Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2005-12-06:
Norge har en velferd som ligger på topp i verden. Økonomien er kjernesunn, veksten er sterk, rentene er lave, investeringene er høye, og optimismen i næringsliv og samfunn for øvrig er sterk. Dette er et resultat av en politikk der en har hatt fokus på å skape muligheter og på å bedre rammebetingelsene for dem som ønsker å satse. De fleste av oss ønsker nok at dette skal fortsette, men er vi villige til å møte utfordringene for å få det til? Globaliseringen stiller tøffe krav. Omstilling er ikke behagelig. Det rykker opp en trygg tilværelse. Kravene er der hele tiden. Politikk dreier seg om å bidra til at den enkelte har best mulig forutsetning for å klare å takle dette. Norge er et lite, spesialisert land i en verden som preges av åpen konkurranse. Vi er avhengige av internasjonale avtaler og rammebetingelser for vår velferd. Dagens regjering signaliserer på mange måter at den er beredt til å bryte med mye av dette, men det gjenstår å se om man mener alvor, eller om det er et spill for det hjemlige galleri. Faktisk bruk av vetorett vil skape dramatikk. Enten det gjelder EU eller WTO, vil det knapt merkes hos mottakerne at Norge protesterer, men mottiltak mot Norge vil være ødeleggende for dem det vil ramme her hjemme. Med regjeringsskiftet i høst er en politikk for konkurranse blitt en politikk for skjerming og beskyttelse, en politikk for private løsninger er blitt en politikk for offentlige løsninger, en politikk for modernisering er blitt en politikk for opprettholdelse av det bestående, og en politikk for verdiskaping er blitt en politikk for fordeling. Gir dette svarene på utfordringene for framtiden? Er dette svarene for Distrikts-Norge? Kan det sies å være svarene for det framtidige verdiskapende Norge? Jeg kommer selv fra et Distrikts-Norge som sårt trenger ny verdiskaping, nye bedrifter og nye impulser for vekst. Distrikts-Norge preges ofte av en avhengighet av store og små eksportrettede bedrifter, enten det er innen reiseliv eller industri. I Hedmark dreier reiseliv seg om noen få fyrtårn, som Trysilfjellet, men for øvrig i stor grad om små familieeide bedrifter som drives av et sårbart lokalt eierskap. Innen industri er det ofte store, eksternt eide bedrifter som baserer seg på en stabil råvaretilgang fra primærnæringene. Hvilke signaler sendes til disse? Skatteskjerpelsene på det lokale eierskap er betydelige gjennom formuesskatt, lavere skjermingsrente, lavere avskrivningssatser, redusert lønnsfradrag og generelt høyere skattenivå enn Bondevik-regjeringens forslag til statsbudsjett. Norsk lokalt eierskap diskrimineres og får dårligere rammebetingelser. Det kan neppe sies å stimulere til offensiv og økt satsing. For reiselivet er Innovasjon Norge en viktig samarbeidspartner. Børge Brende skapte stor optimisme med sine offensive strategier. Det er ikke noe godt signal at satsingen på Innovasjon Norge reduseres i forhold til Bondevik-regjeringens forslag. Reiselivsnæringen har et stort potensial i et internasjonalt marked. Beskyttelse er ikke det de roper på. Skogbruket har et stort potensial for økt verdiskaping. Tilveksten er langt over det årlige uttaket, og næringen trenger tiltak som kan stimulere til økt ressursutnyttelse. De skatteskjerpelser som regjeringen Stoltenberg har gjennomført, er et svik mot næringen sett i forhold til hva særlig Senterpartiet lovte i valgkampen. Resultatet er et skatteregime som er svært lite konkurransedyktig i et internasjonalt perspektiv. Vi snakker her om en lønnsom næring som konkurrerer internasjonalt uten støtte, og som må ha rammebetingelser i forhold til det. Bruk av vetorett og utrygghet rundt handelsavtaler er et skremselsbilde som man ikke tåler mange av i skognæringen. Jordbruket er grunnpilaren i en verdikjede som står overfor store utfordringer. Jo før man vet hva man må forberede seg på, jo bedre vil det være. Det er nå en sterk økning i investeringene, en sterk økning i inntekter og et fokus på mulighetene hos mange enkeltutøvere. Det skyldes Bondevik-regjeringens fokus på å gi bonden handlingsfriheten tilbake gjennom deregulering. Senterpartiet har vært museumsvoktere for en landbrukspolitikk som ikke har gitt forventede resultater i 35 år. WTO oppleves nok tøft for mange, men verre er signalene om at alle skal bindes til masta mens stormen nærmer seg. Bonden vet at han står overfor store endringer. Reguleringer holder entreprenøren tilbake. Bonden må kunne finne sine egne løsninger på utfordringene, og han trenger klare signaler om i hvilken retning det går. Distrikts-Norge er ikke minst avhengig av en offensiv politikk inn i framtiden. Det innebærer en politikk der man gir grobunn for enkeltmennesket og dets kreativitet, en politikk som gir den enkelte mulighet til å takle tøffe krav fra en åpen verden. Svaret er ikke beskyttelse og skjerming, men åpenhet, kunnskap og offensive rammebetingelser. Det er ikke de signalene vi hører om dagen.