trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Representanten Løvik sa i sitt innlegg at han ikke følte at det hovedskillet som jeg forsøkte å trekke opp i mitt innlegg, var riktig. Han påpekte at det var et skille mellom Høyre og Fremskrittspartiet i innstillingen, og det er jeg enig i. Det er et skille mellom dem, og jeg er glad for det skillet. Men jeg vil nok hevde at hovedskillet i denne debatten går på hvor sentralt man mener morsmålsopplæringen er for norskopplæringen, og der opplever jeg at skillet i debatten går mellom regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og SV på den ene siden og Høyre og Fremskrittspartiet på den andre. Jeg er ikke enig med Høyre når de betrakter morsmål på linje med andre tiltak eller metoder for tilpasset opplæring for undervisningen. Vi mener videre at det er nødvendig med en forskriftsfestet kommunal plikt til å tilby morsmålsopplæring og kvalitetssikre denne opplæringen med læreplaner og også at en har en statlig tilskuddsordning for morsmålsopplæringen. Og det er her hovedskillet går. Disse tiltakene er begrunnet nettopp med at en ønsker å sikre morsmålsopplæringen for den enkelte for å gjøre dem bedre i stand til å lære norsk. Jeg erkjenner fullt ut at det også er forskjeller mellom Høyre og Fremskrittspartiet, men hovedskillet går ikke der. Hovedskillet går på den andre siden av Høyre, for å si det slik.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Det er en enstemmig komite som anbefaler å godkjenne EØS-komiteens beslutning om at Norge blir med i EUs femte rammeprogram for forskning og teknologisk utvikling. Dette skal derfor bli et veldig kort innlegg. Jeg har bare lyst til å vise til at Stortinget allerede 20. april 1998 vedtok at Regjeringen måtte legge til rette for norsk deltakelse i femte rammeprogram. Vedtaket skjedde før Stortinget kjente det fulle innholdet i rammeavtalen eller alle økonomiske konsekvenser. Regjeringen har for så vidt fulgt opp dette gjennom å innarbeide medlemsbidragene i budsjettet for 1999, som Stortinget også har vedtatt. Vedtaket i Stortinget skjedde på bakgrunn av den evaluering som Norges forskningsråd gjorde når det gjaldt fjerde rammeprogram. En framhevet her spesielt som positivt at den norske søknaden kom godt ut sammenliknet med andre lands prosjekter. Videre gir komiteen som begrunnelse for at den nå ønsker å godkjenne EØS-komiteens beslutning, at en videre deltakelse i forskningssamarbeidet med EU vil øke det internasjonale engasjementet innenfor både forskningsinstitusjoner og næringsliv i Norge og styrke kvaliteten på norsk forskning. Det vil også bidra til å profilere norsk forskning sterkere internasjonalt. Det norske bidraget til dette rammeprogrammet er betydelig. Det utgjør bare 1,8 pst. av programmets budsjett, men over de fire årene betyr det faktisk opp mot 2,2 milliarder kr. Det er derfor en betydelig satsing Stortinget i dag gir sin tilslutning til, og norsk forskning får nå muligheter som det gjelder å utnytte.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Jeg må innrømme at jeg for så vidt ikke er overrasket over at interpellasjonen kommer, men jeg reagerer noe på representanten Dørums forsøk på å gjøre Menighetsfakultetet til et lukket miljø med utpreget grad av selvrekruttering. Det er riktignok en privat institusjon med egne tradisjoner, men jeg tror nok at søkerne der, og også det som det er redegjort for i statsrådens svar, viser at det er mulighet for å finne meningsfeller der på tvers av det kirkelige spekter. Jeg tror egentlig representanten Norvoll satte litt ord på engasjementet, for han sa at MF representerer det gamle synet på en åpen folkekirke. Det er antakelig dette som er hovedengasjementet til Arbeiderpartiets representanter. Dette engasjementet synes å være bygd på noe sviktende premisser når det i interpellasjonsteksten trekkes fram at det ikke er en åpen konkurranse. Som det er redegjort for, fins det søknadsprosedyrer for alle stillinger unntatt direktør, rektor og professorater. Styret vedtok i 1998 at andre stillinger enn disse tre som jeg nevnte, skulle lyses ut. Dermed er det slik at stipendiatstillinger og lærerstillinger for øvrig blir utlyst. Så har skolen en egen tradisjon om kallelse ved tilsetting. Vi reagerer kanskje noe på den, for den er ikke så vanlig i formen. Men at det ikke er noen åpen konkurranse, føler jeg er et litt sviktende premiss. Det andre jeg også tror er viktig å holde fram, er at den faglige kvalitet på dem som tilsettes eller kalles, er gjenstand for god og normal vurdering etter akademisk tradisjon for vitenskapelige stillinger. Her tror jeg nok MF selv er veldig klar over at de gjør seg selv en bjørnetjeneste hvis de ikke legger avgjørende vekt på kvalitet og kompetanse. Fra Kristelig Folkeparti vil vi faktisk framheve at det må være en demokratisk rett for private institusjoner å følge sine tradisjoner, iallfall tradisjoner som bygger på at kvalitetskravene holdes, og at denne demokratiske retten til å styre seg selv ikke kommer i konflikt med muligheten for statstilskudd. Vi ønsker heller ikke å anfekte et styres ansvar og rett til å tilsette. Jeg er derimot fornøyd med statsrådens redegjørelse, hvor han sier han vil stå på prinsippene i privathøyskoleloven om tilsetting, og er enig i hans vurderinger rundt det.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Jeg er glad for den oppmerksomhet som nå rettes mot ungdomstrinnet gjennom denne interpellasjonsdebatten. Ungdomstrinnet preges av overgangen fra barnetrinnet til de voksnes læringsarena, med deres to tradisjoner: akademisk og yrkesrettet utdanning. Debatten om både Reform 94 og Reform 97 hadde andre nivåer enn ungdomstrinnet i fokus, men begge hadde konsekvenser for det trinnet også. Interpellanten, representanten Reikvam, er opptatt av å styrke forsøksvirksomheten i skolen. Vi trenger utviklingsarbeid. Det skjer mye spennende allerede, men det handler mest om å tilrettelegge for lokalt utviklingsarbeid, gi den enkelte skoleleder og lærer selvtillit til å jobbe med arbeidsformene og læringsmiljøene. Jeg er helt enig i representanten Reikvams beskrivelse av mulighetene og potensialet som ligger i læreplanen. Det handler om å ta den i bruk. Kristelig Folkeparti mener at det faktisk er behov for en ny