trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Victor Norman (Høyre), 2003-02-06:
Det hadde vært fristende å replisere at det kan være uklart om representanten Andersens spørsmål var et stort spørsmål eller et lite spørsmål, om det var et godt spørsmål eller et dårlig spørsmål. Egentlig er det et veldig godt spørsmål, for det berører en veldig vanskelig problemstilling. Jeg tror de fleste av oss er enige om at vi bør ha en helhetlig tilnærming, og som jeg også har sagt i spørretimen i Stortinget tidligere, er det vanskelige avveininger som går på hvorvidt vi når det gjelder den saken vi nå har fremmet, burde ventet på Arbeidslivslovutvalget eller ikke. Vi må vurdere alle forslag på dette området ut fra hvor mye de haster, kontra hvor viktig det er å få sett det i en helhetlig sammenheng. Det må være et spørsmål om skjønn. Vi har vurdert det slik at problemet med de strenge reglene, ikke om samlet overtidsarbeid, men den tidsmessige plassering av overtid, var så viktig for enkeltbedrifter at det hastet å få gjort noe med det. Det er grunnen til at vi fremmet dette forslaget nå istedenfor å vente på Arbeidslivslovutvalget. I tillegg mente vi at de andre viktige sidene ved dette spørsmålet, som jeg sa i mitt forrige svar, var av så prinsipiell karakter at det var ikke behov for en faglig vurdering, det var behov for en politisk vurdering, og derfor kunne den tas direkte. Vår vurdering når det gjaldt forslaget om nattarbeid, var at hastverket ikke var så stort, og at de prinsipielle spørsmålene ikke stod så sentralt, og at det derfor var naturlig å vente på det. Men jeg kan være enig med representanten Andersen i at her er vi inne på et område hvor det er spørsmål om et skjønn, og et skjønn av en type hvor fornuftige mennesker kan komme til forskjellige svar, og allikevel være fornuftige.
Victor Norman (Høyre), 2003-02-06:
Til det grunnleggende spørsmålet om makt: Jeg synes representanten Holmås’ refleksjoner er interessante, men jeg tror det er et par ting representanten Holmås glemmer. For det første er det slik at dette forslaget innebærer at den enkelte arbeidstaker er den arbeidsgiver må forholde seg til. Men den enkelte arbeidstaker fratas ikke friheten til å snakke med hvem han eller hun vil. Hvis den enkelte arbeidstaker ønsker å konferere med sin tillitsvalgte og eventuelt ha sin tillitsvalgte med seg hvis man ønsker å si nei, er det ingenting i loven som forhindrer det. Hvis det er slik at den enkelte føler at arbeidsgiver utøver et utilbørlig press og derfor gjerne vil ha hjelp av sin tillitsvalgte eller sin fagforening, er det fullt mulig. Det er ingenting i loven som begrenser det. Men det nye som ligger i loven, er at hvis arbeidstakeren ikke har lyst til å ha med sin tillitsvalgte, men har lyst til å fatte beslutningen selv, kan den enkelte gjøre det. Hvis det er slik at den enkelte ikke ønsker at den lokale klubben i denne type spørsmål skal forhandle på hans eller hennes vegne og derved i mange tilfeller utøve et sosialt press for å få den enkelte arbeidstaker til å jobbe mer overtid, slipper man det. I den forstand er det ikke tvil om at enkeltindividets posisjon styrkes. I tillegg har jeg lyst til å peke på at arbeidsgivere anno 2003 er ikke som de arbeidsgivere man leser om i bøkene om arbeiderbevegelsens pionertid. Vi har respekt for at arbeidsgiverne er ansvarlige arbeidsgivere. Vi har et lovverk som innskjerper arbeidsgivers plikter i denne sammenheng, uansett hva som skjer med detaljerte overtidsbestemmelser. Det betyr i praksis at vi her snakker om arbeidsgivere som er pålagt et ansvar, og individer som har mulighet til å innhente støtte fra dem de måtte ønske når de måtte ønske det.
Victor Norman (Høyre), 2003-02-06:
La meg bare først få minne om at vi har fått rekordhøyt sykefravær og rekordhøy utstøting med det regelverket vi har i dag. Det er ingenting som tyder på at den detaljreguleringen vi har, faktisk har bidratt til å forhindre de problemene som representanten Meltveit Kleppa og mange andre nå hevder vil følge av en oppmyking av regelverket. Utstøting, sykefravær og stress skyldes en rekke forhold, og det er ingen dokumentasjon som viser at det skyldes at man i gjennomsnitt i noen arbeider 48 timer pr. uke over en firemånedersperiode. Det er ingen dokumentasjon på at det er helseskadelig. Derimot finnes det en masse dokumentasjon på at samfunnsforholdene generelt, at andre sider ved arbeidsmiljøet og økonomiske rammevilkår som næringsliv og den enkelte er omgitt av, bidrar til utstøting og sykefravær. Hvis vi er opptatt av disse problemstillingene, får vi sette tiltakene inn der. Så sier Magnhild Meltveit Kleppa at det er frekt å si at dette vil styrke konkurranseevnen, og at det er typisk for en manglende næringslivspolitikk fra denne regjeringen. Det siste er jeg dypt uenig i. På det første punktet vil jeg presisere at jeg sa ikke at dette var noen stor sak, men jeg sa at det er en viktig sak for en del bedrifter, og for de bedriftene betyr det mye for konkurranseevnen. Hvis mitt ord ikke er verdt noe i den sammenheng, har jeg lyst til å minne om at NHO også mener at dette vil styrke bedriftene, og de burde jo ha forutsetninger for å vurdere det. På spørsmålet om hvorvidt vi jobber mye eller lite i Norge, kan jeg bekrefte, og dette har vært velkjent i mange sammenhenger i mange år, at nordmenn i løpet av sin levetid i gjennomsnitt jobber mer enn de aller fleste i verden. Men på mystisk vis gjør vi det ved at vi sprer arbeidsinnsatsen tynt over mange mennesker og over fryktelig mange år. Om det blir litt mer konsentrert nå og da, tror jeg ikke hadde vært så skadelig.
