Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2008-01-15:
Det er et svært viktig tema representanten Bøhler tar opp i sin interpellasjon, og jeg syns representanten har flere gode forslag til hvordan en kan forbedre ting. Mens kvinner ofte er flinke til å oppsøke helsetjenesten for sine problemer, er menn ofte tause, slik representanten Bøhler sa i sitt innlegg, om hva som plager dem. Dessverre er det altfor mange menn som venter altfor lenge med å oppsøke lege. Det er sjølsagt et helt grunnleggende prinsipp i helsetjenesten at folk skal ha likeverdig tilgang til helse- og omsorgstjenester, uavhengig av kjønn. Vi veit at flere sjukdommer utvikler seg ulikt hos kvinner og menn, men vi mangler kunnskap om hvorfor det er slik, og hva forskjellene egentlig består i. Derfor er det veldig viktig å forske mer på det som dreier seg om kjønnsforskjellene, hvordan det slår ut i helse, sjukdommer og helsetjenester. På den måten kan vi sikre at forebyggende helsearbeid og tilbud om diagnostisering, behandling, omsorg og rehabilitering ivaretar menns og kvinners behov på en god måte. I en rapport fra Barne- og likestillingsdepartementet for inneværende år går det fram at menn og kvinner har ulikt forbruk av sjukehustjenester. Det betyr ikke nødvendigvis at det er forskjellsbehandling mellom kjønnene i helsetjenesten. Menn og kvinner vil aldri ha helt sammenfallende helseproblemer, og sjukehusas tilbud til ulike pasientgrupper kan derfor ikke uten videre tolkes som mangel på likestilling. Men det er et faktum at kvinner står for over halvparten av oppholdene på somatiske sjukehus. En viktig grunn til dette er at kvinner i fertil alder er i kontakt med sjukehus i svangerskapet og når de skal føde. En annen grunn er at kvinner lever lenger enn menn, og det slår ut på forbruk av helsetjenester. Hjerte- og karsjukdommer er den vanligste årsaken til at menn blir lagt inn på sjukehus, og menn er i flertall blant dem som får dialysebehandling ved nyresvikt. For andre diagnoser er det små kjønnsforskjeller. Men det er forskjeller mellom menns og kvinners helse som gjør at det er god grunn til å se nærmere på menns helse, slik representanten Bøhler tar til orde for. For eksempel er det større sosiale forskjeller i menns helse når det gjelder sjukelighet, dødelighet og sjølopplevd helse, enn det er for kvinner. For eksempel er dødeligheten i aldersgruppen 45 til 65 år langt større blant menn enn blant kvinner. Kvinner har tradisjonelt hatt høyere forbruk av sjukehustjenester enn menn har. Likevel har menn høyere oppholdsrate i sjukehus enn kvinner i alle aldersgrupper, unntatt i aldersgruppa 16 til 49 år. I denne aldersgruppa har kvinner en høyere oppholdsrate, også når vi ser bort fra opphold som er knyttet til svangerskap, fødsel og barsel. Menn over 80 år mottar klart flere behandlinger enn kvinner i samme alder. Situasjonen er omvendt når det gjelder de kommunale omsorgstjenestene - da er det kvinnene som mottar flest tjenester fra det offentlige. Det kan se ut til at eldre menn i større grad blir innlagt på sjukehus, mens kvinner i stor grad får hjelp i den kommunale omsorgstjenesten. Både alderdommens helseproblemer og helsetilbud bør derfor vurderes og ses i et kjønnsperspektiv. I oppdragsdokumentet til de regionale helseforetakene legger jeg vekt på at kjønnsperspektivet skal integreres på en god måte. I departementets forskningsstrategi for 2006-2011 understreker vi også behovet for mer kunnskap om kjønnsforskjeller på helsefeltet. Dette gjenspeiles i de nye programplanene for Helse- og omsorgsdepartementet i Norges Forskningsråd. Norge er som kjent blant de land i verden som bruker mest ressurser på helse. Allikevel er jo alle her kjent med at vi har utfordringer knyttet til økt etterspørsel, økte forventninger hos brukerne, krav om sterkere pasientrettigheter, større oppmerksomhet på risiko for sjukdom, at det blir flere eldre innbyggere, og sjølsagt at teknologien går så fort framover som den gjør. For å sikre at helseressursene brukes på en best mulig måte for hele befolkninga, er det nødvendig å prioritere tildeling av helsetjenester etter hvem som har størst behov for dem. Dagens prioriteringspraksis er basert på prinsippene i Lønning II-utvalgets anbefaling. I disse anbefalingene er pasientgruppene delt i prioriteringsgrupper basert på tilstandens alvorlighetsgrad, tiltakenes forventede nytte og kostnader. Jeg vil i tillegg nevne Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering, som ble oppnevnt i fjor. En viktig oppgave for dette rådet er å finne områder der det er uakseptable forskjeller i tjenestetilbudet. Helselovgivninga får stadig