Jan Tore Sanner (Høyre), 2000-11-16:
Miljøverndepartementets beslutning om at det skal bygges 500 flere boliger på Fornebu enn det Bærum kommune har åpnet for, reiser flere spørsmål: 1. Hvilke nasjonale interesser er det som tilsier at det er riktig å bruke statens makt for å tvinge en kommune til å åpne for 500 ekstra boliger?2. I hvilken grad har partipolitikken vært avgjørende for statsrådens beslutning?3. Hvilke konsekvenser har det at Miljøverndepartementet etter å ha gitt en fylkeskommune myndighet til å avgjøre innsigelser etter plan- og bygningsloven, tar myndigheten tilbake fordi man ikke liker avgjørelsen i en enkeltsak?4. Er det riktig å gi Statsbygg innsigelsesrett samtidig som Statsbygg ivaretar statens grunneierinteresser?5. Hvilke konsekvenser får det for det lokale selvstyret at Arbeiderpartiet senker terskelen for bruken av statens makt?6. Har statsråden ryggdekning i Stortinget for den beslutningen som er tatt? Bolig- og næringsutvikling griper inn i lokalsamfunnets hjerte og lokaldemokratiets ryggrad. Høyre legger nærhetsprinsippet til grunn for sin politikk. Beslutninger skal ikke tas på et høyere nivå enn nødvendig; beslutninger som kan tas av kommunen, skal tas av kommunen. Samtidig tilsier både lokale, regionale og nasjonale interesser at det legges til rette for bolig- og næringsutvikling. Før var både selskapsskatten og kommunens andel av personskatten, skattøren, gulrøtter som fremmet utvikling. Etter at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene har gitt selskapsskatten til staten og svekket verdien av skattøren, har man redusert kommunenes egeninteresse i å legge til rette for bolig- og næringsutvikling. Det kan virke som om Arbeiderpartiet har erstattet en politikk som skal stimulere kommunene, med en politikk som skal tvinge kommunene. I juni 1999 vedtok Bærum kommune kommunedelplan 2 for Fornebu. Bærum kommunestyre vedtok et rammetall på 5 000 boliger og 15 000 arbeidsplasser. Statsbygg vil ha 6 000 boliger. I et meklingsmøte med fylkesmannen i Oslo og Akershus la Bærum kommune frem forslag om en økning på 500 boliger slik at det samlede boligtallet blir 5 500. Da Akershus fylkesting behandlet saken i februar 2000, sluttet de seg til Bærum kommunes nye forslag. Differansen mellom Bærum kommune og Statsbygg var på dette tidspunkt 500 boliger. En utbygging på Fornebu vil gå over en tiårsperiode. Det betyr at den årlige tilvekst staten oppnår ved å bruke tvang, er om lag 50 boliger. Når vi vet at behovet i Oslo og Bærum er mellom 2 000 og 3 000 nye boliger pr. år, blir det helt meningsløst å snakke om regionale eller nasjonale interesser for å forsvare bruken av statens makt. Da blir mitt spørsmål til miljøvernministeren: Var det partilojalitet som til slutt ble utslagsgivende i denne saken ? Det er nemlig en realitet at Arbeiderpartiet ved behandlingen av saken både i Bærum kommune og i Akershus fylkesting ønsket langt flere boliger på Fornebu. Det bør også legges til at Arbeiderpartiet utgjorde et lite mindretall både i kommunen og i fylket. De fleste trodde at saken var avgjort da fylkestinget i Akershus gav sin støtte til Bærum kommune. Akershus fylke har nemlig som en prøveordning fått delegert myndighet til å avgjøre innsigelser etter plan- og bygningsloven. Men den gang ei. Miljøvernministeren var ikke bare uenig med politikerne i Bærum og i Akershus, hun var også villig til å ta tilbake den myndighet som var delegert til Akershus fylke. For å oppnå hva? Om lag 50 flere boliger pr. år. Det er ikke så rart at mange mener at