trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-03-27:
Jeg synes dette har vært en nyttig debatt. Det er bred tilslutning til at offentlig sektor må styrkes. Derfor må den fornyes, ikke minst av hensyn til Utkant-Norge, og jeg gav mange eksempler på det i mitt første svar, og viser til det. Men hovedpoenget er at ikke minst utkantkommuner er avhengig av gode offentlige velferdstilbud for å opprettholde bosetting og arbeidsplasser. La meg likevel komme med noen refleksjoner i tillegg. Det ene er at det faktisk er slik at selv om det er uenighet om viktige elementer, er det bredere enighet i Norge enn i så godt som alle andre vestlige industriland om at vi skal føre en aktiv distriktspolitikk. Det er viktig, og det er noe vi skal ta vare på i landet vårt. Så får vi heller fortsette å diskutere enkeltelementer, men vi vil vite at vi satser mer på distriktene i Norge enn i andre land. Det er bra, fordi det er viktig for å opprettholde en mer spredt bosetting enn det f.eks. våre naboland Sverige og Finland har lagt opp til. Vi har vært innom Finnmark. Jeg mener at Finnmark er et flott fylke og et fylke der det er mye pågangsmot, mye optimisme, men der det også er slik at storsamfunnet har tatt et ansvar for å bidra til å opprettholde bosetting og sysselsetting i større grad enn i andre deler av landet, nettopp fordi Finnmark er spesielt utsatt. Det har vi gjort bl.a. gjennom bred tilslutning her i Stortinget om å innføre null arbeidsgiveravgift, innføre ekstra støtte til dem som ønsker å etablere nye private virksomheter, ha null elavgift, ha null moms på elektrisitet, ha lavere toppskatt, ha lavere nettoskatt og alminnelig skatt, ha et eget skattefradrag for alle som skatter i Finnmark og Nord-Troms, ha ekstra høy barnetrygd, ha en egen ordning for avskrivning av studiegjeld, ha lavere avgifter på utenlandsflyginger, og ha andre særskilte ordninger for Finnmark og Nord-Troms. Det er bra at vi har mulighet til å samle oss om en slik politikk, men det er også et uttrykk for at det satses særskilt på vår nordligste landsdel, mer enn på andre utkantstrøk. Det andre jeg vil si, er at det er åpenbart at for enkelte kommuner innebærer ikke bare det som skjer innenfor privat næringsvirksomhet, men også det som skjer innenfor offentlig sektor, krevende omstillinger. Derfor treffer vi særskilte tiltak overfor en del enkeltkommuner, og jeg redegjorde også for det i mitt første svar. Men jeg vil også si at vi har mange eksempler, som representanten Dag Terje Andersen var inne på, på vellykkede omstillinger som er minst like krevende som dem vi nå står overfor. Selv jobbet jeg med Kirkenes-samfunnet da vi nedla A/S Sydvaranger. Det var 700-800 arbeidsplasser som forsvant. Nå er det optimisme og pågangsmot og flere arbeidsplasser der enn for få år siden. Mo i Rana er et annet eksempel. Rena Karton er et tredje eksempel. Så omstillinger har vi håndtert før og skal greie å håndtere også i framtiden.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2001-03-27:
God kommuneøkonomi er også god distriktspolitikk. Derfor økte Arbeiderpartiet kommunesektorens inntekter med 5 milliarder kr for 2001. Arbeiderpartiet viser gjennom handling at vi satser på fellesskapsløsninger og slår ring om den offentlige velferden i hele landet. Å sette kommunene i stand til å levere basistjenester som barnehager, eldreomsorg, grunnskole og kultur er av de aller viktigste distriktspolitiske grep vi kan ta. Det vi alle ønsker, er at velferden skal være rett utenfor døren vår, uansett om vi bor i Finnmark, i en liten bygd i Midt-Norge eller i Oslofjordområdet. Vår politikk er å fjerne urettferdighet og å utjevne forskjeller i Kommune-Norge. Men for sterk sentral styring er ingen garanti for likhet i tilbudet. Tvert imot svekker en altfor sterk sentral styring muligheten til påvirkning og løsninger tilpasset det enkelte nærmiljø og individ. Ansvar og myndighet må derfor flyttes nærmere folk og ut i landet til kommuner hvor folk bor. Det er den retningen Arbeiderpartiets politikk har. Vi har startet avviklingen av detaljstyringen av kommunesektoren og åpner for mer kommunalt selvstyre gjennom å innlemme øremerkede tilskudd tilsvarende over 1 milliard kr i kommunesektorens inntektssystem. Meg bekjent var det ingen dramatisk nedgang i øremerkingen under Senterpartiets tid i regjeringskvartalet. Arbeiderpartiet har fått flertall for omlegginger av kommunenes inntektssystem. Interpellanten trekker ut én av flere komponenter, nemlig avviklingen av tapskompensasjonen. Det er urimelig i seg selv å trekke fram én enkelt komponent i et komplisert inntektssystem. Siden vi la om inntektssystemet i 1997, har flere kommuner tapt urimelig mye på at de opprettholdt tapskompensasjonen. Den har ikke vært rettferdig og derfor ikke ønskelig å bevare. Arbeiderpartiet ønsker en jevnere inntektsfordeling mellom kommunene for å sikre et likeverdig tjenestetilbud over hele landet. Slik tror vi at vi kan motvirke sentraliseringskreftene. Når det er sagt, er det grunn til en viss bekymring for den økonomiske situasjonen i kommunesektoren. Det tar Arbeiderpartiet ansvaret for gjennom å bevilge mer penger og flere frie midler til sektoren. Kommunenes gjeld økte under Senterpartiets tid i regjering, og en kan jo spørre seg hva Senterpartiet i posisjon gjorde for å bedre økonomien i kommunesektoren – ikke så iøynefallende mye. Offentlig sektor står for mange arbeidsplasser i store deler av landet, og derfor er fornyelse av offentlig sektor god distriktspolitikk. Svekker vi offentlig sektor, svekker vi også tilgangen på arbeidsplasser i alle deler av landet. Arbeiderpartiet er nå i gang med å fornye offentlig sektor. Det er en stor og vanskelig utfordring, og jeg vil oppfordre representanten Enoksen til å være konstruktiv i den videre prosessen. Det er alltid lettere å være «god» i opposisjon enn i posisjon.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-03-27:
