trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1998-12-15:
Det kan kanskje verka som om eg «unndrar» meg ansvar, men for å seia det slik: Biletet var meir komplisert enn eg trudde på førehand, og då hadde eg gått bort frå ansvaret ved berre å lyfta dette over på kommunane. Eg har fått ein del kritikk, m.a. frå arbeidarpartihald, for at eg ikkje har gjort det. Det undrar meg litt, for den same regelen har gjeldt for barnetrygda i alle dei åra regjeringa har blitt leidd av Arbeidarpartiet, utan at dei har gjort noko med det. No skal vi altså ha ein fullstendig gjennomgang av grunnlaget for sosialhjelputbetalingar, og vi skal sjå både på barnetrygda og kontantstøtta i så måte. Så vi gjer noko. Vi «unndrar» oss ikkje ansvar. Så skal eg gjerne vera så ærleg å seia at eg ikkje synest ein del av kutta vi har i tiltak til born og ungdom, er dei lettaste å gå ut med. Men vi får ikkje sett skikkeleg alternative budsjett frå andre parti, og kva som hadde blitt igjen dersom dei òg skulle begynna å kutta på ulike område. Det som gjer at eg likevel kan støtta dette med ganske stort frimod, er at det her i dette huset ligg ei sak som denne komiteen har til handsaming – den har lege her lenge – og det er tilleggsmeldinga til «frivillighetsmeldingen». Der ligg det faktisk ein god del midlar som skal gå nettopp til barne- og ungdomsarbeid på lokalt nivå. Eg vonar at Stortinget vil gi si tilslutning til dei forslaga Regjeringa har lagt fram, og dersom ein gjer det, vil faktisk barne- og ungdomsarbeidet på lokalt nivå få god støtte i det året vi går inn i. Vi skal kanalisera ein del av spelepengane til barne- og ungdomsarbeid, og då vi ikkje satsa på kortsiktige ad hoc-tiltak, som representanten nemnde, men på langsiktige tiltak for eit godt førebyggande arbeid i alle kommunane rundt omkring i landet vårt. Når komiteen har klart å ferdighandsama den saka, skal vi òg få meir midlar til slike tiltak.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1998-12-15:
Nei, eg skyt på ingen måte ned Arbeidarpartiet sine tiltak i forhold til kampen mot vald. Eg skyt ned finansieringsplanen deira, for dei veit at den er det ikkje fleirtal for. Dersom vi i dei andre partia skulle oppført oss slik i opposisjon som Arbeidarpartiet har gjort her – det har vel kanskje nokre parti gjort til sine tider, det skal eg ikkje nekta for – veit ein at ein føreslår ting som det ikkje er fleirtal for. Eg gjentar at det var ikkje så viktig at det stod i det alternative budsjettet som Arbeidarpartiet la fram, som heile stortingsgruppa stod bak, og som vart lagt fram i byrjinga av november. Når det gjeld dei stadig nye meldingane som har kome til småbarnsforeldra, skjønar eg veldig godt frustrasjonen som ein del av dei viste. Som også representanten sa, har mange foreldre lagt opp livet sitt etter at dette skulle koma. Derfor undrar det meg så til dei gradar at Arbeidarpartiet legg fram eit budsjett med null kroner til denne sektoren. I sommar las eg intervju både med Thorbjørn Jagland og Jens Stoltenberg, og dei sa at på ein eller annen måte må ein hjelpa dei småbarnsforeldra som har innretta seg etter lovleg fatta vedtak. Men då dei la fram sitt alternative statsbudsjett, var det ikkje ei krone med. Det som vart sagt i sommar, både av partileiaren og nestleiaren i Arbeidarpartiet, var ikkje verdt å satsa på då dei la fram sitt alternative budsjett. Dei same foreldra hadde blitt fortvila dersom Arbeidarpartiet hadde fått igjennom sitt alternative budsjett, for dei har innretta seg etter at dette skulle koma. Då trur eg faktisk det er lettare å innretta seg etter at nokre hundrelappar blir fjerna enn at 3 000 kr blir fjerna pr. månad. Det er òg ein del av dei reaksjonane vi har fått. Eg kan ikkje garantera for noko meir enn det Regjeringa står for, for vi veit at vi har 42 representantar bak oss på Stortinget, og kva Stortinget gjer ved behandlinga av eit budsjett, er det inga mindretalsregjering som kan garantera for, heller ikkje mot år 2000 når vi legg fram vårt budsjett for året etterpå. – Så trur eg eg må stoppa.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1998-12-15:
Eg har fått nokre spørsmål som eg skal prøva å svara på, bl.a. var representanten Fossum inne på ungdom og vald og spurde kva vi ville gjera her. For det fyrste har eg lyst til å seia at det budsjettet som blir vedtatt i løpet av dagen, ikkje betyr ei utradering av alle tiltak som gjeld arbeidet mot vald blant born og ungdom, slik som ein nesten kan få inntrykk av. Ja, det er nokre kutt. Men som eg svarte i ein replikkveksling i stad, har vi i ei «frivillighetsmelding» og ei tilleggsmelding gått inn for å overføra ganske mykje pengar til barne- og ungdomsarbeidet på lokalt nivå, og det vil vera positivt òg i forhold til førebyggande arbeid. I tillegg har vi akkurat no i desse dagar styrkt barnevernsarbeidet og hjelpetiltak i fosterheimar, bl.a. i forhold til åtferdsproblema, knytt til barnevernsarbeidet med 17 mill. kr, som skal gå til det fylkeskommunale barnevernet. Eg håpar då at fylkeskommunane kan ha eit godt samarbeid med kommunane, slik at ein kan gripa fatt i ein del av desse problemstillingane som Fossum og andre har vore opptatt av. I tillegg støttar vi faktisk ganske mange ungdomsorganisasjonar som blir drivne av ungdom for ungdom – spesielt her i Oslo – som skal vera direktetiltak i arbeidet med valdsproblematikken. Vi har altså mange ting på gang, og det skal vi vidareføra. Eg må òg ha ei stram prioritering innafor mine budsjett i forhold til den totale økonomiske ramma som vi har. Så har eg lyst til å koma med eit lite hjartesukk. Eg hadde ikkje trudd at eg, når eg blei statsråd, skulle bruka energi på å rydda opp i kva mine motstandarar seier eg meiner. Eg har lyst til å oppfordra dei som ikkje er einig med meg, til å seia kva dei sjølve står for, og så skal eg forklara kva eg meiner, og kva Regjeringa meiner og kva partiet meiner. Då blir livet så mykje lettare. Dersom eg kunne få eit klarsignal for det, eit ja til det i