Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2003-06-06:
Stortingsmeldingen om statlige tilsyn har i den offentlige debatten nærmest blitt oppfattet som en flyttemelding. Det er den ikke. Det dreier seg om langt mer enn en geografisk plassering av ulike tilsyn. Ja, jeg vil si det så sterkt at det vesentligste i denne meldingen var det politiske – en endring av måten vi har organisert oss på for å kunne ha noen verktøy for å styre det samfunnet vi ønsker, mindre politisk styring, mindre mulighet til å omgjøre vedtak i de ulike tilsynene og en høyere terskel for å gripe inn i ting som de politiske myndighetene måtte synes var viktige. Vi opplever gang på gang at enkelte samfunnsproblem kommer opp i media og offentligheten og også i henvendelser til oss. Men vi står maktesløse når det gjelder å få gjort noe med det, fordi vi har frasagt oss – helt frivillig – de verktøyene vi har hatt til å gjøre noe med problemene. Derfor var det viktigste for Arbeiderpartiet da vi gikk inn i behandlingen av tilsynsmeldingen, å sørge for at resultatet ikke ble en politisk svekket styring. Vi synes det er helt i orden og flott at man har klare linjer mellom departement og tilsyn. Vi synes det er flott at man har, så langt det er mulig, klare skiller mellom faglige og politiske vurderinger. Men vi mener det må være en politisk mulighet til å gripe inn og ta beslutning i saker som har samfunnsmessig betydning – ikke bare mulighet, men terskelen for å gjøre det må ikke være uoverstigelig høy. Dessuten har jeg lyst til å føye til at skillet mellom politikk og fag ofte er svært uklart. Politisk skjønn ligger ofte i bunnen av en del faglige avgjørelser. Mitt og Arbeiderpartiets syn er at politisk skjønn i størst mulig grad bør utføres av folk som har et eller annet direkte eller indirekte ansvar overfor velgerne gjennom valg – folk som kan byttes ut, og som står politisk ansvarlig overfor befolkningen. Derfor var det viktig for Arbeiderpartiet å beholde den politiske styringsretten. Et av spørsmålene gjaldt departementets instruksjonsrett overfor tilsynene. I praksis brukes instruksjonsretten svært lite. I Konkurransetilsynet f.eks. har ikke instruksjonsretten vært brukt en eneste gang siden vi fikk ny konkurranselov i 1993. Derimot har klagebehandlingen vært et viktig styringsredskap. Med ganske regelmessige mellomrom gjør departementet om beslutninger som tilsyn har foretatt, etter en klage. Det gir styringssignal til tilsynene for senere vedtak og er dermed et viktig politisk styringsredskap. Det kan være saker hvor man må ta et større og bredere politisk hensyn enn det som ligger til grunn for de enkelte særlovene for de ulike tilsynene. Der har vi fått fullt gjennomslag. Vi beholder klagebehandlingen og den politiske styringen som ligger i det, uavkortet, slik som det er i dag. Et annet viktig område for oss var å unngå privatisering og konkurranseutsetting. Der har vi også fått gode formuleringer. Tilsynsmyndigheten og det offentlige ansvaret blir ikke svekket. Regjeringen har stort sett fått tilslutning til de organisatoriske grepene man gjør i omorganiseringen, sammenslåingen, delingen osv. Vi er av den mening av vi trenger å utrede videre delingen av Oljedirektoratet, og vi håper at departementet følger opp det. Vi har også fått til én viktig endring, nemlig at Arbeidstilsynet fortsatt skal ha et trepartssamarbeid på et strategisk nivå. Det trenger ikke nødvendigvis å være i styret, men på et strategisk nivå – og jeg håper at statsråden kan bekrefte at arbeidet med det er i full gang. Så til flyttingen. Flytting og lokalisering er det alltid strid om i denne salen. Formelt sett kunne Regjeringen ha tatt den beslutningen selv, det er ingenting som tilsier at man må til Stortinget for å bestemme hvor disse tilsynene skal ligge, det ligger til Regjeringen å bestemme. Når det likevel ble lagt til Stortinget, var det to ting som var helt vesentlige for Arbeiderpartiet. Det ene var at økonomien i en slik flytteprosess må sikres. Vi kunne ikke risikere at det var driftsbudsjettene til tilsynene som gjennom flytteprosessen og etterpå skulle betale kostnadene for flytting og omstilling. Det må dekkes separat, slik at vi har like sterke tilsyn under og etter flytting som før. Det har vi fått gjennomslag for. Så til de ansattes rettigheter. Ingen skal tvinges til å flytte. Flytteplikten må gjøres reell, slik at man kan velge å bli igjen hvis man vil. Det er det som er gjeldende forvaltningspraksis, og det venter vi blir fulgt opp, slik at alle som velger å bli i Oslo, får tilbud om annet statlig arbeid.