Svein Harberg (Høyre), 2013-02-12:
Det er ikke uvanlig verken i interpellasjonsdebatter eller i andre debatter her i salen at noe av hensikten med å løfte saken er å vise at det er forskjell mellom partier og blokker i Stortinget. Det er ikke hensikten i dag, jeg vil heller si tvert imot. Bakgrunnen for at jeg har levert denne interpellasjonen er ønsket om å få en debatt som kan skape grunnlag for en felles forståelse og forventning til begrepet «folkekirke». Dette gjør jeg naturlig nok fordi jeg har opplevd at begrepet brukes veldig forskjellig, ofte unyansert og gjerne tatt til inntekt for en forståelse som jeg selv ikke kan se henger sammen med det Høyre har lagt til grunn for begrepet. Et annet poeng er at det kan være naturlig at dette storting også tar en debatt om begrepet «folkekirke». Det er en stund siden stat–kirke-forliket og den debatten som var da. Nå er det som begrep innført i Grunnloven og fortjener oppmerksomhet. Det kan være naturlig å begynne med hva jeg selv oppfatter som innholdet i begrepet. Jeg oppfatter at begrepet «folkekirke» er brukt for å gi Den norske kirke en fortsatt plass i samfunnet som en viktig og tilstedeværende institusjon for det norske folk, slik den har vært gjennom lange tider. Samtidig som likebehandlingen av tros- og livssynssamfunn er blitt presisert gjennom endringer i grunnlov og kirkelov, står det fortsatt fast at Den norske kirke har en særstilling i vårt samfunn. Jeg tror jeg har denne oppfatningen felles med de fleste deler av det politiske miljø. Jeg tror også vi har en felles forståelse av og et ønske om at dette betyr at vi mener Kirken skal være til stede for folket i hele landet, og at de på en spesiell måte skal stille opp med sin kompetanse på medmenneskelighet og sorgbehandling når samfunnet rammes av hendelser som krever ekstra innsats av fellesskapet. Jeg har riktignok oppfattet noen kritiske røster som reagerer på at Kirken kobles så tett på gjennom både nasjonale og kommunale krisehåndteringer, men oppfatter at vi samtidig mener at den erfaring og kompetanse de innehar, er et bidrag vi ikke kan la være å benytte. Det ligger altså en liten utfordring i ønsket om en tilstedeværende folkekirke som stiller opp for folket, og ivaretagelse av og respekten for dem som ikke ønsker å møtes av Kirken i slike utfordrende situasjoner. Jeg tror det finnes mange gode, praktiske ordninger for hvordan dette løses, og har stor tiltro til lokale løsninger på det. Så langt føler jeg altså at det ikke er store utfordringer i en felles folkekirkeforståelse. Så til det som i større grad har gjort meg bekymret. Jeg har registrert en del uttalelser som etter min oppfatning griper inn i hvordan Kirken skal håndtere saker som knyttes direkte til teologi og lærespørsmål. Jeg hører uttalelser om at Kirken, fordi den skal være en folkekirke, må være raus og tolerant, og ikke skyve bort folk. Ja, det er ikke vanskelig å dele ønsket om en raus, inkluderende og åpen kirke, men dersom vi med dette mener at Kirken skal pakke vekk kontroversielle teologiske spørsmål, eller la være å framholde læremessige synspunkter som noen kan bli provosert av, trekker vi folkekirkebegrepet for langt. Hensikten med de endringer vi har gjort, var jo nettopp at vi som stat ikke lenger skulle styre Kirkens indre liv, og at Kirken skulle drive sin virksomhet i pakt med sin tro og lære uten at staten skulle blande seg inn. Nettopp retten til å drive sin tros- og livssynsorganisasjon ut fra egen overbevisning, og det enkelte menneskes frie rett til religiøsitet, er jo blitt styrket gjennom de lovendringer vi gjorde den 21. juli 2012. Min folkekirke skal være tydelig på hva den står for, og ikke legge skjul på det. Så skal den på dette grunnlaget være både raus, inkluderende og åpen. Jeg håper imidlertid vi i denne debatten kan få slått fast en enighet om at det skal være en avgrensing av folkekirkebegrepet mot teologi og lærespørsmål. Det er positivt for Kirken å få være en kirke for hele folket, men det vil være å gå over grensen dersom vi forventer at alle skal kunne definere seg innenfor. Det var litt om hva jeg mener folkekirken ikke skal være – nå litt tilbake til hva vi mener den kan være. Jeg skal komme tilbake til den fysiske tilstedeværelsen