dette lukter mer av partilojalitet enn av hva som med rimelighet kan defineres som nasjonale interesser. Jeg vil spørre miljøvernministeren: Hvilke konsekvenser mener statsråden det vil få at Miljøverndepartementet etter å ha gitt en fylkeskommune myndighet til å avgjøre innsigelser etter plan- og bygningsloven, tar myndigheten tilbake fordi man ikke liker avgjørelsen i en enkeltsak? Statsbygg har hele tiden ønsket flere boliger på Fornebu. Statsbygg påklaget derfor Bærum kommunes beslutning og fikk saken inn for fylkestinget. Og igjen var det Statsbygg som påklaget fylkestingets beslutning slik at saken kom på miljøvernministerens bord. Her oppstår imidlertid en meget uheldig rolleblanding. Statsbygg opptrer både som grunneier og som et forvaltningsorgan med innsigelsesrett. Selv om boligene primært kommer på Oslos eiendom, er det en realitet at området skal vurderes samlet, og at staten og Oslo kommune som grunneiere har felles interesser. Det kan derfor settes spørsmålstegn ved om det er de nasjonale interessene eller grunneierinteressene som har vært styrende for Statsbygg. Når Statsbygg opptrer som grunneier, ville det vært ryddigere om innsigelsesretten ble flyttet til et annet organ. Jeg har derfor to spørsmål til miljøvernministeren. For det første: Ser statsråden det prinsipielt betenkelige i at Statsbygg i slike saker opptrer både som grunneier og som fagorgan med innsigelsesrett? Og hvis svaret på det spørsmålet er ja, vil statsråden ta initiativ til en opprydning i Statsbyggs ulike roller? I arbeiderpartiregjeringens trontale heter det: «Regjeringen vil styrke det lokale demokratiet.» Og videre: «Så mange avgjørelser som mulig bør tas der folk lever og arbeider.» Hvilket innhold har disse ordene når det ikke skal mer til for å overkjøre to forvaltningsnivåer enn hva den aktuelle saken har vist? Leder i Kommunenes Sentralforbund og aktiv arbeiderpartipolitiker Halvdan Skard gav i Asker og Bærums Budstikke følgende beskrivelse av Miljøvernministerens beslutning: «Et sterkt inngrep fra sentralmakta overfor lokaldemokratiet.» Og videre: «Signalet fra statsråden er at vi får lov til å ta beslutninger så lenge vi gjør som staten ønsker.» Og dette er sakens kjerne. Med Fornebu-saken strammer arbeiderpartiregjeringen grepet om kommunene. Terskelen for når staten kan gripe inn, er senket. Signalet er klart: Det kommunale selvstyret gjelder så lenge kommunene gjør som staten sier, eller, som i dette eksempelet, så lenge kommunene gjør som Arbeiderpartiet vil. Jeg vil spørre statsråden: Hvilke konsekvenser ser hun for det lokale selvstyret sett i lys av Fornebu-saken? Det er også andre eksempel som illustrerer at Arbeiderpartiet vil bruke statens makt og sette det lokale selvstyret til side. La meg i den forbindelse begrense meg til å nevne debatten om strandsonen. Jeg ser med interesse frem til statsrådens svar på mine spørsmål. Til slutt: I denne debatten er det viktig at også andre partier klargjør sin holdning. For det første: Mener man at det var riktig av miljøvernministeren å bruke statens makt for å tvinge Bærum kommune til å åpne for 500 flere boliger på Fornebu, og samtidig overkjøre også det andre forvaltningsnivået, Akershus fylkesting, som hadde fått delegert myndigheten fra departementet til å avgjøre slike saker? Og for det andre, dersom svaret på dette spørsmålet er ja – at man støtter arbeiderpartiregjeringens bruk av statens makt – hvilke konsekvenser mener man det vil få for det lokale selvstyret at terskelen for når staten kan gripe inn, nå er senket?