Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2013-05-16:
Riksrevisjonen hevdet i presentasjonen av denne rapporten at de har avdekket betydelige svakheter ved oppfølgingen og bruken av bistandsmidler i helsesektoren i Malawi. Medisiner forsvinner i kjeden ut til pasienter ved sykehus og helsesentre, noe som skaper mangel på viktige medisiner. Riksrevisor Jørgen Kosmo hevdet under presentasjonen at Utenriksdepartementet må styrke kontrollen med bruk av midlene. Den praksis man har hatt så langt, er uakseptabel, og jeg er glad for at et flertall i innstillingen krever langt sterkere tiltak for å forhindre slikt svinn, og forutsetter at oppfølgingen fra norske myndigheter forbedres i tråd med anbefalingene fra Riksrevisjonen. Norge er i dag en betydelig bidragsyter til Malawi. Landet mottar støtte fra Norge gjennom ulike organisasjoner som eksempelvis UNICEF og vaksinealliansen GAVI, og mottar i tillegg budsjettstøtte. Jeg hadde gleden av å besøke Malawi i 2006, da jeg deltok på en nordisk «field trip» i regi av UNDP. Der besøkte vi ulike helse- og utviklingsprosjekter i FN-regi og hadde møter med organisasjoner og myndigheter. Landet hadde kort tid før valgt ny president. Han hadde vunnet valget med løfter om å avskaffe både fattigdom og korrupsjon. Kort tid etter valget kastet han imidlertid de folkevalgte ut av parlamentsbygningen og flyttet selv inn der, da han mente at presidentpalasset var for lite for ham. I møter med myndighetene merket jeg fort at jeg som nordmann ble møtt med stor velvilje, mens mine danske kolleger fikk en mer kjølig mottakelse. Jeg fant fort ut at dette skyldtes at danskene hadde lagt om sin bistandspolitikk til landet, hadde kuttet tradisjonell passiv støtte og gått over til næringsutvikling. De hadde bl.a. brukt sine kunnskaper til å bygge opp bryggerivirksomhet i Malawi. Dette medførte verdiskaping, arbeidsplasser og gjorde landet i stor grad selvforsynt med produkter de ellers måtte importere, altså en vinn-vinn-vinn-situasjon. Det var naturlig nok svært populært hos befolkningen, mens myndighetene heller ønsket seg budsjettstøtte, som de selv kunne styre og forvalte. Det ble gjort mye godt helse- og utviklingsarbeid i Malawi, og mange ulike organisasjoner bidro til dette. Jeg talte den gang syv ulike store og små FN-avdelinger, som bidro på hver sin måte. Det var imidlertid et stort problem at de var svært dårlig organisert, og til tross for at FN hadde en egen koordinator i landet, visste den ene lite eller ingenting om hva den andre gjorde. Dette kunne også medføre både overlapping og selvfølgelig dårlig ressursutnyttelse. Jeg håper situasjonen har bedret seg siden den gang. Som en av de største bidragsyterne til helsebistand til Malawi har Norge også et ansvar for å påse at denne bistanden kommer fram til de som trenger det, og at den blir brukt etter forutsetningene. Jeg vil i den forbindelse vise til anbefalingene fra Riksrevisjonen om at norske bistandsmyndigheter sammen med andre givere bør sette i verk tiltak for økt tilgjengelighet av helsepersonell, medisiner og medisinsk utstyr for å sikre at bistanden kommer hele befolkningen til gode. Det forutsetter at dette følges opp. Som tidligere nevnt gis store deler av den norske bistanden til Malawi gjennom landets statsbudsjett. Riksrevisjonen har avdekket store svakheter i landets finansforvaltning, noe som krever langt tettere oppfølging av midlene fra givers side. Jeg forutsetter derfor at Utenriksdepartementet gjennomgår og sikrer at praksis og retningslinjer for budsjettstøtten er i samsvar med Stortingets forventninger, noe som også anbefales fra Riksrevisjonen. Rapporten avdekket også svakheter ved den norske ambassadens oppfølging av lokale revisjoner av helsesektorprogrammet i landet. Riksrevisjonen har avdekket flere tilfeller der det ikke er gjort rede for bruken av midlene, uten at ambassaden har fulgt dette opp på en tilfredsstillende måte. Dette er uakseptabelt, og jeg forutsetter at Utenriksdepartementet tar de grep som er nødvendige for å bringe disse forholdene i orden umiddelbart. Riksrevisor Jørgen Kosmo uttalte under presentasjonen av rapporten at «slik det er nå, er det et spørsmål om det bør gis slik støtte til Malawi». Det er ikke vanskelig å slutte seg til hans uttalelser. Det kreves en langt sterkere oppfølging fra norsk side dersom dette skal fortsette.