Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2010-11-25:
De rød-grønne hevder til stadighet at Fremskrittspartiet bruker penger på skattelettelser. Hvorfor overlever denne retorikken et samlet pressekorps? Hvordan kan vi beskyldes for å bruke penger på skattelettelser, når skattelettelser i realiteten er å unnlate å kreve inn pengene? Det er ikke mulig å bruke penger på skattelettelser. Det er ikke slik at skattepenger er statens penger, og at staten eventuelt gir milde gaver tilbake til folket gjennom skattelettelser. Statens inntekter er et fratrekk i folks lønns- og kapitalinntekter. Det er penger som staten hevder den trenger for å finansiere våre velferdsgoder. Folks velvillighet til å betale skatt gjelder så lenge skattebetalerne mener staten evner å løfte samfunnets kollektive velferd. Bevisbyrden ligger hos staten. Fremskrittspartiet foreslår skatte- og avgiftslettelser for 19,4 mrd. kr. Det utgjør ca. 2 pst. av de estimerte skattene og avgiftene som staten vil ta inn i 2011. Justert for dynamiske virkninger reduseres statens provenytap med anslagsvis 6,3 mrd. kr. Vi reduserer utgiftene over statsbudsjettet med ca. 7 mrd. kr. Det utgjør i underkant av 1 pst. av statens samlede utgifter for 2011. Fremskrittspartiet finansierer merforbruket på ca. 6 mrd. kr ved å redusere overføringene til oljefondet med tilsvarende beløp. Vi reduserer regjeringens estimerte overføring fra 153 mrd. kr til 147 mrd. kr. Forskjellen utgjør 1,7 promille av oljefondet. Sagt på en annen måte, så reduserer vi statens overskudd med 5 promille. Det er disse økonomiske størrelsene som har fått statsministeren bekymret, for dette er økonomisk uansvarlighet, hevder han. Dette vil skape press i økonomien, renten vil gå i været, kronekursen vil gå «bananas», arbeidsplasser vil bli utkonkurrert, og de neste generasjoner vil ikke få utbetalt pensjon. Vanligvis pleier slike kloke og dype økonomiske analyser fra statsministeren å få full backing fra et samlet journalistkorps. Men i år har det faktisk vært litt annerledes. Den vanligvis så unisone fordømmelsen av Fremskrittspartiets finanspolitikk har ikke vært like fremtredende. Unntaket er, som representanten Hareide var inne på tidligere, Nettavisens Gunnar Stavrum, som den eneste, som i sin iver etter å være den første til å kommentere vårt alternative statsbudsjett snublet både i tall og retorikk. Kanskje har Fremskrittspartiet et poeng allikevel, tror jeg enkelte i mediene etter hvert begynner å tenke. Kanskje vil det være klokt å redusere skattene og avgiftene? Kanskje trenger Norge et virkelig løft for infrastrukturen? Kanskje er ikke Forsvaret i den stand man burde forvente? Kanskje er veksten i antallet ansatte i offentlig administrasjon usunn for norsk økonomi? Muligens er tempoet i innvandringen uten bærekraft? Muligens er det handel og ikke stadig mer bistand som får folk ut av fattigdom? Kanskje er tiden inne for en skikkelig øremerket satsing på eldreomsorgen? Jeg bare spør. Kanskje det er sånn. Fremskrittspartiet introduserer begrepet «dynamisk skattepolitikk» i sitt alternative budsjettforslag. Til dette benytter vi SSBs estimater. Vi bruker ikke dynamiske skattetall istedenfor de ordinære tallene, slik lederen i finanskomiteen i sin villfarelse er blitt sitert på, men som et supplement for bedre informasjon. Alle er enige om at økt lønn fører til økt forbruk. Redusert skatt vil virke på nøyaktig samme måte. Folk får beholde mer av sin egen inntekt, og så vil hver enkelt på ulikt vis bruke dette på egen velferd. Altså: Det er ikke bare offentlig velferd som er velferd, men også egen velferd. Noe av pengene