Trine Skei Grande (Venstre), 2012-08-28:
Jeg vil også begynne med å takke statsministeren og justisministeren for redegjørelsene. Rapporten NOU 2012: 14 mener jeg var et slag i magen på oss alle. Da det tidligere i år var en redegjørelse her om 22. juli, diskuterte vi flere punkter som senere har blitt mer opplyst. Da sa jeg at vi måtte innrømme at systemet faktisk sviktet den dagen. Den fremste grunnen til at vi bygger en nasjon, et fellesskap og en stat, er å gi trygghet til deltakerne, borgerne, i det samfunnet. Det klarte vi ikke den dagen. Det jeg sa i redegjørelsesdebatten, viste seg å være mer sant enn jeg faktisk trodde. Å lese rapporten må være fryktelig vondt for de etterlatte. Men det mange pårørende også har følt det siste året, er at de ikke har fått klare svar. Nå har de fått dem, og nå må det skje noe. Derfor er jeg også glad for at statsministeren beklaget. Varslingssignalene har vært mange. Alarmklokkene har faktisk blitt brukt. Jeg vil også dvele litt ved PSTs redegjørelse for Regjeringens sikkerhetsutvalg i 2007 – som Erna Solberg gjorde – da man fikk beskjed om at det var mer enn 50 pst. sannsynlighet for at man kom til å få en terrorhandling i nær framtid. Jeg har mange ganger lurt på hva statsministeren tenkte da. Hvilke tanker var det som for gjennom hodet på dem som var ansvarlige da de fikk en slik beskjed? Det er jo ikke slik at hvis det hadde vært en islamist – som PST trodde – hvis det hadde vært en annen sjåfør, så hadde man klart å stoppe den bilen. Terrorhandlingene er ganske like samme hvilken type ekstremister som står bak. Virkemidlene for ekstremister er ganske like uansett, og måten vi skal forsvare oss mot dem på, er ganske lik uansett. Jeg har lyst til å vise til tre store utfordringer slik jeg ser det. Den ene er hvordan vi egentlig styrer offentlig sektor. En av politimestrene har sagt at vi blir utsatt for mål- og aktivitetsstyring, ikke mål- og resultatstyring. Spørsmålet er om vi måler de riktige tingene. Lager vi de riktige forventningene til dem vi skal styre? Lager vi mer byråkrati og mindre handlekraft? Er det slik justisministeren sier i redegjørelsen sin i dag, at vi trenger flere retningslinjer og mer detaljstyring? Jeg tror ikke det. Jeg tror at det er kloke, gode og trygge ansatte som føler at de har «backing» for avgjørelsene sine, som har øvd på de tingene de skal gjøre, og som også vet når de skal bryte ut av det mønsteret, som er de gode, offentlige lederne vi trenger framover. Det er jo ikke slik at helsevesenet på Østlandet ikke har vært utsatt for omorganisering og krevende omstillinger, men likevel fungerte de den dagen. Det er ikke slik at de ikke har retningslinjer – men av og til brøt de også retningslinjene, og de vurderingene viste seg å være riktige. Da ambulansesjåførene ikke gjorde det som står i boka, var det en riktig avgjørelse, sett i ettertid. Det er fordi dette er kloke, gode ansatte som føler at de har «backing» for avgjørelsene sine uansett, fordi de er utsatt for god ledelse. Så spørsmålet er: Hvilke ulike ledere er det egentlig våre systemer dyrker fram? Kanskje vi skal styre offentlig sektor på en mindre detaljstyrt måte og mer målrettet måte, og spørre om resultater istedenfor å spørre om aktivitetskolonner og rapporteringer. Den andre store utfordringa, tror jeg, er trygghetsfella. Vi kan tro at vi skal prøve å lage regler og systemer som gjør at vi skal ha et totalt trygt samfunn uansett. Slik sett syns jeg at rapporten er meget oppløftende, og jeg stiller meg litt uforstående til de to perspektivene som justisministeren dro opp. Det er faktisk ingenting i denne rapporten som sier at vi trenger flere politimetoder og mer overvåkning for å klare å gjøre jobben – snarere tvert imot. De politimetodene vi har, det overvåkningsnivået