Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2014-05-08:
Kampfiksing og problemene rundt det ble for alvor satt på norsk dagsorden da tidligere kulturminister Anniken Huitfeldt tok initiativ til en nasjonal handlingsplan mot kampfiksing i idretten. Både Norges idrettsforbund, Norges Fotballforbund, Lotteri- og stiftelsestilsynet, Norsk Tipping og justisminister Grete Faremo utviklet handlingsplanen sammen med kulturministeren. Handlingsplanen erkjente behovet for felles innsats mot det som var blitt et betydelig problem internasjonalt, og som hadde nådd Norge. Problemet var og er stort og sammensatt og krever samarbeid mellom idrettens organisasjoner og ulike myndigheter. Planen handlet om effektiv bekjempelse gjennom å skape holdninger om spillmuligheter, om varslingsmekanismer, om reaksjoner og om straff. Det var åpenbart at dette ikke kunne være idrettenes ansvar alene. På fagseminaret i forkant av Idrettsgallaen i år var nettopp kampfiksing hovedtema. Flere med meg fikk innblikk i en kriminalitet som er betydelig og økende i omfang. Idrettsforbundet hadde hentet inn internasjonal kompetanse som beskrev en kriminalitet som for mange av oss var ukjent. At dette også er storpolitikk, bekreftes av en av dem som har jobbet mest med problemstillingen, canadieren Declan Hill, når han beskriver hvordan Asia-mesterskapet for noen år siden ble avgjort ved hjelp av kampfiksing, og at medaljefordelingen var avklart før mesterskapet startet. Gjennom en aktiv idrettsutøver fikk vi også høre om hvordan utøvere i en utsatt livssituasjon kan være et lett bytte for kriminelle aktører – kriminelle som bruker idretten i sin virksomhet for økonomisk vinning. Eksempelet med en spilleavhengig fotballspiller som kan – og er i stand til – fikse en hendelse i en kamp, beskriver godt hva vi står overfor. Tidligere IOC-president Rogge har betegnet kampfiksing som et større problem enn doping. Også Europarådet har engasjert seg for å utvikle en felles strategi mot uvesenet. DIF – Danmarks Idrætsforbund – er kanskje den organisasjonen som er kommet lengst i Norden hva gjelder initiativer mot kampfiksing. Om dette har en link til liberalisering av spillmarkedet, vet jeg ikke. Men det som er sikkert, er at kampfiksing har en nær sammenheng med forskjellige former for «betting». Det er mange utenlandske «betting»-selskaper som har norske kamper i sitt gamblingtilbud, «betting»-selskaper i Asia og i Europa. Det er det selvsagt ikke noe kriminelt med, men det gjør at det er mange utøvere på forskjellige nivåer som kan få tilbud om å påvirke hendelser i en kamp mot at de får en sum penger. Gamblere som har spilt på nettopp den hendelsen, tjener penger, og det er grunn til å tro at også norske utøvere i noen grad utsettes for sånne tilbud. Det spilles på norske guttekamper, på 3. divisjon volleyball i Brasil, på hvem som vinner det første gamet i en tenniskamp, og det spilles på hvem som får det første frisparket eller innkastet i en fotballkamp. Gamblingen foregår 24 timer i døgnet, 7 dager i uken, 365 dager i året. For når asiatiske utøvere sover, flyttes spillet til kamper i Europa. Og når fotballsesongen avsluttes i store deler av verden i disse dager, er det norske fotballkamper det spilles på, fordi vår fotballserie gjennomføres sommerstid. Kampfiksing er bevisst manipulering av idrettskonkurranser. Det er rett og slett avtalt spill, og det er det motsatte av fair play, som er idrettens fremste verdi. Jeg tror vi bare har sett begynnelsen på temaet «tomme tribuner» hvis tilskuerne i framtida skal være usikre på om resultatet er avgjort på forhånd. Og er det sånn at man kan sette penger på hvem som får det første innkastet, og en utøver samtidig er kjøpt og betalt, blir også selve spillpolitikken truet. Idretten er helt og fullt avhengig av folks tillit. Kampfiksing utgjør derfor en