Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-02-13:
Denne dagen – og tiden i og for seg – preges jo av Irak, og også den redegjørelsen som nettopp er avholdt. Det reflekteres nok i denne salen, men det er likevel et paradoks at den saken som samlet 10 000 mennesker i gatene i juni, omfattes med såpass liten interesse i norsk offentlighet, på galleriet og her i salen. Det er egentlig nå i dag vi debatterer alle de krav og den kritikk som demonstrantene og aktivistene i juni anførte. Jeg skulle gjerne sett et fullt galleri og et stort engasjement, men jeg registrerer at så ikke er tilfellet. Det kan kanskje bety at vi har vært i stand til å svare troverdig på en del av de utfordringene som er framført. Jeg vil likevel benytte anledningen, siden dette er en viktig debatt, til å gå gjennom en del av våre vurderinger av utviklingen i banken. Som vi har sagt så ofte før i denne salen, lever 1,2 milliarder mennesker i absolutt fattigdom. Gjennom tusenårsmålene har verdenssamfunnet forpliktet seg til konkrete, etterprøvbare mål for å halvere andelen fattige innen 2015. Og så skal vi alle sammen stå til regnskap for hvordan vi har vært med på å følge opp og bidra til det. Det er i hvert fall ingen tvil om at et sterkt multilateralt samarbeid på det utviklingspolitiske området er en forutsetning for å nå disse målene. Som utviklingsminister og norsk guvernør i Verdensbanken ser jeg det som en hovedoppgave å sikre at denne institusjonen og dens politikk bidrar sterkt til fattigdomsbekjempelse. Det betyr at jeg også må forholde meg kritisk til bankens politikk og disposisjoner for å bidra til forbedringer. Det gjelder for øvrig for alle multilaterale internasjonale institusjoner. Men en kritikk som tar utgangspunkt i at de internasjonale finansinstitusjonene gjør langt mer skade enn gagn for utviklingslandene, eller at de i seg selv øker fattigdommen, slik noen påstår, er etter min vurdering helt misforstått. «Shrink or Sink» – «krymp» dem eller legg dem ned – har vært mange globaliseringsmotstanderes budskap de siste årene om WTO, om Verdensbanken og om IMF. Det er jeg grunnleggende uenig i. En globalisert verden uten sterke multilaterale institusjoner og regler blir en mer brutal verden. En globalisert verden uten internasjonale forpliktende trafikkregler vil være en verden som innebærer den sterkestes rett. I en slik verden er det spesielt to grupper land som vil lide – de små og de fattige. Derfor trenger vi globale styringsstrukturer. Derfor trenger vi styrkede internasjonale institusjoner, ikke svakere. Verdensbanken er, sammen med IMF, WTO og FN, de eneste globale institusjonene vi har, og vi er nødt til å bygge på disse. Så skal vi heller gå inn og påvirke politikken i disse institusjonene og den politikken de fører. Det har vi også gjort fra norsk side. Jeg har ikke noe påtrengende behov for å forsvare Verdensbanken, og har nok vært kritisk tidligere – minst like mye som de som marsjerte i gatene i juni – til hva som har vært gjort fra bankens side opp gjennom årene. Men vår innflytelse sammen med andre aktører har faktisk bidratt til reformer i banken på en rekke områder. Så får vi prøve å innkassere dem og si: Så langt, og så må vi komme lenger. Verdensbanken framstår som en annen institusjon i dag enn for 10 eller 20 år siden, og det er faktisk ganske stort samsvar mellom norsk utviklingspolitikk og Verdensbankens politikk. Og det er ikke vi som har forandret oss, det er banken som har forandret seg. Den setter klart fattigdomsbekjempelse i fokus, erkjenner behovet for at landene selv tar ledelsen i utviklingsprosessen, legger vekt på nasjonal deltakelse og samarbeid og koordinering mellom ulike bistandsaktører. Men det som selvsagt også gjenstår, er implementering og gjennomføring helt ut