Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2014-11-13:
Bakgrunnen for dette forslaget og denne debatten er tunge internasjonale trender som både i Norge, i Skandinavia og i Europa viser en kommersialisering av velferdsoppgaver. Vi har sett trenden lenge, vi vet at det er store internasjonale aktører som er ute etter å tjene penger i et marked som det tidligere har vært bred enighet i Norge om skal være en offentlig oppgave. Etter hvert har det utviklet seg en bred enighet også i norsk politikk om at i tillegg til det offentlige ansvaret og den store innsatsen som gjøres av ideelle aktører – av frivillige – er det nødvendig med et privat innslag for å bistå i det offentlige ansvaret. Men det går også tydelige ideologiske skiller mellom partier her i denne sal når det gjelder hvor tungt det kommersielle innslaget skal være, og hvilken rolle det skal ha. Det illustreres veldig godt i det som skrives av de respektive partiene i denne innstillingen. Et annet bakteppe er utviklingen vi særlig har sett i Sverige, som på mange måter kan sammenlignes med Norge. Der har vi sett at utviklingen med kommersialisering har eskalert under Reinfeldts regjeringsperiode – samlet sett har de kommersielle der tatt ut utbytte i størrelsesorden 30 mrd. kr fra en sektor som i utgangspunktet er et felles ansvar og et ansvar for det offentlige med ideelle som et nødvendig supplement. Det gjør at vi er urolige for hvordan vi kan sikre viktige velferdsfunksjoner og fellesskapsløsninger, men samtidig for hvilken posisjon regjeringspartiene egentlig tar i dette spørsmålet. Bakgrunnen for at vi mener det haster med et sånt forslag, er – som alle er klar over – at EUs anskaffelsesdirektiv skal tre i kraft i 2016 også i Norge. Det handlingsrommet vi har i dag, er ganske fritt. Derfor mener vi, med forslaget vi har fremmet, at regjeringen bør legge opp til å utnytte det til fulle, ha skjermede anbud for ideelle aktører, slik vi har gode erfaringer med på flere sektorer, og ha maksimal lengde på de anbudene, slik at man både kan rigge feltet for å møte den utfordringen som kommer med tilnærmet fri konkurranse etter at EU-direktivet trer i kraft, og – ikke minst – gi de ideelle nødvendig tid til omstilling for å møte den stadig tøffere konkurransen. Vi registrerer at regjeringens svar på dette var å utlyse en egen skjermet anbudskonkurranse med særdeles kort varighet. Vi kan ikke forstå – hvis regjeringen egentlig, som de i sin retorikk sier, ønsker å skjerme de ideelle – at de legger opp til et så kort anbudsregime. Jeg har en mistanke om at man skyver EU-direktivet foran seg i en prosess som Høyre og Fremskrittspartiet egentlig har vært opptatt av lenge, nemlig kommersialisering av velferdsproduksjonen i Norge. Her er EU-direktivet en kjærkommen anledning til å dytte den prosessen foran seg. En annen ting er at statsråden i sitt svarbrev kommer med det jeg vil kalle årets vakreste selvmål, for i sitt svar på hvorfor det ikke er mulig å gjøre endringer i det som er utlyst hittil, dokumenterer hun egentlig det vi har sagt, nemlig at det kan være eksisterende aktører blant de ideelle som har valgt å stå over en konkurranse, siden den har så kort varighet, at det kan finnes nye som kunne ønske å etablere en stiftelse dersom man hadde hatt mer langsiktige kontrakter, og at prisen blir høyere som følge av at man dekker den økte risikoen knyttet til korte anbud inn i prissettingen. Vi har mange spørsmål i denne saken, og særlig vil vi ha svar fra regjeringspartiene på hvorfor de er så imot å ha egne skjermede anbudskonkurranser og utnytte handlingsrommet før EU-direktivet trer i kraft.