Bent Høie (Høyre), 2013-12-11:
Det er en veldig viktig problemstilling representanten Andersen tar opp, og som representanten også har hatt et sterkt engasjement i over lengre tid. Legemidler er et gode, og pasienter som har behov for det, skal selvfølgelig få legemidler som er nødvendige og forsvarlige. Dette gjelder selvsagt også for pasienter som etter en medisinskfaglig vurdering vil ha nytte av vanedannende legemidler, såkalte A- og B-preparater. Brukt på en forsvarlig måte og i tråd med gjeldende retningslinjer kan vanedannende legemidler være til stor nytte for pasienter som sliter med angst, søvnlidelser og smerter. Men som interpellanten er inne på, kan slike medikamenter også gi store problemer. Skadelig bruk kan være kombinasjonsbruk, bruk over lengre tid eller for høye doser. Legemidler kan også misbrukes – også i kombinasjon med rusmidler. Cirka 800 000 pasienter får hvert år utlevert vanedannende legemidler på resept, og forbruket er ulikt fordelt både geografisk og mellom kjønnene. Kvinner bruker mer av disse legemidlene enn menn gjør, og forbruket øker med alderen. De aller fleste bruker slike medisiner i en kort periode, og bare i doser som er forskrevet i henhold til det som er anbefalt bruk. Noen pasienter fortsetter med medisin over tid, men sjeldnere enn daglig. Til tross for at dette er annerledes enn anbefalt, kan man selvfølgelig diskutere hvor problematisk akkurat den bruken er. En gruppe langtidsbrukere får utlevert større mengder enn anbefalt. Noen av disse kan komme inn i et mønster med økende dose på grunn av en toleranseutvikling eller – i noen sammenhenger – et ønske om å oppnå rus. Reseptregisteret viser at legers forskrivningspraksis varierer betydelig. Dette er alvorlig og kan tyde på at noen leger har et mindre bevisst forhold til forskrivning enn andre. Konsekvensene av slett forskrivningspraksis kom tydelig fram i NRK Brennpunkt i november. Jeg mener vi må møte dette med fire hovedstrategier. Den første er å bygge ut og sikre seg at det blir brukt alternativer til medikamenter. Det er en del av veiledningen i dag, og det må vi sørge for blir fulgt opp. Men mangelen på alternativ er kanskje også en av årsakene til bruken av dette tilbudet. Det skal jeg komme litt tilbake til. Så må vi sørge for at praksisen er i tråd med det som er anbefalte retningslinjer. Og vi må forbedre kontrollen med at praksisen er i tråd med de retningslinjene som er. Sist, men ikke minst, må vi gi bedre hjelp til dem som har blitt rammet av dette. Skal vi komme overforbruket til livs, må vi legge mer vekt på alternativer til selve legemiddelbruken. I mange tilfeller er legemiddelbruken knyttet til ulike typer livskriser, som interpellanten på en veldig tydelig måte var inne på. De fleste mennesker møter situasjoner i livet der man trenger hjelp til å takle situasjonen. Da er av og til legemidler et nødvendig hjelpemiddel, men en skal prøve andre virkemidler først. Legemidler kan aldri erstatte gode menneskelige og terapeutiske situasjoner, men kan for enkelte i perioder av livet være et nødvendig supplement til samtale, øvelse og aktivitet. Målet må være å begrense at sykdom utvikler seg så mye at det til slutt blir behov for akutt hjelp og vanedannende legemidler. Derfor må det satses videre på et bredt spekter av virkemidler som fremmer mestring, både i samarbeid med familie, skole, utdanningsinstitusjoner, arbeidsliv og Nav. For helsetjenesten lokalt dreier dette seg særlig om å være tett på dem som har, eller som kan utvikle, sårbarhet for sykdom – med vekt på den enkeltes ressurser og muligheter. Et av regjeringens viktigste satsingsområder er å bygge ut lavterskeltilbud for mennesker med psykiske lidelser og rusproblemer. Det må bli lettere både å be om og å få tilbud om hjelp som svarer til den enkeltes ønsker, behov og livssituasjon. I denne sammenheng betyr det at ikke-medikamentell behandling og annen legemiddelbehandling bør vurderes før man