trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-10-06:
«Arbeidsmarkedet trenger stadig færre mennesker som er gode i matematikk – med mindre de også har høy sosial kompetanse.» Dette skrev økonomiprofessor Mari Rege for et par uker siden i en kronikk i Dagens Næringsliv med tittelen «Kunnskap er ikke nok». Rege har et poeng, selv om jeg ikke under noen omstendighet politisk vil jobbe for å få færre mattetalenter i Norge. Men så er det heller ikke det Rege egentlig mener. Det hun derimot gjør, er å peke på noe av det helt essensielle med å leve, produsere, bidra og kunne utnytte hele potensialet i et menneske. Det handler verken om å kunne årstall, pugging av det periodiske system, andregradsligninger eller at en er den raskeste leseren i klassen. Disse kunnskapene er lite verd hver for seg og alene. Kunnskap hos elevene må kunne brukes som byggestein for mer kunnskap. Den må kunne omsettes i praksis, og det må elevene lære på skolen. Det er ferdigheter som skaper mer fleksible og omstillingsdyktige mennesker. Den rød-grønne regjeringen satte i 2013 ned Ludvigsen-utvalget, et utvalg som skulle ta for seg intet mindre enn innretningen av framtidens skole – elevenes læring i framtidens skole. Utvalget jobbet i to år, og noen av hovedkonklusjonene som ble presentert før sommeren, var: mer kreativitet i skolen elevene må få tid til å gå i dybden; skolen må legge til rette for dybdelæring elevene må øves i å sortere kunnskap og være kritiske elevene må få styrket opplæring i psykisk helse det må ryddes i læreplanene Dette er ikke noen lettvinte og enkle anbefalinger. Ludvigsen-utvalget har utfordret oss politisk til i større grad å kunne se sammenhengene og helheten i skolen, og det engasjerer flere enn oss. Utdanningsforbundet har lagd debatthefter. Elevorganisasjonen har det på dagsordenen, og NHO og fagbevegelsen følger anbefalingene med interesse. I høst skal det være høringskonferanser, og så gjenstår det å se hva vi politisk velger å gjøre. Arbeiderpartiet har som vanlig vært i forkant og har bl.a. nylig fremmet et representantforslag om å satse på mer psykisk helse i skolen, kunnskap hos elevene og handling. Det ville vært en god start om Stortinget kunne samle seg om dette forslaget. I går hadde vi et replikkordskifte i denne sal om å ta det viktigste først. Faren med det er at en står i fare for å glemme noe på veien. La ikke det bli skjebnen til anbefalingene fra Ludvigsen-utvalget – det kan få store konsekvenser for elevenes læring i framtidens skole.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-10-06:
Trontaledebatten preges i år av den situasjonen vi har med økt ledighet og dårligere økonomiske framtidsutsikter. Flyktningkrisen, som vi ikke har sett maken til i etterkrigstid, er også med og preger debatten. Dette krever at vi tenker nytt. Omstilling er selve ordet disse to dagene. Da er selvfølgelig naturlige temaer å komme innom forskning, skole, utdanning og kompetanse, altså kunnskap, og det er i denne salen bred enighet om å satse på kunnskap. Også statsminister Erna Solberg tok dette opp. Men jeg la merke til at det var en litt pussig inngang til temaet, nemlig ved å gå om Shanghai-indeksen, som er én måte å rangere universiteter i verden på, og som er diskutabel, noe også Universitetet i Oslo – som gikk fram, som statsministeren sa – tar med en klype salt. Det er vanskelig å måle universiteter, men det jeg opplever som kanskje mer problematisk med å trekke fram Shanghai-indeksen i et resonnement rundt kunnskap, er at det signaliserer et ytterligere fokus på rangering, på elitesatsing, og at regjeringens politikk ligger langs de linjene der. Mer kunnskap og kompetanse trengs i hele landet, i alle sektorer, uansett hvor det er i Norge, og uansett om man jobber i offentlig eller i privat sektor. Vi er selvfølgelig nødt til å styrke konkurranseevnen i næringslivet, men skal vi lykkes med noe i nærheten av de ambisjonene som er i denne salen rundt det å omstille i offentlig sektor, enten det er i justissektoren eller i transportsektoren, som regjeringen er representert med akkurat nå, krever det at man får langt mer trykk på kompetanseutvikling og forskning i profesjonsutdanningene og de som skal utdanne ingeniører, de som skal utdanne sykepleiere, de som skal utdanne innen alle de andre velferdsstatsyrkene, og de som skal utdanne lærere. Der har vi sett en manglende satsing fra regjeringen. Det er mye elitesatsing – for mye elitesatsing – når det gjelder universitets- og høyskolesektoren, mens vi ser at profesjonsutdanningene ikke får den tilsvarende satsingen. Der trengs det bedre kvalitet. Der trengs det mer og bedre forskning om man skal få til et løft – ikke minst fordi det er helt nødvendig for å oppnå de målene vi har i samfunnet. Så jeg har høye forventninger til i morgen, at det kommer mer penger til kunnskap og mer penger til forskning. Men jeg håper også at man tenker bredde, og at man tenker at hele landet skal med, og at det ikke blir en elitesatsing nok en gang.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-10-06:
Slik jeg hørte det statsminister Solberg sa om flyktningsituasjonen, er det ikke noen grunn til å mene noe annet enn at man kan slutte seg til det. Det er veldig fint at statsministeren i denne debatten forteller Stortinget at regjeringa vil fremme en tilleggsproposisjon for å håndtere den helt aktuelle situasjonen. Hun inviterte også, som Jonas Gahr Støre sa tidligere i debatten, til dugnad. Alt dette er bra. Men det gjenstår allikevel noe som jo har vært en gjennomgangstone i denne debatten, og som jeg er sikker på at statsministeren er godt informert om, og det er det som er blitt tatt opp gang på gang, nemlig forholdet til hennes finansminister. Det begynner kanskje å bli litt kjedsommelig, dette, ettersom det er spurt om så mange ganger. Men vi er altså i den situasjonen her i Stortinget at til tross for alt det bra statsministeren sier, får vi henne ikke til å si at finansministeren ikke burde sagt at man skulle boikotte Stortingets vedtak. Det får vi henne ikke til å si. Det burde hun gjort, hvis hun skulle opprettholdt sin autoritet. Men det overrasker ikke meg, for sånn går det når man tar partier som Fremskrittspartiet inn i regjeringa – høyrepopulistiske partier som påberoper seg retten til å kjøre dobbelt. Det må jo være voldsomt slitsomt også for dem som representerer Høyre i denne salen, å sitte og høre på dette, høre at ikke én representant for Fremskrittspartiet i løpet av to dager er i stand til å si noe ordentlig om hvor de virkelig står. Å la dem få lov til å fortsette på den måten er et nytt fundamentalt trekk i norsk politisk virkelighet som er en følge av at Fremskrittspartiet nå er kommet i regjering. Og det er Høyres ansvar at de har tatt dem inn. Man kan jo trekke en annen – morsom, holdt jeg på å si – slutning av dette. Betyr det som vi nå har fått vite, at vi skal få en stor tilleggsproposisjon, at Fremskrittspartiets politikk på dette området er nullet ut helt? Kanskje det er sånn. Det ville vært bra – men jeg tviler på det, de kommer nok igjen. Arbeiderpartiets representanter har tatt dette temaet seriøst nå i løpet av to dager. Og så har jeg en forundring til slutt, og det er at jeg merker meg at ingen av mellompartiene tar det opp – ikke Kristelig Folkeparti, ikke Venstre. Det burde de gjort med det engasjementet de har for flyktningsektoren.