dag, trur eg at eg kunne gått 1999 lyst i møte. Det er ingen – og iallfall ikkje eg – som har sagt at vi skal tilbake til 1950-talets syn på familie og familieliv. Eg var faktisk barn på slutten av 1950-talet, og eg veit at det var mykje på den tida mi mor og andre mødre ikkje fekk del i, som vi kvinner har del i i dag. Det har aldri vore snakk om at vi skal tilbake til det systemet vi hadde den gongen. I dag har vi komme langt på veg i forhold til likestilling. Vi er ganske likestilte når det gjeld utdanning, vi er ute i arbeid, vi ynskjer faktisk å ha eit aktivt liv, både kvinner og menn. Då blir eg litt trekt når eg stadig vekk får høyra at eg vil tilbake til 1950-talets syn på familien. No vil eg seia det ein gong for alle, og eg håpar at iallfall dei som sit her i salen, legg merke til det, at det er ikkje det vi vil. Vi ynskjer eit likestilt samfunn, og vi ynskjer at foreldra skal få høve til å ha noko meir tid saman med borna sine. Og vi snakkar i fyrste omgang om born som er under tre år. Eg har for så vidt allereie svart på spørsmålet frå Karin Andersen, om kontantstøtte i forhold til sosialutbetaling. Det skal vi ta opp i meldinga «om utjevning av levekår» som kjem.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1998-12-15:
Dessverre vil mange av budsjettkuttene som nå blir vedtatt av regjeringspartiene med støtte fra Høyre og Fremskrittspartiet, gå ut over de svake og mest utsatte gruppene i vårt samfunn. Også Administrasjonsdepartementet disponerer budsjettposter som kan få en slik effekt. Jeg tenker da spesielt på fylkesmennenes rolle, bl.a. i forhold til barnevernssaker. Statsråden nevnte så vidt rettssikkerheten. I brev av 2. desember til komiteen har statsråden redegjort for konsekvensene av kuttene på dette området. Her framgår det bl.a. at det allerede før kuttene er et misforhold mellom oppgavene og ressursene. Konsekvensene vil nå bli økt saksbehandlingstid innenfor lovpålagte områder, reduksjon i antall lovpålagte tilsynsbesøk og flere ledige stillinger. Statsråden sier også i sitt brev at enkelte embeter kan bli nødt til å benytte midler til drift som er forutsatt benyttet til oppfølging av viktige handlingsplaner, bl.a. innenfor sosialtjenestens førstelinje og overfor psykisk utviklingshemmede. For noen år siden var begrepet mappebarn et hett tema. Et krafttak fra arbeiderpartiregjeringen rettet opp situasjonen. Vi kan nå få en utvikling hvor mappene igjen hoper seg opp, men på et høyere forvaltningsnivå. Det må settes inn store ressurser for å hindre at det eventuelt skjer. Det er altså all grunn til å frykte at også fylkesmannsembetene må nedprioritere arbeid overfor noen av de mest utsatte barna og de mest vanskeligstilte. Hva vil statsråden gjøre for å forhindre at det skjer?
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1998-12-15:
Noen kommentarer til en del av de sakene som har vært tatt opp i denne debatten: I likhet med Carl I. Hagen må også jeg etterlyse litt mer glød fra statsrådens side når det gjelder utvikling av IT Fornebu. Jeg er ikke så sikker på at det nødvendigvis behøver å være slik at klare føringer har negativ betydning for prisen. Men det er klart at dess mer statsråden gjentar akkurat den påstanden, dess mer kan det få den konsekvensen. Jeg synes det er viktig at staten deltar aktivt i arbeidet for å få etablert IT Fornebu og ikke slipper dette helt fritt. Det er viktig av hensyn til undervisningsinstitusjonene våre, og ikke minst er det viktig av hensyn til distriktene. Hvis vi ikke får nødvendig styring på dette, kan vi få en støvsugereffekt, som mange frykter. Jeg håper derfor departementet virkelig vil legge seg i selen og følge opp det stortingsflertallet har sagt. Men jeg er bekymret, for St.meld. nr. 13 røper tydelig et helt annet perspektiv fra statsråd Sponheims side – den mangler fullstendig visjoner. Når det gjelder Statsbygg, er jeg enig i det statsråden har sagt omkring organisering. Når det gjelder det med AS, er jeg i utgangspunktet skeptisk, men det kan godt tenkes at det kan være tjenlig. Men vi må være oppmerksom på at det ikke er likegyldig hvilke oppgaver man legger til et AS. Det er ikke likegyldig hvor sterk politisk påvirkning vi kan ha på Statsbygg i framtiden. Når det gjelder fylkesmennene, har jeg lyst til å gi ros til statsråden for ærligheten. Hun sier rett ut at det her kan bli problemer. Men samtidig sier hun at departementet og fylkesmennene kan leve med det. Jeg er ikke det minste i tvil om at de kan leve med det. Stortinget kan også leve med det. Med spørsmålet er: Kan de hvis interesser skal ivaretas av fylkesmennene, leve med det og få sine interesser ivaretatt på en ordentlig måte? Det svarte ikke statsråden på. Til Carl I. Hagen må jeg bare si at jeg fastholder påstanden om at resultatet av budsjettet, kontantstøtten osv. vil føre til en rasering av barnehagetilbudet. Vi ser nå mange signaler som tyder på det. Kommunene skrinlegger sine byggeplaner i påvente av å se hvordan utviklingen blir, og av redsel for at behovet faktisk ikke vil være til stede på grunn av kontantstøtten. Det er viktig at vi får kommunene til å gjennomføre disse planene. La meg også bare understreke at kontantstøtten uthuler selve grunnlaget for barnehagene, og det er ikke uten grunn at de private barnehagene har vært mest fortvilt når de har gitt signaler til oss, og det har de gjort fra første dag av. Jeg vil si det så sterkt at de som ikke ser de negative konsekvensene kontantstøtten får for barnehagene, må være blendet og fått svekket sidesynet.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-15:
Den økonomiske virkeligheten beskrives av representanten slik den faktisk er, og slik jeg har gitt tilbakemelding på i brevet til komiteen. Det må vi leve med. Vi har – også før denne budsjettdebatten – laget et omstillingsprogram for fylkesmannsembetene som går på hvordan de kan gjennomføre de oppgavene de har, på en mer rasjonell måte enn i dag, og vi har en gjennomgang sammen med alle departementer som pålegger fylkesmennene oppgaver, for å se om det i utgangspunktet er misforhold mellom de oppgaver som de er pålagt av departementene, og de ressursene som følger med. Så det er et arbeid som pågår. Samtidig ser vi etter hvert for oss et fylkesmannsembete der kanskje ikke alle fylkesmannsembetene rundt i landet har like mye kunnskap på alle områder. Det går faktisk an å lage noen fylkesmannsembeter som har større kunnskap og ressurser på noen områder enn andre, slik at man kan dra på de forskjellige kompetansesentrene i de forskjellige embetene rundt i Norge. Hva som vil bli tilfellet for 1999 i forhold til den praktiske hverdagen, gjenstår å se, men jeg har i brevet gitt uttrykk for hva jeg tror noen av disse virkningene vil bli.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-15:
Midler til ordningen har til i dag vært bevilget over statsbudsjettet og utbetalt gjennom ordninger i mitt departement. Nå har vi i forbindelse med budsjettet for 1999 foreslått at det lages en framtidig ordning for fraktutjevning, og den er fremmet i Ot.prp. nr. 22 fra Finansdepartementet, som ligger til behandling i Stortinget. Forutsetningene vil være bedre tilrettelagt for å ta denne debatten ved behandlingen av proposisjonen enn ved å ta den nå, og det vil da være en debatt som vil vise hvilke ordninger vi i framtiden skal ha for fraktutjevning for drivstoff. De andre utjevningsordningene som ligger til utbetaling gjennom mitt departement, vil som tidligere fortsatt bli dekket gjennom bevilgninger til utjevningstilskuddet. Jeg finner det altså riktig, ut fra en håndtering av saker i Stortinget som gjør at det kreves en lovproposisjon for en ny ordning, at vi tar diskusjonen om ordningen når proposisjonen kommer til behandling.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-15:
Det var mange spørsmål på en gang. La meg ta åpenheten først: Jeg føler faktisk at denne regjeringen har forandret holdningen til åpenhet i forvaltningen. Jeg behøver ikke nevne eksempler, men det mener jeg er en absolutt endring fra tidligere regimer. Når det gjelder modernisering av offentlig sektor, foregår det arbeid på flere områder i Regjeringen. I mitt departement er det et statssekretærutvalg som jobber med modernisering. I Kommunal- og regionaldepartementet er det et oppgavefordelingsutvalg som nettopp ser på forholdet mellom nivåene på fylkesplan for å finne svar på de spørsmål som representanten Helleland stiller. Kombinert med den moderniseringskomiteen som Stortinget har vedtatt nedsatt, tror jeg vi samlet sett skal kunne komme nærmere svar på hvordan vi skal ha offentlig forvaltning i framtiden. Når det gjelder Statsbygg, vil jeg like over nyttår fra ledelsen i Statsbygg få et framlegg til en ny organisering av forvaltningsbedriften. Mitt mål med Statsbygg er at jeg skal få til et framtidig statsbygg som tjener de politiske hensiktene vi har ment at Statsbygg skal ha. Og det betyr at deler av Statsbygg krever andre rammebetingelser enn dem som de har i dag. Jeg ser for meg at vi kanskje kan ta deler av Statsbyggs portefølje og gjøre det til et AS, ikke nødvendigvis privatisere, men skille det ut av forvaltningen. Dette kommer jeg tilbake til Stortinget med til våren. Når det gjelder statlig medvirkning på Fornebu, kan vi i St.meld. nr. 13, som ligger til behandling i Stortinget, fyldig fortelle om hvordan staten kan medvirke til IT-senteret, til tilrettelegging for utdanning, bruken av arealer og hvilke eierskapsmodeller vi eventuelt velger for medvirkning med private.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-15:
: Jeg tror veldig mange lærte noe av slottssaken. Og jeg kan forsikre om at i den grad jeg kan medvirke til det, skal i hvert fall åpenhet fortsatt være gyldig i den saken som i andre saker. Jeg tror at alle er tjent med det i det lange løp. Så til arbeidsgiverpolitikk og likelønn: Som statlig arbeidsgiver har vi flere ting på gang for nettopp å øke kvinners deltakelse i staten, bl.a. et prosjekt om kvinners lederfunksjoner og rekrutteringsgrunnlag som heter Kvinner, kompetanse og kvalitet. Vi driver faktisk ganske spesielt med kvinnepolitikk i staten. Også ved det siste lønnsoppgjøret la vi inn likelønnsprofilen som en av de prioriterte faktorene som skulle telle ved lønnsoppgjøret. Hvorvidt det er fornuftig å ha en egen likelønnspott, er jeg ikke sikker på om jeg kan svare representanten på, men jeg tror diskusjonen om profilen foran neste års mellomoppgjør vil være en diskusjon som Regjeringen vil ta på et senere tidspunkt. Men jeg kan love representanten Valle at det å dra kvinner med hele tiden er til stede i disse debattene, og det vil det fortsatt være.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-15:
: Forholdet mellom Regjeringen og organisasjonene i arbeidslivet er selvfølgelig viktig. Referansen til årets oppgjør har en del nye tanker knyttet til seg. Vi skal ha nettopp et inntektspolitisk seminar med partene i arbeidslivet fra 16. til 17. desember, altså fra i morgen til torsdag, hvor vi skal prøve å finne en ny, felles plattform som kan føre oss tryggere framover enn det som var resultatet av årets oppgjør. Når det gjelder forholdet mellom renten på lån til ansatte gitt gjennom Statens Pensjonskasse, er det en instruks fra mitt departement til Statens Pensjonskasse som bygger på en normrente pluss 0,5 pst. Det er en instruks som jeg forstår ikke endres i år. Det betyr at normrenten for neste år er 5 pst. pluss 0,5 pst., slik at den praksisen som er innarbeidet tidligere, vil bli videreført. Jeg har fått opplyst at den setningen som står i finanskomiteens innstilling – jeg husker ikke sidenummeret nå dessverre – er kommet inn ved en inkurie, og faktisk ikke er en del av finanskomiteens merknader. Det var en opplysning jeg fikk av Lars Gunnar Lie i stad, og jeg tror kanskje at vi kan ta den debatten når den innstillingen kommer opp senere i dag. Men jeg oppfatter at det ikke er noen endringer av verken praksis eller hvem som har ansvaret for å fastsette renten.
