Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Først må jeg få lov til å si til Martin Engesets innlegg at det kan være greit å ha fulgt debatten før man går opp på talerstolen, ikke minst om hvordan de enkelte partiene her ville forholdt seg hvis saken hadde vært oppe i den utvidede utenrikskomiteen. Det kunne kanskje også vært greit å vite litt om hvordan den samme komiteen fungerer. Ellers vil jeg på tampen av denne debatten aller først prøve å klargjøre både begreper og fakta, fordi noen har brukt artikkel 5 her i tide og utide. Hvis vi går tilbake i tid, er det slik at 12. september 2001 fattet NATO sitt berømte artikkel 5-vedtak om at alliansen skulle støtte USA etter terroranslaget dagen før. Det var altså første og hittil eneste gang at denne artikkelen ble brukt – altså solidaritetsartikkelen i NATO. USA var imidlertid ikke innstilt på å ta imot NATOs utstrakte hånd. De startet i stedet arbeidet med en «Coalition of the Willing», som førte til Operation Enduring Freedom hjemlet i FN-paktens artikkel 51 om nedarvet rett til selvforsvar. Så etablerte FN ISAF-styrken, gjennom vedtak i Sikkerhetsrådet. Den ble etablert av FN, ikke av NATO – i forlengelsen av Bonn-konferansen om Afghanistans framtid og om oppbyggingen av demokratiske institusjoner i landet – som en stabiliseringsstyrke. ISAF ble i starten ledet av enkeltland, bl.a. Tyskland og Storbritannia. I august 2003 overtok NATO kommandoen etter oppfordring fra FN. ISAF som sådan er altså ikke en artikkel 5-operasjon. Det er en FN-mandatert fredsstyrke som vi mener vi skal prioritere innenfor våre begrensede kapasiteter til internasjonale operasjoner – noe vi gjør. At vi ikke endrer det norske styrkebidraget akkurat nå, betyr selvfølgelig ikke at det er fattet noe prinsipielt vedtak, verken om hva slags styrker Norge kan bidra med, eller hvor de kan være. I stadig flere internasjonale operasjoner ser vi for øvrig behovet for robuste styrker som en del av det øvrige oppsettet. Det gjelder for øvrig også rene FN-operasjoner. Helt siden Bonn-konferansen har det ligget til grunn for verdenssamfunnets ansvar for Afghanistan at samfunnsstrukturene må styrkes, og at den lovlig valgte regjeringen må settes i stand til å ta hovedansvaret for landets utvikling. Det er fortsatt behov for massiv innsats til gjenoppbygging, herunder infrastruktur, næringsutvikling, velferdsordninger, lovgivning, politi og sikkerhet. FN, NATO, EU og øvrige giverinstanser må koordinere bistanden, slik at den forbedringen som blir synlig, får Kabul-regjeringens stempel på seg. Og hvorfor sier jeg det? Jo, fordi vi må bidra til regimets legitimitet ved å sikre folks velstandsutvikling og humanitær assistanse, og det må være slik at folk forstår at dette er det regjeringen som står bak. Den sivile og militære innsatsen må gå hånd i hånd. Norge stiller seg i fremste rekke for å få til en slik samordning, og jeg viser til utenriksministerens initiativ i New York 21. september. Norge har i flere år hatt Afghanistan som samarbeidsland for norsk bistand. En kombinasjon av militære styrker, humanitært arbeid og langsiktige utviklingstiltak gjør i dag Afghanistan til et hovedsatsingsområde utenrikspolitisk, for øvrig sammen med Sudan og Palestina. Mye av vår innsats er kvinnerettet og inkluderer en oppfølging av FN-resolusjon 1325, som også Ågot Valle sa. Kan jeg helt til slutt bare få gå litt tilbake i tid. – En gang på 1990-tallet satt jeg på et fly og leste den grusomme beskrivelsen av den første steiningen av en kvinne etter at Taliban kom til makten i Afghanistan. Dette førte til et mangeårig engasjement for menneskerettigheter, og særlig for kvinners situasjon nettopp i Afghanistan. Det var imidlertid svært taust både i nasjonale og internasjonale medier om Afghanistan etter at Sovjetunionen trakk seg ut. Unntaket var da Taliban knuste Buddha-statuer. Det fikk i alle fall den franske avisen Le Monde til å stille følgende spørsmål på avisens førsteside: Ja, greit, men hva med kvinnene i Afghanistan? Nå er Taliban borte fra makten, og det er viktig å sikre at de aldri kommer dit igjen. Skal afghanske kvinner ha noen som helst mulighet til utvikling, er det en forutsetning.