Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2011-04-12:
I dag inviterer Fremskrittspartiet til en debatt om innvandring, og den er bygd over samme lest som tidligere: Med utspill som karakteriserer hele grupper, tegner Fremskrittspartiet et ensidig bilde av at det norske systemet utnyttes. Så også i dag. I et spørsmål om hvordan få mennesker fra å være passive stønadsmottakere til å bli aktive bidragsytere, trekker de inn spørsmål om trygdemisbruk. Men det å være stønadsmottaker er ikke det samme som å utføre trygdemisbruk. I forlengelsen av dette – misbruk av stønader er noe vi alle er imot. Det er en oppgave for den tredje statsmakt å stoppe dette, men det er også tiltak utover det. Myndighetene samarbeider nå på flere nivåer, slik at mindre alvorlige brudd på trygdelovgivningen kan behandles utenfor strafferettsapparatet. Å ta i tu med trygdemisbruk er viktig fordi slikt misbruk utfordrer en tanke som står sterkt i Norge, nemlig at en ikke skal utnytte fellesskapet vårt. Vi liker ikke at folk lurer til seg noe de ikke rettmessig har krav på. Reglene blir brutt, det skaper irritasjon både hos dem som rettmessig mottar stønader, og hos dem som føler at deres bidrag til fellesskapet ikke blir brukt slik det skal brukes. Det handler om store summer. De siste tre årene er drøyt 3 000 personer anmeldt for trygdebedrageri for til sammen 448 mill. kr, og mørketallene er store. Skulle vi bare diskutere holdninger til trygdemisbruk i dag, ville dette blitt en kort affære. Vi skal diskutere arbeidsdeltakelse. Det flerkulturelle samfunnet er en berikelse for Norge, og vi trenger flere bidragsytere til fellesskapet. Befolkningen eldes, og de som kan bidra, må arbeide i stedet for å være passive mottakere. Sysselsettingen blant ikke-vestlige innvandrere er for lav, særlig blant kvinner, og vi vet at det å ikke stå i jobb fører til fattigdom. Det at mange kvinner ikke har en jobb å gå til, gjør at vi må stille oss en del spørsmål. Vi må spørre oss om hun er hjemme ut fra et eget valg, eller om det er et uttrykk for et mannsdominert samfunnssyn. Det siste er ikke greit, men det første kan også være problematisk dersom det har utviklet seg en kultur hvor kvinner ikke er forventet å søke den selvstendighet og frihet som ligger i å være i stand til å forsørge seg selv. Vi kan ikke lukke øynene for at det i mange miljøer er slike holdninger. De må bekjempes gjennom en opplyst debatt og ved å støtte de krefter som ønsker å bli frigjort fra en slik samfunnsorden. Det er sterke ord som kommer fra kvinner i de somaliske miljøene – kvinner som bryter en taushet. Tankene går tilbake til bøkene til kvinnesaksforkjemperen Camilla Collett om kvinnenes rolle i det norske samfunnet for over 100 år siden. Historiene dagens kvinneforkjempere forteller, er nettopp «Fra de Stummes Leir». For å øke yrkesdeltakelsen hos innvandrere må vi også stoppe diskriminering. Arbeidsplassen er en viktig møteplass mellom innvandrere og resten av befolkningen. En del opplever diskriminering når de søker jobb, og det må vi gjøre noe med. Det er innført innkallingsplikt: Minst en søker med innvandrerbakgrunn skal innkalles til intervju dersom hun eller han er kvalifisert for stillinger i det offentlige. Det er viktig også å tilrettelegge for deltakelse gjennom språkopplæring og gjennom andre velferdstilbud, som barnehage. Språkopplæringen er utvidet fra 300 timer til 600 timer, det er full barnehagedekning, og i Oslo indre øst er det også gratis kjernetid. Gjennom å støtte likestillingskampen i enkelte minoritetsmiljøer og ha aktive tiltak for å få folk fra trygd og over på arbeid, skal vi øke sysselsettingen i enkelte innvandrermiljøer.