Liv Marit Moland (Arbeiderpartiet), 1998-12-15:
Som representanten Trond Helleland sa i stad, er sprangene store i denne debatten. Jeg vil gjerne gå tilbake til krisesentrene og peke på det svært viktige arbeidet som gjøres av frivillige organisasjoner, både på krisesentre, på incestsentre og i krisetelefoner. Disse tiltakene er helt avhengige av offentlig støtte i dagens samfunn. Vi kan ønske det annerledes, men siden starten tidlig på 1970-tallet har de bare økt i antall. De er et viktig supplement til det offentlige tilbudet til familier som opplever kriser. Det gjelder spesielt der kvinner og barn utsettes for vold. Krisesentrene har alltid måttet slåss for sine bevilgninger fra det offentlige, spesielt lokalt. Bestemmelsen om at staten yter samme støtte som lokalsamfunnet, har derfor vært en ekstraforsikring for driften. Kommunene har de siste årene økt sin støtte, derfor har også den statlige støtten økt. Det er stilt spørsmål om denne ordningen, og Statskonsult har derfor levert en rapport – Rapport 1997:18 – der en foretar en evaluering av tilskuddsordningen til krisetiltakene. Fra mitt ståsted er det positivt at støtten til disse tiltakene øker – det er unødvendig å se på det med bekymring. Det ser dessverre ut til at regjeringspartiene vil styre denne utviklingen på en annen måte og vurderer en omlegging. Det stilles spørsmål ved den geografiske spredningen av tiltakene, og man hevder at nye tiltak først vil kunne vurderes i forbindelse med en eventuell omlegging av tilskuddsordningen. Arbeiderpartiet ønsker å støtte prosjekter som ser på barns forhold på krisesentre. Disse sentrene er ikke bygd for barn, men barna utgjør dessverre en stor gruppe blant brukerne. Barne- og familiedepartementet har finansiert et prøveprosjekt på Oslo Krisesenter med fokus på barna, og et permanent tilbud er etablert innenfor barnehagesektoren. Senteret har knyttet til seg barnefaglig kompetanse for å kunne ivareta barns behov i en vanskelig livssituasjon. Dette er et svært viktig arbeid som andre krisesentre kan dra nytte av. Voldsofferarbeid er et annet område det bør satses sterkere på når det gjelder krisetiltak for familiene. De fleste overgrep skjer ikke i Oslos gater, men hjemme i familiene, og kvinner og barn er mest utsatt. Halvparten av drap på kvinner skjer i familien og i hjemmet. Barn som blir eksponert for vold, lærer at vold brukes som konfliktløser. Vi bør spesielt motarbeide at gutter adopterer slike voldsmønstre og slike løsninger på problemer. Arbeiderpartiet er derfor sterkt uenig i at man reduserer bevilgningene til forsknings- og utredningsarbeidet i denne sektoren. Arbeiderpartiet har lagt fram en helhetlig plan for å bekjempe voldsbruk, og har derfor foreslått å bevilge 5 mill. kr ekstra til krisetiltak. Kunnskapene våre om vold og mishandling i hjemmet er begrenset, og diskusjonen omkring løsninger på problemene vil fortsette. Men man reduserer ikke vold mot kvinner og barn i hjemmet med mer politi i gatene og reduserte bevilgninger til barnehager og skolefritidsordninger.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-15:
Debatten i dag har dreid seg veldig mye om barns oppvekstvilkår, og jeg blir alltid like forundret når den debatten dras i gang. Jeg tror kanskje at man først må stille seg noen spørsmål om hva slags samfunn det er godt å vokse opp i. Hva er det vi gjør som legger til rette for at samfunnet skal bli godt å vokse opp i? Jeg oppfatter nå at mange har en slags gammeldags holdning til dette og mener at alt var mye bedre før. Jeg vil advare mot det. For jeg tror at hvis man leser historie og litteratur, eller er så heldig som noen av oss er, å ha gamle mennesker å snakke med, vil man fort oppdage at det var ikke så veldig mye som var bedre før. Man kan se seg rundt i dag og spørre dem som nå er mest opptatt av at mor skal være mer hjemme, om de også har brydd seg om å se på alle bilene der ute, og hvor lite plass det er til barna noe sted, om de synes de nedslitte skolene kan være noe å strekke seg etter, om de har følt kjøpepresset, om de har sett all voldsunderholdningen som tyter ut overalt og forgifter hodet på noen hver, om de har sett alle de kommersielle tilbudene til barn og unge som dreier seg om å kjøpe seg lykke og rus, og om man har sett idealene om vellykkethet som dreier seg om penger og utseende. Jeg har hørt med forundring på debatten om barnehager og tenkt: Hva er det som gjør at man frykter barnehager så veldig? Jeg har jobbet i barnehage i 17 år, og der har altså ingen av disse tingene vært til stede. Tvert imot har det vært et sted hvor man har blitt tatt på alvor, der man har holdt på med oppdragelse, der man har lært å si takk for det man får, og der man har lært å måtte bidra til det daglige liv, der man har blitt bakket opp på sin kreativitet og på de evnene man har, og der familien har fått støtte. Jeg blir ganske fortvilet og lei meg når jeg opplever at de som nå ønsker å dreie familiepolitikken over i gammeldags retning, ser så lite hva det er barnehagene faktisk bidrar til, og påstår at det er barnehagene som bidrar til økt voldsutøvelse, til mindre hensyn til hverandre osv. Det er rett og slett ikke sant. Så til et annet tema som jeg har blitt svært opprørt av i det siste, og det er at det ser ut til at Regjeringa har tenkt å la kommunene få lov til å avkorte sosialhjelp mot utbetaling av kontantstøtte. I går sa sosialministeren at Regjeringa var beredt til å vurdere dette på nytt igjen, fordi det virker som en svært smålig og urimelig ordning i forhold til dem som har minst, når de som har mest, skal få pengene uavkortet uansett om de bruker tid eller ikke sammen med barna sine. Jeg har lyst til å spørre barne- og familieministeren i dag om det også er slik at hun er villig til å revurdere denne ordningen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-15:
