Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Den mest avgjørende faktoren for kvalitet i skolen er læreren. Derfor var NOKUT-rapporten om allmennlærerutdanningen alvorlig lesning. Mens lærerutdanningen før var en utdanning som kunne gi lærerne faglig trygghet til å undervise i skolen i årevis, må dagens lærerutdanning være en plattform for livslang læring. Dagens lærere må stadig forholde seg til ny kunnskap, forskning om nye arbeidsmetoder og dermed ha et godt samarbeid med det vitenskapelige feltet. De som skal jobbe i en lærende organisasjon som stadig skal fange opp kunnskap utenfor skolen, trenger mye kompetanse. Det stiller nye krav til lærerne. Evalueringen fra 2002 viste at utdanningen ikke har utviklet sin egen vitenskap. Pedagogiske teorier om lærerkunnskap er blitt utviklet av andre utenfor lærerutdanningen. Det nye NOKUT-panelet mener at til tross for at det stilles krav om forskningstilknytning og endrings- og utviklingskompetanse i lærerutdanningen, finnes det likevel veldig store forskjeller institusjonene imellom, både i forskningsforståelse og forskningens omfang. NOKUT-rapporten viser også at flere institusjoner har store utfordringer med å samle hele den brede kompetansen som kreves for at utdanningen – og forskningen – skal være av høy kvalitet i samtlige fag. Kristin Clemet, tidligere utdanningsminister, har sagt at vi ikke kan tro at lærerne skal være tusenkunstnere. Jeg er for større grad av spesialisering innenfor fag og årstrinn. Situasjonen for allmennlærere i skolen er at de må undervise i mange fag, dels uten spesialisering, og i noen tilfeller også helt uten bakgrunn i faget i utdanningen. Dette er åpenbart uheldig i et samfunn som i utpreget grad etterspør fagkunnskap, mener NOKUT-panelet. Når vi vet at mange lærere mangler fordypning i matematikk, men likevel underviser i faget på ungdomstrinnet, er det kanskje ikke så rart at kunnskapsnivået ikke er så høyt som forventet. Det nytter ikke å være en sprudlende energisk lærer, hvis vedkommende ikke er faglig trygg. Lærerutdanningen er bred, mens skolene på sin side spesialiserer den enkelte lærer mer og mer på de ulike aldersgruppene blant elevene. Men det ser altså ut til at dette brede feltet gjør det vanskeligere for den enkelte lærer å fylle kvalitetskravene, og det kan ha bidratt til at kvaliteten på den enkelte utdanningsinstitusjon ikke er god nok. Evalueringspanelet foreslår bedre dimensjonering av allmennlærerutdanningen i Norge, bl.a. gjennom å vurdere en bred arbeidsdeling og profilering mellom utdanningsinstitusjonene. Det er ifølge studentene store variasjoner innenfor fagene når det gjelder undervisning i fagdidaktikk, pedagogisk teori og praksis. Det må skje en klargjøring i forholdet mellom disse tre elementene. Det er store variasjoner mellom de fagene og de ulike lærestedene. Det er for mye tilfeldigheter. Lærerutdanningen står fjernt fra livet i klasserommet. NOKUT-panelet mener at forholdet mellom teori og praksis er svakt, og at ledelsen ved mange institusjoner ikke følger praksistilbudet godt nok opp. Dette gjenspeiler seg bl.a. i at grunnskolens stadige utvikling av undervisningen ikke reflekteres i undervisningen ved utdanningsinstitusjonene. Det de fleste lærere gruer seg mest til når de begynner på en skole, er ikke å møte elevene, men å møte foreldrene. Mens lærerne øver seg på å møte elever, har de få profesjonelle verktøy til å samarbeide med hjemmene. Det er alvorlig fordi hjemmene blir stadig mer krevende. Panelet foreslår femårig allmennlærerutdanning. Jeg synes at de femårige masterstudiene ved mange utdanninger er et godt tilbud, og at det bør videreutvikles, men jeg tror vi bør tenke gjennom hvilke reformer vi setter i verk først når det gjelder utdanning av lærere. Jeg frykter også at for mye fokusering på struktur tar oppmerksomheten bort fra de grunnleggende problemene som presenteres i rapporten: manglende kontakt med skolehverdagen, manglende kunnskap om hvordan nye vitenskapelige funn kan brukes i undervisningen, og manglende fordypning. Dessuten kan det hende at faglig oppfølging de første årene er viktigere enn flere år innenfor en utdanning som ikke er god nok. Det er jo nettopp referansen til klasserommet som er en av de store svakhetene ved dagens utdanning. Et utvalg i Arbeiderpartiet foreslår derfor ett semester oppfølging i jobben de første fem årene som nyutdannet lærer og deretter ett semester hvert tiende år. Det siste forslaget ser jeg at Høyre, helt uavhengig av Arbeiderpartiet, også har presentert. Venstre har foreslått ett års etter- og videreutdanning hvert sjuende år. Jeg tror vi gjør klokt i å prioritere hva vi mener er viktigst, først. NOKUT-rapporten foreslår en rekke kvalitative forbedringer som handler om innholdet i lærerutdanningen. Vi vet fra andre skolereformer at fokusering på struktur fort tar oppmerksomheten bort fra innhold. Derfor stiller jeg i interpellasjonen til statsråden spørsmål om kostnadene ved de ulike tiltakene vi foreslår for å heve kompetansen blant lærerne. Det er en del innenfor allmennlærerutdanningen som er litt urolige når Stortinget diskuterer denne. Årsaken er at mange reformer de siste årene har ført til veldig mange mål. Stortingets styringsiver når det gjelder lærerutdanningen har resultert i mange kryssende målsettinger. Et eksempel på Stortingets styringstrang er vedtaket her i denne sal om at det skulle synges i alle fag i lærerutdanningen. Det var et fint tiltak. Jeg vet at også statsråden legger vekt på de musiske sidene ved lærerutdanningen. Men vi må begrense hvilke tiltak vi setter i verk. Vi bør derfor lære av diskusjonen omkring Kunnskapsløftet. Vi må prioritere det viktigste og ikke legge til enda flere mål i lærerutdanningen. Økt spesialisering er derfor veien å gå. Norske lærere er svært gode, men selv en god lærer kan ikke kunne alt.