trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-10-21:
Spørsmålet om valgfritt sidemål i skolen er ikke bare et spørsmål om elevenes norskopplæring, men også et spørsmål om norsk språk- og kulturhistorie. De mangelfulle skriveferdighetene til mange elever i den norske skolen i dag, og det at flere elever har utviklet negative holdninger til sidemålsopplæringa, er noe vi må ta på alvor, men Arbeiderpartiet tror ikke at en innføring av en valgfri ordning er løsningen på disse utfordringene. Nynorsk og bokmål har siden 1885 vært offisielt sidestilte språk i Norge. Det vil si at nynorsk og bokmål skal kunne brukes i alle deler av samfunnet, og at språkbrukerne har krav på å få svar fra det offentlige på den målformen man bruker. Denne ordningen forutsetter at kjennskap til begge målformene er allment over hele landet. Sidemålet har dype røtter i norsk historie, og viktige deler av norsk språkhistorie er historien om sidestilling av de to målformene. Lovfestinga av sidemålsstilen i gymnaset i 1907 var regnet som en av de viktigste historiske markeringene av at de to målformene var likestilte. Det har vi holdt på siden. Arbeiderpartiet mener at det er viktig å styrke norskopplæringa i skolen, men tror ikke, som noen har hevdet, at opplæring i et obligatorisk sidemål nødvendigvis går ut over hovedmålet. En undersøkelse har vist at 80 pst. av bokmålselevene er negative til nynorsk. Det er også mange som har mangelfulle skriveferdigheter i sidemålet. Dette er ting Arbeiderpartiet ønsker å ta tak i. Den norske skolen skal gi alle elever en bred allmennutdannelse. Slik vi ser det, er sidemålsundervisninga noe av det elevene skal tilegne seg av norsk nasjonalkultur. Det kan være grunn til å minne om at norsk sidemål ikke er et eget fag i den norske skolen, men en del av et helhetlig norskfag, der en har en læreplan som omfatter både bokmål og nynorsk. Dersom man skulle støtte forslaget om valgfritt sidemål, endrer man norskfagets karakter, og norsk sidemål blir etter vår vurdering i realiteten et nytt fag. Arbeiderpartiet er opptatt av at de språkpolitiske målsettingene om sidestilling mellom de to målformene – som altså har lange tradisjoner i norsk skolestell – blir ivaretatt i utdanningssystemet. Disse hensynene bør imidlertid ikke hindre at en vurderer metoder og innhold i norskopplæringa på de ulike trinnene, på samme måten som en vurderer andre fag i skolen. En slik vurdering er det mest naturlig å ta i forbindelse med behandlinga av Kvalitetsutvalgets innstilling. Sammen med flertallet i komiteen vil vi derfor ikke støtte forslaget om å innføre valgfritt sidemål i grunnskolen og i den videregående skolen.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-10-21:
Det var egentlig innlegget fra statsråden som fikk meg til å be om ordet. Statsråden sier her at hun ikke er så skråsikker som en del av representantene i salen, og det tror jeg tjener saken. Jeg tror det er veldig bra, hvis vi kan komme tilbake til sidemålet, å ha en veldig åpen og nysgjerrig holdning – som Ine Marie Eriksen sier – og kanskje kunne gå noen nye veier i forhold til å gjøre sidemålet litt mer lekende, og litt lettere tilgjengelig, kanskje, for de 80 pst. som synes at dette er traurig og kjedelig. Det er veldig viktig at vi klarer å løfte sidemålet opp så det blir interessant for barn og unge. Så har jeg et spørsmål til statsråden. Det står i innstillingen – og vi har vært inne på det flere ganger i debatten – at det er viktig at barn får opplæring på sitt eget målføre. For meg som kommer fra Finnmark, er det naturlig å tenke: Hva med den samiske befolkning og de samiske barn? Vil en styrking av den siden av sidemålsundervisningen også kunne brukes til å styrke de samiske barns opplæring på eget språk, og retten til opplæring på sitt mål? Og ikke minst: Kan det bidra til at vi får et løft når det gjelder ressursene til å utvikle samiske lærebøker for grunnskolen?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-10-21:
Sidemål er nynorsk, blir det sagt. Det er selvfølgelig riktig. Det var også et poeng i mitt innlegg i sted. Stadig færre snakker og velger nynorsk, eller bruker nynorsk som talespråk og ikke minst som skriftspråk. Problemstillingen er at det er dårlige læringsresultater i det viktige faget norsk. Gjennom over 20 år har skolefolk og undervisningsfolk vist til at de læringsmessige resultatene i norsk knyttet til at man driver en obligatorisk undervisning i skriftlig sidemål, ikke står i forhold til resultatene. Det er et spørsmål om penger. Det er jevnlig – denne høsten er intet unntak – en problemstilling knyttet til at det mangler ressurser til å drive en forsvarlig undervisning både i grunnskolen og i videregående skole. Da må vi selvfølgelig se på innholdet, og vi må se på hva vi bruker både kroner og tid på i skolen. Det hadde vært strålende om vi hadde blitt møtt med så pass åpenhet fra de øvrige partiene at de ville være med på å få en egen melding for å drøfte de mange problemstillinger som denne saken reiser. Det hadde vært strålende om statsråden hadde vist så pass interesse at hun i alle fall fra talerstolen hadde kommet med en klargjøring med hensyn til om det er mulig å drive forsøksvirksomhet knyttet til dette eller ikke, og i hvilken form det er mulig å drive forsøksvirksomhet. Hun var veldig opptatt av å signalisere åpenhet til forsøksvirksomhet før hun ble statsråd og like etter at hun ble statsråd – senere har hun lukket døren ettertrykkelig igjen. Det kan vel ikke være slik for elever og foreldre at det skal avhenge av hvilket fylke man bor i, og at man har en velvillig fylkesmann om man får lov å drive forsøk med skriftlig sidemålsundervisning eller ikke. Ellers bærer debatten preg av rituelle reaksjoner, bl.a. fra SV. Vi kan greit kvittere den karakteristikken tilbake. Vi har formulert oss slik at vi ikke skulle bli møtt med beskyldningen om at vi vil endre alt gjennom et skarve vedtak etter et Dokument nr. 8-forslag. Tvert imot, vi har formulert oss slik at vi ønsker en melding som kan gi en bred drøftelse av mange problemstillinger som er knyttet til det som tas opp i dokumentet, ikke minst at det kan gis en grundig avklaring av hva som er mulig å drive av forsøksvirksomhet knyttet til om man skal ha obligatorisk skriftlig sidemål eller ikke.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-10-21:
