Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
I denne saken har SV et avvikende syn i forhold til flertallet. Det har vi i grunnen hatt helt siden banksaken kom opp, fordi vi hele tiden har vært skeptiske til å selge ut statens bankaksjer. Hvis man tar et lite historisk sveip bakover, vil en se at disse aksjene egentlig ikke var til salgs. Det var bud fra en svensk bank som totalt omkalfatret strukturen i det norske bankmarkedet. Det er ikke lenger enn tre år siden Stortingets finanskomite og Stortinget mente vi skulle ha tre uavhengige forretningsbankmiljøer i Norge, sågar ett utenfor Oslo, som da var Fokus Bank i Trondheim. Så solgte vi unna Fokus Bank, og så mente finanskomiteen, og senere Stortinget, at det var viktig at vi skulle ha to forretningsbankmiljøer i Norge. Det mente vi helt til i fjor høst, da MeritaNordbanken la inn bud på Kreditkassen, og så plutselig var det en bank til salgs som i utgangspunktet ikke var til salgs. Det er kanskje noe av det mest alvorlige med det som nå har skjedd. Det viser seg at ingen vedtak om struktur som Stortinget gjør, selv i banker som Stortinget eier – eller det norske folk eier gjennom Stortinget – er evigvarende. Det betyr at Stortinget burde diskutere struktur i finansmarkedet, uavhengig av tilfeldige bud. At det kommer en svenske i privatfly over Kjølen, skulle ikke på en måte rettferdiggjøre at Stortinget faktisk hiver totalt rundt på strukturen i det norske bankmarkedet, slik det nå har skjedd. Det alvorlige med det er at det vedtaket som Stortinget i dag fatter – at man selger unna Kreditkassen – medfører at ingen trenger å ha tillit til at Stortinget mener alvor med at DnB skal få bli på statens hånd. Grunnen til at det i seg selv er et poeng, er følgende – for det er et par gode poeng med at det er fornuftig at staten sitter som eier i forretningsbanker: For staten har det vært en fornuftig pengeplassering, det er én ting. Det har gitt god avkastning. I Norge har vi altså ikke tilsvarende private kapitalister som tillater seg å sitte på eierskap over perioder som svinger opp og ned, slik som i mange andre land hvor det fins tunge, private kapitalister. I Norge har staten i stor grad fylt den funksjonen. Det andre viktige poenget med det å ha statlig eierskap i banker er at det sikrer at man har hovedkontorfunksjoner og tilliggende herligheter i Norge. Det har vi sett et godt eksempel på i forbindelse med salget av Fokus Bank til Den Danske Bank, som nå har flyttet alle funksjoner til København, noe som gjør at alle lån på – jeg tror det er – ca. 20 mill. kr må godkjennes i København. Det gjør at alle de kundene som Fokus Bank betjener oppover langs kysten av Norge, må godkjennes i København. Og det danske hovedkontoret har ikke nødvendigvis innsikt i hvordan norsk fiskeoppdrett drives eller norsk transportnæring drives. For det lokale næringslivet, der Fokus Bank har nedslagsfelt, vil dette selvfølgelig være et problem. Jeg sier ikke at det nødvendigvis vil skje med Kreditkassen, eller at det trenger å skje hvis DnB blir til salgs, for resultatet av Stortingets politikk er at det er bare å by på DnB, så er den til salgs. Stortingets vedtak har altså ikke lengre varighet enn det. Jeg tror en liten nasjon som Norge har bruk for sunn konkurranse i bankmarkedet. Det betyr at man må ha flere forretningsbankmiljøer og flere miljøer i Norge. Forretningsbanker genererer en betydelig aktivitet når det gjelder kompetanseutvikling og IT-utvikling, og ikke minst er det et viktig egenkapitalincitamentet for næringslivet å ha en bank i nærmiljøet. Jeg frykter at et utenlandsk kjøp av Kreditkassen over tid vil medføre at Kreditkassen vil bli en del av en større internasjonal bank. Hvis man nå velger å slå den sammen med andre nordiske aktører, begynner den å bli så attraktiv at også de store utenlandske banker vil snuse på den. Det er nødvendigvis ikke sant at stort er bedre. I så måte var det interessant å høre banksjefen i Den Danske Bank, som kjøpte Fokus Bank, Peter Straarup, som var i Norge forleden dag. Han sier at det er egotripp bak bankfusjoner. Han mener at en av de sterkeste drivkreftene bak oppkjøp og fusjoner er banksjefenes egne egoer, og han sier også at det ikke finnes belegg for at størrelsen på banker nødvendigvis gir bedre resultater. For hvis man ser på Kreditkassen og DnB, vil en se at de har levert svært tilfredsstillende resultat. Det er ikke nødvendigvis slik at de store bankene leverer bedre resultat. Bankene har også en annen funksjon, nemlig å fylle en samfunnsfunksjon, ikke minst er dette tilfellet i Norge, og den funksjonen må Kreditkassen og DnB fylle. Jeg tror derfor det er uklokt at man nå velger å selge seg ut av Kreditkassen, også fordi det har vært en fornuftig pengeplassering. Når Stortinget allikevel velger å gå inn for en slik løsning, vil SV understreke at det er et poeng at man da prøver å gjøre dette til en nordisk bank i større grad enn en internasjonal bank. Og det betyr at man primært, sett fra SVs ståsted, bør få til en løsning som gjør at statens aksjer kan byttes i en annen nordisk bank, slik at de nordiske land sammen kan ha en viss kontroll med den nye banken. Om det lar seg gjøre, vet ikke jeg. Det er heller ikke et flertall i finanskomiteen som ønsker en slik løsning. Men det ville likevel ha gitt en større grad av garanti for at Kreditkassen blir i Norge med de funksjoner den i dag har. Jeg frykter at dette bare er starten på en stor strukturendring som gjør at vi i Norge vil få mindre konkurranse i disfavør av næringsliv og forbruker.