Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-01-22:
Jeg har reist debatten om legemiddelassistert rehabilitering i dag fordi dette behandlingstilbudet for svært mange rusmisbrukere ikke fungerer etter intensjonen. LAR var ment å være et ledd i avrusningen, ikke det endelige svaret på rusproblemet. Sannheten er at LAR ikke gir rusmisbrukerne det de trenger for å oppnå rusfrihet på sikt. Vi registrerer en utvikling der medisinering og ny avhengighet eller til og med statlig overtakelse av rusavhengigheten ser ut til å være svaret på ethvert rusproblem. Statsrådens forslag før jul om å vurdere å utskrive heroin er bare ett eksempel som viser hvor galt det kan gå når man gir opp målet om at rusmisbrukere skal kunne bli rusfrie. Og fra statens side tilrettelegger man for en virkelighetsflukt som opprettholder avstanden til samfunnet man lever i, istedenfor å forsøke å gi rusmisbrukeren en ny sjanse og et nytt liv. Det finnes ingen helhetlig evaluering av ordningen med LAR selv om behandlingstilbudet har eksistert i Norge i ti år. Men såkalte kunnskapssøk og erfaringer viser tydelige mangler i tilbudet. Selv om vi trenger betydelig mer kunnskap om ordningen, kan vi likevel vise til erfaringer som sier at skal LAR bli vellykket, kreves det et mye sterkere ettervern enn det vi har i dag. Et helhetlig, sosialfaglig tilbud er helt avgjørende for at vi skal lykkes med LAR. Men la meg starte med å dvele litt ved intensjonen med LAR. Da LAR ble opprettet som et landsomfattende behandlingstilbud, var tilbudet ment å være et steg på veien mot det endelige målet, nemlig en medikamentfri tilværelse. Det var kanskje derfor LAR fikk tilslutning i Stortinget som et viktig behandlingstilbud. Jeg tror de fleste da trodde at LAR ville være et hjelpende ledd i å avruse flere rusmisbrukere, og at det på langt nær skulle skape et nytt rusproblem. I dag vet vi at det var en sannhet med store modifikasjoner. Legemiddelet skulle altså være et hjelpemiddel på veien mot målet om rusfrihet. Da kan man bli ganske opprørt når Rusmisbrukernes Interesseorganisasjon kan fortelle at stadig flere melder at de ikke får hjelp til avtrapping eller nedtrapping i LAR, men tvert imot får beskjed om at de må forvente en livslang medisinering med metadon eller andre medikamenter. Samtidig er det blitt framlagt forskning fra bl.a. Folkehelseinstituttet som viser at det er vanskeligere å bli behandlet ut av metadonbruk enn ut av et narkotikamisbruk. Når statsråden i tillegg ønsker – eller i alle fall vurderer – at rusmisbrukere skal få utdelt heroin, er det ikke rart om man setter spørsmålstegn ved om det fortsatt er og skal være et mål for norsk rusbehandling at man skal bidra til rusfrihet. Det er lagt fram tall som viser at det er et økende antall som dør av metadonbruk. Det er skremmende at vi bruker et medikament vi egentlig vet så lite om. Vi trenger også en mer omfattende utredning omkring konsekvensene av dagens ordning og effektene av LAR-behandling, og vi trenger forskningsresultater fra Norge fordi vi er et land som faktisk har brukt mye høyere doseringer i LAR-behandlingen enn mange andre land. Vi vet også at det er en rekke – skal vi si – problemstillinger knyttet til bivirkninger av dette medikamentet. Man kan heller ikke legge skjul på at det er avdekket et økt sidemisbruk blant metadonbrukere, og at det, som jeg nevnte, er et økende antall som dør av metadon. Dette kan skyldes at metadon er blitt gjenstand for illegalt salg på gaten. Vi skal være oppmerksom på at vi på sikt kan risikere en langt vanskeligere rusproblematikk blant rusmisbrukere som har kombinert metadon med kokain og Rohypnol, f.eks. Det er derfor alvorlig at vi vet så lite. Jeg er svært interessert i å spørre statsråden om han kan tenke seg å ta initiativ til å få mer kunnskap på bordet når det gjelder LAR, altså en helhetlig evaluering. Jeg nevnte innledningsvis at det er liten tvil om at det er helt avgjørende med et sosialfaglig opplegg og et psykososialt tilbud dersom LAR skal