Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-02-15:
Rehabilitering kan for mange mennesker være avgjørende for fortsatt å kunne klare seg selv i hverdagen eller for å komme tilbake i jobb. Det handler om å ta utgangspunkt i respekten for menneskets rett til å bestemme over eget liv. I Nasjonal helseplan for 2007–2010 uttales det at rehabilitering ikke har hatt tilstrekkelig prioritet, verken i kommunene eller på sykehusene. Det er riktig det som hele komiteen sier i innstillingen, at forslagsstillernes intensjon med å fremme forslaget om lovfesting av rehabilitering er å sikre et slikt helhetlig behandlingstilbud. Dessverre viser det seg at det ofte er tilfeldig om en pasient får et tilbud om rehabilitering eller ikke i dagens helsevesen. Den senere tid har jeg ukentlig fått henvendelser eller lest i media om rehabiliteringstilbud som reduseres eller avvikles. Dette er uforståelig og samfunnsmessig uøkonomisk når vi vet at mangel på rehabilitering fører til et lengre og kanskje permanent sykeleie, større progresjon i sykdomsutvikling, ja mange kan verken kaste krykkene eller komme seg opp av rullestolen – for ikke å snakke om det store antallet slagpasienter med taleproblemer, afasi, som aldri får hjelp av logoped til å øve opp taleevnen. De forblir hjelpeløse og hjelpetrengende i årevis, og blir i hverdagen avhengige av hjelp både fra helse- og omsorgspersonell og fra familien. Hva hjelper det så at pasientrettighetsloven definerer rehabilitering som helsehjelp på like linje med forebyggende, diagnostiske, behandlende og helsebevarende tiltak, når en rekke pasienter faktisk ikke får tilbud om rehabilitering, verken fra førstelinje- eller andrelinjetjenesten? Da er det grunn til å spørre om retten til rehabilitering i det hele tatt er reell. I alle fall kan både pasientorganisasjoner og enkeltpasienter dokumentere at det ikke hjelper å vise til loven for å få rehabilitering. Regjeringen mener at rehabilitering har en sterk stilling i lovverket, og at det ikke er noen grunn til å se nærmere verken på lover eller forskrifter. Dette er helt uforståelig for meg. Poenget med lover og forskrifter er jo ikke at de er skrevet og vedtatt. Det må jo være et poeng at de også virker etter hensikten. For eksempel har statsråden på henvendelse ikke kunnet svare godt nok på hvordan retten til rehabilitering fra kommunehelsetjenesten er å forstå. Slik jeg oppfatter det, er det Forskrift om habilitering og rehabilitering som utdyper og forklarer loven. Men forskriften nevner overhodet ikke noe om retten til rehabilitering, kun at rehabilitering er noe kommunene skal sikre eller sørge for. Når kommunene ikke gir en pasient logopedhjelp eller fysioterapi, hva da? Det er ikke bare Kristelig Folkeparti som er bekymret for denne situasjonen. Flere pasientorganisasjoner har med stigende styrke påpekt mangelen på rehabilitering, ja til og med Sosial- og helsedirektoratet uttalte så sent som i 2005 følgende i forbindelse med arbeidet med Nasjonal plan for rehabilitering at «arbeidsgruppen som har gitt innspill til denne planen, har stilt spørsmål om rett til nødvendig habilitering og rehabilitering er tilstrekkelig ivaretatt i dagens lovverk». Direktoratet ender opp med å foreslå at endring i lover og forskrifter bør være et tiltaksområde, og at en egen rehabiliteringslov bør vurderes. Forslagsstillerne er altså på trygg grunn, også faglig, når vi foreslår å be Regjeringen nettopp om å vurdere en egen lov for rehabilitering, eller alternativt endre lover og forskrifter, med tanke på å sikre rehabilitering i vid og helhetlig forstand. Jeg er glad for at også Fremskrittspartiet har sluttet seg til dette forslaget, og vet at mange der ute ville ønsket at Stortinget i dag hadde tatt dette viktige skrittet.