trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2012-12-14:
Det har vore interessant å lytte til gode og konstruktive innlegg. Til Steenersen vil eg seie at eg snakka i mitt innlegg om både Oslo-området og Oslo-regionen. Eg trur det er viktig å sjå heile Oslo-regionen i samanheng, sjølv om det er nokre utfordringar – som òg interpellanten seier – som Oslo kommune må løyse i Oslo, og som er spesifikke i byen. Representanten Syversen lytta nok dårleg då eg hadde mitt innlegg, for eg sa at områdesatsinga må halde fram. Det synest eg var ganske tydeleg sagt frå ein statsråd. Det er ikkje alltid me er så tydelege. Eg vart òg utfordra på om eg ville gjere noko med fylkesgrensa. Ja, om Oslo og Akershus ynskjer det, stiller eg opp når som helst, som eg òg har gjort med ein del andre kommunar som har teke tak i det. Det er interessant å høyre at det finst dei som ser løysingar her, men slik eg oppfattar det så langt, har det ikkje vore vilje i Oslo til å tenkje på ei slik samanslåing så langt. Det har vore sterk motstand mot det, og det synest eg òg er viktig vert sagt når me diskuterer det temaet. Når det gjeld økonomien i Oslo, som representanten Skei Grande tok opp, fekk Oslo styrkt sin økonomi ved omlegging av inntektssystemet fordi me la større vekt på sosiale kriterium, dei vart vekta opp. Det kom Oslo til gode, for Oslo har spesielle utfordringar på det området, som òg har vore adressert frå talarstolen i dag. Oslo sin økonomiske situasjon må karakteriserast som god – netto driftsresultat på 4,5 pst. i fjor, disposisjonsfond på 6,4 pst. og netto lånegjeld på 42 pst., som er knapt under det snittet som andre kommunar har, som er 74 pst. Det betyr ikkje at alt er fryd og gaman i Oslo. Oslo har store utfordringar, men me har frå regjeringa si side teke tak i det, ikkje minst det som handlar om at Oslo har store sosiale utfordringar, som me no utfører fordi mange flyttar hit frå landet elles. Når det gjeld dei nasjonale verkemidla til næringsutvikling, vil eg åtvare mot at ein tek tak i den debatten gjennom å utfordre dei distriktsretta verkemidla. Me bør heller stå i lag om å auke dei nasjonale verkemidla. Innovasjon Noreg er tufta på Statens nærings- og distriktsutviklingsfond, som i si tid var Distriktenes Utbyggingfond. Viss det er slik at namnet no gjer at ein vil endre verkemiddelområdet, må me vurdere om namnet bør skiftast. For Innovasjon Noreg er fyrst og fremst tufta på andre målsettingar. Men me har oppretta nasjonale verkemiddel og dei må òg styrkast, slik at Oslo og andre storbyområde får løyst ut det potensialet som ligg for vekst. På same vis som landet treng ein hovudstad som er progressiv og velfungerande, treng Oslo ein regional balanse som varetek ein distribuert vekst i heile landet. Me har alt å tene på å samarbeide om det, og eg har aldri sagt at Oslo-innbyggjarar ikkje føler avmakt. Eg har nettopp sagt at dei føler nøyaktig den same avmakta som ein av og til gjer i Gudbrandsdalen eller i Finnmark. Me har mest til felles, og me har mest å hente på å jobbe ilag.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2012-12-14:
Jeg forsto lederen av utenriks- og forsvarskomiteen – i avslutningen av forrige debatt – slik at hun mente det var upassende å bedrive politikk i denne salen. Da er det jo bra at jeg har 30 minutters taletid til å gå litt grundig igjennom de budsjettendringene som nå skal foretas på Forsvarsdepartementets budsjett for 2012. Omgrupperingsproposisjonen legger opp til endringer som totalt utgjør en økning i bevilgningene til Forsvarsdepartementet på drøyt 230 mill. kr i årets budsjett. Den årlige såkalte omgrupperingsproposisjonen er et viktig verktøy for å sikre god økonomistyring i forsvarssektoren – et verktøy for å møte endringer som har oppstått i budsjettåret. Målsettingen er å skape et best mulig samsvar mellom bevilgningene under de enkelte budsjettkapitler med tilhørende poster og endringer i budsjettforutsetningene som har skjedd siden budsjettet for 2012 ble vedtatt i Stortinget for ca. et år siden. En samlet komité er enig i regjeringas prinsipp om at omfanget av budsjettendringer bør holdes på et lavest mulig nivå, samtidig som kravet om realistisk budsjettering blir ivaretatt. Endringene for 2012 omhandler budsjettekniske endringer innenfor enkelte kapitler, merinntekter blir formalisert, samtidig som regjeringa foreslår en tilleggsbevilgning på ca. 19 mill. kr, som følge av ekstrakostnader i etterkant av den tragiske ulykken med det ene av Forsvarets Hercules-fly under øvelse Cold Response i vinter. Et annet område jeg kort vil nevne ved årets budsjettendringer, er regjeringas forslag om å holde midler tilbake på kapitlet for investeringer, midler som vil bli omdisponert til det nye kapitlet for kampflyinvesteringer de kommende år. I forbindelse med denne konkrete endringen har komiteen stilt spørsmål til departementet om eventuelle konsekvenser ved reduksjoner og omdisponeringer i materiellinvesteringer for resten av Forsvaret. Forsvarsdepartementet har svart komiteen at disse omdisponeringene i materiellinvesteringer ikke skal berøre Forsvarets høyest prioriterte operative kapasiteter, ikke svekke personellsikkerheten, og ikke redusere muligheten for å nå de operative ambisjonene som er trukket opp i den nye langtidsplanen. Og kanskje det viktigste: at endringene i liten grad vil påvirke den samlede operative evnen. Jeg fant grunn til å nevne dette før vi går til votering. Samtidig er det et meget viktig tema for framtidens norske forsvar det som gjelder investeringer, og i særdeleshet det som har med kampflyinvesteringen å gjøre. En samlet komité forutsetter at Stortinget holdes grundig og løpende orientert om de eventuelle operative konsekvensene av endringene i materiellinvesteringer. Avslutningsvis: Det er en enstemmig komité som støtter regjeringas forslag til endringer i forsvarsbudsjettet for 2012. Jeg er sikker på at salen er meget lei seg for at jeg ikke bruker resten av taletida mi.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2012-12-14:
Dagfinn Høybråten brukte lang tid på å få fram – som han med klar stemme understreket – flertallsmerknaden fra utenriks- og forsvarskomiteen. Da må det være på sin plass å minne om at flertallet i utenriks- og forsvarskomiteen er partiene Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, altså mindretallet i Stortinget. Det er opposisjonspartiene som har flertallet i utenriks- og forsvarskomiteen, og det gir altså ikke uttrykk for hva som er Stortingets syn. Stortinget får den informasjonen det ønsker. Stortinget ber regjeringa om informasjon, og regjeringa plikter å legge fram for Stortinget den informasjonen den har, så også i denne saken. Dette er et mønster fra opposisjonen. Vi så det ved behandlingen av langtidsplanen for forsvarssektoren tidligere i år, hvor opposisjonen – jeg trur jeg kan bruke begrepet – bombarderte Forsvarsdepartementet med hundrevis av spørsmål. Og så sier den at departementet ikke gir gode nok svar fordi svarene ikke passer inn i opposisjonens virkelighet. En stiller en rekke spørsmål ved budsjettbehandlingen, og det er lov – sånn skal det være. Det interessante er at en del av de partiene som stiller disse spørsmålene, er dem som samtidig vil kutte når det gjelder departementer og offentlig administrasjon. Men det er lov å stille spørsmål. Nå ser vi også i forbindelse med omgrupperingsproposisjonen at det stilles spørsmål til departementet, svært detaljerte spørsmål av en detaljeringsgrad jeg aldri har vært med på i dette huset før – det er lov. Men igjen ser vi at en er misfornøyd med svarene fra departementet fordi de ikke passer inn i opposisjonens virkelighet. Til slutt: Stortinget vil sjølsagt – jeg vil tru i mange, mange runder, i mange år framover – få mulighet til å diskutere kampflyanskaffelsen. Vi er bare i starten av det som kommer til å bli en lang og svært viktig anskaffelsesprosess for Norge og det norske forsvaret. Den skal sjølsagt Stortinget involveres i, og vi får mange anledninger til å diskutere en slik stor sak.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2012-12-14:
Det kan nesten virke som om komitélederen, både i foregående sak og i denne saken, mener at representanter for regjeringspartiene egentlig ikke bør ta ordet i Stortinget. Vel skal opposisjonen gjøre jobben sin, men det får da være måte på! Jeg er enig i det Høybråten sier om opposisjonens og mindretallets – jeg vil til og med kalle det – «rettighet» til å stille spørsmål. Og regjeringa må svare. Regjeringa plikter å svare Stortinget korrekt, ellers er regjeringa ute på farlige veger. Men mitt poeng var at det som ble brukt som argument – at komitéflertallet mener, og at komitéflertallet ønsker – gir altså ikke uttrykk for det som er stortingsflertallets syn. Jeg trur vi kan avslutte denne debatten nå. Så vil jeg bare si at hvis opposisjonen er uenig i det som fremmes, bør opposisjonen fremme forslag i Stortinget. Jeg registrerer at det er en enstemmig innstilling som vi nå forhåpentligvis straks skal gå til votering på.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2012-12-14:
Hovedstadens utfordringer er ikke bare et anliggende for Oslo og Oslo-regionen. Oslo er Norges hovedstad og et anliggende for hele landet. Når man kommer utenfra, er det lett å se at byen har utfordringer, men også muligheter og stor utvikling. Som finnmarking kan jeg oppsummere distriktenes link til Oslo slik: Oslo tar imot både våre mest ressurssterke ungdommer og de av våre ungdommer som sliter mest. Det viser at Oslo ikke bare er hovedstad, men også et hjem for innbyggere fra hele landet. Byen har utfordringer med nok boliger til innbyggerne og med integrering av innvandrere, tydeliggjort ved skoler som har 97–98 pst. elever som ikke er etnisk norske. Det blir ikke integrering av slikt – det blir segregering. Trafikkavvikling er et annet felt som åpenbart er utfordrende. Denne byen må satse på kollektivløsninger. Arbeiderpartiet har et gammelt og stolt slagord: By og land, hand i hand. Arbeiderpartiet har fulgt opp dette. Vi har en helhetlig politikk – både en bypolitikk, en regional politikk og en distriktspolitikk. Vi har utrolige naturressurser i landet vårt, lokalisert over hele landet, og vi er gjensidig avhengig av hverandre i dette landet. Derfor er hovedstadens utfordringer også resten av landets utfordringer. Representanten Syversen tok opp den økonomiske fordelingen mellom landets kommuner knyttet til inntektssystemet. Inntektssystemet skal bidra til et tilnærmet likt tjenestetilbud over hele landet. Det har vi greid. Det er neppe perfekt, men vi klarer å levere gode velferdstjenester over hele landet. Det er nettopp justert etter 15 år og skal justeres ca. hvert fjerde år. Da skal både Oslos og resten av landets kommunale inntekter vurderes. Jeg vil også takke Jan Bøhler for denne interpellasjonen, som gir oss mulighet til å debattere denne viktige problemstillingen for Oslo, og som også gir meg som finnmarksrepresentant mulighet til å slå fast fra denne talerstolen at Oslo er vår felles by, og at vi som ikke bor i Oslo, også har omsorg og ansvar for at byen og dens innbyggere skal utvikle seg slik at man kan leve et godt og trygt liv her.