i hele landet, men vil løfte en annen tilstedeværelse som også er viktig. Vi har en lang og god kirketradisjon i landet vårt, og en viktig del av dette er Kirken som den som reiser verdidebattene. Bør ikke det også i framtiden være en viktig oppgave for folkekirken? Hvilke verdier utfordres, hvilke verdier står i fare for å miste sin plass i samfunnet, og hvilke verdier må bringes inn i nye debatter? Jeg håper det er, men er litt mer usikker på om det er, en enighet om at dette er en klar oppgave for folkekirken. Denne oppgaven henger selvsagt også tett sammen med Kirkens oppgave som kulturbærer, og ikke minst Kirken som en del av en større virkelighet, en internasjonal kirke med sitt engasjement langt utover forkynnelse og sakrament. Kirkens engasjement som en del av et velferdstilbud både nasjonalt og internasjonalt har en naturlig plass i en folkekirke. Så tilbake til tilstedeværelse. Vår oppgave som politikere er å legge til rette for at Kirken kan utføre sin oppgave som trossamfunn og folkekirke. På den bakgrunn er det svært viktig å tenke igjennom hva som skal til. Når vi sier at Kirken skal være til stede i hele landet, sier vi også at det skal drives et arbeid, noe som krever både menneskelige og økonomiske ressurser. Det er flott at vi vil det, men det krever at vi følger opp, og at vi gir klare tilbakemeldinger til Kirken om hva vi forventer. Hva betyr tilstedeværelse? Hva med kirkebygg og andre fasiliteter, og hva med hyppighet og bredde i tilbudet? Det er ingen tvil om at vi her har forventninger til Kirken som er omfattende og til dels kostbare. Det er vel også her det kommer tydeligst fram at det er helt andre forventninger til trossamfunnet Den norske kirke enn til de andre tros- og livssynssamfunnene, at folkekirken har en forventning de andre ikke har. Det krever klokskap å forvalte dette på en god måte, både i Kirken og hos oss politikere. Forventningen til folkekirken sammen med lovfestet likebehandling er etter min oppfatning to linjer som er i ferd med å krysse hverandre, og det kan fort oppfattes som kollisjonskurs. Et naturlig spørsmål å stille er derfor om folkekirken, majoritetskirken i Norge, likevel skal forskjellsbehandles på visse områder. Forventningene i seg selv er jo en forskjellsbehandling. «Jeg spørger helst, mit kald er ej at svare» – ja, det er fristende å henge seg på Ibsen nå. Jeg tror imidlertid det forventes en smule hentydning til svar også på dette, og jeg drister meg til å lufte en tanke, selv om det ikke er en endelig konklusjon. For ikke lenge siden opplevde tros- og livssynssamfunn at tilskuddet til dem ble endret fordi man endret tellemåten på utenlandske medlemmer av Den norske kirke. Det synes urimelig, og det var svært lite forutsigbart. Kanskje er det tid for å få på plass et mer robust system for beregning av tilskudd til og likebehandling av disse organisasjonene. Kanskje må en se på enkelte oppgaver folkekirken, eller for den saks skyld andre tros- og livssynssamfunn, gjør for samfunnet og gi dem ressurser til det, uten at dette skal være en del av det bidraget vi gir alle, avhengig av medlemstall. Jeg tror i hvert fall det er nødvendig å gå grundig gjennom dette og finne en god løsning på hvordan en kan likebehandle organisasjoner som forskjellsbehandles i forventningene og oppgavene. Til slutt: Jeg vil håpe at dette ikke blir en debatt om økonomi. Når jeg også har løftet den delen av debatten, er det for å vise at vi lovmessig har innført et begrep som utfordrer oss i praktisk oppfølging. Det viktigste har imidlertid vært ønsket om en debatt som kan bekrefte at vi har et felles ønske, en felles forståelse av at vi ønsker en folkekirke som skal være til stede i hele landet, en folkekirke som skal være en del av et tilbud til folket i hverdag og krise, som skal være raus, inkluderende og åpen, men som helt og holdent skal håndtere sitt indre liv og sine lærespørsmål selv, og ha rett til å framholde sine synspunkter med frimodighet. Jeg ønsker også at debatten skal gi Kirken klarhet i hva vi forventer, og at vi vil følge opp forventningene ved å gjøre dem rustet til å fullføre oppgavene. Jeg er spent på debatten videre, håper statsråden gir noen gode avklaringer, og ser fram til en god dialog.