Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-07:
Klimamøtet på Bali er i gang. Verden trenger langt mer ambisiøse avtaler enn dem vi har. Vi trenger en ny global avtale, som kan erstatte Kyoto-avtalen. Målet for denne avtalen må være at jordas temperatur ikke skal stige mer enn 2 grader. Ett av Regjeringens mål er å arbeide for at Bali-konferansen skal sette et slikt mål, selv om vi er realistiske nok til å innse at dette ikke kommer til å skje på Bali. Men det må skje i løpet av toårsperioden fram til København-toppmøtet. Det er nå en overveldende dokumentasjon på at temperaturen på jorda stiger, at det skyldes menneskeskapt forurensning, og at det ikke er mulig å hindre en temperaturstigning på under 2 grader. Men vi kan hindre en temperaturstigning på over 2 grader. Norge skal være et foregangsland i denne politikken, og det er det ikke et fnugg av tvil om at vi er. Vi skal være et lavutslippssamfunn. Vi skal foreta betydelige reduksjoner hjemme, og vi skal være en drivkraft og en motor i det internasjonale arbeidet for å få på plass en mer forpliktende avtale. Ambisjonsnivået på Bali-konferansen kan synes beskjedent, men hvis vi der blir enige om en forhandlingsprosess fram mot møtet i København i 2009, og hvis vi får klare signaler fra USA og Kina – som de to viktigste landene – om at de vil være med på en eller annen form for forhandlingsløp fram mot 2009, vil det være den avgjørende starten som vi nå trenger. Det at CO2-fangst og -lagring har kommet opp som et nytt teknologisk virkemiddel, gir også en vesentlig større grunn til optimisme enn tidligere, og jeg tror det vil være et av de viktigste grunnlagene for å få USA med på forpliktende framtidige avtaler. Samtidig vil dominerende spørsmål på Bali-konferansen være knyttet til den rike vestlige delen av verdens evne og vilje til å betale for tiltak i den fattige delen av verden. Det er i bunn og grunn tre typer tiltak de fattige vil kreve. Det ene er teknologioverføring, altså at evnen til å produsere solenergi/vannkraft eller teknologien knyttet til CO2-fangst og -lagring/energieffektivisering blir stilt billig til rådighet for den fattige delen av verden, og finansiert av oss rike. Vi må være med på det. Det andre de vil kreve, er at vi skal være med og betale for tiltakene for tilpasning til et varmere klima, tiltak som de må sette i verk på grunn av en klimaendring bare den rike delen av verden har hatt glede av. Vi har jo hatt glede av klimaendringen, i den forstand at det er vår økonomiske vekst som har skapt de utslippene som skaper klimaendring. Da må vi også være villige til å være med og ta ansvar for dem som helt urettmessig må lide under dette, i form av et varmere klima, som gir ørkenspredning i Afrika, som gir nye sykloner i Bangladesh, og som gjør at øystater kan komme til å forsvinne i Det indiske hav eller i Stillehavet – kort sagt: hva det nå enn måtte være av ulike tilpasningstiltak. Så må vi være med på å betale for vern av regnskog, som er nødvendig for å hindre ytterligere klimaendring. Jeg vil i denne forbindelse også si at vi må starte arbeidet med å tenke på hvordan vi vil tilpasse Norge til klimaendringen. Det er vi i gang med. Selv om de mest drastiske konsekvensene vil komme i den fattige delen av verden, vil også Norge kunne se konsekvenser. Vi vil kunne oppleve flere ras. Det vil bli våtere der det er vått fra før i Norge. Vi vil kunne oppleve et tapt eller et endret artsmangfold. Vi vil altså kunne se en rekke konsekvenser. Direktoratet er i gang med dette arbeidet, og vi skal sette fullt trykk på det. Så kan jeg ikke la være å komme med noen kommentarer til de ulike regjeringene, siden det er et yndlingstema som er brakt opp her. Slik jeg ser det – jeg fulgte Bondevik-regjeringen tett – gjorde Bondevik-regjeringen fryktelig mye bra i det norske samfunnet, men det var ikke på miljøområdet den satte spor etter seg. På det området jeg fulgte Bondevik-regjeringen tettest – på bistandsområdet – gjorde man ingenting. Denne regjeringen har kommet inn og lagt nesten 1 milliard nye, friske kr på bordet til miljøtiltak i den fattige delen av verden. Det skjedde ikke tidligere. Det skjedde ingenting på dette området under Bondevik-regjeringen. Sannheten er at det skjedde lite på miljøområdet under Bondevik-regjeringen. Det skjer utrolig mye mer nå! Det kan tenkes at også den historiske dom over Stoltenberg-regjeringen vil bli at heller ikke den gjorde nok. Men det er iallfall helt sikkert at vi gjør utrolig mye mer på hele spekteret av miljøområdet, og særlig når det gjelder klimatiltak, enn hva Bondevik-regjeringen gjorde. La meg ta CO2-fangst og -lagring som eksempel. Det er mulig at jeg husker feil, men jeg kan ikke huske at det engang var et sentralt tema i norsk politikk under Bondevik-regjeringen. Den gang var CO2-fangst og -lagring et ikke-tema. Ulike regjeringer satte i gang ulike gasskraftverk – på Kårstø, på Mongstad og på Melkøya. La oss ikke rippe opp i alle detaljene rundt det nå, Men det var da Kristin Halvorsen la seg på tverra – Åslaug Haga gjorde det samme – at