Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-05-19:
Stortinget drøfter i dag hvorvidt en statsråd har overholdt opplysningsplikten overfor Stortinget, og da skjer det sjølsagt med en viss grad av alvor. Det er da også viktig at debatten bygger på det grundige arbeidet som er gjennomført i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Gjennom det arbeidet har også underliggende etater, interesseorganisasjoner og statsråden blitt hørt grundig. Jeg har lyst til kanskje å starte litt med et sitat som også representanten Jette F. Christensen hadde i sitt innlegg, nemlig et sitat fra daværende stortingsrepresentant Erna Solberg fra en debatt i Stortinget den 18. juni 2010. Da diskuterte en et mistillitsforslag mot daværende olje- og energiminister Terje Riis-Johansen, hvor den nå sittende statsministeren hadde en interessant uttalelse knyttet til opplysningsplikten generelt. Det er klart at opplysningsplikten kan tolkes ulikt – debatten i dag viser oss det – men den daværende stortingsrepresentantens uttalelser omkring opplysningsplikten er interessant lesning. Hun sa: «Opplysningsplikten er en hjørnesten i vårt demokrati. Den er grunnlovsfestet. Den er en del av det som gjør at demokratiet vårt er gjennomsiktig. Det skal sørges for at beslutningene blir bra. Det skal sørges for at den politiske debatten foregår på bakgrunn av de faktaene som til enhver tid er tilgjengelige. Opplysningsplikten er det som gjør at vi er et demokrati. I et lite land hvor mye av makten og utredningskapasiteten ligger hos staten, er det det at staten plikter å gi oss god informasjon som er basisen for at vi faktisk kan ha et levedyktig og godt demokrati fremover. Derfor er brudd på opplysningsplikten også veldig alvorlig. Derfor er det å holde tilbake opplysninger en måte man kan manipulere den politiske debatten på, til egen politisk gevinst, noe som ikke er i tråd med det som er grunnleggende demokratiske verdier.» Det er et alvorlig budskap fra – den gang – stortingsrepresentant Erna Solberg, men også en interessant betraktning. For det stortingsrepresentanten der snakker om, er ikke bare opplysningsplikten relatert til beslutninger, men opplysningsplikten også relatert til den politiske debatten – som grunnlaget for en reell, redelig og opplyst politisk debatt. Når Senterpartiet i dag kommer til å støtte et mistillitsforslag mot statsråd Anders Anundsen, er det begrunnet med at Stortinget ikke kan ha tillit til at statsråden har gitt korrekt informasjon, at det er gitt fullstendig informasjon, og at den informasjonen som departementet til enhver tid har sittet på i den aktuelle saken vi drøfter, er gitt til alle. En statsråd har ansvar for sitt departement og sine underliggende etater. Alt som er kjent for departementet, er også kjent for statsråden. En statsråds ansvar er å organisere sin ledelse sånn at de greier å fange opp de viktige tingene. Det gjelder å ha gode rutiner for all informasjon en får inn til departementet, men også å sørge for rutiner for å se til at politiske endringer som blir vedtatt, blir fulgt opp. Når en gjennom behandlingen av denne saken har fått høre fra underliggende etat at de ikke har fanget opp endringene i disponeringsskrivet, at de aldri fikk noe signal fra departementet om at det hadde skjedd en politikkendring, og at de uansett mener at det ikke har skjedd noen feilaktige utsendelser, er det god grunn til å stille seg spørsmål ved departementets oppfølging av disponeringsskrivet. Asylfeltet er et felt med mange fallgruver. Det er et komplisert regelverk, og det er et område der fastsatte måltall for hvor mange som skal sendes ut av landet, må avveies mot menneskelige hensyn. Er en for opptatt av måltall, vil det gå ut over vedtatte retningslinjer, og innfører en en politikkendring på dette området, krever det også ekstra oppmerksomhet fra politisk ledelse i departementet for å se at den faktisk blir gjennomført. Endrer en et ord i et styringsdokument, bør en faktisk også følge opp at de som utøver myndigheten, innretter seg etter det. Så har ikke skjedd i denne saken, til tross for at statsråden har sagt noe annet til Stortinget. Logikken tilsier at en lettere når måltallene ved å sende ut barnefamilier. Flere personer blir sendt ut samtidig, og de har som regel kjent oppholdssted. Når statsråden da stadig gjentar til PU at måltallene skal nås, vil det sjølsagt kunne ha som konsekvens at flere barnefamilier også blir sendt ut. Det er ikke betryggende om en ikke har gode nok rutiner i eget departement, men det er særlig alvorlig dersom det også fører til at en gir feil opplysninger til Stortinget. Faktum i denne saken er at statsråden gjentatte ganger har stått i stortingssalen og beskrevet en situasjon som ikke er reell. Så sent som 2. desember 2014 uttalte statsråden i Stortinget at det hadde skjedd en klar politikkendring, og at en hadde myket opp fokuset. Så har kontrollkomiteens undersøkelser vist noe annet. Kjernen i saken for Senterpartiets del er at vi har en statsråd som har gitt Stortinget uriktig informasjon, og en statsråd som ikke har hatt kontroll på oppfølging av underliggende etater. Alvoret understrekes ved at statsråden helt fra starten av har skjøvet ansvaret nedover, da særlig på politidirektøren, for de feil som hans eget departement og hans egen politiske ledelse har gjort. Statsråden har sågar i stortingssalen beklaget politidirektørens uttalelser, og når han sjøl har sittet med ansvaret i mange måneder og blitt orientert om utviklingen på asylfeltet, samt fått jevnlige oppdateringer på kontroversielle utsendelser, blir det en merkverdig måte å utøve lederskap på. For Senterpartiet dreier denne saken seg ikke om et politisk spill, men om politiske realiteter og fakta. Derfor har vi også landet på den konklusjonen vi har gjort, om at statsråden ikke har vår tillit.