Abid Raja (Venstre), 2009-12-01:
Det er stor enighet om at sykefraværet i Norge er høyt. Det er derfor en viktig diskusjon som interpellanten tar opp i dag. Alle har et ansvar for egen helse, og alle som er i stand til det, skal jobbe. Det er en viktig del av samfunnskontrakten vi alle har – det er en del av samfunnspakten. Ytelser ved sykdom bør være rause, men av og til trenger vi kanskje en liten oppstrammer. Er du frisk, skal du i utgangspunktet jobbe! Sykefraværet er høyt i geografiske områder der arbeidsplasser blir lagt ned. Flere steder tyder det på at folk blir sykmeldt fordi det ikke finnes arbeidsmuligheter for dem. Det er rart at vi i Norge ikke i større grad er villige til å flytte dit hvor det er arbeid. Kanskje bør det legges bedre til rette for at arbeidstagerne ser det som hensiktsmessig å flytte på seg? Helse- og omsorgssektoren er det området hvor sykefraværet er høyest. 9,5 pst. er høyt, men det har, etter Venstres mening, i for liten grad vært fokusert på årsakene. Det er i helse- og omsorgssektoren at løftene er tyngst, det er der vi er mest avhengig av arbeidskraft i framtiden, og det er der folk forsvinner tidligst ut av arbeidslivet. Derfor har Venstre foreslått en større satsning på arbeidskraftbesparende teknologi. Vi synes også alle former for fleksible turnuser er positivt, f.eks. har man i Bergen tatt i bruk såkalte oljeplattformskift med 12 timers vakter i korte perioder, med mye fri etterpå. Alle parter synes å være fornøyde. IA-avtalen markerer trepartssamarbeidet, men ikke alle arbeidsgivere tar et godt nok ansvar for arbeidsmiljøet. Konflikter på arbeidsplassen er ganske vanlig, ofte med sykmeldinger som resultat. Det er på grensen til misbruk å bruke sykmeldinger når en ikke takler konflikter på jobben. Det finnes mange dårlige ledere rundt om i Norge. Her har dessverre det offentlige mye å rydde opp i. Men det er kanskje også slik at vi nordmenn takler konflikter dårlig, kanskje er vi et konfliktsky folkeslag. Vi vil heller sykmelde oss når konflikten først er ute, enn å møte og takle konflikten. Men dette må ses i sammenheng med de mange rapporter om dårlig arbeidsmiljø, trakassering og ledere som ikke sørger for å rydde opp, ofte med langtidssykmeldinger som resultat. Her er dessverre det offentlige en versting. Mange ledere i det offentlige blir aldri målt på arbeidsmiljø, og arbeidsmiljøundersøkelser blir dessverre satt i gang først når det ikke lenger er mulig å skjule misnøyen. Her er det en lang vei å gå, og stat og kommune har noe å lære av andelen flinke aktører i det private næringsliv. Her synes jeg interpellanten fra Høyre hadde mange gode poenger. Tilrettelagt arbeid vil ha mye å si for at grupper som i dag har lett for å bli 100 pst. sykmeldte, kan være i delvis arbeid. Vi vet at jo lenger man er borte fra jobb, jo vanskeligere er det å komme tilbake. I dag skriver Kristin Clemet i Aftenposten at 20 pst. av alle i arbeidsfør alder ikke er i arbeid. Vi må ikke sende signaler om at staten er alternativet du kan belage deg på, lene deg på, og som alltid vil kausjonere deg ut. Borgerne må selv ta ansvar for framtidens velferdssamfunn. Å legge opp til spesialistvurdering etter f.eks. seks måneders sykmelding er tilsynelatende en god idé, men kan fort føre til overforbruk av spesialisthelsetjenester og enda lengre køer. Vi ønsker at fastlegene skal kunne gjøre mer utstrakt bruk av skjønn. Dette forutsetter at legene også bevisstgjøres sitt ansvar. Særlig når det gjelder korttidsfraværet, klager enkelte arbeidsgivere på at en del leger ikke er flinke nok til å ta i bruk de fleksible ordningene som allerede finnes. Lettere, litt udefinerbare psykiske lidelser trenger ikke alltid ende med sykmeldinger. Det bør kanskje ikke være så lett å sykmelde seg. Det er viktig at vi ser framover i tid. Våre barn skal arve gode velferdsordninger som også skal være bærekraftige. For å få det til finnes det ikke én løsning, en «quick fix», men det finnes mange forskjellige løsninger. Dersom den såkalte helgefyllasykdommen kan reduseres ved å innføre karensdag i tråd med OECDs anbefalinger, må dette stortinget også våge å diskutere det. Vi må våge å diskutere hvorfor så mange heller havner på, eventuelt velger å havne på, offentlige ordninger i stedet for å jobbe. Syr vi kanskje puter under armene på folk? Kanskje borgerne trenger å minnes på samfunnspakten velferdsstaten er bygget på? Kanskje Stortinget trenger å revitalisere samfunnspakten for borgerne?