trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olemic Thommessen (Høyre), 2020-11-24:
Jeg har lagt merke til at representanter fra SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet i dag i ganske stor grad har brukt tiden sin på å snakke om virkemiddelapparatet mot næringslivet, og det er bra. De har snakket om kommuneøkonomi – det skal vi sikkert få flere anledninger til å diskutere etter hvert som vi kommer utover. Der ser vi litt forskjellig på det. Vårt utgangspunkt er naturligvis at kommuneøkonomien i Norge er bra. Jeg har lyst til å minne om at hvis vi går tilbake til før koronaen, hadde vi en rekordlav arbeidsledighet. Vi hadde så godt som full sysselsetting, og næringslivet gikk så det suste over hele landet. Potensialene er der, og de kommer til å våkne igjen når koronaen er tilbakelagt. Der hvor det butter, derimot, er på en del av det tilbudet som kommunene evner å gi. Jeg mener at vi ikke kan ha en distriktspolitisk debatt uten å se nærmere på kommunestruktur og kommunenes evne til å stable på beina gode arbeidsplasser i offentlig sektor. Det er et viktig bidrag inn til å bygge lokalsamfunnene. Basert på generalistprinsippet er det jo slik at det er de minste kommunene som på mange måter definerer hvor mange oppgaver vi kan legge ut til kommunesektoren. Hvis man tenker seg at vi hadde hatt en mer bærekraftig og sterkere kommunesektor som faktisk kunne ta på seg flere oppgaver, kunne vi virkelig snakke om å bygge opp arbeidsplasser i offentlig sektor. Den dagen kommunene kunne ta en del mer av planarbeidet, den dagen de kunne ta en del av miljøvernrettet arbeid, den dagen de kunne ta en større del av f.eks. lokal forvaltning av utmark, som er aktuelt i mitt område, den dagen de kanskje kunne ta f.eks. videregående skoler, den dagen ville vi virkelig snakke om å flytte makt og oppgaver ut til kommunene i et omfang som ville monne på en helt annen måte enn den lille diskusjonen vi har gående om statlige arbeidsplasser, som jeg for øvrig føler meg ganske trygg på, fordi regjeringen har levert atskillig bedre – borgerlige regjeringer før denne også – enn det rød-grønne regjeringer har vist at de kan. Bedre kompetanse, større karrieremuligheter og bedre fagmiljøer er det som virkelig betyr noe for å styrke lokalsamfunnene. Det føler jeg meg trygg på, og da må vi kunne gjennomføre en kommunereform også for dem som trenger det mest, nemlig de minste kommunene, og det er stort sett de som i dag har falt utenfor.
Ole André Myhrvold (Senterpartiet), 2020-11-24:
Norge hadde ikke vært Norge uten bruk av naturressursene. Levende distrikter bygger på bruk, forvaltning og foredling av de ressursene som finnes, men også aktive valg som har gjort dette mulig og attraktivt. Norge er et land preget av skog, og skogen har i generasjoner gitt velstand og utvikling i hele landet. Nå er det igjen på tide å bidra til en aktiv satsing på og mer bruk av skogens ressurser. Vi bør ta ut noe mer virke, og vi bør sørge for at norsk virke som allerede tas ut, bearbeides og utvikles til produkter rundt om i hele landet, framfor å gå på tog ut av landet. Skogen har stort potensial til å redusere norske klimagassutslipp, men også til å skape nye norske, grønne arbeidsplasser i hele landet. Vi står altså overfor en stor omstilling av næringslivet – fra det fossile til det grønne karbonet. I vår tradisjon har alle store industriepoker som har brakt Norge framover, vært et samspill mellom privat kapital, offentlig innsats, rammebetingelser og en sterk fagbevegelse. Det er noe vi skal bygge videre på. Når det gjelder skog og bioressursene, taper dessverre Norge terreng, midt i en tid som burde vært en renessanse for næringen, for det grønne og det fornybare. Vi taper terreng, noe vi ikke burde. Derfor fremmes det i dag på nytt forslag om grønt investeringsselskap for utvikling av teknologibedrifter med grønt karbon i forbindelse med denne meldingen, bedrifter som i stor grad vil ligge rundt i landet, nær ressursene. Det handler om at vi skal medvirke til at private – og jeg understreker det – kan etableres, for i dag blir de ikke etablert, og bli lønnsomme gjennom bidrag fra et sånt selskap. Det siste eksemplet som viser behovet for et sånt grønt investeringsselskap, finner vi i Norske Skog Saugbrugs i Halden, som nylig varslet nedstenging av 25 pst. av kapasiteten ved papirmaskinene. Det er en bedrift som ikke har tenkt å legge seg ned for å dø, men som har planer om å utvikle nye, grønne produkter. Men dette krever kapital, kapital treforedlingsindustrien i dag mangler. Derfor trenger vi et statlig redskap som stiller opp med langsiktig risiko lånekapital, og om nødvendig egenkapital. Et grønt investeringsselskap skal investere i selskaper som tar en ledende og strategisk rolle i utviklingen av nye løsninger og teknologier basert på grønt karbon. Det skal være utløsende for at utviklingsarbeidet kan gjennomføres, og det skal investeres i virksomheter som kan skape konkurransedyktig avkastning i et langsiktig perspektiv i hele landet. Det holder ikke, som næringsministeren sa her i spørretimen for et par uker siden, å overlate omstillingen av norsk industri til markedet og virksomhetene selv. Norsk skog og treindustri har aldri stått svakere. Da må staten kjenne sitt ansvar gjennom å bidra med verktøy for å gjennomføre omstilling og sikre arbeidsplasser og bruk av ressursene. Det vil gagne nasjonaløkonomien, og det vil bidra til livskraftige lokalsamfunn i hele landet.