giv for ungdomstrinnet. Vi trenger rapportering om situasjonen, men vel så mye praktiske tiltak. Vi kommer ikke forbi en debatt om ressursinnsatsen på ungdomstrinnet, og det er en debatt vi kommer tilbake til i budsjettprosessene framover. Men i hovedfokuset på ungdomstrinnet må elevene være. Utfordringen er: Hvordan kan ungdom få den kompetanse, motivasjon og kunnskap de trenger for å takle sin situasjon? Hvordan kan de få den kunnskap de trenger i et livslangt læringsperspektiv? Spørsmålet blir: Hvordan må ungdomsskolen forandres for å bidra til det? La meg peke på noen konkrete tiltak. Vi må gi lærerne selvtillit. Det handler om etterutdanning og tillit. Etterutdanning må ikke bare fokusere på fag og emner, men vel så mye på pedagogikken, de nye arbeidsformene og den nye lærerrollen. Vi må ha en lokal forankring av utviklingsarbeidet. Læringsmiljøet vokser ut av klasserommet i vår tid, og det gjelder å bruke nærmiljøet som læringsressurs. Dermed må også de viktigste aktørene i nærmiljøet trekkes med i utviklingen av skolen og skolens innhold. Vi må fokusere på aktiv læring ved å bruke mulighetene i læreplanen. Ved å tenke på entreprenørskap som danningsmål for skolens virksomhet kan vi få en ny balanse mellom teori og praksis og stimulere til kreativitet og ansvar. Vi må ta konsekvensen av den nye lærerrollen. Fra å være underviser til mer å bli veileder åpnes nye muligheter for samspill med eleven for å gjøre eleven til den aktivt oppsøkende i forhold til læringsprosessen. Jeg er glad for interpellasjonen. Vi trenger å føre debatten videre, fordi det handler om den nye ungdomsskolen. Og jeg tror vi får nye anledninger til å ta opp dette, i og med at vi får meldinger framover, bl.a. om det nasjonale vurderingssystemet – det gjør at vi kommer tilbake til disse spørsmålene ganske raskt.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Når det gjelder forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, vil jeg, på bakgrunn av den stemmeforklaring Petter Løvik nå kom med på vegne av Høyre, også kunne støtte forslaget og vil anbefale sentrumspartienes representante å stemme for det. Når det gjelder forslag nr. 2, har representanten Reikvam endret ordlyden, og da kan også sentrumspartiene støtte det forslaget. Forslagene nr. 3 og 4 hadde vi også ønsket kunne blitt omgjort til oversendelsesforslag. Det har ikke forslagsstilleren ønsket, og da vil jeg anbefale sentrumspartiene å stemme imot de forslagene. Det samme gjelder forslag nr. 7.
Sigmund Kroslid (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Representanten Reikvam er, som oss alle, opptatt av at ungdomstrinnet i vårt skoleverk skal komme i fokus og få en god og positiv utvikling. Det er en kjensgjerning at midt oppe i Reform 97, med hovedfokusering på 6-åringene, ble ungdomstrinnet noe satt tilbake og kom ikke nok på dagsordenen. Nå tror jeg slett ikke at ungdomstrinnet i vår skole har gått i vinterdvale ute i kommunene. Jeg kjenner til mange aktive engasjement nettopp for ungdomstrinnet. Fra egen kommune har jeg lyst til å nevne et prosjekt som spesielt fokuserer på IT-satsing, der både elever og lærere inntok en aktiv rolle i forhold til et prosjekt om barnehager i vår kommune og en IT-presentasjon i den forbindelse. IT-satsingen førte videre til at det ble lagt opp til bygging av datautstyr og forståelse for delene i datamaskinen. Sammen med den videregående skolen er det nå etablert et prosjekt for nettopp å utvikle disse tankene videre. Det jeg prøver å peke på, er at gode forsøk som kommer fra grasrota, vanligvis fungerer godt. Dette gjøres innenfor dagens rammer og intensjoner i læreplanen, som er basert på kreativitet blant lærere og interesse skapt blant elevene. Jeg tror nemlig at dagens læreplan, som understreker viktigheten av praktiske og kreative arbeidsmåter, vil gi et godt rom for en positiv utvikling i ungdomstrinnet. Imidlertid må jeg, som vararepresentant og ordfører, også si at iveren fra denne sal etter å få i gang reformer og forsøk kanskje må stå noe mer i stil til hva den enkelte kommune er i stand til å følge opp. Stimuleringstiltak er bra, men når gulrøttene er så godt innpakket at man knapt nok kan kjenne lukten av dem, langt mindre spise dem, blir det komplisert. Jeg tror derfor at representanten Reikvams forslag ville ha fått en langt bedre skjebne hvis de hadde blitt oversendt, og at komiteen slik sett skulle kunne ha mulighet til å gå inn i en mer dyptgripende debatt nettopp for å sikre ungdomstrinnet i skoleverket en god framtid.
Petter Løvik (Høyre), 1999-03-16:
Eg vil begynne med å framføre ei takk til representanten Rune Kristiansen, som eg forstod i alle fall i denne saka snakka på vegner av eit samla parti då han sa at dei frå det haldet ser visse skilje mellom oss og Framstegspartiet. Eg håpar også at han ser skiljet den andre vegen, og det trur eg representanten gjer. Rune Kristiansen nemnde spesielt Oslo, og Oslo er heilt spesiell når det gjeld problemstillingane omkring morsmålsopplæring. Det er veldig gledeleg – og det har vore med og påverka Høgre sitt syn i sterk grad – at ei såpass stor blokk i Oslo bystyre står samla om den endringa og det opplegget som no er gjennomført. Det er ei endring heilt i tråd med vårt ønske, nemelig ei meir målretta haldning til dette – ikkje å spreie dette utover nesten utan mål og meining ved å seie at det skal vere så og så store prosentar i forhold til eit eller anna, men at ein går inn og ser på det enkelte tilfellet. Eg føler ikkje at komiteen og det som er framlagt for Stortinget i dag, fullt ut tek høgde for dei erfaringane som Oslo har gjort, for eg føler at vi burde gått endå lenger i den retninga Høgre har peikt på. Dette er kostbart, og det vil bli kostbart. Men det er ei mindre kostbar ordning enn den som Oslo kommune tidlegare har prøvd, og ei mindre kostbar ordning i det lange løp enn det som fleitalet i dag seier. Vi vil vekk frå dei øyremerkte tilskota, men det er klart at vi er nøydde til i rammeoverføringane å ta høgde for at ein del kommunar har heilt spesielle problem, som f.eks. Oslo kommune, som representanten Rune Kristiansen nemnde. Så når vi vil vekk frå øyremerkte tilskot, betyr ikkje det at vi ikkje vil ta omsyn til spesielle problem i enkelte kommunar via rammetilskotet.
