Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-06-06:
Dette er en god dag for tradisjonell, sosialistisk maktbrynde, som tror at offentlig styring av en avtale mellom to parter er bedre egnet til å få til en god avtale enn at partene ordner det selv. Tomtefesteloven er den siste krampetrekning av etterkrigstidens rigide reguleringsiver med hensyn til boliger og fritidseiendommer. Representanten Ane Sofie Tømmerås målbar jo dette tradisjonelle, sosialdemokratiske synet svært bra. Det er forskjellige årsaker til fastsettelsen av verdien av en eiendom. Dette gjelder selvsagt ikke bare eiendommer som er bortfestet. Det gjelder all eiendom. Og i den utstrekning Ane Sofie Tømmerås" beskrivelse av den bunnløse sosiale nød som ville bli resultatet av at folk skulle betale en festeavgift som var markedstilpasset, skulle være riktig, så er det en dramatisk beskrivelse av resultatet av Arbeiderpartiets innflytelse på det norske samfunnet de siste 50 årene. Derfor tror jeg bare at jeg vil fastslå at her har vi to forskjellige syn, slik at Arbeiderpartiets argumentasjon får ligge fra min side i resten av debatten. Det er atskillig verre at de partier som en gang var borgerlige, har forlatt sine standpunkter i løpet av noen ganske få år. For i replikkordskiftet etter daværende saksordfører Anders C. Sjaastads hovedinnlegg den 25. november 1996 sa Arbeiderpartiets hovedtalsmann Olav Akselsen: «Her har me ei sak der dei tradisjonelle politiske skiljelinene trer fram.» Denne faktaopplysningen ble bekreftet av saksordføreren. I 1996 var det slik at grunneierrettigheter hadde en plass hos flertallet i Stortinget. På samme måte som f.eks. i ekspropriasjonslover har Kristelig Folkeparti vendt seg bort fra tidligere holdninger, og i denne saken har de også i realiteten fått følge av Senterpartiet. Saksordførerens innlegg var jo en enestående bortforklaring av de standpunkt som partiene stod for for tre år tilbake. Det som var et klart borgerlig flertall 1996, er forandret til en sosialsak, hvor for det første det sosiale aspektet er mer enn vanskelig å få øye på, og i den utstrekning det finnes et slikt aspekt, er det tradisjonelle grunneierverdier som skal finansiere flertallets gavmildhet. Denne saken er også et trist eksempel på Stortingets manglende evne til å vinne respekt for sine vedtak. Statsråder kommer og går – embetsverket består, heter det. Sjelden er dette utsagnet tydeligere dokumentert enn i denne saken. Her holder man på til man finner en statsråd eller to pluss et storting som er prinsippløst i forhold til sitt eget vedtak, og så får man det som man vil. Den forrige innstillingen om tomtefeste ble avgitt den 21. juni 1996 og debattert den 25. november samme år. Det har altså tatt nesten fire år, og loven er ikke trådt i kraft. Tvert imot er den trenert og omgjort. I mars 1999 tok jeg dette opp i et spørsmål til skriftlig besvarelse til daværende justisminister Odd Einar Dørum. Spørsmålet lød i all enkelthet: «Er det manglende vilje i Justisdepartementet til å godta Stortingets flertallsvedtak som ligger bak at loven ikke er iverksatt og at departementet sender på høring standpunkt som tidligere er avvist av Stortinget?» Svaret var som en kunne vente, at Regjeringen var kommet til at flertallets vedtak burde vurderes på nytt. "Vurderes på nytt»er, som vi forstår, departementets språk for å forandre loven til et standpunkt som ikke var i overensstemmelse med stortingsflertallets. Det er trist at et flertall på Stortinget lar seg behandle på en slik måte. Reaksjonene på det nye maktovergrepet mot landets grunneiere er meget store, f. eks. fra Norges Bondelag og fra Skogeierforbundet. Grunneierne oppfordres i innstillinger og festtaler til å utvide inntektsgrunnlaget på sine eiendommer, men i praktisk politikk tas denne retten fra dem. I loven om tomtefeste er det dobbelt uforståelig, for her står man overfor en avtale mellom to grunneiere, eierne til grunnen og eierne til boligen. Stortingsflertallet fant i 1996 en god balanse mellom de to eiernes rettigheter og interesser, mens dagens flertall mener dette må reguleres på den enes bekostning. Hvis noen av festerne skulle tro at de har vunnet, kan jeg forsikre at de tar feil. Man vinner ikke noen varig rett på andres bekostning. Det tak på festeavgiftene som nå blir innført – for denne gangen blir nok loven iverksatt uten opphold –innebærer en verdioverføring fra grunneieren til huseieren. En slik ordning vil gjøre det uinteressant for festerne å kjøpe sin egen tomt, men virker heller som et incentiv til å opprettholde festeforholdet. For bortfester vil festeinstituttet miste sin reelle betydning. En naturlig konsekvens vil være at mange bortfestere ser seg tjent med å oppheve mange av de nåværende festekontraktene. Et grelt eksempel på konsekvensen av flertallets holdning ser vi i Oslo kommune. Kommunen vil i realiteten kun kunne innkreve 20 pst. av hva festeavgiftene burde ha vært, basert på de verdiene tomtene i virkeligheten representerer. Et antall privilegerte festere skor seg på denne måten på penger som Oslo kommune sårt kunne trengt til mer samfunnsnyttige oppgaver. Høyre vil, i likhet med Fremskrittspartiet, selvsagt støtte det forslaget vi stod sammen med Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og vel også Venstre om i 1996. Nå er det kommet noen nye forslag på bordet. Forslaget fra Kristelig Folkeparti om en evaluering etter to år vil Høyre under sterk tvil støtte. Tvilen er der fordi det minner mest om en tåkelegging for å skjule at man har gått fra det man tidligere stod for. Når vi allikevel finner å ville støtte det, så er det fordi at om to år vil vi stå overfor et nytt storting, og da kan det jo tenkes at velgerne sørger for at vi får et storting som har den samme forståelse for grunneierrettigheter som det storting som vedtok en lov som er blitt trenert i fire år, altså i 1996. Jeg vil bare minne om at hvis det skulle skje, har vi nå ventet i fire år, så skal vi ha to års evalueringstid, og så skal vi vel ha et års saksbehandlingstid. Da er det med andre ord gått syv år før man eventuelt får gjennomført det som Stortinget den gang ønsket, og som jeg tror og håper det vil være flertall for i det Stortinget som kommer. Når det gjelder Senterpartiets forslag, vil vi selvsagt ikke støtte det. Vi kan ikke ha et lovverk i dette landet som har et sett med rettigheter for forskjellige typer grunneiere; i denne saken i realiteten basert på hvilket postnummer de enkelte grunneierne har. Denne type forsøk på å kjøpe stemmer har ikke noen god klang i norsk politisk praksis.