Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2012-12-04:
Først en takk til saksordføreren, som har gjort en god jobb i disse to sakene. Dokument 8:107 S for 2011–2012, om å oppheve boplikten for skogeiendommer, og Dokument 8:106 S for 2011–2012, om å oppheve konsesjonskravet for skogeiendommer, er begge et bidrag fra Fremskrittspartiet for å gi skogeierne muligheter til å kunne utvikle en sunnere eiendomsstruktur, samt være med på å legge til rette for eierskap med større arealer og ikke minst en mer aktiv og effektiv forvaltning. Tvungen boplikt er, som alle vet, Fremskrittspartiet imot. Når det gjelder boplikten, er den tuftet på lov av 28. november 2003 nr. 98 hvor det står at hvis eiendommen består av mer enn x antall dekar produktiv skog «er konsesjonsfriheten etter første ledd nr. 1 og 2 betinget av at erververen bosetter seg på eiendommen innen ett år og selv bebor den i minst 5 år». Sist konsesjonsloven var oppe til behandling, var i 2009, hvor dagens arealkrav på 500 dekar kom. I begge disse sakene er det en todeling hvor regjeringspartiene står sammen om det eksisterende, og Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet står sammen om forandring til det bedre. For Fremskrittspartiet er det av den største viktighet at den enkelte eier og driver, uansett hvor og hvilken type næring det måtte være, i størst mulig grad kan bestemme hvordan denne skal drives. At det offentlige skal pålegge inn i den minste detalj hvordan næringen skal drives, gir liten mulighet til en positiv utvikling for å møte de utfordringer bl.a. skognæringen står overfor. Norsk skogindustri opererer i et internasjonalt tømmer- og produktmarked. Tømmer og tømmerprodukter selges over landegrensene, og selgerne er dem som gir det beste tilbudet i forhold til pris og kvalitet. Det betyr at også det norske markedet er prisgitt internasjonale trender og konjunkturer. Som innbygger i et stort skogfylke, Hedmark, ser jeg fra år til år hvordan avvirkning av skogen varierer. Et år kan det være stor avvirkning, mens det i et annet år kan være vesentlig mindre. Slik er det også i de andre skogfylkene vi har i Norge. Når det gjelder størrelsen på avvirkning og interesse for å hogge mye, gjenspeiler dette seg også i skattereglene. Mens det for noen år siden var en grei kapitalbeskatning på skog, er det i dag vanlig beskatning. Dette gjør at mange mindre skogeiere kun hogger når de trenger penger, og ikke alltid når skogen trenger pleie og når det er mest lønnsomt totalt sett. I 2010 hadde Norge 118 629 skogeiendommer. Av disse var 26 887 omfattet av boplikt, dvs. skogeiendommer over 500 mål. Når man samtidig vet at det kun – og jeg gjentar kun – er ca. 300 skogeiendommer som tilsvarer ett årsverk eller mer, må det mykes opp i dette regelverket. Det å kreve at man investerer – la oss si – 2,5–3 mill. kr i et nytt hus, pluss andre omkostninger, for å overta en skogeiendom på 500 mål eller mer, forteller oss at denne loven er lite smidig. Når man også vet at relativt mange skogeiere har skogteiger flere steder i en kommune, og også ofte i flere kommuner, er bosettingskravet en umulighet for mange. Man må også spørre seg om dette kravet skal gagne distriktsbosetting eller næringen. Fremskrittspartiet ønsker ikke at næringen skal belastes på denne måten. Spørsmålet videre er: Hvor mye gir en skogeiendom på 500 dekar i netto inntekt? Når man vet at skog må vokse i gjennomsnitt 80 år før den avvirkes, sier det seg selv at mange må være tålmodige. Når man også vet at massevirke av furu nå betales med i snitt 225 kr per m3, og sagtømmer av furu med i snitt 380 kr per m3, blir tålmodigheten betalt svært dårlig, for fra denne prisen må det betales for f.eks. hogging og kjøring samt andre utgifter. Norge har lange og gode tradisjoner for å drive skogbruk, forvaltning av det samt prosessen fra råprodukt til ferdig vare. Denne varen var lenge kun planker og bord, men etter hvert har også andre produkter blitt en suksess. Men samtidig ser vi at norsk papirindustri sliter, og dette igjen påvirker skogeiernes mulighet til å få betalt for massevirke. Norge gror igjen, og det kan igjen ramme f.eks. vår turistnæring. For at skognæringen skal overleve, må konsesjonskravet og boplikten oppheves, og man må innse at næringen må få friheten tilbake. Kun da kan vi være konkurransedyktige overfor våre konkurrenter.