Petter Løvik (Høyre), 1999-03-16:
Eg har også i tidlegare replikkordskifte gitt representanten Knudsen ros og råd i den vidare lesing av Høgre sitt program. Men dersom eg skal vere så audmjuk å foreslå at representanten Ulf Erik Knudsen også går litt vidare med å sette seg inn i Høgre sin tankegang, burde kanskje representanten i tillegg høyre på dei innlegg som blir haldne frå Høgre her i salen. Born bør vere stolte av sin kultur, og styrking av morsmålet vil vere med på å utvikle dette, har vi sagt. Og det står vi sjølvsagt for. Men dersom representanten Knudsen høyrde etter kva eg sa i mitt første innlegg, så sa eg at i den grad dette skal inn i grunnskulen, skal det vere på linje med andre tiltak for tilpassa undervisning. Alternativet er at ein god del av elevane i norsk skule ikkje vil klare å tileigne seg kunnskapar på norsk, og at dei må få hjelpeundervisning i periodar, noko som vil lette tileigninga for vedkommande elev,og som også vil gjere det monaleg lettare å halde ein progresjon i klassen. Vi går imot statlege øyremerkte tilskot til dette. Men så langt som dette gagnar fremje av norskopplæring og andre fag, er det ein nødvendig føresetnad på linje med ein del andre problem som vi slit med. Vi må skilje mellom kva vi vil, og kva verkemiddel og kven som skal ha plikt til å gjennomføre desse tiltaka. Når det gjeld det siste som representanten Knudsen kom med, synest eg det er veldig vanskeleg å svare på det i ein replikk. Kva som vil vere mest nyttig av å ta inn kloke europearar eller dumme folk frå andre nasjonar, slik eg oppfatta spørsmålet, vil eg ikkje nedlate meg til å svare på frå denne talarstolen.
Petter Løvik (Høyre), 1999-03-16:
Det er muleg det er råd å sette fleire hovudskilje i ei sak enn det eine. Eg skal vere einig med representanten Lyngstad i at det nok går eit skilje her mellom oss og dei andre partia forutan Framstegspartiet. Det har eg òg sagt tidlegare. Men i den grad det er eit skilje, går ikkje det på eit skilje i synet på om morsmålsopplæring er viktig. Det går heller ikkje eit skilje i synet på om det å kunne sitt eige morsmål skikkeleg, har noko å seie for tileigning av norsk og andre fag seinare. Skiljet går på spørsmålet om «Morsmålsopplæring i grunnskolen», som er tittelen på meldinga vi diskuterer i dag. Det er altså grunnskulen si rolle i dette vi ser på. Vi har ikkje vore med på ein del merknader som vi synest går for langt i å vere, som eg uttrykte tidlegare, kanskje «kvelande velvilje». Vi har heller ikkje gått med på å træ eit regelverk og øyremerkte tilskot nedover kommunane på desse områda, men vi har sagt at vi meiner at morsmål er veldig viktig som ein reiskap både for å kunne tileigne seg norsk og for å kunne tileigne seg andre fag i norsk grunnskule. Det går altså ikkje på viljen verken overfor den enkelte elev eller overfor grupper, men det går på ei viss ulik oppfatning av kva som er realitetane, kva vi kan klare å gjere noko med, og korleis vi kan nå best mulege resultat med reduserte ressursar på dette området. Eg veit sjølvsagt at til slutt vil dei fleste innsjå at vi har rett i dette. Å skape forventningar utover det vi kan gjere, er å kaste folk blår i auga, og det er verken norsk skule eller den enkelte med ulike morsmål tente med.
Petter Løvik (Høyre), 1999-03-16:
Individuell rett ville gjere det umuleg å unngå å gi opplæring, det ville gjere det umuleg for kommunane å organisere seg bort frå plikta, seier representanten Reikvam. Eg tolkar det slik at det her nærast skal bli gitt ein individuell rett, slik at alle som vil, uavhengig av det behovet som måtte vere der for å tileigne seg norsk, skal ha mulegheiter til å krevje morsmålsopplæring, etter det som SV seier. Dette vil vere praktisk veldig vanskeleg å gjennomføre. Det ville koste enorme ressursar, vi ville mangle enormt med lærarkrefter til dette, og vi veit at det ville gå ut over veldig mange andre tilbod som vi i dag har for lite av i norsk skule. Då synest eg det er på sin plass å spørje representanten Reikvam: At veldig mange skal ha ein rett, eller som fleirtalet i komiteinnstillinga seier, at det her skal vere ei plikt for kommunane til å gi veldig mange tilbod, er det etter representanten si meining viktigare enn anna tilpassa opplæring, som vi veit er mangelvare i norsk skule i dag? Eg tenkjer på små problem som ein kunne avdekke med ei betre tilpassa undervisning, eg tenkjer på lese- og skrivevanskar, som fleire titusen elevar i norsk skule har i dag, og eg tenkjer på mange andre små problem som vi kunne løyse dersom vi berre hadde hatt litt fleire ressursar å sette inn. Eg synest det er grunn til å spørje representanten: Vil det vere meir ønskeleg å bruke desse knappe ressursane på å gi morsmålsopplæring, eller er representanten einig i den målrettinga som ligg i Høgre sitt opplegg?
