Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2008-04-24:
I likhet med andre i salen vil jeg starte med både å takke utenriksministeren for en meget god redegjørelse og takke for den påfølgende gode debatt som den har satt i gang. Vi trenger det i Stortinget, som i samfunnet for øvrig, etter minst tolv år med lite debatt og en stadig raskere tilpasning til EU-regelverket. Senterpartiets parlamentariske leder, Lars Peder Brekk, har sagt det viktigste når det gjelder vår holdning til utfordringene med EU og EØS og våre muligheter og ønsker når det gjelder samarbeid. Jeg slutter meg naturligvis helt og holdent til det han har sagt. Jeg har imidlertid spesielt behov for å nevne to saker. Den ene gjelder nordområdene, den andre gjelder EUs frihandelsavtaler med sine tidligere kolonier i Afrika, Karibia og Stillehavsstatene. Utenriksministeren nevnte EU som Norges nærmeste globaliseringsprosjekt. Det jeg opplever når jeg besøker Kirkenes og andre steder i vår nordlige landsdel og våre rød-grønne partifeller der, er at deres nærmeste «globaliseringsprosjekt», om jeg kan bruke den benevnelsen, er alle de naboland som de forholder seg til til enhver tid. Selvfølgelig er det EU-landene Finland og Sverige, men også Russland, Island, Grønland og mer fjernt Canada og USA. De tenker Nordkalotten, polområdet og Barentsregionen. De tenker folk-til-folk-samarbeid, miljø, ressursforvaltning og næringssamarbeid integrert. Vår strategiske plassering mot Barentshavet er noe EU misunner oss. Vi har tilgang til vann, rike naturressurser og energi. Vi har ennå levedyktige bestander av fisk og potensial for oppdrett. Vi dekker 15 pst. av både EUs gassbehov og oljebehov. Norge er sentral i EUs strategi for energisikkerhet. Videre har vi et selvstendig - og jeg understreker selvstendig - bilateralt forhold til Russland. EU lager en offensiv nordområdestrategi vel vitende om at de er avhengig av Norge for å lykkes. I Senterpartiet legger vi til grunn at EU har så sterk egeninteresse i nordområdene at Norge har en mye sterkere forhandlingsposisjon enn om vi hadde vært det 28. landet i unionen. Når det er sagt, er forskningsprogram, overvåking mot ulovlig fiske, klimateknologi, sikkerhet og stabilitet i Øst-Europa, som også er Russlands nærområder, viktige samarbeidsfelt mellom Norge og EU. Det er avgjørende for Norge å rette blikket ut over egne grenser, men samtidig ha respekt for andre lands rett til å velge sin egen utviklingsvei. Det fører meg over i det andre temaet som jeg vil ta opp og som vekker stor bekymring. Frivillige organisasjoner og mange rød-grønne parlamentarikere i EU uttrykker stor bekymring for de frihandelsavtaler som EU forhandler fram med sine tidligere kolonier. Foreløpige avtaler ble inngått med 35 land ved inngangen til 2008. FNs økonomiske kommisjon for Afrika har varslet om omfattende avindustrialisering, økt arbeidsledighet og nedbygging av jordbruket. Organisasjoner som Oxfam og World Development Movement lanserer i forkant av UNCTAD-møtet i Ghana rapporter der de viser hvor ensidige disse avtalene med noen av verdens fattigste land er, og hvilke fordeler de gir EU. Noen av effektene er problemer med betalingsbalansen, lavere skatteinngang, dårligere lånemuligheter for bønder, svekkede muligheter til effektivt å regulere utenlandske investeringer samt økt arbeidsledighet og fattigdom. Med bistandsmidler og trusler om økt toll tvinges utviklingsland til å åpne markedene sine for europeiske selskaper som de ikke kan konkurrere med. Jeg håper vi kan medvirke til asymmetriske avtaler som EFTA-SACU avtalen, og selv om Norge sikkert har et forbedringspotensial, har vi i alle fall politisk mulighet til å velge en annen politikk.