Ole André Myhrvold (Senterpartiet), 2020-11-24:
Selvskryt skal man lytte til, det kommer fra hjertet, som den tyske filosofen Arthur Schopenhauer sa. Jeg registrerer at foruten å angripe Senterpartiet, er regjeringens representanter gode i den grenen i dag. Problemet er at folk rundt i landet ikke kjenner seg igjen i det skrytet. Kommunenes økonomi har blitt vesentlig dårligere de siste årene, kompetansearbeidsplasser sentraliseres, og statlige tjenester og tilbud flyttes vekk. Den sentraliseringen finner sted, og den ser folk. Mange av disse tjenestene digitaliseres, og det er ikke nødvendigvis galt, men det rare er at når ting digitaliseres, desentraliseres ikke arbeidsplassene – de sentraliseres. Det burde vært motsatt. Når tjenester digitaliseres, burde det danne grunnlag for å flytte tjenester ut, ikke inn til de store byene og regionsentrene – arbeidsplasser som kunne bidratt til bredere befolkningssammensetning i Distrikts-Norge og gjort det mer attraktivt å flytte ut og hjem gjennom å skape attraktive og spennende kompetansearbeidsplasser og klynger. Men da er vi også avhengige av noe regjeringens representanter har skrytt av i dag, nemlig satsingen på bredbånd. Jeg tror alle i denne salen er enige om at høyhastighets bredbånd er en nødvendighet anno 2020. Det var det før pandemien, og vi har i hvert fall sett det nå, under pandemien, på en svært tydelig måte, på hjemmeskole og hjemmekontor. I tillegg kommer fordelene ved å ta i bruk ny teknologi innenfor velferd, næringsliv og landbruk, og ikke minst sosialt, for å holde kontakt med slekt og venner via skjerm. Dessverre er det mange som ikke opplever at de er en del av denne digitale revolusjonen, i hvert fall ikke en fullverdig del av den. På slutten av 1990-tallet lanserte Senterpartiet ideen om den digitale allemannsretten, og partiets daværende leder, Odd Roger Enoksen, ble kjent for uttrykket «breiband til distrikta». Stortingsflertallet den gangen slo fast at utbygging av bredbånd først og fremst skulle være en sak for markedet. Drøyt 20 år senere er vi ikke i mål, noe Senterpartiet også advarte mot den gangen. Forskjellene mellom folk og det digitale klasseskillet øker. Mens markedet skummer fløten og tilbyr det betalingsvillige markedet der folk bor stadig bedre båndbredde og bedre tilkobling, blir andre hengende etter. De som bor litt grisgrendt, er henvist til tilfeldige statlige midler og dugnader i grenda. Dagens melding svarer dessverre heller ikke på denne utfordringen. «Breiband til distrikta» er fortsatt like aktuelt for å holde vekst og framdrift i hele landet, og da kreves det en betydelig satsing utover hva regjeringen legger opp til.
Marius Meisfjord Jøsevold (Sosialistisk Venstreparti), 2020-11-24:
Jeg vil først få lov å bruke denne anledningen til å gratulere Bodø/Glimt med seriegullet i fotball, og tenker at det at det mot alle odds kommer et seriegull til Nordland og Nord-Norge, er et bevis på at om man er liten, betyr det allikevel ikke at man ikke kan gjøre store ting. Det å være liten, men allikevel gjøre store ting har kjennetegnet norske distrikter til alle tider. Det er små samfunn som har skapt en havbruksnæring som skaper hundre milliarder i eksportverdier, med små samfunn som Lovund, Herøy, Sørarnøy, Steigen og Stokmarknes i spissen. Det er små industristeder som Mo i Rana, Mosjøen og Glomfjord som har skapt industrieventyr basert på lokale ressurser og ren norsk kraft. Aftenpostens politiske redaktør, Kjetil Alstadheim, spurte i en kommentar tidligere i høst om flere jobber kan redde utkanten, og svarte kort og godt nei på dette. Det er skadelig å sette sånne lettvinte opphørssalgsstempler på Distrikts-Norge, da Oslo-pressen åpenbart har en betydelig avsendermakt overfor sentrale politikere. Det er ting som tyder på at regjeringspartiene har forlest seg på den godeste Alstadheim. I mange tiår har befolkningsutviklingen i de fleste kyst- og distriktskommunene stagnert. Det politiske Norge har vært godt kjent med utviklingen og i like stor grad vært kjent med SSBs framtidsprognoser. Istedenfor å innse at den politiske verktøykassen er innholdsrik på instrumenter som kan snu eller redusere en negativ utvikling, møter vi det som minner om resignasjon. Bortsett fra at det – rett skal være rett – er bygd mye ny vei i Norge de siste sju årene, har regjeringen resignert i næringsnøytralitet og passivt eierskap. All forskning viser at det er en klar sammenheng mellom hvor du studerer, og hvor du blir boende. Det kan virke som at regjeringen har forvekslet reformiver med samfunnsutvikling. Når representanten Ebbesen fra denne talerstolen bruker sin tilmålte taletid på å angripe Nordland fylkeskommune istedenfor å ta et oppgjør med f.eks. sin egen regjerings nedleggelse av campus Nesna, er det en total abdisering fra sin egen politikk. På Nesna har man gjennom over hundre år vært liten, men skapt lærere, samfunnsbyggere, gründere og distriktsoptimister som har bidratt til at vi ikke har svenske tilstander i distriktspolitikken. Det burde de ha fått lov å fortsette med. Når denne stortingsmeldingen slår fast at like muligheter til utdanning i hele landet er en forutsetning for bosetting, ser denne representanten fram til at regjeringen omsetter sine egne ord til handling og gjenoppretter et fullverdig utdanningstilbud på Nesna.
