Inger S. Enger (Senterpartiet), 2007-04-16:
Denne meldinga er interessant lesning. Den er faglig godt underbygd både med internasjonale og norske undersøkelser. I dag går for mange unge ut av grunnskolen med utilstrekkelige ferdigheter og utilstrekkelig kompetanse. Vi kan ikke godta at så mange faller utenfor. Når forskjell i læring følger sosiale mønstre så tydelig som meldinga viser, er dette et samfunnsansvar som vi må ta inn over oss. Svaret på de utfordringer og svakheter som avdekkes i meldinga, er ikke en ny stor reform. Det var og er brei politisk oppslutning om Kunnskapsløftet. Gjennom Kunnskapsløftet er det definert hva og hvor mye elevene skal tilegne seg av kunnskap og ferdigheter gjennom opplæringsløpet. Det denne meldinga dreier seg om, er en sjekk på hva som kommer ut i den andre enden av opplæringsløpet – altså læringseffekten for den enkelte elev. Og dessverre må vi si at meldinga bekrefter en av strofene i Aasmund Olavsson Vinjes sang «At far min kunde gjera»: «Stor arv det er for mannen av godtfolk vera fødd». Skolesystemet greier dessverre ikke å utjamne de sosiale ulikhetene til tross for at alle formelt sett har like rettigheter. Kort oppsummert kan en si at de forhold som meldinga identifiserer som et hinder for god læring, i hovedsak skyldes svikt i de læringsprosesser som foregår i det enkelte klasserom. Så må jeg skynde meg å legge til at det selvfølgelig foregår mye positivt utviklingsarbeid og positiv undervisning i norsk skole. Meldinga viser da også til gode eksempler på det. Men det er viktig å påpeke det ansvaret som skoleeierne her faktisk har. I en rapport om likeverd i norsk utdanning peker OECD på at norsk skole mangler strategier for å følge opp elever når man ser at de henger etter. Statistikk viser at vi setter inn spesialundervisning veldig seint i norsk skole, altså stikk i strid med prinsippet om tidlig innsats. I Finland gjør de motsatt, og de har også mye bedre resultater enn vi har. OECD setter dette i sammenheng med at det før Kunnskapsløftet var utbredt mangel på informasjon om elevenes progresjon og utydelige og lite operative beskrivelser av hva som kan forventes av elevene på ulike trinn, og at en heller ikke har utviklet kartleggingsverktøy for å identifisere elever som trenger ekstra hjelp. Dette er viktig kunnskap for å kunne sette inn ressurser på rett sted og på riktig måte. Til sist litt om problemet med frafall i skolen – det har vært nevnt også tidligere i dag. Dette er svært alvorlig for enkeltpersoner – eleven sjøl og pårørende. Samtidig som det er et samfunnsøkonomisk tap, vil jeg si at det er et stort nederlag for et rikt samfunn som vårt. Bedre rådgiving blir vektlagt, og det er et helt nødvendig virkemiddel. Senterpartiet har lenge ment at det er riktig med todelt rådgiving, en som går på det sosiale, og en som går på det yrkesmessige – altså en kvalitativ og mer profesjonell rådgiving i hele utdanningsløpet. Frafallsprosenten i videregående skole er oppgitt å være ca. 25. Jeg tror det er viktig at vi går dypere inn i dette tallmaterialet, for det viser seg at det er store variasjoner fra fylke til fylke – ja faktisk fra skole til skole. I Oppland var f.eks. frafallsprosenten for 2005 i gjennomsnitt 5. Ett element som har ført til en såpass lav frafallsprosent i Oppland, er at fylket er med på et prosjekt der en arbeider med et helhetlig vurderingssystem i skole og lærebedrift. I samarbeidsprosessen mellom skole og bedrift er ett viktig tiltak etableringen av et såkalt lærings- og utviklingsteam, der lærer, faglig leder for bedriften og eleven/lærlingen sitter sammen. Der sitter også prøvenemndsrepresentanten, som har ansvar for sluttvurderinga av hele den yrkesfaglige opplæringa. Dette er viktig. Dette er et godt eksempel på et vellykket prosjekt – det fins mange av dem. Disse prosjektene må gjøres kjent, slik at de sammen med andre tiltak kan gi bedre resultater for videregående skole, og slik at frafallsprosenten reduseres betydelig.