Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-13:
Helgen vi har lagt bak oss, har vært begivenhetsrik. Tre modige kvinner fra Afrika og Midtøsten har blitt tildelt Nobels fredspris. Den yngste av årets fredsprisvinnere er født i samme år som da presidenten i hennes hjemland, Jemen, overtok makten. 32 år med makt og ingen legitimitet blant sitt eget folk – det forteller hvor galt det står til med demokratiet i Jemen. Heller ikke i nabolandene er situasjonen særlig bra. Tunisias avgåtte leder satt ved makten i over tre tiår. Det var det samme i Egypt. Verst var det i Libya, og i Syria har vi en meget dramatisk situasjon. Vi har en forpliktelse i forhold til demokratibygging i Midtøsten. Fredsprisvinneren, Tawakkul Karman, sa i sitt foredrag: Dessverre må jeg med tristhet si at Jemens fredelige og folkelige ungdomsrevolusjon ikke fikk like stor internasjonal forståelse, støtte eller oppmerksomhet som de andre revolusjonene i regionen. Hun har et poeng. Dette står i sterk kontrast til vårt engasjement i f.eks. Libya. Situasjonen i Jemen kan ikke sammenlignes med den i Libya, men Karmans rop om oppmerksomhet kan heller ikke overses. Jeg regner med at regjeringen følger nøye med på det som skjer i Jemen, og formidler utilslørt til myndighetene at makten hører til folket, og at folket ikke kan straffes for at de ønsker sine demokratiske rettigheter. Det samme gjelder Syria, og der haster det. Karman var klar på at både kvinner og islam er en del av løsningen i Jemen. Det er noe å ta med seg. Religion har en vesentlig plass i menneskets tilværelse og i vår verden. Det er en størrelse vi må ha respekt for. Den kan og må brukes – som fredsprisvinneren sa – som en del av løsningen. Det vi imidlertid skal være oppmerksomme på og ha en krystallklar linje i forhold til, er at religion ikke skal brukes eller misbrukes for å holde kvinner, barn og minoriteter nede. Som den andre fredsprisvinneren, Johnson Sirleaf, sa i sin tale under Nobel-middagen: Menneskerettighetene er gitt av verdenssamfunnet til individer. De kan ikke fratas enkeltmennesker, verken av individer eller regjeringer. Egypt etter Hosni Mubarak gjennomgår en nødvendig politisk prosess på vei til – forhåpentligvis – et demokrati. De islamistiske partiene er på frammarsj. Igjen vil jeg anerkjenne religionens plass i det egyptiske samfunnet, men jeg vil be verdenssamfunnet passe nøye på at religiøse krefter ikke innskrenker kvinners, barns og minoriteters frihet eller rettigheter i Egypt. Jeg har besøkt Tahrir-plassen i høst. Det var fascinerende å se ungdommer, voksne, kvinner og barn stå der og vise sitt engasjement for et nytt Egypt – stolte og forventningsfulle. Det er imidlertid slik at de politiske og demokratiske tradisjonene i Egypt er i sin spede begynnelse. Presidentkandidat Amr Moussa viste nesten ingen bekymring for de islamistiske kreftenes kraftige framgang i Egypt, i en kort samtale jeg hadde med han forleden. Jeg er imidlertid ikke beroliget. La meg bruke noen få sekunder på Balkan. Det er altfor stille rundt Balkan i Europa. Det er også stille i Balkan. Men det er kun på overflaten. Under overflaten ulmer det. Samfunnene, særlig i Bosnia-Hercegovina, er delte. Det er altfor stor mistillit mellom bosnierne og serberne i republikken. Dayton-avtalen, som en gang ga oss fred, er nå et problem. Den er altfor stiv og har utspilt sin rolle. Jeg er redd verdenssamfunnet og Europa er i ferd med å gjenta sine feil. Vi venter altfor lenge – venter til allting eksploderer. Vi må prøve å unngå å gjenta våre feil. Balkan, og Bosnia-Hercegovina, trenger hjelp, ber om det. Det må vi ta på alvor.