Det foreldre og elever må merke seg, er at til tross for at under 15 pst. av elevene velger nynorsk og over 85 pst. av voksne innbyggere i landet velger å snakke bokmål, tviholder de fleste partiene i Stortinget på likestilling, også ressursmessig. Det er et tankekors. Det som ble sagt av statsråden, og som for så vidt er avklarende når det gjelder forsøk, betyr at i samtlige fylker kan man – dersom man i sitt forsøk inkluderer sidemål i en regulær norskundervisning, altså at man både snakker om sidemål og hovedmålet, men tar ut den skriftlige øvelsen i sidemålet – påregne å få forsøket godkjent. Det bør samtlige skoleeiere merke seg, og det bør også foreldrene sette trykk bak.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-21:
Når vi leser dette Dokument nr. 8-forslaget fra Fremskrittspartiet, framstår dette for de fleste av oss som et fordekt angrep på norsk språkpolitikk. Det er et fordekt angrep på norsk kulturpolitikk. Derfor er det ikke noe vi har gått veldig tungt inn i i forhold til den argumentasjonen som blir ført i selve Dokument nr. 8-forslaget. Jeg synes debatten har vært spennende fordi skillelinjene ikke går mellom partiene, de går langt inne i partiene. Det synes jeg er veldig bra og veldig spennende. Her var Kristelig Folkepartis Arne Lyngstad helt klar på at det er helt uaktuelt å endre norsk språkpolitikk. Det betyr at vi har to likestilte språk, og det skal være opplæring i begge språkene i norsk skole. Og vi snakker om opplæring i et skriftspråk – det er klart det er skriftlig opplæring vi snakker om. Vi snakker ikke om noe annet når vi snakker om et skriftspråk! Det bør være klart for alle. Det samme sier Venstre. Det er helt klart på at det ikke er aktuelt å endre norsk språkpolitikk, det er ikke aktuelt å endre innholdet i norskfaget. Det er altså en bred tilslutning til at norskopplæringen skal være som den er, innholdsmessig vel å merke. Vi skal gjøre mye når det gjelder metode. Vi skal gjøre mye når det gjelder tidsbruk osv. Vi skal gjøre norskopplæringen bedre. Men at det skal være opplæring i begge skriftspråkene, er det bred politisk enighet om. Vi har bedt statsråden komme tilbake til Stortinget i forbindelse med Kvalitetsutvalgets innstilling. Hun har også selv sagt at hun skal komme tilbake til oss når hun legger fram meldingen i forbindelse med Kvalitetsutvalgets, altså Søgnen-utvalgets, innstilling. Ut fra de sterke og klare signaler som er gitt her i dag om at vi skal opprettholde norskopplæringen i begge skriftspråk, at det er en del av allmennutdanningen i vårt samfunn, ser statsråden det overhodet som aktuelt å legge fram forslag i tråd med det som er antydet fra noen av Høyres representanter, som betyr at sidemålsundervisningen skal ut av skolen? Det er jo egentlig det de snakker om. De snakker om å ta bort det skriftlige, men når man tar bort sidemålsundervisningen, er jo det å fjerne denne delen fra norskfaget. Mitt spørsmål til statsråden er: Ser hun det overhodet som aktuelt å komme tilbake til Stortinget med endring av norskfagets innhold? Vi snakker ikke bare om metode og pedagogikk, men innhold, ut fra det som har kommet fram i denne debatten. Det ville være et viktig signal å gi til denne forsamling.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-21:
Det er litt spesielt å oppleve at når man her snakker om sidemål, er det synonymt med nynorsk. Vi som har nynorskbakgrunn og har hatt nynorsk som hovedmål, hadde bokmål som sidemål, bare så det er presisert og sagt. Statsråden svarte ikke på det jeg prøvde å utfordre henne på. Jeg forstår jo at hun gjerne vil studere de uttalelsene som er kommet inn i høringsfasen. Men mitt spørsmål gikk på – ut fra det som er kommet fram her i salen og denne debatten, hvor de ulike partier har vært så klare og sterke på at det ikke er aktuelt å endre norsk språkpolitikk – om statsråden ser noen grunn til å legge fram et forslag om å endre og fjerne sidemål? Det er jo egentlig det vi snakker om, og det som jeg prøver å si, at hvis en ikke gjør opplæringen i sidemål obligatorisk, at det ikke er skriftlig opplæring i sidemål, betyr det at en på sikt fjerner det, fordi det er skriftspråk vi snakker om. Når vi snakker om talemålet, snakker vi om ulike dialekter, og det er egentlig noe annet. Jeg venter på at statsråden vil kommentere det som var mitt innspill til henne.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-21:
Etter det siste innlegget tar denne debatten en helt annen retning enn det den egentlig burde ta. Iblant blir det en voldsom blanding av kortene. La meg understreke at jeg har full tillit til statsråden og til Forskningsrådets styre. De har tatt fatt i de problemene som er avdekket, de har gått inn i dem, og de rydder opp. Jeg tror dette blir behandlet på en god og skikkelig måte. Jeg er litt overrasket over Søren Fredrik Voies siste innlegg, der han prøvde å framstille det som om det er en ukultur og store problemer rundt Forskningsrådets saksbehandling og habilitetsregler. Som statsråden sa, er en slik situasjon ikke blitt avdekket. Det er viktig å minne hverandre om at vi er et lite land uten så veldig tunge og store forskningsmiljøer, så det er nesten naturlig at folk møtes i litt ulike sammenhenger. Da blir det en avveining om hvor store ressurser som skal settes inn på de ulike søknadsbehandlingene. Hvor store ressurser skal vi bruke ved å trekke inn utenlandsk ekspertise målt opp mot omfanget av disse sakene og faren for at noen kan bli inhabil? Jeg vil advare statsråden mot å gå veldig langt i å bruke en mengde ressurser på å trekke inn utenlandsk ekspertise der det kan være tvil om personer kommer litt i konflikt med seg selv, for det kan bety et tungt byråkrati som ikke står i forhold til omfanget av sakene som skal behandles. Her må en balansere på en fornuftig måte, med fornuftige avveininger. Det er klinkende klart at forvaltningslovens habilitets- og saksbehandlingsregler skal gjelde. Det er ikke det dette dreier seg om. Det går rett og slett på å finne fram til en fornuftig bruk av fellesskapets ressurser. Så en par kommentarer til slutt. Vi hadde muligheten til en god debatt om evalueringen av Forskningsrådet. Vi fikk en sak fra statsråden i forbindelse med budsjettet. Vi hadde muligheten til å gå ordentlig inn i dette. Evalueringen ble lagt fram for Stortinget på en grei og skikkelig måte. Det er litt merkelig at det er posisjonen som ber statsråden om å komme til Stortinget med en sak om regler. Jeg er ikke sikker på at Smith-utvalgets innstilling er en sak som bør legges fram for Stortinget. Jeg tror dette først og fremst er en sak for statsråden. Jeg føler meg rimelig trygg på – selv om jeg tilhører opposisjonen – at hun vil klare å ordne opp i dette på en god måte, og at dette ikke vil bli en egen sak for Stortinget.