Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2006-12-06:
Du verden hvor deilig det var å høre Dagfinn Høybråtens innlegg tidligere her i dag – en stortingsrepresentant og partileder som er ekte engasjert i kampen mot verdens fattigdom, som er personlig berørt av det, som synes dette betyr noe, og som mener at det nytter å gjøre noe med det. Det var et innlegg så godt at jeg ville ha vært veldig stolt om jeg kunne holdt det innlegget selv. Men innlegget viser jo til fulle hva som er splittelsen i salen her i dag – på den ene siden regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti, som er enige i nesten alle vesentlige spørsmål, på den andre siden Fremskrittspartiet, som har en helt annen politikk, og så Høyre – som vi nå ikke riktig vet hvor vi har – på full fart fra den ene til den andre. Som utenriksministeren til fulle påpekte – hvis Høyre fortsetter å øke budsjettet med 2,5 pst., mens Norges økonomiske utvikling fortsetter slik det er all mulig grunn til å tro, men som vi ikke sikkert vet, er det bare et tidsspørsmål før Høyre ikke bare er på linje med Fremskrittspartiet, men har dratt Norge ned til en helt annen internasjonal divisjon når det gjelder bistand. Likevel: Forskjellen mellom regjeringspartiene og allierte og Fremskrittspartiet er den vesentlige forskjellen her. Denne forskjellen dreier seg om et forskjellig syn på verden. Vårt syn er at Norge kan bidra vesentlig til fred, til fattigdomsbekjempelse – kort sagt til å gjøre denne verden bedre. Fremskrittspartiets syn er i all hovedsak at vi skal sitte stille og rolig her, se hva som skjer i verden, og så prøve å gjøre det beste ut av det for norske interesser i en slik vanskelig og omtumlende verden. Det er aktivt engasjement versus passiv tilpasning. Hva dette ville betydd for Norge i verden, illustreres vel ganske godt av svaret jeg fikk da jeg for bare et par uker siden – kanskje det er en måned siden – spurte den amerikanske ambassadøren i Norge: Hva er hovedprioriteten til USAs ambassade i Norge nå? Hans svar illustrerer hvor langt vi er kommet siden den kalde krigen. Han sa: Det viktigste for USAs ambassade i Norge er samarbeidet med Norge om politikken i en rekke fjerntliggende land, som Afghanistan, Palestina, Sudan og Sri Lanka. Så kom han til samarbeidet mellom USA og Norge når det gjaldt utdanning, økonomiske spørsmål og andre ting. Hva USA vektla mest – og dette er altså det landet som Fremskrittspartiet synes det er viktigst å ha et godt forhold til – var det denne regjering synes er viktigst, ikke det Fremskrittspartiet synes er viktigst. Det samme gjør seg selvsagt gjeldende i forbindelse med en serie andre land som vi ønsker å ha et godt forhold til. Men dette dreier seg ikke bare om vårt syn på verden, det dreier seg også om vårt syn på hva Norge skal være, og hva slags inntrykk verden skal ha av Norge. Der er det to alternativer: Enten vil verden se på Norge som rikt, men generøst, eller som rikt, men gjerrig og påholdent. Ærlig talt, hvilket av disse to inntrykkene verden har av Norge, vil påvirke norsk næringslivs muligheter, hvordan norske turister blir mottatt i utlandet, og det vil påvirke nordmenns forhold til utlandet i sin alminnelighet. For folk vil respektere og sette pris på et lite, rikt oljeland som er generøst, men de vil ikke motta med samme vennlighet et lite, rikt og gjerrig land. Etter å ha gått igjennom denne hovedforskjellen i tilnærming mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet, så la meg også si at representanten Høglund trekker opp en rekke fornuftige enkeltstandpunkter som jeg ønsker å ha en dialog om. Han trakk fram fire ting Regjeringen burde gjøre mer av, og svaret er ja, vi vil gjøre mer av alle de fire tingene, ikke i motsetning til bistand, men i tillegg til bistand. Utenriksministeren gikk i detalj igjennom spørsmålet om handel. Ja, vi ønsker å åpne norske markeder for flere produkter fra utviklingsland, og vi ønsker å finne måter å organisere det på, men det kan jo ikke erstatte det å hjelpe verdens aidssyke, f.eks. Så trakk representanten fram gjeldssletting. Ja, men tankekorset er jo at det er denne regjeringen som gjorde det Stortinget og tidligere regjeringer har snakket om nå i 15 år, for å bruke Nike-slagordet «Just do it». Tankekorset er at alle de som på forhånd sa at dette var umulig å gjøre, de forstummet da det bare ble gjort. Det har vært innvendinger mot dette. De fleste har kommet med innvendinger mot å foreta den gjeldsslettingen Norge gjorde, men da det ble gjort, forstummet nesten alle innvendingene, og godt er det. Men det viser hvordan det ofte er i politikken – om man bare gjør det, så blir folk fornøyde. Fremskrittspartiet og Høyre trekker fram i et forslag her at mer bør gjøres innenfor næringspolitikken, og at vi bør rapportere tilbake til Stortinget