Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-04-07:
Å studere i utlandet er ikke noe norske studenter gjør bare fordi de ikke finner det studietilbudet de ønsker, hjemme. Det er heldigvis slutt på den tida da nordmenn reiste ut for å ta utdanning først og fremst fordi utdanningen ikke fantes i Norge, eller fordi utdanningskapasiteten var for lav. Når vi snakker om studier i utlandet i dag, legger vi sterk vekt på egenverdien, kulturforståelsen, et globalisert arbeidsmarked og en grenseløs verden. Vi vet at stadig flere arbeidsgivere, både offentlige og private, stiller krav om internasjonal forståelse, om språkkunnskaper utover det vanlige og om evne til å samarbeide med arbeidstakere på den andre siden av kloden. Evne til å se ulike perspektiver og vilje til mobilitet blir i stigende grad sett på som tilleggsmomenter - og i mange tilfeller krav - ved ansettelser. I tillegg til at studiefinansieringen for skolepengestøtte ble lagt om i 2004, lanserte den forrige regjeringa et annet viktig tiltak for å øke antallet utenlandsstudenter, med særlig vekt på å få opp antallet som studerte i ikke-engelskspråklige land. Det ble innført støtte til et såkalt tilretteleggingssemester, så studenter kan få støtte til et semester med språkopplæring før de setter i gang med selve fagstudiene. Poenget med det var selvfølgelig å øke studentmobiliteten til land som er våre viktigste handelspartnere. Utviklingen i antallet norske utenlandsstudenter har de siste årene gått i feil retning, og tendensen er dessverre ikke avtakende. Mens det i studieåret 2003-2004 var 15 064 studenter ute på helgradsstudier, har tallene sunket jevnt til dagens nivå. Per 1. august 2007 var bare 11 116 studenter ute på helgrad. Den eneste fagretningen som har vist en betydelig stigning, er medisinstudenter, men det skyldes altså for lav studiekapasitet her i Norge. Uten medisinstudentene, som teller 2 300-2 400, ser statistikken enda mer dyster ut. Nedgangen er størst i engelskspråklige land, kanskje spesielt i USA, men det gjelder selvfølgelig også viktige land som Tyskland og Frankrike, hvor det nå er historisk få norske studenter igjen. Politisk rådgiver i Kunnskapsdepartementet, Kyrre Lekve, karakteriserer i Dagsavisen 6. mars denne nedgangen som «beskjeden». Jeg vil gjerne vite hva statsråden tenker om denne negative utviklingen. Antallet delgradsstudenter har holdt seg relativt stabilt i den samme tidsperioden. Ved behandlingen av stortingsmeldingen om studier i utlandet i 1997 uttrykte Stortinget et ønske om at delgradsstudentene burde bli flere, men vedtok samtidig at det ikke skulle gå på bekostning av antall helgradsstudenter. Heller ikke i Kvalitetsreformen er det uttalt at en delgradssatsing skal gå på bekostning av helgradsstudentene. Muligheten for det ene bør ikke utelukke muligheten for det andre. I Dagens Næringsliv 14. mars slår den samme politiske rådgiveren i departementet, Kyrre Lekve, derimot fast at det er tverrpolitisk enighet om å prioritere delgrad foran helgrad. Hel- og delgradsstudier er komplementære, og det er vanskelig å sette dem opp mot hverandre, rett og slett fordi de gir ulik kompetanse. Det er rimelig å anta at det språklige og kulturelle utbyttet øker med antall måneder og år man er ute. Det foreligger lite forskning på utbyttet av de norske delgradsstudentenes utenlandsopphold, sett i forhold til helgradsstudentene. Ifølge NIFU STEP er satsingen på delgradsstudier i begrenset grad fundert på fakta om hvilket individuelt eller samfunnsmessig utbytte denne typen utvekslingsopphold gir. Studentene peker på finansieringen som det største hinderet for å ta et helgradsstudium i utlandet. Den generelle interessen for å ta helgrad ute oppleves som stor, men det er veldig mange som rygger når de finner ut hvor mye lån de risikerer å pådra seg, eller for den del at de overhodet ikke mottar lånekassefinansiering for deler av utdanningen. Vi har mange ganger i denne salen berørt førsteårsproblematikken, og jeg tror ikke vi gjør det for siste gang i dag. Det er helt åpenbart at den har stor betydning for muligheten til å ta helgradsstudier ute. Nettopp fordi inngangsbilletten er for dyr, hjelper det ikke om resten av prisen på studiet er til å leve med. Du kommer ikke inn, og da hjelper det ikke med hva man ellers måtte få av støtte. Veldig mange studenter faller dermed fra før de i det hele tatt har fått begynt, og det