i hvert enkelt land og helt ut til den enkelte fattige. De må merke en forskjell! Verdensbanken er en stor og tung institusjon, og det skal ikke legges skjul på at det ikke er noen enkel sak å sikre at visjoner og ny politikk gjennomsyrer alle deler av systemet. Bankens toppledelse setter imidlertid mye inn på at den operasjonelle virksomheten på landnivå og ut endres i tråd med ny politikk, og at handling følger ord. Blant mange er banken mest kjent for de utskjelte strukturtilpasningsprogrammene som ble gjennomført på 1980-tallet. Det er mye å si om disse programmene, og jeg har selv sagt mye – i mange debatter. Selv med alle sine skjevheter fortjener de likevel en noe mer nyansert debatt enn den de blir til del i den såkalte SAPRIN-rapporten. Mitt hovedpoeng er likevel et annet. Vi har lært av dem og gått videre. Disse eksisterer ikke lenger i den form og det innhold de hadde – og takk for det! Det er ikke der skillelinjene går i den utviklingspolitiske debatten i dag. De bør i alle fall ikke gjøre det. Det er fortsatt nødvendig med makroøkonomiske stabiliseringstiltak og strukturelle reformer i en rekke utviklingsland. Forskjellen er at i dag ses dette som en integrert del av helhetlige, landspesifikke fattigdomsrettede utviklingsstrategier – de såkalte PRSP-ene – hvor makroøkonomiske, strukturelle og sosiale hensyn ses i sammenheng. Verdensbanken er også i ferd med å revidere retningslinjene for sin långivning slik at de skal reflektere endringene i tenkningen rundt utvikling. Det betyr, tror jeg, også at vi vil se en endring i forholdet fra bankens side til de enkelte lands PRSP-er. For å markere endringene og brudd med det som var, går banken nå bort fra strukturtilpasningsbegrepet. De nye lånene vil hete Development Policy Support Lending. Noen vil hevde at dette er gammel vin i nye flasker. Min påstand er at banken en god stund allerede har servert ny vin i gamle flasker. Uansett er det likevel ikke vinen og etikettene som teller. Det viktige her er at banken serverer den gode vinen til slutt. Det er det som er hovedpoenget. De nye retningslinjene vil etter alt å dømme markere et brudd med den såkalte Washington-konsensus. Landene må selv ønske endring og føle eierskap til reformene. Landene skal selv velge sin politikk. Bankens rolle er å komme med råd. Banken vil ikke komme med ferdige oppskrifter. I de fattigste landene vil långivningen basere seg på landenes egne strategier for utvikling og fattigdomsreduksjon, altså PRSP-ene. De skal utformes av landene selv. Dette er åpenbart riktig vei å gå. Samtidig vil det helt klart være en utfordring å omsette retorikk og politikk til praktisk handling. Det skal Norge være med og passe på. Her trenger vi fortsatt hjelp fra det sivile samfunn og fra de frivillige organisasjonene. Prinsippet om nasjonalt eierskap, som jeg har vært inne på, på den ene siden og givernes ønsker om reformer på den andre er et vedvarende og vanskelig dilemma, ikke bare for banken, men også for oss. Som givere vil vi at landene skal ta nasjonalt eierskap og lederskap. Samtidig har vi forventninger til hvilke reformer de trenger å gjennomføre, ofte knyttet til godt styresett, demokratisering, tiltak mot korrupsjon og fattigdomsretting av politikken. Det er flere måter å forholde seg til dette på. For det første må banken gi landene reell mulighet til å velge. Den må ta et skritt tilbake, la landene gjøre sine egne valg, selv om de kanskje er annerledes enn dem bankens landdirektør helst skulle ha sett i vedkommende land. Det er viktig at Verdensbanken også i sin gjøren og laden tar innover seg at det faktisk finnes ulike måter å oppnå økonomisk utvikling og vekst på. Det finnes ingen fasitløsninger, og det finnes slett ikke blåkopimodeller som passer alle. Samtidig er det