Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2001-04-06:
Det var ingen store overraskelser i den redegjørelsen som utenriksministeren holdt om norsk utenrikspolitikk. Det var en grei – får en si – plankekjøring uten at de store overraskelser, som sagt, fant sted. Kanskje er det det som da manifesteres i en omfavnelse av Arbeiderpartiet fra Høyres side – eller var det omvendt? – når det gjelder norsk utenrikspolitikk. Her har utenriksministeren åpenbart sikret seg solid støtte fra Høyre i alle deler av norsk utenrikspolitikk. Det har i hvert fall ikke vært sagt noe som motsier en slik påstand. La meg på vegne av Fremskrittspartiet si at også vi er enige med utenriksministeren i at hovedmålsettingen med vår utenrikspolitikk må være å sikre norske interesser, og da først og fremst i de områder som er nærmest. Dette er altså i utgangspunktet et prinsipp Fremskrittspartiet deler, men fra vår side er vi nok atskillig mer usikre på om vi er enig med utenriksministeren i at all norsk utenrikspolitikk i dag møter denne målsettingen. Og vi er kritiske til store deler av den utenrikspolitikk som føres i dag, åpenbart til forskjell fra Høyre. Fremskrittspartiet er i en slik sammenheng betenkt over at norsk utenrikspolitikk stadig har større appetitt på å involvere seg rundt omkring i verden. Det er nærmest som om man prøver å bygge en merkevare innen området konflikthåndtering, fredsmegling og flaggplanting. Det kan virke som om det er ønsket for en liten nasjon om å opptre som en stormakt, som er drivende, og at dette er det som bringer denne type politikk fram. Men det koster. Og hva er så tilstanden her hjemme? Det kan kanskje beskrives det jeg nå sa, på en litt annen måte: Mens Det norske hus har falt sammen, har altså Arbeiderpartiet og utenriksministeren tatt med seg vrakrestene fra Det norske hus og bygger en rekke Brustad-buer med norsk flagg i utlandet, på flest tenkelige steder. Det er for så vidt også en måte å markedsføre Norge på, men med de rammebetingelser som er knyttet til den sistnevnte byggtype, tror jeg ikke at det blir satt stor pris på. Vi mener at det er grunn til å sette spørsmålstegn ved om det er i vår interesse å legge ned så mye ressurser som det i dag gjøres, på å involvere seg i konflikter over store deler av verden. Vi mener med dette ikke at Norge ikke skal ha et aktivt forhold til slike temaer, men som en liten nasjon bør vi nok begrense oss i enkelte sammenhenger. Som medlem av FNs sikkerhetsråd for tiden har vi altså greid å skaffe oss rikelig med muligheter for å fremme våre syn og jobbe for våre interesser. Men det koster. Og spørsmålet er jo om nettopp det jaget mot å få denne plassen bringer oss ut i politiske situasjoner som langt fra er ønskelig for en liten nasjon. Således kan også ambisjonene føre oss inn i en situasjon vi helst burde være foruten. Vi bringes inn i en konfliktsfære som kanskje i større grad gir oss problemer enn ære og glorie, som synes å være en del av målsettingen. I dette kan det også synes som om man gjennom denne posisjonen føler seg tvunget til å bidra med flere norske styrker i utlandet. Det synes å være et uttrykk for det når det i Dagbladet tirsdag 3. april, altså denne uken, heter: «Jagland vil ha Ola til Kongo.» Hva betyr det? Jo, det betyr at man på en måte inviterer til å bryte med hovedlinjene fra Stortinget, som de siste årene har gått ut på å kraftsamle norsk innsats ute med militære styrker og observatører om få, men konsentrerte oppdrag. Med andre ord: Går man ut, skal man gjøre en jobb i dybde og bredde, som man også har ressurser til å understøtte og underholde. Og jeg vil med tanke på utenriksministerens tidligere verbale omgang med Kongo si at jeg tviler på om norske flagg vil være særlig velkomne i dette området. Jeg skal imidlertid la det ligge. Jeg tviler også på om utenriksministeren har støtte for dette i Stortinget. Vi har mer enn nok arbeid og utfordringer med den jobben som nå skal gjøres i Kosovo, hvor vi har tatt på oss et svært viktig og ærefullt, men også risikofylt oppdrag. Og vi skal betale for hva dette koster. Denne regningen er ikke fullt ut betalt, og vi forventer vel en solid tilleggsregning for ledelsen av disse operasjonene. Den tror jeg Stortinget er beredt til å ta, men da må man altså kjenne