blir forbeholdt dem med god økonomi å ta et helgradsstudium i f.eks. USA eller en del ikke-vestlige land. Dette harmonerer dårlig med den tverrpolitisk vedtatte målsettingen om at det skal være lik rett til utdanning for alle, også for dem som velger å ta studier i utlandet. Selvfølgelig er det flere aspekter som er viktige når vi ønsker økt studentmobilitet, men både den nordiske Kela-undersøkelsen og den europeiske Eurostudent-undersøkelsen peker på finansiering som et av de viktigste hindrene og den viktigste faktoren. Støtte til førsteåret i USA, det såkalte freshman-året, og førsteåret av bachelorgrad i ikke-vestlige land er viktig for å få opp rekrutteringen til helgradsstudier i utlandet. Styrking av stipendandelen og av skolepengestøtten er også et tema som vi helt sikkert kommer til å diskutere igjen i denne salen. Kunnskapsdepartementet har ved flere anledninger den siste tida, spesielt gjennom aktivitet i mediene, referert til nye strenge kvalitetskrav for utenlandsstudier. Mitt spørsmål til statsråden er hvilke konkrete krav som er tenkt innført. Mener statsråden at utenlandsopphold av kortere varighet automatisk gir høyere kvalitet enn utenlandsopphold av lengre varighet? Eller er det sånn at når politisk ledelse i Kunnskapsdepartementet refererer til kvalitetskrav, er det ut fra et ønske om nok en gang å forsøke å begrense utenlandsstudentenes valgfrihet? Jeg regner med at det er flere enn meg som husker at daværende leder i KUF-komiteen, Rolf Reikvam, søkte å begrense antallet norske studenter som reiste til Australia for å studere. Det er jo fristende å spørre om den samme skepsisen til studier i Australia fortsatt gjelder i SV. For ifølge Dagsavisen 6. mars uttaler altså statsrådens politiske rådgiver Kyrre Lekve følgende: «Nedgangen i utenlandsstuderende er beskjeden og det meste av nedgangen skyldes færre helgradsstudenter i Australia. Dette er ikke et problem fordi mange av studiene ikke imøtekom de kravene Norge stiller til kvalitet. Det ble litt for mye «beach university», sier Lekve.» Det har ikke vært noen begrensing i antallet støtteberettigede utdanninger i Australia på grunn av kvalitetskrav. Det regjeringsoppnevnte Lykke-utvalget konkluderte allerede i 2001 med at standarden på australske universiteter er høy, og den står overhodet ikke tilbake for den norske. Det var et mål med finansieringsomleggingen i 2004 at man skulle få til en bedre geografisk spredning, men målet var jo ikke at studentene skulle reise hjem igjen isteden. The Times World University Rankings for 2006 viser de 200 beste universitetene i verden. Av disse 200 universitetene var 13 australske. 12 av de 13 kom alle foran det eneste norske universitetet på lista, nemlig Universitetet i Oslo. I tillegg vet vi at Universitetet i Oslo falt noen plasser på rankingen fra 2006 sammenlignet med året før. Det er med andre ord litt typisk norsk å tenke at vårt utdanningssystem er nesten perfekt og holder en meget god standard og høy kvalitet, mens institusjoner i andre deler av verden, i andre land, ikke kan måle seg med de norske institusjonene. Dessverre viser jo både virkeligheten og statistikken at situasjonen er motsatt. I veldig stor grad sliter norske universiteter og utdanningsinstitusjoner med å opprettholde den kvaliteten norske studenter får når de reiser ut for å studere. Det er jo også et paradoks hvis australske læresteder etter Regjeringas mening egentlig ikke holder mål, hvorfor det da er greit å sende delgradsstudenter dit. Om noen få måneder får Stortinget seg forelagt en stortingsmelding om internasjonalisering av utdanning. Jeg ser fram til å få den til behandling, men jeg må nok også innrømme at jeg ikke er spesielt optimistisk med hensyn til innholdet i den. Uttalelsene fra den politiske ledelsen i departementet den siste tida tyder jo ikke på særlig stor forståelse for situasjonen, og heller ikke særlig stor forståelse for alvoret i den. Det er fristende å utfordre statsråden til allerede nå å si noe om innholdet i stortingsmeldingen og hva Regjeringa vil med den meldingen som skal legges fram for oss høsten 2008. Ut fra de signalene som er sendt ut, kan det virke som om Regjeringa ikke lenger anser studentmobilitet som en viktig del av internasjonaliseringsstrategien. Mitt spørsmål til statsråden er altså hvordan Regjeringa vil bidra til at flere studenter tar utdanning i utlandet, og spesielt helgradsstudier.