Alf E. Jakobsen (Arbeiderpartiet), 2008-06-12:
Hadde representanten Hans Olav Syversen vært i salen, ville jeg ha sagt til ham at vi tenker veldig likt når det gjelder forslag om aggressiv markedsføring og forbrukslån. Det er en sak vi bør fokusere veldig mye på. Jeg vil allikevel si at det er jo flere lover i dag som regulerer det. Det ene er finansavtaleloven, i forhold til bankenes plikt til å fraråde forbrukere å ta opp lån som vil gi dem stor økonomisk belastning, og det andre er en sak som nettopp har passert Lagtinget, om frarådingsplikt i forhold til kredittkjøpsloven. Så over til det jeg egentlig hadde tenkt å si: 2007 har vært et år som har vært veldig preget av den negative utviklingen i amerikansk økonomi. Jeg har lyst til å starte med å fokusere litt på finansuroen i USA, og så koble det opp mot husholdninger og boligkjøpere. Jeg tror at vi kan dra lærdom av utviklingen i USA sett opp mot norske forhold. I tillegg vil jeg ut fra historien med uroen i USA gjøre en kobling mot hva dette har medført for de norske såkalte Terra-kommunene, som etter gode råd har investert ikke bare penger de hadde, men framtidige inntekter, i videresolgte høyrisikoprodukter, eller såkalte subprime-lån, fra USA. Etter hvert var det tegn som tydet på at denne situasjonen ville oppstå, i og med at det i det amerikanske markedet selv med veldig lav kredittverdighet var mulig å kjøpe/skaffe seg bolig fullfinansiert av banken. Uten sammenligning for øvrig kan den amerikanske krisa i alle fall gi oss en lærdom i forhold til det norske boligmarkedet som jeg etter hvert skal komme over til. Det er ingen tvil om at mange amerikanske husholdninger og boligkjøpere har handlet mot bedre vitende og blitt forledet til å ta opp boliglån de ikke har hatt mulighet til å betjene over tid. I USA er det, som sikkert mange vet, egne boliglånsmeglere som formidler lån, og som tar sin kommisjon når lånet er formidlet. Disse har verken risiko eller ansvar ved manglende betjening av gjelda. Med et slikt kommisjonsopplegg og en slik ansvarsfraskrivelse på selgers hånd er det duket for at mange gis boliglån som de absolutt ikke skulle hatt. Lokkemiddelet er faste lave renter de første årene av lånets løpetid og ofte også avdragsfrihet. Så justeres renta kraftig opp når denne perioden er over. Boligkjøperne klarer likviditetsbelastningen i noen år, men så kommer problemene. Mange har også levd i den villfarelse - jeg har faktisk selv snakket med en del amerikanske ungdommer om det - at prisen på fast eiendom ville stige, og ble det for galt, kunne de selge leiligheten med fortjeneste og så hive seg på karusellen en gang til. Prisfallet på boliger i USA har vært galopperende den siste tida, og nå er veldig mange boliger i USA langt mindre verdt enn gjelda. Historien fra USA kan være en nyttig lærdom om hvordan ting kan endre seg i negativ retning. Renta lå lavt, styringsrenta var, så vidt jeg husker, helt nede i 1 pst. i 2003. Så startet renta gradvis å øke fram mot sommeren 2006. Boligprisene i USA har steget jevnt og trutt fram til sommeren 2006. Så kommer omslaget, og boligprisene tar til å synke. Boligeiere med høy lånegjeld og lav kredittverdighet, men som likevel har fått lån, får problemer og må forlate boligen. I utgangspunktet ser dette ut til å være USAs og bankenes problem, men i veldig mange sammenhenger har disse problemene forplantet seg ut i den store verden som følge av at de såkalte subprime-lånene er videresolgt som høyrisikoprodukter på det internasjonale marked. Her er det også at krisa i kreditt- og finansmarkedet i USA kommer til lille Norge. De såkalte Terra-kommunene havnet i tv-ruta nettopp fordi en del av porteføljen de var involvert i, var videresolgte høyrisiko subprime-lån. Så lenge kredittmarkedet oppførte seg normalt, var verdien av investeringene omtrent som forventet, men når kredittmarkedet begynte å oppføre seg unormalt, nådde også uroen de såkalte Terra-kommunene i Nordland og en del kommuner i sør. Hvem hadde tenkt at Hattfjelldal, Hemnes, Rana og Narvik, for å nevne noen, skulle bli berørt av finansuroen