om det. Ja, det vil jeg gjøre, helt uavhengig av utfallet av avstemningen som måtte komme på dette punktet. Det er fornuftig, for næringsutvikling er jo helt essensielt når det gjelder å komme seg ut av fattigdom. Hvordan i all verden skal Burundi, som jeg besøkte forrige uke, komme seg ut av fattigdom hvis de ikke skaffer seg ordentlige banker, får noe industri, får noe servicenæring som fungerer? Selvsagt må de ha næringsutvikling, og Norge må se på hvordan vi kan bidra til det. Sammen med næringsministeren og andre statsråder vil jeg se på summen av våre virkemidler – GIEKs ordninger, Norfund – alle de garantiordninger vi måtte kunne sette i gang, og se på hvordan vi kan få dette systemet mer effektivt. Så får vi se om vi kan klare å forbedre det, og så skal vi selvsagt rapportere tilbake til Stortinget når vi har gjennomført dette. Høglund trakk fram ordningen med mikrokreditt. Ja, også der vil vi se på om vi kan gjøre mer. Men der synes jeg også Fremskrittspartiet burde ta sin egen ideologi på alvor, for det er et område hvor privat sektor burde kunne gjøre mer. Under Yunus’ besøk vil jeg delta både på arrangement som Næringslivets Hovedorganisasjon har, og ett som Kolibri Kapital, et lite mikrokredittselskap, har, og utfordre norske finansieringsselskap, meglerhus, banker og forsikringsselskap, om ikke de kan gjøre mer. De sitter på den ekspertisen i bankvirksomhet som vi i Utenriksdepartementet ikke sitter på, og som heller ikke små, norske frivillige organisasjoner nødvendigvis sitter på. De kan bidra med kompetanseoverføring, men de sitter også på ressurser som burde kunne mobiliseres innen mikrokreditt. Det er ikke mulig å komme inn på alle spørsmål, men la meg si noe om Utenriksdepartementets anti-korrupsjonssatsing, for det er et tema som ligger meg veldig på hjertet. Korrupsjon dreper. Korrupsjon er tyveri, og det er ikke et hår bedre enn veskenapping, butikktyveri, ran eller hva det måtte være. Det er å ta penger som rettmessig tilhører fattige mennesker, for å bruke dem til egen makt eller personlig forbruk. Når penger stjeles i et land som Nigeria, fra folk som trenger medisiner, som trenger skoleplasser, som trenger veier, og settes inn i vestlige banker eller skatteparadis, er det å drepe mennesker. Vi skal gjøre hva vi kan for å hjelpe folk med å bekjempe dette. I går hadde vi besøk av Nigerias fremste korrupsjonsbekjemper. Han forteller at han og hans folk alene over de siste tre år har tatt tilbake mer enn 30 milliarder norske kr fra korrupte nigerianere og ført det tilbake i statskassen eller tilbake til de rettmessige eierne av disse pengene. Det er altså halvannen gang det norske utviklingsbudsjettet – i løpet av tre år. Den typen folk trenger støtte fra Norge. Jeg er glad for også å kunne si at han er med i et norskstøttet internasjonalt nettverk av korrupsjonsjegere, hvor Eva Joly er drivkraft. Kort til slutt hva vi vil gjøre når det gjelder korrupsjon. Vi vil gjøre hva vi kan for å følge alle penger Norge gir direkte gjennom FN, gjennom Verdensbanken eller på andre måter, så langt det overhodet lar seg gjøre, slik at korrupsjon skal bli umulig. Rett før jeg kom hit, snakket jeg med Ashraf Ghani, tidligere finansminister i Afghanistan, som forteller en skrekkhistorie om hvordan FNs pengebruk i Afghanistan ikke er transparent. Man vet ikke riktig hvor pengene går, og de vil derfor selvsagt veldig lett gå inn i korrupsjon. Alt i vårt eget system skal vi ha nulltoleranse for, og vi skal være motor for åpenhet alle steder hvor vi arbeider. Så skal vi for det andre støtte land i å bekjempe korrupsjon gjennom støtte til Transparency International eller andre frivillige organisasjoner, gjennom støtte til Økokrim-lignende institusjoner eller statsadvokatembeter og riksrevisjoner. Jeg er glad for å kunne meddele at 16 ambassader nå har rapportert tilbake at korrupsjonsbekjempelse vil være en sentral del av vår bistandsportefølje neste år. Norge gjør gjennom vårt «Olje for utvikling»-program en veldig stor innsats i å bekjempe korrupsjon innen oljesektoren. Så vil vi ta internasjonale initiativer. Jeg vil delta i neste uke på den statspartskonferansen om korrupsjon i Jordan som er på basis av FNs internasjonale konvensjon mot korrupsjon som Stortinget var raskt ute med å få vedtatt. Vi vil delta i en vennegruppe for denne statspartskonferansen, og vi vil arbeide gjennom Verdensbanken og de afrikanske, asiatiske og latinamerikanske utviklingsbankene for å støtte deres korrupsjonsbekjempelsestiltak. Jeg vil helt til slutt si at det nettverket Eva Joly og en del andre har bidratt til å få opp på dette området, som gir beskyttelse til enkeltpersoner som står i kampen mot korrupsjon i land hvor dette er livsfarlig, i seg selv kanskje kan ha like stor betydning som mange av de store tingene vi arbeider med.