magemål og sørge for at man konsentrerer seg om å gjøre riktig og ryddig den jobben som man har sagt man skal gjøre. Her er det åpenbart at appetitten til utenriksministeren og Regjeringen langt overstiger evnen til å justere inntaket av føde. EU er for utenriksministeren et populært tema, og han klarer ofte ikke å legge skjul på sine ambisjoner om å få Norge inn som medlem. Men Fremskrittspartiet håper at både utenriksministeren og arbeiderpartiregjeringen legger seg på sinne at flertallet av det norske folk ikke er særlig begeistret for medlemskap i EU for tiden. Vi mener derfor at det må skje vedvarende endringer over tid i den norske opinion før vi i det hele tatt kan begynne å diskutere om norsk medlemskap i EU er en god idé. Inntil så skjer, og det vil i hvert fall si neste stortingsperiode, er det overhodet ikke aktuelt for Fremskrittspartiet å støtte en norsk søknad om medlemskap i EU. USA er, som utenriksministeren klargjorde i sin redegjørelse, en av grunnpilarene i norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk. For Fremskrittspartiet er også dette veldig viktig, og for oss er det nødvendig å understreke at uansett hvor mye vi vender oss mot resten av verden, må vi ta godt vare på vårt forhold til USA. Vi mener USA fortsatt er den fremste garantist for fred og sikkerhet i Europa, og følgelig også for Norge i vår situasjon. Derfor blir det også underlig at Regjeringen legger fram et forslag til en norsk nasjonal forsvarsstruktur som ikke engang vil være i stand til, hvis dette får gjennomslag i dette hus, å sikre en alliert støtte og sikre at man føler seg trygg på å kunne lande i Norge om en situasjon skulle kreve det. Det forteller noe om at det er behov for kanskje å revidere sin politikk på en del områder. Og igjen: Det svikter på hjemmebane, mens ambisjonene ute er betydelige. Det er Regjeringens dilemma. Når det gjelder USA, har USA spilt og spiller en viktig rolle i verdenssamfunnet. USA er den eneste gjenlevende supermakten, i hvert fall den eneste med et velutviklet demokrati. USA er en garantist for vår sikkerhet og en nær partner. Det er derfor etter vår mening viktig at vi viser lojalitet mot USA og i de fleste spørsmål, f.eks. gjennom FN, søker å finne løsninger sammen med USA og andre allierte, istedenfor å bringe oss i en situasjon hvor det motsatte skjer, og effekten blir deretter. Det ble i utenriksministerens redegjørelse varslet at man nå skulle utarbeide en samlet og bredt anlagt strategi for vårt forhold til USA, og utenriksministeren sa han så for seg «en dynamisk prosess». Det kan jo lede tankene dit hen at Regjeringen faktisk ikke har hatt en samlet og bred USA-strategi i sine tanker. Det vil i så fall være oppsiktsvekkende. Jeg ville kanskje trodd at det hadde vært mer behov for å revidere og justere kursen. Noe annet ville jeg finne ganske underlig. Noen ord om Russland. Hvordan situasjonen i Russland vil bli fremover, er svært usikkert. Selv om vi tilsynelatende har fått et slags demokrati i Russland, gjenstår det en rekke øvelser og en utvikling før vi kan sammenligne det russiske styresettet med det vi er vant til fra den vestlige verden. Dette må vi ta innover oss. Noen få år med relativt sett ro og en slags stabilitet kan dessverre fort endre seg til noe annet, og utenriksministeren sa selv at Russland er «en krevende partner.» En krevende partner og en stor partner ved vår grense legger visse begrensninger på hva vi selv kan foreta oss, og det gir oss også en klar påminnelse om hva vi må foreta oss. Da kan vi ikke stille oss slik at vi er på grensen til ikke å kunne utøve det som skal til for å hevde norsk suverenitet under skiftende forhold. Det å ha et forsvar som ivaretar dette, er også med på å trygge freden, og vår rolle som en fredsgarantist ved å søke stabilitet i nord må være viktigere enn å løpe rundt i verden. Vi vet at det i Russland er betydelige utfordringer og problemer, og vi har sett en sterk maktkonsentrasjon gjennom Putins dager. Det kan være nødvendig i et Russland som er i oppløsning på mange områder, men det kan også gi et resultat i motsatt retning, som kan bringe oss i en helt annen og langt mer krevende situasjon i fremtiden. Da nytter det ikke å gå rundt som forsvarsministeren og håpe at det skal være fred i fremtiden.