Petter Løvik (Høyre), 1999-03-16:
Dei fleste deler den gode viljen til å få gjort noko med morsmålsopplæringa – det har vi vore inne på tidlegare i debatten. Men dei spørsmåla som eg har stilt tidlegare, og som eg har lyst til å gjenta til statsråden, er: Er det verkeleg nødvendig å forskriftsfeste dette? Har ikkje statsråden den tillita til den enkelte skulen og den enkelte kommunen at dei vil gjere det som gagnar elevane og den enkelte skulen best, uavhengig av nye statlege forskrifter? Er det verkeleg nødvendig med eigne læreplanar i dette faget? Er statsråden einig med Høgre i at morsmålsopplæring først og fremst er ein reiskap til å kunne tileigne seg norsk og andre fag i grunnskulen, eller har morsmål i grunnskulen ein eigenverdi utover dette, som det er vår rolle å prioritere framom andre tiltak? Er det slik at statsråden meiner at morsmålsopplæring for enkelte grupper er viktigare i den tilpassa undervisninga enn andre tiltak overfor grupper som vi veit har veldig store behov for å få litt ekstra hjelp på område der dei stiller svakt – det kan vere språkleg, det kan vere lese- og skrivevanskar, det kan vere andre problemfelt? Eller deler statsråden representanten Reikvams syn, at alt dette er så viktig at vi slepp å prioritere – vi må ha alt? Eg synest det siste synet er litt vanskeleg å svelgje for meg som Høgre-mann. Vi kan like det eller ikkje like det, men i skulepolitikken som på andre område er vi nøydde til å prioritere, og då må eit eller anna setjast framom eller bakom andre ting. Eg vil gjerne ha statsrådens syn på dette.
Petter Løvik (Høyre), 1999-03-16:
Eg skal ikkje legge meg borti debatten om bøtelegging i særleg grad. Men å bøtelegge utanlandske eller norske foreldre for at ungane av ein eller annan grunn har problem med norsken når dei begynner på skulen, synest eg kanskje er litt på kanten. Det som fekk meg til å be om ordet no, var tre tilhøve. Det første er noko statsråden sa i svaret sitt til Ursula Evje. Slik eg oppfatta det, sa statsråden at det å lære morsmålet metodisk i skulen og det å bruke språket er mykje viktigare enn å kunne morsmålet frå tidlegare. Eg blei litt sjokkert over at ein kan seie at det ikkje er nok med det ein kan, men måten ein har lært det på, for å få det inn systematisk – ergo at vi må ha fleire inn anten dei kan språket eller ei. Dersom eg oppfatta det rett, synest eg det var litt tvilsamt. Eg vil gjerne at statsråden utdjupar det. Eg har stilt fleire spørsmål til statsråden tidlegare i dag. Dei to viktigaste var han ikkje innom, og det forstår eg er på grunn av at han ikkje fekk tid, så eg håpar han kan få ein sjanse til. Det galdt om statsråden er samd med Høgre i at morsmålsopplæringa først og fremst er eit hjelpefag for lettare å kunne tileigne seg norsk og kunnskapar i andre fag i den norske grunnskulen. Det har litt med eit skilje i det grunnleggande synet i morsmålsopplæringa å gjere. Og i vidareføringa av det: Står morsmålet, med dei problema dette fører med seg, i ei særstilling framfor andre viktige tiltak innan tilpassa opplæring, som gjer det nødvendig med forskriftsfesting og eigne læreplanar? Etter Høgre sitt syn er det så mange andre problem som enkeltelevar slit med. Dei får ikkje den tilpassa opplæringa som dei har krav på, og som dei så absolutt burde ha hatt på andre område. Vi finn det merkeleg at ein prioriterer ei gruppe som har eit spesielt tileigningsproblem, framfor andre på den måten som fleirtalet no legg opp til. Eg vil gjerne at statsråden – dersom det er muleg –svarer rimeleg konkret også på dei to spørsmåla.
Petter Løvik (Høyre), 1999-03-16:
Representanten Norvoll gjorde dette delvis til ein debatt om private høgskular. Den debatten får vi heilt sikkert mulegheit til å komme tilbake til, men berre for å slå det heilt fast: Det er Høgre sitt syn i den saka at vi treng dei private høgskulane av veldig mange grunnar, og først og fremst som eit supplement, som eit alternativ og som ein pådyttar også for det offentlege høgskulesystemet. Der gjer dei, inkludert Menighetsfakultetet, etter vårt syn ein veldig god og samfunnsviktig jobb. Så til dei generelle problemstillingane som representanten Dørum tek opp i interpellasjonen. Menighetsfakultetet sin kallspraksis har eksistert sidan fakultetet blei etablert. Det forholdet som interpellanten tek opp, er altså ikkje nytt, og det er vanskeleg å sjå at det har skjedd noko i den seinare tida som skulle gjere det aktuelt å stille spørsmål ved om MF fyller dei krava ein med nokon grunn kan stille når det gjeld fagleg kvalitet hos lærarkreftene. Situasjonen blir derimot litt annleis når det gjeld stipendiatstillingane, oppretta og betalt av det offentlege. Eg vil minne om at dette spørsmålet var oppe under budsjettdebatten i haust, og at representanten Lønning også har teke saka opp i eit skriftleg spørsmål. Svaret på det spørsmålet var at dagens ordning med tildeling av stillingar direkte til den private høgskulen skal vere ei prøveordning inntil Stortinget har behandla forskingsmeldinga. For Høgre er det eit sjølvsagt utgangspunkt at rekrutteringsstillingar må vere gjenstand for open konkurranse, og at den søkjaren som har dei sterkaste faglege kvalifikasjonane, blir tilsett. Det er nettopp dette overordna omsynet som taler imot å ta stipendiatheimlane ut av den nasjonale potten som blir forvalta av Forskingsrådet, og i staden stille dei til disposisjon for enkelte høgskular. Særleg klart blir dette når det dreier seg om private høgskular med tilsettingsreglar som avvik frå dei offentlege institusjonane. Men på same måten som andre har vore inne på tidlegare, har eg tru på at Menighetsfakultetet også av rein eigeninteresse vil syte for at det kvalitetsstemplet vi krev, blir tilfredstilt i denne prøveperioden. Når det er sagt, vil eg berre tilføye frå Høgre si side at det at vi legg til grunn desse reglane for tilsettings- og rekrutteringsstillingar, ikkje vil seie at vi har noko behov for eller nokon grunn til å gå til frontalangrep på den praksis ein har følgt ved Menighetsfakultetet heilt sidan etableringa.