være vellykket for den enkelte rusmisbruker, og dersom målet om rusfrihet skal oppnås. En kan stille seg spørsmålet om LAR egentlig bidrar til å styrke rusmisbrukernes situasjon, og om bruk av medikamenter gir samfunnet en sovepute for ikke å gi pasienter et bedre ettervern. Slik jeg ser det, står man i fare for at legemiddelassistert rehabilitering har blitt legemiddelassistert behandling. Uten et styrket sosialfaglig opplegg som inkluderer tilgang på bolig, botrening, jobbmuligheter eller skolering, og et opplegg knyttet til bruk av fritid og et bedre ettervern gjør vi forutsetningene for et nytt liv og en ny start svært vanskelig. I mine øyne har statsråden en stor utfordring når det kommer til å styrke denne delen av rusomsorgen. Det er også kun slik vi kan hevde å ha rusomsorg og ikke bare rusbehandling. Det eksisterer store mangler og store forskjeller i oppfølgingen av både rusavhengige i medikamentfri behandling og på legemiddelassistert rehabilitering i norske kommuner i dag – dette til tross for at individuell plan skal sikre brukeren dette. Jeg håper statsråden kan, og jeg mener han bør, sikre at kommunene forplikter seg til en slik oppfølging før en av deres innbyggere får godkjent LAR-behandling. Vi vet at i Helse Midt-Norge er dette langt på vei satt i system med godt resultat. Samtidig bør man etter min mening vurdere om man ikke for hver krone man bevilger til kjøp av medikamenter i LAR, bør sette av et betydelig beløp til oppfølging i form av f.eks. nye ansatte, botilbud, sosiale aktiviteter og arbeids- eller skolerettede tiltak. Det kan høres ut som om jeg er veldig negativ til selve LAR-behandlingen. Jeg er egentlig ikke det. Mange har blitt hjulpet, og mange har hatt behov for det. Men jeg mener at vi ikke bør sette dette i gang med mindre vi også har de andre tiltakene klare. Stortinget behandlet høsten 2007 en bestemmelse i spesialisthelsetjenesteloven som åpner for muligheten til å forskriftsfeste kriteriene for LAR. Vi har foreløpig bare hørt om at man skal komme med retningslinjer eller nye forskrifter, men de er ikke kommet. Min bekymring går her på at man kanskje kan komme til å liberalisere regelverket, slik at stadig flere personer skal innlemmes uten at andre behandlingsmåter er forsøkt først, og ikke minst uten at det eksisterer et godt nok helse- og sosialfaglig tilbud knyttet til LAR, som jo er det aller største problemet i dag. Med tanke på statsrådens ønske om kanskje å utdele heroin er det berettiget å undre seg over om han ønsker at rusbehandlingstilbudet i Norge skal domineres av medikamentell behandling, eller om rusomsorgen i hovedsak skal basere seg på avrusing. Dersom det siste er målet, kommer vi ikke utenom at det kreves flere langtidsbehandlingsplasser for behandling over ett år enn det som eksisterer i dag, etter at bl.a. Helse Sør-Øst har redusert antallet plasser betydelig. De er nå nede i 15 plasser totalt i hele Helse Sør-Øst-området, som skal få lov til å ha langtidspasienter utover ett år. Det er også viktig at vi ser langt mindre kutt i døgnplasser, som vi har sett at det har blitt de senere år. I tillegg er det helt avgjørende at det ikke stilles krav til avrusingsinstitusjonene om at de må ta imot LAR-pasienter. Mange avrusingsinstitusjoner ønsker å rendyrke medikamentfri behandling fordi miljøet for mange blir tøffere ved å blande disse pasientgruppene, men ikke minst fordi de kan dokumentere at de lykkes med å få pasienter rusfrie. Vi trenger et mangfold av gode og sterke behandlingsinstitusjoner. Da må vi også la noen institusjoner ha mulighet til å drive medikamentfri behandling i større grad enn det tilfellet er blitt i dag. Til sist: Vi etterlyser mer verdighet i rusomsorgen. I møte med en rusmisbruker må samfunnet se og ta vare på hele mennesket. Det krever at vi legger til rette for et psykososialt miljø knyttet til avrusing og behandling, i både medikamentfri behandling og i LAR-behandling, som også gir alle tidligere rusmisbrukere et mye sterkere ettervern.