Marius Meisfjord Jøsevold (Sosialistisk Venstreparti), 2020-11-24:
SV varsler støtte til de tre forslagene som Rødt har fremmet. SV mener bestemt at universelle velferdstjenester i all hovedsak skal være drevet av det offentlige. Den offentlige fellesskolen er enormt viktig for at barn og unge skal møtes på tvers av bakgrunn. En inkluderende fellesskole er et av de viktigste midlene vi har for å minske forskjellene og øke tilliten mellom folk. Vi skal ikke komme her og si at hvem som styrer Kunnskapsdepartementet, ikke har noe å si. Siden 2013 har antallet elever på privatskole økt med nesten 50 pst. Det ville aldri ha skjedd med SVs ledelse av det departementet. Selv om loven slår fast at offentlige midler og skolepenger skal komme elevene til gode, ser vi at dette regelverket blir omgått stadig vekk. Til tross for strenge regler mot privat profitt, er det grunn til bekymring over de gjentatte eksemplene på at private skoler og høyskoleeiere klarer å hente ut gevinst fra skoledrift. SV er redd for at dette problemet er større enn det som oppdages. Derfor har vi foreslått at lovverket gjennomgås for å sikre at intensjonen om at all statsstøtte skal komme elevene til gode, ivaretas bedre enn i dag. I dag ser vi at godkjenningen av en privatskole kan skape utfordringer for det offentlige skoletilbudet i mange kommuner. Fordi de private skolene er gitt godkjenning for et visst antall elevplasser, gir ikke dagens lovverk fylkespolitikere muligheten til å redusere antall elevplasser i de private skolene. I en situasjon der det er nedgang i antall elever som søker på videregående skole, har fylkeskommunene kun mulighet til å kutte i det offentlige tilbudet, ikke i det private. Dette må vi endre. Derfor fremmer vi også forslag om at private grunnskoler og videregående skoler kan inngå i skolebruksplanene.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2020-11-24:
I dag drøfter vi distriktsmeldingen og hvordan vi kan styrke distriktenes rolle og posisjon for livskraftige lokalsamfunn. Da er det ekstra leit å se at to statsråder, kunnskapsministeren og selve distriktsministeren i den Høyre-dominerte regjeringen, bidrar til ytterligere sentralisering og reduksjon av viktige tilbud nært folk. I Trøndelag er det 32 videregående skoler, og i et møte med Trøndelag fylkeskommune tidligere i høst ble det orientert om nedgang i søkertall og elevtall i alle videregående skoler i Trøndelag utenfor Trondheim. Når høyreregjeringen nå mot alle faglige innspill fra elevorganisasjoner, lærerorganisasjoner, KS, forskermiljø og fylkeskommuner som skoleeiere gjør stikk motsatt, er det direkte umusikalsk og viser at regjeringen ikke har gehør for det som kommer inn av innvendinger. Dette vil undergrave bredden i fagtilbudet på mange videregående skoler og i flere tilfeller selve eksistensen for flere mindre videregående skoler i Distrikts-Norge. Dette rammer også på sikt næringslivet i distriktene sin tilgang på faglært arbeidskraft. Kombinasjonen av at Høyre og Venstre fjerner retten til å gå på sin egen nærskole, samt at de vil åpne for flere kommersielle privatskoler finansiert av den samme skolepotten, vil medføre tap av fagtilbud, færre formidlede lærlinger og høyst sannsynlig nedleggelse av enkeltskoler i distriktene. Arbeiderpartiet vil skape en ny start for Norge etter pandemien. Da må vi ta i bruk hele landet. I Trøndelag er det er bredt og massivt flertall for en skolepolitikk for alle – ikke bare de få. I møter med elever, ansatte og folkevalgte fra Selbu, Røros, Frøya, Hitra, Heim, Indre Fosen, Åfjord, Ørland, Malvik, Gauldal, Melhus og Oppdal er det absolutt ingen som vil innføre et rent karakteropptak ved sine nærskoler. Tilbakemeldingene er tydelig på at de videregående skolene er viktige ressurssenter med mange kompetansearbeidsplasser. En reduksjon av fagtilbud og nedlegging av elevplasser vil forsterke fraflytting og tap av ungdom og arbeidsplasser i distriktene. Både Vestland, Vestfold, Telemark, Viken, Agder, Innlandet, Nordland, Trøndelag, Troms og Finnmark har vedtatt en form for nærskoleprinsipp. Når kunnskapsministeren, med støtte av distriktsministeren og resten av høyreregjeringen, vil skrote en viktig og velfungerende modell, som fylkeskommunene gjennom mange år har utviklet i nært samarbeid med vertskommuner og lokalt næringsliv, er det direkte arrogant. I januar slo forskere fast at fritt skolevalg ga mest segregering i Oslo, større forskjeller i hovedstaden, lærere som forteller om skoler som blir brunere og brunere, og andre skoler som blir hvitere og hvitere. En ting er sikkert: Når Arbeiderpartiet kommer i posisjon etter valget i 2021, vil vi endre dette – vi vil lytte til elevene, foresatte, lærerne og distriktene.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2020-11-24:
Representanten Njåstad sa noe viktig, men han konkluderte feil. Han sa at uansett hvor han reiste i distriktene, fikk han melding om at samferdsel var det aller, aller viktigste når det gjaldt distriktsproblematikken. Det har han selvfølgelig fullstendig rett i, men det er noen «men» her: Regjeringa har i mange år, med to Fremskrittsparti-statsråder i spissen, stått for en fullstendig distriktsfiendtlig samferdselspolitikk. Det er min påstand, og jeg kan vise til en del eksempler. Mens de bruker milliardene på store, miljøfiendtlige og ofte overdimensjonerte motorveier, ofte i sentrale strøk, har vi altså følgende situasjon, som regjeringa tilgodeser med noen få skillinger, samtidig som de hyller Nye Veier AS: Vi har rundt 40 000 km med fylkesvei som har et vedlikeholdsetterslep på 50–60 mrd. kr. De fleste som skal ut på riksveiene med sin næringstransport, skal vel gjennom en fylkesvei først? Det er i hvert fall ofte sånn. Er det god distriktspolitikk å prioritere sånn? Det er samtidig enorme behov for rassikring. Nasjonal rassikringsgruppe har snakket om rundt 70 mrd. kr hvis vi skal trygge veiene våre. Det akutte behovet er 15–20 mrd. kr. Regjeringa setter av 1,9 mrd. kr til sammen – det dekker bare så vidt prisstigningen. Så langt om rassikring – er det god distriktspolitikk? Er Stortinget for øvrig kjent med at godt over 100 mil med riksvei mangler gul midtstripe? En lastebil