Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2014-06-18:
Det er i lokalsamfunnet folk lever sine liv, og for Arbeiderpartiet er derfor en av våre høyeste prioriterte oppgaver å sikre at lokalsamfunnene har ressurser til å sikre trygghet og muligheter for alle innbyggerne – og reell mulighet til å påvirke egen framtid. Arbeiderpartiet har de siste 50 årene stått i spissen for en rekke reformer som har gitt kommunene og fylkeskommunene nye oppgaver og større ansvar: retten til videregående opplæring, 6-åringsreformen og innføring av SFO, HVPU eller ansvarsreformen som vi kaller den i dag, full barnehagedekning, retten til barnehageplass, Samhandlingsreformen, utvidelse av barnevernstjenester og eldreomsorg og fylkeskommunene har de siste årene også fått ansvaret for mesteparten av riksveinettet og halve Innovasjon Norge. Ved de fleste av disse korsveiene har høyresiden enten vært imot eller meget motstrebende vært med på endringene. Kommunene er grunnmuren i det norske velferdssamfunnet, og har i tillegg et stort ansvar for samfunnsutvikling og en rekke viktige myndighetsoppgaver – fra brannberedskap til byggesaksbehandling. Så får vi daglig eksempler på ting som kan bli bedre. Det er eldre som må vente på sykehjemsplass, unge mennesker som ikke fullfører skolegangen og folk som må vente for lenge på svar fra kommunen. Likevel er det all grunn til å anerkjenne det arbeidet kommunene gjør, og de resultatene man oppnår. Siden 2005 har det blitt titusenvis av flere nye årsverk i kommunene, og et større og bedre tilbud til befolkningen som en følge av det. Ifølge innbyggerundersøkelsen fra 2013 er 90 pst. av befolkningen fornøyd med sin kommune som et sted å bo og leve. Når det gjelder tjenester, var innbyggerne mest fornøyd med barnehagene og grunnskolen. Kommunenes mangfoldige tilbud er utformet i skjæringspunktet mellom statlige krav og lokale prioriteringer. Statlige krav, som f.eks. brukerstyrt personlig assistent og rett til barnehageplass, skal sikre at du får gode og likeverdige tjenester over hele landet. Samtidig er det slik at kommunenes tjenestetilbud er utformet ut fra lokale behov og politiske veivalg lokalt. I min hjemkommune, Tana, valgte kommunestyret tverrpolitisk og enstemmig å innføre eiendomsskatt for å unngå å legge ned en barneskole, mens i Bergen valgte byrådet å fjerne eiendomsskatten framfor å pusse opp forfalne skolebygg. Vi kommer nok bestandig til å ha en diskusjon om vi har den rette avveiningen mellom statlig styring og lokalt skjønn. I Arbeiderpartiet har vi et åpent sinn i så måte. Vi mener det på sentrale områder innenfor skole og velferd er viktig med felles standarder i hele landet. Samtidig er det veldig viktig å sikre at lokaldemokratiet har økonomisk handlingsrom og mulighet til å ta beslutninger som er viktig for lokalsamfunnet. Derfor økte vi kommunenes inntekter og reduserte øremerkingen mens vi var med i den rød-grønne regjeringen. Derfor går vi imot statlig stykkprisfinansiering av eldreomsorgen og å fjerne kommunal boplikt, slik regjeringen har varslet i regjeringsplattformen. God kommuneøkonomi er en avgjørende rammebetingelse for lokaldemokratiet og velferden. I årene som kommer vil kommunene våre møte betydelige utfordringer knyttet til sterk befolkningsvekst, særlig i og rundt de største byene. En del kommuner må også dessverre håndtere fraflytting, og alle kommunene i dette landet må sørge for en god skole som forbereder våre barn på at de skal være med på å løse klimaproblemet og møte konkurransen fra Kina og andre nye konkurrenter på den globale arenaen. Kommunene har en formidabel oppgave med å gi nye, flere og bedre tilbud til befolkningen der vi har både flere eldre og eldre eldre. Dette stiller oss overfor et grunnleggende politisk veivalg: Hvordan skal vi bruke ressursene i samfunnet vårt for å møte denne utviklingen uten å skape nye sosiale og