Henrik Asheim (Høyre), 2014-12-11:
Denne debatten dreier seg mye om hvilke poster som går opp, hvilke poster som går ned, og hvem som er flinkest av partiene til å bevilge penger til gode formål. Det hører naturligvis også hjemme i en meningsbrytning og klargjøring av alternativene i norsk politikk. La meg allikevel begynne i en litt annen ende, og kanskje en litt mer samlende linje enn det komitélederen valgte å innlede debatten med. For selv om vi er uenige om mange av virkemidlene, er det et enstemmig storting som står sammen om viktigheten av å sikre alle mennesker i Norge, uavhengig av sosial bakgrunn, en god utdannelse. Det handler ikke bare om at høy kunnskap i befolkningen er viktig for nasjonen Norge i en stadig mer globalisert verden. Nei, det handler først og fremst om å gi mennesker frihet, trygghet og selvstendighet. Utdanning er så viktig fordi den kunnskapen du har, kan ingen ta fra deg. Det du har lært, er bare ditt. Den som besitter kunnskap, har også et verktøy som kan brukes, og som man kan bære med seg hvor enn man går. Med kunnskap har man selvstendigheten og friheten til å kunne bestemme over sitt liv, og man har en trygghet for at man ikke er avhengig av andre for selv å brødfø seg og sine. Derfor er også utdanning et veldig viktig forsvarsverk mot fattigdom, undertrykkelse og maktkonsentrasjon. Med det som bakteppe er det all grunn til å glede seg over kunnskapsbudsjettet vi skal vedta i dag. Selv om mye er bra i norsk skole, vet vi også at på tross av god ressurstilgang og mange piler som peker i riktig retning, lærer ikke elevene nok. Vi trenger derfor en politikk for at flere skal lære mer i skolen. Så er det slik at vi kan sitte her og vedta mål, lover og bevilgninger. Men det er altså ikke vi som kan gjennomføre politikken. Dersom vi skal sørge for at flere elever lærer mer i skolen, må vi satse på de kunnskapsarbeiderne som hver eneste dag underviser i klasserommet, retter prøvene, følger opp elevene og snakker med foreldrene. Et av de viktigste fellesløftene de fire ikke-sosialistiske partiene sammen ga før forrige stortingsvalg, var å satse på den faktoren vi vet er viktigst for at elevene skal lære mer, nemlig læreren. I altfor mange år hadde lærerne ventet på det løftet de så lenge hadde etterspurt, nemlig et etter- og videreutdanningsløft. Den forrige regjeringen finansierte økningen i videreutdanning i stor grad ved å kutte i etterutdanning. Å gi mer til en gruppe ved å ta fra den samme gruppen på en annen post, er ikke å satse, det er å flytte. Det blir som å miste teddybjørnen sin for så bare å vinne den samme bjørnen tilbake på basar – vinninga går opp i spinninga. I dag vedtar regjeringen sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre et forslag om å bevilge over 1 mrd. kr til etter- og videreutdanning av lærere. Det er tre ganger så mye som det de rød-grønne bevilget i sitt siste budsjett. Høyre tror ikke at mer penger automatisk gir resultater. Derfor er det ikke likegyldig hva pengene brukes på. For oss var det klart både før og etter valget at lærerne skulle prioriteres. Derfor er det også med en viss overraskelse jeg har registrert at Arbeiderpartiet har kritisert de fire samarbeidspartiene for å bruke for mye penger og tid på etter- og videreutdanning av lærere – at vi simpelthen prioriterer dem for høyt i den offentlige debatten og i budsjettet. Det begynner å bli klart hvorfor regningen for videreutdanning av noen lærere under den forrige regjeringen ble finansiert av kutt i etterutdanningen til noen andre lærere – det var ikke en tøff prioritering som måtte gjøres, det var et politisk valg. Det måtte et nytt flertall til for å sikre lærerne løftet de har etterspurt. Det håper jeg bemerkes, også ute i skolen. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen la frem et offensivt utdanningsbudsjett, og da de fire ikke-sosialistiske partiene satte seg ned rundt et forhandlingsbord for å forhandle om et forlik, ble det offensive utdanningsbudsjettet enda bedre. Dette står i sterk kontrast til et Arbeiderparti som, på tross av en skatteøkning på 10 mrd. kr sammenliknet med samarbeidspartienes budsjett, bevilger mindre på utdanningsbudsjettet enn de fire partiene gjør. De færreste av oss i samarbeidspartiene har mye førstehåndskjennskap til det indre liv i den rød-grønne regjeringen, men det tegner seg et bilde av at hvileskjæret ikke ble funnet på i hverken SV eller Senterpartiet, men i Arbeiderpartiet. Etter en forhandlingsrunde som ikke bare ble hopp og sprett og tjo og hei og fire partier som delte seg, kom vi frem til et budsjett som vi stolt kan stå og vedta i dag.