større betydning som virkemiddel for å sikre at alle i Norge har likeverdige og tilgjengelige helsetjenester. Gjennom pasientrettighetsloven har pasientene fått sterke og omfattende rettigheter. Blant annet har alle rett til vurdering av helsetilstanden innen 30 virkedager fra henvisninga er mottatt. Som kjent har de også rett til å få vurdert retten til nødvendig helsehjelp. I pasientrettighetsloven skilles det sjølsagt ikke mellom menns og kvinners sjukdom eller lidelse. De som har fått en rett til nødvendig helsehjelp, vil sjølsagt ofte gå foran dem som ikke har en slik rett. Den statistikken vi pr. nå har for annet tertial 2007, viser at rettighetspasienter venter kortere tid enn andre pasienter, og at det har vært en reduksjon sammenliknet med tidligere år. Det betyr at det gjøres riktige prioriteringer, og at vi lykkes i å prioritere pasienter med mer alvorlige sjukdommer - det være seg både menn og kvinner. Ventetidene i somatisk helsetjeneste har vært ganske stabile siden 2004 og ligger på rundt 70 dager. Her er det alltid noen svingninger, men det innebærer i hovedsak at pasienten skal være vurdert av en spesialist innen 70 dager, at nødvendig røntgen og laboratorieundersøkelser er gjort, og at behandlinga er satt i gang. Men som kjent er det store variasjoner mellom de ulike sjukehusa når det gjelder ventetider også, fordi antallet henvisninger og aktivitetsnivå er forskjellig fra sjukehus til sjukehus. For eksempel er ventetida for utredning av prostataproblemer mellom 4 og 34 uker, og for behandling er ventetida mellom 3 og 52 uker - avhengig av hvilket sjukehus og hvilken behandlingsform en ser på. I mange tilfeller kan ventetida reduseres betydelig ved at pasienten bruker retten til fritt sjukehusvalg og velger sjukehus med kortest ventetid. Jeg arbeider nå med å forbedre denne ordninga, slik at folk enklest mulig skal kunne velge det sjukehuset som har kortest ventetid. Vi har som kjent også en ordning med pasienthjelpere som skal hjelpe pasientene med å finne fram i helsetjenesten. Så langt har de prosjektene vært svært vellykket. I dag ser vi at det heldigvis er en klar vridning i sjukehusa mot å ta imot pasienter som har størst behov for helsehjelp. Det er en positiv, men også en ressurskrevende utvikling. Vridninga innebærer at aktivitetene i sjukehusa øker moderat. Det er en reduksjon i døgnopphold og en økning i dagopphold og i polikliniske konsultasjoner. Vi ser samtidig at det er en nedgang i bruk av private sjukehus. Tall fra SINTEF Samdata viser at ventetida f.eks. for kreftpasienter er vesentlig kortere sammenliknet med andre fagområder. Når det gjelder spørsmålet fra representanten Bøhler om å opprette bl.a. et screeningprogram for prostatakreft og lungekreft, hvis jeg forstår det riktig, har Regjeringa i Nasjonal strategi for kreftområdet meldt at vi kontinuerlig kommer til å vurdere om en skal etablere nye screeningprogrammer for andre kreftformer enn brystkreft. De nasjonale handlingsprogrammene for kreft skal oppdateres med anbefalinger om det som kalles PSA-tester, som er en blodprøve som kan avdekke om en har prostatakreft. Når handlingsprogrammet for prostatakreft blir ferdig, vil det også angi hvordan en skal håndtere problemstillinga i forbindelse med disse PSA-testene, som er denne blodprøven. Det som imidlertid pr. i dag er klart, er at det er ingen klare resultater som viser at systematisk screening for lungekreft reduserer dødeligheten for denne kreftformen. Denne anbefalinga vil bli vurdert av Sosial- og helsedirektoratet på nytt under arbeidet med handlingsprogrammet for lungekreft. Per i dag anbefaler ikke helsemyndighetene en generell screening for prostata- og lungekreft, og det er fordi det ikke finnes systematiske funn som viser at screening for prostata- og lungekreft reduserer dødeligheten, og fordi det er stor fare for både falske positive funn og falske negative funn. Men jeg er åpen for at dersom det skulle foreligge nye funn, noe jeg mener vi løpende må vurdere, må også dette standpunktet vurderes på nytt. Jeg mener også det er stor forskjell på å diskutere en screening som skulle gjelde for alle, og det som representanten Bøhler tar opp, at en burde tenke i retning av risikogrupper og eventuelt noen forsøksprosjekt i den sammenheng. Til slutt mener jeg at mye av dette handler om menns holdninger i forhold til egen helse og egen sjukdom, slik representanten også var inne på. Det er ingen tvil om at menn i større grad enn kvinner har en tendens til å underrapportere sjukdom og vente lenger med å gå til lege. Derfor er denne debatten viktig, og derfor er også denne interpellasjonen viktig.