trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-27:
Representanten Dåvøy gjentar kritikken fra den øvrige opposisjonen om at reformen, slik som den er i dag, er for lite konkret, den er for lite forpliktende, og den er smuldret bort. Det er noen av ordene som er brukt. Det faktiske forholdet er at man er tydelig på hovedretningen, man er tydelig på prioriteringer. Så understrekes det at vi skal få en oppfølging av dette med en nasjonal helseplan, som skal forholde seg til både rus, psykiatri og alle de sektorplanene som vi foreslår her. Vi skal få en ny lov som skal avklare kommunenes plass og kommunenes oppgaver. Vi kommer også til å få en finansieringsmodell som skal forankre dette økonomisk. Alt dette skal skje i samarbeid med kommunesektoren, slik at det blir forankret skikkelig når det skal gjennomføres. Hva er det med den prosessen som representanten Dåvøy og Kristelig Folkeparti er så uenig i, og som de er så skuffet over?
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-27:
Det er gjentatt en rekke ganger spørsmålet om det fins faglig dokumentasjon utover det som visstnok ligger i en NOU av 2003, på at innsatsstyrt finansiering, hvis jeg oppfatter det rett, ikke har de uheldige konsekvensene at dette går ut over kronikere, rehabilitering, psykiatri, rus – altså de pasientgruppene som hevdes å komme dårlig ut med innsatsstyrt finansiering. Og det er dokumentert at de gjør det. Poenget er at systemet med innsatsstyrt finansiering ikke er laget for det som er hovedlinjen i Samhandlingsreformen, nemlig forebyggende helse, nemlig folkehelse, nemlig tidlig innsats. ISF-systemet er laget for å øke aktiviteten på sykehusene og for å stimulere til effektivitet i sykehusene. Det er det som var beskrevet som begrunnelsen for det. Hovedpoenget her er at det systemet er ikke laget for det som denne reformen har som siktemål. Jeg merker meg jo at på det området er Kristelig Folkeparti enig med regjeringspartiene. Så er det også kritisert at man ikke har villet samarbeide, at disse samarbeidsinvitasjonene, som de blir omtalt som, ikke ble gjennomført som man hadde håpet på. En viktig begrunnelse for det var at en god del av forslagene var laget som budsjettforslag, så de var knyttet til neste års statsbudsjett og var av en sånn økonomisk karakter at det ikke ville være mulig å ta dem inn i en stortingsmelding, som dette er. Det er en stortingsmelding, det er ikke et budsjettforslag. Men det forhindrer jo ikke at det har vært samarbeid i den ordinære komitébehandlingen, for behandlingen av saker i Stortinget gjøres jo i komiteene, og der er det lagt til rette for samarbeid. En rekke forslag som opposisjonen er kommet med, er også tatt inn i flertallsinnstillingen. Det har vært forslag, det har vært samarbeid, og det har vært høringer. Vi har lyttet til andre også, ikke minst når det gjelder den økonomiske modellen. Vi har jo blitt kritisert for at vi ikke har helt klare svar på hvordan den bør være. Vi har lyttet til KS, som representerer kommunesektoren. De ønsker en bredere prosess, hvor de selv blir involvert, før man lager den endelige modellen for hvordan dette skal gjennomføres. Så det å forankre dette i kommunesektoren før vi innfører den, er altså den veien posisjonen har valgt å gå, og vi er ganske overbevist om at det er den riktige veien å gå. Også andre instanser, bl.a. Forskningsinstituttet, som var på høring, anbefalte komiteen og Stortinget å gjøre det på den måten. Vi gjør det på den måten, og vi er forbauset over at vi blir kritisert for det. For det er den eneste riktige og trygge måten å gjøre det på for å få gjennomført Samhandlingsreformen slik den er beskrevet, og slik den ligger på bordet i dag.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-27:
En siste kommentar til det med ISF og spesialisthelsetjenesten i Sonja Irene Sjølis innlegg: Poenget mitt og posisjonens er at når basisbevilgningen økes, legger man incentiver også i spesialisthelsetjenesten som skal henge i hop med de incentivene som må ligge i kommunehelsetjenesten for å få fram forebygging, samhandling, folkehelse og rehabilitering. Det som er poenget, er at man ikke kan ha én type incentiv i spesialisthelsetjenesten som drar i motsatt retning av incentivene som må ligge i kommunehelsetjenesten. Dette må henge i hop, dette må være samhandling. Det er poenget i flertallets innstilling.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-27:
Jeg takker for svaret, og jeg må også si at jeg er fornøyd med det. Jeg hørte og opplevde at statsråden pekte på en rekke tiltak som er gjort, og som gjøres for ikke minst å forbedre informasjonen og veiledningen overfor de ansatte innenfor helsesktoren og den offentlige sektor – hvis jeg hørte riktig – sånn at man på en måte skal få bedre rutiner på dette med å varsle og få trygghet i forhold til det å varsle. Som både undertegnede og statsråden har nevnt i sine innlegg, og som det går fram av rapporten fra Helsetilsynet, går det helt klart fram både av helsepersonelloven og av barnevernsloven at man har et klart ansvar, man har en klar plikt til å varsle. Så tror jeg, som sagt, at de tiltakene som statsråden nå har annonsert skal gjennomføres, vil være et bidrag til å følge opp det som Helsetilsynet skriver i sin rapport, nemlig at man mener at helsetjenesten bør ta et løft for å bedre varslingen av vold og mot mishandling av og omsorgssvikt overfor barn og å identifisere det å la være å si fra som et risikoområde. Det er ganske sterke signal fra tilsynet. Jeg takker for svaret og opplever at det som tilsynet annonserer, nå blir fulgt opp av statsråden.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-27:
Jeg tar nå ordet for å takke for en veldig god debatt, som understreker at det selvfølgelig er bred tverrpolitisk enighet om at dette er et viktig spørsmål som det er viktig å løfte opp og holde fokus på i tiden framover. Jeg registrerte også at det er bred enighet om de tiltakene som statsråden har annonsert at hun vil sette i verk, og at hun har full støtte for det. Jeg skal ikke forlenge debatten noe mer, men jeg har bare lyst til å understreke helt til slutt at i det videre arbeidet med denne typen spørsmål er de problemstillingene som både representanten Kjønaas Kjos og representanten Kjersti Toppe tok opp, veldig relevante, nemlig å synliggjøre hva slags reaksjoner man kan forvente hvis man ikke følger opp det pålegget man har til å varsle. Altså må reaksjonsmønsteret i den grad det er utydelig, tydeliggjøres. I forlengelsen av det statsråden har annonsert at man vil gjøre, nemlig å utarbeide både instrukser og veiledning til hvordan dette best mulig kan følges opp ute i organisasjonene, er det klart at lederne på de ulike nivåene har et betydelig ansvar for å legge til rette for at ansatte som er i behandlingssituasjoner, har muligheten til og rammer for at man kan varsle, og at man har trygghet for å gjøre det som man er pålagt å gjøre. Så til slutt til det som representanten Karin Andersen og flere var inne på: Barnevernet slik som det er i dag i svært mange kommuner, fungerer ikke godt nok. De har ikke de nødvendige ressurser og den nødvendige kvalitet til å følge opp når man blir varslet. Det er selvfølgelig et ressursspørsmål, som til slutt Stortinget har det overordnede ansvaret for. Men disse tingene vil selvfølgelig nå bli fulgt opp. Som sagt, jeg takker for en veldig god debatt.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Samhandlingsreformen peker på at vi i dag har verken et oppdatert lovverk eller tilstrekkelig kompetanse til fullt ut å utnytte IKT til samhandling i helsesektoren. I den forbindelse har det vært selsomt å se at Høyre stritter imot mye av dette, både når det gjelder å få til gode helseregistre og mulighet til å la pasientopplysninger følge pasienten på tvers av virksomheter. I en debatt mellom representanten Høie og meg skriver han følgende i Avisa Nordland 11. mars i år: «Knutsens regjering har for øvrig gått inn for bred adgang til utveksling av pasientjournaler på tvers av sykehusene, noe Legeforeningen har betegnet som det mest alvorlige anslaget mot taushetsplikten i vår tid.» Etter utallige oppfordringer om å gjøre noe med dagens uholdbare praksis, både fra leger, teknologimiljøer og pasienter, er mitt spørsmål: Er Høyre klar for å moderere sitt syn og gå inn for bedre samhandling ved at f.eks. elektroniske pasientjournalopplysninger skal kunne følge pasienten på tvers av institusjoner, nivåer og virksomheter?
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Det har vært umåtelig merkelig å høre på opposisjonen i dag. Først har flere representanter stått fram som varme forsvarere av Samhandlingsreformen. Deretter har man påstått at regjeringspartiene har slått beina under den samme reformen, til tross for at vi altså har sluttet oss til de aller, aller fleste tiltakene og initiativene som reformen foreskriver. Noen viktige momenter har vi til og med styrket, som vektlegging av rehabilitering og behovet for å styrke utdanninga innen helsefagene. Der vi ikke har fulgt stortingsmeldinga, er når det gjelder forslaget om kommunal medfinansiering av pasienter som blir behandlet i spesialisthelsetjenesten. Vi mener dette punktet må utredes mer, og at man må se på ulike modeller for økonomiske incentiver for å vri helsetjenestene i den retninga vi ønsker, dit folk bor – i kommunene. Og opposisjonen er jo enig med oss i at man ikke bør gå inn for kommunal medfinansiering med et pennestrøk på festens nåværende tidspunkt. Men det blir vi altså kritisert for, av en eller annen merkelig grunn. Opposisjonen beklager seg over at man ikke har fått til et bredt forlik i Stortinget, og det gjør faktisk jeg også. Men opposisjonens invitt har jo bestått i at man gikk ut i offentligheten og la fram en rekke krav om å kvittere ut bevilgninger på enkeltområder som ikke er kostnadsberegnet, som ingen kjenner prisen på. Man vil dessuten styrke ISF-finansieringa, og man vil ikke gjøre noe med fastlegeordninga. Opposisjonen veit selvfølgelig at vi ikke kan behandle bevilgninger på denne måten i forbindelse med denne stortingsmeldinga som nå skal vedtas. Vi må følge opp de tiltakene som vi har sluttet oss til i kommuneproposisjonen, i ny nasjonal helse- og omsorgsplan og i årlige budsjetter. Det er muligens fristende å bruke det Høyres finanspolitiske talsmann, Jan Tore Sanner, så treffende bruker å kalle for tv-penger, særlig når han er i debatt med Fremskrittspartiet. Men spesielt egnet for tverrpolitisk samarbeid for å få denne store helsereformen på plass er ikke den tilnærmingsmåten som opposisjonen har valgt i behandlinga av stortingsmeldinga.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
En veldig kort kommentar til representanten Sjøli, som mener at hun alene står for det som er skrevet om rehabilitering i komiteens merknader. Det er ikke tilfellet. Saksordføreren, representanten Helseth, var så elskverdig å be meg om å skrive våre merknader til kapittelet om rehabilitering. Det gjorde jeg, og jeg foreslår for representanten Sjøli at vi deler æren av å ha løftet rehabiliteringsfeltet, som er et så viktig felt. Så vil jeg bare legge til at vi har mye igjen før vi vet nok om hvilke resultater de ulike tiltakene på rehabiliteringsfeltet gir. Vi har noen spennende prosjekter på gang, som jeg nevnte i stad, som går på arbeidsrettet rehabilitering. Vi trenger mer rehabilitering og oppfølging nær der folk bor i kommunene, i tillegg til spesialistrehabilitering. Så vi har ennå veldig mye å lære på dette feltet, som rehabiliteringsfeltet sjøl sier, og som de også ber oss om å følge opp. Det har vi tenkt å gjøre.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2010-04-27:
Representanten Høie prøvde seg med en historiebeskrivelse innledningsvis i innlegget sitt som fortjener å korrigeres. Han sa at progressive forslag fra Bjarne Håkon Hanssen ble skutt ned av Senterpartiet. Det er feil. Senterpartiet har tvert imot en offensiv inngang til dette. Vi var det første partiet som programfestet dette, basert på lokale erfaringer. Mange av våre folk rundt omkring i kommunene har – sammen med mange andre – allerede gjort mye av den jobben dette handler om. Mitt spørsmål dreier seg imidlertid om Høyres hang til å gjøre dette til en strukturreformering av kommunene – man heiser den kampen svært høyt. Jeg vil minne om at forrige gang Stortinget vedtok store endringer i kommunesektoren, gikk det ti–tolv år med forberedende arbeid. Her tar Høyre til orde for å gjøre det på svært kort tid. Jeg tror det er en fullstendig avsporing av debatten, der kommunene kommer til å bruke tid på struktur istedenfor på å løse oppgavene for folk.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-04-27:
SV mener at spørsmålet om hvorvidt den innsatsstyrte finansieringen skal være 30 pst., 40 pst. eller 50 pst., er et grunnleggende ideologisk spørsmål. Men dersom skillet mellom en varm sosialpolitikk og en kald markedstenkning går ved 30 pst. ISF, har jo SV selv ført en kald markedspolitikk i fem år. I NOU for 2003:1 om innsatsstyrt finansiering påpekes det at en høyere andel ISF bidrar til økt pasientbehandling, og at en redusert ISF-innsats først og fremst gir en bedre kostnadskontroll enn å redusere sykehusets incentiv til å behandle pasienter. Utvalget foreslo faktisk at flere, både psykisk syke og rusbehandlede, bør omfattes av denne finansieringen. Det støtter vi, fordi det skal lønne seg å behandle flere pasienter. SVs opplegg innebærer økte ventetider og økte helsekøer, samtidig som psykisk syke og rusavhengige holdes utenfor et system. Mener SV at Hagen-utvalget tar feil, eller er dette egentlig bare et spareforslag kamuflert med svulstig retorikk for SV?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-04-27:
Samhandlingsreformen innebærer at kommunene får et betydelig økt ansvar for forebygging, behandling og utskrivingsklare pasienter. Med regjeringspartienes opplegg er det imidlertid ingen avklaringer av hvordan disse oppgavene skal finansieres. Det er fortsatt mulig at kommunene må ta deler av sykehusregningen, noe kommunene, pasientorganisasjonene og fagforeningene har protestert kraftig mot. Høyre har sammen med de andre borgerlige partiene foreslått en konkret opptrappingsplan for å sikre at kommunene har ressurser og kompetanse til å ivareta sine nye oppgaver. Hvorfor stemmer Senterpartiet imot et opplegg som ville gitt kommunene nødvendige ressurser og forutsigbarhet til å løse oppgavene? Senterpartiet gir jo klart uttrykk for at de ikke får gjennomslag for sin helsepolitikk, enten det dreier seg om nedlegging av lokalsykehus eller styring av helseforetakene. Er det kommunene som skal sitte igjen med svarteper i et spill der Senterpartiet nok en gang har tapt for Arbeiderpartiet?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-04-27:
Statsråden sa at Samhandlingsreformen var en rehabiliteringsreform. Da denne ble lagt fram i fjor sommer, var den så å si rensket for omtale av rehabilitering og viktigheten av det. Det som ligger i innstillingen av merknader nå når det gjelder rehabilitering, er det faktisk opposisjonen som har lagt inn, og som regjeringspartiene har sluttet seg til. Så har vi, representanten Høie og jeg, nå i flere timer prøvd å få svar på dette med innsatsstyrt finansiering. I en pressemelding som regjeringspartiene sendte ut den 20. april, sier de at spørsmålene om den innsatsstyrte finansieringen skal være 30, 40 eller 50 pst. er et grunnleggende ideologisk spørsmål, og dette gjentok også representanten Hagebakken i sitt innlegg. Så har NOU 2003:1 om innsatsstyrt finansiering vært nevnt her. Det påpekes at en høyere andel ISF bidrar til økt pasientbehandling. En redusert ISF-sats gir først og fremst bedre kostnadskontroll gjennom å redusere sykehusenes incentiv til å behandle pasienter. Når det ikke er blitt svart på om det foreligger noen nyere faglige utredninger om effekten av innsatsstyrt finansiering, kan ikke vi forstå det annerledes enn, som også representanten Høie var inne på, at det må være kostnadskontroll som egentlig er begrunnelsen, og så gjemmer man seg bak at dette er et «ideologisk spørsmål». Jeg spør igjen statsråden helt konkret: Foreligger det ny faglig dokumentasjon på at innsatsstyrt finansiering faktisk fører til dårligere pasientbehandling?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-04-27:
Ja, jeg deler gjerne æren med representanten Tove Karoline Knutsen. Mitt poeng var at statsråden sa at det var mye om rehabilitering i stortingsmeldingen, men Knutsen og jeg er enige om at det var ikke mye. Så til Geir-Ketil Hansen. ISF skal ikke brukes til forebygging. ISF brukes i spesialisthelsetjenesten, og det faglige utvalget som jeg refererte til, finner ikke empirisk grunnlag for å hevde at kronisk syke ikke prioriteres. Men de foreslår faktisk at flere, også psykisk syke og de som trenger behandling for rusproblemer, bør komme inn under den ordningen, slik at vi kan behandle flere. De bør få fordelen av et system der det lønner seg å behandle pasienter i stedet for å ha folk stående i en helsekø. SVs og Regjeringens opplegg innebærer økte ventetider og helsekøer samtidig som psykisk syke og rusavhengige holdes utenfor et system som sikrer en raskere behandling.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-04-27:
Statsråden har beskrevet problemene selv: det har ikke vært mulig å få ned køene, og opptrappingsplanen for rusfeltet har gitt få synlige resultater, for fortsatt øker ventetiden for denne gruppen. Oppfølgingen har ikke blitt mer helhetlig med risiko for å falle ut av behandlingen mellom avrusning og behandling, mens man er i behandlingen, og i overgangen mellom avsluttet behandling og videre oppfølging. Venstre har fremmet et forslag, som støttes av Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet, om et tiltak for å hindre frafall mellom avrusning og videre behandling. Det er å innføre en ordning der rusmiddelavhengige som er inne til avrusning, senest innen 24 timer etter avrusning er avsluttet får time på poliklinikk eller annen behandling. Hva er begrunnelsen for at Regjeringen ikke kan støtte dette forslaget?