åpenbart viktig å bidra til at landene får et best mulig grunnlag for å foreta sine valg. Et viktig redskap for å etablere et slikt grunnlag for ulike makroøkonomiske valg er å gjennomføre analyser av hvordan forskjellige politiske grep påvirker sosiale forhold og fattigdomsreduksjon. Verdensbanken og IMF, som jeg har vært inne på tidligere her i salen, er derfor i ferd med å utvikle et slikt analyseredskap, kalt «Poverty and Social Impact Analysis». Norge støtter dette arbeidet, så vel faglig som finansielt. Også i denne sammenheng vil vi kunne få en analyse, tror jeg, av hva slags relevans handelspolitiske forhold vil ha. La meg her bare understreke, siden flere talere har vært inne på dette, at den såkalte rapporten fra UNDP som man viser til, ikke er en rapport, men en debattbok der artikkelforfatterne har ulike syn, og det de sier, står for egen regning og har ikke noe UNDP-stempel. Det er det viktig for meg å si, for det har UNDP presisert ved utgivelsen. De ønsker å bidra til større debatt, og det ønsker vi definitivt velkommen. Långivning basert på landenes politikk er knyttet til forholdet mellom banken og IMF. Også i IMF har det skjedd endringer de siste årene, med innføringen av HIPC og PRSP, og det er en økende forståelse for at det er umulig å se makroøkonomiske forhold løsrevet fra strukturelle og sosiale forhold. Det er åpenbart viktig at banken og IMF er samkjørte her. Her gjenstår det fremdeles en del, og det arbeider vi med. Dette er noe vi fra norsk side vil følge opp. En viktig diskusjon som nå pågår i forhold til Bretton Woods-institusjonene, er utviklingslandenes representasjon i styrende organer. Regjeringen er opptatt av at utviklingslandene får økt innflytelse i Verdensbankens styrende organer, i tråd også med handlingsplanen for fattigdomsbekjempelse, som vi la fram i mars i fjor. Det er behov for en tiltakspakke som angriper dette spørsmålet fra flere kanter. Det er bl.a. nødvendig at utviklingslandenes relative stemmevekt øker gjennom en utvidelse av basisstemmene. Samtidig vil vi arbeide for at kontakten mellom valggruppekontorene og hjemmemyndighetene forbedres. Vi vil også arbeide for en forsterket representasjon fra utviklingslandene i IDA-forhandlingene og vil arbeide videre med dette spørsmålet fram til en konklusjon i forhold til de prosessene som nå pågår i bankens styre. Selv om Verdensbankens politikk i stor grad har nærmet seg norsk utviklingspolitikk, er det ingen grunn til å slå seg til ro. Det er flere områder hvor vi fra norsk side må arbeide for at bankens politikk utvikles og revideres, blir mer fleksibel og blir enda mer landspesifikk. Utfordringene står i kø. Jeg har like fullt tro på at vi nå står overfor vår så langt beste mulighet til å få fart på utviklingsprosessen i de fattigste landene. Konferansen om finansiering for utvikling i Monterrey resulterte i en internasjonal konsensus om hva som skal til for å skape utvikling. Utviklingslandene selv må ta ansvaret – sin del av ansvaret – for godt styresett og en fattigdomsreduserende politikk. Vi må ta vår del av ansvaret, med en bedre politikk i forhold til både handel, gjeld og investeringer og ikke minst i forhold til ressurser og bistandsressurser. Ved å levere på alle disse områdene kan vi alle til sammen være med på å realisere tusenårsmålene. Vi har altså en konsensus, ikke bare om målene, men også om virkemidlene. Den må nå omsettes i praksis, og alle må bidra. Vi skal fortsette å ha argusøyne på Verdensbanken i denne sammenheng, som en veldig viktig partner. Vi vil fortsatt gjøre alt vi kan for å påvirke Verdensbankens politikk og ikke minst bidra til at politikk og gode intensjoner omsettes i praksis så det merkes ute hos den enkelte fattige. Det er dette som vil være den virkelige prøvestenen.