Jeg skal heller ikke tolke det slik at det er litt ubehagelig for presidenten at Kristelig Folkeparti er blitt det største opposisjonspartiet i Stortinget på grunn av spesielle omstendigheter! Jeg regner med at det ikke var det som lå bak. Utviklingen i Distrikts-Norge gir grunn til bekymring. Vi har fått et Finnmark hvor det etter hvert kan bli et distriktsopprør, og jeg tror faktisk det ikke er helt tilfeldig at det kommer under et arbeiderpartistyre. Sentraliseringen drives fram av tunge, økonomiske krefter. Det er nødvendig at politiske myndigheter bevisst setter inn motkrefter. Da Arbeiderpartiet overtok regjeringsmakten for et år siden, så vi umiddelbart tendenser til svekkelse av distriktspolitiske virkemidler. Allerede i sin første budsjettrevisjon, revidert nasjonalbudsjett våren 2000, skar Regjeringen ned på flere distriktspolitiske budsjettposter. Regjeringen håndterte også landbruksoppgjøret i fjor vår slik at det ble brudd, etter at det hadde vært enighet mellom staten og begge bondeorganisasjonene under sentrumsregjeringen. Dette sendte negative signaler ut i Distrikts-Norge. I distriktspolitikken framover er bl.a. følgende virkemidler viktige: Tiltak må rettes mot målgrupper som kvinner, ungdom og innflyttere/tilbakeflyttere til distriktene. Det må skje en bevisst satsing på kompetanseoppbygging i distriktene. Dette må også være førende for SNDs virksomhet. Rammevilkårene for næringspolitikk, så vel for primærnæringer som for industri og tjenesteytende næringer, må legges til rette slik at vi kan stimulere også mindre enheter, som så mange by- og bygdesamfunn er avhengige av. Moderniseringen av den offentlige tjenesteproduksjonen må styres også ut fra distriktspolitiske vurderinger. Alt kan ikke være som før. I så måte er jeg enig med statsministeren. Men gjennom moderne IKT, servicekontorer og andre virkemidler kan sentraliseringen motvirkes. Det er etter mitt syn ikke så ofte nødvendig som mange synes å tro, at en må slå sammen små enheter til store, noe som da gjerne gir sentralisering, men vi skulle tenke mer på hvordan vi bruker de nye moderne virkemidlene, ikke minst informasjons- og kommunikasjonsteknologien, for å beholde tjenestetilbud rundt omkring i kommunene. Det er nødvendig med modernisering både av Forsvaret og av politietaten, som statsministeren spesielt nevnte. I hvilken grad dette kommer distriktene til gode, kan imidlertid med de forslag Regjeringen har lagt fram, i høy grad diskuteres. Vi får håpe at det vil gi bedre politi og bedre forsvar. Men jeg tror også Regjeringen med fordel kunne ha tenkt mer distriktspolitiske kriterier i omorganiseringsprosessen.
Erna Solberg (Høyre), 2001-03-27:
Det hender at slike debatter i Stortinget gjør at man får enkelte bilder i hodet. Og jeg må si at det var ett bilde som ble fremkalt i mitt hode da representanten Enoksen holdt sitt innlegg, nemlig bildet av Ludvig – «Det er fali, det» – den «personen» som er redd for det meste, ikke minst for forandring, og som er en del av den norske folkesjelen. Jeg skjønner godt at representanter fra Senterpartiet kan være redd for de strukturendringene som skjer, men jeg skjønner ikke at de mener at distriktenes fremtid vil være flere ligningsfunksjonærer som ser på hver enkelts ligning, istedenfor en kvalitativ bedre ligning, flere folk i Forsvaret, med en struktur som ikke gir et bedre forsvar, men som bare er der av distriktspolitiske hensyn, eller mer administrativ styring i politivesenet. Denne typen tiltak bedrer ikke situasjonen for folk i distriktene, det gjør det heller ikke mer attraktivt å bo i Distrikts-Norge. Det som vil gjøre det mer attraktivt å bo i distriktene, er å gjøre Distrikts-Norge konkurransedyktig for de levedyktige fremtidsnæringene vi har, og for de ressursnæringene som allerede er en vesentlig del av Distrikts-Norges næringsgrunnlag. Og da dreier det seg om andre virkemidler enn å hermetisere offentlig sektor i Distrikts-Norge. Det dreier seg om å satse på skikkelige, gode rammevilkår for det private næringsliv, og om å satse på bedre samferdsel og bedre infrastruktur. Vi kommer aldri til å få et levedyktig Distrikts-Norge hvis vi skal satse på den politikken at det offentlige skal løse oppgaver vi egentlig ikke trenger å løse lenger, bare fordi oppgavene ligger i Distrikts-Norge. Det er heller ikke sånn at endringer i kommunenes inntektssystem, f.eks. i tapskompensasjonsordningen, nødvendigvis bare rammer Distrikts-Norge. Sannheten er jo at de som får mest penger ut av den såkalte tapskompensasjonsordningen i dag, er Oslo, Asker og Bærum – ganske store beløp. Det vi i Høyre er opptatt av, er altså å få inn i inntektssystemet andre elementer enn en kunstig kompensasjon for at kommuner tidligere har fått for mye, elementer som avspeiler de objektive kriteriene og kostnadsstrukturene som er forskjellige, og som også tar hensyn til de problemer som er i Distrikts-Norge. Vi har bl.a. tatt opp spørsmålet knyttet til fraflytting og det at man får terskelverdier, at vårt inntektssystem ikke passer i forhold til det, fordi man ved fraflytting blir sittende med mye infrastruktur som man ikke bruker, og som man ikke så lett kan tilpasse. Det er motsatsen til det å være opptatt av vekstproblematikken i andre deler av landet. Jeg tror at istedenfor å møte fremtiden med frykten for globalisering, burde vi møte fremtiden med å stole på at vi kan skape et Norge som er konkurransedyktig. Og da kan vi altså ikke være redd for alle de endringene som vi er nødt til å gjøre for å forbedre offentlige tjenester.