Petter Løvik (Høyre), 1999-03-16:
Det er svært viktige spørsmål interpellanten tek opp i denne saka. Ungdomsskolen er i dag flaskehalsen i det norske skolesystemet, og vi synest dette er såpass klart at vi vil støtte Arbeiderpartiets forslag om å få dette opp som ei eiga sak og få ein eigen debatt om det. Men la meg gå litt inn på ei ordveksling som representanten Reikvam og statsråd Lilletun hadde, om ein har elendige tilstandar eller ikkje i norsk skule. La meg slå fast at det blir gjort utruleg mykje godt arbeid i norsk skule i dag. Men vi skal heller ikkje underslå at for å møte framtida er det monalege forbetringar som må gjerast på mange område. For å forskottere litt av det meldinga bør innehalde: Det er nokre faktorar som er viktigare enn andre, og det er dei vi bør begynne med. Den aller viktigaste faktoren er lærarane. Vi må gi lærarane status, vi må gi lærarane ei mulegheit til å kunne utvikle seg, vi må gi dei etterutdanning, og vi må gi dei mulegheit til på individuell basis å bli påskjøna for å gjere ein ekstra innsats i skulen, slik at i alle fall ikkje den delen er noka hindring. Når representanten Reikvam snakkar om stimulering og bonus, håper eg at han også meiner at det skal kunne givast til flinke folk som gjer ein innsats utover det jamne for å hjelpe elevane våre fram til eit betre og lykkelegare liv. Eg håper eg får det stadfesta. Det andre, som heng nøye samman med dette, er den fridomen og den variasjonen som vi treng i norsk skule. Vi må sleppe fri dei kreftene som ligg i lærarkorpset vårt. Vi har i dag forskriftsfesta store delar av metoden i L97. Vi har sentrale forhandlingar som bind opp lærarane. Vi har kommunale reglar. Av 22 OECD-land er det berre Tyrkia som har mindre sjølvstyre for den enkelte skulen enn Noreg. For å halde seg litt til det som representanten Evje var inne på – ho gjekk jo til Russland, eg skal gå til Kina, utan at det er noko ideal, men det er berre for å vise kor gale det er: I Kina blir 48 pst. av avgjerdene som gjeld den enkelte skulen, tekne ved skulen, dei andre 52 pst. blir tekne av lokale og sentrale styresmakter. I Noreg er tilsvarande tal 9 pst. Og då må det her vere eit forbetringspotensial på veldig mange måtar. Representanten Reikvam var inne på einskapsskulen. Det å gi fridom til å utvikle ulike modellar er, etter mitt syn, ikkje ein trussel mot einskapsskulen. Dersom vi seier – og det trur eg er korrekt – at skulane er ulike, rektorane er ulike, lærarane og elevane er ulike, får vi ikkje eit likeverdig tilbod ved å gi eit likt, forskriftsfesta tilbod. Vi må ha tru på lærarane, på rektorane, Tenk berre kor mykje betre skule vi ville ha fått ved å sleppe lærarane og skulane fri frå den tvangstrøya dei er i i dag! Det er ressursar i søkk og kav i det norske samfunnet og i skuleverket om vi berre får dei fram, på den måten som er nemnd.
Petter Løvik (Høyre), 1999-03-16:
Eg merka meg den formaninga presidenten gav representanten Reikvam, og eg skal prøve å vere kort. Forslag nr. 1, frå Arbeidarpartiet, tilrår eg Høgre si gruppe å støtte i og med at vi har fått inntrykk av gjennom denne debatten at statsråden skal ha eit visst handlingsrom når det gjeld i kva form dette skal kome som eiga sak. Med den presiseringa og den endringa som representanten Reikvam har gjort i forslag nr. 2, kan Høgre også støtte det. Dei andre forslaga frå SV ber eg Høgre si gruppe om å gå imot. Når det gjeld forslag nr. 7, frå Benn Mikalsen på vegner av Tverrpolitisk Folkevalde, er intensjonane veldig bra, men forma slik at eg ber om at dette blir gjort om til eit oversendingsframlegg dersom det er muleg. Dersom ikkje, ber eg Høgre si gruppe å stemme mot det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Det vart i 1997 utbetalt tilskott til særskild norskopplæring og morsmålsopplæring for ca. 450 mill. kr. Om lag to tredjedelar gjekk til tilpassa norskopplæring og ein tredjedel til morsmålsopplæring. Det er presentert i meldinga. Framstegspartiet foreslo i debatten om budsjettet for 1999 å fjerne morsmålsopplæringa frå hausten 1999. Det utgjorde etter deira utrekninger 94 mill. kr, noko som kan verke som eit rimeleg bra overslag. Reduksjonen i budsjettforliket på 20 mill. kr er bl.a. eit resultat av forventa forbruk i 1998. Tilskottet for 1999 er såleis på 609 mill. kr. Midlane til norskopplæring skal gå til dekking av utgiftene til norsk som andrespråk og til anna særskilt tilrettelagd norskopplæring. Derfor er det i det heile ikkje slik at det forliket gav dårlegare eller mindre tilbod til somme elevar i grunnskulen. Det det dreier seg om, er at ei regelstyrt ordning vart korrigert i forhold til forbruket som hadde lege føre året før. Derfor kan eg garantere representanten Konglevoll at Regjeringa vil stå som garantist for meldinga slik den er fremma for Stortinget. Regjeringa er svært takknemleg og glad for at Stortinget så breitt sluttar opp om intensjonane i meldinga, og det vil frå Regjeringa si side ikkje verte lagt opp til å kutte når det gjeld realitetane i undervisninga, men ei regelstyrt ordning må sjølvsagt tilpassast det forbruket som ligg føre.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Av og til bruker politikarar svulstige ord. Eg er ikkje einig med representanten Løvik i at det har vore brukt mykje av det korkje i meldinga eller i debatten her i dag. Faktisk har ein vore monaleg audmjuk i forhold til eit vanskeleg problemfelt, som ein søkjer å finne gode løysingar for. Det som eg òg vil seie, er at Høgre og Framstegspartiet har fått gjennomslag på eitt punkt, og det er at vi har stramma opp og teke vekk ein del ordningar som har vore unødvendige – der dei som kan godt norsk, har fått morsmålsopplæring som på ein måte har vore med på å skape dårlege haldningar til morsmålsopplæringa generelt. Det synest eg at ein skulle merke seg. Derimot har vi funne at det er viktig at vi sikrar eit minstetilbod. Derfor er det at vi i samsvar med alle faglege tilrådingar – i hovudsak alle faglege tilrådingar, det er litt ulike syn – har funne det nødvendig å forskriftsfeste. Dokumentasjonen i meldinga viser veldig godt at morsmålsopplæring gjev auka utbytte når det gjeld norskkunnskap, og Høgre og Regjeringa er jo samde om at norskkunnskap eigentleg er grunnlaget for å klare seg i samfunnet. Då kan ein alltid diskutere kva ein må ha av sentrale føringar, og kva som skal vere lokal handlingsfridom i forhold til det. Eg skal ikkje seie at vi alltid finn den rette streken. Men når det gjeld desse gruppene, som er av dei som slit mest for å klare seg i norsk skule, er Regjeringa tilhengar av at vi skal sikre tilbodet, slik som vi har gjort her, via ei kommunal plikt. Samstundes har vi lagt opp til fleksible løysingar som det er mitt inntrykk at kommunane meiner dei kan leve godt med.