Erik Skutle (Høyre), 2015-10-06:
Nå har jeg fulgt med på denne debatten både i går og i dag, og et symptomatisk trekk ved flere av Arbeiderpartiets innlegg er at man snakker i store ord om omstilling. Men når Arbeiderpartiet skal nevne sine egne tiltak for å fremme omstilling, nevnes det bare kortsiktig motkonjunkturpolitikk. Det kan være vel og bra med motkonjunkturtiltak, det har denne regjeringen også, men å legge til rette for omstilling er noe helt annet. Det er et langsiktig arbeid. Representanten Gahr Støre nevnte to tiltak i sitt hovedinnlegg i går, framstilt som forslag fra Arbeiderpartiet for å gjøre omstillingen i Norge lettere, nemlig opprusting av fergeflåten og et nytt permitteringsregelverk. Det kan være vel og bra – det skal jeg ikke drøfte nå – men det er definitivt ikke tiltak som nødvendigvis fører til omstilling. Vi vedtar ikke omstilling i denne sal, men vi kan legge til rette for det med de midlene vi har til rådighet. Felles for de midlene er at de virker på lang sikt, som f.eks. utbygging av vei og bane, slik at arbeidsmarkedene blir større – jo større arbeidsmarkeder, jo større produktivitet, jo større omstillingsevne – eller satsing på forskning og utvikling, både ved de akademiske institusjonene og ute i bedriftene, eller noe så banalt som satsing på høyere kompetanse hos lærerne i grunnskolen eller satsing på gründere. Skal vi skape omstilling og nye grønne arbeidsplasser, som mange snakker veldig varmt om fra denne talerstolen, er vi helt avhengige av folk som er villige til å ta risiko. Når Innovasjon Norge nå kutter sin saksbehandlingstid fra 60 til 4 dager, er det noe som senker terskelen for folk til å ta den risikoen, og når regjeringen kutter i formuesskatten, blir det enklere for gründerbedrifter å drive. Man kan se for seg at man driver et IT-selskap som har en brilliant ny teknologi, og skal ut for å hente penger fra investorer for å gjøre den teknologien bedre. Man selger 20 pst. av aksjene for 2 mill. kr, som man skal bruke på å utvikle selskapet videre. Da har selskapet plutselig en papirverdi på 10 mill. kr før man har tjent en eneste krone. Man kan spørre seg om en stor ekstra skatteregning er med på å fremme eller hemme gründernes evne og vilje til å utvikle selskapet og ta risiko. Dette er ikke et søkt fantasieksempel, men hverdagen for utrolig mange som har en god idé, og som vil satse. Jeg har fortsatt til gode etter 14 timer med debatt å høre hva Arbeiderpartiets løsninger er for å legge til rette for den omstillingen vi trenger. Det eneste jeg hører, er kortsiktige tiltak. Jeg tror vi kan fastslå at Arbeiderpartiets tiltak for å møte den omstillingen som vi går inn i, er «for lite, for sent».
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2015-10-06:
Gjennom denne debatten disse to dagene har Høyre og Fremskrittspartiet påstått at det er nytt at Arbeiderpartiet er kontinuerlig opptatt av omstilling – igjen gjennom innlegget fra Erik Skutle like før jeg gikk opp på talerstolen. At Arbeiderpartiet ikke har gjort noe for å omstille Norge i en grønnere retning, er feil. Norge var tidlig ute med å innføre miljøavgifter. Svovelavgiften ble innført allerede i 1971, CO2-avgiften i 1991. I 2005 ble det innført et begrenset nasjonalt system for handel med CO2-kvoter, og dette ble utvidet og integrert med EUs kvotesystem fra 2008. Det gjør altså at bedrifter og forbrukere får en pris på sine utslipp, noe som stimulerer til mindre utslipp og mer omstilling. I 2007 ble NOx-avgiften innført, bilavgiften er lagt om i en mer miljøvennlig retning, CO2-avgiften er økt for innenriks luftfart, og grunnavgiften for fyringsolje, bensinavgiften og dieselavgiften er økt. Høyre gjentar til det kjedsommelige hva vi ikke gjorde i regjering, i stedet for faktisk å gjøre noe nå når de sitter i regjering. I tillegg er påstandene ofte feil. Statsminister Erna Solberg snakker om et grønt skifte, men i flere saker er det venstre–sentrum på Stortinget som tar initiativ. Elektrifisering av Johan Sverdrup, kull ut av pensjonsfondet og klimalov – regjeringen stritter imot. Vi er nå inne i en krevende tid. Det er 20 år siden antall arbeidsledige i landet samlet var høyere enn det det er nå. Det er ingen grunn til å overdramatisere, men det er grunn til å se på tiltak, spesielt når denne utviklingen så tydelig rammer én region og én type næring. Aller mest krevende er situasjonen på Vestlandet, i olje- og gassnæringen. Kostnadskutt i oljeindustrien forsterker effekten av den lave oljeprisen og har ført til omfattende runder med oppsigelser. Sammenlikner man arbeidsledigheten i Rogaland nå med september i fjor, har arbeidsledigheten økt med 70 pst., og Nav tror at antall ledige vil øke i samme tempo fram til neste år. Trontalen tar til en viss grad med behovet for å se på tiltak, samtidig som regjeringens egen beretning viser at sysselsettingstallene går opp i de aller fleste yrkene. Men for dem som nå opplever å miste jobben, er det liten trøst i at andre får seg jobb i andre fylker, og det er liten trøst å høre statsministeren til det kjedsommelige gjenta at det vil komme tiltak i statsbudsjettet. Det haster å få på plass tiltak, og tiltak fra januar 2016 kan være for sent. Vi har dessverre en regjering som framstår som handlingslammet når en hel region sliter. Jeg tviler ikke et sekund på at regjeringen tar situasjonen på alvor, men fra å ta det på alvor til å komme med tiltak er dessverre veien lang for den sittende regjeringen.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-10-06:
Det er positivt at statsministeren oppfordrer til å delta i dugnaden som trengs for å møte mennesker på flukt på verdig vis. Det er særlig positivt etter en valgkamp som har framstått som rene parademarsjen i smålighet fra Fremskrittspartiets side. Vi har sett et parti som har dyrket fram kunstige motsetninger, og som har stilt spørsmål om vi skal hjelpe våre egne eldre eller de fremmede andre. Raushet har aldri stått i veien for en god eldrepolitikk, men taushet kan stå i veien for et varmere samfunn, særlig når motsetningene som trekkes opp, både er farlige og feilaktige. Selv om statsministeren var stille i sin tale om Fremskrittspartiets dobbelthet, har mange vanlige folk reist både seg og sin røst og delt ut mat og engasjert seg ved å samle inn penger og prøvd å finne løsninger på f.eks. boliger når politikere har kjørt seg fast. Dugnadsånden lever blant folk, som aldri har kjøpt bildet om at du må sulte din mor for å gi mat til en fremmed bror. For folk har sett at det bildet er falskt. SV har gått til valg på å be folk om å ta kampen for et varmere samfunn, for eldreomsorg, skole og miljø, og samtidig åpne opp lokalsamfunnene sine for mennesker på flukt. Jeg må også kommentere noen innlegg om den store arven, om arven fra de rød-grønne. For hva var egentlig den? Jo, det var et Norge der forskjellene gikk ned for første gang på 25 år, mens forskjellene skjøt fart ellers i Europa. Det var et Norge som et forbilde i likestillingspolitikken, et av verdens beste land å bo i og å være mor i. Og det var et Norge med en ungdomsledighet som var en av verdens aller laveste. I et sånt perspektiv er det interessant å høre skjellsord om den rød-grønne arven, mens en annen arv forsteines, og forskjellene øker: Er du rik, ja så skal du bli rikere. Jeg er ikke imponert over dagens regjerings innsats i den alvorlige situasjonen som mange mennesker i landet vårt opplever. Det å komme haltende med miniatyrutgaver av løsninger som både rød-grønne partier, LO og NHO fremmet i fjor, er ikke å være i forkant. Derfor sier jeg: Vær så god, vi har mer enn bedre løsninger for permitteringsordninger som kan arves, og jeg lover at det er helt uten avgift!
Tina Bru (Høyre), 2015-10-06:
Etter å ha fulgt denne debatten må jeg si at jeg hører et arbeiderparti som forsøker å tegne et bilde av at tanken om omstilling ble skapt av dem, det har alltid blitt gjennomført av dem, og det er de som har de rette svarene også for nåværende omstilling. Men hva er så innholdet i denne historiefortellingen? Jo, det er at omstillingen Norge står overfor, trenger spesielt en ting: et bedre permitteringsregelverk. Jeg er enig i at det som ble gjort i revidert budsjett på regelverket, var riktig og nødvendig. Men skal svaret i den situasjonen vi står i, alltid være en større utvidelse av permitteringsregelverket? Hvis vi nå skulle gitt folk som mister jobben i oljeindustrien, mulighet til å gå permittert i ett år, er det neste naturlige skrittet da to år? Men Arbeiderpartiet er i det minste gjenkjennelig. De er som vanlig mer opptatt av tiltaksplasser enn arbeidsplasser. Mens representanter fra regjeringspartiene har brukt denne debatten til å synliggjøre hva som gjøres for å skape og trygge arbeidsplasser, bruker Arbeiderpartiet sin tid til å snakke om et permitteringsregelverk. Representanten Gahr Støre brukte to av sine replikker på statsministeren i dag til å snakke om nettopp det – ikke ett ord om tiltak for å skape og trygge arbeidsplasser. Jeg kan bare tolke det som at Arbeiderpartiet er helt enig i alle våre tiltak her, så jeg ser veldig frem til skryt om dette når budsjettet kommer i morgen. Representanten Gahr Støre sa også i dag tidlig i Politisk kvarter at vi ikke må sammenblande det som skjer i oljenæringen, med debatten om omstilling. Jeg er til dels enig i det. Men det pågår en helt egen omstillingsdebatt i oljenæringen. Den handler om kostnadsreduksjoner, effektivisering og standardisering. Alle er enige om at kostnadsnivået i næringen må ned. Bransjen må jobbe mer effektivt. Men må ikke det også da bety at det må bli færre som arbeider der? Kostnadsnivå handler også om antall mennesker ansatt. Skal bransjen jobbe smartere, må den klare seg med færre folk i fremtiden. Hvorfor tror da Arbeiderpartiet at det riktige svaret nå er å låse inn arbeidskraft i en næring som strengt tatt nok ikke ville hatt plass til like mange folk som før? Er det ikke mer fornuftig å bruke ledige hender til andre uløste oppgaver? Jeg mener representanten Gahr Støres holdning om å vente og se og håpe på bedre tider er utrolig passiv. Vi skal ikke omstille oss vekk fra oljenæringen, men vi må innse at det må jobbe færre her i fremtiden om den skal sikres bærekraft. Det ansvarlige å gjøre da, er å sørge for god kompetanseoverføring til andre næringer, legge til rette for å skape nye arbeidsplasser og sørge for at de som har mistet jobben, har en annen trygg jobb å gå til i fremtiden. Alt annet er uansvarlig.