kan ikke møte en annen bil på disse smale veiene. Det er situasjonen. Da er det snakk om distriktspolitikk – er det god distriktspolitikk? Midt oppi dette sentraliseres viktige statlige samferdselssektorer. Det legges ned trafikkstasjoner. Modellen i Statens vegvesen endres, noe som betyr sentralisert programledelse i divisjonsmodellen som er opprettet, osv. Akkurat i dag, når vi har debatt i salen om distriktspolitikk, sies det i et oppslag i NRK at tre av fire beredskapskontorer i Kystverket skal legges ned, bl.a. i Bergen. Hva er dette for noe? De to kontorene på Vestlandet skal altså nedbemannes vekk. Det blåser jo ikke stort på Vestlandet, ikke er det noe særlig opprørt hav der heller. Dette er stikk i strid med god beredskapspolitikk og stikk i strid med god distriktspolitikk. Verst av alt er at jeg ennå ikke har klart å se begrunnelsen for det. Uansett, til både Njåstad og Ørmen Johnsen, som skrøt så mye av blå samferdselspolitikk: De skal ha store problemer med å kalle den distriktsvennlig.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2020-11-24:
Det var flere Høyre-representanter og kanskje spesielt den hyggelige representanten Torill Eidsheim som fikk meg til å ta ordet, for de har altså vist til flere reformer som underforstått skulle ha gitt distriktene bedre muligheter. Da tenkte jeg: Er det mulig at de tør å trekke fram mange av de reformene som har vært gjennomført den siste tida, de siste åra, i denne debatten? Det forundrer meg. Mente hun nærpolitireformen f.eks. – at nedlegging av politi- og lensmannskontorer er en god distriktspolitikk? Man kan kanskje finne argumenter innenfor justis hvis man leter lenge og godt. Jeg vil bestride det, men da er det i hvert fall en mulighet. Men distriktspolitikk? Mente hun regionreformen? Kommunesammenslåingene? Man kan kanskje finne argumenter der også som er positive, selv om jeg kan bestride mye av det også. Men god distriktspolitikk? Det at man sentraliserer kommunesenter, tjenester, rådhus osv. – er det bra distriktspolitikk? Var det kanskje sentraliseringsforslagene på tingrettene, passkontorene som skal nedlegges, hun tenkte på? God distriktspolitikk? Dette fatter ikke jeg. Var det kanskje reformen innenfor yrkestransport hun tenkte på – frislepp av drosjer – og henviser da kanskje til enerettsordningen i distriktene som skulle ta over for pliktkjøringen i distriktene? Er det det hun tenker på – det at man får en enerettsordning til å drive praievirksomhet, altså kjøre drosje på markedsbaserte betingelser ute i distriktene, stå i et veikryss i Sigdal? Det tror jeg ikke gir mye penger. Det er altså en fullstendig nedprioritering av distriktene i den nye drosjeloven. Var det kanskje endringer i postloven hun tenkte på – det at vi har halvert antall dager med ombæring? Det er merkelig distriktspolitikk det også. Kanskje var det jernbanereformen hun tenkte på – det at man har to, tre eller fire selskaper som man forholder seg til når man reiser fra et distrikt til et annet? Er det bra distriktspolitikk? Jeg kunne henvist til mange andre eksempler, trafikkstasjoner f.eks., men jeg skjønner det ikke er så lett for høyrekreftene å drive distriktspolitikk, for på mange måter er det bare et plaster på såret på et system de forsvarer, der kapitalen skal gå ganske fritt. Og den går, som vi vet, der det er mest å tjene. Og når de attpåtil heller ikke vil bruke statlig eierskap på noe vis – helst ikke – er det ikke lett.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2020-11-24:
Jeg bor i Nordre Follo, en nylig sammenslått kommune med nesten 60 000 innbyggere. Nærmeste nabo heter Oslo og har snart 700 000 innbyggere. Om sommeren tilbringer jeg tid på Helgeland, og da spesielt i Nesna kommune. Her er det under 2 000 innbyggere. Det er tre kystkommuner, faktisk, men det var kanskje ikke strandlinjen til Oslofjorden og Bunnefjorden statsråden tenkte på når hun vil dele inn landet på nytt. I mitt politiske arbeid prøver jeg å ha med meg at våre politiske løsninger skal passe i hele dette spennet – i byen og på bygda, i store og små kommuner. Kommunene skal ha en stat som spiller på lag, uansett hvor stor kommunen er. Vi må kjenne kommunenes utfordringer og bidra med løsninger. Ordføreren i Bø har blitt nevnt flere ganger i løpet av dagen. Jeg vil trekke fram to dyktige Arbeiderparti-ordførere fra nettopp Nordre Follo og Nesna. De heter faktisk Hanne begge to, og jeg tror de begge kjenner på følelsen av en stat som har forlatt dem. Det blir veldig hult at statsråden snakker om viktigheten av desentralisert utdanning når regjeringen har tillatt at den lange tradisjonen med utdanning på Nesna har blitt rasert. Vil ikke statsråden at distriktskommunen og kystkommunen Nesna fortsatt skal være livskraftig? Hvorfor stiller ikke staten opp for Nesna? Ordfører Hanne Davidsen i Nesna sier til meg: Vi har store naturressurser og verdiskaping innenfor kraft, hav, fisk, mineral og industri i vår region, men vi har langt færre studieplasser og kompetansearbeidsplasser enn andre regioner. Vi har et slagord: Uten utdanning og læring, ingen industri og næring, forteller Hanne og fortsetter: Vi trenger høyere utdanning på Nesna for å forsyne regionen med den kompetansen som er nødvendig for å opprettholde bosetting, velferd og verdiskaping. Likevel forlot staten Nesna. Nordre Follo må være regjeringens drømmekommune. Her er Hanne Opdan ordfører. Nordre Follo er slått sammen av Oppegård og Ski og er en kommune uten eiendomsskatt. Og vet du hva? Det er beintøft. Kommunene som slår seg sammen, har ikke fått nok støtte til å dekke de pukkelkostnadene man pådrar seg i forbindelse med en sammenslåing. Innbyggerne får ikke den kommunen vi har lovet dem. For lokalpolitikerne handler det ikke lenger om hvordan man skal utvikle kommunen videre, men hvilke nedlegginger man klarer å stanse. Skal vi redde helsestasjonen eller beholde sykehjemsplassene? Skal vi stramme inn på fritidstilbudet til barn eller til eldre? Staten stiller ikke opp for Nordre Follo heller. Ordfører Hanne Opdan er bekymret for oppgaver som overføres uten at det følger nok penger med. Nå er det nok snakk. Vi trenger en regjering som faktisk stiller opp for kommunene.
