Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-06-17:
Budsjettavtalen mellom Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet om neste års kommuneproposisjon gir et nøkternt, men ansvarlig opplegg som burde gi et forsvarlig økonomisk handlingsrom samlet sett for norsk kommunesektor i 2005. Avtalen mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet sikrer en vekst i kommunesektorens samlede inntekter på mellom 2 milliardar og 2,5 milliarder kr. Samtidig får kommunesektoren en meget solid realvekst i de samlede inntektene fra 2003/2004 på anslagsvis drøyt 7,5 milliarder. Dessuten vil fortsatt lav prisvekst og lavt rentenivå være til kommunenes fordel også i 2005. Veksten i kommunens realinntekter har vært stigende i alle år. Inntektsøkningene har vært til dels meget store over tid, men samtidig har også kommunenes utgiftsvekst vært betydelig, som en følge av nye reformer, økt oppgavemangfold og at stadig flere innbyggere benytter de ulike kommunale tjenestene og velferdstilbudene. De siste årene har imidlertid inntektsveksten vært lavere enn veksten i utgiftene, og kommunesektoren har dermed gått med til dels betydelige underskudd. De økende underskuddene i kommunesektoren vekker grunn til bekymring, og effektive tiltak for å rette opp den økonomiske ubalansen er påkrevd. Mens Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet bare synes å ha en eneste løsning på kommunenes økonomiske problemer, nemlig å overføre stadig mer penger fra staten til kommunene, så har Fremskrittspartiet og regjeringspartiene et mer nyansert syn på virkemiddelbruken for å rette opp denne ubalansen. De borgerlige partiene er langt mer positivt innstilt til å bruke virkemidler som konkurranseutsetting og omstilling for å fremme kvalitet og spare penger i kommunesektoren. Kritikken fra sosialistpartiene mot det økonomiske opplegget for kommunesektoren i avtalen mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, må oppfattes som overdreven og ubegrunnet, for nok en gang får kommunene en realvekst i sine inntekter. Den største framtidige utfordringen for norsk kommunesektor er ikke pengemangelen alene, men det å være omstillingsvillig og endre på en gammeldags organisasjons- og driftsstruktur - for på den måten å legge til rette for en bedre ressursutnyttelse. Når både drift og tjenesteyting i kommunesektoren stort sett er organisert som et offentlig monopol uten noen form for effektivitetsfremmende konkurranse, er det svært nærliggende å anta at driftskostnadene blir unødvendig høye og kvaliteten ikke god nok. Mangelen på konkurranse om å utføre de kommunale oppgavene har ført til at mange norske kommuner aldri har hatt noe virkelig stort press på seg med hensyn til å organisere og utføre oppgavene på en billigere og bedre måte, slik private bedrifter alltid har måttet gjøre. Marked og konkurranse er slett ikke verre å forholde seg til for offentlig sektor enn det er for privat sektor. All kommunal drift og tjenesteyting burde vært underlagt en konkurranselovgivning, slik det private næringsliv alltid har vært. Selv om konkurranseutsetting i kommunal sektor ikke er direkte forbudt, har kommunene i realiteten allikevel en monopolstilling på velferdsområdet - på grunn av utstrakt lokalpolitisk motstand mot konkurranse. Det kommer imidlertid stadig flere rapporter som tyder på at kommunene ikke er i stand til å utnytte ressursene godt og effektivt nok, og at det er et stort økonomisk innsparingspotensial i konkurranseutsetting. Allikevel brøler sosialistene ensidig om mer penger til kommunesektoren, samtidig som man panisk vegrer seg mot konkurranseutsetting. Ingen kommune som motsetter seg konkurranseutsetting, burde ha lov til å klage. Man bør vurdere å lovpålegge kommunene å konkurranseutsette drift og tjenesteyting. Et pålegg for kommunene om å drive aktiv konkurranseutsetting innenfor alle områder der de i dag driver tjenesteyting i egen regi, ville ha skapt et velferdsmarked der pris og kvalitet ville være mer i fokus, til fordel for både brukere og skattebetalere. Velferdskonsumentene må tilbys full valgfrihet mellom kommunale og private aktører innen skole, helse og eldreomsorg. Over tid vil konkurranseutsetting, valgfrihet og tilbudsmangfold gi bedre og billigere tjenester på alle disse viktige velferdsområdene, hvilket er helt nødvendig dersom velferdskommunen skal opprettholde bærekraft og legitimitet i framtiden.