Representanten Stolt-Nielsen modererte nå ordbruken sin vesentlig i forhold til barnehager, og det er jeg veldig glad for. Men så konkluderer Stolt-Nielsen med at det er problemer med å få kompetent personell i barnehagene, det er mange ufaglærte der. Ja, det er et problem. Men en del av kritikken mot kontantstøtteordningen går jo på at den kan gå til å finansiere ordninger nettopp for ufaglærte, ordninger som det ikke er noen slags form for kvalitetskontroll på. Vi syns det er bekymringsfullt fordi vi ønsker å legge penger inn i ordninger der staten bidrar til kvalitetstilbud som det er lovverk rundt. Og så må man stille krav til både utdannelse, til arealer, til planlegging osv., slik at man vet hvordan man kan forholde seg til det. Jeg syns man burde tenke litt mer over dette når man nettopp peker på at det er et problem i barnehagene at man mangler kompetent personell mange steder. Så til kritikken som har vært reist mot budsjettet for at man tar vekk mange av de gode hjelperne som politiet har og foreldrene skal ha i sin vanskelige oppdragergjerning. Det syns jeg kanskje man burde tenke nøyere over, for det er ikke slik at det bare er foreldrene som påvirker barna sine – og jeg syns egentlig ikke det skal være sånn heller. Jeg vil gjerne bidra med å være voksenperson for mange andres barn, og det syns jeg både nabokjerringer, naboer og alle skal være. Vi skal hjelpe hverandre, og det må også være noen institusjoner som gjør det. Og det er de gode hjelperne som politiet sjøl etterspør, som i stor grad nå blir borte. Så har jeg lyst til si at det temaet som representanten Alstad tok opp i stad, nemlig at menn i stor grad er fraværende i barns oppvekst og spesielt i barnehager, syns jeg var svært viktig og betimelig. Jeg kunne ønske å diskutere det litt mer, for jeg har, som jeg sa i stad, erfaring fra dette. Jeg har jobbet 17 år i barnehage, og på den tida var det to menn som syntes det var bryet verdt, og som fant lønna god nok til å være der i ett år og bidra til oppvekstmiljøet for barna, være et forbilde og et identifikasjonsobjekt som guttene kunne se opp til. Det er slik at noen av oss er kvinner, og noen er menn, og vi kan ikke være noe annet – ønsker det ikke heller. Men menn trengs i mye større grad på den arenaen som dreier seg om oppvekstvilkår, både for store og små barn, men kanskje spesielt for de små. Jeg tror at man hjemme etter hvert er blitt mye flinkere, men på den offisielle arenaen savner vi menn, og derfor er jeg kjempeglad for det innlegget Alstad hadde før i dag.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1998-12-15:
Det er ingen gammeldags barnepolitikk denne Regjeringen ønsker å føre. Den ønsker å ta nåtidens problemer på alvor, derfor er det en gledens dag i dag å kunne være med og vedta et budsjett med forslag om at kontantstøtteordningen utvides også til toåringene. For Kristelig Folkeparti er det et overordnet mål å skape et mer barnevennlig samfunn, og jeg er glad for at Regjeringen tar barns behov på alvor. Barn har krav på foreldres omsorg og tid. Gjennom kontantstøttedebatten er endelig barn plassert i sentrum av de voksnes oppmerksomhet, ikke som salderingspost, men som en del av vår hverdag. For kanskje har noe gått tapt i materialismens navn. Anklagene mot Kristelig Folkepartis representanter er svært urimelige. For det er Grethe G. Fossums egen drømmeverden hun stadig viser til, når hun omtaler oss andre. Jeg kjenner meg iallfall ikke igjen. Mange av oss var barn på 1950-tallet og har dermed vært i yrkeslivet på 1970-, 1980- og nå på 1990-tallet, med små barn og store barn, og vi vet hva vi snakker om. Vi ønsker å ta på alvor og legge til rette for et samfunn med valgfrihet når det gjelder foreldres omsorgsform. Når Arbeiderpartiet omtaler mors plass i hjemmet, er det ikke noe annet enn en nedvurdering av barns omsorg. Når skal Arbeiderpartiet innse at foreldre kan gi minst like god omsorg som voksne i barnehager kan? Når skal Arbeiderpartiet se at også mennesker som ikke er i inntektsgivende arbeid, har verdi? Når skal Arbeiderpartiet akseptere at vi foreldre er forskjellige? Når 84 pst. av de aktuelle foreldre i f.eks. Vestfold ønsker kontantstøtte, viser dette at Kristelig Folkeparti tar foreldres behov på alvor. Dette er intet mindre enn et ideologisk oppgjør med Arbeiderpartiets familiepolitikk. Når vil Arbeiderpartiet innse at noe er gått tapt på frigjøringskampens alter? Arbeiderpartiet må ty til fordommer om oss som har kjempet for kontantstøtte, noe som viser at deres argumenter er innholdsløse. Mange av oss har vært aktive for kvinners rettigheter, og vi har vært brukere av barnehager. Vi ønsker å ta på alvor at det som gjøres særlig de tre første årene av barnets liv, er det viktigste.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-12-15:
Bare følgende lille bemerkning til foregående innlegg: Vi driver en barne- og familiepolitikk ikke av hensyn til opprettholdelse av private eller kommunale institusjoner, men av hensyn til barn og foreldre. Og hvis barn og foreldres etterspørsel etter institusjonene forandrer seg, må institusjonene forandre seg deretter. Noe annet ville være en ekstremt konservativ holdning, ja grensende til en form for institusjonskonservatisme, som ikke jeg står for. For også å bidra til den ideologiske debatten på et annet område, vil jeg si at jeg lurer på hvor lenge det er siden representanten Carl I. Hagen har beveget seg inn på et universitet. Det kan det være mange grunner til å lure på. Men utgangspunktet mitt nå var det innlegg som han holdt her, hvor han beskriver samtlige universiteter og høyskoler som «stivbente» institusjoner, hvor hovedproblemet er «livsvarige professorater», og at de ikke har tatt data i bruk. Da må jeg si at jeg tror et lite bedriftsbesøk i en lang sommerferie vil være å anbefale, og Oslo Universitet er jo i valgkretsen til representanten Hagen. Jeg tror universitetene på mange måter kan bli bedre på dette, men det får være grenser for forstokket fremstilling. Universitetene vil ved større ressurser kunne satse mer på ny teknologi og samarbeide bedre internasjonalt, samarbeide bedre også med næringslivet, men utviklingen f.eks. ved Oslo Universitet når det gjelder samarbeidet med næringslivet, har i de senere årene vært ganske formidabel, og det er en utvikling jeg støtter. At det skulle være noen grunn til å tildele spesielle grupper av kapitaleiere billige tomter, har jeg derimot vanskelig for å forstå. Jeg har den tilnærming til IT og til samarbeid mellom private og offentlige institusjoner at jeg synes – for å gi det råd til statsråden – det bør møtes med en passelig blanding av realisme og glød. Det er farlig å