Nils Kristen Sandtrøen (Arbeiderpartiet), 2020-11-24:
I den glimrende NRK-dokumentaren «UXA» kommer det tydelig fram hvordan et samfunn og et land blir totalt forandret når naturressursene og verdiene fra produksjon konsentreres på få hender. I Midtvesten dokumenterer Thomas Seltzer hva som skjer med tidligere godt betalte arbeidsplasser i industrien, som istedenfor blir preget av sosial dumping. Han dokumenterer hvordan et rikt og yrende næringsliv som tidligere skapte grobunn for å drive butikk, være håndverker og skape en framtid for familier, er preget av håpløshet og snarere et veldig negativt syn på framtiden. De pengene som tidligere sirkulerte i lokalsamfunnene, er tatt over av store multinasjonale konserner. Det er markedsideologiens logikk at de mange skal utkonkurreres for at formuene skal konsentreres på noen få hender. For å bruke et uttrykk fra Norge: Det er skviset så mye tannkrem ut av tuben at det ikke kommer tilbake igjen. Det var et uttrykk fra Høyres statsråd Hofstad Helleland, før hun ble statsråd, om hvordan samfunnet skulle styres, og om at ordninger som har skapt fordeling og demokratisk styring, skulle brytes ned, slik at Arbeiderpartiet ikke kunne bygge det opp igjen. I Høyres programforslag, som nettopp statsråd Hofstad Helleland har ført i pennen, står det helt eksplisitt at de lovene som i dag fordeler naturressursene på flere hender, konsesjonslovene, skal svekkes og endres, slik at en får en mer ukontrollert omsetning av eiendom i Norge. Det er starten på den samme typen utvikling som vi så sårt har fått erfare at Midtvesten har gått igjennom. Makten og produksjonen vil da samles på noen få hender, og mindre penger blir igjen i lokalsamfunnene. Det var dette Høyres parlamentariske leder overså da han hevdet at det ikke var noe problem at en stor del av skogarealene i Trøndelag skulle selges til Tyskland, for han sa at skogen blir jo uansett liggende der den er – den ligger i Norge. Det kunne kanskje en tilsvarende person i Midtvesten ha sagt også – at jorda ligger fortsatt der den ligger, den ligger i Midvesten. Men det er en fattig trøst for alle de arbeidsfolkene som i dag ikke har en lønn å leve av, en fattig trøst for alt det lokale næringslivet som opplever at pengene er tatt ut av deres nærmiljø og snarere er konsentrert på noen få konserner. Vi trenger et mer rettferdig Norge, vi trenger et nytt stortingsflertall.
Nils Kristen Sandtrøen (Arbeiderpartiet), 2020-11-24:
Jeg er glad for at vi har SSB. Det er rimelig lett å forholde seg til for alle i denne salen og for journalister og velgere. Hvis vi går inn på SSB og sjekker ut hvordan det står til med deltakelsen i arbeid, vil man fort se at det er flere kommuner i Norge, og mange av dem i distriktene, hvor det er mer enn 40 pst. av befolkningen i arbeidsfør alder som står utenfor arbeidslivet, og det er i en normalsituasjon. Etter koronaen har det blitt enda mer utfordrende. I denne salen betyr det eksempelvis at representantene Myhrvold, Strand, Thommesen, Nordlund, Gjelsvik, Sivertsen, Lauvås og Kristensen vil stå utenfor arbeidslivet. Så stor andel i enkelte distriktskommuner er det som i dag ikke har muligheten til å være med. Det er flere årsaker til det, men en manglende nærings- og industripolitikk er en åpenbar grunn. Flere av disse kommunene ligger i mitt hjemfylke, i særlig den sørlige delen, hvor skogbruket tidligere sysselsatte mange. Da vil noen si: Ja, men det er jo på grunn av teknologisk utvikling. Det er delvis riktig, men det er også en side ved den historien som det er viktig å drøfte her, for det handler om hvorvidt råstoffet skal videreforedles i Norge, eller om vi bare skal være en råvareleverandør til f.eks. den svenske industrien. Det handler om hvorvidt vi bruker aktive tiltak for å la ungdom som mangler sommerjobb, bidra til planting og ungskogpleie. Da skal jeg faktisk gi regjeringen honnør, for det fungerte i sommer, under koronaen, å gi ungdom muligheten til å delta i skogbruket. Men i matproduksjonen, derimot, så vi det stikk motsatte, for selv om Stortinget den 31. mars enstemmig vedtok at regjeringen sammen med partene i arbeidslivet skulle sørge for å rydde opp i lønns- og arbeidsvilkårene til våre folk som jobber innenfor matproduksjon, så nektet høyreregjeringen, og de utestengte Fellesforbundet fra å ta del i de løsningene som skulle legges. Det fører åpenbart til at lønningene innenfor matproduksjon blant dem som jobber på åkrer og jorder, er så lave at det er dårligere betalt å bidra i matproduksjon enn det er å få stønad fra Nav. Høyrepartiene sier ofte at det skal lønne seg å jobbe, og det er helt riktig, det skal lønne seg å jobbe, men det må vi løse på den måten at arbeidsfolk i distriktene får ordentlig betalt, ikke ved å fjerne våre felles forsikringer og ta bort velferdsstatens ordninger, som skal danne golvet. Det er taket som må løftes, ikke golvet som skal bort. Kristensen lurte på grunner til å stemme Arbeiderpartiet. Nettopp dette er en god grunn til å stemme på Arbeiderpartiet, for vi vil sørge for en storrengjøring i arbeidslivet som gjør at flere unge folk slipper inn.