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-10-21:
Debatten om sidemålets stilling i norsk skole er en gammel debatt. For Kristelig Folkeparti har denne debatten to viktige dimensjoner: én språkpolitisk dimensjon og én skolepolitisk dimensjon. Kristelig Folkeparti legger vekt på at vi har to sidestilte skriftspråk i Norge, nynorsk og bokmål. Disse to språkene er høyst levende, men det ene språket, bokmålet, dominerer i bruken. Bokmålets dominans har økt de senere tiårene, noe vi ser både i aktiv bruk og i skolenes valg av opplæringsmål. Men det er ingen aktuell politikk for Kristelig Folkeparti å gå bort fra sidestillingen mellom disse to skriftmålene. Etter å ha hørt representanten Sorteviks begrunnelse for forslaget forstår jeg at deres forslag er et klart språkpolitisk forslag, med sikte på å få ett felles skriftspråk i Norge. Slik brukes skolen i en språkpolitisk kamp. Kristelig Folkeparti har et annet språkpolitisk standpunkt: Vi ønsker fortsatt sidestilling mellom nynorsk og bokmål. Med dette språkpolitiske standpunktet er det et naturlig skolepolitisk standpunkt å lære å bruke begge skriftmålene i skolen. Kristelig Folkeparti kan derfor ikke støtte forslaget fra Fremskrittspartiet om å gjøre sidemålet i skolen valgfritt. Kunnskap i sidemål vil være viktig for dem som arbeider skriftlig, og offentlig ansatte må kunne bruke begge skriftmålene i sitt arbeid. Sidemålet – og det vil for de fleste av oss bety nynorsk – er en sentral del av vår nasjonale kulturarv som vi bør ha kunnskap om. Dette er en del av allmennutdannelsen. Vi mener det må være andre måter å gjøre norskfaget bedre på enn å frita fra sidemålsopplæringen. Kristelig Folkeparti har vært åpen for ulike typer forsøk med undervisningsformer som kan inspirere og motivere elevene til bedre læring. På generelt grunnlag er vi også åpne for å vurdere ulike vurderingsformer, men kan ikke se at sidemålet står i noen særstilling sammenlignet med andre skoledisipliner. Det er viktig å få erfaring fra disse forsøkene, og vi regner med at dette vil være med i de vurderingene Regjeringen vil foreta når den legger fram en stortingsmelding som oppfølging av Kvalitetsutvalgets innstilling. Kristelig Folkeparti er på denne bakgrunn med i flertallet som ikke støtter forslaget fra Fremskrittspartiet, men stemmer for å legge det ved møteboken.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-10-21:
Jeg synes debatten ble ganske interessant. Det som fikk meg til å ta ordet, var først og fremst representanten Sorteviks forsøk på oppsummering av debatten, en oppsummering som jeg synes vitner om litt uklarheter. Det ble nemlig tatt til orde for at en også går inn for en ressursmessig likestilling mellom sidemål og hovedmål. Det er det ingen som har tatt til orde for. Det er faktisk forskjell på hovedmål og sidemål når det gjelder ressurser. Og det er i hvert fall Kristelig Folkepartis standpunkt, at det skal det fortsatt være. Vi er også i Kristelig Folkeparti åpen for å diskutere innhold, metoder og omfang når det gjelder sidemålsopplæringen, men vi holder fast på læringsmålet, nemlig at elevene skal lære å bruke sidemålet.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-10-21:
Også i Kristelig Folkeparti kan vi gi tilslutning til representanten Voies anliggende og synspunkter i hans hovedinnlegg. Jeg må si at jeg generelt er glad for at vi har en åpen og kritisk presse i vårt land. Det er nok klart at medias fokusering på utfordringene i Forskningsrådet har vært utslagsgivende for at Forskningsrådet har satt i gang prosessen omkring disse sakene. Vi har fått et nytt fokus på habilitet og saksbehandlingskrav i forvaltningsloven. Nettopp det at Forskningsrådets styre har tatt disse oppslagene og dette spørsmålet på alvor, viser at de tar ansvar og ser at her har de en utfordring. Det er klart at problemene må løses, ganske enkelt fordi det handler om å beholde tilliten til Forskningsrådets arbeid og bruken av statlige midler. Her er jeg fornøyd med statsrådens svar på interpellasjonen, og jeg er også helt enig med representanten Reikvam. Jeg har tillit til at både Forskningsrådet selv og statsråden klarer å ordne opp i disse problemene. Men jeg tror nok også at vi har en spesiell utfordring i Norge. Vi vet at forskningsmiljøene er relativt små. Dermed vet vi at det kan oppstå nære bånd og delvis konkurrenter i forskningsmiljøene omkring ressursene. Derfor er et tydelig regelverk nødvendig. Jeg mener at en langt på vei kan løse dette ved å bruke internasjonale deltakere. Selv om representanten Reikvam var opptatt av at en ikke skulle overdrive problemet – det er jeg enig i at vi ikke skal gjøre – tror jeg likevel at bruk av internasjonale deltakere i styrene kan være både en kvalitetssikring og et bidrag til å løse en del habilitetsspørsmål. Det denne saken avslører, og som jeg tror vi kanskje er nødt til å vie større oppmerksomhet i årene framover, er at forskerne er veldig avhengige av Norges forskningsråd fordi det er den eneste finansieringskilden. Jeg tror det hadde vært en fordel hvis vi hadde hatt flere finansieringskilder, for dermed kunne forskere ha gått dit for å få sine prosjekter vurdert når de ikke når opp i det ene systemet.