vil føre til kjøp av tjenester og varer, som igjen vil gi staten inntekter i form av skatter og avgifter. Og selv om statsministeren liker å kalle slike beregninger for voodoo-økonomi, kan jeg minne ham om hva alle sosialdemokraters yndlingsøkonom, John Maynard Keynes, en gang skrev: «Nor should the argument seem strange that taxation may be so high as to defeat its object, and that, given sufficient time to gather the fruits, a reduction of taxation will run a better chance than an increase of balancing the budget.» Jeg oversetter ikke. Jeg regner med at de fleste i salen kan engelsk. Regjeringens latterliggjøring av skattelettelser som finanspolitisk virkemiddel gjør at den frasier seg et vesentlig verktøy i finanspolitikken. Ikke minst ville et slikt verktøy vært nyttig i disse tider, hvor regjeringen gjør så godt den kan for å snakke ut av begge munnvikene for å villede folk om nivået på uføretrygden. Det regjeringen burde konsentrere seg om, er ikke å redusere uføretrygden for hver enkelt, men å få flere ut av uførepensjon og over i jobb. Fremskrittspartiets skattepolitikk er et ledd i en slik prosess. Fremskrittspartiet foreslår å øke minstefradraget fra 75 150 kr til 90 000 kr. Ved å øke minstefradraget gjør vi det mer attraktivt å stå i jobb og relativt sett mindre attraktivt å leve på offentlige overføringer. Det er en klok politikk, som på sikt vil få flere til å være med, for å benytte en slitt politisk klisjé. Det som virkelig er voodoo-økonomi, er å finne i statsministerens kronikk i DN, Dagens Næringsliv, 23. oktober, hvor statsministeren innrømmer at det i Norge er mange mennesker i arbeidsfør alder som går på trygd, og sier at dette skyldes et godt utbygd trygdesystem. I andre land ville disse personene blitt forsørget av familien, hevder han. I Norge har vi med andre ord «(…) færre husmødre som forsørges av ektemannen sin enn i mange andre land, men flere på ulike trygdeordninger.» (…) Av dette konkluderer statsministeren i samme kronikk at det ikke er viktig om en person forsørges av familien eller av skattebetalerne – en makroøkonomisk sensasjonell påstand. Statsministeren sier videre: «At vi i Norge har valgt å ha et omfattende trygdesystem som bidrar til å forsørge personer som ikke er i stand til å jobbe, er en kvalitet ved det norske velferdssamfunnet.» Ja, det er helt korrekt, men det er det heller ingen politisk uenighet om. Men slike trygdesystemer er ikke unike for Norge. Også i andre europeiske land finnes det trygdeordninger for dem som ikke er i stand til å jobbe. Også i andre land finnes det klare medisinske kriterier for å motta uføretrygd, attføring, rehabiliteringspenger og sykepenger. Utfordringen er imidlertid at i Norge er det relativt sett så uendelig mange flere som angivelig tilfredsstiller kriteriene som er satt, og det til tross for at vi er friskere, lever lenger, har mer fritid, kortere arbeidsdager, lengre ferier, bedre permisjonsordninger og bedre tilrettelagte arbeidsplasser enn noen gang tidligere – alt dette samtidig som arbeidslivet generelt sett er blitt mindre fysisk belastende. Om denne sammenhengen ikke er voodoo, så er den i hvert fall svært mystisk. Og selv om statsministeren er strålende fornøyd med tingenes tilstand, og forsøker å innbille det norske folk at alt er under kontroll, så sier Det internasjonale pengefondet – IMF – i sin siste rapport følgende: «(…) it will be critical to make(…) adjustments to the rules governing other benefit schemes, notably disability pensions.