Margret Hagerup (Høyre), 2020-11-24:
Det farer en elendighetsberetning gjennom landet. Det er ikke lenger bare by mot land, det er nå også politikerne som drikker kaffe med folket, mot dem som sentraliserer i hovedstaden. Vi skal ikke lenger enn til Storbritannia for å se hva slike tanker kan føre til. «Look to Norway» – de klarer seg godt uten EU, ble det sagt. De skulle bare visst. I dag kan Storbritannia bare drømme om en like god avtale som oss. Allikevel tror Senterpartiet fremdeles på et alternativ til EØS-avtalen. Da går visst alt så meget bedre. Vedum har latt det gå sport i å ta med kaffekoppen på norgesturné og advare mot sentralisering. Blir spørsmålene for vanskelige, ler han dem bare vekk. For Senterpartiet er det blitt en strategi å bygge motsetninger gjennom enkel retorikk som skal fri til våre følelser. Senterpartiet ser helt ut til å ha glemt at den globale urbaniseringstrenden også pågikk på deres vakt. De unnlater helt å nevne at det i perioden 2005–2013 forsvant 9 000 gårdsbruk, det ble 336 færre skoler i distriktene, færre sykehus med akuttfunksjon og en kraftig reduksjon i jordbruksareal. Men det passer ikke inn i historiefortellingen. Senterpartiet vil nødig forflate en god debatt med fakta. Før valget i 2013 kom Senterpartiet med en rekke dommedagsprofetier på vegne av norsk landbruk. Nå ser vi at nedleggelsen av jordbruksbedrifter er bremset kraftig opp. Snittveksten i landbruksproduksjonen er mer enn tredoblet, og gjennomsnittlig omdisponering av jordbruksareal er gått ned med over 30 pst. Senterpartiet kalte Nye Veier et luftslott. Dette luftslottet har spart staten for 59 mrd. kr, og det bygges mer vei og bane enn noen gang. Lukten av asfalt er godt nytt for distriktene. Ja, det går godt i distriktene. Allikevel fortsetter Senterpartiet å komme med halvsannheter og skremsler, for Senterpartiet skal stoppe den globale sentraliseringen. Da er det mindre viktig at budskapet ikke er sannferdig, så lenge det framføres på norsk, for når følelser skal vekkes, må alle kaffekopper tas i bruk. Det er verdt å merke seg at Senterpartiet vil ut av EØS-avtalen, en avtale som sikrer norske bedrifter tilgang til sitt viktigste marked. Det setter jobber i fare, og i det scenarioet vil sentralisering være vår minste utfordring. Vi politikere kan ikke bestemme hvor folk skal bo, men vi kan legge til rette for vekst, attraktivitet og økt bolyst i distriktene. Det har vi gjort gjennom å sørge for gode rammevilkår for bedriftene og en historisk satsing på vei og bane, for det er jobber som skaper liv i bygdene, og som videre er grunnlaget for velferdstjenester og kulturtilbud. Distriktene trenger ikke flere kaffepauser og enkel retorikk fra Senterpartiet. De trenger en aktiv politikk for vekst og flere jobber.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2020-11-24:
Jeg kan slutte meg til gratulasjonen fra foregående taler til representanten Lauvås, men jeg kan også forsikre foregående taler om at engasjementet for hestenæringen ikke har gått ut over engasjementet og innsatsen i arbeidet med distriktsmeldingen. Hvis jeg sier at næringsliv og kommuner utover landet mangler arbeidskraft, og særlig relevant arbeidskraft, og at kommuner og bedrifter ikke klarer å utløse det potensialet de har, og hvis jeg sier at demografien ute i landet gjør at stadig færre unge arbeidstakere må ta ansvar for stadig flere eldre, svartmaler jeg da situasjonen? Av debatten her i dag kan det høres ut som om det er det vi gjør. Og det er mulig at det er svartmaling, men det er akkurat det som står i meldingen som regjeringen har lagt fram. Vi må bare erkjenne at det er store endringer på gang i samfunnet, og at vi har noen utfordringer i distriktene. Så burde posisjonspartiene holde seg for gode til å karakterisere oss og beskylde oss for svartmaling når vi gjentar de utfordringene regjeringen selv har løftet opp. Jeg må si at når jeg hører regjeringens representanter her i dag, som er så tilfreds med alt som er høyere, større, lengre og koster mer enn da regjeringen Stoltenberg II styrte, og ikke har noen nye tiltak å legge på bordet, som er omtalt i meldingen, synes jeg man framstår som ganske selvtilfreds. Vi kan diskutere mange av de tiltakene det har vært referert til i den perioden som regjeringen Solberg har styrt, men faktum er at den utviklingen vi debatterer her i dag, ikke har endret seg, den fortsetter på samme kursen. Og jeg er enig med de talerne som har påpekt at denne utviklingen også skjedde under regjeringen Stoltenberg II. Det er riktig – fordi det er en global megatrend. Folk har flyttet til byer siden vi oppfant konseptet for ca. 9 000 år siden. Vi står nå overfor noen store utfordringer som vi må møte, og det er problemet med den meldingen som er lagt fram: Den debatterer ikke det, den bare beskriver situasjonen. Hva gjør vi med den utviklingen som, ifølge FN, går mot at 75 pst. av jordas befolkning bor i byer i år 2100? Eller, som jeg hørte en forsker på en konferanse i fjor si, at 80 pst. av jordas befolkning bor i de 600 største byene? Hvis vi mener det er en verdi at det bor folk i hele landet – hvilke strategier og hvilke tiltak har vi da tenkt å iverksette? Den digitale revolusjonen og de utfordringene og mulighetene det medfører, der bindingen mellom arbeidskraften og realkapitalen er oppløst, som gjør at folk flytter til byene fordi det er der de har lyst til å bo – hva gjør vi med det hvis vi mener det er en verdi at folk skal bo over hele landet? Hvordan tar vi i bruk de mulighetene på en positiv måte? Og hva gjør vi med klimaendringene? Hvordan setter vi kommuner og steder over hele landet i stand til å møte både tilpasninger til klimaendringene og det å unngå større klimaendringer enn nødvendig?
Kent Gudmundsen (Høyre), 2020-11-24:
Vi står i en krevende tid, og mange arbeidsplasser føles utrygge, selv om vi kan se lyset i tunnelen med vaksiner på vei og gjennom en trygg styring ut av krisen. Sånn sett har vi et godt utgangspunkt i Norge, sammenlignet med andre land. I Nord-Norge har vi mange muligheter for vekst og utvikling, og i tiden etter normaliseringen vil det være viktig at man fører en ja-politikk som skaper grunnlag for vekst, spennende arbeidsplasser og flere ben å stå på. Det er i så måte viktig at vi minnes tiden før koronakrisen, da arbeidsledigheten var rekordlav og den største utfordringen i landsdelen var å få tak i tilstrekkelig kvalifisert arbeidskraft, for det var det som var utviklingen i nord. Selvsagt var det – og er fortsatt – utfordringer, men systematiske satsinger på utdanning og forskning fra regjeringens side er derfor fortsatt det viktigste grepet vi kan ta for å bidra til videre vekst og utvikling. I min landsdel har vi fått flere tusen nye studieplasser, støtte til studiesentre og styrking av desentralisert utdanning. En har tatt mange målrettede grep for styrking av yrkesopplæring, enten det er rekordøkning av lærlingtilskuddet, bransjeprogram for å få flere kvalifiserte i viktige næringer i landsdelen, styrking av fagskolene som yrkesfaglig høyere utdanning og muligheter for å ta fagbrev på jobben, for å nevne noe. Og det er mye mer. Men poenget er klart: Satsingen på utdanning og yrkesopplæring står sterkt i vår regjering og bidrar til viktig påfyll i nord. Jeg vil også trekke fram veisatsingen i nord, som har bidratt til at stamveiene har fått et virkelig stort løft på kort tid, og sammen med Statnetts milliardinvestering i nettoverføring fra Nordland og opp til Finnmark skaper vi grunnlag for vekst i næringslivet. Samtidig må vi erkjenne at etterslepet etter mange magre år ikke er løst på noen få år med denne regjeringen. Arbeidet må fortsette. Den målrettede satsingen og prioriteringen av kunnskap, forskning, veier og gode rammebetingelser for våre nordnorske arbeidsplasser må få lov til å fortsette. Det er distriktene, kysten og Nord-Norge som nå ikke trenger store skatteøkninger og mindre satsing på vei og forskning og utdanning, som varsles fra venstresiden. Så det er grunn til å rope et varsku, for de alternative budsjettene som legges fram, avslører den store planen med skattesmell og valgløfter som langt fra er finansiert. Når prioriteringene skal tas, ender vi raskt tilbake i gamle rød-grønne takter, med forfall på veiene, fokus på skolemat framfor lærere og et nytt hvileskjær innen forskning. Det er ikke det vi trenger i Nord-Norge. Vi trenger mer satsing som i dag, en ytterligere opptrapping videre inn mot fylkesveiene og en fortsatt styrking av utdanning og yrkesfagene. Sånn møter vi mulighetene i nord og i distriktene.