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Nå har vi hørt fra hele opposisjonen at Samhandlingsreformen er lagt død, og da lurer jeg på hva det er som har endret seg fra da Bjarne Håkon Hanssen la den fram. Vi står fast på at den skal tre i kraft fra 2012, noe som saksordføreren også har presisert. Gjennom denne behandlingen har vi styrket folkehelsearbeidet, dette med bedre og mer samhandling, større satsing på kronikergrupper, oppgavefordelingen mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten, som dermed betyr en større omfordeling av ressursene. «Rett behandling – på rett sted – til rett tid» er viktig. Jeg vil spørre representanten Dåvøy om følgende: Vil retten til å skifte pasientkoordinator, det å ha fritt sykehjemsvalg ute i distriktskommunene og etablering av eldreombud, som er tre av forslagene, gi noe mer behandling til de gruppene som Kristelig Folkeparti ønsker å prioritere, som innenfor rehabilitering, som rusavhengige og flere sykehjemsplasser?
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Alle er vi vel enige om at Norge har en av verdens beste helsetjenester, og vi har satset betydelig på behandling av pasienter i årene som har gått. Men vi er også enige om at pasientene opplever at tjenestene ikke er samhandlet godt nok, at mange pasienter ikke får like gode tilbud om omsorg alle steder, og at det tilbudet kunne være enda bedre i kommunene. Medisinsk forskning gjør at ting spesialiseres, at folk behandles raskere og får enda bedre behandling. En omhandler dette som en sparereform, men vi bruker altså 127 milliarder kr på spesialisthelsetjenesten! Denne reformen skulle legge opp til hvordan vi kan bruke pengene mer riktig innenfor helsetjenesten i årene framover. Skal veksten fortsatt være på spesialisthelsetjenesten, eller skal veksten komme på andre områder? Det er enighet om basis og mange av de grepene som skal tas. Det er enighet om statusbeskrivelse av norske helsetjenester. Det er enighet om utfordringsbildet, bl.a. med mer forebygging, bedre samhandling og ikke minst sterkere kommunehelsetjeneste. Flertallet vektlegger i innstillingen forebyggende helsearbeid – inkludert primærforebyggende helsearbeid – tydeligere enn noen gang før. Flertallet vektlegger samhandling mellom helsetjenesten og utdanningssektoren. Flertallet vil ha en kvalitetssikring av muligheter for ytterligere økonomiske incentiver i modellen, og flertallet legger vekt på at dette er en retningsreform, og Stortinget behandler saken med overordnede politiske mål og virkemidler. Videre konkretisering kommer i forbindelse med ny helse- og sosiallov, ny nasjonal helseplan og de årlige budsjettene og kommuneproposisjonene, som ved alle andre saker og reformer tidligere. Samhandlingsreformen vil løpe over tid, og ligner mye på Opptrappingsplanen for psykisk helse, som gikk i ti år. Endringsarbeidet vil være en del av helsepolitikken og det utøvende helsearbeidet i de neste ti årene framover. Opposisjonen prøver å være litt mer tydelig, men mye går ikke på endringer, mye går på tiltak som ikke er kostnadsberegnet eller konsekvensvurdert, som opptrappingsplanen for rehabilitering og rus, osv. Opposisjonen vil slå sammen kommuner, opposisjonen sjarmerer legegrupper i forhold til bedre kommunal styring og ledelse, og opposisjonen utelukker økonomiske incentiver overfor kommunene. Som sagt ønsker vi å se på dette som en retningsreform og hvordan vi kan få til bedre samhandling. Det foregår, som Høybråten nevnte, mye samhandling i dag, og det må vi understøtte gjennom denne reformen. Så vil tiltakene komme i de nye sakene som blir lagt fram for Stortinget.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-27:
Ja. Jeg ønsker å ta opp alle de forslagene jeg har snakket om i dette innlegget.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-27:
Representanten har fulgt svært dårlig med på innlegget mitt, for tvangssammenslåing snakket jeg overhodet ikke om. Det jeg er skuffet over, er at ikke de rød-grønne har vært litt tøffere med hensyn til å sette ord på at vi må ha litt mer robuste kommuner, at vi må ha sterkere kommuner der man har kompetanse, der man har fagfolk, der man har muligheten til å sette i verk alle de gode intensjonene som ligger i Samhandlingsreformen. Så jeg har en utfordring til de rød-grønne, nemlig å være litt tøffere når det gjelder å sette ord på at vi trenger robuste kommuner for å få gjennomført Samhandlingsreformen, slik intensjonen er.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-27:
Venstre er enig med Regjeringen i at det er positivt at kommunene skal få nye roller og flere oppgaver – behandling nærmest mulig brukeren. Men jeg har to spørsmål – det ene er: Hvordan tenker statsråden dette skal skje uten at vi får større og mer «robuste» kommuner, som jeg snakket om i mitt innlegg, og med et kompetent fagmiljø? Mitt andre spørsmål er: Ser statsråden at det kunne være en fordel med større og færre kommuner?
Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-27:
I representantforslaget fra Venstre i innstillingen står følgende: «Stortinget ber regjeringen legge til rette for et forsøksprosjekt hvor fastleger med spesiell kompetanse og interesse for ruspasienter kan gis anledning til å dele ut gratis egnet medikamentell behandling (tilsvarende Subutex(…) (…) Hva synes statsråden om et slikt forslag?
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Venstre foreslår en kommunereform med måltall for hvor mange kommuner vi skal ha, og det eneste de skal få lov til å bestemme, er grensene. Venstre er jo det eldste demokratiske partiet, men jeg ser ikke mye demokrati i dette, for demokrati er når flertallet bestemmer. Tvangssammenslåing kontra samhandling – dette lurer jeg litt på. Hvordan tenker Venstre seg at vi på den ene siden skal true kommunene sammen, mens vi på den andre siden skal forvente at de skal gjøre den jobben som det ligger i Samhandlingsreformen, som også representanten har referert til, at er viktig å få gjort? Det henger ikke helt sammen, og jeg lurer på: Hvordan tenker man at samhandlingen skal være, gjennom tvang?
