Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-11-24:
I dag tidlig fikk vi en litt merkelig formaning av lederen i finanskomiteen. Han sa at vi ikke skulle kritisere, og vi skulle ikke være negative. Vi skulle være fornøyd med den rød-grønne politikken og de resultatene som den rød-grønne regjeringen hadde oppnådd. Men heldigvis har vi ytringsfrihet i dette landet – enda – så derfor har jeg tenkt å si både hva vi mener er galt, og hva som kanskje kan bli bedre. De aller fleste i Norge har det materielt sett bra. Vi har det bedre enn de fleste andre, men fremtidsutsiktene er ikke like positive. Mange land i Europa sliter med stor gjeld, kutter velferd og øker skattene. Det vil også ramme Norge. Når europeisk kjøpekraft reduseres, rammes også norsk eksportindustri. I særlig grad rammes konkurranseutsatt eksportindustri – verftsindustrien, bilindustrien, kanskje også forsvarsindustrien, etter hvert, og reiselivsnæringen. Det gjør den fordi den er langt mer sensitiv for svingninger i etterspørselen. Statsministeren har varslet lavere vekst og høyere ledighet i 2012 enn det som er beskrevet i dokumentet som vi i dag behandler. Uvisst av hvilken grunn ville ikke finansministeren svare på hva slags vekstanslag på inntektssiden i statsbudsjettet som er relevant for den debatten vi har i dag. Det er litt synd, for vi har egentlig en debatt som ikke er relevant – det vet vi alle, men vi vet ikke hva de riktige tallene er, så da er det litt vanskelig å være helt konkret på de utfordringene som kommer i 2012. Det er en uklok strategi når man snakker om 4 pst. overskudd på statsbudsjettet, fordi lønnsanslagene beregnes ut fra vekstanslagene. Når vekstanslagene ikke oppgis i statsbudsjettet, er det vanskelig for fagforeningene bare å forholde seg til hva finansministeren kaller et solidaritetsoppgjør. Det er mulig de lytter til finansministeren, men man kunne vært mer konkret på hva vekstanslagene faktisk er, slik at man hadde hatt mer å forholde seg til. Finansministeren påstår til stadighet at regjeringen har god orden på norsk økonomi. Det er noe medier sluker rått. Men hva ligger det egentlig i en slik påstand? La oss se litt nærmere på tallene og trendene i norsk økonomi. Ja, Norge har høy sysselsettingsgrad. Vi har langt flere kvinner i arbeidslivet enn våre konkurrentland, og det er bra! Men andre trekk ved norsk arbeidsliv er ikke like positive: rekordmange ansatte i offentlig sektor og rekordmange på ulike trygde- og stønadsordninger. Samtidig har vi bevilget oss stadig nye offentlige velferdsgoder knyttet til arbeidslivet: bedre permisjonsordninger, lengre ferier, kortere arbeidsdager, bedre tilrettelagte arbeidsstasjoner og mindre fysisk krevende arbeid. Alt dette er jo grunnleggende positivt. Men aldri har vi vært sykere, og aldri har flere mennesker vært definert som uføre. Utviklingen går dessverre i gal retning. Norge beveger seg inn i en permanent unntakstilstand. Mens store deler av Europa har stor offentlig gjeld og må stramme inn, fortsetter regjeringen å tilby sine innbyggere nye kostbare velferdsreformer – sågar velferdsreformer som gir en økonomisk påskjønning til folk som velger å la være å bruke sin arbeidsevne. Regjeringen beskriver dette som å fornye og utvikle, men sannheten er dessverre at stadig flere mennesker blir passive mottakere av ulike former for stønader. Vi betaler oss ut av utfordringene, og vi gjør det rett og slett fordi vi har råd til det – i verdens rikeste land. Ja, finansministeren har rett. Det er per i dag orden i norsk økonomi, men politikken som føres, kan verken karakteriseres som ansvarlig eller fremtidsrettet, dessverre. Regjeringen fortsetter i samme spor. Konkurranseutsatt næringsliv sliter med høye lønnskostnader og stadig lavere produktivitetsvekst. Timelønnen i Norge er nær 50 pst. høyere enn i våre konkurrentland. Resultatet er at bedrifter nedbemanner til et minimum, og stadig flere mennesker skyves ut av det ordinære arbeidsmarkedet. Dette er mennesker som i mange andre land får beholde jobben, men som må gå ned i lønn. I et kollektivt tariffbasert lønnssystem som i Norge er dette ikke mulig. I Norge siles «overflødige» raskt ut av arbeidslivet og overlates til en passiv hverdag på trygd – og det er altså 302 000 som er på uføretrygd i dag – rett og slett fordi vi har råd til det, i verdens rikeste land. I verdens rikeste land, der går allting an! Målet for oss alle må være å snu denne negative trenden. Vi må gjøre det mer attraktivt og økonomisk lønnsomt å skape arbeidsplasser. Vi må gjøre det mer lønnsomt å ansette folk, mer lønnsomt å bidra. Vi må få vekst i det private næringsliv. Vi kan ikke akseptere at stadig flere mennesker står utenfor og blir passive rentenister i Statens pensjonsfond. Vi må endre kurs. Det å ha en jobb å gå til er faktisk ikke en byrde, det er et gode. Vi har mulighetene. Den norske stat er søkkrik. Vi går med flere hundre milliarder kroner i overskudd hvert eneste år Vi har over 3 000 mrd. kr på bok, og det eneste vi er opptatt av i denne salen – i hvert fall flertallet i denne salen – er hvordan vi skal få penger til å få betalt folks pensjoner, når de ikke jobber! Vi kaller det jo til og med Statens