Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2015-12-03:
Denne høsten har vært preget av at det har vært mye kaos rundt budsjettbehandlingene. Ut av det kaoset kommer altså til slutt i dag et vedtak til et statsbudsjett som ingen vil ha. Det kan se ut som at alle partiene som står bak flertallsinnstillinga, er opptatt av å få fram alt de ikke er for i flertallsinnstillinga. Jeg tror vi nå får synliggjort det at en flerparti-mindretallsregjering er det svakeste styringsinstrument et demokrati kan ha, fordi det gir rom for omkamper, spill og lite handlekraft, og det er også grunnen til at vi har denne debatten på overtid. Vi ser det tydelig i forbindelse med oljepengebruk. Som Marianne Marthinsen sa tidligere i dag: Norge er vel kanskje det eneste landet i verden hvor vi har en situasjon der opposisjonen er betydelig mer ansvarlig med tanke på statens samlede finanser enn det regjeringspartiene selv er. Jeg tror ikke det kan vises til noe annet eksempel. Vi har sett det i forbindelse med den krevende situasjonen som vi har nå, med flyktningsituasjonen og tilleggsproposisjonen der, der det faktisk var opposisjonens representanter som måtte ta initiativ til å få til en god og samlende prosess i Stortinget, og vi ser det ikke minst i forbindelse med sysselsettingssituasjonen. Det er altså over 20 år siden vi har hatt det nivået på arbeidsledigheten som vi har nå. Ingen av oss hadde vel trodd at vi skulle være i den situasjonen at vi er et av de landene der ledigheten øker fortest, mens de i andre land nå er i ferd med å få ledigheten ned, f.eks. i vårt naboland Sverige. Det er riktig at oljeprisen har gått ned, og at det gir oss utfordringer. Det er det ingen som beskylder regjeringen for. Spørsmålet er hvordan en håndterer en utfordring. For det har vært krise før. På 1990-tallet var svaret solidaritetsalternativet, der myndighetene og partene i arbeidslivet jobbet tett sammen for å møte utfordringen og gjøre noe med den, ikke bare si at det er utfordrende og vanskelig. I den siste finanskrisa vi hadde, var det et typisk trekk at vi som da var statsråder, reiste land og strand rundt og hadde møter med begge parter i arbeidslivet, både arbeidsgivere og arbeidstakere, og på bakgrunn av det kom med tiltak som vi visste ville hjelpe, og som hjalp. Det viktigste med situasjonen på arbeidsmarkedet er å ta den på alvor, og derfor er det grunn til å takke partene i arbeidslivet som i år nok en gang har tatt ansvar og også fått til et veldig moderat lønnsoppgjør. Det er på tide at regjeringa nå tar det samme ansvaret: ansvaret for en mer aktiv næringspolitikk, som er det aller viktigste – både Marianne Marthinsen og Torstein Tvedt Solberg har alt redegjort godt for de mange tiltak som vi setter inn der – men også for arbeidsmarkedspolitikken, der vi sier vi trenger flere tiltaksplasser fordi vi altså trenger å gjøre noe for dem som er arbeidsledige. Vi foreslår å endre permitteringsregelverket, helt i tråd med det hoveddelen av næringslivet og arbeidstakerorganisasjonene i fellesskap ber om, fordi de ønsker å bidra positivt til å sørge for at ledigheten ikke blir større enn den må. Særlig trenger vi ekstra tiltak for de unge, for all erfaring tilsier at hvis en blir stående utenfor arbeid i ungdommen, kan en få utfordringer på arbeidsmarkedet senere. Regjeringas arbeidsmarkedspolitikk består i å ta de arbeidsledige. Så langt i denne stortingsperioden har altså regjeringa straffet de arbeidsledige med over 1,8 mrd. kr. De tar ytelsen på det som heter feriepengetillegg for de arbeidsledige, de kutter på de ytelsene som de arbeidsledige har, og til alt overmål, det siste de klarte å finne på en natt de skulle lage et budsjett, var altså å skattlegge sluttvederlagsordningen, som er der for at det skal være enklere å bidra til gode omstillingsprosesser. I tillegg skal de skattlegge pendlinga, som gjør det mulig å velge et nytt arbeidssted hvis en har mistet jobben. Vår konklusjon er at de arbeidsledige bør ha samfunnets støtte, de bør ikke straffes av regjeringa.