Trine Skei Grande (Venstre), 2004-11-11:
Venstre er opptatt av forskning og forskningens vilkår som et viktig ledd i å skape et bedre samfunn og økt velferd for borgerne. Det samme er Regjeringa og sikkert de fleste partier i dette hus. Av og til møter vi noen dilemmaer. En fullstendig frihet for forskningen kan støte mot viktige etiske og menneskelige hensyn. Derfor har Stortinget vedtatt lover som på noen områder regulerer forskningen. Biobankloven er en slik regulering. Så kan man under praktiseringen av slike lover og regler støte på problemstillinger som gjør at dilemmaene bør løftes fram, for å se om balansepunktet er riktig plassert mellom hensynet til forskningens frihet og framgang på den ene siden og enkeltmenneskets vern og viktige etiske hensyn på den andre. Spørsmålet som tas opp i dag, har bakgrunn i flere eksempler hvor forskning blir hemmet eller hindret fordi biobankloven, i dette tilfellet, tolkes for strengt, uten at viktige personvernhensyn tilsier en så streng fortolkning. Dette sies fra Venstre, som vel med rette må kunne sies å ha vært mer opptatt av personvern enn de fleste andre partier her på huset. Det å etablere en biobank er en omfattende, tidkrevende og kostbar prosess. Hvis det nedfelles den praksis at de som avleverer prøver til en slik bank, skriver under bare på ett forskningsprosjekt eller én bestemt sykdom som det kan forskes på, kan verdien av materialet reduseres i betydning. Forskningen taper dermed ressurser og muligheter som den kunne ha hatt med en noe mer åpen erklæring, f.eks. ved at man skriver under på at vevsmateriale eller en blodprøve kan benyttes til medisinsk forskning, ikke bare ved en spesifikk sykdom. Jeg tror tilliten til norske forskermiljøer – med rette – er stor, og vi har systemer for etisk prøving som gjør at det er liten eller ingen risiko ved en litt mindre streng praksis. I arbeidet med denne saken har vi ett eksempel som jeg velger å trekke fram spesielt. Nå har det gledelige skjedd at en klage, etter lang tids dragkamp, er imøtekommet i denne konkrete saken. Jeg håper dette kan være et tegn på den oppmyking jeg er ute etter, men jeg vil likevel nevne eksempelet. Det handler om et forskningsprosjekt ved Det medisinske fakultetet ved NTNU i Trondheim om genetisk disposisjon for svangerskapsforgifting. Prosjektet ville benytte biobanken HUNT, som har ca. 60 000 prøver fra enkeltpersoner i Trøndelag. I samtykkeerklæringen ble det brukt det generelle uttrykket «medisinsk forskning». Sosial- og helsedirektoratet avslo søknad om dispensasjon for å kunne benytte dette materialet uten å måtte spørre på nytt alle de kvinnene som har bidratt med prøver som var av interesse for prosjektet, dvs. ca. 3 000. Så ble det sagt fra den aktuelle forskeren at slikt samtykke kunne innhentes, men hun reiste også spørsmål om hvor mange ganger man skal spørre de samme menneskene om de samme prøvene, før det oppstår en tretthet og likegyldighet med hensyn til å svare på det som etter alt å dømme blir oppfattet som samme spørsmål. En slik «samtykke-tretthet» vil også kunne føre til uheldige endringer i sammensetningen av prøver som kan benyttes, uten at dette egentlig skyldes en klar vilje fra dem som har avgitt prøven. Dermed kan kvaliteten på forskningen reduseres. Datatilsynet behandlet denne saken og aksepterte et passivt samtykke, dvs. at alle skulle informeres om det nye prosjektet, og at de som aktivt bad om det, skulle tas ut. Heller ikke dette kunne direktoratet akseptere i første omgang. Så lenge det handler om medisinsk forskning ved en norsk og anerkjent institusjon og med våre systemer for etisk sikring av prosjekter, mener jeg det må være uproblematisk at prøver gitt til en biobank kan benyttes innenfor medisinsk forskning generelt, uten at en skal måtte spørre for hvert enkelt prosjekt. En slik praksis vil kunne hindre eller forsinke viktige prosjekter. I det aktuelle eksemplet har klagebehandlingen tatt halvannet år. Underveis mistet man en stipendiat og fikk problemer i forhold til internasjonalt samarbeid om forskningen på feltet. Mange forskere vil kunne gi opp og bruke tiden på andre ting dersom de skal måtte vente så lenge eller bruke store ressurser på å innhente nye samtykker. Som nevnt i interpellasjonen er jeg kjent med at et statlig utvalg, Nylenna-utvalget, er i ferd med å evaluere biobankloven og bioteknologiloven, med en snarlig innstilling. Det vil likevel være viktig å høre helseministerens prinsipielle syn på denne problemstillingen, slik at det forhåpentligvis kan gis et signal om en noe mer lempelig praksis, til fordel for både forskere, samfunnet og enkeltmennesker.