Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-06-04:
Jeg ønsker med denne interpellasjonen å rette oppmerksomheten mot noen grunnleggende trekk i samfunnsutviklingen. Det handler om at lønnsforskjellene har blitt gradvis større de siste årene. Blant annet bekrefter rapportene fra Det tekniske beregningsutvalget for lønnsoppgjørene dette. Dette skyldes trolig ikke at gruppene med de lave lønningene har fått lavere lønninger. Vi vet samtidig at topplederne har opplevd en sterk lønnsøkning de siste ti årene, men siden disse utgjør en liten andel av den totale arbeidsstyrken, vil den observerte lønnsøkningen trolig være drevet fram av lønnsveksten hos andre høylønnsgrupper på mer generell basis. Økte lønnsforskjeller kan være problematisk i et overordnet samfunnsperspektiv fordi det kan svekke den grunnleggende følelsen av tillit og samhold mellom innbyggerne, noe som viser seg å være avgjørende for samfunnsutviklingen når det gjelder forhold som kriminalitet, utdanningsnivå, helse og generell trivsel og livskvalitet. Økte lønnsforskjeller kan ikke minst være en utfordring sett i et fattigdomsperspektiv, fordi flere kan føle at man faller utenfor samfunnet ved at man ikke har råd til å delta i ulike aktiviteter på linje med andre. Dette handler med andre ord om den grunnleggende samfunnsutviklingen og kampen mot fattigdom. Hva er så bakgrunnen for de økte lønnsforskjellene? Det kan ikke utelukkes at dette kan ha med større, grunnleggende internasjonale trekk å gjøre knyttet til globalisering og en større grad av internasjonal arbeidsdeling. For det første har en rekke land som Kina, India og land i den tidligere Sovjetblokken nylig åpnet opp for handel og utenlandsinvesteringer og blitt integrert i verdensøkonomien. Richard Freeman ved Harvard University anslår at dette har doblet arbeidsstokken på det globale arbeidsmarkedet, fra 1,5 milliarder til 3 milliarder arbeidere. Disse landene har tilført lite kapital, slik at det totalt sett har blitt flere arbeidstakere i forhold til kapital i verden. Dette vil i utgangspunktet redusere lønningene. For det andre har mange fattige land fått stadig mer høyt utdannet arbeidskraft. Kina og India utdanner 1,2 millioner ingeniører og vitenskapsmenn hvert år. Dette er tre ganger så mye som for ti år siden, og like mange som USA, EU og Japan utdanner til sammen i løpet av ett år. For det tredje produserer utviklingslandene stadig mer kapitalintensive produkter. Ifølge OECD gikk Kina i 2004 forbi USA som verdens største eksportør av IT-varer. Landet importerer riktignok mange av de mest avanserte delene til disse datamaskinene, mobiltelefonene og DVD-spillerne. Men inntrykket av u-land som råvareeksportører må altså nyanseres. Dette gjør at handel øker konkurransen og reduserer lønnsnivået også i kapitalintensive næringer med høyt utdannet arbeidskraft. Det er ikke bare kundetelefonsentre og enkel databehandling som kan settes ut til fattige land. Ulike former for dataprogrammering, medisinsk diagnostikk, industridesign, juridiske tjenester, finans- og forretningsrådgivning blir nå utført i Kina og andre lavkostland. Ny informasjonsteknologi og nedbygging av handels- og investeringshindringer gjør dette mulig. Forskning fra USA viser at redusert fagforeningsgrad og økt innvandring også har bidratt til denne utviklingen, selv om teknologisk endring trolig har bidratt mest. De rikeste er blitt rikere i Norge siden 1990-tallet. Lavtlønte har dessuten tapt i forhold til gjennomsnittsinntekten. Vi kan ikke utelukke at dette skyldes mange av de samme faktorene som i USA. Men veksten i lønnsforskjellene i Norge og Norden har heldigvis vært betydelig mindre enn i USA. Den nordiske modellen har tross alt vist seg å være robust i møte med tiltagende globalisering i etterkrigstiden, dette til tross for at de nordiske landene har vært mer åpne for handel og utenlandsinvesteringer enn de fleste andre land i verden, og vel så åpne som USA, hvis vi ser bort fra landbruksvarer. Den nordiske modellen er bl.a. trolig bedre enn systemet i USA med hensyn til å sikre en god utdanning for hele befolkningen. Dessuten har Norge fortsatt stor oppslutning om moderasjonslinjen gjennom sentraliserte lønnsoppgjør. Det er derfor mye som tyder på at nasjonale institusjoner og regelverk på arbeidsmarkedet og på utdanningsområdet fortsatt har mye å si for lønnsstrukturen, og at nasjonale politikere fortsatt har en betydelig innflytelse på den økonomiske utviklingen selv i en globalisert verden. Kristelig Folkeparti mener at staten har en viktig rolle i å fordele samfunnets samlede gevinst ved handel, slik at taperne blir kompensert. En best mulig utdanning for hele befolkningen som sikrer arbeidernes kompetanse for fremtidens arbeidsmarked, et solid sikkerhetsnett og tilbud om videreutdanning og omskolering for dem som skulle miste jobben, samt arbeidsmarkedsreguleringer som oppmuntrer til sysselsetting, vil være noen av de områdene hvor staten fortsatt bør bidra. Når du, som i USA, mister helseforsikringen din når du mister jobben, sier det seg selv at den enkeltes kostnad ved oppsigelse i utgangspunktet blir større der enn i Europa. Det sier vel også mye om hvor viktig det er, og hvilken fordel det er, at staten har ansvar for helsetjenesten. Vil Regjeringen vurdere tiltak for å forsøke å sikre at inntektsforskjellene ikke øker videre i tiden som kommer, for dermed å sikre et samfunn som fortsatt er preget av stor tillit og samhørighet, der den relative fattigdommen ikke øker?