Victor Norman (Høyre), 2003-02-06:
Jeg tror vi bare kan konstatere at representanten Schjøtt-Pedersen og jeg er uenige om hvorvidt enkeltindividet kommer styrket eller svekket ut av en situasjon hvor enkeltindividet altså i virkeligheten får større valgfrihet i forhold til hvordan enkeltindividet vil forholde seg til anmodninger fra arbeidsgiver om å jobbe mer. Jeg har også lyst til å presisere at vi nok også ser forskjellig på hvordan moderne arbeidsgivere opptrer, og at representanten Schjøtt-Pedersen glemmer at arbeidsmiljølovens krav til at arbeidsgivere har ansvar for at arbeidstakerne ikke jobber uforsvarlig mye, står der og er like sterkt etter de endringene i loven vi nå foreslår, som det har vært før. Arbeidsgivere er underlagt veldig strenge krav i loven, og Arbeidstilsynet vil fremover i mye større grad kunne føre tilsyn med at arbeidsgivere etterlever bestemmelsene i § 12 istedenfor å måtte behandle dispensasjonssøknader for opp til 400 timer overtid pr. år. Så gjelder det de outrerte eksemplene og forholdet til forskning. Nei, jeg sier ikke at jeg avviser at det å jobbe 14 timer daglig i 8 uker er helseskadelig, for det vil det for de fleste mennesker være. Men det jeg sier, er at de endringene vi foreslår i loven, ikke åpner for at dette kan skje med mindre Arbeidstilsynet godkjenner det. I så fall er det fremdeles slik at det må en statlig godkjennelse til for at man faktisk skal jobbe på en måte som fagmyndighetene sier er helseskadelig. Jeg går jo ut fra at Arbeidstilsynet ikke vil tillate den type overtid.
Victor Norman (Høyre), 2003-02-06:
§ 12 er etter vår mening helt krystallklar, og jeg er helt sikker på at vi har et arbeidstilsyn som skjønner at det kan utføre sitt tilsyn uten at det i lov eller forskrifts form skal spesifiseres nøyaktig hva som ligger i begrepet helseskadelig arbeidstid. Men hvis det viser seg at Arbeidstilsynet trenger en særskilt forskrift for å forstå hva som ligger i § 12, skal jeg sørge for at de får det.
Victor Norman (Høyre), 2003-02-06:
Til representanten Meltveit Kleppa: Det er klart at det er fleksibilitet i dag, men det blir mer fleksibilitet med vårt forslag, og vi tror mer fleksibilitet er en fordel. Jeg har lyst til å si til representanten Sandberg at jeg kan være enig i at det er sterke ord å si at vi ikke har forbud mot å jobbe oss i hjel i Norge, og at man kanskje bør unngå å si det. Men når jeg nevnte det, var det for å få frem den grunnleggende dobbeltstandarden som ligger i en del av argumentasjonen som har kommet i denne salen. Man er fryktelig opptatt av at det ikke skal være regler som innebærer at enkeltansatte kan pådra seg helseplager i sin hovedjobb. Men det er da ikke fremsatt noe forslag om tilsvarende begrensninger som skal forhindre at folk pådrar seg helseplager ved ekstrajobbing. Og den dobbeltstandarden er i seg selv, synes jeg, et tungt argument mot en del av det som har vært sagt i salen her i dag. Egentlig bad jeg om ordet for to andre ting. Representanten Oppebøen Hansen var inne på at arbeidsmiljøloven § 12, som innskjerper arbeidsgivers plikt til å sørge for et forsvarlig miljø og til å unngå at arbeidstakere pådrar seg helseplager bl.a. som følge av arbeidstid, innebærer et skjønn, og at det er et skjønn som er vanskelig å utøve. Ja, det er helt riktig. Men nettopp derfor har Arbeidstilsynet i mange år lagt om fra en tilsynsfilosofi hvor de går inn og detaljsjekker etterlevelse av detaljregler, til utvikling av gode internkontrollsystemer i bedriftene. På den måten ansvarliggjør man bedriftene til å ta et helhetsansvar for arbeidsmiljøet, inklusiv arbeidstid. Jeg har den tillit til Arbeidstilsynet at når de inkluderer spørsmålet om overtid i utviklingen av kompetanse og internkontrollsystemer i bedriftene, vil vi faktisk få en arbeidsgiverfunksjon som sikrer et mer helsefremmende arbeidsmiljø i den enkelte bedrift enn det vi får gjennom detaljregulering. Det i seg selv innebærer at det er en fordel å få overført spørsmålet om hva som er helseskadelig arbeidstid, fra timebestemmelser til en del av arbeidsgivers generelle plikt til å utøve og ha systemer for å kunne utøve kvalifisert skjønn. Til slutt har jeg lyst til å presisere at forslagene som er fremmet her, ikke innebærer et angrep på fagbevegelsen i Norge og at ikke vi har noe ønske i det hele tatt om å ha en tett dialog med fagbevegelsen. I den forbindelse vil jeg minne om at vi faktisk er i ferd med å etablere et fast arbeidslivsforum mellom organisasjonene og den politiske ledelse i Arbeids- og administrasjonsdepartementet, nettopp for å sørge for at dialogen mellom partene og myndighetene når det gjelder utformingen av alle aspekter av arbeidslivspolitikk, blir tettere og bedre enn den har vært før.