gløde såpass at man også ulikebehandler ulike grupper av kapitaleiere. Det er mange i dag som ser en stor interesse i å koble eiendomsutvikling på Fornebu – som vel er landets mest attraktive tomteområde for både boligutvikling og for næringsutvikling – med ideer om IT. Men det er ikke slik at IT-ideene er begrenset til enkelte grupper av kapitaleiere. Mange har ment mye om dette, og en del har også gjort noe i praksis. Vi møter Fornebu-utviklingen med den samme holdning som vi har på andre områder. Et godt samarbeid mellom private og offentlige er bra på IT-siden, men det skal ikke være noen begrunnelse for å tildele enkelte kapitaleiere tomteområder til under markedspris. Det vil jo være et ekstremt uliberalistisk standpunkt og i strid med alle rimelig oppleste og vedtatte ideer om hvordan markedsøkonomien skal fungere. Så jeg er særlig overrasket over at Fremskrittspartiet kan forfekte et slikt syn. At det har slått rot i visse deler av Arbeiderpartiet, bør man kanskje være mindre overrasket over. Men jeg tror det vil gi seg.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-15:
På torsdag behandlet Stortinget det store området som har med utdanning og forskning å gjøre, og hele debatten den dagen ble fra Arbeiderpartiets side konsentrert om én sak, nemlig skolefritidsordningen. I dag har man fra Arbeiderpartiets side, så vidt jeg har kunnet registrere, brukt en ny hel dag på kontantstøtten. Man kan jo nesten få inntrykk av at det eneste området hvor dette ikke er den ene dominerende sak for Arbeiderpartiet nå, er utenrikspolitikken – men det kommer kanskje det òg. Det er vel riktig å si at denne ene saken fra Arbeiderpartiets side så til de grader har satt seg på tverke at det ikke lenger er et hakk i platen, men faktisk et hakk uten plate. Og jeg tror det ville vært til stor fordel for det politiske ordskiftet i dette land om Arbeiderpartiet snart ble i stand til å utvide synsfeltet aldri så lite, slik at man ser at det finnes andre politiske utfordringer enn det å male om igjen og om igjen på dette budskap om den forferdelige kontantstøtten. Egentlig er vel ikke sakens realitet mer komplisert enn at Stortinget har fattet et lovvedtak. Saken er effektuert, og det er over 70 pst. av de potensielle brukerne som ønsker å ta imot tilbudet. Det er en relativt tydelig tilbakemelding om at de denne reformen tar sikte på, nemlig småbarnsforeldrene, faktisk setter pris på den valgfriheten de har fått. Jeg tror man skulle ta seg tid til å avvente de erfaringene som blir høstet i denne forbindelse, og at Arbeiderpartiet skulle forsøke å fri seg fra sin tvangsnevrose og se den mulighet i øynene at kanskje har småbarnsforeldrene rett når de vurderer sin egen situasjon slik at dette er et godt tilbud, og at det for deres barn er et godt tilbud.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-15:
Jeg er meget takknemlig for oppfordringen – det er en svært god oppfordring, særlig for skolefolk. Jeg hørte representanten Fossums innlegg i sin helhet, og tror ikke jeg misoppfattet budskapet. Jeg har også fulgt med i de fleste av de innleggene som har vært holdt fra Arbeiderpartiets side i denne debatten, og tror heller ikke at jeg misoppfattet gjennomgangsmelodien i budskapet underveis. Kontantstøtten er nemlig lagt inn som en standardforklaring fra Arbeiderpartiets side: Alt det som ikke blir gjort når det gjelder gode formål, skyldes, ut fra standardforklaringen, at alle penger går med til kontantstøtten. Selv har Arbeiderpartiet disponert de pengene syv – åtte ganger i løpet av høsten, til vekslende formål, men hvis jeg oppfattet det riktig, er standardformålet – det som oftest går igjen – å sluse mest mulig midler inn i en utvidelse av permisjonsordninger i forbindelse med svangerskap, fødsel og tiden etter dette. Haken ved en slik politikk er etter mitt skjønn at den gir en meget skjev sosial fordelingsvirkning. Den fører nemlig til at de som har to fulltidsjobber med meget god betaling, er de som konsekvent vil høste de største økonomiske fordelene. Jeg kan ikke se at det er en fremtidsrettet familiepolitikk å signalisere overfor unge par i etableringsfasen at først bør begge to se til å kare til seg godt betalte jobber, før de i det hele tatt tenker på å sette barn til verden. Da akter samfunnet å stille opp og gi dem alle tenkelige privilegier. Jeg synes nok Arbeiderpartiet snarere burde bekymre seg for den uheldige sosiale fordeling som allerede ligger i dagens ordning, at f.eks. studenter som får barn, ikke mottar noen økonomisk støtte, mens derimot de som har godt betalte jobber, allerede i dag får full uttelling i form av støtte fra samfunnets side. Å forsterke den forskjellsbehandlingen ytterligere til fordel for de økonomisk sterke kan vel ikke være en sosial fordelingsprofil som er i pakt med det Arbeiderpartiet vanligvis pleier å bekjenne seg til.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1998-10-29:
Riksrevisjonen har sagt seg villig til å overta vertskapsrollen for opplæringsorganet IDI, som verdenssammenslutningen av riksrevisjoner står bak. Vi i komiteen mener at IDIs virksomhet er i tråd med norske bistandspolitiske målsettinger, og en enstemmig komite sier i denne innstillingen ja til en slik etablering. Norge har støttet IDI fra starten for 15 år siden. Komiteen ser betydningen av at IDI fortsetter sin virksomhet med utvikling av riksrevisjoner. Revisjon av norsk bistand har vist at mottakerlandenes riksrevisjoner i mange tilfeller har en svak posisjon. Dette er en innsats som kan gi bedre bruk av bistandsmidler, noe en rapport fra Verdensbanken, riktignok uoffisiell foreløpig, også viser behovet for. Komiteen mener at Norge gjennom kompetansestyrking av nasjonale riksrevisjoner, særlig i utviklingsland, kan medvirke til demokrati og god forvaltning. Det er etter komiteens mening en viktig målsetting å sette riksrevisjoner i stand til å foreta en god revisjon på en mer effektiv og økonomisk måte. For å kunne overta vertskapsrollen fra og med år 2001 er det hensiktsmessig å etablere IDI i Norge allerede rundt årsskiftet 1998-99 for en gradvis oppbygging av sekretariatet. Utenriksdepartementet har påtatt seg å finansiere denne virksomheten og må vurdere de årlige størrelsene på bevilgningene. Komiteen forutsetter at dersom det skjer endringer i grunnlaget for finansieringen, skal saken legges fram på nytt for Stortinget. Det er også verdt å merke seg at komiteen ikke går inn på størrelsen på de framtidige støttebehov som skal dekkes av bistandsmidler. Stortinget har blitt orientert om saken flere ganger tidligere. Det er noe spesielt å legge fram en innstilling før budsjettet er vedtatt, men på grunn av utenforliggende omstendigheter gjør vi det – med de forbehold som er beskrevet i innstillingen. Og til slutt: En annen form for saksframleggelse hadde vært å foretrekke, men komiteen har vært smidig og ikke lagt størst vekt på dette, på grunn av sakens politiske innhold og forhistorie. Med forbehold om Stortingets behandling av statsbudsjettet for 1999 anbefaler jeg den enstemmige innstillingen.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1998-10-29:
Jeg slutter meg til de utsagn som er kommet fra de to foregående talere om betydningen av både idretten og måten den finansieres på, og at dette selvfølgelig skal foregå i best mulige former. Når jeg ber om ordet nå, er det egentlig mer for å gi en kort merknad om Riksrevisjonen og saken enn om rammetilskuddet til Norges Idrettsforbund. Jeg er enig med representanten Holten i at det egentlig ikke hadde gjort noe om denne saken aldri hadde kommet til Stortinget, for gjennom komiteens korrespondanse med Regjeringen er det klargjort at de nødvendige endringene i retningslinjene for oppfølgingen av idrettens bruk av spillemidler var vedtatt fire dager før Riksrevisjonen avgav sin innstilling til Stortinget. Med andre ord var det meste av de kritiske merknadene fra Riksrevisjonen fremmet for og akseptert av departementet og idretten, og nødvendige tiltak var iverksatt og akseptert før Riksrevisjonen avsluttet sitt arbeid, uten at det fremkommer i Dokument nr. 3:12 om undersøkelse av forvaltningen av rammetilskuddet. Jeg er altså tilfreds med at Kulturdepartementet har vedtatt nye retningslinjer for oppfølging av idrettens bruk av spillemidler, slik de beskriver i brevet til komiteen den 8. oktober 1998. Så for å være imøtekommende overfor Riksrevisjonen kan en kanskje si at nettopp undersøkelsen og arbeidet de iverksatte, har resultert i dette. Men jeg synes det er like klart at Riksrevisjonen bør vurdere om det er nødvendig å orientere Stortinget i enhver sak de griper inn i. Det er imidlertid ikke tvil om at Riksrevisjonens inngripen har bidratt til det positive resultatet som tross alt er kommet ut av dette, og som en innen idretten og departementet og vi er tilfreds med.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-10-29:
Fremskrittspartiet er også godt fornøyd med at Riksrevisjonen i Norge, som er veldig godt ansett internasjonalt, nå har påtatt seg ansvaret med å lede IDI-sekretariatet og driften av det. Canada har tidligere hatt det ansvaret, og vi synes det er viktig at Norge som nasjon tar ansvar på dette området. Det har også, som flere har understreket, vært en diskusjon i kontrollkomiteen om måten komiteen har fått fremlagt denne saken på fra Riksrevisjonen. Jeg deler de synspunktene som har kommet frem når det gjelder saksfremleggelse, og når det gjelder de synspunktene som går på at kanskje det økonomiske aspektet med hensyn til å overta denne rollen ikke har vært godt nok utredet. Men vi har jo fått svar på de spørsmålene vi har stilt, så med de forbehold som komiteen har tatt på dette området, synes vi det er helt i orden at Riksrevisjonen påtar seg dette ansvaret. Fremskrittspartiet synes også det er gledelig at vi nå ser en utvikling i en del av de internasjonale forpliktelsene Norge som nasjon har tatt på seg, og at Riksrevisjonen, som har fått dette ansvaret når det gjelder IDI, får økonomiske midler over bistandsbudsjettet. Vi ser stadig at bruken av bistandsmidler settes under et kritisk lys. Vi ser også stadig at prosjekter som Norge har gått inn i, ikke tilfredsstiller kontrollfunksjonene – kanskje midlene ikke blir brukt på en måte som kommer dem til gode som de i utgangspunktet var tiltenkt. Derfor er det bra at Riksrevisjonen i Norge får ansvaret på dette området. Da regner vi også med at bistandsmidler på sikt langt mer vil bli rettet inn mot enkeltpersoner og enkeltprosjekter, der vi vil få langt mer igjen for pengene. Fremskrittspartiet synes derfor at dette er bra. Og når vi i tillegg kan få dekket de økonomiske forpliktelsene med midler fra bistandsbudsjettet, synes vi det er gledelig å se at en enstemmig komite nå slutter seg til det som har vært Fremskrittspartiets mål i lang tid, nemlig å bruke midler også på den måten.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-29:
Egentlig burde dette vært en ikke-sak for kontrollkomiteen når en ser på de vedlegg som følger saken, spesielt brevet fra Riksrevisjonen til kontrollkomiteen av 14. oktober d.å. Der står det bl.a.: «Retningslinjene ble mottatt først etter at Kollegiet hadde sluttbehandlet Dok. nr 3:12(1997-98) (1997-98) Med andre ord: Da forelå de retningslinjer som Riksrevisjonen etterlyser – det egentlige innholdet i saken. Ikke minst brevet fra Kulturdepartementet til Finansdepartementet av 26. mai 1998 tilkjennegir hva Riksrevisjonen har behov for, og i dette brevet er det redegjort for de behov Riksrevisjonen har. Når nå saken likevel er kommet til behandling, ønsker jeg å gi uttrykk for at saken er betydningsfull for dem den gjelder, og at komiteen forutsetter å komme tilbake til saken på et senere tidspunkt. Målet må klart være: Idrett for alle – altså en bredde i aktiviteten. Ut fra lov om pengespill skal 1/3 av overskuddet fra Norsk Tipping AS fordeles på ulike idrettsformål. Av Dokument nr. 3:12 fremgår det at Norges Idrettsforbund arbeider med nye tildelingskriterier for fordelingen av rammetilskudd til de enkelte særforbund med fokusering på mål og på bakgrunn av aktivitetsnivået. Departementet er enig med Riksrevisjonen i at Norges Idrettsforbund i dag ikke gir god nok informasjon om de mål som ønskes. Komiteen peker også på at dagens system bare i begrenset grad gir aktuell informasjon om de midler som kommer fra norske spill. Idretten må i størst mulig grad være opptatt av god bruk av tildelte økonomiske rammer, til beste for idrett for alle.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-29:
Som saksordfører for Samferdselsdepartementets saker er det for meg nødvendig å henlede oppmerksomheten på komiteens merknad hvor det heter: «Komiteen vil komme tilbake til enkelte saker under Samferdselsdepartementet ved behandling av andre dokumenter fra Riksrevisjonen.» Dette er ut fra det behov som synes å være avdekket ved en rekke samferdselsprosjekter hvor det viser seg at de anslag som ble fremlagt for Stortinget i de enkelte saker, ikke har vært dekkende verken teknisk eller økonomisk. Overskridelsene har vært og er betydelige på svært mange anlegg, ja av et slikt omfang at prosjektene muligens ikke hadde blitt påbegynt dersom de faktiske forhold hadde vært kjent for Stortinget da vedtakene ble fattet. En slik form for saksbehandling er sterkt kritikkverdig og medfører bl.a. at andre samferdselsprosjekter, som f.eks. E6 og E18 gjennom Østfold, blir utsatt i tid, til tross for den store belastning på disse veiene – ikke minst hva ulykker angår. Blir ikke prosjekteringen og anbudsprosedyrene bedre innenfor samferdselssektoren, bør Stortinget vurdere om det er andre måter å innhente et bedre grunnlagsmateriale på i framtiden for å sikre at vi får riktige beslutningsgrunnlag.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1998-10-29:
Saksordførerens siste lykkønskning kan vi egentlig bare slutte oss til. Årsmeldingen fra Sivilombudsmannen er på mange måter en meget interessant lesning, og virksomhetsberetningen for Stortingets ombudsmann for forvaltningen viser jo, som også saksordføreren nå sa i sitt innlegg, at kvaliteten på arbeidet blir stadig bedre, at det utvises sterkere bevisstgjøring i forvaltningen omkring de mange forhold som undersøkes, og ikke minst at offentlighetsloven og prinsippene omkring den står mer og mer sentralt. Dette er også en sak som Stortinget kommer tilbake til senere. De systematiske undersøkelsene som også Sivilombudsmannen har foretatt, har utvilsomt gjort institusjonen i stand til å utnytte de mulighetene den vitterlig har, på en bedre måte. Jeg synes også det er grunn til å berømme ombudsmannen og hans medarbeidere for den aktive, utadrettede virksomheten de står for, både i inn- og utland. Slik sett er ombudsmannen en meget viktig bidragsyter til en positiv demokratiseringsprosess i en lang rekke land som søker bistand der til lignende forvaltningsvirksomhet i sine respektive land. Et av mange viktige prinsippspørsmål som reises i årsmeldingen, og som saksordføreren også nevnte, er om sivilombudsmannsordningen også gjelder for Svalbard. Selv om det etter min oppfatning ikke kan trekkes i tvil at arbeidsområdet også omfatter øyriket i nord, som vitterlig tilhører Kongeriket Norge, kan det være hensiktsmessig av flere grunner at også Regjeringen har klare synspunkter på nettopp dette spørsmålet. Når det – som saksordføreren sa – er bebudet en egen Svalbard-melding, bør derfor Regjeringens egne vurderinger legges til grunn, og da gjerne på grunnlag av den utredning som følger vedlagt til årsmeldingen fra Sivilombudsmannen.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1998-10-29:
Det tverrsnittet av saker som Sivilombudsmannen har presentert for Stortinget, og som komiteen har søkt å gjengi i innstillingen, viser på mange måter at Sivilombudsmannen som institusjon i samfunnet absolutt er på sin plass. Man skulle kanskje tro at i et demokratisk land som Norge, der man har en ambisjon om å behandle alle mennesker så likt som mulig, der forvaltningen i hovedsak skal ha som oppgave å gi folk det tilbud Stortinget mener de skal ha, i grunnen skulle overflødiggjøre etterprøving og kontroll. Sivilombudsmannens årsmelding viser med all tydelighet at så ikke er tilfellet. Vi ser i enkelte tilfeller at detaljerte regelverk faktisk kan bli brukt mot den enkelte borger istedenfor for den enkelte borger, og at man er mer opptatt av systemet enn av de resultater man skal produsere for borgerne. Jeg tror derfor det er viktig at vi gjennom Sivilombudsmannens årsmelding får presentert slike saker, slik at vi her i huset er i stand til å danne oss et bilde av hvordan forvaltningen virker ute i det systemet som den skal tjene. Skal det være noen vits i at vi har disse behandlingene, må dette følges opp på andre politikkområder – ved behandling av stortingsmeldinger, ved vedtak av lover og også ved utarbeidelse av forskrifter. Hvis ikke vi i Stortinget evner å flytte informasjonen som gis gjennom Sivilombudsmannens rapporter, over til politikkområdene, har dette liten hensikt. Jeg håper derfor at alle sammen kan bidra til at den informasjonen som formidles til Stortinget gjennom Sivilombudsmannens årsmelding, kan være med på å danne grunnlaget for utformingen av politiske signaler, og i og for seg også lovregler og forskrifter i framtiden. Avslutningsvis vil jeg si at jeg i prinsippet er enig med representanten Hove når han sier at Sivilombudsmannen er Stortingets organ, og det er Stortinget som bestemmer Sivilombudsmannens arbeidsområde. Men når det gjelder spørsmålet om Svalbard, er det viktig at vi sørger for å ha full oversikt over problemenes omfang før vi gir noen signaler om hvordan vi ønsker at dette skal være. Derfor tror jeg Stortinget gjør lurt i å avvente synspunkter fra Regjeringen, selv om vi allerede har synspunkter fra lovavdelingen som i og for seg kan gi en ganske god pekepinn om i hvilken retning dette bærer. Men i prinsippet skal det være slik at innbyggerne på Svalbard skal ha det samme tilbud og den samme rettigheten til å kunne klage på forvaltningen og få behandlet sine saker som borgere i Norge for øvrig.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-11-26:
Svaret på representanten Nybakks spørsmål er nei. Som jeg har sagt, er min erfaring at det ikke er skyldfølelse eller skamfølelse som er problemet for kvinnene. Nei, de har faktisk en reell følelse av sorg og tap, og dette vil vi ta hensyn til. Det er ikke snakk om at de skal spørres før 12. uke, det synes jeg at jeg understreket ganske klart. De skal få en nøytral informasjon om de mulighetene de har, og så vil de ut fra den situasjonen de selv er i, foreta det valget som føles riktig for dem. Det er helt utenkelig for meg og mitt parti at vi skulle gå inn og bestemme hva kvinnen skulle velge.