Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2008-01-10:
Grunnlovsforslaget fra Marit Arnstad og Åslaug Haga om endring av Grunnloven § 93 omhandler som nevnt rådgivende folkeavstemning. Prosedyren ved folkeavstemningene i 1972 og 1994 var uklar med hensyn til Stortingets, respektive «folkets», beslutningskompetanse. Konstitusjonelt tillå avgjørelsen om EU-medlemskapet Stortinget, men politisk hevdet mange - og det hevdes også i dagens debatt - at den tillå velgerflertallet. Et velger-ja konfrontert med en tilstrekkelig stor nei-minoritet i Stortinget, 1/4 pluss 1, ville ha brakt landet inn i en alvorlig beslutningskrise. Den ble bare unngått ved at velgerflertall og stortingsminoritet inntok samme standpunkt. Ved en eventuell ny avstemning er regelverket fortsatt potensielt kriseskapende. Krisen kan inntreffe via uenighet mellom velgerflertall og storting. En ja-nei-konstellasjon, men også en nei-ja-konstellasjon, har den virkningen. Forslaget fra Arnstad og Haga tilsikter å motvirke, så langt som overhodet mulig, at vårt beslutningssystem låser seg fast. Det kan best hindres ved at Stortingets konstitusjonelle enekompetanse eksplisitt markeres. To prosedyreregler foreslås grunnlovfestet: at folkeavstemning i § 93-relevante saker er obligatorisk og rådgivende. Den første regel formaliserer den realpolitiske situasjonen, jf. diskusjonen om EU-medlemskap, men binder dertil Stortinget til å be om velgernes råd før enhver suverenitetsavståelse. Den andre kodifiserer gjeldende rett. En rådgivende folkeavstemning er og må være rådgivende. Forslaget omfatter maksimum av sikring mot beslutningskrise, så langt grunnlovsregler - uten bindende folkeavstemning - kan påvirke den politiske prosess. Jeg mener at saker om suverenitetsavståelse er av de mest krevende Stortinget skal ta stilling til. Det bør derfor i utgangspunktet være helt klart hvilken prosedyre som skal følges for å komme fram til en beslutning. Vi mener at dagens situasjon innebærer en uklarhet, og frykter at en alvorlig beslutningskrise kan oppstå om eksempelvis et flertall i befolkningen stemmer ja ved en folkeavstemning om norsk tilslutning til EU, mens mer enn en fjerdedel av stortingsrepresentantene er imot medlemskap. Forslaget fra Haga og Arnstad i Dokument nr. 12:12 for 2003-2004 vil derfor bidra til å tydeliggjøre at det er Stortinget som har beslutningskompetanse i denne typen saker. Jeg er enig med forslagsstillerne i at denne situasjonen er potensielt kriseskapende, og at forslaget til endring av Grunnloven § 93 kan bidra til å avverge en svært alvorlig situasjon. Jeg vil på dette grunnlaget derfor ta opp forslaget i Dokument nr.12:12 for 2003-2004, og viser til Senterpartiets merknader i innstillingen. Jeg vil videre vise til forslaget fra Høyre i Dokument nr. 12:7 for 2003-2004 hvor kravet til kvalifisert flertall i § 93 ved avgivelse av suverenitet reduseres fra tre fjerdedeler til to tredjedeler hvis det er avholdt en rådgivende folkeavstemning først. Det er viktig å ha klare regler for så viktige beslutninger som avgivelse av suverenitet er. Vedtak fattet etter § 93 bør derfor ha en entydig framgangsmåte. Kravet til å fatte vedtak etter § 93 bør ikke være svakere enn ved en vanlig grunnlovsendring. Vedtak etter § 93 kan fattes på to måter, med eller uten bruk av rådgivende folkeavstemning. Hvis spørsmålet om norsk medlemskap i EU kommer opp på nytt, må det være stor enighet om framgangsmåten uansett synet på norsk medlemskap. En reduksjon av flertallskravet i § 93 ved bruk av rådgivende folkeavstemning endrer framgangsmåten som ble brukt ved folkeavstemningene i 1972 og 1994. For Senterpartiet og for egen del vil jeg si at vi er svært uenig i forslaget i Dokument nr. 12:7. Dersom flertallet på Stortinget i dag går inn for å endre Grunnloven § 93, og dermed spillereglene for en suverenitetsavståelse, er det med visshet om at mange av representantene samtidig svikter sine egne velgere. Det er en kjent sak at Høyre i mange år har villet endre Grunnloven § 93 slik at Stortinget med 2/3 flertall, etter en rådgivende folkeavstemning, kan melde Norge inn i EU. I forbindelse med de tidligere EU-avstemningene i 1972 og 1994 har rådgivende folkeavstemning vært praksis i vårt demokrati. Fra Senterpartiets side mener vi at Høyres forslag bryter med spillereglene i EU-saken som har ligget fast helt siden den første medlemskapsdebatten i 1962. Tidligere har Stortinget stemt ned et lignende forslag om å svekke mindretallsvernet i Grunnloven. Det nye som har skjedd, er at Arbeiderpartiets og Fremskrittspartiets representanter i kontroll- og konstitusjonskomiteen har snudd og sluttet seg til Høyre. Det er en ærlig sak at vi er uenige om EU-medlemskap i Norge. Kampen mellom ja-siden og nei-siden har vært en fair fight og har i stor grad vært basert på en saklig uenighet. En av grunnene til at det har gått så bra, er at vi har vært enige om spillereglene. De har ligget fast i mer enn 40 år og gjennom to medlemskapsdebatter. Derfor er det vanskelig å akseptere at ja-siden nå ønsker å endre spillereglene for å gjøre det lettere å melde Norge inn i EU. Personlig er jeg særdeles glad for at nei-partiene står samlet mot forslaget. Avstemningen i Stortinget i dag er meget viktig. Jeg er glad for å høre fra representantene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet at deres representanter i dag stilles fritt i denne avstemningen. Det er viktig at de representantene som før stortingsvalget i 2005 ble utfordret av Nei til EU på akkurat denne saken, og som da lovte å stå på sitt nei, fortsatt står rakrygget i avstemningen i dag og sier et høyt og tydelig nei til grunnlovsforslaget. Fra Senterpartiets side er vi opptatt av en mest mulig ryddig EU-kamp. Derfor bør også EU-tilhengerne gjøre det samme og ikke endre spillereglene nå.