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Det gode arbeidsliv i Norge er skapt gjennom et samarbeid mellom partene i arbeidslivet og myndigheter. De som bryr seg om historien, kan fortelle om tiden da det var et dårlig arbeidsliv, og om veien til det gode arbeidslivet. I det gode arbeidslivet har man vært opptatt av å skape verdier for å kunne dele og trygge arbeidsplasser. Det er utgangspunktet for fagbevegelsen i dag også: å skape for å dele og trygge. Den dialogen vil ikke regjeringspartiene eller Fremskrittspartiet være med på. De skaper et bilde av arbeidslivet som jeg ikke kjenner. Men jeg kjenner noe igjen i resonnementene som ligger i begrunnelsen for det forslaget som nå foreligger, og det er at man lager et fiendebilde. Og i det fiendebildet trekker man inn fagbevegelsen og sier at faglige rettigheter har kommet for langt, at de står i veien for konkurranseevnen. Min påstand er fortsatt at det gode arbeidsliv er grunnlaget for konkurranseevnen. Utenfor Norges grenser, utenfor Norden, møter vi mennesker som sier noe om den nordiske velferdsstaten, som de ser opp til som en modell som de kunne tenke seg, fordi de lever under helt andre og mer utrygge forhold. I den nordiske velferdsmodellen har man faglige rettigheter, man har et samarbeid. De som ikke har vært en del av denne historiske tradisjonen, har stått for det som man nå ønsker å begynne marsjen mot: å redusere de faglige rettighetene. Det er i det perspektivet denne saken er stor. Og så kan man late som det ikke er det man snakker om. Men det står jo, og det blir jo sagt: Sterke fagforeninger vil vi ikke ha, og vi vil ikke ha systemer som hindrer det man kaller konkurransemuligheter. Det er en farlig vei man beveger seg på, og man drister seg til å eksperimentere med arbeidslivet, noe jeg tror man ikke vil være tjent med. Så begynner man å snakke om at man lager et skremselsbilde. Nei, jeg gjør ikke det – jeg forsøker iallfall å ikke gjøre det – men jeg tar på alvor de innvendinger som er kommet fra faglig tillitsvalgte, de som har vært utenfor her og demonstrert, og de som ellers har vært i Stortinget for å legge fram sine synspunkter på denne saken. Det dreier seg om de faglige rettighetene. Denne regjeringen har begynt marsjen for å fjerne disse rettighetene. Personlig er jeg glad for at på den siden står ikke jeg, og da står jeg trygt med tanke på framtidens historieskrivning.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-02-06:
Med en viss risiko for å forlenge debatten har jeg likevel lyst til å delta, ettersom deler av den har blitt en bekjennelse i forhold til hva folk har drevet med opp gjennom tidene. Jeg har knapt nok hatt en dag i mitt voksne liv som lønnet arbeidstaker. Derimot har jeg vært arbeidsgiver og bedriftsleder fra jeg var godt og vel 20 år gammel, de siste ti årene før jeg ble stortingsrepresentant, i en industribedrift hvor vi hadde skiftarbeid og enkelte ensformige arbeidsoppgaver som også innebar en viss risiko for slitasjeskader – og også gjør det. Det er en industribedrift som i tillegg er svært sesongavhengig. I løpet av tre måneder om sommeren skal grunnlaget for et års virksomhet legges. Det sier seg selv at det er til de grader hektisk. Jeg reagerer sterkt når det framstilles i denne debatten som om det er enkelte som er mer opptatt av små bedrifters ve og vel enn det andre er. Har jeg så noen gang følt dagens regler som et problem? Nei, aldri. Det har aldri, selv i en slik bedrift, vært noe problem å tilpasse seg dagens regler og få aksept innenfor dagens regler for å dekke de behov som også en slik bedrift har. Vil de nye reglene styrke denne bedriftens konkurranseevne? Nei, på ingen som helst måte. Det er helt uten betydning for denne bedriften, på samme måte som det er helt uten betydning for en rekke andre bedrifter. Vil jeg så, isolert sett, som bedriftsleder eller som bedriftseier, eller for den del som NHO-medlem, ønske disse nye reglene velkommen? Ja, selvsagt. Enhver regel som gjør det enklere for arbeidsgiver å slippe en del skjemavelde, og som styrker arbeidsgiverens makt i forhold til arbeidstaker, vil enhver arbeidsgiver ønske velkommen. Når jeg allikevel ikke gjør det, er det ut fra en samlet vurdering av hva som er tjenlig, både for arbeidstaker og for det behov næringslivet har. Det er en helt unødvendig regelendring for næringslivet som her blir foretatt. Men det er en regelendring som styrker arbeidsgiveren i forhold til arbeidstakeren, derom er det ingen tvil. Når statsråden på den ene siden presterer å si at han er redd for at organisasjonene skal øve økt press på den enkelte arbeidstaker, med det regimet som vi har hatt inntil i dag, mens han på den andre siden ikke er redd for at arbeidsgiveren skal øke det samme presset, må jeg si at da er det et eller annet som ikke stemmer i resonnementene til statsråden. Det er helt klart at det vil komme til å bli lagt økt press på den enkelte. Det er mulig for den enkelte arbeidstaker også innenfor dagens regime å si nei til å arbeide overtid. Den enkelte arbeidstaker kan ikke pålegges overtid. Det er full adgang til å si nei hvis man ikke ønsker å arbeide overtid. Det er ingen tvil om at den som får mer makt, er bedriftslederen. Det er ingen tvil om at dette vil føre til økt overtidsbruk. Etter at jeg faktisk i 15 år av mitt yrkesaktive liv har hatt fire forskjellige jobber samtidig, må jeg si at det å jobbe mange timer i én jobb, med den ensformighet som det kan innebære, er en langt større belastning enn å ha vekslende arbeid. Det å ha en bijobb er etter min oppfatning langt å foretrekke framfor å jobbe mye overtid.
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2015-10-20:
Først må eg seia at eg er einig med statsråden i at i Noreg er me privilegerte. Når me ser rundt oss i verda korleis det i enkelte andre land er mangel på demokrati, er me i Noreg privilegerte som kan ha ein debatt her i Stortinget om valdeltaking og berre det, med omsyn til demokratiet vårt. Eg er òg einig med statsråden i at partia og kandidatane har eit stort ansvar for å gjera politikken interessant og kjent, og for at det skal bety noko å stemma. Statsråden var inne på media. I alle fall i mitt heimfylke, Hordaland, opplevde eg at lokalmedia og regionalmedia ved dette kommunevalet tok mange steg i riktig retning når det gjeld å gjera dei lokale kandidatane meir kjente og la dei spela hovudrolla i valkampen. NRK Hordaland gjennomførte profesjonelle debattar med alle kommunar i Hordaland, og det har dei kanskje gjort andre plassar òg. På den måten viste dei fram dei lokale forskjellane på ein god måte. Bergens Tidende, som dekte heile Hordaland i tillegg til Sogn og Fjordane, hadde ein ny variant på Internett, der dei utfordra innbyggjarane til å stilla spørsmål til alle kandidatar eller listetoppar, gjennom eit «kan du love»-program som gjorde at ein fekk ein dialog i forkant som var veldig spennande og god. Mitt inntrykk er at media tek den rolla, og at dei har vore med og løfta fram dei lokale folkevalde i kommunestyrevalet me har lagt bak oss. Då er ikkje eg like uroa for at ein felles valdag ville latt dei lokale koma i skuggen. Eg trur at det er slike nyvinningar, gjennom Internett og gjennom lokalmedia si dekning, som gjer at ein kan få veldig god dekning av dei lokale sakene, også samtidig som ein har eit stortingsval. Faktisk trur eg at det ville vorte lettare for partia å visa ein heilskap, og det ville òg vorte lettare for veljarane å ta stilling til ein heilskap når ein har det på same tid, for då ville ein i alle fall unngå at ein vel eit kommunestyre som skal retta seg etter eit stortingsfleirtal som er valt for to år – og motsett. Den debatten trur eg me skal ta vidare. Elles er det heilt riktig som statsråden seier, at dei forsøka ein har hatt, ikkje har påvist noka stor endring i valdeltakinga. Likvel trur eg det er riktig at me har forsøk, og at me gjer ting når det kjem initiativ. Det blir veldig spennande å følgja effekten av prøveprosjektet for 16-åringar og 17-åringar for å sjå om me får ein ny generasjon førstegongsveljarar som fortset å stemma, for då har forsøket lukkast i å skapa meir demokrati. Eg gler meg til å følgja dette vidare i dei kommunane som har prøvd det to gongar.
