Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-13:
Domstolene er den tredje statsmakt. Hvordan domstolene fungerer, må derfor være et viktig spørsmål for Stortinget. Dette gjelder også hvem som er dommere, og hvordan sammensetningen av domstolene ellers er. TV2 hadde for ca. halvannen måned siden en dokumentasjon av hvem som velges ut som lekdommere til domstolene, med særlig fokusering på at det er mange politikere blant disse. Dette er interessant og viktig, selv om det nok også ville ha vært interessant å få flere aspekter belyst enn bare akkurat spørsmålet om at en del er politikere. På bakgrunn av dette programmet i TV2 har vi fått en offentlig debatt, dels om spørsmålet vedrørende utvelgelse av lekdommere og dels om et annet spørsmål, nemlig spørsmålet om påvirkning av lekdommere fra politiske organisasjoner. Jeg skal i innlegget ta for meg begge disse spørsmålene. Ser vi på bakgrunnen for lekdommerordningen i Norge, var innføring av jury i straffesaker og bruk av lekdommere som meddommere en viktig del av demokratiseringen av makt i Norge. Som Rune Slagstad sier i sin nye bok: Det var en viktig reform i «Venstrestaten fra 1884». I vårt århundre har det knapt vært debatt om lekdommere og selve ordningen med lekdommere, kun om spørsmålet på hvilken måte lekdommere skal medvirke, i form av jury eller som meddomsrett. Spørsmålet om lekdommernes rolle i domstolene har kanskje vært så opplagt at det har stengt for å stille spørsmål ved hvordan ordningen med lekdommere fungerer, og hvem som velges ut. Det er kanskje typisk at i Domstolskommisjonens mandat, som ellers går inn på spørsmålet om hvem som skal bli dommere, og hvordan man skal ansette dommere, er ordningen og spørsmål knyttet til lekdommere ikke tatt med. Ubeskjedent nok tillater jeg meg å nevne at det i hvert fall er ett unntak for dette, nemlig det initiativ Venstres Mons Espelid tok i 1983 gjennom spørsmål i spørretimen, som førte til at vi nå har like mange menn og kvinner i hver sak ved domstolene. I tillegg får jeg vel også nevne at alderen for å kunne bli lekdommer ble senket til 18 år for kort tid tilbake. Lekdommere er viktige i forhold til den enkelte sak, men det gir også de faste dommerne, fagdommerne, god kontakt med folks rettsoppfatning mer generelt. Domstolene er statlige myndighetsorgan, og vi har da også lovbestemmelser om hvem som kan velges til lekdommere. Som ett vilkår, ved siden av en del andre, heter det –jeg siterer fra domstolsloven § 76 – at det «bør bare vælges folk, som paa grund av sin retsindighet, dygtighet og selvstændighet ansees for særlig skikket til hvervet». Hvordan skulle man så finne fram til et stort antall mennesker som tilfredsstilte disse kriteriene? Jo, det ville være logisk nettopp å bruke kommunestyrene til å utføre et oppdrag for staten, den jevne kvinne og mann i motsetning til embetsmennene, legge utvelgelsen av slike nettopp til et demokratisk folkevalgt organ på lokalnivå som kunne ha kjennskap til folk. Dermed ikke sagt at dette er et politisk verv, at det er et politisk valg fordi man har lagt det til kommunestyrene. Som borgere har vi en rekke borgerplikter. De er å la oss velge til kommunestyre, fylkesting, og for den saks skyld Stortinget. Da står vi i et ansvarsforhold i forhold til parti og velgere – de som har stilt oss til valg, og de som har valgt oss. Dommeryrket er en uavhengig posisjon. De er embetsmenn, de er uavsettelige, og det er ofte sagt at dommerne vel strengt tatt er de egentlige embetsmenn. De er ansvarlige overfor det rettssamfunn de skal tjene, i klartekst overfor loven og andre rettslig gyldige argumenter. Slik må det også være for lekdommerne, enten de er jurymedlemmer eller meddommere i herreds- og byretten eller i lagmannsretten. Ordlyden i den forsikring man skal gi etter domstolsloven § 100, understreker dette. Det heter der i forbindelse med den forsikring man avlegger, at rettens leder skal «foreholde ham de pligter, som paahviler en meddommer, og ta imot hans forsikring om, at han saavel i denne sak som i alle fremtidige saker vil gi vel agt paa alt, som forhandles i retten, og at han vil dømme saaledes, som han vet sandest og rettest