i USA? Dette bringer meg over til den hjemlige arena, der jeg har lyst til å dvele litt ved norske husholdninger og gjeldsveksten. Gjeldsveksten i det norske samfunnet har vært kraftig økende fra år 2000, som mange har vært inne på. En av drivkreftene har vært lave renter og en sterk vekst i inntekter og boligpriser. Det er bekymringsfullt at norske husholdninger økte sin gjeld også i 2007, og at spareraten var negativ. Når det gjelder lån, ser vi at det blir lengre avdragstid, og avdragsfrie perioder blir mer og mer vanlig, ikke minst for førstegangsetablerere. Ser vi dette i sammenheng med gjeldsveksten, trenger en ikke være rakettforsker for å se at disse låntakerne blir mer utsatt ved boligkrakk eller uventet renteoppgang. Det er særlig blant de nyetablerte i boligmarkedet at gjeldsbelastningen er høy. Tall fra Kredittilsynet viser at låntakere under 35 år har en gjennomsnittlig gjeldsbelastning på 313 pst. Dette er 24 prosentpoeng høyere enn i 2006. Det har blitt bygd ungdomsleiligheter rundt omkring i Norge, og det forundrer meg at Husbanken har gått inn og fullfinansiert disse leilighetene til unge med boligbehov uten at det har skjedd noen kredittvurdering. Situasjonen har noen likhetstrekk med det som har skjedd med lite kredittverdige betalere i USA. Et konkret eksempel som jeg kjenner veldig godt, og som jeg skal bruke her, er et boligkompleks i Tromsø der ungdommene flyttet inn for noen år siden. Til tross for at renta fortsatt er noenlunde lav når vi ser renteutviklinga over en litt lengre tidsperiode, og at avdragene ennå ikke har startet å løpe, har syv ungdommer vridd om nøkkelen i døra og forlatt komplekset. Det kommer heller ikke andre beboere inn på grunn av den høye fellesgjelda som de som blir igjen, skal betjene. Det de som er igjen, fortvilt har forsøkt å gjøre, er å leie ut leilighetene på markedet. Men selv med et kjølnende leilighetsmarked får de ikke avsetning på de ledige leilighetene, på grunn av fellesgjelda. Jeg skal ikke krisemaksimere denne situasjonen, men jeg ser at det kan være noen paralleller til det som skjedde i USA. Jeg har fått anledning til å prate med mange av disse unge leilighetseierne i Tromsø, og situasjonen er lik i mange andre leilighetskomplekser, både i Tromsø og andre steder i landet. Det gjelder både dem som har måttet låse døra og flytte ut, og ikke minst gjelder det de unge førstegangsetablererne som har hatt foreldre eller andre som har kunnet hjelpe dem i en overgangstid. Jeg kan ikke se annet enn at det må ha skjedd en svikt når Husbanken har vært inne og fullfinansiert disse prosjektene. Det disse ungdommene sier, er at de har måttet skrape sammen 40 000 kr, og så har de bare kunnet flytte inn. Så har det vært vanlig opplegg med lave renter og avdragsfrihet, men med høy fellesgjeld. Men det verste, og som jeg må si jeg reagerer på, er at jeg har sett representanter for regionale husbankkontor uttale i media at disse leilighetskompleksene var tikkende gjeldsbomber. Det er sikkert riktig. Men det er da jeg spør meg: Hvorfor i all verden har Husbanken gått inn og fullfinansiert tikkende gjeldsbomber til ungdom og andre uten kredittverdighet? Det er for meg en gåte. Avslutningsvis er jeg glad for at både finansministeren og kommunal- og regionalministeren sammen med Husbanken sentralt har tatt tak i disse problemstillingene. Det er etter min mening behov for konstruktive tilnærminger til disse utfordringene. I motsatt fall vil en rekke unge nyetablerte som har kjøpt seg inn i disse leilighetene, komme i en svært utfordrende situasjon. Det er nødvendig å stramme opp praksisen når det gjelder slike fullfinansieringsprosjekt i Husbanken. Jeg sier ikke at det bare er Husbanken, det er også finansieringsinstitusjoner for øvrig som har gått inn og skapt den samme situasjonen. Men det vi kanskje kan ha lettere adgang til, er for det første å stramme opp Husbanken, og for det andre å se på hvilken mulighet vi har for å forbedre forholdene for dem som er kommet i denne situasjonen. Jeg vet om ungdom som er dypt bekymret og lei seg for den situasjonen de er i.