vi har i det norske samfunnet, kunne ha klart å stoppe denne terroristen, uten videre fullmakter. Jeg er også litt forundret over at man tror at flere våpen i politiet skal stoppe det. La meg få sitere rapporten, om de to første politibetjentene på stedet på Utøya: «De to politibetjentene i patruljen var utrustet med verneutstyr, pistol og maskinpistol, og godkjent for innsats i skarpe oppdrag.» Det var ikke mangel på våpen som var problemet, og det var ikke mangel på sikkerhet for politimennene som var problemet. Problemet var om de hadde «backing», avgjørelser, ledelse og øvelse i å bruke det utstyret man hadde. I rapporten snakker man om «ressursene som ikke fant hverandre» den dagen. Jeg tror at det er et godt bilde på hvordan vi må organisere oss framover. Det tredje momentet er langsiktigheten vi jobber etter i norsk politikk. Det er ikke lett å vinne velgere på de langsiktige, store målsettingene. Om det er å bygge opp sikkerhet, takle klimatrusselen eller takle andre store, langsiktige utfordringer, har de ikke vært høyt verdsatt, verken i parlamentet eller i den offentlige debatten. Jeg tror at vi må verdsette de debattene som handler om de store, langsiktige utfordringene som samfunnet vårt står overfor mye mer, istedenfor lettvinte, kjappe avgjørelser på lettvinte og kjappe problemer. Det er de store utfordringene, hvordan de løses, som vi måles opp mot i framtida. Det er slik at sjøl om statsministeren og justisministeren har vært her i dag, og også sagt mange kloke ord, er det ikke alt etter at rapporten er lagt fram, som har skapt tillit til regjeringas håndtering. Politidirektørens avgang er en av dem. Jeg har også etterlyst flere tidsplaner og en litt større plan med frister, som er mer konkret, og der det snakkes om når vi skal klare å gjøre de endringene vi faktisk skal gjøre. Hvor mye av denne rapporten var det egentlig som overrasket justisministeren og statsministeren – når det blir gjort så fatale feil, når en gul lapp ikke blir levert, eller vi ser ansvarspulverisering på høyeste nivå? Vi må ha en diskusjon om hvilke typer politi vi vil ha, og hvordan vi skal forebygge rekruttering til radikale miljøer. Dette var en terrorist som vi hadde laget sjøl. Vi må ta en debatt om hvordan slike ekstreme holdninger faktisk dyrkes fram i vårt samfunn også. Jeg er opptatt av at vi nå holder trykk på kommisjonens anbefalinger, og at de blir fulgt opp. Jeg er glad for at vi endelig får en kontrollsak. Jeg må si at hvis ikke dette hadde vært en sak for Stortingets kontrollkomité, ja, da skjønner ikke jeg hvorfor vi skal ha en kontrollkomité i Stortinget. Det jeg forventer av statsministeren nå, er at han lager en plan med hvilke sikkerhetshull som skal tettes når, hvem som har ansvaret, og når det skal skje. Så må vi snu ledelse og kultur, ikke med instrukser og mer regler, men kanskje gjennom å snakke. Det er slik at vi har veldig få politisjefer i dette landet. Det må gå an i et lite land å utøve ledelse og kultur ikke bare ved rundskriv, men også ved dialog. Så må vi finne ut hvordan vi skal styrke også den frivillige beredskapen, som fungerte godt, men som også kan styrkes og brukes mye bedre ved forebygging. Vi må finne ut hvordan vi skal arbeide med Sivilforsvaret og Heimevernet. Så må vi finne ut hvordan vi skal bruke politireserven vår. Enten må vi ha den og bruke den, eller så må vi legge den ned. Dagens situasjon er uholdbar. Vi trenger kulturendringer, og de må også komme fra regjeringa. Vi kan ikke ha en ansvarspulverisering. Vi kan ikke ha et system der man er mer opptatt av hvem som skal gjøre hva, enn av hva det er som faktisk skal gjøres. Vi trenger flere frister og kortere prosesser. Vi trenger først og fremst åpenhet og ærlighet og folk som tør å svare på utfordringene.