Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2009-04-02:
I likhet med Morten Høglund vil jeg starte med å gi ros til utenriksministeren for at han har tatt opp den nye loven som skal omfatte sjiamuslimene, altså 15 pst. av den afghanske befolkningen, som jo må kalles for grovt kvinnediskriminerende og -undertrykkende. Fundamentale menneskerettigheter er nemlig universelle og kan aldri være kulturrelative, enten vi snakker om ytringsfrihet, kvinners integritet og menneskeverd eller retten til ikke å bli diskriminert på grunn av rase eller etnisk tilhørighet. Vi aksepterer ikke at kultur og religion brukes som påskudd for til dels ekstrem undertrykking av journalister og forfattere, eller for å holde kvinner nede. Vi aksepterer heller ikke rasisme – det å mene at noen etniske grupper er mindre verd enn andre – som i historien har fått sitt kanskje mest ekstreme uttrykk i sørstatene i USA og i apartheidregimet i Sør-Afrika. Derfor er det viktig med en sterk og klar tekst mot rasisme på FN-konferansen om tre uker. Derfor må det jobbes for at konferansen fokuserer på kampen mot rasisme og ikke på innskrenkning av menneskerettigheter. Noe annet ville være en hån både mot menneskerettighetsarbeidet og mot den viktige kampen mot rasisme og for integrering og mangfold. Derfor kan vi heller ikke akseptere en tekst som svekker ytringsfriheten slik den er fastlagt i Den internasjonale konvensjonen for sivile og politiske rettigheter, artiklene 19 og 20. Så er det slik at man oppnår aldri resultater ved å utebli fra en konferanse eller et toppmøte. Det er selve dynamikken i forberedelsesarbeidet og under møtet som driver viktige saker videre. Enhver konferanses sluttdokument vil hvile på kompromissets kunst, samtidig som det ikke er mulig å fire på grunnleggende prinsipper. Jeg sier ikke at dette er lett. Forarbeidet til Durban II i Genève har i så måte vært ekstra utfordrende. Noen har hatt – og har – andre agendaer enn å få til forpliktende handlingsplaner i det enkelte land mot rasisme og fremmedfrykt. Men Norge ønsker, slik utenriksministeren formulerte det, en sterk og klar tekst mot rasisme. I det arbeidet kan vi naturligvis ikke akseptere at andre menneskerettigheter trampes på av noen med helt andre agendaer. Men nettopp derfor må vi snakke både med allierte land og med land som står oss fjernere. Dette er ikke minst viktig for å sikre et videre fokus også på å forsvare etablerte og universelle menneskerettigheter. La meg i den forbindelse ta opp en annen sak vedrørende menneskerettigheter som på mange måter er relatert til denne saken, og som var omtalt i Bergens Tidende i går, nemlig Norges systematiske arbeid for å bli medlem av FNs menneskerettighetsråd. Jeg er dypt uenig med de representanter for opposisjonen som går mot at Norge prøver å bli medlem. Så vidt jeg forstår, begrunner de det med at en del land som ikke er de snilleste når det gjelder menneskerettigheter, sitter i rådet. Jeg må da spørre: Er det ikke viktig å få FNs menneskerettighetsråd til å fungere etter hensikten? Og må vi ikke gjøre det vi kan for både å komme dit selv og bidra til at andre vettuge land kommer dit? Nå signaliserer også USA at de vil inn i Menneskerettighetsrådet. Vi kan ikke overlate FN-organer til verstingene. Hvis vi vil bruke FN – verdensorgansisjonen FN – må vi også gjøre det vi kan for å få innflytelse, komme inn i fora som betyr noe, og som gir resultater. Det går virkelig ikke an å si at vi ikke kan samarbeide med Jordan, Nigeria eller Slovakia, slik jeg leste Bergens Tidende i går. Arbeidet med menneskerettigheter er altfor viktig til det.