ualminnelig alvorlig trussel mot idretten, og idretten er en av de største fellesskapsarenaene vi har i Norge. Det finnes altså en norsk handlingsplan for bekjempelse av kampfiksing. Den er et viktig ledd i å ivareta idrettens verdigrunnlag, ivareta et trygt og tillitskapende spillmarked og bekjempe internasjonal organisert kriminalitet. Det finnes et engasjement i idretten generelt, og det er all grunn til å berømme det informasjons- og holdningsarbeidet som er gjort i NIF, og det idretten ellers bidrar med, for å sikre kunnskap og oppmerksomhet om temaet, sånn at det blir spredd i lokale lag og foreninger. Når det snakkes om kampfiksing, tenker vi ofte på fotball. Men kampfiksing finnes i alle idretter – i volleyball, i tennis og i proffboksing. Og når flere individuelle idretter utvikler nye konkurranseformer som det blir anledning til å spille på, kan også uvesenet spre seg dit. Så med et ensidig fotballfokus vil de kriminelle ha et for lett spill. Det er altså grunn til å forsikre seg om at de kriminelle skjønner at oppmerksomheten om dette uvesenet er der i alle idretter. I tillegg til at NIFs og Fotballforbundets engasjement må berømmes, har de profesjonelle fotballspillernes organisasjon i Europa – FIFPro – og den norske organisasjonen NISO også vist et betydelig engasjement mot den kriminelle virksomheten. Gjennom kampanjen Don’t Fix It oppfordres hver og en spiller til fair play, til å være åpen om mistanker og forespørsler de måtte få – om ikke å dele sensitiv informasjon som kan utnyttes, om selv å sette seg inn i reglene, særlig om at en selv ikke har lov til å spille på egen idrett. Jobben med dette fortjener all støtte. Så langt jeg vet, er det i Norge i dag to saker under etterforskning. Vi må kunne kalle det et nybrottsarbeid. Erik Hagens erfaringer fra FK Zenit og Russland har skapt litt ekstra oppmerksomhet og – i beste fall – gitt litt drahjelp til å sette kampfiksing på dagsordenen i Norge. Faren er at mange lar seg forlede til å tro at det fortsatt ikke skjer i Norge. Idrettens verdier og integritet er fullt og helt avhengig av at konkurranser baserer seg på evner og dyktighet, lagånd og ærlighet, og at hver og en utøver alltid har en egen interesse – nemlig å gjøre sitt beste. Kamp- og resultatfiksing er det motsatte. Det er nettopp skråsikkerhet som ikke bør prege ens svar på en så stor og alvorlig trussel som den denne saken dreier seg om. Enten man er idrettsutøver, trener, tilskuer eller rett og slett bare er opptatt av samfunnsutviklingen, er jeg likevel skråsikker på at uvanlig mange setter pris på et aktivt engasjement fra utøvere, idretten og myndighetene – lokalt, sentralt og internasjonalt. Poenget med å bringe denne saken inn i stortingssalen nå er å forsikre oss om at idrettsministeren også er engasjert – at hun har merket seg den tidligere IOC-presidentens uttalelse om at kampfiksing er et større problem enn doping. At vår nasjonale handlingsplan mot kampfiksing i idretten følges opp, tar jeg som en selvfølge, siden ingen har sagt noe om det motsatte. Men med det vi nå vet om kampfiksing, er jeg sikker på at det må settes inn mer innsats enn det vi trodde var tilstrekkelig da handlingsplanen ble laget. Da er mitt spørsmål til statsråden: Kunne hun tenke seg å opprette en uavhengig funksjon – om ikke i omfang tilsvarende det vi ser i Antidoping Norge, så i en eller annen sammenlignbar form – et antikampfiksingsombud eller noe sånt, i Norge? Hensikten må være å kunne bidra til kunnskap, overvåking, gjøre det enkelt for den enkelte å melde fra ved mistanker og henvendelser om fiksing i idretten, eventuelt i samråd med Lotteri- og stiftelsestilsynet. Jeg tror også det er grunn til å stille spørsmål ved om lovverket i dag er tilstrekkelig. Jeg ser fram til en meningsutveksling om denne saken med statsråden og engasjerte stortingsrepresentanter.