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2015-10-20:
Takk for ein god debatt. Eg synest det er veldig bra at så mange parti har teke ordet og gått opp hit og tenkt litt høgt, og på ein måte tenkt litt nytt, og vore opptekne av den same problemstillinga, nettopp at demokratiet er viktig. Så det set eg stor pris på. Eg synest det var veldig interessant at representanten Martin Kolberg frå denne talarstolen sa at det går bra uansett. Det står i skarp kontrast til ulike utsegner han har hatt tidlegare, om Frp-kode, osv. Så det tek me til oss – at det går bra uansett. Så synest eg at representanten Karin Andersen hadde nærast motsett inngang, at det går dårleg uansett, og eg er glad for at eg har vore lokalpolitikar, for hadde eg høyrt på det innlegget, trur eg ikkje eg hadde vore villig til å bli det. Eg kjenner meg ikkje i det heile igjen i at handlingsrommet er så lite, og at det er så vanskeleg å vera lokalpolitikar som det ein kunne få inntrykk av gjennom innlegget til Karin Andersen. Heldigvis er det eit stort handlingsrom for ein lokalpolitikar, og ein kan gjera ein forskjell. Men eg er einig i analysen til Martin Kolberg, at me kanskje må bli flinkare til å få fram forskjellane, og leva med forskjellane, og kanskje skal Stortinget bli flinkare til å akseptera at det er forskjellar. Me treng ikkje å lovfesta alt mogleg og laga minimumsstandardar. Me kan heller leva med at ulike kommunar stemmer ulikt, og at det er ulik standard i ulike kommunar. Og kanskje det er det viktigaste me tek til oss, at me må gje meir tillit til lokaldemokratiet. Det handlar bl.a. om at staten, gjennom fylkesmennene, skal leggja seg bort i mindre. Me skal fortsetja den kursen me starta på. Eg er sikker på at framtidige kommunestyreval vil vera meir interessante når me har utstyrt kommunane med meir tillit og fleire oppgåver. Elles er det bra at mange ulike parti adresserer dei punkta eg tok opp med omsyn til både felles valdag, evaluering av dei forsøka som har vore, og som er, igjen å innføra stryking og større påverknad for veljarane. Det viser at det er naturleg å ta ein debatt. Den må alle parti ta, og så må Stortinget ta debatten på eigna tidspunkt. Det er ulike syn i mange parti på desse spørsmåla, så eg er sikker på at både programbehandlingar og prosessar i partia vil avklara kva som blir standpunkta. Det gjeld òg mitt eige parti. Der er det, som representanten Steffensen sa, mange som er skeptiske til e-val, og me er mange som er skeptiske til å sjå på stemmerettsalderen. Men det eg trur er viktig, er at me alle er opne for å vurdera ulike ting, sett i lys av både valdeltakinga og at me skal vidareutvikla og foredla demokratiet vidare. Denne debatten har gitt godt håp om at Stortinget kan ha mange spennande diskusjonar om valdeltaking. Me er allereie inviterte til å ta stilling til personval ved stortingsval gjennom den høyringa som er, og det er bra at me heile tida vidareutviklar demokratiet gjennom debattar og gjennom forslag som Stortinget tek stilling til.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2015-10-20:
La meg igjen understreke viktigheten av denne debatten. Det at vi diskuterer årsaker til lav valgdeltakelse, at vi diskuterer hva vi kan gjøre for å få opp valgdeltakelsen, er i seg selv positivt, og det handler om både å bruke og utvikle lokaldemokratiet. Derfor mener jeg at det også er riktig å gjennomføre forsøk for å se om det kan bidra til høyere valgdeltakelse. Men som sagt: De forsøkene man har gjennomført så langt, har ikke vist at det i seg selv bidrar til å få opp valgdeltakelsen. Det kan være andre begrunnelser for at de bør videreføres, men det har ikke hatt en signifikant påvirkning på valgdeltakelsen. Når det gjelder stemmerett for 16-åringer, er jo interpellanten kjent med at regjeringspartiene i utgangspunktet har ønsket at stemmerettsalderen skal følge myndighetsalderen, men på bakgrunn av vårt samarbeid med Venstre og Kristelig Folkeparti – og da et direkte spørsmål fra Sveinung Rotevatn – valgte vi å videreføre det forsøket. Og jeg er enig i at noe av det interessante i det forsøket blir å følge utviklingen i de kommunene som hadde stemmerett for 16-åringer forrige gang, og se hvordan det har utviklet seg når de gjør det to ganger, sammenlignet med dem som bare har gjort det én gang. Derfor er det et interessant forsøk. Så vet vi også en del om de gruppene som ikke stemmer, vi vet en del om dem som er hjemmesittere. Kjennetegn ved mange av dem som sitter hjemme, er at de har lav utdannelse og inntekt, er under 30 år, har minoritetsbakgrunn og oftere er ugift. Dette er det viktig å være kjent med også for de politiske partiene, for å diskutere om man kan gjøre noe spesielt for å få valgdeltakelsen opp blant dem som velger å la andre bestemme for seg. Så vil jeg igjen understreke betydningen av at kommunestyregruppene nå diskuterer arbeidsform – hvor åpne er man, og hvor relevante gjør man seg? Vi vet at innbyggerne våre i både små og store kommuner er kjempeengasjert i den lokale veien, i barnehagen, i trafikksikkerhet, i sykkelveier – det er demonstrasjoner, det er møter. Det er vår oppgave, og det er lokalpolitikernes ansvar, å vise at det er relevant for lokalpolitikken – og det er relevant også for å bruke stemmeretten når man kommer til valg. Så min klare oppfordring til lokalpolitikerne som nå har kommet inn i kommunestyrene, er å ta denne diskusjonen nå – ikke bare gå inn i de gamle arbeidsformene, men nå diskutere hvordan man kan åpne seg opp for det lokalpolitiske engasjementet blant innbyggerne, kanskje flytte diskusjoner og debatter ut av kommunestyresalen og ut der folk er, enten det er ved skolen, barnehagen eller andre steder.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2015-10-20:
Igjen takk for en god debatt, som reiser både prinsipielle spørsmål og mer praktiske spørsmål om hvordan man kan legge til rette for velgerne. Jeg mener at representanten Martin Kolberg er inne på noe sentralt når han viser til at mange velgere hevder at det er vanskelig å se forskjellene lokalt. Hvorfor er det vanskelig å se forskjellene lokalt? Jo, en viktig grunn til det er at Stortinget gjennom vekslende flertall gjennom flere tiår har økt den statlige detaljstyringen av kommunene. Det er en realitet at handlingsrommet for lokalpolitikerne gradvis har blitt mindre, og det går knapt en uke uten at det fremsettes nye forslag som reduserer handlingsrommet for lokalpolitikerne. Jo mindre handlingsrommet blir, jo vanskeligere er det å vise forskjellene mellom de politiske partiene. Derfor er kommunereformen viktig – fordi den handler både om å få en struktur som er tilpasset dagens og morgendagens utfordringer, og om hvordan man kan gi lokalpolitikerne, lokaldemokratiet, mer reell innflytelse gjennom å redusere den statlige detaljstyringen, gjennom å flytte oppgaver og gjennom å redusere bruken av interkommunale samarbeid. Det betyr at de som velges inn, vil kunne bestemme mer. De andre spørsmålene som er tatt opp, handler om velgerinnflytelse. Her mener jeg det er viktig at de diskusjonene tas i Stortinget. Nå har vi, på bakgrunn av et forslag fra Stortinget, fremmet et høringsdokument om å innføre økt innflytelse ved stortingsvalg. Der vil Stortinget få et beslutningsgrunnlag til våren. Det betyr at Stortinget da kan beslutte at velgerne skal få større innflytelse allerede ved stortingsvalget i 2017. Det mener jeg er et godt forslag. Når det gjelder innføring av en eventuell rett til å stryke, mener jeg at det er en viktig diskusjon som Stortinget må ta. Så er det spørsmålet om stemmerett for 16-åringer. Det viktigste argumentet imot er at myndighetsalderen er 18 år. Det er når man er 18 år, at man er myndig, og det er naturlig at stemmerettsalderen følger myndighetsalder. Man har sett på om de som hadde stemmerett som 16-åringer, i større grad stemte ved stortingsvalget i 2013. Det var det ikke noe særlig utslag i retning av. Så man kan ikke si at fordi man senker stemmerettsalderen, stemmer de også oftere ved andre valg. Som sagt: Forsøk mener jeg er fornuftig å gjennomføre, men større endringer bør være bredt politisk forankret – vi kan ikke ha stor politisk konflikt rundt valg og valggjennomføring. Men debatten er viktig, og så må beslutningene forankres bredt politisk.
Roy Steffensen (Fremskrittspartiet), 2015-10-20:
Valgdeltakelsen i år var, som flere har sagt, på et lavmål. Frammøtet ved årets kommune- og fylkestingsvalg var skuffende svakt, og det er derfor prisverdig av interpellanten å utfordre statsråden på hva som bør gjøres for å snu den negative trenden og øke valgdeltakelsen og oppslutningen om demokratiet vårt. Jeg mener derfor at det er helt på sin plass det vi gjør i dag: å debattere forskjellige løsninger som elektronisk stemmegivning, 16 års-grense for stemmerett eller – som flere har tatt til orde for – å innføre strykning av kandidater. Ellers synes jeg det er interessant å vurdere felles valgdag, men noe som jeg også ønsker at vi ser litt nærmere på, er muligheten for å innføre lokale valgdatoer innenfor et fast bestemt tidsrom. Interpellanten tok selv opp det poenget at mange klager over at lokalvalg blir dominert av rikspolitikere, men en sånn løsning vil trolig hindre det. Det var f.eks. svært få rikspolitikere som var involvert i debattene på Svalbard i forbindelse med lokalvalget der for to uker siden. Det som jeg tenkte å bruke litt tid på, er e-valgordningen, som flere har tatt til orde for – noen positivt, noen negativt. Jeg er i utgangspunktet motstander av e-valg fordi det ikke garanterer for hemmelige valg. I den formen som vi har testet ut e-valg, mener jeg at det undergraver prinsippet om hemmelige valg, og vi tilrettelegger for at familiemedlemmer og andre kan påvirke stemmegivningen. Tilhengere av e-valg mener at en har sikret prinsippet om hemmelige valg og sikret seg mot potensiell påvirkning og tvang fordi folk kan nulle ut den siste avgitte elektroniske stemmen, enten ved å stemme på ny eller ved å gå til valglokalet på valgdagen. Én ting er at en opprettholder prinsippet om at folk har rett til å avgi en stemme hemmelig, men et like viktig prinsipp er statens plikt til å påse at folk stemmer hemmelig. Jeg er ikke i tvil om at e-valg på sikt ville bidratt til høyere valgdeltakelse. Jeg tror også at mitt parti ville tjent på e-valg, men en stat som unndrar seg sin plikt om at alle stemmer hemmelig, har ikke lenger hemmelige valg, og det prinsippet må henge høyere enn ønsket om å få flere til valgurnene. I tillegg er det, som representanten Rotevatn nevnte, muligheten for hacking og elektroniske innbrudd som vil være en stor trussel. Ellers er jeg glad for det som statsråden har sendt ut på høring om at velgerne vil kunne ha mer å si når det gjelder hvem som skal representere dem bl.a. på Stortinget i framtiden. Jeg synes det er viktig å sørge for at vi fjerner kravet om 50 pst. stemmetillegg, og at vi finner en ordning som styrker velgernes påvirkningskraft. Når det kommer til det som mange har vært inne på om hva det er som sørger for at vi får økt valgdeltakelse, tror jeg konklusjonen må være at det er sakene som avgjør valgdeltakelsen. Vi trenger tydelige alternativer lokalt og å gi politikken mer innhold. Hvis det er noen som er i tvil om det er lokale saker som avgjør valgdeltakelsen, er det vel bare å se på årets kirkevalg.
Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2015-02-05:
På vegne av representanten Hans Olav Syversen og meg selv har jeg gleden av å framsette representantforslag om å opprette et norsk offentlig eierskapsregister for å sikre åpenhet om eierskap i norske selskap.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2015-02-05:
Selv om dette er en relativt omfattende sak, er den vel nærmest å anse som en ekspedisjonssak. Det gjelder 2012, og mange vil jo da mene at det kanskje er på tide å få den behandlet. Som det framgår av saken, har ikke komiteen andre merknader enn å vise til dokumentet fra Utenriksdepartementet, og komiteen ber om at saken vedlegges protokollen.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2015-02-05:
Mye godt er sagt, og Nordisk råd har åpenbart fortsatt en rolle å spille hvis, vil jeg legge til, arbeidet konsentreres. Men kanskje bør likevel terskelen for å fremme forslag til Ministerrådet bli noe høyere, i den forstand at man unngår å ende som en resolusjonskvern der Ministerrådet velger å se bort fra anbefalingene. Grunnlaget for å gjøre noe til et felles nordisk anliggende må jo være at det gir merverdi for landene som samarbeider, med andre ord at det utløser en større nordisk nytteverdi. Et av disse områdene var området som Eldegard tok opp, nemlig grenseoverskridende transport som jeg også mener har et betydelig potensial. Det har skjedd en vitalisering i samarbeidet i sikkerhets- og forsvarsspørsmål. Til tross for at man ikke har ministerrådssamarbeid på området, fører Nordisk råd stadig vekk disse temaene opp til debatt. Det gjør den nordiske debatten på mange måter mer vital og interessant. Men det er viktig fra Norges side at dette skjer innenfor rammen av det atlantiske forsvarssamarbeidet gjennom NATO. Med andre ord: Det nordiske samarbeidet vil først og fremst være teknisk, operativt og økonomisk. Dagens ordning innenfor NORDEFCO er i god utvikling. Det handler om et praktisk, pragmatisk samarbeid basert på identifiserte behov i landenes forsvarsorganisasjoner, og her hadde jo Norge formannskapet i 2014. I tillegg gir det nordiske samarbeidet en drivkraft for Sverige og Finlands tilnærming til NATO – en positiv merverdi for oss alle i Norden. Samtidig som behovet for sikkerhetspolitiske utfordringer løses innenfor rammen av NATO, vil det være helt klart gevinster ved et regionalt samarbeid i Norden. En større konflikt i Norden vil nødvendigvis påvirke alle nordiske land, og en felles koordinert innsats vil være en styrke. Dette må selvsagt ikke forveksles med en alternativ sikkerhetsgaranti. De nordiske landene har, etter Høyres mening, ikke noen selvstendig kapasitet til å garantere egen sikkerhet. I hverdagen vil man derimot kunne ha lokalt samarbeid med naboland. Det samme gjelder enkelte patruljerings- og overvåkingsoppgaver. Samarbeid er også aktuelt innenfor styrkeproduksjonsfusjoner, som utdanning, materiellvedlikehold, materiellinvesteringer og øvelser. Det at vi nå utvider dette samarbeidet til de baltiske land, er meget positivt og velkomment der. Så fra Høyres side ser vi positivt på dette pragmatiske samarbeidet, og mitt inntrykk er at samarbeidet går godt fordi det springer ut fra et felles behov i de ulike land, men vi presiserer at det må skje på en måte som mer styrker enn svekker vår NATO-tilknytning.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2015-02-05:
I denne saken behandler vi en ny lov om utenrikstjenesten. Loven definerer formålet med utenrikstjenesten og organiseringen av utenriksstasjonene, herunder personale, krav, plikter og utøvelse av myndighet ved utenriksstasjonene. Den nye loven regulerer de samme områdene som gjeldende lov om utenrikstjenesten av 2002, men det er gjort endringer, særlig når det gjelder definisjoner av ulike personellgrupper og deres plikter. Det er også gjort redaksjonelle endringer for å gi loven en logisk oppbygging, og så er språket modernisert. Den nye loven fastslår, i likhet med gjeldende lov, at formålet med utenrikstjenesten er å fremme norske interesser og yte bistand til norske borgere. I tillegg presiseres det at utenrikstjenestens oppgaver også innebærer ivaretakelse og støtte til norsk næringsliv i utlandet. Lov om utenrikstjenesten er av særlig betydning for å avklare de ulike personellgruppene på utenriksstasjonene. Det viktigste skillet går mellom utsendt og lokalt ansatt personell. Loven medfører en forenkling ved at benevnelsene «fagtjenestemann» og «utsendt administrativt personell» bortfaller og nå omfattes av samlebegrepet «utsendt utenrikstjenestemann». Dette gir seg særlig utslag i at flytteplikten er utvidet til å gjelde alle som er fast ansatt i Utenriksdepartementet som reiser ut for mer enn ett år, og således styrker det handlingsrom departementet trenger for å besette og disponere stillinger ved utenriksstasjonene. Lokalt ansatte ved utenriksstasjonene ivaretar et bredt spekter av oppgaver ved utenriksstasjonene. I loven vi vedtar i dag, er det foreslått å fjerne dagens formelle begrensning der disse kun er å anse som administrativt personell. Det presiseres i den nye loven at de er ansatt direkte ved utenriksstasjonene. Det viser en anerkjennelse av viktigheten av lokalt ansattes særlige kompetanse. Flytteplikten er en sentral del av utenrikstjenestens pålagte oppgaver, og ved denne lovrevisjonen får departementet det nødvendige handlingsrom for å besette stillinger på utenriksstasjonene. Det er også viktig at det har kommet på plass presiseringer knyttet til krav, plikter og utøvelse av myndighet for ulike personellgrupper i Utenriksdepartementet. Det er en enstemmig komité som står bak innstillingen til ny lov, og etter komiteens syn vil endringene innebære en nødvendig modernisering av gjeldende lov og føre til administrative forenklinger.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2015-02-05:
Utenriksministeren nevnte i innlegget sitt, helt på slutten, samarbeidet mellom de nordiske land når det gjelder ambassader ute. Dette er jo en oppfølging av Stoltenberg-rapporten, eller et av de konkrete forslagene i Stoltenberg-rapporten, og det kan vel sies at det går litt saktere enn det man egentlig kunne forvente eller hadde håpet. Men la meg legge til at jeg synes det er viktig både det som har skjedd i Berlin og i Myanmar, og også det som vel planlegges når det gjelder FN-delegasjonen. Så er det et annet område innen utenrikspolitikken som presidiet i Nordisk råd har vært opptatt av de siste månedene, og det er mulighetene for å styrke samarbeidet mellom de ministre som har ansvar for utviklings- og bistandspolitikk. Presidiet har fattet et vedtak hvor vi ber utviklings-/utenriksministrene om å styrke det samarbeidet. Jeg vet ikke om utenriksministeren kan si litt om hva som er status på det feltet.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2015-02-05:
2015 er et viktig år for utviklinga av Arktis, fordi 2015 forhåpentligvis er det året hvor da får en ny forpliktende global avtale om redusering av utslipp av klimagasser i Paris. Det at vi lykkes i Paris, er det viktigste vi kan gjøre for Arktis og for resten av jordkloden vår. Det er under ett år til regjeringene i verden møtes i Paris, og jeg vil oppfordre regjeringa til å bruke alle anledninger fremover til å arbeide for at vi lykkes med å få en best mulig avtale. Den nordiske samarbeidsministeren må se på hvordan vi fra Norden kan arbeide sammen for å nå dette målet. Norden har mye å bidra med, og vi må se nøye på hvordan vi kan jobbe sammen for å redusere utslippene. Vi må lede ved eksemplets makt og gjøre Norden til en foregangsregion for reduksjon av klimautslipp. Samtidig må vi se på hvordan vi kan bidra på annet vis i den globale prosessen fram mot Paris. Et steg i riktig retning er gårsdagens klimaavtale mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre. Vår utenriksminister bør ta klimautfordringene opp i alle fora han møter, og særlig vil jeg oppfordre ham til å bruke samarbeidet i Arktisk råd som en plattform i dette arbeidet. Fra Arktisk råds ministermøte i Canada i slutten av april senere i år bør det komme et sterkt og tydelig budskap om konsekvensene av klimaendringene i Arktis og viktigheten av at vi får en best mulig avtale i Paris. Vi vet at temperaturen i Arktis stiger dobbelt så raskt som ellers i verden. Derfor er det i Arktis vi tidligst ser konsekvensene av den globale oppvarmingen. Det arktiske samarbeidet er viktige vitenskapelige bidragsytere til vår kunnskap om hvordan klimagassene og den økte temperaturen påvirker miljøet, både i havet og på landjorda. Det er viktig at vi formidler kunnskapen om dette videre, og samarbeidet i Arktisk råd er den beste arenaen vi har for dette. Ifølge forskere ved NASA i USA var 2014 det varmeste året på kloden siden målingene startet med vitenskapelige instrumenter på begynnelsen av 1880-tallet. Samtidig ser vi oftere mer ekstremt vær, både her hjemme og ellers på kloden. Vi får flere og flere flommer, samtidig som andre områder opplever langvarig tørke. Det er ikke lenger noen tvil om at dette skyldes oss mennesker og hvordan vi lever på jorda. Møtet i Paris er en viktig milepæl i arbeidet med å få ned klimagassutslippene, men det er ingen tvil om at arbeidet vil måtte fortsette i mange år fremover. Gjennom samarbeidet i det nordiske og det arktiske har vi gode muligheter til å drive prosessen i en positiv retning. Disse mulighetene må vi bruke.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2015-02-05:
Som tidligere nevnt, er det disse sju kommunene som er igjen i ordninga, og Kristelig Folkeparti mener at det bør de kunne fortsette å være, og kjøre scooter innenfor ordninga fram til loven blir vedtatt. Det er kunstig at vi stopper ordninga nå når proposisjonen om motorferdsel i utmark er til behandling i komiteen, og vi også skal ha høring neste uke. Derfor støtter vi forslaget.
Børge Brende (Høyre), 2015-02-05:
Utviklingen i våre nærområder skaper nye utfordringer for det utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeidet i Norden, men åpner også nye muligheter. Som komiteen gir uttrykk for i sin innstilling, er det bred støtte til det nordiske samarbeidet. Samholdet i Norden gir Norge økt sikkerhet, innflytelse og handlingsrom. Stoltenberg-rapportens visjoner videreføres i lys av de nye utfordringene vi står overfor. Det nordiske forsvarssamarbeidet er betraktelig styrket. Den endrede sikkerhetspolitiske situasjonen i Europa øker også behovet for styrket samarbeid i Norden. Jeg vil også fremheve det økende samarbeidet mellom NATO og Sverige og Finland. Under toppmøtet åpnet NATO for å tilby Sverige og Finland et enda nærmere samarbeid. Norge var her en pådriver. Frem mot toppmøtet i 2016 vil vi arbeide for at et forsterket partnerskap omsettes i praktisk samarbeid og politisk dialog. De nordiske landene er enige om at det er gode grunner for tettere samarbeid om nordområdespørsmål. Vi har tradisjon for å gjøre felles sak i klima- og miljøspørsmål i det internasjonale samarbeidet i nord. Jeg vil jobbe tett sammen med mine nordiske kollegaer og det innkommende amerikanske formannskapet i Arktisk råd for å påvirke de internasjonale klimaforhandlingene i riktig retning. Dette var også et viktig spørsmål i de bilaterale samtalene jeg hadde med admiral Papp, som leder av arbeidet i State Department nå rundt det amerikanske formannskapet i Arktisk råd. Lykkes vi i Paris på slutten av året, kan resultatet bli en av de viktigste avtalene i vår tid. Jeg sendte i fjor ut en generalinstruks til alle norske utenriksstasjoner om i alle relevante sammenhenger nå å sette klima helt på toppen på dagsordenen, og jeg kan forsikre om at dette også er viktig i de politiske samtalene som jeg har om dagen, sammen med utviklingen av de nye tusenårsmålene, bærekraftsmålene, og arbeidet med finansiering for utvikling. De nordiske landene deler en felles visjon om å forvalte ressursene på en bærekraftig måte. Tillit mellom gode naboer gir et godt grunnlag for å øke samarbeidet på viktige områder, som kan legge til rette for utviklingen i nord. Oppfølgingen av vismannsgruppens rapport, «Growth from the North», som ble fremlagt på Arctic Frontiers, er et godt eksempel på konkret samarbeid med Finland og Sverige. I en tid med økte forventninger til utenrikstjenestene, sammen med press på budsjettene, er vi opptatt av å kunne levere bedre tjenester gjennom konkret nordisk samarbeid på de enkelte ambassadene. Ett eksempel på samlokalisering er det nordiske ambassadehuset i Myanmar. Felles administrativ drift, med deling av personellressurser og andre tjenester, er et nyskapende konsept som kan danne modell for tilsvarende etableringer. I løpet av de nærmeste månedene ferdigstilles et norsk-dansk ambassadekompleks i Kabul. På lengre sikt er ytterligere fire–fem byer blinket ut som aktuelle for fellesnordiske løsninger, bl.a. et norsk-dansk fellesprosjekt i Dhaka. Jeg anser dette som svært nyttige investeringer for vår utenrikstjeneste og for våre muligheter til å ivareta norske interesser på best mulig måte.