geografiske forskjeller? For Arbeiderpartiet er svaret innlysende, ikke minst med bakgrunn i den perspektivmeldingen vi behandlet i denne salen for drøyt et år siden: Vi må bruke pengene på skole, helse og eldreomsorg framfor skattekutt. Jeg er for øvrig helt enig i det Knut Arild Hareide sa da han la fram forslag til nytt partiprogram for Kristelig Folkeparti i 2008. Han sa: Vi ønsker å beholde dagens skattenivå. Det er fordi vi har senket skattene betydelig de siste årene, men nå er det andre oppgaver som må prioriteres. Det var klokt sagt, og det ble godt tatt imot. Høyre på sin side var i valgkampen i fjor meget raus i sin omgang med løfter på kommunenes vegne. Det underliggende budskapet var at man trenger ikke å velge. Skattekutt skulle ikke føre til velferdskutt, det skulle faktisk bli både lavere skatter og mer velferd. Men beskjeden fra regjeringen i kommuneproposisjonen og revidert nasjonalbudsjett er at man nå er i gang igjen med nøyaktig samme politikk som da Erna Solberg var kommunalminister for noen år tilbake. I år gjennomfører regjeringen og stortingsflertallet skattekutt på mellom 8 mrd. kr og 9 mrd. kr, mens den varslede veksten i frie inntekter for kommunene til neste år er bare halvparten så mye. Status midtveis i år viser også at regjeringen skyver regningen for viktige kunnskapssatsinger over på kommunene. Barnehageregningen har vi hatt mange runder på i denne salen, den trenger ingen nærmere presentasjon. Men det har også kommet fram at regjeringen har bommet med tigangeren på sin utregning av tilskudd til nye lærebedrifter. Å gi 50 000 kr til hver nye bedrift som tegner lærekontrakt for første gang, koster rundt 100 mill. kr i året hvis antallet ligger der det har gjort tidligere år. Regjeringen har bevilget 10 mill. kr. Det betyr at sluttregningen på 90 mill. kr blir sendt over til fylkeskommunene. Jeg merker meg også at når kommunene for første gang på ti år får lavere skatteinntekter enn det de har budsjettert med, i verste fall på flere milliarder kroner, prioriterer regjeringen likevel andre ting, som f.eks. å bruke pengene på ytterligere taxfree-kvote og lavere avgift på påhengsmotorer framfor å kompensere kommunene. Det rammer skole og velferd. Det er også grunn til å kommentere at regjeringen har invitert til en dugnad for å bosette de 5 000 flyktningene som sitter i mottak, men der skulker regjeringen selv. Arbeiderpartiet er derfor sterkt uenig i regjeringens økonomiske opplegg for kommunene og fylkeskommunene. De er underfinansiert, og det betyr kutt. Derfor er vårt alternativ for det første å betale hele barnehageregningen, og dessuten å øke veksten i de frie inntektene med minimum 1,5 mrd. kr for neste år, der en tredjedel skal gå til fylkeskommunene for å sikre en god videregående skole, bedre veier og kollektivtrafikk. Vi foreslår også i revidert nasjonalbudsjett å øke integreringstilskuddet med 100 000 kr per flyktning for å få bosatt flere. Det vil vi også følge opp til neste år. Til slutt vil vi kompensere tapte skatteinntekter til høsten når man har oversikt over hele regningen. Når det gjelder kostnadsnøklene, vil det selvfølgelig alltid være uenighet om når man skal sette to streker under svaret. Men det som er veldig viktig å unngå, er at det er uenighet om det faktagrunnlaget som er lagt til grunn. Derfor ber vi regjeringen komme tilbake med et bedre forklart opplegg til høsten etter å ha hatt prosess med fylkeskommunene. For øvrig vil jeg også varsle at vi støtter forslag nr. 16, fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, om ferjeavløsningsmidler i 40 år. Jeg ser at særlig Fremskrittspartiet har vært ute og støttet forslaget i mediene langs hele kysten, og da går jeg ut fra at det blir flertall for forslag nr. 16 når vi skal votere over det i ettermiddag. Arbeiderpartiet mener at det er behov for endringer i kommunestrukturen. Derfor vil man over hele