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Vi har vært veldig tydelige på at vi skal jobbe videre med finansieringsmodellen. Det er viktig å finne en finansieringsmodell som er god, og som også tar opp i seg mangfoldet av kommuner – store og små – og oppgaver som vil ligge i Samhandlingsreformen. Det er helt klart at det er viktig at det er incentiver som også støtter opp om målsettingen i reformen. Her har vi et arbeid som så vidt er startet opp mellom Helse- og omsorgsdepartementet og Kommunal- og regionaldepartementet for å finne den gode finansieringsmodellen. Vi må være helt sikre på – som også Stortinget er opptatt av – at vi treffer godt, for å kunne møte behovene til de pasientene som skal bruke helsevesenet, men også til kommunene, som får store og ansvarsfulle oppgaver.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Jeg er veldig enig med representanten Høie i at det er viktig å få bred enighet. Men jeg opplever faktisk at det er ganske bred enighet i Stortinget om hovedlinjene i Samhandlingsreformen. Men i denne fase er dette en retningsreform. Det er ikke den som skal finansiere hver minste utfordring som vi har i Helse-Norge. Det skal vi komme tilbake til i forbindelse med den nye helse- og omsorgsplanen og lovarbeidet, som er særdeles viktig. Da blir det rikelig anledning til å ta opp enkeltforhold, både hva de detaljerte oppgavene skal være, hvor ansvaret skal ligge, og når det gjelder spesialisthelsetjenesten. Men når det kommer 40 enkeltforslag uten inndekning fra opposisjonen, som opposisjonen veldig godt vet hører til i budsjettdebatten år for år, blir det ikke så veldig naturlig for våre representanter på Stortinget å følge opp dette.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Jeg vil gjenta at jeg opplever at det er veldig stor enighet om utfordringene i Helse-Norge, og om hvilken retning man må gå i. Det som blir behandlet i Stortinget i dag, er jo nettopp retningen. Dette må følges opp, både detaljert i en helse- og omsorgsplan som skal bli et mer operativt verktøy, og i en ny helse- og omsorgslov, som ikke minst må ta for seg arbeidsdelingen mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Det er ikke hver enkelt liten utfordring vi behandler i dag. Det er den store retningen, som gjør at Regjeringen kan jobbe videre. Denne saken har nå ligget i Stortinget helt frem til slutten av april. Nå kan Regjeringen med bakgrunn i det som er vedtatt i Stortinget, jobbe videre for å nå den fremdriften som har ligget der hele tiden, nemlig at vi skal ha oppstart i 2012.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Det er en helt klar forutsetning at kommunene skal overta ansvaret for de utskrivningsklare pasientene fra 2012. Det er i hvert fall en veldig konkret sak som ligger i meldingen. Selvfølgelig må kommunene gjøres i stand til å ta det ansvaret, også i form av økonomi. Nettopp derfor er det jo vi jobber med utredninger for å se på hvordan kommunene økonomisk skal settes i stand til å gjøre den jobben. Vi har en ordning med tilskudd til sykehjemsplasser, som representanten kjenner veldig godt til, og kommunene har søkt tilskudd for å bygge ut flere sykehjemsplasser. Jeg har tillit til at kommunene også vil gjøre det, for mange av disse pasientene skal selvfølgelig i sykehjem. Derfor må det også være plasser klar til dem i kommunene.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Jeg tror – med all respekt – at hvis vi skulle vente med å innføre Samhandlingsreformen til vi hadde gjennomført en kommunereform, hadde vi måttet vente veldig lenge. Man legger gjerne opp til en frivillig kommunesammenslåing – ikke en tvangssammenslåing i denne sammenheng. Det har jeg heller ikke sett at partiet Venstre har gjort når de har sittet i regjering. Til det har vi altfor stor respekt for lokaldemokratiet. Kommunene er nødt til å samarbeide hvis de skal kunne løse komplekse oppgaver. Det kommer til å være forskjell på hva store og små kommuner har mulighet for å løse. Geografien gjør også sitt til at det ikke for alle kommuner er like naturlig å slå seg sammen med andre i et samarbeid, så her må vi finne lokale løsninger som kan komme alle kommunene til gode. Nettopp derfor trenger vi også den tiden for videre utredning, for å se hvordan dette best kan ivaretas.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Det har vært flere som har sagt her i dag at jeg har sagt at disse 42 forslagene var for dyre. Det er til og med tatt med i innstillingen, i en merknad fra Fremskrittspartiet. Det har jeg ikke sagt. Dette er hentet fra TV 2-nyhetene den 11. mars, hvor det er ramset opp en rekke ting som man vil ha mer av: private sykehjemsplasser, mer penger til ulike områder i helsetjenesten – som vi selvfølgelig skal bruke mer penger på, men det var jo ikke det denne reformen skulle dreie seg om. Denne reformen skulle jo dreie seg om at vi skulle bygge et robust helsevesen for fremtiden. Vi skulle vise en retning, og så skulle vi følge det opp av en helse- og omsorgsplan og en ny lov. Loven skal på høring til høsten, og begge skal behandles til våren. Siv Jensen sa at vi var mer opptatt av systemene enn av enkeltmennesker. Det vil jeg avvise på det sterkeste. Vi hadde ikke gått inn i et så stort reformarbeid med så stor entusiasme, vil jeg si, og møtt så stor entusiasme hvis det ikke var fordi at vi var opptatt av enkeltmennesker, opptatt av pasientenes ve og vel og tok på alvor det som er den store utfordringen, at mange mennesker – særlig kronikere – møter et altfor fragmentert helsevesen, hvor vi