Ove Trellevik (Høyre), 2015-10-06:
Det var kjekt å høyra statsministeren i dag. Ho minte oss på at i år er det 50 år sidan oljealderen for alvor starta i Noreg. Den første utlysinga på sokkelen skjedde i 1965, og historia frå då og fram til no er historia om korleis velferdssamfunnet vårt vart bygd, og kva rikdom det har gjeve oss. Me må ta med oss at innovative bedrifter gjennom sin kompetanse har drive både maritim næring og oljebransjen framover mot meir berekraftig utvinning og drift. Dei har utvikla ny teknologi. Norskbaserte maritime selskap og oljeserviceselskap er blant dei verdsleiande på sitt felt, og bidreg i aller høgaste grad til det grøne skiftet. Dette vitnar om at norsk kompetanse er svært konkurransedyktig innan oljesektoren og den maritime næringa. Men oljeprisen har falle dramatisk. Det minner oss om at dette er ein syklisk bransje, og det vil ta lang tid før andre løysingar enn olje vert konkurransedyktige som råvarer. Trass i låg oljepris vil fleire felt verta bygde ut på norsk sokkel i åra som kjem, og ein forventar at produksjonen vil halda seg på dagens nivå i mange år framover. For oljeselskapa vert det då sjølvsagt svært viktig å rusta seg for låg oljepris, og det må også norsk økonomi gjera. Høgre gjekk til val i 2013 på å styrkja norsk konkurransekraft. Det er viktig at fastlandsindustrien i Noreg også hevdar seg internasjonalt. Me treng fleire bein å stå på når oljeproduksjonen fell i framtida. Det første budsjettet regjeringa presenterte, i 2014, bar preg av ei rekkje gode tiltak for å styrkja norsk konkurransekraft. Dette er verkemiddel norsk næringsliv i dag ønskjer mykje meir av. Det me politikarar best kan bidra med, er internasjonalt gode konkurransedyktige rammevilkår for næringane våre. Maritim næring langs kysten har såleis rost regjeringa for hennar maritime strategi. Tilbakemeldingane er svært gode, og det beste me kan gjera, er å realisera strategien og regjeringsplattforma. Men som me har høyrt av fleire her – omstillinga har sin pris. Det me opplever, er smertefullt for dei som mistar arbeidet sitt, og me merkar det svært godt på Vestlandet. Men heldigvis har me svært gode offentlege ordningar som skal hjelpa den enkelte i ein overgangsfase. Desse ordningane har regjeringa også styrkt. Det er også gjeve stimulanse til bedriftene og satsa på ytterlegare arbeidsmarknadstiltak. Men me burde også fått fjerna formuesskatten. Før året er omme, ligg 100 offshoreskip i opplag. Mange har mista arbeidet, reiarlaga står utan oppdrag, båtane har ikkje inntekt, og det er store opplagsutgifter. Reiarane må betala formuesskatt. Dette kan ikkje gå i lengda. Framleis snakkar Arbeidarpartiet om at formuesskatten er skattelette for dei rike. Dei burde absolutt forstå betre. I løpet av trontaledebatten har det vore mange innlegg her, spesielt frå Arbeidarpartiet, som presenterer politikk som i realiteten utset den nødvendige omstillinga. Eit døme på det er debatten som me òg høyrde representanten Tina Bru nemna her, om permitteringsregelverket. Det å utsetja denne omstillinga er ikkje det Noreg treng.
Odd Omland (Arbeiderpartiet), 2015-10-06:
Framfor å ruste fellesskapet mot framtiden har denne regjeringens største satsing vært store skattekutt til de aller rikeste. Vi ser også en regjering som er lite lydhør for behovene til folk rundt om i landet. Vi ser en regjering som er mer opptatt av næringsnøytralitet enn av å drive en aktiv næringspolitikk. Vi ser en regjering som fører en politikk som fremmer en sterk privatisering og sentralisering – i det hele en regjering som tar Norge i feil retning. Mange rundt om i det ganske land er opptatt av den nasjonale helse- og sykehusplanen som er varslet i høst. Jeg håper at når den framlegges, vil den bidra til å skape trygghet rundt om i landet, og at den ikke legger opp til en storstilt sentralisering av akuttberedskapen. Arbeiderpartiet har i sine alternative budsjetter lagt inn et betydelig løft for kommuneøkonomien. Det er helt nødvendige midler dersom vi skal løfte skole, eldreomsorg, klima osv. Vi ser en regjering som heller ikke er villig til å kompensere for den store skattesvikten kommunene opplever. I sommer opplevde vi i tillegg svært sterke reaksjoner da regjeringen sendte ut sitt forslag om fjerning av eiendomsskatt på verk og bruk. Om det kan være behov for enkelte justeringer i regelverket, kan sikkert diskuteres, men dette forslaget innebære en sterk overføring av midler fra kommunene til staten. Cirka 150 kommuner har i sine høringsuttalelser protestert kraftig. Jeg er glad for at Kristelig Folkeparti og Venstre har tilkjennegitt at de ikke støtter regjeringen, og jeg forventer at regjeringen da ikke fremmer dette forslaget. Vi ser en sterk økning i ledigheten, spesielt på Sørlandet og Vestlandet. Tiltakspakken Arbeiderpartiet la fram før valget, treffer våre utfordringer i landsdelen godt. Node-klyngen har vært en suksess. Jeg er også glad for at regjeringen til slutt kom etter oss og bevilget midler til Mechatronic Innovation Lab, og jeg forventer videre oppfølging. Et annet tiltak som Arbeiderpartiet har løftet fram, og som Node er opptatt av for å få opp aktiviteten, er en forsering av plugging av brønner i Nordsjøen. En satsing på grønne datasentre vil gi mange arbeidsplasser. Da er det viktig snarest å få på plass en avtale med Statnett, slik at det blir lagt fiber sammen med strømkabelen som nå skal legges mellom Norge og Tyskland – som for øvrig kan gi en besparelse på mellom 60 og 70 pst. Her har regjeringen etter mitt syn somlet lenge nok, og tiden er i ferd med å renne fra oss. Det kreves omgående handling fra statsrådens side.
