg i revidert budsjett, og på de mulighetene som gir seg ved ompostering – eller omgruppering – av tiltaksressursene. Statsråden nevnte i sitt første innlegg også at arbeidsgiver har et ansvar. Ja, jeg er enig i at det kan være en mulighet, men da skal man være klar over at en del store arbeidsgivere – konserner – driver dette arbeidet allerede i dag for egen regning og med stort hell. Jeg vet at bl.a. kjeder som Bunnpris og IKEA har drevet rekruttering til sine virksomheter gjennom å tilby slike kurs og senere ansettelse. Det er de meget fornøyd med, men man kan ikke satse bare på arbeidsgivere, for da treffer man bare de store i arbeidslivet. De tusenvis av småbedrifter vil ikke ha ressurser til å gå inn på dette opplegget. Men statsråden kunne jo vurdere om hun, som et ledd i å se på en fornuftig utnyttelse av ressursene, kunne gi et tilskudd til arbeidsgivere som selv eller i samarbeid med andre ville arrangere kurs, slik at det ikke bare ble et Nav-ansvar – f.eks. der hvor forholdene ikke er så store og så omfattende som de er Oslo og Akershus. Men det er godt dokumentert at det er et behov utover Oslo og Akershus også for denne type arbeidsmarkedstiltak, språkopplæring med en arbeidsprofil, hvor målet er gjennom språkopplæring og annen form for opplæring å gjøre vedkommende bedre skikket til å få jobb – og det meget raskt. Det er et behov, som også siste taler nevnte, langt utover Oslo og Akershus, for dette.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2011-02-03:
Takk til interpellanten for at han tek opp eit viktig tema. Eg trur nok at vi kan vera svært så einige om at språk er viktig. Språk er «nøkkelen» for å delta i arbeidslivet og for å skapa gode sosiale relasjonar både utanfor og i arbeidslivet. At ein arbeidstakar lærer seg språk, er eit vera eller ikkje vera, ikkje berre i arbeidslivet, men også om ein skal ta del i samfunnet generelt. Vi har nok av motsette bevis på at manglande språkkunnskap utestengjer mange frå å delta nettopp i arbeidslivet. Som ein veit, er det å kunna kommunisera på språket i det landet ein kjem til, ein fellesnemnar for å bli godt integrert, samtidig som ein føler meistringsevne gjennom det å gjera seg forstått. Arbeidsgjevar må vera delaktig i å leggja til rette for at språk er nødvendig i tilknyting til tilsetjingar av så vel polsk som annan utanlandsk arbeidskraft. Arbeidsgivar har eit stort ansvar i det å vera sikker på at den tilsette blir forstått og kan gjera seg forstått i alle samanhengar, ikkje berre i det daglege. Det er vel nesten berre svenskar og danskar som glir rett på plass utan så mykje påfyll av språkundervising, noko som kanskje også gjer at arbeidsinnvandringa frå Sverige er stor, og at det derfor verkar lettare for denne gruppa enn for andre. Innanfor enkelte område kan det å ikkje kunna språket nesten handla om liv og død, for å setja det litt på spissen. Her handlar det om å kvalitetssikra det arbeidet som skal utførast, og i forhold til kva som skal utførast. Innanfor fleire yrkesgrupper er det særdeles viktig med gode språkkunnskapar på grunn av tryggleiken på arbeidsplassen. Det har bl.a. i helsevesenet oppstått alvorlege situasjonar som kunne ha vore unngått dersom ein hadde kunna språket. Ifølgje Helsetilsynet er det ein auke i slike saker, der ein ser at kommunikasjon mellom aktørar og pasientar får fatale konsekvensar. Det same gjeld på byggjeplassar der det er mange polske arbeidarar. Dette må ein få gjort noko med. Språkopplæring må få eit endå større fokus. Det er avgjerande at ikkje berre Nav er med som drivkraft i dette; også andre aktørar må på bana. I dag arrangerer kommunane norskkurs, men desse er ikkje gratis for borgarar av EU og EØS, og då spørst det kor mange arbeidsgivarar som vel å betala for dette. Då tilset ein dei som slepp kurs framfor andre som eigentleg skulle hatt ei moglegheit på bakgrunn av kvalifikasjonar. Ein må kanskje sjå på dette regelverket og opna desse tilboda meir opp, slik at dei blir meir ettertrakta både for arbeidsgivarar og for arbeidstakarar. Kanskje kan andre incitament koma inn i biletet for arbeidsgivarar som vil satsa på dei som er gode – og best – i den jobben dei skal ha, sjølv om språket er mangelfullt, men at ein då kan gjera noko med det utan å forfordela andre som har språket intakt, men som ikkje er kvalifiserte. Sjølvsagt skal det vera slik at ein har ansvar for eiga læring, men då må det vera moglegheit for at dette blir lett tilgjengeleg, utan for mykje byråkrati. Då er det fort gjort heller å gå til arbeidsgivarar som ikkje er seriøse og tek dette på alvor. Og det er det den enkelte og samfunnet som tapar på.