Knut Tønnes Steenersen (Fremskrittspartiet), 2012-12-14:
Dette er en interessant og viktig interpellasjon. Jeg hører at representanten Bøhler tar til orde for ny organisering, til og med særlovgivning for å få til samhandling i Oslo-området. Nå synes jeg statsråden var litt mer uklar når det gjelder hva hun pratet om, var det Oslo, var det Oslo-området eller var det hele østlandsområdet, som jeg tror er tre forskjellige områder. Der var representanten Myrli noe klarere, for han ville bare slå sammen alt, og var ganske sikker på at det var den rette løsningen. Jeg bor i en kommune som heter Ski. Det er veldig sjelden at det lokale temaet i Ski er det samme som det er i Asker eller i Lillestrøm. Vi holder ikke engang med samme fotballag. Det er en litt rar sammensetning. Det blir litt spesielt bare å prate om Oslo, for hvis boligsituasjonen i Oslo er så prekær som Bøhler sier, tror jeg kanskje løsningen på dette er å se lenger ut enn bare til Oslo bys grenser. Jeg var litt overrasket over at statsråden sa at det er positivt at kriminaliteten ikke har økt. Det er jeg i og for seg glad for, men representanten Tetzschner legger fram tall her som viser at den faktisk har økt. Det er kanskje forskjellige undersøkelser, men jeg håper at alle partiene på Stortinget er enige om ett mål, og det er at en skal ha en kraftig reduksjon i kriminaliteten i Oslo – og i Oslo-området. Så er det Oslopakke 3, som jeg kjenner til som fylkespolitiker i Akershus. Det er riktig, som Bøhler sa, at her har de blitt rammet av veldig mange kompromisser. En del veiprosjekter i Akershus ble veldig skadelidende da Sinsenkrysset ble mye dyrere enn beregnet. Nå sprekker denne pakken kraftig, og da er spørsmålet: Vil staten endelig bidra? Skal vi få mer bompenger? Det er ikke vi særlig glad for. Eller er man nødt til å senke ambisjonsnivået, noe som heller ikke er noen god løsning. Men gladsaken jeg som representant fra Follo har hatt de siste årene – som alle partiene har vært positive til – er Follobanen. Vi gleder oss enormt til denne kommer til vårt område, både for lettere å komme til hovedstaden og for at folk lettere kan komme ut til oss. Men så kan man stille seg spørsmål om hvordan regjeringen kan sette seg i en situasjon hvor hvert eneste togsett som går til og fra hovedstaden, både morgen og ettermiddag, er så fulle at det nesten ikke er plass til dem som skal være med. Det kan hende at valget mellom bil og tog hadde blitt enklere hvis det var plass på togene. Kundene står i kø for å kjøre tog, men leverandøren av denne tjenesten leverer ikke varen. Kanskje fordi jeg er fremskrittspartipolitiker mener jeg at det er kun én konklusjon på dette, og det er at leverandøren av togtjenestene er i statlig eie.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-12-14:
Jeg takker statsråden for svaret. Samtidig etterlyser jeg for så vidt også svar på en del av de konkrete spørsmålene jeg stilte. La meg bare understreke viktigheten av hvordan man jobber i det sivile hjelpeapparatet. Når det er snakk om muligheten til samme kompensasjon for samme skade, er jo spørsmålet alle stiller, hvor reelt det er så lenge beviskravene dels er ulike og – ikke minst – vanskelige å oppfylle. Man kan jo bare tenke seg følgende situasjon: Man har vært i tjeneste i utlandet for 15 år siden. Det finnes ikke stridslogger eller dokumentasjon på det man har gjort, det man har vært igjennom. Når man da skal henvende seg til Nav eller Statens pensjonskasse, opplever man at ingen forstår hva man snakker om, for det er naturlig nok ingen som har opplevd det samme som en selv. I tillegg kan man ikke legge fram dokumentasjon, fordi stridsloggen ikke finnes, eller fordi informasjonen er gradert. Hvis man hadde samlet all kompetansen på dette området etter modell av det tidligere Krigsinvalidekontoret, der alle saker gikk rett inn og forbi alle de andre saksbehandlerne i Statens pensjonskasse og Nav, som holder på med helt andre ting – der satt kompetansen på å behandle de søknadene – ville det være mye lettere for de veteranene som sliter, å møte det sivile hjelpeapparatet. Det handler også om å bruke den kompetansen veteranene sitter på. Jeg tror veldig mange av de veteranene vi har i dag, som har vært i ulike operasjonsområder over mange år, har en kompetanse som kunne vært brukt i det sivile hjelpeapparatet til å hjelpe til med nettopp disse sakene. Det betyr ikke at det ikke skal være beviskrav, og det betyr ikke at alle får erstatning uten å bevise en årsakssammenheng – tvert imot. Men det finnes mange enkle grep som kan gjøre dette mindre komplisert for veteranene enn det det framstår som i dag. Når veteranene møter en pensjonskasse som krever stadig ny dokumentasjon, er det selvfølgelig en tilleggsbelastning – spesielt når det så å si er umulig å dokumentere. Det oppleves forferdelig tungt. Hvis man valgte å samle kompetansen mer, ville man kommet i den situasjon at de som satt og behandlet søknadene, hadde kompetanse både på symptomene, på hvilket operasjonsområde man hadde vært i, og på hva som var typisk for disse veteranene. Det ville gjøre det mye, mye enklere. Det er mye dårlig informasjon, det skapes ofte høye og urealistiske forventninger, og så knuses håpet etterpå. Men det er statsråden som eier de relevante forskriftene, og som er nærmest til å instruere Statens pensjonskasse og til eventuelt å opprette et tilsvarende krigsinvalidekontor for å lette situasjonen for veteranene.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-12-14:
Anerkjennelse krever erkjennelse – erkjennelse av hva soldater har vært med på, erkjennelse av hva det kan innebære å komme hjem, sterkt traumatisert, fra opplevelser du aldri glemmer, og erkjennelsen av at det kan ta lang tid, det kan ta mange år, før de skadene viser seg synlige. Jeg vil takke for en veldig god debatt, en innholdsrik debatt, og en debatt som jeg håper har bidratt til å bringe spørsmålet for skadde veteraner enda et skritt framover. Det er noen av tiltakene som er av langsiktig karakter, og så er det noen av tiltakene som er av mer kortsiktig karakter, som vi kan gjøre noe med – nå. Det handler om spørsmålet om beviskrav og bevisvurdering. Det handler om å igangsette arbeidet med å få til en etat etter mønster av krigsinvalidekontoret. Det er ting som kan settes i gang ganske snart. Jeg brukte store deler av mitt innlegg på å si hvilke tiltak som jeg syns er positive for veteranene, ting som har vært bra, og ting som er blitt gjort av et samlet politisk Norge. Jeg syns derfor det er nokså skuffende at der alle partier stort sett har holdt seg borte fra partipolitikken, fant Arbeiderpartiet ut at dette var arenaen for å slå politiske svingslag. Det syns jeg ikke de veteranene og pårørende som sitter på galleriet her i dag, fortjener. De fortjener et samlet storting som tar opp deres saker. Spørsmålet om beviskrav og bevisvurderinger handler egentlig om at det i dag er den enkelte soldat som bærer ansvaret – og for så vidt konsekvensene – for det som er et system med manglende dokumentasjon. Jeg er helt enig med forsvarsministeren i at det er helt åpenbart at det skal være beviskrav, det er helt åpenbart at det skal være dokumentasjonskrav, men, som forsvarsministeren sjøl sier, det er altså strengere beviskrav for 65 G før 2010. Paradokset er jo at før 2010, altså for skader som går mange år tilbake i tid, er det nettopp dokumentasjonskravet som er det vanskelige, fordi det ikke finnes stridslogger, eller fordi, som både Trine Skei Grande og andre har vært inne på, den informasjonen veteranene sitter på, som kan bidra til å forklare deres skade og deres traume, er hemmeligstemplet. Det gjør dette spesielt vanskelig. Det er mange ting både Forsvaret og det sivile hjelpeapparatet fortsatt kan bidra med, men jeg vil bruke de siste sekundene av mitt innlegg til å henvise til noe hele samfunnet kan bidra med for å styrke veteranenes sak. I USA er det mange krigsveteraner. Ett firma har valgt å fokusere særskilt på hvordan man jobber med tanke på krigsveteraner. Det er General Electric. På deres hjemmesider har man en stor artikkel om at de er stolte av å ha titusen krigsveteraner blant sine medarbeidere. Det bidrar til å synliggjøre veteranene på en flott måte.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-12-14:
Det er med en lett arrogant tone Arbeiderpartiet håndterer Stortingets krav om mer informasjon. Jeg skal ikke bidra til å forlenge debatten veldig mye, men jeg vil bare minne om et par andre saker vi har hatt i komiteen og i denne salen for ikke lenge siden, hvor problemet var akkurat det samme. Da vi i juni 2010 ble bedt om å gi fullmakt til kjøp av treningsfly, fikk vi en proposisjon der dette ble behandlet på en og en halv spalte – en og en halv spalte i en proposisjon. Den kom kun få dager før regjeringspartiene forventet at innstillinga skulle være avgitt. Det komiteen ble nødt til å gjøre, var å innkalle daværende forsvarsminister Grete Faremo til en åpen høring. Vi stilte svært mange spørsmål til departementet, og vi la ved referatet i innstillinga. Vi måtte true med å utsette hele saken dersom ikke Stortinget fikk mer informasjon. Det er helt åpenbart at i det øyeblikket man kjøper treningsfly, har man bundet seg til prosjektet på en helt annen måte enn tidligere. Til langtidsplanen for Forsvaret, som vi behandlet i Stortinget så sent som i juni, stilte opposisjonen 291 spørsmål. Det må gjerne være sånn at representanten Myrli og andre mener at det er fullstendig unødvendig, for de har jo svaret allerede. Men det er f.eks. ikke uten betydning hvor stort omfanget av pendlerkostnader i Forsvaret er når man gjennom langtidsplanen, med regjeringas stemmer, skal fatte vedtak om flytting rundt omkring. Da vi stilte dette spørsmålet, om hvor store pendlerkostnadene har vært, f.eks. knyttet til flyttingen av FOH til Reitan, så fikk vi det svaret at det alltid vil være pendlerkostnader i Forsvaret. Punktum. Dét er ikke noe svar på spørsmålet. Da måtte vi stille spørsmålet én gang til, og da fikk vi til svar at det var helt umulig å lage tabeller som budsjetteknisk kunne vise hva som var kostnadene, og hva som var påbeløpte utgifter ved pendling – og det kan man jo si er foruroligende for budsjetteringsrutinene i Forsvaret totalt sett. Dette er altså et eksempel på hvorfor Stortinget, hvorfor komiteen, har måttet stille spørsmål på spørsmål om ting som burde ha stått i proposisjonene, og som det i alle fall burde være enkelt å gi et noenlunde fornuftig svar på når komiteen spør. Så at dette kommer opp nå, er ikke fordi komiteen, eller opposisjonen, ikke liker svarene vi får. Det er fordi vi enten ikke får svar, at vi må etterspørre svar flere ganger, eller at vi ikke får den informasjonen som er nødvendig for å fatte vedtak i mange milliarder kroner-klassen, som ikke bare vil få påvirkning på Forsvaret framover, men på hele budsjettet.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-12-14:
Det er ikke vanskelig å forstå at veteraner som har slitt, kanskje så langt tilbake som fra 1978, føler det spesielt tungt når man skal huske tilbake, kunne dokumentere noe som er vanskelig å dokumentere, og også legge frem sine problemstillinger innenfor mange ulike dører. Det var nettopp derfor jeg tok opp saken og laget ordninger som skulle gjøre det enklere å kunne få erstatning, selv om sakene lå langt tilbake i tid. Når det gjelder de ulike erstatningsordningene som nå finnes, er den ene for fremtiden, og den tror jeg vi alle er enige om: opp til 65 G og med et objektivt erstatningsansvar. Det er også mulig å få 65 G for skader langt tilbake i tid, men der er det et sterkere krav til bevis. Lempeligere beviskrav gjør at man kan få erstatning opp til 35 G, og en billighetserstatningsordning på 6 G finnes også. Det viktige med disse ordningene er at man kan sende inn én søknad og få den vurdert opp mot alle ordningene – ut fra søknad og dokumentasjon. Jeg har stor forståelse for problematiseringen av dokumentasjonen, men jeg tror vi bare må erkjenne at noe dokumentasjon må det være hvis man skal få den høyeste erstatning og saken ligger langt tilbake i tid. Det er ulike områder veteranene trenger oppfølging på. Erstatning er veldig viktig. Anerkjennelse, som representanten Eriksen Søreide var inne på, er utrolig viktig – den anerkjennelse som man får fra samfunnet ved medaljeutdeling osv. Det å takle hverdagen er også en utrolig viktig sak. Det nye prosjektet på Elverum i Østerdalen, som er et samarbeid mellom helse, Nav og Forsvaret, er modell for hvordan det skal være i hele landet. Der har de gjort det sånn at de møter soldatene idet de kommer hjem fra utenlandstjeneste og hjelper til med å søke arbeid – hvis det trengs – eller andre ordninger som er nødvendige. Som tidligere helseminister er jeg selvfølgelig veldig opptatt av oppfølgingen i helsevesenet. Der gjøres det en god jobb, men det er ikke tvil om at det tar tid å bygge kompetanse på et så komplekst felt.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-12-14:
Jeg vil også takke for en god debatt med mange gode innlegg. Det er mange viktig poeng som er kommet frem, og jeg skal kommentere noen av dem. Det er nok viktig at vi lytter til veteranene. Det tror jeg faktisk at vi har gjort mer av de siste årene enn tidligere. Jeg er veldig enig med Snorre Serigstad Valen, som snakker om disse bøkene som er kommet, med historiene til soldatene. Det aller viktigste er at vi som samfunn forstår hvilken hverdag de har stått i, hvilke opplevelser de har hatt, hvilke etiske dilemmaer de har måttet stå i, og hvilke vurderinger de til slutt har gjort. Dette er det mange som har bidratt med, og som har opplyst samfunnet vårt. Det skal vi være veldig glade for, og jeg er helt sikker på at det vil gjøre det lettere å snakke med veteraner. Mange føler nok at det ikke er så lett å snakke om den verdenen de kommer fra. Så må jeg si at det er ikke noen undersøkelse om selvmord, som det kanskje har kommet frem her – det var referert til en undersøkelse. Det har ikke vært noen undersøkelse så langt om selvmord, men det er to viktige arbeider som pågår. Det er denne levekårsundersøkelsen, hvor over 3 000 soldater, tidligere veteraner, er med, og så er det Afghanistan-undersøkelsen, med data fra 7 200 personer. Når det gjelder de nyere undersøkelsene, Afghanistan-undersøkelsen, vil det være mulig å få frem dødsårsaker, som er en viktig sak for det forskningsarbeidet som pågår, slik at vi skal få vite mer i fremtiden. Når det gjelder dette med sentralisering av kompetanse, er det jo nettopp derfor vi startet opp dette prosjektet på Elverum. Der er jo nettopp derfor Nav-direktøren, helsedirektøren og forsvarssjefen – og også statsrådene – ble satt i samme rom, for at man skulle samarbeide, at det skulle bli lettere. Jeg er enig i at noen ganger tar det for lang tid før det kommer ut i organisasjonene. Men den kompetansen som er bygd opp i Østerdalen, skal ut i hele landet. Det gjelder også i helsevesenet. Det jobbes systematisk med å få ut kompetanse, at det skal være lettere for en fastlege å kunne ta kontakt med enten nasjonal medisinsk poliklinikk eller med den sentrale spesialisthelsetjenesten, som har kompetanse og kunnskap om veteraner.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-12-14:
Min intensjon er alltid å gi Stortinget de opplysningene Stortinget ber om, og ønsker å få. Derfor har vi også lagt ned mye arbeid i å svare på spørsmålene Stortinget har stilt – og det er selvsagt. Samtidig må jeg si at jeg er litt overrasket over det siste innlegget, fordi jeg oppfatter at vår budsjettproposisjon, altså Forsvarsdepartementets budsjettproposisjon, er både omfattende og detaljert. Omgrupperingsproposisjonen er også detaljert. Det har vært snakk om to ting: de pengene som nå omgrupperes til kampfly, og hva man eventuelt gjør frem i tid for å klare å nå nivået på 11 mrd. kr som Forsvaret skal ta av egne budsjetter. Jeg har lyst til å gi et eksempel på det: Enten vi velger å kjøpe nye undervannsbåter eller å rehabilitere dem vi har, kan vi spare 3 mrd. kr avhengig av når vi innfaser det. Veldig mye går på utsettelser av prosjekter, det går selvfølgelig på endringer, og det går selvfølgelig også på kanselleringer. Vi legger planer for lang, lang tid fremover, og noen ganger gjør en endringer fordi rammene endrer seg. Den nye langtidsplanen f.eks. har gjort endringer vedrørende 2. bataljon på Skjold og hvilke typer utstyr og materiell som skulle innkjøpes til soldatene der. Når det gjelder detaljgraden, må jeg si at jeg blir litt overrasket, fordi det dreier seg om flere hundre prosjekter som man går gjennom og justerer. Men jeg hører hva som er behovet, og, som sagt, min intensjon er alltid å gi Stortinget den informasjonen det ber om. Men jeg vil anta at også detaljeringsgraden er noe Stortinget interesserer seg for, enten det er for mye eller for lite detaljer. En annen ting som har kommet opp, er kampflykjøpet. Vi anser det ikke som alvorlig for kampflyprogrammet at Canada har stoppet sin innkjøpsprosess. Canada hadde ikke i utgangspunktet en konkurranse – det har vi hatt. Vi har hatt en meget grundig og omfattende prosess rundt valget av hvilket fly vi skulle kjøpe. Det at Canada har satt på vent, eller ikke har gått til bestilling av, sine kampfly – de skulle ha 65, så vidt jeg kjenner til – har ikke innflytelse på de 3 200, eller 3 135, andre som er med i kampflyprogrammet, hvor det også er mange andre land som kommer til å kjøpe fly. Prisen på de norske kampflyene er ikke vesentlig endret på bakgrunn av dette, og Canada kan ennå komme tilbake og være med i F-35-programmet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-12-14:
Jeg velger å tolke statsråden i beste mening når hun forsikrer at Stortinget skal få den informasjonen som Stortinget etterspør. Men dette handler ikke bare om at Stortinget må få svar på de spørsmål som stilles i brevs form under en komitébehandling. Det handler også om hvilken standard statsråden akter å legge seg på når det gjelder de proposisjoner hun fremmer for Stortinget. Det er nemlig ikke slik representanten Myrli gir inntrykk av, at så lenge et flertall her i salen er fornøyd med en proposisjon, har statsråden gjort jobben sin. Så enkelt er det ikke. Statsråden – og statsrådens embetsverk – må forholde seg til en utredningsinstruks og et budsjettreglement som stiller visse grunnleggende krav til kvaliteten på en sak som legges fram for Stortinget, og ikke minst til et budsjettforslag som legges fram for Stortinget. Det gjelder uansett hva et flertall eller et mindretall måtte mene. Det er disse kvalitetskravene jeg mener man ikke oppfyller når man flytter på milliarder uten skikkelige forklaringer på hva konsekvensene er. Det er riktig som statsråden sier, at her er det mange detaljer. I denne proposisjonen er det masse tall, men det finnes altså ikke en eneste beskrivelse av hvilke konsekvenser og effekter de flyttingene av tall man gjør, har for forsvarsevnen og for den virksomheten som statsråden har ansvaret for å følge opp. Det er det som er etterlyst av et flertall i komiteen. Jeg forventer – og da gjør jeg meg til talsmann for mindretallet i salen, skjønner jeg, men for flertallet i komiteen – at vi får oppleve en annen type proposisjon fra statsråden i neste runde, at hun gir sitt embetsverk en klar instruks om at den jobben som er gjort i denne sammenheng, ikke holdt mål.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2012-12-14:
La det være helt klart at Høyre er særdeles tilfreds med alle gode krefter som bidrar til å styrke norsk veteranpolitikk. Jeg hadde kanskje ikke trodd at denne debatten i noen særlig grad skulle handle om at Arbeiderpartiet føler seg forurettet i forbindelse med denne interpellasjonen. Vi takker i ærbødighet for representanten Svein Roald Hansens kompliment til oss om at det er bra at opposisjonen nå melder seg på i denne debatten. Det skulle bare mangle. Vi har vært på denne ballen ganske lenge, og regjeringspartiene er nå i sitt åttende år. Det er ingen som forventer at denne politikken skal fremstå som totalt sømløs, men jeg går ut ifra at også Arbeiderpartiet mottar den samme informasjonen som alle oss andre, fra dem som er berørt av denne saken. Jeg synes representanten Serigstad Valen holdt et svært godt og tankevekkende innlegg i denne saken. Det illustrerte på mange måter den utfordringen vi har. Historikken fra Libanon og Balkan er en ting, men nå har vi 7 000–8 000 Afghanistan-veteraner som kommer til å prege denne utfordringen fremover. Det er helt riktig, som representanten Serigstad Valen sier, at alle disse ikke er ofre, men uansett med deres erfaringsbakgrunn, delvis manglende forberedelser og de utfordringer de som har vært i Afghanistan har vært gjennom, vet vi at dette blir krevende, for å bruke både departementets og Forsvarets eget språk. Vi ønsker alle sammen – tverrpolitisk – å gi våre veteraner den anerkjennelse som de fortjener. Som representanten Skei Grande var inne på, har de deltatt på vegne av regjeringen og Stortinget, og de har utført de skarpeste og mest krevende utfordringer på vegne av det norske samfunnet. Jeg deler synspunktet til dem som har understreket den tankevekkende reportasjen fra Dagsrevyen i går, hvor en rapport viser at opp mot 200 veteraner har tatt sitt eget liv i perioden fra 1980 og frem til i dag. Dette er et brutalt tall, og det får vi ha som bakgrunn for den videre debatten. I Forsvarets egen kommunikasjon er jeg ikke sikker på at det tjener Forsvaret, og heller ikke debatten, hvis man gjør et forsøk på å dra disse opplysningene i retning av tvil og sammenlikner disse tallene med standard befolkningsstatistikk for selvmord i nasjonen for øvrig. Det er ikke sikkert at med de mangelfulle beregninger, undersøkelser og rapporter som Forsvaret selv sitter inne med, at man derfra skulle være bedre kvalifisert til å gå inn på disse tallene enn hva den refererte undersøkelsen i Dagsrevyen tilkjennega. Et viktig spørsmål i forlengelsen av denne særdeles viktige interpellasjonen er knyttet til rettighetene som veteranene prisverdig nok har fått. Jeg oppfatter det dit hen at det er mange som ikke er klar over egne rettigheter eller klagemuligheter, og at informasjonen de får om dette, kan oppfattes som mangelfull. Som de fleste har vært inne på, gjør veteranforbundene en meget formidabel jobb i informasjonssammenheng. Men slik jeg ser det, er det ikke en reell rettighet hvis den det gjelder, ikke kjenner den eller har ressurser til å benytte seg av den.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2012-12-14:
Jeg er noe usikker på om det ville ha bragt veldig mye mer klarhet i saken om representanten Myrli hadde brukt sine tilmålte 30 minutter. Stortinget får igjen presentert en sak fra forsvarsministeren hvor informasjonsnivået dessverre ikke står i forhold til de omfattende endringene som foreslås. Det flyttes altså på beløp i størrelsesorden 3 mrd. kr bare i denne omgrupperingsproposisjonen. Frem mot år 2020 har denne proposisjonen en virkningsgrad på beløp på nær 12 mrd. kr. Det er altså ikke – som representanten Myrli var inne på – bare rent budsjettekniske endringer som foretas. Dette er forflytninger som får konsekvenser for driften av det norske forsvaret. Det kunne være fristende å si «hva var det vi sa» med hensyn til kampflyinvesteringer og drift fra Høyres side. Vi får nok rikelig anledning til å komme tilbake til dette, men usminket er altså denne omgrupperingsproposisjonen starten på tilleggsbevilgninger til kampflykjøpet. Beløp i anslagsvis størrelsesorden 9 til 15,5 mrd. kr av den totale investeringen er enda ikke finansiert, i og med at regjeringen ikke valgte å følge forsvarssjefens militærfaglige råd, som forutsatte at 37,5 mrd. kr måtte finansieres utenom Forsvarets driftsbudsjett. Den gjennomgående forklaring i denne korte og – jeg skulle til å si syltynne – proposisjonen er at det er behov for senere utbetalinger, det er forsinkelser – det har jammen ta departementet helt rett i når det gjelder materiellinvesteringer – det er mindre behov, osv. Noe av forklaringsgrunnlaget er nokså overraskende, ikke minst med hensyn til de tidligere tverrpolitiske, gode argumentene for økt og styrket satsing på nettbasert forsvar osv. Vi merker oss at det faktisk står på trykk i denne korte proposisjonen – omgrupperingsproposisjonen – at endringene vil kunne medføre lavere utholdenhet i deler av strukturen. Ja, lavere utholdenhet, men hvor? Flykjøpet vil – som vi har snakket om gang på gang i Stortinget – ta plass i det norske forsvarsbudsjettet, men først nå anskueliggjøres konsekvensene av dette, hva slags konsekvenser det vil få for de øvrige forsvarsgrenene og driften av Forsvaret. Det er definitivt slik at regnestykkene for driften av forsvarsgrenene ikke vil komme til å gå opp. Det er mulig bortforklaringer kan pynte litt på papiret – som man har sett både i proposisjonen og i saksordførerens innlegg – men dette reduserer ikke de utfordringer Forsvaret vil få med å makte sin fremtidige drift. Til slutt: Jeg forventer at forsvarsministeren på egnet måte, når tidspunktet kommer, kommer tilbake til Stortinget med en orientering om selve kampflykjøpet, jamfør gårsdagens nyhet om at Canada nå har startet en helt ny prosess i forbindelse med innkjøp av nye kampfly, i likhet med andre land som beveger seg bort fra eller nedover i F-35-ambisjonsnivå.