Charlotte Spurkeland (Høyre), 2015-10-06:
I debatten har flere av representantene snakket om at Norge trenger flere bein å stå på. Det er også Høyre enig i, og det viser vi gjennom en politikk som stimulerer til økt aktivitet på ulike felt, en politikk som løser viktige oppgaver i dag, og som ruster Norge for fremtiden. Olje og gass er de viktigste næringene for norsk økonomi, men de fleste arbeidstakere jobber ikke direkte i denne bransjen. De fleste i det private jobber i små og mellomstore bedrifter av ulike størrelser og med ulike ting. Vi snakker ofte om at vi skal finne ut hva Norge skal leve av etter oljen. Jeg tror ikke det kommer til å være én ting, men mange ting, og en av disse kommer til å være de kreative næringene. Om man er artist, billedkunstner, manusforfatter eller skuespiller, er man, med noen veldig få unntak, som regel sin egen arbeidsgiver. Ringvirkningene av og verdiskapingen i kulturnæringene har ikke vært særlig høyt på dagsordenen før inntil nylig. Musikkartisten eller manusforfatteren er ikke bare seg selv, de har med seg en rekke andre personer og bedrifter for å kunne lage sitt sluttprodukt. De kreative næringene består av mange små bedrifter og enkeltpersonforetak som samlet sett utgjør en voksende næring i Norge. Det er derfor gledelig at regjeringen gjennom sin politikk legger til rette for disse. Forenklinger for bedrifter er viktig for kulturnæringen også. Det er også gründerpolitikken som regjeringen fører. I tillegg har man gjennom f.eks. Innovasjon Norge en del forretningsvirksomhetskurs som er spesielt rettet mot kulturnæringen. Dette er veldig bra. I tillegg har regjeringen varslet innføring av en ny incentivordning for utenlandsk film. Denne ordningen vil gi Norge konkurransefortrinn på linje med det som mange andre land allerede har, nemlig at deler av momsen refunderes. For lokale filmarbeidere i Nord-Norge og på Vestlandet vil det være mer business å ta del i den, og lokale bedrifter og reiseliv vil merke dette på hotellovernattinger, reiser internt i Norge osv. Sluttproduktet vil i tillegg være god reklame for Norge og et annet gode for en næring i Norge som også har et større potensial, nemlig reiselivsnæringen. Norge vil som kjent ikke kunne være billigst, men vi kan være best. Også for de kreative næringene må vi sikre at vi legger til rette for at det er attraktivt å etablere seg i Norge fordi Norge trenger flere bein å stå på, og dette vil kunne være ett av dem.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2015-10-06:
Regjeringa skal i haust leggja fram ein nasjonal helse- og sjukehusplan, i ein situasjon der norske sjukehus har ein gjennomsnittleg beleggsprosent som er blant dei høgste i OECD-landa, og der berre Israel og Tyrkia har kortare liggjetid enn oss. Faktum er at norske sjukehus har for få senger til for mange pasientar. Korridorpasientar har vorte eit vanleg fenomen, som er ein alvorleg trussel mot pasienttryggleiken. Gjennomsnittsbelegget i norske sjukehus er i dag på 93 pst. Det er åtte prosentpoeng over den internasjonalt anbefalte øvre grensa for det som er forsvarleg, på 85 pst. Høg beleggsprosent fører til redusert kvalitet og pleie og til auka risiko. Ei stor tysk undersøking konkluderte nyleg med at ein beleggsprosent på over 92,5 gir markant auka dødelegheit blant pasientar og auka sjukdom blant tilsette. Senterpartiet meiner at vi må innføra eit «forsvarlighetstak» i Noreg på 85 pst. belegg i ordinær sjukehusdrift, slik England har gjort. Men både regjeringspartia og Arbeidarpartiet har offentleg sett seg imot dette. Det er urovekkjande. Helseministeren har i svar på spørsmål frå Stortinget slått fast at alle nye sjukehus i Helse Sør-Aust, som nytt sjukehus i Drammen og nytt sjukehus på Gaustad, no vert planlagde for ein beleggsprosent på 90, altså langt over grensa for det som er forsvarleg. Korleis kan dei forsvara dette? Regjeringa opnar opp for å sentralisera all pasientbehandling som krev akuttkirurgi. Problemet er at regjeringa ikkje har forklart kvar desse pasientane da skal behandlast – på overfylte sjukehus i dei store byane med pasientfarleg beleggsprosent? Vi treng alle dei sjukehussengene og lokalsjukehusa vi har i Noreg. Vi treng å styrkja kapasiteten og kvaliteten ikkje berre i lokalsjukehusa, men òg i dei større sjukehusa. Vi treng ikkje privatisering og fritt behandlingsval, vi treng ein politisk dugnad for å få dei offentlege sjukehusa på fote igjen og ein aksept for at vi har ein befolkningsstruktur og eit busetjingsmønster i Noreg som krev eit desentralisert sjukehustilbod som inkluderer kirurgar i akuttmottaka. Sjukehus er politikk. Senterpartiet inviterer til eit breitt samarbeid i heile opposisjonen om ein modell for kvalitet som hindrar regjeringa i å sentralisera folket sitt helsevesen, der vi er knalltydelege på at norske sjukehus må styrast demokratisk, byggjast på samarbeid i staden for på konkurranse mellom sjukehus og sjølvsagt ha ein beleggsprosent som ikkje er direkte pasientfarleg.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2015-10-06:
Dei som kom tidsnok i går, fekk med seg innlegget frå arbeidarpartileiaren, der han påpeikte at regjeringa Solberg i dei to åra dei har styrt, ikkje har ført ein politikk som svarar på dei utfordringane vi står overfor i samfunnet. Framfor å rusta fellesskapet for framtida har den største satsinga til regjeringa vore skattekutt. Dette er pengar som kunne vore brukte på fleire lærarar, fleire tilsette i eldreomsorga og hjelp til dei som treng det aller mest. Det er ei vente-og-sjå-haldning hos landets statsminister, medan vi treng ei regjering som forstår og handlar. Høgre har vore passivt, og regjeringa har vore på etterskot i ei rekkje saker. Eg vil gjerne nemna i fleng: permitteringsregelverket, tiltaksplassar. Regjeringa kom nølande etter med ein for svak pakke mot ungdomsløysa. Gründersatsinga kjem ikkje, men det kjem ein plan til hausten. Manglande satsing inn mot næringar som slit, og ei langsiktig klimavenleg omstilling manglar fullstendig, i tillegg til skattesvikt i kommunane. Så vert eg ganske opptrekt av at regjeringa seier at Stoltenberg-regjeringa ikkje starta arbeidet med omstilling. Dette er heilt feil. Ein av hovuddimensjonane i Meld. St. 39 for 2012–2013, Mangfold av vinnere, som vi la fram våren 2013, handla nettopp om omstilling i næringslivet. Denne meldinga avviste Solberg-regjeringa å handsama. Ho kom difor ikkje opp i Stortinget. No har det gått to år, og pipa har fått ein annan lyd. Arbeidarpartiet har brukt desse to åra på både ei landbruksplattform, ei fiskeriplattform og ein rapport om moglegheitene i omstilling – for å nemna noko – og det vert òg jobba med ein industristrategi. Statsministeren omtalar endringane i permitteringsregelverket som å låsa inne arbeidskraft. Det er skremmande at Noreg skal ha ein statsminister som ikkje tek inn over seg alvoret og ser verdien av omstilling og omskulering internt i bedriftene. Vi i Arbeidarpartiet meiner at det er dei tilsette som er den viktigaste kapitalen til bedrifta, også utanom festtalane.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-10-06:
En del av Høyres og Fremskrittspartiets representanter har i denne debatten refset Senterpartiet for å være imot sentraliserende reformer. De mener at vi ikke har egne alternativer, og at vi er imot alt, særlig imot de sentraliseringsreformene som regjeringen foreslår. Når en står midt oppi sånne typer debatter, får en av og til en ganske surrealistisk følelse, og det fikk jeg i dag. I går la nemlig Politidirektoratet fram sin anbefaling og innstilling om sentralisering av politimesterembetene og nødsentralene, og i dag er regionavisene mange plasser en ganske besynderlig lesning. I flere fylker går de stortingsrepresentantene som stemte for denne sentraliseringen, ut og sier at de skal kjempe imot tilrådinga fra direktoratet. De skal altså oppføre seg som lobbyister overfor et direktorat om en beslutning de selv kunne tatt her i Stortinget, men som de med åpne øyne har fraskrevet seg å ta. For det er jo ikke en naturlov at framtidig organisering av politimesterembetene skal tas i Politidirektoratet. Fram til nå har jo kommunene både hatt innsigelsesrett om nedlegging av lensmannskontor, og man har vært nødt til å gå i statsråd for å få gjort endringer i strukturen. Og med åpne øyne har stortingsflertallet i vår sentralisert og redusert antallet politidistrikt fra 27 til 12, men det har også rett og slett fraskrevet seg muligheten til å ha herredømme over hvor disse hovedsetene for politimestrene skal være. Det gjelder for så vidt også nødsentralene, der de har sagt at samlokalisering er fornuftig. Når da forslaget kommer, skal de i ettertid gjøre seg til lobbyister. Det er det samme som ikke å stå rakrygget bak den beslutningen som en faktisk var med på, og den sentraliseringen som en har skrevet under på. Det er en fullstendig ansvarsfraskrivelse, fra bl.a. representantene Hoksrud, Rodum Agdestein og Vågslid. Senterpartiet ønsker også endringer i politidistriktene, men vi ønsker den såkalte fylkesmodellen og mener den ville vært langt mer balansert. Det er for langt mellom Drammen og Kristiansand. Det er for langt fra Bodø til Trondheim. Vi mener også at Stortinget burde tatt ansvaret for beslutninga om hvor nødsentraler og politimesterembeter skal være lokalisert. Derfor har vi dag fremmet et forslag i Stortinget om å gi en ny anledning til det, slik at alle de stortingsrepresentantene som nå er bekymret, kan få muligheten til å være med på å gjøre en ny vurdering. Det er grunn til å være forstemt over det som nå skjer i politiet: en sterk sentralisering, mangel på ressurser i politidistriktene, og nå skal vi altså også stå foran en lokaliseringskamp, forårsaket av stortingsflertallet sjøl og gjennomført av det samme flertallet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-10-06:
Det har vært en trontaledebatt med tydelige skiller når det gjelder ledighet, og også når det gjelder en rekke andre spørsmål. Den store reformiveren til regjeringen, som var så framtredende i fjorårets trontaledebatt, har nærmest vært fortiet i årets trontaledebatt, og i den grad den har vært kommentert, har den kommet til syne gjennom en del forsøk på å stigmatisere Senterpartiets kritiske stemme. Det lever vi sjølsagt godt med, vi gjør det. Vi vet at arbeidet med disse såkalte reformene, de sentraliseringene som regjeringen foreslår, kommer til å fortsette, og det trengs en kritisk debatt om hva dette egentlig betyr, og hvilke konsekvenser det får, akkurat som det også trengs en kritisk debatt om de internasjonale frihandelsavtalene som på en helt annen måte griper inn i innenrikspolitikken enn tidligere, fordi vi vet at de kan svekke både lokalt sjølstyre og Stortingets rolle. Vi kommer til å bruke – det har statsministeren helt rett i – mye krefter og mye ressurser i årene framover både på mottak av flyktninger og asylsøkere og på integrering av de samme gruppene. Senterpartiet er opptatt av at det allerede nå må legges inn ressurser på integreringsbiten, for det kommer til å være et bredt og langsiktig arbeid, og det må gå på å øke botilbudet for folk, det må gå på at vi har kommuner som er i stand til å gi dem muligheter til arbeid, det må gå på en raskere validering av kompetanse og kunnskap, og det må også gå på å mobilisere videre den frivillige sektoren som vi har sett har vært så positivt til stede de siste ukene. Men i likhet med representanten Gahr Støre må jeg si at i det arbeidet som også kommer til å kreve et bredt flertall i Stortinget, er det viktig at vi vet hvor vi har regjeringen, ikke bare nr. 1 i regjeringen, men også nr. 2 i regjeringen. Det er ikke viktig at vi bare vet hvor vi har Fremskrittspartiets sju statsråder, men det er viktig at vi vet om vi har et Fremskrittsparti i regjering og et helt annet Fremskrittsparti i Stortinget, for dette arbeidet kommer til å kreve bredde og forankring hos mange partier i Stortinget. Skal vi fra andre partier være med på det arbeidet, må vi kunne vite med trygghet at begge regjeringspartiene står bak både nr. 1 og nr. 2 i regjeringen, og at det også er en samlet regjeringsgruppe i Stortinget som står bak det. Det må jeg nok si er det største åpne spørsmålet som står igjen etter denne trontaledebatten, og det er statsministeren nødt til å rydde opp i fordi det kan ikke stå i veien for det viktige arbeidet som må skje framover. Jeg mener at statsministeren har et ansvar der både overfor nr. 2 i regjeringen og stortingsgruppene.