pensjonsfond. Det første vi tenkte på da vi fikk ekstra inntekter: Hvordan skal vi betale folks pensjoner? Det vi altså er opptatt av, er hvordan vi skal få penger til å betale folk når de har sluttet å arbeide. Å slutte å arbeide gjør vi i bøtter og spann. Det er altså dette finansministeren kaller ansvarlig økonomisk politikk – til anerkjennende nikk fra seminarøkonomene. Ja, man vet vel hvem jeg snakker om? Men en slik politikk er ikke anbefalt i en eneste lærebok i økonomi. Norge har gode forutsetninger for å gjenskape et lønnsomt næringsliv. Vi vil selvsagt aldri kunne konkurrere på enkel masseproduksjon, men vi bør og må kunne konkurrere på avansert industri og teknologi. Fremskrittspartiet ønsker derfor å bruke mer av statens overskudd til å legge grunnlaget for konkurransekraft og økonomisk vekst. Derfor foreslår vi solide lettelser i inntektsskatten, slik at det skal bli mer lønnsomt å bidra, og vi gir de største skattelettelsene til dem som har de laveste inntektene, nettopp fordi det er der de har størst effekt. Jeg håper ikke jeg får et spørsmål i en replikk etterpå som går på at vi gir mest til dem som har mest fra før, for det har jeg fått hvert år. Hele poenget med Fremskrittspartiets skattepolitikk er at vi må gi i bunnen, ellers virker ikke politikken. Jeg håper ikke jeg får det spørsmålet, men jeg kan godt svare – nå har jeg svart allerede, så da får jeg vel ikke det. Hensikten med dette er todelt. Folk vil ha større økonomisk interesse av å jobbe, og lønnskravene kan bli redusert. Lavere lønnskostnader betyr lavere produksjonskostnader, lavere produksjonskostnader betyr billigere produkter, billigere produkter betyr mer salg, mer salg betyr mer lønnsomme bedrifter, og mer lønnsomme bedrifter danner grunnlaget for utvidelser og flere ansatte. Det betyr at flere mennesker kommer seg i jobb og får en meningsfylt hverdag – en hverdag hvor deres tilstedeværelse og innsats betyr noe for andre. Ja, vi vil fjerne formuesskatten. Vi vil fjerne den fordi vi ønsker å øke investeringsviljen. Det vil føre til økt verdiskaping og flere arbeidsplasser. Vi vil fjerne formuesskatten fordi vi ønsker at norske investorer og folk med penger blir værende i Norge og investerer pengene sine her. Vi vil fjerne formuesskatten fordi vi vil sikre egenkapitalen i familieeide bedrifter, slik at bedriftene kan investere i nye arbeidsplasser. Norge er snart alene i verden om å skattlegge arbeidende kapital – kanskje vi er alene! Det er symbolpolitikk med svært negative konsekvenser å straffe mennesker økonomisk for at de velger å investere i verdiskaping og arbeidsplasser. Skulle man fjernet formuesskatten, så ville det utgjøre ca. 15 mrd. kr. Nå går vi altså med flere hundre milliarder kroner i overskudd, og så har vi ikke råd til det, noe som virkelig ville satt fart i norsk næringsliv. Og ikke minst, Fremskrittspartiet vil foreta store investeringer i infrastruktur, og disse tiltakene skaper grunnlaget for økonomisk vekst. Tidligere fikk vi høre at vi ikke kunne bygge infrastruktur, for da ville det bli press i økonomien, inflasjon og press på kronekursen. Det argumentet er gått litt av moten nå. Vi hører ikke mer om det. Det var tidligere finansminister Kristin Halvorsen som snakket om det – da var det press. Mange husker vel den debatten vi hadde her. Vi som er i finanskomiteen ennå, husker at vi snakket om akkurat det. Det argumentet er helt borte, for folk vet at det blir ikke noe press nå – det er ikke noe press nå. Det vi får høre nå, er at utvalgte prosjekter ikke er lønnsomme å bygge ut. Det er visstnok mer lønnsomt å investere i våre konkurrentlands bedrifter, i et oljefond som de siste årene knapt har hatt en reell avkastning i det hele tatt, eller 1–2 pst. Handlingsregelen er jo bare fiktiv, den har ikke noe med avkastning å gjøre. Den reelle avkastningen har vært 1–2 pst. Da stiller jeg spørsmålet: Lønnsomt i forhold til hva da? Hvordan gjør man troverdige økonomiske beregninger av kostnaden på en ekstra time i bilkø for bedriften, for den enkelte arbeidstaker, for familien eller for familielivet? Norge går med store overskudd, og vi har penger på bok. Hvert år overføres stadig mer penger til statsbudsjettet, og for disse pengene har Norge blitt gradvis mindre konkurransedyktig. De overføres ikke til statsbudsjettet, men de overføres til Statens pensjonsfond. Vi har fått en mye større offentlig sektor, vi har fått en innvandringspolitikk uten bærekraft, og vi har nær 20 pst. av den voksne befolkning på ulike stønadstiltak. 9,5 pst. er på uførepensjon – 302 000 mennesker – og så er det ca. 300 000 mennesker i tillegg til det mellom 18 og 65 år som er ute av arbeidslivet. I tillegg har vi 1 million offentlig ansatte, vi har 1,5 millioner pensjonister og 1,2 millioner barn og unge. Ja, vi har kun 800 000 i privat konkurranseutsatt næringsliv i en nasjon på 5 millioner mennesker. De 800 000 skal brødfø oss alle sammen hvis ikke vi alle skal bli rentenister i Statens pensjonsfond. Fremskrittspartiet vil snu denne trenden. Vi vil skille mellom penger til forbruk og penger til investeringer. Vi vil gi solide skattelettelser, slik at det lønner seg å arbeide, og at det lønner seg å skape arbeidsplasser.