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
På vegne av representantene Øyvind Korsberg, Tord Lien, Bente Thorsen og meg selv har jeg gleden av å fremme et forslag om mer fysisk aktivitet i grunnskolen.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
Først vil jeg bare si at Fremskrittspartiet ønsker at familiene skal få en frihetsrevolusjon, men vi må sikkert vente til 2013, og så får vi se hva som skjer da. Sånn som ordningen er i dag – og blir etter dagens vedtak – er det veldig mange foreldre som sliter med et byråkratisk og innviklet system for å få tatt ut permisjonen. Vi vet at Nav har ca. en halv million henvendelser i året. Nav har også sagt selv at hvis de hadde fått på plass et nettbasert system, kunne de ha spart oppimot 600 årsverk. I Sverige har de et nettbasert system, og da undertegnede tok dette opp i denne salen med tidligere statsråd Audun Lysbakken, sa han at vårt system var så vanskelig at det var vanskelig å få til en modell lik den svenske. Men det må kunne gå an å få til en bedre modell for familiene, slik at de kan velge å gjøre dette hjemme. Er det noe som statsråden vil arbeide med?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
Jeg kan si meg helt enig i det som saksordføreren har lagt fram, og dette er en veldig viktig sak som jeg er glad for at vi får på plass i dag. Dette er barn som er i en veldig sårbar situasjon, og derfor er det viktig at vi får på plass et lovverk, slik at vi sikrer disse barna. Det som er viktig for Fremskrittspartiet å få fram, er at det i høringsuttalelsene har kommet fram en bekymring når det gjelder samarbeidet mellom de ulike etatene. At både politi, barnevern og utlendingsmyndighetene samarbeider i slike saker, er viktig. Det er alfa og omega for å hjelpe disse barna. Barneombudet har uttrykt bekymring for at dette ikke fungerer godt nok. Vi må få på plass kompetanse for å ivareta disse barna. Jeg håper at statsråden tar det med seg, og at hun følger samarbeidet mellom de ulike etatene som jobber med dette, ekstra godt opp. Det er ikke klare rutiner for å fastsette alder på disse barna. Vi vet fra flere eksempler at det er bakmenn som er kyniske og utstyrer barn med falsk identitet, men de kan også ha ekte dokumenter med falske opplysninger på. Det vet vi forekommer, og det nytter ikke å være blåøyde og ikke tro det. Derfor er det viktig å få på plass klare retningslinjer og en tydelig ansvarsdeling når det gjelder det med aldersfastsettelse. Det er også noe som Fremskrittspartiet mener at regjeringen må ta med seg i det videre arbeidet. Det kan i innstillingen se ut som om det er en uenighet når det gjelder plasseringssted for disse barna. Jeg har lyst til å si at det ikke er noe uenighet fra Fremskrittspartiets side, men jeg er bekymret når flertallet mener at det er institusjonsplassering som er det som er best egnet for disse barna i slike situasjoner. Jeg tror det er viktig at vi vet at det er forskjellige barn med forskjellige behov, og at vi kan se på andre løsninger og ikke henger oss opp i at disse barna må på en institusjon, hvis de kan få en annen plassering. Her er det viktig å se det enkelte barns behov og hva som er best for å sikre anonymiteten og sikre beskyttelse for det enkelte barnet. Det å plassere et barn på en institusjon, kanskje sammen med andre voksne eller eldre barn, kan være direkte uansvarlig. Det er den bekymringen Fremskrittspartiet kommer med, at vi ikke henger oss opp i at det må være på en institusjon, men at vi også kan se på barnet og sette barnet i fokus: hvilke behov barnet har, og hvilke tiltak det enkelte barnet trenger for å sikre dets liv framover og for å sikre beskyttelse for det barnet.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2012-05-10:
Jeg skal la denne debatten om revolusjon ligge, for det er ikke noe vi i Høyre er så veldig opptatt av. Det vi i Høyre er opptatt av i denne sammenhengen, er barnet. Hvis vi legger retorikk til side og konsentrerer oss om faktum, er det i noen tilfeller sånn – for å si det på den måten – at far ikke har mulighet til å ta ut den fulle permisjonslengden, og så mister da familien den permisjonstiden. Det er et faktum. Det jeg ønsker å høre statsrådens svar på og holdning til – og ikke den politiske retorikken knyttet til det – er: Hva gjør statsråden som barneminister for de barna som mister tid hjemme med familien? Eller la meg stille spørsmålet på denne måten: Er statsråden villig til å se på løsninger som gjør at barn ikke mister tid hjemme, selv om far ikke har mulighet til å følge kvoteringsordningene?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-05-10:
Frihetsrevolusjon har vi i Kristelig Folkeparti kanskje et noe anstrengt forhold til, og heller ikke væpnet revolusjon er vi så veldig for. Farsrevolusjon, derimot, som vi nå har sett de siste ti årene, er vi veldig aktive supportere av. Jeg hører at statsråden er glad i pappapermen, fedrekvoten, og der deler vi engasjementet. Spørsmålet går litt på hvordan vi ivaretar den. Fedrekvoten har jo hatt et veldig positivt omdømme og bred støtte i Norge, og det er regnet som på en måte et godt trumfkort å ha i ermet for unge fedre. Men så har vi de siste årene sett at meningsmålingene viser økt støtte for høyrepartienes forslag om å ta bort fedrekvoten, som både statsråden og undertegnede er mot. Ser statsråden at det å gå for langt i detaljstyring og å øke fedrekvoten for mye, sånn at en detaljstyrer familiene for mye, faktisk kan slå tilbake på støtten til fedrekvoten og dermed virke mot sin hensikt?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-05-10:
Menneskehandel er vår tids slaveri. Vi finner igjen menneskehandel innenfor ulike samfunnsområder: Vi ser det innenfor prostitusjonsmarkedet, vi ser det innenfor tigging, vi kan til og med finne misbruk innenfor adopsjonsinstituttet, handel med unger i forbindelse med adopsjon, og vi ser det på andre områder. Dette utfordrer oss til skarp oppmerksomhet på alle de relevante områdene – være oppmerksom på problemet, kartlegge og avdekke det, og utvikle de verktøyene vi som samfunn må ha for å bekjempe det som er vår tids kamp mot slaveriet. Siden Bondevik-regjeringen i 2003 la fram den første handlingsplanen mot menneskehandel, har vi gradvis utviklet verktøyene, virkemiddelapparatet og oppmerksomheten på de ulike områdene som skal til for å bekjempe fenomenet. Derfor er det bra at det i dag er bred enighet om å innføre det verktøyet vi får i dag: en lovhjemmel som gir oss økte muligheter til å avdekke menneskehandel og ta vare på de ungene som er ofre for det. På bakgrunn av enigheten i komiteen og det som er sagt, føler jeg ikke stort behov for å utdype dette nærmere, annet enn å si at jeg håper statsråden merker seg de signalene som kommer opp knyttet til behov for enda bedre samarbeid mellom alle de involverte offentlige etatene, og da ikke minst barnevernet og politiet, og at statsråden legger vinn på at man lykkes med å få til det samarbeidet så godt som mulig. Så har jeg også lyst til å nevne at behandlingen av denne saken faller sammen med et forslag som Stortinget skal behandle senere i dag, nemlig et forslag fra Kristelig Folkeparti som har vært behandlet i justiskomiteen, om å innføre en antislaveridag i Norge. Dette har parlamentet i Storbritannia vedtatt. Nå har Storbritannia en helt annen historie når det gjelder slaveri enn det Norge har, men virkeligheten i dag er at dette involverer alle land i hele verden. Uavhengig av vår historie blir alle involvert gjennom de markedene som menneskehandelen foregår i. Det bør utfordre oss alle sammen, ikke bare til å vedta lovhjemler, men til å lete med lys og lykte etter de ungene som er ofre, de menneskene som er ofre, hvordan vi kan avdekke problemene, og hvordan vi kan bekjempe dem – både gjennom oppmerksomhet som enkeltmennesker og som myndigheter, ved at vi utvikler verktøy og lovhjemler og styrker de etatene som skal drive den aktive kampen i hverdagen. Kampen mot slaveriet er ikke over. Den foregår i høyeste grad i dag. Vi må la oss inspirere av dem som har kjempet viktige kamper før og vunnet viktige seire på det området, og fortsette kampen enda i mange år framover.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-10:
Vi jobber med forenklinger i dette systemet, og jeg ønsker at vi skal få et enklere system i Norge. Det er likevel riktig som min forgjenger sa, at det er veldig stor forskjell på det svenske opplegget og det norske opplegget. Min tilnærming er at vi ønsker et enklest mulig system, og så må vi diskutere arbeidslinja inn i dette og hvilke krav man i så fall skal stille til yrkesdeltakelse. Det er det som er årsaken til at vi har valgt den løsninga som vi har i Norge, og derfor også trenger kontroll med hvordan foreldre velger å innrette seg. Men dette diskuterer vi. Så vil jeg bare si til dette med at familien skal få en frihetsrevolusjon, at jeg ikke kan forstå det. Hvis enten mødre eller fedre vil oppleve at de ikke kan velge like fritt fordi de møter arbeidsgivere som sier nei, du kan ikke ta ut mer permisjon, du kan ikke velge å være hjemme med dine barn, for vi forventer at du skal være fullt ut på jobb, er ikke det frihet – eller når kvinner må ta et større ansvar fordi menn ikke får lov til å være like mye hjemme fordi arbeidsgiverne har disse forventningene.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-10:
Hele den tida den rød-grønne regjeringa har sittet, har vi gjort noe for å utvide muligheten for barn til å være sammen med sine foreldre og for barn til å ha trygghet i sin omsorgssituasjon. Barnehagereformen – det antar jeg er et greit begrep for Høyre – er et eksempel på det. Vi har utvidet foreldrepermisjonstida. Og så har vi f.eks. gitt sjølstendig næringsdrivende muligheten til å ta ut permisjon med 100 pst. grunnlag i lønna, i motsetning til 65 pst., som det var før. Det er også en måte å sikre at barna kan være sammen med foreldrene sine på. Men jeg er enig med representanten Nilsson Ramsøy i hennes betraktninger rundt dette. Det er jo sånn at over 90 pst. av norske fedre tar ut foreldrepermisjonen, og vi har veldig fleksible ordninger som går over tre år. De har f.eks. mulighet til å ta ut én dag i uka i 60 uker. Så det ligger mye fleksibilitet i de løsningene som vi har i dag. Men vi skal selvfølgelig jobbe for at de blir enda mer fleksible og enda bedre.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-10:
Jeg syns at det er et spørsmål som vi alltid bør diskutere. Men det som er veldig betryggende, er at utviklinga i holdninger antakelig ikke er slik som representanten Håbrekke skisserer. Den undersøkelsen som heter Barnetilsynsundersøkelsen for 2010, som Statistisk sentralbyrå sto for, viser at det er bare om lag 5 pst. av mødrene og 3 pst. av fedrene som mener at det ikke bør være noen fedrekvote i det hele tatt. De aller fleste – faktisk hele 80 pst. av alle foreldrene – ønsker enten at kvoten ideelt sett burde være slik den er, og det var da ti uker i 2010, eller at den bør utvides ytterligere, og det har vi gjort, til tolv uker. Så det er sterk støtte i befolkninga til denne ordninga, i motsetning til hva noen later til å tro, og spesielt høyrepartiene. Det tror jeg handler om at de ser hvilke barrierer det er de møter i sitt daglige liv som gjør at de ikke kan følge sine drømmer helt fritt.