Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2009-12-04:
Jeg vil også begynne mitt innlegg med å takke statsråden for en god redegjørelse og for anledningen til å ha denne viktige debatten i Stortinget. Barcelona-møtet tidligere i høst ble vel egentlig en stadfesting av det vi alle har visst en stund: Vi kommer ikke i havn, vi får ikke en ratifiserbar juridisk bindende avtale i København. Det er klart at det er et nederlag for verdens ledere, men samtidig vil jeg si at det er grunn til å være optimistisk. Verden er et annet sted nå enn den var for bare et par år siden. USA rekker ikke å få sin klimalov gjennom Senatet før klimatoppmøtet i København, men de har en klimalov på vei – de har lært av prosessen rundt Kyoto. Kina har inntatt en helt annen rolle enn det de har hatt i disse forhandlingene så langt – en ansvarlig rolle – de anerkjenner at det finnes et problem og de vil bidra til å løse det. Vi har u-land som nå presenterer bindende planer, de er villige til å ta på seg forpliktelser så lenge vi betaler. Den grunnleggende mistilliten mellom i-land og u-land, som har vært en stor barriere i disse forhandlingene gjennom mange år, ser det nå ut som at det skal være mulig å kunne komme over. Norges bidrag, f.eks. gjennom den enorme regnskogsatsingen som vi gjør – tidlige penger på bordet – har vært viktig. Finansieringsmekanismen som vi har foreslått, har vært viktig. Det er klart at mange av disse diskusjonene vil dreie seg om hvordan vi får penger på bordet – 100 milliarder euro årlig, sier EU at vi trenger – for at u-landene skal være i stand til både å tilpasse seg og gjøre de kuttene som er nødvendig. Men det reiser en vel så viktig debatt som dreier seg om hvem som skal bestemme over disse pengene. Det ligger mye makt i å forvalte så mye penger. Det er viktig at vi er tydelige på at dette ikke er bistand. Vi skal løse vårt egenskapte problem gjennom det vi nå skal gjøre i årene fremover, og det skal ikke gå på bekostning av vanlig, tradisjonell bistand. Det mange er opptatt av i denne diskusjonen, er at det ikke må være det tradisjonelle donor–mottakerland-mønsteret som ligger til grunn, og som blir mønsteret på hvordan dette skal skje. Selvfølgelig må vi ha kontroll på at det er faktiske tiltak som blir gjennomført, og at vi unngår problemer som korrupsjon. Men de kravene som reises fra en del land, om at man bruker institusjoner hvor det er stemmelikhet, som er grunnleggende demokratiske, og hvor det ikke stilles krav til hva slags økonomisk politikk som skal føres i land som mottar penger – er høyst forståelige krav. Suksess krever legitimitet hos begge parter, og den bekymringen som mange land uttrykker over at de tradisjonelle institusjonene først og fremst fremmer de vestlige landenes interesser, må tas på alvor. Det betyr ikke at de tradisjonelle institusjonene aldri kan brukes, men det betyr at vi trenger flere alternativer, og at de landene som skal motta mye penger, selv har en innflytelse på tilnærmingen til hvilke strukturer som skal brukes. Selv om København ikke kommer til å bli endepunktet for forhandlingene om en ny protokoll, har det skjedd en enorm global mobilisering i forkant av dette møtet. Det er et stort trykk, og det er klare forventninger om et videre løp. Det er en reell forhandlingsvilje hos de store partene. Det er en bekymring hos mange at vi etter København-møtet er nødt til å klare å holde trykket oppe. Vi må for all del unngå at vi beveger oss inn i en sånn evig runddans som f.eks. den såkalte utviklingsrunden i WTO ble til, den pågikk i årevis. Det er viktig nå at vi ikke lar luften gå ut av ballongen, at vi ikke driver skyggeboksing fram mot møtet i Mexico neste år, for det er for lenge til, og vi har dårlig tid. Norge tar og må fortsette å ta et stort ansvar for å drive denne prosessen framover og holde trykket oppe etter København-møtet. Helt til slutt: Store deler av den norske valgkampen dreide seg om å få statsministerkandidat Siv Jensen til å avklare om hun kom til å følge opp de norske posisjonene som var lagt i København-møtet, hvis hun ble statsminister. Heldigvis ble ikke det en realitet, men Fremskrittpartiet er landets nest største parti – de vil være tilstede i København – og vi er fortsatt ikke der at vi vet hvor de står. Arne Sortevik og hans innlegg om håp om fiasko i København har det allerede vært referert til. Det var mildt sagt oppsiktsvekkende, også til å komme fra det partiet, men jeg spør igjen, selv om dette begynner å nærme seg det kjedsommelige: Støtter Fremskrittspartiet de norske posisjonene som miljøvernministeren har gjort rede for? Ketil Solvik-Olsens innlegg var langt mer nyansert enn f.eks. hans kollega Sortevik er i disse spørsmålene, men det brakte oss ikke nærmere et klart svar på det spørsmålet.