Børge Brende (Høyre), 2015-02-05:
Takk til representanten Nybakk for at hun tar opp spørsmålet rundt den viktige utviklings- og bærekraftsdimensjonen av samarbeidet på nordisk nivå, ikke minst i et år hvor man først skal bli enig om finansiering og nasjonal ressursmobilisering som et oppløp til FNs høynivåmøte om de nye bærekraftsmålene. Det er nå initiert et møte mellom de nordiske utviklingsministrene i Helsingfors i februar/mars, hvor vi også skal møte Verdensbankens direktør, Kim, for å se på hvordan vi som Norden kan spille en enda mer aktiv rolle i oppløpet mot denne konferansen og disse viktige konferansene. Så jeg ser frem til deltagelse der og har allerede startet et viktig koordineringsarbeid med mine nordiske kolleger.
Børge Brende (Høyre), 2015-02-05:
Situasjonen i Aserbajdsjan er bekymringsfull, og den har utviklet seg i klart negativ retning i den senere tid, som jeg sa i mitt svar til interpellanten. Norge har allerede stått i første rekke når det gjelder å påtale menneskerettighetsbrudd i Aserbajdsjan. Dette vil vi fortsette med, og det er ikke noen tvil om at vi nå i de siste ukene har trappet opp også våre reaksjoner når vi ser at menneskerettighetsforkjempere blir behandlet på en helt uakseptabel måte. Vi vil fortsette, som jeg sa, å ta opp situasjonen i Aserbajdsjan i FNs menneskerettighetsråd, hvor Norge har vært en av de ledende. Det byr seg også nye muligheter i OSSE-sammenheng fremover, og ikke minst skal det være et utenriksministermøte i Europarådet i mai hvor saken om Aserbajdsjan, utviklingen i Aserbajdsjan og den negative utviklingen i Aserbajdsjan bør og vil stå på dagsordenen, iallfall ønsker Norge det. Vi må fortsette å støtte det lille sivile samfunn som er igjen i Aserbajdsjan. Det blir vanskeligere for det norske utenriksdepartementet å gjøre det, men vi vil forsøke alle muligheter gjennom vår ambassade i Baku og gjennom en helt klar innsats. Vi vil også bidra til å fortsette støtten gjennom det som er av menneskerettighetsorganisasjoner og sivile samfunn i Norge som jobber inn mot Aserbajdsjan. Jeg vil fortsette å ta opp situasjonen i landet også politisk med kollegaer, og ikke minst med de aserbajdsjanske myndighetene når anledningen byr seg. Vi kan ikke sitte og se på i det 21. århundre at et europeisk land, et land som står oss nært gjennom sitt medlemskap i Europarådet og i Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa, driver i en så klar negativ retning. Jeg mener at vi fremover må vurdere ulike tiltak, ikke minst i samarbeid med våre nordiske naboer. Når Sveriges utenriksminister, Margot Wallström, kommer til Norge om en ukes tid, står saken og utviklingen i Aserbajdsjan på dagsordenen, og vi vil vurdere en ytterligere nordisk koordinering og nordisk stemme i Aserbajdsjan.
Børge Brende (Høyre), 2015-02-05:
Jeg vil føye meg til rekken av dem som takker interpellanten, Tvedt Solberg, for å ha tatt opp saken. Det er dessverre meget betimelig, for utviklingen i Aserbajdsjan har gått i gal retning over flere år, men det siste året og det siste halvåret har det vært en tiltagende forfølgelse av menneskerettighetsforkjempere, og det er lagt ytterligere begrensninger på det sivile samfunnet, noe som det er viktig å påtale. Jeg vil også berømme Stortingets ulike parlamentariske delegasjoner for å ha fulgt opp denne saken, både gjennom Europarådet og gjennom OSSE. Det viser at Stortinget og parlamentarikerdelegasjonene har en ikke ubetydelig dagsordensettende mulighet gjennom disse forsamlingene, og det blir lagt merke til i de landene som dette engasjementet utspiller seg mot. Jeg tror man merker seg dette i Aserbajdsjan, og som det ble nevnt, er det også en aktiv virksomhet fra Aserbajdsjans side for å dempe den typen aktivitet. Det kan vi ikke akseptere. Jeg synes parlamentarikerdelegasjonene har utvist det samme, veldig viktige, engasjementet også når det gjelder folkerettsbrudd og brudd på FN-charteret fra Russlands side. Dette er også saker som vi må ta på aller største alvor. Europarådet skal møtes på viseutenriksministernivå i løpet av våren. Jeg håper at Aserbajdsjan kan komme på dagsordenen der, og at man vil ta det opp på en ordentlig måte også med våre folk som jobber opp mot Europarådet. Jeg skal som sagt diskutere dette med Sveriges utenriksminister om en ukes tid, og jeg vil ta det opp med den finske utenriksministeren i neste uke, for å se om vi kan gjøre mer i en nordisk sammenheng. Men jeg kan garantere interpellanten at i FNs menneskerettighetsråd skal Norge fortsatt være det landet som har en veldig klar linje når det gjelder Aserbajdsjan. Flere har merket seg det norske engasjementet, ikke minst fordi vi har betydelige norske investeringer i Aserbajdsjan gjennom ikke minst Statoil. Dette viser at Norge er villig til å ta opp brudd på menneskerettighetene selv der vi har ikke ubetydelige økonomiske investeringer.