(…) further efforts are necessary to reduce the persistently high enrollment rates for sick leave and disability benefits.» (…) (…) (…) Det er Fremskrittspartiet helt enig i, og vårt skatteopplegg med fokus på økt minstefradrag er nettopp et skritt i tråd med IMFs anbefalinger. I vårt alternative statsbudsjett velger vi å fjerne arveavgiften. Vi mener prinsipielt det er galt at staten skal være medarving i samtlige arveoppgjør i dette landet. I praksis har vi sett at arveavgiften har ført til at neste generasjon i noen tilfeller ikke har hatt råd til å videreføre virksomheten i familiebedriften. De som skaper verdier og arbeidsplasser, bør slippe å komme i en slik situasjon. Fremskrittspartiet reduserer prosentsatsen i formuesskatten fra 1,1 pst. til 0,9 pst. Det er vår ambisjon å fjerne formuesskatten i løpet av fire år i regjeringskontorene. Formuesskatten er en urimelig dobbeltbeskatning. Verdiene er allerede beskattet gjennom skatt på inntekt eller kapital, og formuesskatten er derfor en straff for investering, sparing og nøysomhet. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har et grunnleggende ulikt syn på staten. Mens Arbeiderpartiet mener det er kapitalistene som må kunne begrunne hvorfor de skal få lov til å beholde sine egne penger, så mener vi at bevisbyrden for inndragning av folks inntekter hele tiden må ligge hos staten. Verdiene tilhører dem som har skapt dem, og det er staten som hele tiden må være på tiltalebenken, ikke skattyterne. Det er et ærlig standpunkt å ønske at folk og bedrifter skal skatte mer, men da får man si det rett ut, og man får kreve inn skatten når folk tjener pengene, ikke kreve dem inn fordi folk ikke bruker dem opp, år etter år. Regjeringen ønsker å skape incentiver for at alderspensjonister skal kunne gå tilbake i jobb etter nådd pensjonsalder. Det er positivt. Men for å få dette til foreslår regjeringen å øke skatten for hver tredje alderspensjonist. Det vil Fremskrittspartiet gå imot. Alderspensjon er en opparbeidet rettighet, og har man pliktskyldigst betalt trygdeavgift gjennom et langt yrkesliv, er det uredelig å strupe pensjonsutbetalingene gjennom å øke skatten. Størrelsen på pensjonen er bl.a. et resultat av utdannelse og yrkeskarriere. Pensjon er med andre ord ikke et gode som pensjonistene skal fordele seg imellom. Fremskrittspartiet ønsker at samtlige pensjonister skal få beholde mer av sin pensjon, ikke bare noen få utvalgte. For å sikre dette vil vi gå imot regjeringens usosiale økning i trygdeavgiften til 4,7 pst. Vi beholder derfor trygdeavgiften på 3 pst. Videre foreslår vi at det nye pensjonsfradraget trappes ned saktere. Vi foreslår også å fjerne kildeskatten, som regjeringen har innført for norske pensjonister bosatt i utlandet. Kildeskatten er en urimelig beskatning for offentlige velferdstjenester disse pensjonistene verken har bedt om eller benytter seg av. Avslutningsvis ønsker jeg å understreke at skattelettelser har en egenverdi. Det at folk flest får beholde mer av sin egen inntekt, gjør det mulig å prioritere egen velferd, og samlet velferd i samfunnet vil øke. Jeg er derfor sterkt kritisk til finansministerens utsagn tidligere i dag om at skattelettelser fører til redusert velferd. Skattelettelser gir folk mer penger i lommeboken, og skattelettelser og velferd kan være helt ulikt for ulike mennesker. Skattelettelser kan være å gå på puben og ta seg en øl, det kan være å ta en tur til Syden, det kan være å gi arv til barna sine. Skattelettelser og at folk bruker penger, er velferd og en veldig ressurs for samfunnet. Folk får beholde mer av sin egen inntekt og kan gjøre med disse pengene som de vil – det er ikke regjeringen, stortingspolitikerne eller andre som skal bestemme hva som er velferd for alle.