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-10-06:
Senterpartiet kan forsikre representanten Hoksrud om at vi har lest Varden nøye. Det som står i Varden, er faktisk at representanten Hoksrud nå skal kjempe imot det han og hans parti har stemt for i Stortinget. De har stemt for en sentralisering av politidistrikt, og antallet skal ned fra 27 til 12. Og når man skal diskutere hvor de 12 skal legges, da skal Hoksrud begynne å kjempe imot sin regjering, som foreslår Drammen. Jeg er helt enig med representanten Hoksrud i at det er altfor langt fra Drammen til Kristiansand, men det kunne vært løst enkelt ved å ha et politidistrikt i hvert fylke, sånn som Politianalysen også foreslo, og som var Senterpartiets alternativ under debatten. Det er hele prosjektet med først å stemme for noe og etterpå begynne å drive lobbyvirksomhet mot det man har stemt for, som er noe av problemet her for Fremskrittspartiet. Så har representanten Nesvik vært opptatt av at Senterpartiet har sagt nei til reformen. Ja, sjølsagt sier vi nei til denne type sentraliserende reform som politireformen er. Alle vet jo at ordet «nærpoliti» er en stor kuriositet, det fins ikke noe nært ved den reformen i det hele tatt. Det blir et bil- og telefonpoliti. Neste slag og vanskelighet for regjeringspartiene kommer vel når de 100–130 lensmannskontorene som i dag eksisterer, skal legges ned. Da kommer vel også den enkelte Fremskrittsparti-representant springende for å kjempe for opprettholdelsen av sitt lensmannskontor. Vi håper sjølsagt at vi skal få Hoksruds støtte til det forslaget som Senterpartiet har lagt fram i Stortinget i dag, som går på at det er Stortinget som skal avgjøre lokalisering av politidistrikt, slik Stortinget alltid har gjort før flertallet i denne sal plutselig gjorde det til en sak for byråkrater i et direktorat.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-10-06:
Jeg skal prøve å være kort og ikke forlenge debatten. Tre ganger de siste 15 årene har Stortinget vedtatt reformer av politiet. Hver gang har man vært opptatt av at organiseringen av sikkerhet og beredskap, av politistyrkene i Norge, er et ansvar for storting og regjering. Det var bare denne gangen at stortingsflertallet helt bevisst skjøv ansvaret fra seg og nedover til Politidirektoratet. Det er ingen naturlov som sier at Politidirektoratet skal avgjøre lokaliseringene av politimesterembetet. Det var stortingsflertallet som var for feige til å ta de beslutningene sjøl, da de først skulle sentralisere politiet, og så valgte de å skyve det nedover til et direktorat.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2015-10-06:
Når vi nå er i debatt om trontalen, er vi halvveis i stortingsperioden. Det har blitt betydelige endringer. Trontalen bruker begrepet «den norske modellen», og tidligere har Høyre prøvd å gi inntrykk av at det er en felles modell som mange i Norge har stått bak og utviklet. Ja, Kåre Willoch skriver fremdeles bøker om det i god konservativ tradisjon. Men det nye er at med Fremskrittspartiets inntreden i regjeringa har vi fått et regjeringsparti hvis partileder på sitt siste landsmøte før valget ti ganger angrep den norske modellen i sitt foredrag og sa at den står i veien for det norske folk. Det er politisk interessant, for mens Høyre tidligere har innehatt rollen som bremsekloss med hensyn til utvikling av det vi kjenner som den norske modellen, har Fremskrittspartiet et klart liberalistisk politisk utgangspunkt. Derved har vi fått synliggjort et skille som går dypt inn i Høyre selv, fordi Høyre tidligere har blitt holdt i ørene av sentrumspartiene og den konservative sida i Høyre har vunnet fram. Nå ser vi at den liberalistiske delen av Høyre har fått støtte av sin kollega i regjeringa, og vi ser en helt annen politisk retning. Vi ser systematiske angrep på den norske modellen. Vi ser det på den økonomiske politikken, der den nye retninga er mindre spleising, mer oljepengebruk, men mindre vilje til å betale dugnad over skatteseddelen, og dårligere fordeling – som til og med OECD sier at økonomisk gir dårlige resultater med større forskjell på folk. Vi ser det på samarbeidet med partene, som er en annen bærebjelke. Vi så det i forbindelse med arbeidsmiljøloven, vi har sett det i forbindelse med permitteringsreglene, og vi har sett det i forbindelse med søndagsåpne butikker – at den nåværende regjeringa ikke har dialog med partene i arbeidslivet og på den måten bidrar til en positiv utvikling i samfunnet. Vi ser det også på det tredje beinet, som er velferden, der vi i fjorårets forslag til statsbudsjett så betydelige kutt i ytelsene til dem som har minst: kutt i barnetillegget for uføre, 1 mrd. kr i kutt fra godtgjørelsen til de arbeidsledige – en klar politisk profil. Den norske modellen har tjent det norske folk godt. Den har vakt forundring og beundring i mange andre land. Den er nå under direkte angrep fra en av Europas mest liberalistiske regjeringer. Det er ikke nye ideer – det er gamle ideer, og det er ikke gode løsninger.
Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2015-10-06:
I et av de tidligere innleggene i debatten dristet jeg meg til å savne det gamle Arbeiderpartiet, og det gikk ikke bl.a. representanten Myrli hus forbi. Han gjorde en visitt til min gamle hjemkommune, Sør-Odal, og lurte på om det var de 67 prosentene som Arbeiderpartiet oppnådde ved valget det året jeg ble født, eller de 67 prosentene som Arbeiderpartiet oppnådde ved valget det første året jeg hadde stemmerett, som jeg savnet. Jeg savner nok ingen av delene. Det gjør nok i stedet Arbeiderpartiet, for tallene er litt annerledes i dag. Men jeg kan i hvert fall fortelle at det å vokse opp med sånne tall er en spore til inspirasjon og rekrutterte i alle fall meg, selv om det å melde seg inn i Høyre i Sør-Odal på 1980-tallet vel var det nærmeste man kunne komme et ungdomsopprør akkurat der. I alle fall: Det jeg savner – for å klargjøre det – er det ansvarlige Arbeiderpartiet, som ikke skal reversere, og som ikke høylytt skal stritte imot de viktige reformene og de viktige sakene som vi nå skal jobbe med sammen fremover. For det er en høylytt protest mot nesten enhver reform og enhver liten flik av Høyres politikk, selv om man gjerne stille aksepterer det til syvende og sist. Det som det handler om, er jo at vi nå sammen skal ruste Norge for fremtiden, og jeg savner at Arbeiderpartiet i større grad blir med på det. Det som det også er viktig å rydde opp i, er representanten Haukeland Liadals innlegg om stoda for kulturen i Norge. Det ble malt et nesten litt sørgmodig bilde med sørgmodig røst om kulturfeltet som budsjettaper, og at det var mindre til kultur, og det hele ble kronet med at dette var et villet tap. Det er det ganske voldsomt å påstå. For i perioden 2013–2015 – da den sittende regjeringen bestyrte budsjettene – har statsbudsjettet vokst med 5,6 pst. I den samme perioden har budsjettet for kulturfeltet vokst med 9,6 pst. Det kan jo ikke være «et villet tap», «en budsjettaper» eller «mindre til kultur». Hvis man i tillegg inkluderer spillemidlene, som også går til frivilligheten, kulturen og idrett, har overføringene fra det offentlige til det feltet økt med nesten 15 pst., altså 2,6 ganger mer enn den generelle veksten i statsbudsjettet. Så vi har god grunn til å være stolte av kulturbudsjettene som regjeringen har lagt frem.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2015-10-06:
De utenfor dette huset som har hørt debatten, tror jeg sitter igjen med et spørsmål etter disse to dagene her: Hvordan skal vi møte omstillingen – med bedre rammevilkår for bedriftene, eller med økte skatter for norske eiere, med å skape nye arbeidsplasser, eller som Arbeiderpartiets partileder overraskende nok sa på Politisk kvarter i morges, med å vente på at det kanskje kommer bedre tider? Hvis dette er svaret fra Arbeiderpartiets partileder – og svaret fra Arbeiderpartiet – på omstillingen som vi står overfor, er det grunn til bekymring, for spørsmålet er først og fremst om vi skal satse på arbeidsplasser eller tiltaksplasser. Skal vi møte omstillingen med vilje til reformer, eller, som Arbeiderpartiet vil, skru klokken tilbake og reversere helt nødvendige reformer? Selv om Arbeiderpartiet prøver å fremstille historien på en annen måte, har Høyre lenge snakket om behovet for omstilling. Senest i budsjettet for 2015 var Arbeiderpartiet mest opptatt av å tegne et solskinnsbilde av norsk økonomi. Det var ikke ett spor av bekymring for at ledigheten kunne øke, tvert imot var Arbeiderpartiet opptatt av å fremheve den lave ledigheten. Enkelte i denne salen mener at bedrifter som tjener mindre penger, lever godt med å betale mer skatt. Det er ikke jeg enig i. Tvert imot har det sjelden vært så viktig å senke skattene som nå. Vi må skape nye arbeidsplasser, og de må komme i prosjekter som kan realiseres raskt. Derfor er det så viktig at regjeringen satser på vedlikehold, spesielt innenfor samferdselssektoren. Men i de to tiltakspakkene som Arbeiderpartiet nå har lagt frem, finnes det ikke én krone til vedlikehold av samferdsel – ikke en eneste krone har Arbeiderpartiet satt av til vedlikehold på samferdsel, tiltak som vi vet på kort sikt vil være med og skape mange arbeidsplasser rundt omkring i hele landet. Budsjettet er selvfølgelig viktig, men omstillingen avhenger også av at vi lykkes med å gjennomføre viktige endringer for å ruste Norge for fremtiden. Derfor har regjeringen endret arbeidsmiljøloven, derfor har vi etablert en jernbanereform. Da er det feil, med den tiden vi nå går inn i, å svare at disse reformene skal reverseres. Vi kan ikke vente på at det kanskje kommer bedre tider. Vi må være fremtidsrettede, vi må sørge for en offensiv utvikling av landet. Da kan vi ikke skru klokken tilbake og reversere reformer og øke skattene for både folk og næringsliv.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2015-10-06:
Denne debatten nærmar seg slutten, og då er det rimeleg å sjå kva som har vore kjenneteiknet i løpet av diskusjonen. Eg vil gå så langt som til å seia at til og med tinnsoldatar stilte opp på rekke og rad vil framstå som meir engasjerte enn det Høgre og Framstegspartiet sine representantar har framstått som når dei har forsvart regjeringas politikk. Dette er representantar som er i forsvarsposisjon. Dei seier at dei ikkje har skulda for oljeprisfallet, dei har ikkje skulda for den aukande arbeidsløysa. Det er ikkje det det handlar om. Det handlar ikkje om skuldfordeling, det handlar om å ta ansvar. Det at Noreg i dag har den største arbeidsløysa på over 20 år, skjer på deira vakt. Eg gjentek: Det skjer på deira vakt. Det må vera rimeleg å forventa meir. Statsministeren seier at dei har ein politikk for omstilling, men i realiteten har dei ein politikk for auka forskjellar. Det var dei som foreslo endringar i formuesskatten, eit skatteopplegg som gjorde at 50 pst. av skatteletten gjekk til dei 5 pst. rikaste i landet. Uavhengige ekspertar meiner at det er vanskeleg å koma på skattekutt som er mindre fremjande for vekst og meir fremjande for forskjellar enn det regjeringa har kome med. Dei har ein familiepolitikk som på sikt kan bidra til å gjera det vanskelegare å kombinera familieliv og arbeid, når dei har foreslått å auka kontantstøtta, når dei har ført ein politikk som kan føra til høgare barnehageprisar. Summen av dette trekkjer i ei retning der det vert vanskelegare å delta i arbeidslivet for småbarnsforeldre. Dei har ein politikk for auka sosial segregering når dei ønskjer auka innslag av private aktørar, særleg innanfor skule. Dette er ikkje endringar som vil skje over natta og forandra Noreg over natta. Det dette handlar om, er at deira politikk er drivarar for auka forskjellar i Noreg, ikkje drivarar for små forskjellar. Det svekkjer vår evne til å møta den krevjande framtida som me her står overfor. Leiande ekspertar, OECD, IMF, peikar alle på at aukande ulikskap er noko som kan skada økonomisk utvikling og økonomisk vekst, og det reduserer også evna til omstilling. Så står det att å sjå om budsjettet i morgon endrar på dette, om det rustar oss betre for framtida, eller om ein fortset med å satsa på drivarar for auka forskjellar i Noreg. Dette er ideologisk drive fram, det er ikkje fagleg underbygd, og det bringer meg til mitt siste punkt, nemleg ideologisk legitimering. For det er påfallande kor unnvikande statsministeren er i møte med sitat frå finansministeren frå valkampen om å sabotera regjeringas politikk for busetjing, for då gjev statsministeren sin legitimitet til Framstegspartiets mislykka forsøk på å spela på negative reaksjonar på asylsøkjarar som er på flukt. Det er ein legitimitet statsministeren ikkje burde vera komfortabel med å gje.