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Når det gjeld dei innvandrarane som er her, og som kan sitt eige morsmål, men ikkje norsk, er det eit eksempel på at morsmålet ikkje fungerer. Forskjellen her er at når ein har ei metodisk morsmålsopplæring der ein lærer omgrepsbruk, omgrepsutvikling og formuleringsevne, korleis ein skal bruke språket i ein skulesamanheng, så gir det eit heilt anna læringsutbytte. Igjen vil eg minne om kva enkelte andre har sagt i debatten, at det i meldinga denne gongen er referert til at det er dokumentert ganske mykje gjennom omfattande internasjonal forsking, at det at ein har hatt opplæring på morsmålet sitt gir eit auka utbytte i det nasjonale språket. Så her må eg nok seie at eg skulle ynskt at ein ikkje oversåg det som er så godt dokumentert, men at ein i så fall peikte på kva som er gale med dokumentasjonane, og det har eg ikkje høyrt enno. Når det gjeld det representanten Evje seier om øyremerking i forhold til grendeskulane, så har eg ikkje registrert at Framstegspartiet generelt har gått inn for å oppheve inntektssystemet med overføring til kommunane slik som det er i dag, men at ein i enkelttilfelle har vore villig til å fråvike det. Det vi gjer her, er å innføre ei plikt for kommunane til å gje tilbod om morsmålsopplæring slik at innvandrarane skal få betre utbytte av norskundervisninga, sjølv om det òg har ein eigenverdi. Det er forskjell på å gje direkte øyremerkte tilskot som overprøver kommunane sine vedtak når det gjeld skulestruktur. Det er leitt at grendeskular vert nedlagde, men samstundes vil eg ikkje ta frå kommunane retten til å ta den endelege avgjerda, men eg ynskjer å endre kriteria slik at det ikkje skal verte for freistande å leggje ned grendeskular.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Det er leitt at ein god del barn begynner på skulen utan å kunne norsk. Det er behov for eit betre samarbeid mellom styresmakter og foreldre for å betre den situasjonen. Derfor er det òg m.a. sett i gang språkundervisning i tilknyting til eit barnehageprosjekt som vi ventar spent på resultatet av. Men det eg sa, og som eg står ved, når det gjeld dokumentasjon, er nokså mykje i samsvar med det representanten Reikvam sa no. Sjølvsagt kan vi framskaffe alle dei rapportane som det er sitert delar av i stortingsmeldinga. Det er ei heilskapleg språkopplæring som òg gjev eit betre utbyte i norsk. Sjølvsagt kan representanten Carl I. Hagen og Framstegspartiet vere ueinige i den forskinga – og det finst enkelte eksempel på forskarar og det finst enkelte eksempel på folk frå det miljøet som meiner det same som Framstegspartiet – men langt det store fleirtalet seier at morsmålsundervisninga er eit viktig grunnlag for betre norskopplæring. Derfor burde det vere ei felles interesse for oss. Så til dette med at den plikta foreldre skal ha til å lære barna norsk, bør utløyse bøter: Det finst i dag etter opplæringslova eitt grunnlag for å bøteleggje foreldre i grunnskulen, og det er når foreldre held barna borte frå obligatorisk grunnskuleopplæring. Det har aldri tidlegare vore framlegg om at barnevernet skal kunne påleggje bøter fordi ein ikkje hadde lært nok i høve til andre område. Det er det som er det spesielt nye, som er det overraskande, og som er det skuffande. Eg meiner at her går Framstegspartiet eit steg mot å stigmatisere foreldre frå innvandrarmiljø på ein måte som ein ikkje stigmatiserer norske foreldre. Når det ligg føre ein god dokumentasjon, og både Framstegspartiet og fleirtalet her er samde om at norsk er det beste grunnlaget, burde dette vere ein skindebatt, og då lurer eg på om det er andre årsaker enn ynsket om at elevane skal lære godt norsk som ligg til grunn for denne debatten.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Fyrst til Petter Løvik: Det var ei heilheitleg språkopplæring eg snakka om, det var det som var mitt poeng. Så spør Løvik om det er verktøyfag eller eit eige fag. Det er primært eit verktøyfag i forhold til norsk, men eg viser til kva også Høgre har vore med og sagt i komiteen om eigenverdien av morsmål i høve til identitet og anna utvikling. Det meiner eg òg, som tillegg – men det er altså eit verktøyfag. Er morsmålsopplæring viktigast, spurde så Løvik om. Nei, det er ikkje viktigast, men det er så viktig at det er grunn til å sikre det for at ein skal få god norskopplæring. Og det er det, om det altså er behov for det eller ikkje, eg har oppfatta som om usemja i forhold til Høgre går på. Så seier representanten Carl I. Hagen at i realiteten er morsmålsopplæringa ein total fiasko sidan det er mange foreldre som ikkje har lært barna norsk. Det kan vi ikkje seie. Vi har ikkje grunnlag for å seie at det er ein total fiasko. Eg erkjenner, og eg sa – og eg har oppfatta det slik at fleirtalet meiner det same – at det er mange foreldre som slit med norsken og ikkje har klart å lære barna norsk før dei begynner på skulen. Derfor har vi sett inn m.a. barnehagetiltak, og vi prøver ut andre ting. Det er ikkje snakk om ein total fiasko, men det er eit problem – det erkjenner vi. Representanten Hagen seier at då må vi bruke barnevernet, som vi gjer elles. Kva er realiteten? Når det gjeld mange familiar – vanlege norske familiar – som slit med eit eller anna problem, set ein inn førebyggjande tiltak i forhold til barnevernet. Men eg ber representanten Carl I. Hagen fortelje meg om ein nokon gong har foreslått at ein skal bøteleggje dersom tiltaka ikkje vert gjennomførte. Det har ikkje vore foreslått. Det er der det vert innført noko heilt nytt. Eg håpar at representanten Hagen ryddar opp i dette og seier at ein ikkje hadde tenkt det slik, at det er ei misforståing. Så vil eg i forhold til representanten Ursula Evje seie meg lei for at eg sa det eg gjorde om rammeoverføring. For det er sjølvsagt heilt rett, som ho seier, at ein tenkjer stykkpris. I forhold til skuleutvikling er det mange ting å seie om det, men det er ikkje mogleg på 30 sekund. Men eg sa feil der, og det er eg lei for. Men så heilt til slutt: Representanten Carl I. Hagen sa: som statsråden «later som». Eg ber representanten Hagen vurdere om det er lurt å la det verte ståande, om han verkeleg meiner det slik. For meg er det viktig at alle lærer norsk. Eg trur òg at det er viktig for representanten Hagen. Vi er skrikande usamde om ein del av verkemidla, men han må ikkje seie at eg «later som». Eg meiner det iallfall.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
