Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2012-05-07:
Først en takk fra meg også til interpellanten for å reise det jeg mener er en helt nødvendig debatt. Det er i det hele tatt for lite diskusjon rundt den store gjeldsoppbyggingen som skjer i norske husholdninger, om hva det faktisk får av konsekvenser for både enkeltpersoner og samfunnet. Det er et faktum at for enkelte blir gjelden så uhåndterbar at man til slutt ikke makter mer, og man havner fullstendig på utsiden av samfunnet. Kanskje blir det en belastning for trygdesystemet uten at det hadde vært nødvendig? Kreditorer har ingen motivasjon for å ta samfunnsansvar. De driver ren butikk. Det ansvaret er det vi som må tvinge dem til å ta gjennom de reguleringene vi gjør, og det er grunn til å spørre seg om de er strenge nok. Så er det lett å forstå hvorfor man har bestemt at det skal være en høy terskel for å innvilges gjeldsordning for andre gang. Det skal ikke være slik at man bare kan la være å gjøre opp for seg, og så skal samfunnet ordne opp gang på gang. Det er vi alle helt enige om. Jeg tror statsråden har et viktig poeng når hun sier at det er viktig at ordningen har legitimitet i befolkningen. Samtidig er det slik at gjeldsordning ikke er noen enkel løsning ut for dem som av ulike grunner havner i problemer. De aller fleste mennesker er innrettet slik at vi ønsker å gjøre opp for oss, stå på egne ben, vi ønsker å være uavhengige. Gjeldsordning er, og skal være, en siste utvei. Før man kommer så langt, har det som regel skjedd mye. Men det er viktig at det finnes en sånn siste utvei som gjeldsordning for å unngå at folk går fullstendig ned i knestående og kanskje slutter å bidra til samfunnet, rett og slett fordi de ikke klarer mer. Vilkårene er strenge. Ofte er ikke første gjeldsordning gjennomført hvis andre gangs gjeldsordning blir aktuelt. Her mener jeg at det er viktig og riktig å skille mellom dem som har fått gjennomført ordning og som har fått sanert gjeld, og dem som ikke har det. Vi må spørre oss om hvorvidt prinsippet om at folk bør klare seg på egen hånd etter første gangs gjeldsordning skal veie tyngre enn muligheten for å få til en løsning som både er bedre for menneskene det gjelder, og ikke minst for samfunnet rundt og alle oss andre som må finansiere det hvis det går galt med et menneske. Det er også viktig for en ordnings legitimitet. Så er jeg også opptatt av det som går på forebygging. Gjeldsregister håper jeg også kommer på plass så raskt som mulig, ikke minst det statsråden var inne på rundt forebyggende tiltak rettet mot unge. Jeg har ikke noe forskningsmessig belegg for å hevde det, men jeg har en følelse av at de som vokser opp uten noe særlig kontanter mellom hendene, men med plusser og minuser på en kontoutskrift, har et dårligere forhold til penger enn de som har forholdt seg mer fysisk til det – det trengs mer opplæring. Men min viktigste grunn til å ta ordet her, er at det er helt umulig å ha en debatt om gjeldsoppbyggingen i befolkningen uten å snakke om utviklingen i boligpriser. Jeg etablerte meg for første gang i boligmarkedet i 2003. Det var ikke lett den gangen. Vi hadde aldri klart det om vi ikke var to, og om vi ikke hadde fått hjelp. Siden den gangen har prisene her i byen steget med nærmere 60 pst. Vi er i en situasjon nå hvor det er nærmest umulig å etablere seg alene i Oslo. Jeg forstår ikke at noen klarer det i det hele tatt, og de som gjør det, ender opp med en gjeldsgrad som befinner seg helt i ytterkanten av det som er forsvarlig. I motsetning til Høyre er jeg for at vi gjør tiltak for å begrense gjeldsoppbygging. Bankene skal ikke få låne ut uten nok sikkerhet. Jeg mener at det var riktig å øke kravet til egenkapital når vi ser hvordan gjeldsgraden stadig øker, og flere og flere uttrykker bekymring for en ny boligboble. Men sånne tiltak gjør det også vanskeligere for unge å komme seg inn, og det må følges av en politikk som gjør at det bygges flere boliger raskere. Boligprisene i Oslo og i Bærum ble seksdoblet fra 1992 til 2011, var interpellanten inne på. Foreldregenerasjonen kunne skaffe seg en bolig sentralt med helt grei standard for én årslønn og være gjeldsfrie etter relativt kort tid. For min generasjon er det en utopi. I stedet for å investere i en første bolig som man faktisk kan bo i, er løsningen for de fleste å starte med en knøttliten ettroms, og så går man gradene og investerer i en andre, en tredje leilighet etter hvert, med litt høyere lån og med den samme lange løpetiden som man starter på nytt med hver eneste gang. Skulle vi få fallende boligpriser på ett eller annet tidspunkt, er det veldig mange i min generasjon som kommer til å havne i store problemer, og det mest urovekkende er at med den befolkningsveksten som vi ser i sentrale områder, kommer det bare til å bli verre hvis vi ikke tar nye boligpolitiske grep. Til høsten skal det komme en stortingsmelding om boligpolitikk, og alle virkemidlene i den ligger selvfølgelig ikke til barne- og likestillingsministeren alene, men det er flere grep som kan være aktuelle: bedre samordning av realpolitikken, mer fokus på utleiemarkedet. Dette trenger vi å ta tak i, og jeg er glad for enhver debatt både om boligpolitikk og om gjeld i denne salen.