Kent Gudmundsen (Høyre), 2020-11-24:
For Høyre er det viktig at vi satser på en god offentlig skole. Gjennom våre år i regjering har vi med all tydelighet vist alvor. Store satsinger på kvalitet, innhold og betydelig løft for flere lærere med fordypning i sine undervisningsfag er eksempler på det. Det er viktig at vi lykkes i skolepolitikken og gir våre barn en god skolegang, der de kan oppleve mestring og til slutt fullføre og bestå. Skolen er også en viktig fellesarena for barn og unge, og brede faglige og kulturelle elevfellesskap fremmer læring og styrker best elevenes identitet og evne til dialog, respekt og toleranse. Nettopp derfor er Norges modell med støtte til godkjente friskoler så viktig, slik at alle kan delta i det mangfoldet som finnes av skoletilbud, uavhengig av bakgrunn og lommeboken til foreldrene. At alle barn får en god skolegang, er noe av det viktigste vi kan gi våre barn, foreldre og samfunnet som helhet, og alle elever fortjener en best mulig utdanning som passer den enkelte. Friskolene bidrar også til utvikling av nye tilbud, profiler og pedagogiske tilnærminger og samarbeid med eksempelvis næringslivet. I sum er dette et positivt bidrag til hele utdanningssektoren. Friskolene er gjennom sin godkjenning og statsstøtte på mange måter en del av fellesskolen sammenlignet med rene private skoler, som lever av skolepenger. Når vi i tillegg ser at andelen elever som faktisk går på friskoler, er ganske lav, framstår egentlig friskoledebatten temmelig karikert. Særlig i dag, gjennom representantforslaget, blir dette synlig. Gjennom revideringen som vi gjorde av friskoleloven i 2015, der man styrket lokal innsigelse, strammet inn utbytteforbudet, økte krav til innsyn og dokumentasjonsplikt og det at vi i 2019 fikk nye retningslinjer for handel med nærstående selskaper, er friskolene godt regulert, og tilsynet viser at systemet fungerer etter hensikten. Skolene kan i dag ikke ta ut utbytte, verken skjult eller åpent – punktum. Gjennom merknadene kommer det klart fram hva det er venstresiden egentlig vil, nemlig å avskaffe dagens friskolelov. Målet er sakte, men sikkert å avvikle det skolemangfoldet vi ser i dag. Når til og med Arbeiderpartiet klarer å lire av seg at friskoler med toppidrettstilbud bare er skoler med litt ekstra fokus på kroppsøving, viser dette en fullstendig manglende vilje til å se det positive mangfoldet og tilbudet som friskolene bidrar med til våre barn, ungdom og Utdannings-Norge. Jeg vil si at det egentlig er en ganske respektløs omtale av det tilbudet som disse skolene gir til våre ungdommer og toppidretten i Norge. Det bør idretten og alle disse ungdommene som ønsker dette tilbudet, og ikke minst deres foreldre, merke seg ved neste års stortingsvalg.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2020-11-24:
Jeg følger denne debatten og registrerer det vi vet godt fra før, og det er at regjeringens politikk preges av tre stolper som innvirker på denne debatten. Den ene er en tydelig skjevfordeling av den økte verdiskapingen av samfunnets økonomiske ressurser – hele skattedebatten og formuesskattdebatten. Jeg lar den ligge nå, for det er det ikke anledning til å bruke tid på, men jeg bare nevner det som et grunnlag. Den andre er hele privatiseringsfilosofien, selvsagt, og den tredje er sentraliseringen. Disse tre faktorene virker alle sammen i én retning. Det rammer oss alle, men det rammer særlig våre distrikter. Norge er Norge fordi vi har distrikter – levende distrikter. Det er merkelig å legge merke til, når vi sitter og lytter på Høyres representanter og statsråden, at det er ikke bare spørsmål om utvikling av sentralisering som en konsekvens av en liberalistisk økonomisk filosofi, men det er også konsekvensen av at man vil en sentralisering. Det er et nytt trekk i debatten om distriktspolitikken i Norge som framstår i denne debatten, og som selvfølgelig øker skillene på en veldig tydelig måte. For hva er det det egentlig truer? Jo, som flere av mine kollegaer har vært inne på her fra talerstolen, truer det en nasjonal verdi som handler om bosetting og gode vekstvilkår i hele landet. Det er det som trues – av summen av høyrepartienes politikk. Det handler om synet på staten, som også veldig tydelig kommer fram som en skillelinje i denne debatten. Staten skal ta ansvar for alle, men spesielt for de delene av landet som trenger staten mest, og det er distriktene. Staten skal være distriktenes venn og ikke bli oppfattet som dens motstander. Når vi nå reiser rundt i landet og hører hva som blir sagt rundt omkring, oppstår det et motsetningsforhold, fordi befolkningen ute i landet ser ikke lenger på «by og land hand i hand» som en reell del av samfunnsutviklingen, for de føler seg forlatt av staten. Dette står som en av de viktigste forutsetningene for å rette opp den utviklingen som vi ser, som høyreregjeringen har bidratt til, nemlig synet på staten. Til sist vil jeg si at jeg oppfatter dette som ganske alvorlig: Det ødelegger jo mange menneskers syn på seg selv og selvbildet i distriktene, på grunn av at de blir forlatt av staten.
Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2020-11-24:
Når en hører debatten i denne salen i dag, er det mest framtredende alle kjærlighetserklæringene til spredtbygde strøk. Det føles også som ekte kjærlighet fra alle sider av salen – og det er godt. Hører en på noen av debattantene, kan det virke som om noen er imot og noen for distriktene. Slik er det selvfølgelig ikke. La oss ta en titt på resultatene. Vi kan f.eks. se på befolkningsutviklingen: Har noen regjering noen gang lyktes med å øke andelen innbyggere i spredtbygde strøk i Norge? Svaret er nei for samtlige regjeringer Norge har hatt som fri nasjon – og i union med Sverige. Når var sist gang noen regjering lyktes med å ha flere folk i distriktene da de gikk av, enn da de tiltrådte? Svaret er 2005, da Bondevik II-regjeringen gikk av – tilfeldigvis sammensatt av de samme partiene som i dag er i regjering. Før det da, kan en spørre. Da var det regjeringen Nygaardsvold, presidentens parti, ikke Gerhardsen, etter to forsøk, Torp, Lyng, Borten, Korvald, Bratteli, Nordli, Brundtland I, II og III, Willoch, Syse, Jagland, Bondevik, på første forsøk, Stoltenberg på første eller andre forsøk, eller for så vidt den regjeringen som sitter i dag. Hva skjedde da Senterpartiet satt med hånden på rattet og foten på bremsen fra 2005 til 2013? Sentraliseringen akselererte, målt i befolkningsendring. Hva har vært utviklingen de siste årene? Den har avtatt noe, men det er langt til målet. Hva sier dette egentlig? Jo, det er ikke de regionale utviklingsmidlene som sikrer markedsadgang for distriktenes produkter; det er EØS-avtalen. Trusselen er ikke hvor Utenriksdepartementet er lokalisert, men at noen vil sende ut Norge på den samme berg- og dalbanen av en brexit, og med dårligere markedsadgang for distriktene som resultat. Statlige arbeidsplasser er viktige, men private arbeidsplasser er flere – og viktigere – i distriktene. Trusselen er ikke at det blir flere leger og sykepleiere eller statlige arbeidsplasser i fylkeshovedstaden, men at noen ønsker å skattlegge norske eiere stadig hardere og norske bedrifter hardere. Det er gode nyheter for utenlandske storkonsern, men det går ut over distriktene. Selv om de rikeste kanskje bor i Bø etter hvert, er distriktsbedriftene ofte eid av dem som driver dem. Det er ikke statlige virkemidler som gjør at distriktene lykkes; det er distriktenes folk. Trusselen er ikke færre kommuner, men de målsøkende politiske rakettene mot distriktsnæringene – mot olje og gass, som verftet leverer til, mot gruvedriften, som kunne gitt befolkning og sysselsetting, mot havbruk i sjøen og – Gud forby! – om du har satset og bygget deg en større båt med litt mer kvote. I alle andre sammenhenger skryter vi av dem som lykkes, investerer og skaper noe stort, men i fiskeriene er det selve synden. Disse målsøkende rakettene mot distriktsnæringene som lykkes, og mot folk som satser, skaper uro og framtidsfrykt. Det er den største trusselen nå – den stadige jakten etter hva vi ikke skal leve av i distriktene, i stedet for hva vi kan leve av i landet.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2020-11-24:
Senterpartiet vil legge til rette for at det skal være mulig å bo, arbeide og leve gode liv i hele Norge. Da må en sørge for at det er gode tjenester nært folk. En må sørge for at det er en god beredskap, og at folk får hjelp innen rimelig tid når de trenger det, uansett hvor en bor i Norge – i bygd eller i by. En må også sørge for en plan for å utvikle hele Norge. Jeg hørte ansvarlig statsråd, bl.a. på NRK tidligere i dag, snakke om nye merkelapper på kommunene og nye inndelinger. Det som er viktig for folk, er hvilken praktisk politikk en fører, og resultatet med dagens regjering og støttepartiet Fremskrittspartiet er at det blir stadig mer målrettet sentralisering gjennom politikken og kraftige avgiftsøkninger, som rammer folk og næringsliv i hele Norge. Når en hører de fine ordene som mange brer om seg med i denne debatten om utvikling i distriktene, tror jeg at veldig mange rundt omkring i norske distrikter i dag sitter og lurer på: Har jeg en jobb å gå til i morgen? Går bedriften som jeg jobber i, konkurs? Går livsverket mitt til grunne? Kommer flyet til å gå i morgen – ikke på grunn av for dårlig vær, men på grunn av at det ikke er passasjerer nok til å ha avgangen? Og hva gjør flertallet, regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, i denne situasjonen? De legger opp til målrettede avgiftsøkninger for noen av de hardest rammede næringene. Reiselivet, som nå ligger med brukket rygg, og som en kan håpe kanskje kan komme opp i knestående fram mot sommeren, skal møte en dobling av momssatsen. Dette gjelder både reiselivet, transportbransjen og kulturlivet – alle er hardt rammede næringer. Og flypassasjeravgiften, som regjeringen i forslaget til statsbudsjett har foreslått å gjeninnføre, er en avgiftsøkning som regjeringen har beregnet alene vil få inn over 1,5 mrd. kr. Det er også langt flere ting en skulle gjort for flybransjen, ikke minst å sørge for en kompensasjonsordning. Fortsatt, etter godt over et halvt år med stor krise i luftfarten, er det ingen tiltak på det området. Så til pendlerne, som gang etter gang har opplevd kraftige skatteskjerpelser fra dagens regjering, både de som er dagpendlere, og de som er ukependlere, de som bor på brakke, eller har hatt hyre i tillegg: kraftige innskjerpinger for dem. I dagens situasjon, med kraftig sentralisering og korona, der folk må være villig til å flytte mer på seg for å ha jobb i framtiden, skal en altså ha ytterligere skatteskjerpelser for pendlere. Det er en svært uklok politikk.