at være efter loven og sakens bevisligheter». Dette innebærer altså at det å være lekdommer ikke er et politisk verv, det er et samfunnsombud som den enkelte står ansvarlig for overfor seg selv. Hvis vi så ser litt på det som kom frem om dagens oppnevningspraksis, så har vi 435 kommunestyrer, og det er i og for seg naturlig om praksisen er forskjellig i de enkelte kommunene. Det som var resultatet av TV2s undersøkelse, var vel kanskje det motsatte, nemlig påfallende samsvar: meget stort antall med lokalpolitisk bakgrunn, over 70 pst. av meddommerne, oppsiktsvekkende stort antall ordførere og varaordførere blant lagrettemedlemmene. Hvis vi så ser på kriteriene for å kunne velges, kan jeg med en gang si at av de mange kommunestyremedlemmer og listekandidater jeg kjenner, fyller hver eneste en de kriteriene som er satt, og som jeg har sitert. Men svært mange jeg kjenner som ikke har hatt slike posisjoner, vil også tilfredsstille kravene. Hovedproblemet med det resultat TV2 har funnet, er egentlig ikke de som er plukket ut, men alle de som er blitt utelatt ved at man så ensidig har hatt som rekrutteringsgrunnlag folk med partipolitisk bakgrunn. Det kan være grunn til å stille spørsmål ved om noe av årsaken til dette er at man etter hvert i for stor grad har sett på dette som politiske verv, at man har valgt å holde seg til forholdstallsvalgordninger o.l. og dermed på en måte mistet fokuseringen på at dette primært er et samfunnsombud som den enkelte blir ansvarlig for i forhold til seg selv. Det mediesamfunn vi lever i, forsterker dette problemet, og det er uheldig når lederen av et stort parti i Oslo kommer i den situasjonen at han blir intervjuet om sine standpunkter som lekdommer med det utgangspunkt at han står ansvarlig i forhold til sitt parti og sitt partiprogram. Jeg tror derfor det i hvert fall er et klart poeng at personer som har slike posisjoner i partiene og i politikken at de blir særlig ansvarlige i forhold til sine partiprogram, i alle fall må la være å være med som lekdommere. Da er det i hvert fall nærliggende å slutte at man bør utelukke stortingsrepresentanter, også på grunn av at man da har et maktfordelingsperspektiv i det. Ellers bør vi være opptatt av å få langt flere og rekruttere langt bredere enn det man har gjort på den måten man nå har gjort det. Det kan være aktuelt å prøve å få f.eks. organisasjoner til å komme med forslag, og kanskje bør man få en raskere utskifting. Så vil jeg gå over til det andre hovedspørsmålet, nemlig tipsheftet til kvinnebevegelsen i Arbeiderpartiet. I 1996 gav Arbeiderpartiets kvinnebevegelse ut Tipshefte for kvinnelige jurymedlemmer i voldtektssaker. I forordet sies det at dette blir «derfor mer et politisk enn et juridisk dokument». Det synes som om adressatkretsen i første rekke er kvinner fra Arbeiderpartiet som er jurymedlemmer og meddommere. Tipsheftet har ett formål som for så vidt er legitimt: å gi bedre informasjon til lekdommere. Forsømmelser på dette feltet har det åpenbart vært, og jeg vil gjerne fremheve en undersøkelse foretatt av to studenter ved Det juridiske fakultet i Oslo, som har som et viktig funn at lekdommerne mangler informasjon om vervet. Det er god grunn for statsråden til å se nærmere på dette spørsmålet. Det andre formålet var å skulle få domstolene til å dømme strengere i visse, bestemte typer saker. Det er to gode grunner for at dette heftet aldri burde blitt utgitt. Heftet oppfordrer leseren til å oppfatte dommervervet som et politisk verv. Det etableres et ansvar for dem som er meddommere og arbeiderpartimedlemmer, i alle fall kvinner, overfor Arbeiderpartiets politikk. For det andre prøver man å influere standpunktet til dommerne. I et intervju med TV2 sa da også landets fremste dommer, høyesterettsjustitiarius Carsten Smith, at heftet er «et klart overtramp overfor domstolene», og at det representerte en «irregulær påvirkning» – sterke ord fra det hold. Det er uforståelig at heftet ble laget i 1996, men det blir virkelig uakseptabelt når heftet også forsvares etter at det ble reist prinsipielle innvendinger mot det, og jeg er spent på å høre om Arbeiderpartiet vil stille seg bak heftet i dagens debatt.