No tykkjer ikkje eg generelt at det er mangel på problematisering som er vårt hovudproblem, men eg skal gje representanten Reikvam rett i at i førre runden, då vi vedtok det fjerde rammeprogrammet, var det betydeleg uro i ein del av dei norske forskingsmiljøa, for ein var redd at det skulle gå ut over den norske forskinga, og ein var i tvil om ein kom til å få sin del. Oppsummeringa i evalueringa viser for det fyrste at det er ikkje berre dei tunge miljøa. Eg kan nemne at f.eks. dei regionale forskingsstiftelsane – det gjeld fleire av dei – har vore tungt inne. Det som ein òg opplever her, er at ein faktisk på denne måten ikkje berre får igjen det same beløpet, men ein kjem nær forskingsfronten. Og det å liggje nær den europeiske forskingsfronten er grunnleggjande for norsk forsking. Eg vil berre seie det slik at eg er glad for at Regjeringa og Stortinget deler det synet at vi skal gå med i det femte rammeprogrammet, og at det er viktig for oss å vere ein tung aktør i det internasjonale forskingsmiljøet. Så må vi kvar på vår plass hjelpe til slik at det er optimismen til Regjeringa, og ikkje pessimismen til representanten Reikvam og SV, som slår igjennom.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Eg reknar med at representanten Dørum er einig i at eg skal forvalte Menighetsfakultetet i forhold til den lova det er godkjent etter, nemleg lov om private høgskular. Eg prøvde å gjere greie for kva for krav den lova stilte. Når det gjeld den praksisen ein har ved Menighetsfakultetet, vil eg gjenta det eg sa i det fyrste innlegget mitt. Det er mogleg eg ikkje fekk det tydeleg nok fram. Eg sa at Det teologiske Menighetsfakultet likevel har valt å lage interne reglar med ein demokratisk intern prosess som langt på veg svarar til dei krav som vert stilte i lov om statens tenestemenn. Prosedyren har til vanleg fylgjande element: utlysingregistrering av søknader og utarbeiding av søkjarlisterfagleg vurdering og tilråding frå fagseksjonenForskingsutvalet ved MF, som er representativt samansett, og som også har med ein studentrepresentant, gjev si vurdering og tilråding til dekanus.Lærarrådet gjer si vurdering og tilråding etter framlegg frå dekanus.Dekanus/direktør/personalsjef gjennomfører søkjarsamtalene, men studentrepresentanten deltek i samtalene.Direktøren utarbeider ei vurdering og tilråding til styret.Styret fattar vedtak om kalling på grunnlag av framlagde vurderingar og tilrådingar, etter den prosedyren som eg har gjort greie for. Regelen er at ledige stillingar til vanleg skal lysast ut, men unnatekne er stillingar som professor, rektor og direktør. Det er styret som gjer vedtak om kalling utan utlysing skal nyttast for andre stillingar. Når ein lyser ut ei stilling der styret vil tilsetje ved kalling, skal dette gå fram av utlysingsteksten. Altså: Regelen er at det er ein heilt normal prosedyre, slik det er i statlege institusjonar. Det er altså ein prosedyre som går utover det som norsk lov set som krav, og eg ser ikkje nokon grunn til at ein ved lov skal påleggje ein privat institusjon det ein har som praksis i offentlege institusjonar. Grunnen til at det er BI og MF som har fått moglegheita for stipendiatar, er at det er dei to institusjonane som er godkjende for eiga doktorgradsutdanning, altså vitskapeleg godkjenning heilt til topps. Den vitskapelege kvaliteten har ein aldri tvilt på, og ut frå det meiner eg at det ikkje er påvist noko som er feil i denne saka.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Fyrst vil eg rette opp ein openberr feil frå representanten Norvoll, som sa det hadde vore vanskeleg å få statsråden med på å godkjenne meir enn ti vekttal i oppdragsundervisning. Sanninga er at medan det under den førre regjeringa ikkje var mogleg å få endra det, foreslo eg for Stortinget fyrste gongen eg hadde anledning til det, at det skulle auke til 30 vekttal, akkurat for å skape fleksibilitet i dei offentlege institusjonane. Det er ikkje rett det som representanten Norvoll sa i forhold til det. Elles føler eg at det er ein viss overtone heile tida både frå interpellanten og frå representanten Norvoll – ein omkamp om private høgskular og eit forsøk på å gjere dei private høgskulane lik dei offentlege. Eg trur at vi treng dei private som eit supplement, og då må vi òg akseptera at dei har andre styringsordningar. Men sjølvsagt skal dei fylgje norsk lov. Både arbeidsmiljølova og anna lovgjeving skal sjølvsagt praktiserast. Eg synest det er bra at Menighetsfakultetet har gjennomført eit system som er temmeleg likt det som det offentlege praktiserer. Eg er samd med representanten Evje og andre som har vore inne på at det må vere kvaliteten som heile tida er prøvesteinen i forhold til dette. Det er det som er grunnlaget for eksamensretten, og i dette tilfellet grunnlaget for doktorgradsretten. Det er klart at ein òg må akseptere jamleg prøving i forhold til kvaliteten. Så har eg merka meg det fleire har sagt i forhold til stipendiatstillingar, at dei sjølvsagt ut frå 100 pst. offentleg finansiering må handsamast på ein spesiell måte i den forsøksperioden vi er i no. Eg har i løpet av debatten forsikra meg om to ting. Det eine er at institusjonen utlyser alle stillingar ikkje bare internt, men òg eksternt, så nær som dei tre eg nemnde i innlegget mitt. Det andre er at ein har den praksisen i forhold til stipendiatstillingane som her er etterlyst. Då vil eg sjølvsagt fylgje med på at det også vert praktisert heilt i mål og ikkje berre no undervegs. Vi vil få høve til å kome attende til dette. Eg meiner at det Stortinget gav si tilslutning til, at det òg skal vere mogleg for private institusjonar å få denne utviklingsmoglegheita, er ei god ordning.