May Britt Vihovde (Venstre), 2003-10-21:
Det norske språket, deriblant folk sine lese- og skrivekunnskapar, står i fare for å bli svekt. Venstre ser det som ei av sine viktigaste kulturelle oppgåver å verna om språket og litteraturen, sjølve grunnlaget for vår nasjonale identitet. Det norske dialektmangfaldet og våre to skriftspråktradisjonar er ein stor verdi for oss som folk. Språket medverkar til å gi felles identitet og referansar i ei folkegruppe. Vi har to likestilte riksspråk og ein unik samisk språkkultur, forutan alle andre minoritetsspråk som blir brukte av våre nye landsmenn og -kvinner. Utan språk har vi heller ikkje noko demokrati. Venstre vil oppretthalda den obligatoriske undervisninga i sidemål, og vil at det blir stilt krav om læremiddel som er tilgjengelege på begge målføre på same tid. Utfordringane vi har når det gjeld folk sine lese- og skrivevanskar, løyser vi ikkje ved å fjerna sidemålsundervisninga, for det er ikkje ho som er årsaka. Det er opna for forsøk med sidemålsundervisninga. Det er viktig at ho òg blir gjenstand for forsøk, for det er viktig at vi får den kunnskapen som vi treng for å gjera denne undervisninga best mogleg. Det er mange som har vore inne på forslaget. Representanten Rolf Reikvam snakka om dette som ein språkpolitisk debatt, at det var eit forslag om å få eitt skriftspråk. Der støttar vi representanten Reikvam. Alle forslaga som kjem om å fjerna sidemålsundervisninga, svekkjer sidemålsundervisninga. Det ser ikkje Venstre på som ein kamp for å gjera norskundervisninga betre. Vi avventar Kvalitetsutvalet si innstilling og håpar at vi då får ein debatt om korleis vi skal få opp kvaliteten i norskopplæringa, og òg får fokus på korleis vi skal bevara det norske språket, både nynorsken og bokmålet, og dei utfordringane vi har overfor eit globalt samfunn rett og slett for å bevara språket vårt, som er viktig for vår felles identitet.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2003-10-21:
Forslaget fra Fremskrittspartiet er et forslag som har ganske stor rekkevidde. Fra Høyres side har det aldri vært en målsetting å fjerne sidemålsundervisningen fra timeplanen, enten det er bokmål eller nynorsk som er sidemålet. Det har heller aldri vært en målsetting å gjøre vilkårene for sidemålsopplæringen vanskeligere. Derimot har vi stilt oss positive til forsøk med valgfri skriftlig sidemålsundervisning. Et slikt forsøk er nå i gang ved Revetal ungdomsskole i Vestfold. Der er bokmål hovedmålet og nynorsk sidemålet. Målet med forsøket, som har vært godkjent av utdanningsdirektøren i Vestfold, er å gjenreise nynorsken. Manglende motivasjon og svake læringsresultater hos elevene er bakgrunnen for forslaget. Og så langt tyder tilbakemeldingene både fra lærere og elever på at elevene lærer mer sidemål, og at motivasjonen for å lære faget har økt betraktelig. Undervisningen for elevene er like omfattende tidsmessig som før, men den skriftlige komponenten er tatt ut. Undervisningen i sidemål gir derfor nå mer tid til språkhistorie, dialektlære, høytlesning av norske/nynorske tekster både fra aviser og skjønnlitteratur og grammatikk. Debatten om sidemål blir lett en skyttergravskrig med ord, og jeg syns ofte det er mye mistenkeliggjøring av bakgrunner. Jeg hadde ønsket meg en mer åpen og nysgjerrig og mindre forutinntatt holdning fra de representantene og partiene som i denne debatten har uttrykt at nesten enhver form for forsøksordning er et onde. Jeg syns det er strålende at forsøksvirksomheten i Vestfold gjennom en kombinasjon av valgfrihet for elevene og en omlegging av sidemålsundervisningen ser ut til å gi positive virkninger for sidemålet. I Aftenposten den 31. mai i år intervjues fire elever ved skolen. «Nynorsk er flott», sier Henriette Øygarden. Medelevene Camilla Vik, Jeanette Stange og Alexander Davidsen mener at de lærer mer og får et bedre forhold til nynorsken når de kan bruke tiden til noe annet enn å terpe på skriving. Etter min oppfatning må politikerne snart ta innover seg at også framtredende folk i målrørsla har begynt å se at en omlegging av sidemålsundervisningen, ikke en fjerning, er et redskap for å bevare nynorsken, ikke et middel for undergraving. For å sitere Halvor Fosli, som er nynorskmann, fra hans lederartikkel i det faglitterære tidsskriftet Prosa 5-2003: «Å pugge skriftlig nynorsk sprer ikke glede og entusiasme over norskfaget generelt eller nynorsk spesielt. Evnen til og gleden over å lese nynorsk kan sikkert mest effektivt ødelegges ved å tvinge unge mennesker til å lære å skrive nynorsk. Det er til og med mulig at nynorsken vil leve lenger og i alle fall under større entusiasme ved å fjerne sidemålsstilen.»