hele debatten om CO2-fangs og -lagring kom opp. Da kom det politiske trykket som satte i gang denne helt avgjørende nye teknologien. Så har denne regjeringen gjort dette til et hovedsatsingsområde. Vi klarer ikke å drive det på den måten at vi kan være helt sikre på akkurat når vi utvikler teknologien for CO2-fangst og -lagring, at vi klarer å holde alle tidsfrister og datoer. Det avgjørende spørsmålet er om den politiske viljen er på plass, slik at vi resolutt kan gå framover i den retning at vi utvikler denne teknologien, at Statoil utvikler den, og at Kårstø-prosjektet forhåpentligvis kan bidra til at Aker Kværner også utvikler en slik teknologi, slik at vi får to konkurrerende miljøer på dette området i Norge, som vil være av det gode. Da er vi i gang. Så bør Regjeringen – og det skal vi gjøre – legge fram for Stortinget en mer samlet plan for vår internasjonale innsats for å promotere ideen om CO2-fangst og -lagring internasjonalt, og for oppkobling mot de internasjonale fagmiljøene på dette området. Det er meldt at USA er kommet lenger enn Norge. Skulle det være tilfelle, er det bare strålende. Da kan vi lære av dem. Iallfall bør vi kunne samarbeide med dem. En britisk regjering har satt i gang et prosjekt for CO2-fangst og -lagring i forbindelse med kull i Storbritannia. De har satt i gang samarbeidsprosjekter med Kina for CO2-fangst og -lagring. Alt dette er strålende. Norge skal være en del av det, og bidra til at denne teknologien utvikler seg. Det avgjørende spørsmålet er viljen til å gå tydelig i den retningen, og den viljen har denne regjeringen. Så har debatten avdekket en rekke uenigheter mellom opposisjonspartiene. Fremskrittspartiet kritiserer hele tiden Regjeringen for å være for lite miljøvennlig. Venstre og Kristelig Folkeparti kritiserer Regjeringen til tider for å være for mye miljøvennlig. Høyre kritiserer Regjeringen til dels for at vi er for mye miljøvennlig, Venstre og Kristelig Folkeparti for at vi er litt for lite miljøvennlig. Men la oss legge dette til side. Det som er helt klart, er at det eksisterer overhodet ikke noe samlet alternativ på miljøområdet til den sittende regjering. Vi er opptatt av å få til et forlik med den delen av Stortinget som har vist vilje til miljøansvar – Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Det arbeidet er nå i gang i komiteen. Vi vil vise vilje til å prøve å imøtekomme krav fra opposisjonspartiene på dette området. La meg bare si det like ut: Bare siden klimameldingen ble lagt fram i Stortinget, er det kommet ny og mer illevarslende informasjon om hvor alvorlig situasjonen er, som må ligge til grunn for hvordan storting og regjering handler i dette spørsmålet. Ingenting er meg fjernere enn å mene at denne regjeringen har funnet på alt som er smart og riktig i hele verden, og at det ikke kan komme noe klokt fra opposisjonen. Selvfølgelig kan det gjøre det. Nettopp derfor, ved at opposisjonen får lov til å spille inn de gode ideene de har, vil vi samarbeide og se om vi kan finne løsninger. Med det alvoret at situasjonen er mer alvorlig enn vi innså bare for en tid tilbake, håper jeg vi kan finne fram til et forlik. Jeg vil også gi opposisjonen kreditt for å ha vært en viktig drivkraft i arbeidet med å presse på for det samarbeidet vi nå håper å få til med Sverige, som selvfølgelig olje- og energiministeren kommer til å snakke mer om, nemlig et felles marked for grønne sertifikater. Det er til opposisjonspartienes kreditt at de har vært en drivkraft på dette området. Uten dem er det ikke sikkert hvordan det hadde gått. Men det viktigste er at vi får det til. Det vil være et mektig svar på mange av de spørsmålene som er reist her, om at vi ikke har kommet langt nok i arbeidet for fornybar energi. Det er en rekke store og små spørsmål som er tatt opp av komiteen, som jeg burde ha berørt. Det er ikke riktig som Ivar Kristiansen sier, at det er brudd i NOx-forhandlingene. Jeg vet ikke om det var det han mente. Vi har alt mulig håp om og tro på at det skal bli et NOx-forlik med industrien. Jeg håper at vi også kan ha en dialog med opposisjonen om det. Vi vil komme sterkere tilbake med en naturmangfoldlov, om styrking av ulike områder av naturmangfoldet, som Kristelig Folkeparti, Venstre og andre har vært inne på, i kommende budsjetter og framover. Når det gjelder skogvern, svarte Inga Marte Thorkildsen ganske grundig på det. Vi vil styrke skogvernet, opprettholde det på nåværende nivå. Vi vil styrke det framover. Vi vil komme tilbake til Stortinget i forbindelse med finansiering av skogvernet når vi kommer tilbake til saken om Trillemarka. Det er også riktig som Riksrevisjonen har påpekt, at arbeidet med forvaltning av frilufts- og verneområder har vært forsømt, og vi vil ta tak i de spørsmålene. Jeg har også merket meg komiteens synspunkter når det gjelder oppfølging av nasjonalparkplanen, og komiteens synspunkter på en gjennomgang av forholdet mellom SNO og fjellstyrene. Det er en rekke store og små og viktige spørsmål som vi skal ta fatt i, på basis av den innstillingen som komiteen har lagt fram.