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Eg har full respekt for at representanten Reikvam synest det er greitt å få vurdert desse forslaga, men eg ber han i eit seinare innlegg samtidig å gje handlingsrom i forhold til at dette òg skal vurderast i tilknyting til tiltak som vert føreslegne i den meldinga som kjem, slik at vi får ein konstruktiv og brei debatt. Det er jo litt lite, etter ein så kort debatt, å ha ei veldig omfattande utdjuping av forslaga på. På eitt punkt føler eg vel òg eit behov for ei viss oppklaring, og det er i høve til forslaget om spesialundervisning. Eg forstår intensjonane i representanten Reikvams framlegg. Men realiteten er jo at det er faglege vurderingar og enkeltvedtak i kommunane som utløyser pengar i kommunane. Det er ikkje ei statleg øyremerkt løyving, det er alle enkeltvedtaka lokalt som utløyser midlar. Og eg trur at hadde ein teke summen av dei midlane og sett inn i klassen, så hadde heile klassen fått ein mykje betre situasjon. Eg trur det er det som er representanten Reikvams intensjon. Men her ser det ut som det er ei statleg løyving, og det er det ikkje. Elles vil eg vise til det eg sa i innlegget mitt. Eg synest det er veldig viktig at debatten om ungdomsskulen kjem. Eg synest det er viktig at komiteen og Stortinget verkeleg er offensive når det gjeld å diskutere ein utdanningspolitikk inn i eit nytt årtusen. Samstundes er eg veldig oppteken av at forsøka må få lov til å gro fram lokalt. Det var positive ting med det gamle Forsøksrådet, men det var òg mange ting som aldri fekk fotfeste ute. Ved å ha reist mykje – og det veit eg at òg mange av representantane har gjort – har eg funne svært mange gode forsøk og idear til forsøk. Eg trur at å leggje til rette og verte fødselshjelparar for dei på ein måte er det viktige. Derfor er det viktig at det ikkje er det gamle Forsøksrådet vi kjem opp igjen med, men at det er eit utviklingsarbeid som hjelper dei lokale forsøka fram, for ein betre skule.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Det er klart at det er kvar og ein sitt privilegium å vere skuffa eller oppløfta. Eg sat og høyrde på debatten og tenkte at det vart stort gjennomslag for representanten Reikvam, og at det var eit passande tidspunkt interpellasjonen kom på. Eigentleg har han lagt grunnlaget for ein god debatt når vi kjem med stortingsmeldinga. Det er klart at det òg kjem til å verte lagt spor som vi må fylgje vidare opp i departementet. Så eg sat og høyrde dette på ein heilt annan måte enn representanten Reikvam, men, som sagt, det er kvar og ein sitt privilegium å tolke debatten. Eg trur at representanten Reikvam i og for seg ikkje har noko imot at eg tolkar det slik at det har kome ganske mange signal her i dag som det er grunn til både for komiteen, Stortinget og meg sjølv å fylgje opp vidare. Eg har òg registrert at det er mange som ynskjer ei tilstandsvurdering. Sjølvsagt har eg ikkje noko imot å seie meg samd i at det er viktig. Vi får ein fyrste runde med tilstandsvurdering allereie fredag. Det vil skje ei behandling av den og ei vidare oppfølging og kome eit oppdrag til departementet på grunnlag av den. Eg håpar difor at det går an på ein måte å tolke det utolmodet som kjem fram i det vedtaket, til at ein kan vente og sjå kva som totalt kjem ut av det. Eg registrerer at det er veldig stor semje om at det her trengst lokalt handlingsrom, og det tykkjer eg er bra. Synnøve Konglevoll tok opp arbeidsmiljøet for elevane. I samband med det har ho eit spørsmål i spørjetimen i morgon, så eg skal gje ho eit svar der. Når det gjeld Benn Mikalsens framlegg, trur eg ikkje han har meint det akkurat som han skriv det, nemleg «lærere uten godkjent utdanning». Ein annan type godkjent utdanning vil eg tru han meiner i det framlegget. Eg trur vi skal ha fleire yrkesgrupper inn, og at det er ein prosess som kjem framover. Eg tek med meg dei signala som er komne herifrå. Eg registrerer òg, med glede at representanten Tingelstad skal sitje på ryggen min til vi har fått til ei styrking på den pedagogiske sida i ungdomsskulen. Eg har ikkje noko imot å ha representanten Tingelstad på ryggen, men eg skal gje ein del andre adresser privat til representanten Tingelstad som det er heilt nødvendig å sitje på i tillegg, dersom vi skal få eit godt resultat her.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Hovedskillet i denne debatten går mellom Fremskrittspartiet og resten. Det blir tydelig at Fremskrittspartiet står for en del holdninger og standpunkter som gir uhyggelige assosiasjoner. Her er det ikke enkeltmennesket som står i sentrum. Her bruker man anledningen til å fremme Fremskrittspartiets totalt misforståtte integreringspolitikk, der målsettinga tydelig er å styrke oppslutningen til Fremskrittspartiet på meningsmålingene og ved kommunevalget til høsten. Saksordfører Tingelstad tok også i sitt innlegg et velberettiget oppgjør med Fremskrittspartiet, og saksordfører Tingelstad understreket i replikkordskiftet at med denne meldinga og Stortingets behandling av den forplikter staten seg i framtida til å gi tilsvarende beløp til morsmålsundervisning. Og statsråden nikker. I forbindelse med behandlinga av årets budsjett ble det som kjent et forlik mellom sentrum, Fremskrittspartiet og Høyre. I dette forliket reduserte man tilskuddet på kap. 221 post 65, Tilskudd til opplæring for språklige minoriteter i grunnskolen, med 20 mill. kr. Denne posten dekker bl.a. tilskudd til opplæring i norsk som andrespråk for språklige minoriteter og tilskudd til morsmålsopplæring. Mitt spørsmål til statsråd Lilletun blir da om han vil stå ved denne meldinga og det representanten Tingelstad understreket i sitt innlegg. Vil statsråd Lilletun være den nødvendige garantist for at Regjeringa i budsjettforhandlinger til høsten setter ned foten dersom en situasjon oppstår der Carl I. Hagen krever å redusere statens tilskudd til opplæring for språklige minoriteter i grunnskolen?