Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Representanten Frank Willy Larsen stiller et spørsmål innenfor et område som er både følsomt og vanskelig. Kjønnslemlestelse ble satt ettertrykkelig på dagsordenen gjennom TV 2s avsløringer. Etter dette har jeg mottatt mange brev og møtt grupper hvor denne praksisen utøves. I tillegg har jeg besøkt Göteborg og fått innsyn i svenske erfaringer i arbeidet mot kjønnslemlestelse. Mitt inntrykk er at den norske loven som forbyr kjønnslemlestelse, har vært lite kjent, særlig blant grupper som dette berører mest. I dag tror jeg at det er ytterst få som ikke er kjent med at kjønnslemlestelse er forbudt i Norge, og at dette også gjelder dersom jentebarnet blir tatt med for gjennomføring av kjønnslemlestelsen i et annet land. Etter mine vurderinger har det skjedd mye på dette området på kort tid. Under arbeidet med Regjeringens handlingsplan har vi samarbeidet nært med en rekke miljøer hvor kvinnene selv er omskåret. Disse samarbeider i dag om tiltak for å bekjempe denne praksisen. Jeg nevner dette som en del av svarert på spørsmålet fordi jeg vil at vi både skal være tydelige i vår avstandtagen til denne grusomme handlingen som en kjønnslemlestelse er, og samtidig opprettholde tilliten til de miljøer som har tradisjon for denne praksisen. Tollere som oppdager kjønnslemlestelse i forbindelse med kroppsvisitasjon, bør varsle om dette. Etter barnevernsloven § 6-4 skal alle offentlige myndigheter på eget initiativ og uten hinder av taushetsplikt gi opplysninger til barnevernet når det er grunn til å tro at et barn blir mishandlet i hjemmet eller det foreligger andre former for alvorlig omsorgssvikt. Tollere har etter tolloven § 8 taushetsplikt om private forhold som oppdages i forbindelse med kontroller. Tolloven gir åpning for unntak fra taushetsplikten, f.eks. som melding til politiet, dersom det foreligger skjellig grunn til mistanke og en viss alvorlighetsgrad, jf. § 8 nr. 2 bokstav f. Det samme gjelder for melding til andre, f.eks. til barnevernet. Dette står i § 8 nr. 2 bokstav g. Ved vurdering av om det skal settes inn tiltak etter barnevernsloven, og i så fall hvilke tiltak, er det hensynet til barnets beste som skal vektlegges, jf. § 4-1. Hvorvidt det skal settes inn barnevernstiltak etter en gjennomført kjønnslemlestelse, vil derfor avhenge av barnets situasjon og behov i det enkelte tilfellet. Det er barnets situasjon på vedtakstidspunktet som er avgjørende. Kjønnslemlestelsen kan ha påført barnet følelsesmessig og psykisk skade i tillegg til det fysiske. En melding til barnevernet vil ivareta to hensyn. Det ene er å kartlegge og følge opp barnets hjelpebehov. Det andre vil være å hindre at andre søsken blir utsatt for kjønnslemlestelse. Jeg er primært opptatt av å ivareta barnet i denne situasjonen, og det er til barnets beste at barnevernet kobles inn og følger opp saken videre. Men en anmeldelse til politiet må også vurderes. Sverige, som har hatt en særskilt lov mot kjønnslemlesting i mange år, har ennå ikke fått en sak brakt til domstolene. Det forteller oss noe om hvor svenskene har lagt tyngdepunktet i innsatsen for å bekjempe denne praksisen. Selv om vi kan håpe at den norske loven nå er velkjent og i seg selv vil hindre at det foretas kjønnslemlestelse, skal den på ingen måte oppfattes som en sovende lov, og at ingen rammes av den i Norge. Dette er et like viktig signal som at loven skal virke preventivt. Her, som i barnevernet, må det foretas et visst skjønn. Kommer en familie til Norge for første gang og det oppdages at barnet er kjønnslemlestet, er det helt urimelig at denne familien skal rammes av den norske loven og bli anmeldt til politiet. Noe helt annet er det dersom en familie som bor i Norge, bevisst har tatt barnet ut av landet og foretatt en kjønnslemlestelse. Det må tas på alvor og meldes som det overgrep det er. I det videre arbeid med oppfølging av saken vil det fra politiets side være viktig å ta hensyn til barnet og familiens totale situasjon. Jeg antar at det raskt vil bli et samarbeid mellom barnevernet og politiet i en slik sak.