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2003-10-21:
Jeg ser meg nødt til å ta ordet igjen for å oppklare en åpenbar misforståelse. Representanten Skjælaaen sa at jeg mener at debatten ofte havner i skyttergravene. Det er helt korrekt. Jeg syns representanten Skjælaaen på mange måter beviser min påstand når han åpenbart ikke hører etter hva jeg sier. «Evnen til og gleden over å lese nynorsk kan sikkert mest effektivt ødelegges ved å tvinge unge mennesker til å lære å skrive nynorsk» er ikke mine ord. Det er et sitat fra Halvor Fosli i Prosa nr. 5 for 2003. Grunnen til at jeg siterte det, var at jeg syns det er interessant at nynorskfolk nå ser på endringer i undervisningsformene, men ikke dermed på endringer som går på at sidemålet skal fjernes, som en positiv ting og en mulig utvikling av nynorskfaget. Jeg syns også representanten Rolf Reikvam går i akkurat den samme fella. Ikke ett sted i mitt innlegg sa jeg at sidemålet skulle fjernes, snarere tvert imot. Jeg vil ha begge målformer, og jeg syns, som jeg sa i mitt forrige innlegg, at det er strålende at forsøksvirksomheten ved Revetal ser ut til å være med på å gjenreise nynorsken ved Revetal ungdomsskole.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2003-10-21:
I trontaledebatten for en stund siden siterte jeg Per Sandbergs uttalelser om merking av asylsøkere. Jeg kan love både presidenten og representanten Rune Skjælaaen at jeg ikke står inne for hans synspunkter. Det må være mulig å sitere ulike kilder uten å måtte innestå for alle sider ved sitatet. Jeg gjentar mitt poeng fra tidligere i debatten. Det bør være av interesse for alle i denne sal og alle som er genuint opptatt av sidemålets stilling i norsk skole, at en framtredende nynorskmann på lederplass i et fagtidsskrift tar til orde for at man kanskje må vurdere å fjerne den obligatoriske sidemålsstilen. Jeg gjentar at det ikke betyr at det er mine ord, men jeg sier at det bør være av interesse som et innlegg i debatten.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2003-10-21:
Det var innlegget til Arne Sortevik som egentlig gjorde at jeg fikk kallet til å si noe, ikke innlegget til min partifelle Ine Marie Eriksen. Gjennom Sorteviks innlegg kom det klart fram at han sier sidemål, dvs. nynorsk, altså at forslaget som vi behandler i dag, egentlig er et forslag om å innføre valgfri nynorsk. Så spør Arne Sortevik og Fremskrittspartiet: Har vi råd til å bruke ressurser til opplæring i begge målformer? Fremskrittspartiet sier nei. Personlig vil jeg si ja, men jeg er selvsagt villig til å diskutere metoder, innhold og vektlegging av elementene i faget. Vi er kanskje i en særstilling i forhold til det at vi har to skriftspråk, to norske skriftspråk. For meg blir det litt håpløst å legge dette fram som et problem. Det er jo ikke noe problem, men en enorm berikelse. Det gir mangfold, og det gir en rikdom i litteratur og språk som det er viktig å ta vare på. Dette spørsmålet må ikke være et spørsmål om penger, og det må ikke være et spørsmål om ressursbruk i første rekke. Det er jo et spørsmål om å ta vare på vår kultur, ta vare på våre tradisjoner, ta vare på vår språkhistorie og ta vare på noe som er en del av oss. Og det bør det virkelig kunne forsvares å bruke midler på og bruke tid på. Innhold og metode i norskfaget kan og bør selvfølgelig diskuteres. Det vil være naturlig og fornuftig å komme bredt tilbake til dette i forbindelse med Kvalitetsutvalgets innstilling. Å endre innholdet i norskfaget gjennom et Dokument nr. 8-forslag kan knapt kalles forsvarlig. Det kan vel heller ikke sies at en er en langside foran når det en egentlig ber om i forslaget, er at Regjeringen skal komme tilbake med en melding som skal komme nærmest parallelt med Kvalitetsutvalgets innstilling og meldingen basert på den. Jeg for min del ser fram til debatten når meldingen basert på Kvalitetsutvalgets innstilling foreligger. Da bør denne debatten komme, og da bør den komme bredt.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2003-10-21:
Det er et viktig spørsmål som tas opp i interpellasjonen fra representanten Voie. På bakgrunn av de avisartikler som er kommet, ikke bare sist vår, men faktisk også i det siste, er det nødvendig med en debatt om temaet. Forskningen skal være uavhengig, og faglig innhold og substans må være udiskutabelt. Skal det kunne være det, må det ikke reises tvil om habilitet og integritet. Selv om forskningsmidlene har vist en meget pen økning i de siste års budsjetter, også i forslaget til statsbudsjett for 2004, vil midlene alltid være begrenset i forhold til de søknadene som ligger der. Det må derfor ikke reises tvil om at fordelingen av midler skjer på en uhildet måte og ut fra sakelige grunner. Nå er det slik at man ikke uten videre skal tro alt det man kan lese i aviser, for man kan lese så mangt. Men bare det at temaet tas opp til diskusjon, gir grunn til bekymring. Jeg er enig med representanten Vidar Bjørnstad i at det er en grunn til å gå gjennom hele saken. Når det da i tillegg til avisartikler også kan vises til konkrete tilfeller, der det hevdes at andre hensyn enn de rent saklige er blitt vektlagt, er det nødvendig at rutiner og saksbehandling gjennomgås. Uten å ta stilling til om påstandene om usaklige hensyn er korrekte, må man vel si at påstanden i seg selv er nok til at retningslinjer og habilitetsregler blir gjennomgått, og at det blir påsett at de nødvendige sikkerhetsnett er til stede for å sikre at bare saklige hensyn blir vektlagt. Det er selvsagt korrekt, som representanten Voie sa i sitt innlegg, at de skrevne regler og forskrifter er det mulig og relativt enkelt å etterkontrollere. Det er de uskrevne regler – de som går på normer og standarder – som er vanskelige å etterprøve. Med et lite miljø og et relativt begrenset utvalg av fagpersoner må det lages rutiner, slik at det kan dokumenteres at avgjørelser er fattet ut fra saklige hensyn. Intet er mer skadelig enn rykter om at de gode standarder ikke er fulgt. Ikke alle normer og standarder kan gjøres dokumenterbare, og da er det viktig at holdninger blir praktisert på en slik måte at ikke minst søkere til midler som får sine søknader avslått, kan være sikre på at avgjørelsen skyldes saklighet og ikke påstått kameraderi. Interpellanten har rett når han hevder at det i siste instans er snakk om holdninger på det personlige plan. Det er på det personlige plan etiske holdninger og standarder utvikles og grunnfestes. Dette er derfor tosidig. Det er nødvendig med et regelverk, og det regelverket må følges. Samtidig må man være bevisst på alle sider ved habilitet og integritet. Det er ikke nok å kunne forsvare habiliteten overfor seg selv. Den må også kunne forsvares og hevdes utad. Påstander er likevel ikke fakta, men er uheldige og skadelige i seg selv. Jeg er glad for at dette tas alvorlig, slik det framkommer i statsrådens innlegg, og at nødvendige tiltak skal settes i verk, ja sågar til dels allerede er satt i verk.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-21:
Jeg vil bare bekrefte overfor representanten Nielsen at opplæring i samisk blir viktig også i forbindelse med oppfølgingen av Kvalitetsutvalgets innstilling. Det er faktisk et av de områdene som i høringsprosessen har vært mest omtalt på høringskonferansene, idet en del har savnet dette som et tema i selve utredningen. Og jeg vil vel si at vi også har lagt vekt på det til nå, bl.a. i den stipendordningen for lærere som vi lanserte i fjor, som man ofte sier bare gjelder norsk og matematikk, men egentlig er det norsk/samisk og matematikk. Det vil si at vi også har lansert et stipendprogram for lærere som vil drive etter- og videreutdanning i samisk. Og så regner jeg med at det er respekt for at vi kan komme tilbake til det som er temaet her nå, i forbindelse med meldingen som vi fremmer til våren. Det skal selvfølgelig være opplæring i nynorsk, men jeg synes det må være respekt for at vi ikke her og nå konkluderer akkurat med hvordan det skal være, for det er åpenbart et forbedringspotensial. Jeg minner om at Kvalitetsutvalget faktisk har foreslått endringer bl.a. når det gjelder eksamensordningen. Jeg har ikke hatt anledning til å studere alle høringsuttalelsene etter 15. oktober. Det er det kanskje andre som har hatt mulighet til, men jeg har ikke hatt anledning til det ennå. Og da vil jeg komme tilbake til det i forbindelse med meldingen.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-21:
Jeg kan enda en gang bekrefte at mitt inntrykk er at Forskningsrådet, både administrasjonen og det fortsatt relativt nye hovedstyret, har tatt disse problemstillingene meget alvorlig og drøftet dem inngående. Det er iverksatt midlertidige tiltak, som ifølge foreløpige utsagn fra Smith-utvalget er mer enn tilstrekkelige. Det er bestilt en vurdering av hva man skal gjøre langsiktig og hvorledes prosedyrene skal være på mer varig basis. Representanten Voie var inne på at måten Forskningsrådet hadde reagert på, og måten man har fulgt dette opp på, tyder på at det var et grunnlag for å gjøre noe. Slik kan man selvfølgelig vurdere det, men jeg har lyst til å si at det stort sett også har fungert greit i Forskningsrådet. Det er viktig å få frem den siden av det også. Siden 1999, da dette Habilitets- og klageutvalget ble opprettet, har Forskningsrådet behandlet ca. 29 000 søknader. I samme periode har Habilitets- og klageutvalget behandlet 32 klager. Fire av disse var relatert til habilitetsspørsmål. I fem av de 32 sakene har klageren fått medhold, hvorav tre gjaldt habilitetsspørsmål. Jeg synes det tyder på at man ikke har hatt veldig store problemer knyttet til saksbehandling og habilitet. Snarere er det veldig mange – selv i et lite land – søknader som lar seg behandle uten at det medfører klage og/eller gjennomslag for klage. Vi skal sikkert kunne finne en hensiktsmessig måte for oss å gjøre Stortinget kjent med det som Forskningsrådet til slutt bestemmer seg for, etter at Smith-utvalget har avgitt sin innstilling om fremtidige prosedyrer og regelverk som Forskningsrådet bør følge.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-21:
Jeg takker deltakerne i debatten for den tilliten som er vist Norges forskningsråd og dets evne til å håndtere de problemstillinger man har behandlet her i dag. Jeg merker meg også at et stort flertall mener at disse bestemmelsene ikke er en sak for Stortinget. Det er slik at Regjeringen fatter vedtekter for Norges forskningsråd som en kongelig resolusjon, og så har det vært opp til Forskningsrådet å fastsette sine bestemmelser om habilitet og tillit, som de nå altså har til revisjon, med ekstern hjelp fra et utvalg ledet av professor Eivind Smith. Så får vi se om Stortinget likevel på en egnet måte kan gjøres kjent med de prosesser som har funnet sted, og som det er blitt konkludert om. Det kan vel tenkes. Vi har årlige statsbudsjett, men jeg minner også om at vi har besluttet å legge frem en ny forskningsmelding våren 2005. I utgangspunktet er den tenkt å være nokså heldekkende i den forstand at man kan berøre og omtale også slike spørsmål, uten at de dermed gjøres til gjenstand for behandling av Stortinget, ettersom det tilligger Forskningsrådet og departementet.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2003-10-21:
100 år med sidemål, hva har dette betydd for Norge? Jo, kort oppsummert statistikk 2002: 10 pst. av landets befolkning ønsker nynorske selvangivelser. Det burde være en liten vekker for flere. Fortsatt har vi barn og unge som har et altfor dårlig språk eller dårlig språkforståelse. Er dette et uttrykk for høy kvalitet i opplæringen? Høy kvalitet er jo noe vi vil ha alle sammen. Men det kan jo være en fordel at barna vet og bruker de ordene som er å bruke. Så vil jeg over til representanten Eriksen, som i sitt innlegg hevdet at det aldri har vært Høyres mening å fjerne sidemålet. Nei, Fremskrittspartiet ber heller ikke om det. Det er vanskelig å forstå at representanten Eriksen har lest Fremskrittspartiets forslag, som kan deles opp i to punkter. For det første ønsker man et tydelig valgfag. For det andre vil vi ha en utdypning av reglene for vedtak om den enkelte skoles valg av hovedmål. Skal vedtaket fattes av dem som er brukere av skolen, eller er det alle mulige andre som måtte bo i området, som skal være med og fatte det? Det er det vi ber om svar på. Det må ikke være et spørsmål om tid og penger, kom det videre fra Høyre. Nei vel, men opplæringen for barn og unge både i offentlige og private skoler betales med penger som bevilges fra offentlige budsjetter. Og når vi vet og får rapporter inn fra hver eneste kommune om at det forsvinner midler fra skolen, bør man kanskje prioritere mellom de midlene man har til rådighet. Og dette feltet krever en urimelig stor sum. Så vil jeg avslutte med SVs Rolf Reikvams ord: Vi må gjøre noe med norskopplæringen i skolen. Alle vil det, også statsråden, sa Reikvam. Da kom jeg i tanker om et ord som sier: Jeg vil, jeg vil, men jeg får det ikke til!
