Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-05-23:
Jeg merket meg at utenriksministeren mente at Høyres viktigste poeng i debatten har vært å telle antall statsrådsbesøk i Brussel. Dette ble godt bakket opp av representanten Brekk som mener at Høyre står med «lua i hånda», og at det viktigste punktet på agendaen må være å styrke den norske selvtilliten. Jeg tror ikke vi må legge noe nevneverdig mer vekt på å styrke det sistnevnte området. Det tror jeg er så sterkt at det holder i øyeblikket. Men når Høyre ønsker å påpeke dette, er det fordi vi er nødt til å bruke de arenaer og anledninger vi har for å delta i påvirkningen av europapolitikken, i en tid hvor vi ser at hele Europa er i en dramatisk endring, hvor vi ser at en handelsavtale mellom Europa og USA nærmer seg hurtig, og hvor vi ser at Island bl.a. har inngått avtaler med EU og Kina, som direkte kommer til å berøre norsk fiskerinærings vilkår i markedet. Derfor handler dette om noe mer, og Høyre understreker at det er nødvendig at vi er på plass og benytter de mulighetene vi har. Jeg ønsker å henlede oppmerksomheten på det siste møtet i Arktisk råd i Kiruna i forrige uke – som har høy prestisje i den norske regjeringen, forståelig nok – og Arktisk råds forhold til EU. Mitt spørsmål er om Norge virkelig var «hands on» på dette møtet. I Kiruna ble konklusjonen at Kina – ikke Den europeiske union – har fått observatørstatus i Arktisk råd. Når vi ser en del kommentarer fra Brussel etter dette møtet i Arktisk råd, skulle jeg gjerne fått utenriksministerens kommentar til dette. Noen kommentatorer mener at de nordiske landene lot seg dominere av russisk «filibustering» og enda mer av at Canada får kapret hele den politiske prosessen på grunn av EUs klimatoll på petroleumsprodukter fra oljesand – det såkalte Fuel Quality Directive. Selsaken er ikke begrunnelsen, slik det har fremkommet i norske medier. Mitt inntrykk er at canadierne – i en slik kontekst – så ut til å foretrekke Kina som observatør og tok dem inn i varmen og lot EU stå ute på gangen. Kanskje var det i virkeligheten – som en del av observatørene i Europa hevdet – oljesandens konkurransesituasjon canadierne var alvorlig redd for. Flere går så langt som til å slå fast at Arktisk råd, etter Kiruna-møtet, ses på i et helt annet lys fra et EU-ståsted, og at Norge har latt seg forlede. Ingen hadde på forhånd trodd at EU skulle lide et slikt forsmedelig nederlag. Som et understatement viser noen til at det tok EU mindre enn fire måneder å få observatørstatus i FN, men at det nå har tatt EU fire år på en måte å bli ydmyket med tanke på søknaden om observatørstatus i Arktisk råd – med norsk hjelp, som noen viser til. Da er mitt spørsmål til utenriksministeren: Er det noen grunn til å frykte at man i Brussel – i denne saken som er svært viktig – ser på Norge som en slags solospiller som for enhver pris ønsker å tilfredsstille Kina, men som ikke torde å stå opp imot Canada, og som sørget for at EUs søknad ble vraket? Dette er et interessant spørsmål, som også direkte påvirker tonen mellom Brussel og Oslo, Europa og Norge, i en tid hvor vi står foran en serie med kompliserte direktiver vi er nødt til å forholde oss til, og ta stilling til i nær fremtid.