May Britt Vihovde (Venstre), 2001-03-27:
Venstre meiner at det er rett at offentleg forvaltning stadig fornyar seg og tar i bruk ny teknologi for å gjera oppgåvene mest mogleg rasjonelt, med færre menneske. Men føresetnaden er at ein set borgaren i sentrum og utfører tenestene sine på ein god måte. Staten er til for den einskilde, ikkje omvendt. Rasjonalisering av drift skal føra til enklare og meir effektiv service og tenesteproduksjon, ikkje dårlegare. Venstre meiner me må sjå på moglegheitene, ikkje truslane ved den teknologiske utviklinga. Det må òg distrikta gjera. Ei av dei største utfordringane geografiske utkantar har framover, er å konkurrera om arbeidskraft, ikkje minst den velkvalifiserte og høgt utdanna. Då må samfunna gjera seg attraktive for moderne menneske med mange behov. Norske distriktssamfunn har mange føremoner i så måte og må klara å utnytta og utvikla desse. Me vil elles peika på særleg to perspektiv i denne debatten: For det første må me unngå at rasjonalisering i det offentlege berre skaper nye arbeidsplassar i sentrale strøk. Teknologien kan gjera det fornuftig å sentralisera ein del tekniske og administrative oppgåver, men dei kan like godt liggja i bygder som i sentrale byområde. Det må førast ein aktiv politikk for å lokalisera offentlege verksemder til samfunn som treng tilførsel av arbeidsplassar, og som samstundes kan tilfredsstilla dei behov tenesta har for rekruttering og miljø. Statsministeren nemnde flytting av Kystdirektoratet til Ålesund og sa at denne regjeringa var opptatt av at unntak måtte bli særskilt grunngitt dersom ein valde ikkje å flytta ut arbeidsplassar. Eg reknar med at ein held fast ved vedtaket om å flytta Luftfartsverket sitt øvingssenter til Tjeldsund for samlokalisering med brannskulen for å utnytta den kompetansen som finst der. For det andre må samfunnet ha respekt for og ta på alvor den frustrasjonen som gjer seg gjeldande der ein nå byggjer ned aktivitet utan at andre oppgåver blir tilførte. Lokalsamfunn som mister større offentlege verksemder, må ha storsamfunnet si merksemd og støtte til fornying og omstilling. Einskildsamfunn og einskildmenneske må ikkje sitja igjen med heile rekninga etter at staten har redusert eller lagt ned verksemd. Venstre meiner at Noreg ikkje kan møta morgondagen med strukturkonservatisme og utviklingspessimisme. Den teknologiske utviklinga gir mange moglegheiter til større fridom og meir spennande arbeidsoppgåver. Offentlege organ kan gjera tenestene rimelegare å produsera og dermed betre for brukarane. Difor kan mange verksemder samlast i servicetorg og på andre måtar, slik at dei same tenestene kan ytast med mindre innsats. Statsministeren nemnde by og land hand i hand. I den samanhengen er det òg viktig å peika på at offentlege og private arbeidsplassar må vera nokolunde likeverdige og utviklast i dei same lokalsamfunna. Det gjer at ein får utnytta kompetansen og får rekruttert det personellet ein treng både til det offentlege og private. Det å utnytta den verdiskapinga og dei ressursane som finst ute i Distrikts-Noreg, er utruleg viktig. Det finst utruleg masse ressursar, verdiskaping og kompetanse.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-03-27:
Jeg merket meg at interpellanten uttalte seg generelt positivt til modernisering av offentlig sektor, men hadde mange betenkeligheter når det kommer til at det konkret skal gjøres. Slik sett kjenner vi igjen Senterpartiet fra forrige gang de var i opposisjon. Det å tilby folk ingen endring ser ut til å være ideen til Senterpartiet, slik det var forrige gang vi var i regjeringsposisjon. I løpet av 1990-tallet fikk vi huden full av kjeft – hvis en kan si det slik på parlamentarisk språk, president – for endringene i landbrukspolitikken. Gunhild Øyangen, daværende landbruksminister, moderniserte landbrukspolitikken. Et viktig grep i den sammenheng var, slik de innvidde vet, korn- og kraftfôrpolitikken – det var stor strid om den. Den var Senterpartiet veldig imot, og vi fikk mye kjeft. Den ble ikke forandret noe på da Senterpartiet kom i regjering. Da ble det som vi hadde fått kjeft for, videreført. Det samme gjaldt i fiskeripolitikken og for så vidt også i industripolitikken. Vi kan vise til gode eksempler, Kirkenes og Mo i Rana, der offensive lokalpolitikere og – ikke tilfeldig kanskje – arbeiderpartiordførere har gått i spissen for omstillingsprosesser som har gitt trygghet i de samfunnene for morgendagens næringsliv. Men det har vært mye bråk når omstillingen har skjedd. Rena var et eksempel på det. Senterpartiets ordfører krevde at Arbeiderpartiets regjering måtte gjøre noe. Arbeiderpartiets regjering gjorde noe og berget Rena, men da Senterpartiet kom i regjeringskontorene, viste det seg at det ikke var mulig for dem å berge Rena Karton – angivelig på grunn av et EØS-regelverk som ikke var forandret i forhold til den gangen vi i den forrige regjering berget Rena. Utgangspunktet mitt er at omstilling er vanskelig, og jeg tror kanskje at det av hensyn til trygghet i omstillingsprosesser hadde vært av verdi om det var noe større sammenheng mellom det en sier om slike prosesser i opposisjon, og det en gjør i posisjon. For det er ingen tvil om at på disse områdene er det ingen som har lovet så mye og holdt så lite som den sentrumsregjeringen som representanten Enoksen var en del av. Jeg har registrert at representanten Enoksen nå har vært i Nord-Norge og forklart hvorfor det var umulig å få til en annen distriktspolitikk for Senterpartiet da de satt i regjering. Da blir spørsmålet mitt: Er det Kristelig Folkeparti og Venstre som er så aldeles håpløse i distriktspolitikken at det selv med Senterpartiet i regjering er umulig å få til brukbar distriktspolitikk?