er nødt til å ta skjeen i en annen hånd, og hvor vi må sette kommunene i stand til å ta et mye større ansvar for å møte de utfordringene som er. Gåsvatn var inne på at han er redd for at eldre skal bli tapere. Det er en bekymring jeg godt kan forstå kommer opp, at eldre kan bli tapere. Men veldig mye av denne reformen er jo nettopp konstruert for å ivareta eldre på en bedre måte enn i dag, la eldre slippe å ligge lenge på sykehus, men bli mer og bedre ivaretatt i sine nærmiljø. Det er ikke gjort med et vedtak her i dag, men da vil vi i hvert fall vite hvordan vi skal bygge opp fremtidens helsevesen, og kan innrette oss på hvordan vi skal ivareta det. Når det så gjelder representanten Høie, må jeg si at jeg er ganske overrasket over retorikken. Her kommer man med at jeg skal ha holdt noen for narr, når opposisjonen bare går ut og stiller krav om at man skal være enig i 42 tiltak, og attpåtil sier at her er man heller ikke enig, da har jeg misforstått. Da må jeg si at det minner ikke mye om et ønske om forlik. Da blir det mer et fait accompli. Det var vi ikke med på.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Jeg har sett i innstillingen på hva som ligger der når det gjelder finansiering, og hva som er forslag fra opposisjonen og fra flertallet. Vi ser samtidig at komiteen mener «at det er viktig at regjeringen i det videre arbeidet med gjennomføringen av samhandlingsreformen kvalitetssikrer grundige mulige modeller». Det var også det jeg sa tidligere, at vi jobber med ulike modeller for finansiering for å være treffsikre med hensyn til å treffe både store og små kommuner. Hvordan dette skal innrettes, kan jeg ikke avklare nå. Det er et arbeid som pågår. Så er det flere som har sagt at reformen tar for lang tid. Jeg skjønner den utålmodigheten. Men det er likevel slik at man i mange kommuner forbereder seg på reformen. Man har gjort og gjør mye for å forberede seg, ikke minst når det gjelder å samarbeide med andre kommuner, etablere lokalmedisinske sentre, og også i den sammenheng få et nytt fokus på rehabilitering. Sonja Sjøli sa tidligere at vi ikke ville satse på rehabilitering, men jeg mener jo at Samhandlingsreformen i hele sin form er en reform for habilitering og rehabilitering, hvor det er svært viktig at rehabilitering blir mye sterkere fokusert, ikke minst i kommunene. Nettopp hva som skal ligge på kommunene, og hva som skal ligge på spesialisthelsetjenesten, vil vi avklare i det videre arbeidet, for rehabilitering må ligge på begge steder. Når det gjelder Aker og situasjonen for Aker nå, er det etablert en rusakutt på Aker. Det kunne jo hende at Oslo kommune vil etablere sin storbylegevakt der. Det vil være en mulighet for Aker. Da vil man ikke ha bruk for hele sykehuset, men man kan ha bruk for deler. I tillegg mener vi at det ville kunne etableres en god samhandlingsarena på Aker, som nettopp kunne ivareta de store kronikergruppene, som det er mange av. Uansett er det et stort behov. Så til Fremskrittspartiet og lokalsykehus. Det ble tatt opp i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i 2008, så der finner man egentlig det som gjelder lokalsykehus og ulike funksjoner.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Det er ikke tvil om at det er et økende behov for kapasitet innenfor dette området, innenfor behandlingsplasser og oppfølging generelt i spesialisthelsetjenesten. Det er også slik at antall personer som får behandling, har økt betydelig selv om vi dessverre ikke har fått ned køene. Derfor arbeider vi med kapasitet i hele denne sektoren, som jeg sa i mitt innlegg, og vil fortsette å gjøre det.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
I utgangspunktet er det et fascinerende forslag at man bare ved å innføre en 24-timersrett skulle klare å få et helhetlig forløp i pasientbehandlingen, altså mellom ulike instanser. Det er likevel slik at vi er nødt til å jobbe systematisk for å øke kapasiteten og for å bedre samhandlingen mellom de ulike nivåene, ikke minst mellom kommunene og spesialisthelsetjenesten. Det er ikke slik at regjeringspartiene er imot at vi klarer å få til bedre samhandling, tvert imot er dette særdeles viktig. Et av de veldig konkrete tiltakene i denne sammenhengen er rusakutt hvor man nettopp oppnår det. Den typen tiltak må vi ha mer av. Vi vil fortsatt jobbe med samhandling, for det er særdeles viktig, spesielt for denne gruppen.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Som jeg også sa i innlegget mitt, ga Helsedirektoratet ut nasjonale retningslinjer for LAR. Her åpnes det for at fastleger i samråd med spesialisthelsetjenesten kan rekvirere legemidler som ledd i en tidsavgrenset klart definert og tverrfaglig nedtrappingsplan. Men dette gjelder før oppstart av LAR. Ellers vil jeg si at generelt er det slik at LAR og LAR-behandling skal ivaretas av spesialisthelsetjenesten. Dette er den ordningen jeg refererte til først. Det gjelder fastleger som skal bistå med medikamentell behandling i en overgangsfase.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Dette er et viktig tema, som jeg også sa i innledningen til innlegget mitt. Det som jeg opplever er det viktigste vi kan jobbe videre med, er nettopp å synliggjøre ansvaret, understreke den plikten som vi har til å varsle, bli mye mer bevisst, utarbeide den veilederen mellom de tre departementene, som vil være viktig for å skape den tryggheten for varsling, som også interpellanten var inne på, og å få på plass klare rutiner som hindrer at barn lider, og at barn lider unødvendig på grunn av at voksne ikke tar ansvaret og informerer. Dette er heldigvis et tema som har fått stadig større oppmerksomhet, og som vi derfor også har grunn til å tro at vi kommer lenger med. Men det er helt klart at her trengs det mye oppmerksomhet, her trengs det trykk, og her trengs det synliggjøring av ansvar og plikter.