Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-05-28:
Saker der kvinner lever under alvorlige trusler fra tidligere partnere og trenger beskyttelse, er en stor utfordring for samfunnet. Altfor mange kvinner har opplevd parforhold der det har vært utøvd fysisk og psykisk vold. Hendelsen i Trondheim denne uken, der en kvinne som fikk voldsalarm etter å ha anmeldt sin eks for drapstrusler, opplevde å bli nedkjørt av eksen med bil, er direkte sjokkerende. Vitner har fortalt at det ikke var tvil om at kvinnen ble kjørt ned med overlegg. Tilfeldighetene ville – heldigvis får vi si – at en politipatarulje på vei til annet oppdrag kunne gripe inn der og da. Kvinnen fikk nødvendig hjelp, og mannen kunne pågripes umiddelbart. VG har over tid dokumentert en rystende utvikling med et stort antall kvinnedrap begått av kjærester og ektemenn, og der langvarig trakassering og vold har preget livssituasjonen til en rekke av disse kvinnene. Flere av dem har også vært utstyrt med voldsalarm, men uten at dette kunne forhindre drapshandlingen. Spørsmålet er da hva mer samfunnet kan gjøre for å forhindre at nye drapsoffer føyes til denne skrekkelige listen. Omvendt voldsalarm, besøkskontroll og kontaktforbud er reaksjonsformer et samlet politisk miljø stiller seg bak. Men ofte er problemet at kvinner ikke makter eller ikke tør å ta det avgjørende første steget og melde sin samboer eller ektefelle til politiet. Mange frykter for hva som vil skje etterpå. Hvor skal de gjøre av seg? Og hvordan skal de greie seg økonomisk? Mange har vært så opptatt av å holde fasaden at selv ikke de nærmeste har oppfattet voldsbruken og har kunnet gripe inn. Fra krisesentrene hører vi at kvinnenes frykt ikke er helt ubegrunnet, for det er ikke nødvendigvis slik at hjelpeapparatet og kommunen alltid står klar til å bidra. Og kvinnene selv er heller ikke alltid klar over hvilke rettigheter de har, og hvor de kan oppsøke hjelp. Krisesentrene gjør en formidabel innsats, men kan ikke forventes å tre inn i kommunens og det øvrige hjelpeapparatets roller. Et sentralt spørsmål er hvor flinke politiet er til å agere i slike saker, og hvor raskt de kan sette inn nødvendige beskyttelsestiltak når kvinnene tar det steget å politianmelde. Høyre har stor forståelse for at denne type saker er krevende. Vi vet at norsk politi er i ferd med å bygge opp viktig kompetanse på feltet vold i nære relasjoner. Familievoldskoordinatorene i politidistriktene spiller en viktig rolle i bekjempelsen av vold mellom nærstående og skal også bidra til at voldsofrene blir ivaretatt og kan føle seg trygge. På høringen i komiteen anslo Krisesentersekretariatet at mer enn 1 000 kvinner til enhver tid er på flukt fra voldelige menn, og at 1 200–1 800 kvinner må leve med voldsalarm. Det er store tall. Det er ikke vanskelig å forestille seg den psykiske belastningen dette må være for de kvinnene dette gjelder. Man kan jo spørre seg hvordan livskvaliteten er for de kvinner som lever i konstant frykt for vold – i verste fall frykten for å skulle miste livet. Saksordføreren har på en god måte redegjort for saken. Høyre er opptatt av at politiet må agere raskt og finne løsninger som kan gi de voldsutsatte kvinnene en så god og effektiv beskyttelse som mulig, og så raskt som mulig. Samtidig er det viktig med tiltak som gjør at voldsutøveren blir den som rammes og får begrenset sin bevegelsesfrihet, av hensyn til offerets sikkerhet. Det er ikke akseptabelt at det er den truede personen som bærer byrden ved tiltakene, som f.eks. kan være sperret adresse eller mobil voldsalarm. Det er grunn til å ta kollektiv selvkritikk på at så få tiltak til nå har fokusert på å begrense den potensielle voldsutøverens handlingsrom og bevegelsesfrihet. Bortsett fra besøksforbud og kontaktforbud er det offeret som har måttet bære konsekvensene og har måttet endre sin hverdag og levemåte ganske dramatisk. Med omvendt voldsalarm får vi et virkemiddel som vil legge begrensningene der de bør være – hos vedkommende som utgjør trusselen. Det er nå på sin plass at hovedfokus settes på offerets situasjon. Hvordan kan offerets situasjon avhjelpes på en skånsom måte, slik at det blir mulig å leve et tilnærmet normalt liv for kvinnen og eventuelle barn som er inne i bildet? Utviklingen av ny teknologi som kan bidra til sikrere systemer og raskere varsling når situasjonen krever det, er uhyre viktig. Her må Norge orientere seg også internasjonalt, slik at våre teknologiske løsninger er så sikre som overhodet mulig. Høyre er også opptatt av at livsviktige og trygghetsskapende tiltak for kvinner som trenger beskyttelse, ikke må begrenses av økonomien i det enkelte politidistrikt. Avslutningsvis gjør jeg oppmerksom på at forslag nr. 2 er et fellesforslag fra Høyre og Fremskrittspartiet.