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2003-10-21:
Når antall klager er så vidt lite i forhold til antall søknader som statsråden forteller oss, behøver ikke det å bety at alt fungerer bra. Det kan like gjerne bety at man tror at det ikke nytter. Det norske fagmiljøet innen forskning er lite. Det betyr vanskelige grenseganger mellom faglighet og habilitet. Det synes imidlertid som om en liten cluster av forskere går igjen som Tordenskjolds soldater på begge sider av de bord hvor søknader fremmes og avgjørelser tas. Et eksempel på uheldig kobling kan være professor Peder Haug, som ved sin doktorgradsavhandling var den ideologiske far til seksårsreformen eller Reform 97. Samtidig har Fremskrittspartiet – og sikkert mange andre også – merket seg at den samme professor Haug har vært ledende forsker ved evalueringen av Reform 97. Følger vi denne vinklingen videre, er det bare å sammenlikne hvem som har sentrale verv i Norges forskningsråd, og hvor disse er plassert i universiteter og institusjoner som yter forskning. Eksempler kan være NOVA, NIBR, NUFO og Fafo, for å nevne noen. Hvis dette resonnementet brukes, er det overtydelig å se hvilken vei de bevilgede midlene til forskning i det alt vesentlige strømmer. Hvorvidt dette er faglig forsvarlig, vil jeg ikke uttale meg om. Men det er berettiget å se på habilitetsspørsmålet i et slikt scenario. Evalueringen av Forskningsrådet burde vært gjenstand for en bredere politisk behandling i Stortinget enn det som har vært tilfellet. Ved en bred behandling av evalueringen ville det vært naturlig å vurdere habilitetsproblematikk samtidig med øvrige problemområder. Norsk forskning er avhengig av troverdighet. Habilitet og troverdighet henger sammen med uttrykket høy internasjonal kvalitet og høy internasjonal standard. Hva vil statsråden gjøre når Smith-utvalgets innstilling foreligger? Vil hun ta den til Stortinget?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2003-10-21:
Noen kommentarer til debatten, selv om jeg i utgangspunktet ikke hadde tenkt å ta ordet. Det er åpenbart at det innad i regjeringspartiene er store forskjeller i oppfatning av denne saken. Jeg merket det på innleggene fra Lyngstad og Ine Marie Eriksen, og er litt overrasket over at de har klart å skrive seg sammen i felles merknader. Ine Marie Eriksen sa at de som forsvarer det skriftlige sidemålet i dag, er forutinntatt, mens hun selv står for en åpen og søkende linje. Å forsvare det som det skriftlige sidemålet står for, er rett og slett å forsvare likestillingen språkpolitisk og kulturpolitisk. Det jeg oppfatter at noen av de politiske ungdomsorganisasjonene bedriver – og jeg trenger ikke nevne navn – er en undergraving, eller minimalisering, av jamstillingen og en form for populisme i hvert fall i den politiske debatten ute i skolehverdagen ved at en stiller elevene overfor valget: Ønsker du skriftlig sidemål? Skulle en bruke denne metoden i forhold til andre fag, er det ikke sikkert at en stod igjen med alt det en ønsker, av andre og viktige årsaker. Det som også fikk meg til å ta ordet, var det litt ulne og overraskende og litt utydelige svaret fra statsråden, der hun først og fremst henviste til Kvalitetsutvalget, men samtidig reiste litt tvil ved skråsikkerheten hos dem som eventuelt forsvarer jamstillingen språkpolitisk i dag. Jeg oppfatter det slik at det skriftlige sidemålet er en viktig del av denne likestillingen og ikke del av en metode. Jeg er ikke sikker på den konklusjonen som Regjeringen kommer fram til til våren, men jeg håper at de to mindre partiene i Regjeringen vil få gjennomslag i denne saken, i motsetning til i mange andre saker på det skolepolitiske området.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2003-10-21:
Uten å ta munnen for full kan jeg si at jeg i all hovedsak deler synspunktene fra både representanten Voie og statsråden når det gjelder essensen i interpellasjonen, det å sikre habiliteten i forskningsapparatet. Jeg har likevel bare noen hovedpunkter fra Arbeiderpartiets side. Forskningsinnsats er avgjørende for samfunnsutviklingen framover, og det bevilges årlig store beløp til ulike prosjekter og ulike formål. Det er forskningsapparatet som for en stor del har oppgaven å forvalte og bevilge midler på vegne av samfunnet. Det er viktig at vi rett og slett har et system og kjøreregler som sikrer at bevilgnin-gene av de offentlige midlene benyttes forsvarlig, og at det ikke skjer noen forfordeling i systemet. Det er reist kritikk når det gjelder spørsmålet om habiliteten. Jeg synes at det at det er reist kritikk i såpass stort omfang, selv om det er knyttet til en enkeltsak, i seg selv er en anledning til å ha en gjennomgang, uten at jeg dermed sier noe i forhold til enkeltprosjekter eller at jeg i det hele tatt mener at dette generelt er et stort problem i vårt forskningsapparat. Jeg mener at det er igangsatt nødvendige tiltak, både i form av disse strengere midlertidige bestemmelsene, og at man har fått nedsatt det utvalget som skal klargjøre kjørereglene framover, både for å sikre habiliteten og for å få til at tvil og kritikk skal unngås. Forskningsrådet har tatt dette på alvor. Jeg er tilfreds med den gjennomgangen som statsråden har gitt her i dag. Statsråden har selv sagt at hun vil følge det opp. Vi ser fram til en orientering til Stortinget ved en passende anledning eller i et passende dokument om de konklusjoner som utvalget kommer med, og eventuelt de endringer som man da vil gjøre i forhold til eksisterende kjøreregler for det apparatet de har.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2003-10-21:
Jeg takker statsråden for de tiltak som er iverksatt, og de forsikringer som også statsråden framfører, om at Forskningsrådet nå har endret praksis, slik at den er i tråd med de regler som vi har å forholde oss til i offentlig virksomhet, og særlig i forhold til habilitet og god saksbehandling, slik jeg fokuserte på i mitt innlegg. Det at man har satt i verk tiltak, viser jo at her var det grunnlag for å fokusere på saksbehandlingspraksis og kutymer i Forskningsrådet. Jeg synes også det er positivt at man har nedsatt et eget ekspertutvalg på dette området som skal gå gjennom den praksisen man har innledet på de nye rundene, og skape både bedre kultur, bedre holdninger og bedre retningslinjer for framtiden. Det er et tankekors at slike situasjoner oppstår i et organ som er bemannet med noe av den fremste ekspertisen vi har i vårt land, den fremste fagekspertise innenfor sine virkefelt. Men når slike ting framkommer, er det også en bekreftelse på at det å være god fagperson eller god leder ikke nødvendigvis er en tilstrekkelig egenskap for å ha en høy etisk standard eller være en god praktiker når det gjelder habilitetsregler og god saksbehandlingsskikk i det offentlige. Jeg vil gjerne oppfordre statsråden til å gi Stortinget tilbakemelding både om konklusjoner som Smith-utvalget kommer med, og om hvordan disse blir implementert og praktisert i Forskningsrådet framover. Jeg er også så frimodig at jeg vil oppfordre statsråden til å ta opp de samme problemstillingene i forhold til vårt høyere utdanningsmiljø. Det kan hende at en del av våre gode doktorander og professorer innimellom har godt av å gå et grunnkurs i forvaltningslovens bestemmelser om habilitet og ugildhet i sitt daglige virke også utenfor Norges forskningsråd.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2003-10-21:
Jeg synes denne debatten i veldig stor grad har gitt til kjenne en felles forståelse av viktigheten av at vi har systemer som praktiserer habilitet og saksbehandling på en god og forsvarlig måte, slik som det skal være og bør være i all offentlig virksomhet. Kort til representanten Reikvam. Jeg kan ikke huske at jeg brukte verken begrepene «ukultur» eller «store problemer» da jeg hadde mitt innlegg i sted. Jeg synes også at jeg langt på vei foretok de samme avveiningene og analysene som representanten Reikvam var inne på, så jeg greier heller ikke i forhold til det å se de store avvikende syn. Det må heller være nyanser i vektlegging av ord og språk. Jeg mener at jeg heller ikke sa at jeg bad statsråden fremme en sak for Stortinget. Men jeg bad statsråden gi tilbakemelding til Stortinget om hvordan Smith-utvalget konkluderer, og hvordan deres forslag eventuelt blir implementert. Det synes jeg vi har krav på å få i mange sammenhenger når det gjelder saker som er blitt drøftet i dette forum. Ellers synes jeg det er hyggelig å registrere at opposisjonen på Stortinget blir beroliget av at statsråden gir en forklaring på og en redegjørelse for de tiltak som er satt i verk. Det er jo enda en bekreftelse på at vi har en statsråd som griper fatt i de problemstillingene som kommer fram, og iverksetter nødvendige tiltak. Avslutningsvis har jeg bare lyst til å si at selv om Forskningsrådet får få klager og griper fatt i de klagene som er, og nå også setter ned et eget utvalg for å gå gjennom sin praksis og sitt regelverk, tror jeg det i all forsvarlig og god saksbehandling og i all offentlig virksomhet er viktig at vi fokuserer på disse problemstillingene, at vi tar dem opp til debatt med jevne mellomrom, og at noen fra utsiden av og til kikker oss i kortene, uansett hvilket organ det måtte være, og uansett hvilket nivå vi måtte operere på.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-06-04:
Nei, Arbeiderpartiet ønsker ikke en tregere bosetting. Vi ønsker at bosettingen skal gå hånd i hånd med det som kommunene og UDI blir enige om. Men da er ikke veien å gå å gjøre det som representanten Holmberg fra Høyre går inn for, å pålegge kommunene å gi et introduksjonstilbud til noen som plutselig dukker opp i kommunen, uten at kommunen har vært medansvarlig for det. Den gode bosettingsavtalen som vi har nå, og det at kommunene er svært villige til å ta imot ganske mange, gjør at dette fungerer bra. Derfor er vi sterkt imot å endre denne modellen nå. Men hvis kommunene ikke har penger eller ikke får tilskudd fra Husbanken, slik at de kan skaffe boliger, er det klart at det blir vanskelig å ta imot flyktninger.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-06-04:
Ja, jeg er enig i at når det gjelder selve innholdet av loven, så er det stor enighet, og det er også stor tro på at dette skal bli en ordning som vil gi et løft i forhold til integreringsarbeidet her i landet. Men det er ingenting som gjør seg av seg selv. Det er helt klart at det er, som jeg sa, veldig mange forutsetninger som må oppfylles for at vi skal lykkes. Og det er veldig viktig at vi nå lykkes, også for at vi ikke skal stå her om fem nye år og si: Beklager, vi klarte det ikke denne gangen heller. Jeg tok i mitt innlegg opp en del av de forutsetningene som Arbeiderpartiet la til grunn, bl.a. at kommunene må få økonomi til å kunne gjøre dette. Hvilke andre områder ser Arbeiderpartiet for seg? Jo, allerede i innstillingen ber vi om en ny utredning i forhold til andre grupper, bl.a. de som kommer som familiegjenforente. Vi vet at det er en stor gruppe fortsatt som ikke vil bli ivaretatt på samme måten som dem som nå får et introduksjonstilbud.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-06-04:
Jeg skal svare på det ene spørsmålet. De to andre fikk jeg ikke. Det gjelder bostøtteordningen og det at vi ikke går inn for å utvide den nå til å gjelde også dem som bor i en leilighet på under 40 m2. Statsråden har signalisert at hun vil komme tilbake til det spørsmålet ganske snart. Jeg tror at det nå er klokt at vi forholder oss til ting i riktig rekkefølge. Det er slik at sannsynligvis vil også Arbeiderpartiet gå inn for at den regelen blir opphevet, men vi mener at den runden skal vi ta når vi får dette samlet, og da skal det ikke gjelde bare innvandrere, men også alle andre her i landet.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-06-04:
Fremskrittspartiet bidrog til å sikre kommunene 1 milliard kr mer under behandlingen av statsbudsjettet i høst. Representanter fra partiet har i ettertid vært svært så offensive, og fortalt det norske folk at de har bidratt til at kommunene fikk mer penger. Samtidig viste Fremskrittspartiet et engasjement for å sikre velferden ute i kommunene ved å gå inn for den bevilgningen. Nå har Fremskrittspartiet igjen en mulighet til å vise at de mener noe med satsingen i kommunesektoren, hvis de går inn for å stemme på SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiets forslag om å fullfinansiere denne reformen. Representanten sa at skulle man drive politikk, måtte man handle. Derfor er jeg veldig spent på handlekraften til Fremskrittspartiet og representanten Sandberg når det gjelder å gi kommunene en mulighet til virkelig å få til en god reform.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-06-04:
Signe Øye sa at det på enkelte punkter er stor uenighet. Jeg har lyst til å si at når det gjelder introduksjonsloven, er det faktisk stor enighet i komiteen. Men jeg går ut fra at hun tenkte på ett område, nemlig bosetting i kommunene. Status i dag er at det er flere tusen som venter på bosetting, og kommunene vegrer seg av ulike årsaker. Likevel har flertallet i komiteen i dag stadfestet at de ønsker en styrt bosetting. Man kan altså ikke ta individuelle avgjørelser. Hvis en selv tar initiativ og flytter til en kommune og skaffer seg bosted, vil flertallet, deriblant Arbeiderpartiet, nekte introduksjonsordning. Det er et tankekors, for vi bor i et fritt land, og vi kan flytte hvor vi vil. Er det slik at Arbeiderpartiet med dette ønsker en enda tregere bosetting enn den vi sliter med i dag?