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Først vil jeg si at det har vært en veldig god debatt med veldig stor enighet, og det var, som representanten Dåvøy sa, ikke vanskelig å få til enighet om tiltak for barn. Det kunne alle enes om, i hvert fall for de barna som er i en så vanskelig situasjon som det vi her egentlig snakker om. Først vil jeg svare Kari Kjønaas Kjos, som tok opp en alvorlig sak om hjelp til pedofile. I departementet har vi gått gjennom hvilken hjelp det er til pedofile. Til pedofile finnes det ikke noe eget hjelpetilbud i helsetjenesten, men man må bruke det tilbudet som er. Det finnes midler til et lavterskeltilbud med psykologer i noen kommuner som har etablert et slikt tilbud. Det er det penger til, så man kan søke. En sånn type lavterskeltilbud er et tilbud hvor man ikke trenger henvisning, og hvor man også har adgang til å bruke hjelpeapparatet helt umiddelbart. Det samme gjelder ved noen distriktspsykiatriske sentre som ikke har ventelister, men som bare har snudd hele bunken og opererer uten ventelister. Så det er egentlig muligheter til å få hjelp. Det er vel mer et spørsmål om å vite om hvor hjelpen er. Så er det laget maler for kommunene når det gjelder å utvikle planer for kommunalt voldsarbeid som også omfatter overgrep. Det har vært satset mye på kompetanseoppbygging på vold- og traumeområdet. Som sagt, har vi satset på utbygging av voldsforebyggende tiltak, men vi har ikke sett spesielt på tilbudet til pedofile. Jeg vil derfor nå be vårt fagdirektorat vurdere hva som bør gjøres for videre forebygging av pedofile handlinger og hjelp til denne gruppen, og hvordan vi kan møte dem. Så har det som sagt vært mange gode innlegg, og Sonja Irene Sjøli sa at det ikke er akseptabelt å se en annen vei. Det er vi veldig enige om. Derfor er det viktig med opplæring, synliggjøring og plikt til å melde og rapportere. Når Karin Andersen forteller fra det virkelige liv om barnehagen som meldte fra til barnevernet, så er det trist når noen svikter i barnevernet. Men det er enda verre når et helt system svikter, for da svikter samfunnet. Til Laila Dåvøy vil jeg si at det tilbudet som starter opp 1. november, er et tilbud om dødsstedsundersøkelse fra helsepersonell. Det er et tilbud og er sånn sett frivillig. Det vil gi oss mye kunnskap. Helsepersonell har selvfølgelig også plikt til å melde fra til politiet hvis det er noe det er grunn til å melde fra om, men i første omgang er dette tilbudet frivillig.
Erna Solberg (Høyre), 2010-04-27:
Det hender av og til på slutten av slike debatter at det er da debatten tar av. Etter alle de fine hilsenene kommer den politiske snerten. Jeg må bare si at jeg synes ikke statsråden traff så veldig godt i sitt forsøk på politisk snert. Derfor kommer jeg inn igjen for å kommentere et par av hennes påstander. Den ene var at statsråden sa at det ikke var fordi opposisjonens krav var for dyre at de avviste det. Det er en interessant og ny opplysning. Men det er litt rart at statsråden gjemmer seg bak et TV 2-oppslag, for statsministeren sto for én uke siden i denne salen og ga samme begrunnelse som statsråden selv ga på TV 2 for hvorfor de ikke var for. Han sa at forhandlingene hadde strandet fordi kravene var for dyre. Jeg mener at når man tar til etterretning at man mener at det er for dyrt med en opptrappingsplan for rehabilitering, at man mener at en rekke andre av de tiltakene og forslagene som kommer, er for dyre, er det viktig at man også sier det til pasientforeningen, som år ut og år inn har hørt noe helt annet fra de rød-grønne partiene på disse områdene. Det er faktisk slik at vi tror at mer penger til rehabilitering betyr færre sykehusinnleggelser, fordi svingdørsproblemene er for dårlig opptrening og hjelp etterpå. Derfor er det mulig å gjøre omprioriteringer også innenfor budsjettene. Det er det ene jeg synes er påfallende. Derfor vil jeg be statsråden snakke med statsministeren og avklare hva Regjeringens offisielle svar faktisk er: Er det det at kravene vi stilte, var for dyre? Eller er det innholdet i kravene som er problemet? Hvis statsministeren er enig med sin statsråd nå om at det ikke er fordi det er for dyrt, må statsministeren rette opp det svaret han ga i muntlig spørretime i forrige uke. Det andre som helseministeren klarte å få seg til å si, var at det var så vanskelig å forhandle fordi vi hadde stilt 42 krav. Jeg har ikke vært med på en forhandling i dette huset hvor ikke nettopp utgangspunktet har vært at opposisjonen eller de man skal forhandle med, stiller en del krav, og så begynner man å forhandle. Klimaforliket begynte med 61 krav fra Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti. Så gjorde vi en nitid jobb og gikk gjennom det. Noe fikk vi ikke igjennom, noe fikk vi igjennom. Mesteparten av det Regjeringen skryter av som sin egen politikk i dag, fikk vi igjennom. Men det er jo slik forhandlinger skjer. Vår opplevelse var: Vi leverte kravene og ble avvist på noen som helst realitetsvurdering. Regjeringen var ikke interessert i det hele tatt å snakke for å se hvor det var mulig å finne minste felles multiplum. Regjeringen var ikke interessert i noe forlik og noen retning vi var enige om som flertall på Stortinget når det gjaldt Samhandlingsreformen.