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 2001-03-27:
Et av de virkelig store problemene i mange distriktskommuner er mangel på kompetansearbeidsplasser. Det er et stadig tilbakevendende spørsmål i møte med politisk ledelse når jeg er rundt på kommunebesøk. Hvor blir det av ungdommen? De med utdanning blir borte, hvordan få dem tilbake? Eller: Hva er meningen med den sentraliseringen av statlige arbeidsplasser som pågår – bedriftsøkonomi eller samfunnsøkonomi? Kristelig Folkeparti ønsker levende distrikter hvor folk trives, med gode bo- og arbeidsmuligheter. Det betyr behov for interessante og utfordrende arbeidsplasser både for kvinner og menn. Da blir det interessant for ungdom å flytte tilbake etter endt utdannelse og enklere for andre å bosette seg. For å kunne velge hvor en skal jobbe, som statsministeren sa i sitt innlegg, kreves det ulike arbeidsplasser med ulik kompetanse, slik at man har reelt valg. Det er nødvendig også for å heve utdanningsnivået for noen av våre distriktsfylker. Slik en del av forslagene fra Regjeringen om omorganisering av offentlige etater er lagt fram, fjernes viktige kompetansearbeidsplasser fra distriktene som de virkelig trenger, og samlokalisering, omstilling og effektivitet bør i særdeleshet konsekvensutredes, slik at man ser ringvirkninger og reell betydning for lokalsamfunn som blir berørt. Også landbruk og annen primærnæring trenger andre arbeidsplasser i nærheten for å sikre den gode utviklingen vi vil ha over hele landet. For noen år siden skulle teknologien redde distriktene. Alt arbeidet skulle man kunne utføre hjemmefra med datamaskin/PC, og det var det samme hvor man satt og arbeidet. Resultatet så langt er vel ikke slik, men nå er det viktig framover at bredbåndsatsingen blir slik at næringsliv og offentlig virksomhet over hele landet kan nytte den stadige utviklingen av ny teknologi, og at næringslivet også blir konkurransedyktig utenfor sentrale strøk. Det betyr faktisk kompetanse også ut i distriktene. Nasjonal transportplan, som vi nettopp har behandlet i Stortinget, hadde fra Regjeringens side en sterk fokusering på ressurser til sentrale strøk. For Kristelig Folkeparti var det i behandlingen av denne saken viktig å få til en bedre satsing på distriktene, bl.a. ved økt veisatsing – nettopp i distriktene – og styrking av fergetilbud. Å bruke politiske virkemidler, som statsministeren sa, er faktisk viktig. Trygghet for framkommelighet er viktig både for bosetting og næringsliv. God samferdselspolitikk er også viktig, både for å beholde og for å utvikle nye arbeidsplasser i Distrikts-Norge.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2001-03-27:
Målet med offentlege arbeidsplassar er f.eks. trygge oppvekstvilkår. Midlet er bl.a. politi i gatene og for den saks skuld eit godt fungerande forsvar. Men når eg høyrer på representanten Enoksen, høyrest det ut som om arbeidsplassane er målet, ikkje midlet. Meiner representanten Enoksen at distrikta skal haldast oppe ved at ein held fram med urasjonelle og fagleg svake einingar, f.eks. små dommarembete eller likningskontor? Eller ser representanten det på same måten som Arbeidarpartiet, at dette ikkje tener distrikta, og at alternativet med meir solide einingar som frigjer hender til andre oppgåver, ikkje bare er betre for landet, men òg for distrikta? Meiner Senterpartiet og representanten Enoksen at me skal bruka 400 stillingar i politiet til kontorarbeid i staden for i gatene? Ser Senterpartiet i tilfelle at det kan skada distrikta meir enn det motsette? Det er jo bl.a. i distrikta desse politifolka skal arbeida. Eg opplever det slik at Senterpartiet vil løyva meir til det meste og til den strukturen me har no, og ikkje tar på seg den heilt naudsynte oppgåva det er å etablera fagleg gode einingar og vri innsatsen frå administrasjon til tenesteproduksjon. Senterpartiet sitt alternativ må verta eit sprekkalternativ, anten ved at det vert for dyrt og går mot si eiga krise, eller ved at det vert for dårleg, slik at private løysingar, som korkje Senterpartiet eller Arbeidarpartiet ynskjer, kan verta eit attraktivt alternativ for krevjande og velståande brukarar. Eg vil invitera Senterpartiet med på eit heilt anna lag i denne samanhengen, ut frå fellesmålet om å halda oppe busetjinga i landet og leggja til rette for at folk skal ha eit godt tilbod i distrikta. Det skal vera eit lag som satsar på døgnopen forvalting – eit strålande tiltak for folk som bur i distrikta – eit lag som satsar på offentlege servicekontor – eit tiltak som har vist seg å vera veldig godt f.eks. i Noregs minste kommune, Utsira – og eit lag som vil vri innsatsen frå administrasjon til tenester i distrikta. Dei politifolka som vert frigjorde frå administrasjon, skal arbeida i distrikta og ikkje sendast til Oslo. Dei som vert overflødige i likningsetaten, skal anten flytta til likningskontoret i nabokommunen eller få tilbod om å omskolera seg til andre yrke der det er stigande behov. Det har vore nokre eksempel på plassar som har vorte ramma hardt fordi fleire offentlege arbeidsplassar vart lagde ned nokså samtidig. Det vil Arbeidarpartiet takla på to måtar, slik statsministeren sa, ved at fleire statlege arbeidsplassar skal flyttast ut frå Oslo, og ved å gje støtte til etablering av nye arbeidsplassar på desse stadene. Og så er det slik at når me no treng 70 000–100 000 nye hender i offentleg sektor, er det naudsynt å frigje nokre av dei hendene frå andre yrke. Desse nye offentlege stillingane, i barnehagar eller institusjonar i helsetenesta, vil vera i heile Kommune-Noreg og altså i stor grad i distrikta. Forskjellen vil vera at ein i mindre grad vil arbeida med papir og i større grad med folk.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2001-03-27:
Interpellanten ber i realiteten Regjeringen, med henvisning til omorganisering av ligningsetat, politietat, by- og herredsrett og for så vidt også Forsvaret, om å vise de samlede konsekvensene av de omstillingstiltak som foreslås. Han viser også til at disse tiltakene kan få dramatiske konsekvenser for mange lokalsamfunn og distriktskommuner i Norge. Faktum er at situasjonen i svært mange distriktskommuner allerede for lengst er blitt dramatisk. Jeg har derfor sjelden sett en mer passiv tilnærming til et problem som bare akselererer mer og mer i negativ retning, og som heldigvis begynner å få nasjonal oppmerksomhet. Man kunne jo tillate seg å stille et kontraspørsmål: Hva vil være konsekvensen hvis man ikke tar sikte på å gjennomgå og jobbe for en omorganisering, omstrukturering og modernisering? Vi ser hver bidige dag i dette land eksempler på at vi har utsatt nødvendig modernisering av offentlig sektor. Og når svaret på et alvorlig spørsmål er flere offentlig ansatte ute i Distriks-Norge, er jeg redd for at denne typen politikk under vignetten «mer politisk styring» allerede i altfor stor grad har bidratt til å avfolke Distrikts-Norge. Vi har i denne nasjonen økt antall offentlig sysselsatte med 60 pst. Vi ligger suverent på topp i økning av offentlig sysselsatte i hele Europa. Denne utviklingen kan ikke fortsette. Vi har avfolket fiskerikommunene i dette landet med mellom 25 og 30 pst. i den samme perioden, fra 1970 og fram til i dag. Og da er man nødt til å stille seg selv spørsmålet: Hvor ligger de politiske løsningene? Senterpartiet må jo stille seg selv spørsmålet – etter å ha vært med og hatt en hånd på rattet, og skaffet flertall for budsjettutviklingen de siste ti år – om man ikke skal ta sikte på å navigere i annen retning. Man går til et systematisk frontalangrep på konkurranseutsatt sektor – den sektoren som er stabiliteten og ryggraden for utviklingen i Distrikts-Norge. Statsministeren henviste til at 95 pst. av produksjonen innenfor fiskeriene går til det utenlandske markedet. Jeg skjønner godt at både statsministeren og interpellanten behendig nok unngår å henvise til markedssituasjonen, EU-medlemskap og EØS-tilknytning. EØS-avtalen vil Senterpartiet avvikle, og Arbeiderpartiet vil helst ikke snakke om markedssituasjonen – i hvert fall ikke før valget. Men det er nærmest blitt slik at det eneste vi i dag kan eksportere tollfritt til EU, er tusener av arbeidsplasser i fiskeforedlingsindustrien, arbeidsplasser som vi mer enn gjerne skulle hatt i Distrikts-Norge. Det hadde vært et konstruktivt bidrag til utvikling, i hvert fall i større grad enn å henvise til utviklingen av likningskontorer og rettssystemer.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-03-27:
Helseministeren sa at Regjeringen legger til grunn at befolkningen skal ha en likeverdig og god tilgang til helsetjenester når man har behov for det, uansett hvor man bor og uavhengig av personlig økonomi. Det synet deler resten av Stortinget også. Men dette ser ikke ut til å gjelde for alle gravide og fødende, spesielt ikke i distriktene. Et oppslag i Aftenposten i går viser at kun et fåtall av norske kommuner gir gravide tilbud om den jordmortjeneste de etter loven har krav på. Konsekvensene for mange er for dårlig svangerskapsomsorg og mangelfull oppfølging av kvinner etter hjemkomst fra fødestue eller sykehus. Jeg vil hevde at kvaliteten på omsorgen ved livets begynnelse er like viktig som kvaliteten på omsorgen ved livets slutt. Dette handler også om en annen verdi, at brukernes egne synspunkter og valg må respekteres, og at den enkelte har krav på individuell behandling. Kommunenes manglende vilje eller kanskje evne til å sørge for nødvendige jordmortjenester har ført til at flere jordmødre nå har etablert privat praksis. Det har jeg prinsipielt ikke noe imot hvis det offentlige hadde hatt ansvaret for å finansiere dette. Men de gravide må da selv betale for konsultasjonen, svangerskapskontroll, fødselsforberedelse og oppfølging etter fødselen. Denne situasjonen er ikke i tråd med Stortingets intensjon når det gjelder tilgang til gode helsetjenester, uavhengig av bosted og personlig økonomi. Konsekvensene er mange steder at de som har råd til det, kjøper jordmortjenester, mens de som ikke har råd, ikke får noe tilbud selv om de ønsker det og har behov for det. Hvordan mener helseministeren at dette harmoniserer med verdiene i helsetjenesten? Og hva vil helseministeren gjøre for å sikre en god jordmortjeneste i alle kommuner? I november sa helseministeren her i Stortinget at jordmortjenesten tilfredsstiller de rimelige krav og framfor alt de intensjonene som ligger i lovgivningen. Mener helseministeren at dette gjelder fremdeles?
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-03-27:
Først til den teologiske delen av representanten Alvheims innlegg. I nær 2000 år har kristenheten sett på lignelsen om den barmhjertige samaritan som et bilde på Jesu omsorg for menneskene og som et forbilde på vår holdning til vår neste. I samtiden var det for øvrig en sensasjon at Jesus her brukte en fremmedkulturell som forbilde. Men nå får vi altså høre at ligningen egentlig er et innlegg i debatten om finansiering av helsetjenestene. Det er kanskje en teologisk nyvinning, men for meg blir det litt fattigslig i forhold til det denne lignelsen har betydd både historisk og personlig. Så er både representanten Alvheim og nå sist representanten Øyangen uenig i min beskrivelse av den planlagte sykehusreformen, og stiller spørsmål om hvordan det egentlig står til med pasientens innflytelse i dag. Ja, det er et godt spørsmål, det innrømmer jeg, men jeg ser ingenting så langt i forslaget om statlig eierskap av spesialisthelsetjenesten som tyder på at det vil føre til økt pasientinnflytelse. Det eneste folkevalgte organ som får en funksjon i denne modellen, er Stortinget. Og jeg mener det er helt illusorisk å tro at Stortinget kan ivareta pasientenes interesser i den grad som dagens politikere på fylkes- og regionsnivå har mulighet til med deres større nærhet til pasienten og sykehusene. Om de gjør det, kan jo være en annen sak. Dagens system er ikke perfekt, men vi har vedtatt nye tilknytningsformer for sykehusene – en meny som tidligere helseminister Høybråten la fram, som er blitt godt mottatt, og som har gitt større muligheter for fristilling i forhold til sykehusene. Helseregionene har etter mitt skjønn vist at de kan samarbeide både politisk og faglig, og jeg mener at vi her har et godt grunnlag for å bygge videre. Så refererte representanten Øyangen til uenighet om sykehusøkonomien. Ja, det har vi sannelig hatt. Men det var jo nettopp derfor statsråd Høybråten i sin tid nedsatte et utvalg som kunne gi oss en konsensus om den økonomiske situasjonen for sykehusene, og som sosialkomiteen har vedtatt skal videreføre et slikt arbeid, slik at komiteen kan ha et konsensusgrunnlag for vurdering av sykehusøkonomien. Så disse forholdene nødvendiggjør på ingen måte en statlig overtakelse av sykehusene.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-03-27:
Bakgrunnen for det forslag vi nå behandler, er de nye forskrifter til gjennomføring av lov om svangerskapsavbrudd som ble sendt ut til høring i mai 2000. Det var to forhold som det ble reagert på. Det ene var at det kunne virke som forskriftene innskrenket foreldrenes informasjonsrett ved svangerskapsavbrudd hos gravide under 16 år. Det andre var at retten for helsepersonell til å reservere seg mot å utføre eller assistere ved abortinngrep ikke skulle gjelde når svangerskapsavbruddet utføres ved hjelp av medikamenter og kvinnen selv inntar medikamentene. Når det gjelder foreldres informasjonsrett, har helseministeren i brev til komitéen presisert at en endring av gjeldende retningslinjer for foreldres rett til informasjon ikke er tilsiktet. I merknad til § 5 i forskriftsutkastet heter det at dersom det «vil kunne skape konflikter mellom kvinnen og foreldrene», bør hennes ønske om at foreldrene ikke skal få uttale seg, respekteres. Denne formuleringen var en del av begrunnelsen for at dette Dokument nr. 8-forslaget ble fremmet. Helseministeren har i sitt brev sagt han tar sikte på at det i den endelige forskriftsmerknad skal hete «alvorlige konflikter», og jeg ser dette som en klar forbedring. Abort hos mindreårige er alvorlig, og kan være uttrykk for sosiale og/eller psykiske problemer som bør løses i en familiesammenheng, noe som da krever at foreldrene er informert og involvert. Bruk av medikamentelt indusert abort, den såkalte abortpillen, har gjort det nødvendig med nye forskrifter når det gjelder helsepersonells reservasjonsrett. Det opprinnelige utkast til forskrifter gav ikke klart nok uttrykk for at legers reservasjonsrett også skal gjelde forskrivning av abortpillen. Helseministeren sier i brev til komitéen at reservasjonsretten også skal gjelde leger som forskriver medikamentet, og at dette vil bli presisert i den endelige forskriften. Imidlertid mener helseministeren at helsepersonell som utleverer medikamentet til kvinnen, ikke kan reservere seg. For den som av samvittighetsgrunner ikke kan medvirke ved et abortinngrep, må det antas at det å utlevere middelet som fremkaller aborten, vil oppleves som å assistere ved inngrepet, tilsvarende assistanse ved en kirurgisk abort. På denne bakgrunn mener komiteens flertall at helsepersonell må kunne reservere seg mot dette, og fremmer forslag om det. Som medforslagsstiller er jeg glad for at komiteflertallet vil imøtekomme helsepersonell som av overbevisningsgrunner må si nei til å utføre eller assistere ved abortinngrep. Jeg er glad for at også tilhengere av dagens abortlov vil respektere overbevisningen til dem som finner at de ikke kan utføre eller assistere ved disse inngrepene, og at dette også må gjelde ved medikamentelt indusert abort.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-03-27:
Bakgrunnen for at Stortinget bevilget 1 milliard kr til pasientbehandling i utlandet var på den ene side lange ventelister på grunn av antatt manglende kapasitet i Norge, og på den annen side at dette ikke ville være inflasjonsdrivende og svekke budsjettet. Senere har vi fått opplysninger om ledig behandlingskapasitet i Norge, og nå altså forslag om å bruke pengene innenlands. Kristelig Folkeparti påpekte i debatten om utenlandsmilliarden 14. november 2000 ulempene ved utenlandsbehandling. De aller fleste pasienter ønsker behandling i nærmiljøet. Å sende pasienter til utlandet betyr også at vi eksporterer behandlingserfaring og -kompetanse som vi ønsker å ha i Norge. Utenlandsbehandling medfører dessuten økt fare for import av multiresistente bakterier. Den nylige anbefaling fra Statens helsetilsyn om å øke antallet isolatsenger, bl.a. med denne begrunnelsen, understreker dette. Det er altså ingen helsepolitiske fordeler ved utenlandsbehandling. Når det gjelder de budsjettmessige virkninger, har Kristelig Folkeparti bedt finansministeren om en uttalelse, som er tatt inn i innstillingen. I sitt svar viser finansministeren til at det er generelt mangel på arbeidskraft i store deler av norsk økonomi, bl.a. særlig innen helsesektoren, og at økte bevilgninger innenlands generelt, og innen helsesektoren spesielt, derfor vil øke presset i norsk økonomi. På denne bakgrunn kan Kristelig Folkeparti ikke støtte forslaget i Dokument nr. 8:36.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-03-27:
Det har igjen vært antydet fra denne talerstol i dag at den nye sykehusreformen skulle ha i seg nedleggelse av en rekke lokalsykehus. Jeg ber om at helseministeren nå avkrefter dette fra denne talerstol igjen. Når det gjelder medisinsk forskning i vårt land, ligger vi ganske langt tilbake i forhold til mange andre europeiske land, ikke minst i forhold til våre skandinaviske naboland, hvor vi faktisk ligger på ca. halvparten av bevilgede forskningsmidler fra det offentlige når det gjelder både basisforskning og klinisk forskning. Vi har svært mye ugjort på forskningssiden. Det gjelder kreftforskning, det gjelder ikke minst gen- og bioteknologiforskning som kommer for fullt nå, der vi absolutt bør være med på topplan internasjonalt sett, det gjelder geriatri og rusmiddelmisbruk, og det gjelder mange andre ting. Mitt spørsmål til helseministeren i den sammenheng er: Har denne regjeringen en opptrappingsplan når det gjelder å stille midler til rådighet for medisinsk forskning? Og kan helseministeren eventuelt si noe om en slik plan?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-03-27:
Den foreliggende innstilling er en gladmelding til en mindre gruppe pasienter med alvorlig nyresykdom. Dette er i høyeste grad også en sak som går på menneskeverdet og verdier løs. Siden 1999 har det vært mulig for alvorlig kroniske nyrepasienter som trenger dialyse, å få gjort dette hjemme, såkalt peritoneal dialyse, også kalt hjemmedialyse. Til tross for at denne muligheten har vært til stede siden 1999, har svært få pasienter benyttet seg av dette, fordi sykehusene eller fylkeskommunene som sykehuseiere er belastet kostnadene med hjemmedialyse uten å få refundert disse kostnadene noe sted. De fleste dialysepasienter har vært sendt til sykehusenes poliklinikker for dialyse og dagbehandling, og sykehusene har da fått betalt gjennom DRG. De fleste pasienter med alvorlig nyresvikt trenger dialyse to-tre ganger i uken og mer, og mange har svært lange reiser til og fra sykehusene for å få tatt denne behandlingen. Dette er slitsomt, og det vanskeliggjør et normalt yrkes- og familieliv for de aller fleste. Det har ført til redusert livskvalitet og særlig for dem som bor langt unna sykehusene, har denne behandlingen virket både mentalt og fysisk slitsom, med lange reiser i drosje. Kostnadene for en dialyse er anslått til ca. 250 000 kr i snitt, og kostnadene er de samme enten man utfører dialysen i eget hjem eller ved sykehus. Kostnadene for fylkeskommunene eller sykehuset blir altså 250 000 kr også for hjemmedialyse som sykehuset ikke får refundert, mens sykehuset får en DRG for egne pasienter. Totalt sett dreier det seg om ca. 300-350 pasienter på landsplanet, noe som totalt vil gi en kostnad på mellom 25 og 50 mill. kr i året. Presset på de medisinske avdelingene som ofte foretar denne dialysen på egne dialyseavsnitt ved de større sykehusene, er ganske stort. Dette presset vil kunne avta betydelig hvis en fikk en ordning hvor Rikstrygdeverket gikk inn og betalte dialysekostnadene fullt ut, slik det er lagt opp til i forslaget. Det er nettopp dette man har bedt om i den foreliggende innstilling, som en enstemmig komite har sluttet seg til. Jeg er godt tilfreds med at komiteen har forstått problematikken i forhold til dialysepasientene og sett forslaget om at Rikstrygdeverket nå går inn og dekker utgiftene til hjemmedialyse, som en praktisk og god samfunnsøkonomisk ordning. I forhold til pasientene vil hjemmedialyse, som allerede nevnt, gi en betydelig bedre livskvalitet for den enkelte, og svært mange kan opprettholde sitt yrkesaktive liv ved bruk av hjemmedialyse, noe som for de aller fleste var vanskelig før, da man måtte reise til sykehus. Jeg finner også grunn til å takke Telemark sentralsykehus for at de sammen med Norsk urologisk forening gjorde meg oppmerksom på denne problematikken, som nå har funnet sin lykkelige løsning. Det er dessverre slik at selv sentrale helsepolitikere ikke til enhver tid kan ha full oversikt over ulike tungvinte og uhensiktsmessige ordninger i vårt helsevesen, og vi er derfor helt avhengige av å få innspill både når det gjelder flaskehalser i helsevesenet og ting som med enkle grep kan gjøres bedre for pasientene.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-03-27:
Jeg kunne godt tenke meg innledningsvis å be helseministeren nøye følge opp disse rapportene som kommer fra pasienter som har fått behandling i utlandet. Jeg har snakket med noen som har vært der, og det er ganske interessant å høre om hva man opplever ved et offentlig sykehus i utlandet, og for så vidt også ved et privat sykehus, når det gjelder pasientenes tilfredshet, den service de får osv. Også i dag har infeksjonsfaren ved en pasientbro til utlandet vært nevnt. Det er selvfølgelig en reell fare som ingen av oss kan se bort fra, og som det er relevant å diskutere i denne sammenheng. Mitt spørsmål til helseministeren går på: Har departementet eller helseministeren så langt under pasientbroens virke registrert noe særlig problemer i forbindelse med at pasienter som kommer hjem fra kirurgisk behandling i utlandet, har dratt med seg sykehusinfeksjoner som har ført til problemer for den enkelte pasient? Jeg kjenner til at Helsetilsynet har sendt ut et rundskriv til offentlige sykehus om at man skal ha en spesialbehandling av dem som kommer for oppfølging. Det har vi diskutert før, og der regner jeg med at helseministeren har tatt affære.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-03-27:
Folkehelsearbeidet er svært viktig og ligger i bunnen av det meste både når det gjelder forebyggende og behandlende helse. Det er nok å nevne stikkord som kommunale helsestasjoner, skolehelsetjeneste, sammenheng mellom rusmiddelmisbruk og folkehelse og de kostnader som i den sammenheng påføres helsevesenet videre oppover. Sentrumsregjeringen hadde til hensikt å legge fram en egen stortingsmelding om folkehelsearbeidet våren 2001 – altså ved disse tider. Vi har nå fått signaler fra denne regjeringen og fra helseministeren om at de ikke vil legge fram en stortingsmelding, men komme med en handlingsplan for folkehelsearbeidet. Det er her bl.a. foretatt en stor offentlig utredning som var til høring våren 1999. I og med at folkehelsearbeidet er så viktig, vil jeg spørre helseministeren om han vil bidra til at Stortinget får anledning til å behandle en slik handlingsplan når den legges fram som en plan og ikke som en stortingsmelding. Så var helseministeren innom egenandeler i sitt innlegg. For ikke så veldig lang tid siden ble det skapt en viss usikkerhet omkring helseministerens uttalelser når det gjaldt egendeler ved sykehusbehandling. Jeg har lyst til å få en avklaring når det gjelder det spørsmålet og de utsagn som verserte i media om dette med framtidige tanker omkring egenandeler og en eventuell egenandel ved sykehusbehandling. Og så til slutt: Brukerorganisasjonene og dette med brukermedvirkning ble også nevnt. Og jeg har da lyst til å spørre helseministeren om han er fornøyd med det opplegg som han selv hadde når det gjaldt høringen i forbindelse med statens overtakelse av sykehusene, og nettopp brukerorganisasjonenes muligheter til å influere på den høringsrunden.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-03-27:
Statlig eierskap eller ei – det får vi vel anledning til å diskutere ganske grundig framover i vårsesjonen, så det skal jeg ikke si så veldig mye om nå. Men jeg har lyst til å si at det er jo visse momenter her som ikke er uvesentlige, og som bl.a. representanten Næss tok opp i sitt innlegg. Jeg hadde vel en tilnærming som gikk mer på hva vi bør prioritere, og at vi må bruke tid og ressurser i forhold til tid framfor bare å se på strukturrasjonalisering og effektivisering. Og når det gjelder dette med medvirkning, er det et viktig moment at kanskje folkestyre, i hvert fall indirekte, vil føre til en pasientmedvirkning som vil bli dårligere med den modellen som er skissert, og at vi da som alternativ får mer foretaksmodell og embetsverkstyring. Vi skal være med og ta ansvar, men å ta ansvar betyr ikke at vi nødvendigvis skal være enige med Arbeiderpartiet i denne saken. Men ansvar skal vi ta, og jeg tror også at vi faktisk er enige med en stor del av Arbeiderpartiets velgere og tillitsrepresentanter på grasrota. Uttalelser før landsmøtet tydde i hvert fall på det. Så har jeg lyst til å gå litt tilbake til meldingen og innstillingen. Det er grunn til å understreke at bl.a. psykiatri, geriatri, rehabilitering og smertelindrende behandling må få en høyere status enn det har i dag, og opprioriteres bl.a. gjennom forskning og kunnskap, hvis vi mener at vi skal høyne kvaliteten innenfor helsetjenestene våre. Som saksordfører for innstillingen til St.meld. nr. 28 for 1999-2000, Omsorg 2000, er jeg også glad for at den helsemessige delen av eldreomsorgen blir tatt opp og behandlet i forbindelse med denne stortingsmeldingen. Det er viktig at forskningsinnsatsen innen geriatri blir styrket med tanke på å forbedre diagnostikk og behandling og for å få flere til å gå inn i arbeidet med eldre og eldres helse, bl.a. trengs det langt flere leger innenfor dette området, noe som også tas opp i innstillingen. Det er viktig å styrke omsorgen for døende og de som er uhelbredelig syke, og samtidig øke kunnskap og tilrettelegging når det gjelder tilbudet om smertelindring. Jeg håper at helseministeren merker seg det som står i innstillingen, og at han kan komme tilbake med økt innsats på disse områdene allerede i statsbudsjettet til høsten. Vi vil også understreke behovet for å få framlagt en stortingsmelding når det gjelder alternativ medisin, med utgangspunkt i Aarbakke-utvalgets innstilling, og jeg håper at vi nå kan få en avklaring her og rettmessig plassering av alternativ medisin i norsk helsevesen. For øvrig mener vi at et godt utbygd helsetilbud er nødvendig, men ikke tilstrekkelig for å oppnå god allmennhelse i befolkningen. Forebyggende tiltak er veldig viktig. I den sammenheng er folkehelsearbeid veldig sentralt, og jeg håper at vi kan få hånden på rattet litt mer enn det helseministeren lovet i replikkordskiftet her.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-03-27:
Som saksordfører for denne saken, i hvert fall på ett tidspunkt i saksbehandlingen, skal jeg knytte noen merknader til den. Dette er en sak hvor det foreligger en enstemmig innstilling, og hvor forslagsstillerens synspunkt fullt og helt deles av komiteen når det gjelder fordelene med hjemmebasert dialyse, eller peritoneal dialyse som det også kalles. Det er mellom 100 og 150 pasienter som får slik behandling i Norge pr. år, og det utgjør på landsbasis ca. 17 pst. av alle dialysepasienter. Ved enkelte sykehus er denne behandlingen gitt til ca. 50 pst. av dialysepasientene. Vi har hatt gode innspill, bl.a. fra lederen for Norsk nyremedisinsk forening, professor Trond Jenssen, som understreker at denne behandlingsformen er det eneste alternativet for en del av dem som har kronisk nyresvikt, og det bidrar til at pasienter med lang reiseavstand kan behandles hjemme og slippe den meget belastende og dyre transporten til og fra sykehus. Det er også slik at en del av disse pasientene med slik behandling kan være hjemme og i fullt arbeid. De kan også ha en mye større mobilitet med hensyn til f.eks. reiser og i sammenheng med ferie og fritid. Fordelen er bl.a. at pasientens livskvalitet øker betydelig, og at pasienter i yrkesaktiv alder kan være i arbeid. De lange og belastende reisene unngås, og en sparer stort på reiseutgiftene, som trygdeverket refunderer. Denne dialyseformen avlaster også sykehusenes hemodialyseavdelinger, som allerede er sprengt ved mange sykehus, og som har en reell underkapasitet i forhold til dagens dialysebehov. Vi mener at tiden er overmoden for å følge opp det forslaget som representanten Alvheim her legger fram. Videre mener vi at departementet bør se på DRG-systemet når det gjelder disse pasientgruppene, og da tenker jeg både på dem som får hjemmedialyse, og på dem som har hemodialyse på sykehus, slik at en får en skikkelig ordning med hensyn til økonomien, og at en både ser på den tiden disse hjemmedialysepasientene har behov for å ligge inne på sykehus i starten av behandlingen, og de kontrollturer som må gjøres til sykehuset i løpet av behandlingsperioden. Vi håper at departementet ved helseministeren ser på disse tingene snart, og at det blir gitt åpning for at dette er kostnader som skal dekkes over trygdebudsjettet. Det bes også om at en gjennomgår og utbedrer DRG-systemet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-03-27:
Jeg er enig med helseministeren i at sykehusene har mer enn et økonomisk problem. Systemet innen vårt helsevesen har bl.a. organisatoriske og styringsmessige problemer. Det kunne vi etter min mening ha hjulpet lite grann på i dag hvis vi hadde gjort vedtak om å bruke allerede bevilgede midler fleksibelt. Utstyr står ubrukt store deler av døgnet. Ja vel, men hvis vi setter inn ekstra innsats ved sykehusene i Norge, kan det utstyret brukes større deler av døgnet. Vi måtte også kunne henvise pasienter til ledig kapasitet når ikke sykehusene henviser dem. Dette ville etter min mening ha virket besparende og effektivitetsutnyttende når det gjelder den ressursen vi allerede har satt inn. Jeg vil spørre helseministeren om det foreligger nye kostnadsoverslag i forhold til de som ble gjort i november 2000, når det gjelder hva det koster den norske stat å øke bruken av norsk helsepersonell til følgepersonell ved utenlandsbehandling, når det gjelder behovet for etterbehandling og hva slags prislapp man har på det, og når det gjelder økte utgifter i forhold til økt smitterisiko. Disse momentene er også med på å belaste norsk sykehusvesen og norsk økonomi, og vil i hvert fall slik sett måtte trekkes fra når man skal gjøre opp dette regnskapet, om å sette inn en snau milliard kr i norsk helsevesen er inflasjonsdrivende eller ikke. Jeg mener det blir litt absurd å snakke om at en snau milliard kr er inflasjonsdrivende i norsk økonomi når vi vet hvor mange milliarder vi bruker. Vi får heller forsøke å minske volumet av annet forbruk i dette landet i forhold til å behandle syke mennesker.