forskriver vanedannende legemidler. Vi må legge mer vekt på at helsepersonell med ulik kompetanse kan samarbeide om tilbudet som passer pasienten. Dette vil bl.a. kunne være gjennom å ansette flere psykologer i kommunen – som en del av regjeringens satsing, og som det f.eks. er gjort i Stjørdal kommune, der kommunepsykologen samarbeider tett med fastlegen – eller det kan være å sørge for flere lavterskeltilbud, som f.eks. raskere psykisk helsehjelp. Eksempelet fra Stjørdal viser at mange av dem som i andre kommuner er i de gruppene som ofte får denne typen legemidler, nås i Stjørdal kommune med en kommunepsykolog som jobber målrettet inn mot disse gruppene sammen med fastlegene. Det er den enkelte behandler som har ansvaret for å gi forsvarlig behandling basert på tilstrekkelig og god diagnostisering og oppfølging. Leger som skriver ut legemidler, har ansvar for å følge opp pasientene og vurdere virkning, og eventuelt bivirkning, og at forskrivningen følger retningslinjene. Fra 1. mai 2013 ble det innført en egen takst for legenes gjennomgang av pasientenes legemidler. Vi har ennå ikke data om hvordan taksten brukes, men det blir interessant å få resultatene av dette. Riktig medisinsk forskrivning og bruk av legemidler vil derfor også være et sentralt tema i den legemiddelmeldingen som regjeringen nå jobber med, og som vi har varslet at vi skal legge fram i 2015. Dette vil gi Stortinget muligheter til å debattere problemstillinger knyttet til legemiddelbruk, herunder bruken av vanedannende legemidler som kan gi spesielle utfordringer med hensyn til avhengighet og misbruk. Helsemyndighetene skal sørge for at helse- og omsorgspersonell har tilgang til oppdatert kunnskap om diagnostisering, behandling og oppfølging. Et viktig bidrag er Helsedirektoratets arbeid med å oppdatere veiledere for vanedannende legemidler. Dette skal publiseres i januar 2014. Veilederen er et viktig hjelpemiddel for allmennlegene, som står for nesten 90 pst. av den totale forskrivningen av vanedannende legemidler. I utkastet til veileder gis det konkrete råd knyttet til forskrivning av vanedannende legemidler. Målet er å få til en god forskrivningspraksis som kan føre til at færre pasienter blir avhengige av slike legemidler, og at pasienter får et bedre tilbud. Riktig forskrivning og bruk av sånne medikamenter innebærer at legemidler brukes på riktig indikasjon, at pasienten får tilstrekkelig informasjon om bruk, og at legen planlegger hvordan behandlingen skal avsluttes allerede idet behandlingen settes i gang. I utkastet til veileder står det at fastlegen skal tilby forsvarlig nedtrapping dersom pasienten har brukt vanedannende legemidler jevnlig over tid, og det ikke er indikasjon for fortsatt bruk. Helsedirektoratet jobber med å revidere veilederen om bruk av opioider i behandlingen av langvarig, ikke kreftrelatert smerte. Her er allmennlegene den viktigste målgruppen. Elektroniske resepter er tatt i bruk i primærhelsetjenesten over hele landet. Sykehus og distriktspsykiatriske senter bruker ikke e-resept ennå, men det er vi i gang med. E-resept gjør at fastlegen kan få god oversikt over legemidlene som er i bruk. Men pasienten har rett til å reservere seg mot innsyn i reseptdatabasen, og det kan hindre at fastleger får fullstendig oversikt over medisinbruken. I ny fastlegeforskrift presiseres kravet til koordinering og oppfølging. Dersom pasienten bruker fire legemidler eller mer, skal fastlegen gjennomføre en legemiddelgjennomgang når dette anses nødvendig etter en medisinsk vurdering. Fylkesmannen fører tilsyn med leger og annet helsepersonell etter bekymringsmeldinger eller klager fra apotek, pårørende, politi og andre. I 2012 fikk en lege begrenset rekvireringsretten, og tre leger ga frivillig avkall på retten til rekvirering av legemidler i gruppe A og B. Det er viktig å følge opp det initiativet interpellanten her har tatt, med de fire hovedstrategiene jeg har nevnt i mitt innlegg.