Erna Solberg (Høyre), 2010-04-27:
Det mest interessante med rehabilitering og Samhandlingsreformen er jo egentlig at vi aldri kommer videre. Det første som skjedde da man la frem Samhandlingsreformen, var at alle de organisasjonene som jobbet for mer rehabilitering, karakteriserte den som et skritt tilbake. Den var mindre forpliktende enn tidligere stortingsdokumenter. Det oppfatter jeg som en utfordring, for vi er alle enige om at rehabilitering er viktig, men vi klarer altså ikke å få til en felles prioritering av det, som gjør at man får gjennomslag for en opptrapping. Jeg synes det er meget spesielt å høre at man i en stortingsmelding og i en forliksdiskusjon ikke kan diskutere penger. Jeg har lyst til å minne om at da vi diskuterte klimaforliket, var SVs hovedkrav til oss at jeg måtte forplikte Høyre på 10 øre mer på bensinavgiften for at SV skulle kunne leve med et klimaforlik i revidert nasjonalbudsjett samme året. Selvfølgelig går det an å forhandle om penger i forbindelse med et forlik. Det går an å forhandle om tidslinjer. Det går an å forhandle om mye, men dere ville ikke forhandle. Det er saken.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
I de største byene bor mange av dem med best helse og høyest levealder, og mange av dem med dårligst helse og lavest levealder. Med 68 år har menn i Sagene bydel i Oslo landets laveste levealder. Det er hele 12 år lavere enn i Oslo ytre vest, og forskjellene øker. På ti år har differansen mellom hele Oslo øst og hele Oslo vest økt med ca. ett år. God helse er noe annet enn godt sykehustilbud. Helsetjenesten kan kanskje løse 10 pst. av folks helseproblemer. Det øvrige handler om hvordan vi lever. Samhandlingsreformen legger ansvaret for forebygging og tidlig innsats på kommunene. Det er bra at en samlet komité har lagt fram merknader der man peker på at det er mye mer enn det vi vanligvis tenker på som forebyggende helsearbeid. Forebygging handler om oppvekstmiljøet, bolig, ren luft, støy, sykkel- og gangstier, og om tiltak som bidrar til fysisk aktivitet, bedre kosthold, mindre røyking og mindre rus. Her har bykommunene et særlig ansvar. Odvar Nordli spissformulerte det nylig slik at vi har en kommunestruktur fra den tiden karjolen var framkomstmiddelet, og en sykehusstruktur som ble skapt i en tid da folk kjente én sykdom, gikt. Ingen deler av Norge er tjent med å være endringsfri sone. Jeg føler behov for å slå fast noe som burde være åpenbart: Aker sykehus er et lokalsykehus. De som har skapt tvil om det, har gitt Oslo-folk inntrykk av at det gjelder andre regler her enn i resten av landet. Slik er det ikke. Sykehusstrukturen må tilpasse seg nye behov. Befolkningsveksten i hovedstadsområdet innebærer at antall eldre over 67 år øker kraftig. Å selge eller stenge Aker sykehus nå, slik enkelte vil, er en kostbar og dårlig løsning på kort sikt, og kan bety at man organiserer seg inn i en sykehuskrise om noen år. Gitt Oslos spesielle utfordringer har Høyre–Fremskrittsparti-byrådet i Oslo en nøkkelrolle i gjennomføringen av Samhandlingsreformen. Alt ligger til rette for at Aker sykehus kan utvikles til et godt samhandlingssykehus med viktige nye tjenestetilbud. Det forutsetter at kommunen og staten sammen finner fram til gode løsninger, og at Aker sykehus ikke blir en brikke i et partipolitisk spill.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Det var representanten Tybring-Gjeddes innlegg og spørsmål om Aker sykehus som fikk meg til å tegne meg på nytt. Selve kjernen i Samhandlingsreformen er å styrke kommunenes arbeid med forebygging, slik at vi kan forhindre at folk blir syke og dermed reparere mindre. Når lederen av Oslo FrP advarer mot å skyve ansvaret over på kommunene, blir jeg usikker på om han har forstått innholdet av reformen, eller om det kun er hans eget parti som nekter å ta sin del av ansvaret. Uansett gjør han nøyaktig det jeg advarte mot i mitt innlegg: Han gjør Aker sykehus til en brikke i et politisk spill framfor å ha fokus på de behov innbyggerne i Oslo har. Alt ligger til rette for at Aker sykehus kan utvikles til et godt samhandlingssykehus med viktige nye helsetilbud. Det forutsetter at Oslo kommune vil bidra. Om Tybring-Gjeddes innlegg betyr at Fremskrittspartiet ikke er villig til å gjøre sin del av jobben, er det trist, og det bekrefter inntrykket av at Fremskrittspartiet er mer opptatt av partipolitiske egenmarkeringer enn av å samarbeide om gode løsninger.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
Det er vanskeleg å sjå at fleirtalsinnstillinga som ligg føre i denne saka, gir noko grunnlag for optimisme hos noverande brukarar av helsetenester, og det gjer ho vel heller ikkje hos framtidige brukarar av helsetenester. No går jo dette inn i eit mønster, for sidan den raud-grøne regjeringa overtok – Stoltenberg II – har helsekøane auka med over 60 000 til 260 000, og det er vel ingen grunn til å tru at den trenden skal snu med denne saka. Ei av forklaringane på at helsekøane har auka, er at ein reduserte ISF-delen frå 60 pst. til 40 pst. Då skulle ein tru at når det er mange som meiner at ein reduksjon av ISF-delen aukar helsekøane, burde ein kanskje vurdere å reversere han. I staden gjer ein det motsette, ein reduserer han ytterlegare, til 30 pst. Det betyr at sjukehusa vil få mindre og dårlegare incitament til å behandle fleire pasientar – ein ekstra pasient – og det går dessverre i retning av at ein har grunnlag for å frykte at helsekøane vil auke ytterlegare. No er sjølvsagt «samhandling» eit flott ord. Og når ein tenkjer på ordet isolert, er det kanskje vanskeleg å vere imot samhandling, men eg synest at det ligg veldig lite i denne saka. På mange måtar er dette «keiserens nye klær». Utan at ein konkret får pengar på plass, er det vanskeleg å sjå at dette skal vere noka «sesam-løysing». Reforma føreset også at dersom kommunane skal ta på seg nye oppgåver, må kommunane ha tilstrekkeleg kompetanse – og eit grunnlag for å ta på seg nye oppgåver. Det skal ein altså løyse med kommunesamarbeid. No er det slik at av dei 430 kommunane vi har i Noreg, er det mange små kommunar. Utsira kommune med 214 innbyggjarar og Modalen kommune med 360 innbyggjarar vil sjølvsagt ha eit langt dårlegare grunnlag enn større bykommunar. Eit kommunesamarbeid vil til ein viss grad hjelpe for å få det til, men dessverre vil det også auke byråkratiet, og det vil auke talet på arbeidsoppgåver ved at kommunane må snakke saman. Framstegspartiet meiner at vi burde hatt ein kommunestrukturreform og fått færre kommunar før vi overlèt fleire oppgåver til kommunane. Det har det ikkje vore vilje til, og derfor kan dette vanskelegare bli nokon stor suksess.