Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-11-26:
God ressursutnyttelse har alltid vært i fokus for det brede politiske flertallet som har utformet norsk petroleumspolitikk gjennom tidene. En god blanding av myndighetskrav, skattesystem, forskning, tildelingspolitikk og politisk oppmerksomhet har bidratt til at vi på norsk sokkel har en utvinningsgrad på rundt 47 pst., mot 22 pst. på global basis – det er altså det globale gjennomsnittet. Betydningen av de tiltakene som har blitt gjort, og betydningen av den politikken, kan best illustreres når vi ser på resultatene for noen av våre største felt. Hvis vi ser på Ekofiskfeltet, som ved oppstart i 1971 hadde en beregnet utvinningsgrad på 17 pst., sikter man nå mot en utvinningsgrad på 50 pst. I 1971 regnet man med at dette feltet skulle produsere i 40 år, nå regner man med 40 ekstra år. Når det gjelder de gjenværende ressursene som man regner er utvinnbare i de neste 40 årenes produksjon, snakker vi om et volum på 122 millioner standard kubikkmeter oljeekvivalenter. Det betyr at dette er det femte største feltet i produksjon på norsk sokkel, målt i gjenværende ressurser. Dette var vårt første felt, som fortsatt produserer – det femte største. Statfjord hadde ved behandlingen av PUD i 1976 en antatt utvinningsgrad på 50 pst. I 2012 var målsettingen økt til 66 pst. Feltet skulle etter opprinnelig plan vært nedstengt på midten av 1990-tallet. Nå snakkes det om 2025, og det undersøkes muligheter for produksjon utover dette. Inntektene fra dette feltet alene beløper seg til 1 200 mrd. kr. – så langt. Det største feltet vi har med hensyn til gjenværende ressurser, er Trollfeltet, der gjenværende ressurser er mer enn tre ganger større enn Johan Sverdrup, som vi behandlet Plan for utbygging og drift for tidligere i år. Ved oppstarten i 1996 var det klart at dette gigantiske gassfeltet ville produsere lenge. Så var det et tynt oljelag over gassen, som til å begynne med ble ansett som ikke utvinnbart. Men etter ganske tøffe diskusjoner og kamper om utvinningen ble det besluttet å ta ut den oljen. Den gangen ble det antatt at det var 55 millioner standard kubikkmeter utvinnbar olje. Hittil har det blitt produsert 242 millioner standard kubikkmeter. Målet er 333 millioner standard kubikkmeter. Gassproduksjonen på feltet vil øke med 83 millioner standard kubikkmeter, etter at nye kompressorer ble installert i år. Denne innsatsen fører til at vi får ut like mye mer gass som av feltene Aasta Hansteen og Valemon til sammen. Det sier noe om dimensjonene i hva vi kan oppnå ved et bevisst forhold til økt utvinning. I tillegg til disse tre gigantprosjektene gjennomføres det store og små tiltak på hele sokkelen, med økt utvinning som mål. Det brukes store midler på forskning og utvikling for å få fram teknologier og verktøy for å oppnå mer effektiv ressursutnyttelse og økt utvinning. Driveren for dette arbeidet er først og fremst lønnsomhet. Oljepriser og økonomiske rammevilkår har gjort investeringene til god butikk. Politiske målsettinger blir omsatt til klare forventninger og krav i myndighetenes dialog med oljeselskapene. Når vi tar de oppnådde resultatene i betraktning, kan vi langt på vei karakterisere norsk oljepolitikk og utøvelse av denne av skiftende regjeringer som en suksess på dette feltet. Det er min oppfatning, og det må være utgangspunktet for diskusjonen. Riksrevisjonens merknader peker på viktige forhold som må vies oppmerksomhet for at suksessen så langt skal videreføres – det er ingen grunn til å hvile på laurbærene. Men det er også grunn til å peke på at undersøkelsen har tatt for seg perioden 2006–2013. Dette var en periode med sterk økning i oljeprisene og en sterk investeringsvilje hos selskapene. Etter at oljeprisen har gjennomgått et dramatisk fall, parallelt med at industrien har tatt tak i den kraftige kostnadsutviklingen, ser vi at investeringer i produserende felt har falt dramatisk. Det ser vi også på forventningene i de nærmeste årene. Det blir investert i nye felt, som er Sverdrup, først og fremst, men i produserende felt ser vi mindre investeringer. Vi ser også fallende bruk av penger på vedlikehold og modifikasjon. Det betyr at myndighetene i dag møter en annen virkelighet – og dermed andre utfordringer – enn i de årene som rapporten handler om. Det er nødvendig med et sterkere myndighetsengasjement for å få satt i gang lønnsomme prosjekter. Det gjelder særlig tidskritiske prosjekter, hvor selskapenes kapitaldisiplin står i veien for prosjekter som vil være både samfunnsøkonomisk og bedriftsøkonomisk lønnsomme i et langsiktig perspektiv. Det er også nødvendig med en kraftig innsats for å få ned kostnadene på norsk sokkel. Men vi kan ikke akseptere at dette brukes som unnskyldning for ikke å gjennomføre tidskritiske og lønnsomme prosjekter. Dette er en del av en større diskusjon om petroleumsvirksomheten, hvor Arbeiderpartiet ved flere anledninger har lagt fram forslag med sikte på å dempe aktivitetsfallet og ta vare på kompetanse og kapasitet i industrien. Regjeringen har avvist disse forslagene. I stor grad begrunnes dette med at det er opp til oljeselskapene å vurdere lønnsomhet og gjennomføring av prosjekter. Jeg mener Riksrevisjonens rapport gir god støtte for Arbeiderpartiets tanke om at mer aktiv myndighetsutøvelse er nødvendig, ikke minst i de tidene vi nå har. Så har jeg lyst til å kommentere noen av mindretallsmerknadene i innstillingen. Når Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Venstre, SV og Miljøpartiet De Grønne hevder at hovedfokuset i perioden har vært på nye områder framfor økt utvinningsgrad, mener jeg at det er helt feil. Jeg viser til stortingsmeldingen om petroleumspolitikk, som den forrige regjeringen la fram i 2011, hvor økt utvinning og det potensialet dette utgjør, vies stor oppmerksomhet. Leting, funn og nye utvinningstillatelser i modne områder har vært en del av politikken for økt utvinning. Forlenget levetid for installasjoner ved at nye funn knyttes til, gir gode bidrag til økt utvinning. Åtte av elleve funn i perioden 2006–2013 som er eller sannsynligvis vil bli besluttet utviklet, kommer til å bli tilknyttet eksisterende installasjoner. Utbyggingen av nye felt blir således en viktig støtte for arbeidet med økt utvinning. De samme partiene mener at det skal stilles krav til utvinningsgrad i konsesjonsrunder. Det er etter min mening en underlig innfallsvinkel. Utvinningsgraden på et felt avhenger i ganske stor grad av feltspesifikke egenskaper. I en konsesjonsrunde vet man ikke engang om det finnes hydrokarboner i lisensene som tildeles, langt mindre om form og kvalitet som ressursene eventuelt har. Det er derfor mildt sagt prematurt å stille krav om utvinningsgrad på det tidspunktet. Når vi også vet at noen av disse partiene ønsker å kutte dramatisk i petroleumsforskningen, som er en viktig driver i arbeidet med økt utvinning, står retorikken om et ønske om økt utvinning i et litt merkelig lys. Avslutningsvis vil jeg si at den beste ressursutnyttelsen på sokkelen får vi etter min mening ved fortsatt å følge fire parallelle spor samtidig: satse på økt utvinning, få felt og funn i drift, mer leting og åpne nye områder.