landet se ordførere og lokalpolitikere fra Arbeiderpartiet som enten er i gang med eller vil sette i gang strukturdiskusjoner. De vil involvere innbyggerne, organisasjoner og de ansatte. Da øker sannsynligheten for en best mulig prosess i lokalsamfunnene, og våre folk der ute har vår varme støtte i det arbeidet. Men det er en grunnleggende forskjell i Stortinget når det gjelder kommunene, og det er i hva slags grad vi har tillit til lokaldemokratiet. Vi i Arbeiderpartiet mener at kommunene må sette seg ned for å finne ut om man skal slå seg sammen med en eller flere naboer. Stortingsflertallet mener at kommunene må sette seg ned for å finne ut hvem de skal slå seg sammen med. Det er en grunnleggende forskjell i tilnærming. Når regjeringen gjør de økonomiske støtteordningene tidsavgrenset, og varsler at de skal stramme inn eller avslutte eksisterende ordninger etter reformperioden, da gir regjeringen ikke mye anerkjennelse til de kommunene som sier at de trenger noe mer tid i disse prosessene. Regjeringens beskjed er tydelig: Hvis dere ikke følger vår tidsplan, kan dere glemme økonomisk støtte. Det betyr at regjeringens gulrøtter kommer med en holdbarhetsdato. Når stortingsflertallet nå støtter regjeringens forslag, vil det få konsekvenser for lokaldemokratiet. Det gir seg særlig uttrykk ved at når en kommune de neste tre årene – med virkning fra 14. mai i år – skal ta opp lån for å bygge en barnehage eller en skole, skal det godkjennes av Fylkesmannen. For hver ny skole, barnehage, sykehjem eller omsorgsbolig må Fylkesmannen godkjenne kommunens disposisjoner. I tillegg skal staten godkjenne lokalisering, slik at kommunene ikke skal finne på ting som nabokommunen ikke liker. Det får jo dagens ROBEK-kommuner til å framstå som fristater. Dette forslaget er i hvert fall et uttrykk for dyp mistillit til lokaldemokratiet. Vi har også merket oss truslene om at smådriftsulemper ikke skal finansieres i framtiden, fordi det vil være en frivillig sak. Heller ikke det er noe som Arbeiderpartiet kan slutte seg til. Regjeringens mål for kommunereformen er mer lokaldemokrati, gode og likeverdige tjenester i hele landet og økonomisk robuste kommuner. Det er mål det er lett å slutte seg til, og som Arbeiderpartiet selvfølgelig er enig i. Men det er veldig lang avstand mellom mål og virkemidler. En rasjonell kommunestruktur kan bidra et stykke på vei, men det monner overhodet ikke. For god kommuneøkonomi er forutsetning nr. 1 for gode og likeverdige tjenester i framtiden. Der svikter regjeringen på første forsøk, dessverre. Forutsetning nr. 2 er satsing på de ansattes kompetanse. Gjennom det kan vi få sterkere fagmiljøer og et bedre tjenestetilbud til innbyggerne. Arbeiderpartiet mener derfor det er svært gledelig at det i Stortinget nå er et stort og bredt flertall som samler seg om at det skal gjennomføres en kompetansereform i kommunene, i tråd med det vi har tatt til orde for. Det er forpliktende når Stortinget gjennom flertallsmerknaden sier at reformen skal utformes, gjennomføres og finansieres i tett samarbeid mellom kommunene, de ansatte og staten. Det er en veldig god start for kompetansereformen at Stortinget slutter seg til prinsippene for reformen: en forventning til arbeidstakerne om at de skal holde seg faglig oppdatert en forventning til kommunene som arbeidsgivere om at de skal tilrettelegge for faglig utvikling og etter- og videreutdanning tett kontakt mellom kommunene og forsknings- og utdanningsinstitusjonene Jeg ser fram til at kommunalministeren sammen med kommunene og arbeidstakerne raskt setter i gang med dette svært viktige arbeidet. Vi skal selvfølgelig bidra med gode forslag og innspill fra Arbeiderpartiets side. Så vil jeg til slutt ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet er med på å fremme, og også varsle støtte til forslag nr. 16, fra SV og Senterpartiet, om ferjeavløsningsmidler.