Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Utenriksministeren innledet sin redegjørelse med å peke på det behov vi har for «gode og lydhøre forbundsfeller» og for «vellykket nettverksbygging ... for å få forståelse og gjennomslag for våre synspunkter og interesser». I debatten om Norges forhold til omverdenen er det et fundamentalt poeng som ikke må glemmes: I det internasjonale samfunn kan vi ikke bare orientere oss etter hvem som er våre venner, eller etter hvem som kan være våre motstandere. Det grunnleggende som styrer forholdet mellom land, er interesser. De siste 50 årene har stadig flere europeiske land kommet til at de ivaretar sine interesser best gjennom et forpliktende samarbeid i Den europeiske union. Vi har altså valgt å skulle ivareta våre interesser i vår egen verdensdel gjennom et samarbeid med EU, istedenfor i EU. Som utenriksministeren pekte på, fører dette til et «desto større behov for å arbeide desto hardere for å kunne ivareta våre nasjonale interesser best mulig innenfor rammene av den situasjonen ... vi selv» har satt oss i, som han presist betegnet det. Det er gledelig at utenriksministeren brukte store deler av sin redegjørelse på denne situasjonen og de utfordringer den skaper. Det er gledelig fordi det er nødvendig at vi for alvor starter debatten om hvorvidt «rammene» vi selv har satt oss innenfor, er særlig tilfredsstillende sett i lys av det som nå skjer i EU-samarbeidet. Vi må diskutere disse problemstillingene ut fra de utfordringer det skaper for ivaretakelsen av vitale norske interesser. Denne debatten kan ikke fortsette å handle om hvem som vil samarbeide med hvem i norsk politikk. Den må handle om hvem Norge bør samarbeid med i internasjonal politikk, og hvordan - for å ivareta våre egne interesser og for å være med og forme grunnlaget for arbeid og velferd i vår egen verdensdel. I sin halvårsrapport i fjor pekte EU-delegasjonen i Brussel på at EØS-avtalen ikke lenger gir oss noen særstatus i forhold til andre ikke-medlemmer. Det heter i rapporten at kommisjonen synes «i dag å betrakte EØS-avtalen som en ordinær tredjelandsavtale, og ikke som et rammeverk for et mer omfattende samarbeid mellom parter som har et særlig nært forhold». Og videre: «En slik tilnærming bidrar også til å redusere velviljen i forhold til tid og ressurser for å finne pragmatiske løsninger på EØS/EFTA-landenes behov for deltakelse eller tilknytning til nye programmer, byråer eller andre initiativer som er av betydning for samarbeidet i det indre marked.» Den samme utviklingen ser vi innenfor Schengen-samarbeidet, hvor vi er med. I rapporten heter det: «Den dynamiske utviklingen som preger EUs totale samarbeid innenfor justisområdet bidrar ... til at grensedragningen mellom hva som er Schengen-relevant og ikke blir mer komplisert. I sum innebærer dette at vår deltakelse på høyt embetsnivå og på politisk nivå i all hovedsak ligger på et formelt sett korrekt, men likevel minimalistisk nivå sammenholdt med avtalens intensjoner.» Som utenriksministeren pekte på, blir det altså en stadig større utfordring å få oppmerksomhet i EU om EØS-samarbeidet, og dermed om norske interesser. EU-samarbeidet vil, med utvidelsen fra 1. mai, i enda sterkere grad påvirke utviklingen i vår egen verdensdel på alle områder, også sikkerhetspolitisk. Da vil det over tid ikke kunne være tilfredsstillende for oss – som et lite land, som ligger i utkanten av det europeiske kontinent, med ryggen mot ishavet, og hvor vi kan få interessekonflikter med en stor nabo i øst – å måtte drive lobbyvirksomhet overfor kommisjonen, EU-parlamentet og 25 hovedsteder i Europa for å forsøke å få andre til å ivareta våre interesser. I den grad våre interesser ikke samsvarer med interessene til andre europeiske land, kan vi ikke vente særlig forståelse eller sympati når vi selv har valgt å fraskrive oss direkte innflytelse og medbestemmelse i det samarbeidet så å si alle ønsker å delta i. Siden vi sa nei til å gå med i EU-samarbeidet i 1994, har norsk europapolitikk i all hovedsak bestått av et vedvarende forsøk på å kompensere for manglende deltakelse og medbestemmelse der beslutningene som berører oss, tas. Vi forsøker å kople oss på de mange samarbeidsprosessene i EU. Konsekvensene av å stå utenfor er altså ikke blitt en selvråderett – eller «uavhengigheit», som representanten Lilletun betegnet det i en replikk tidligere i dag – som gjør det lettere for oss å ivareta egne interesser. Det har ført til et løpende forsøk på å unngå at ulempene ved å stå utenfor samarbeidet mellom våre naboland og nære allierte blir for store. Kristin Halvorsen var i sitt innlegg bekymret over at det ikke er noen debatt i det politiske miljø rundt den situasjonen at vi har én supermakt som tar seg til rette. Hun siterte fra Nils Morten Udgaards analyse av NATO som en «verktøykasse». Men hvilke konsekvenser SV trekker av dette, unngikk hun å si noe om. Skal vi melde oss ut av «verktøykassa», eller skal vi heller melde oss inn i en ny sammenheng, hvor vi kan ivareta våre interesser på en bedre måte?