André Oktay Dahl (Høyre), 2003-02-11:
Et generelt forhold som kan gjøre seg gjeldende med Riksrevisjonens rapporter, er at de innimellom, men selvfølgelig ikke alltid, inneholder en del om snøen som falt i fjor. Den foreliggende rapporten er ikke noe unntak. Selv om mye av det som behandles i komiteen, ikke akkurat gjør at man får den mest overveldende følelsen av at forvaltningen er den raskeste til å foreta forbedringer, og at en del forhold går igjen år etter år, hender det jo faktisk titt og ofte at ting forbedres på bakgrunn av Riksrevisjonens påpekninger. Det er ikke så svart som den til enhver tid sittende opposisjon gjerne vil ha det til – agendaen til politikere og revisorer samsvarer ikke alltid. Det skal vi vel egentlig være ganske glad for; det er en fordel at kreativiteten først og fremst utfolder seg politisk, mens revisjonen er hakket mer etterrettelig. Da er det også gledelig at en samlet komite erkjenner at det har skjedd store endringer i UDI, særlig etter at rapporten ble utarbeidet og statsråd Solberg inntok departementskontorene. Det er fortsatt rom for forbedringer hva saksbehandlingstid angår, og det vil ta noe tid før alle systemer som kan sikre en effektiv drift, er på plass. Men det er likevel grunn til å være optimistisk. En del av den turbulensen vi tidligere har sett i UDI, ser vi ikke lenger. Når en enstemmig komite peker på viktigheten av tiltak for aldersfastsettelse, er det et meget sentralt punkt. I Arbeiderpartiet og SVs merknader legges det til grunn at mindreårige personer må få avklart sin søknad hurtigst mulig. På bakgrunn av hva som er sagt her i dag, skal jeg lese denne merknaden velvillig og i sammenheng med den enstemmige merknaden om aldersfastsettelse. Jeg tar det nærmest som en selvfølge at også Arbeiderpartiet og SV mener at det er viktig og riktig at departementet bruker noe tid på at påstått mindreårige blir avslørt for å skape en preventiv effekt. I sine merknader synes det som om Arbeiderpartiet og SV legger til grunn at de påstått enslige mindreårige asylsøkere som er nevnt i rapporten, også er mindreårige. Men det nylige prosjektet ved Ullevål sykehus hvor det fremgikk at nesten 50 pst. av det store antallet man sjekket ut, ikke var mindreårige, viser vel at en noe lengre saksbehandlingstid på dette punktet kan være en god investering for å fjerne inntrykket av at Norge har hatt åpent hus. Det er vel heller ikke å ta for hardt i å si at mangelen på prosedyrer for aldersfastsettelse under tidligere statsråd Brustads regime forklarer en god del av den tilstrømmingen vi har sett de siste årene, på samme måte som vi nå ser at antallet antatt grunnløse søknader er redusert fra 45 pst. til 9 pst. takket være at statsråd Solberg og departementet har satt inn nødvendige tiltak. Disse antatt «grunnløse» plasseres i et av de såkalte skrekkmottakene på Østlandet, hvor skrekken og gruen består i at de f.eks. ikke mottar lommepenger eller ikke får norskopplæring. Det er også lett å uttransportere disse. Når det først er sagt, er det også grunn til bekymring over en del rapporter om forhold ved enkelte mottak hva angår forekomst av kriminalitet og vold. Flere mottaksledere har uttrykt stor frustrasjon i forhold til det de enkelte steder oppfatter som et sendrektig politi og et dårlig samarbeid med politiet hvis de avdekker kriminalitet ved mottakene. Politiet har fått et sett av hjemler og virkemidler de kan og bør bruke hvis de ønsker, og de bør generelt være langt mer aktive og reise tiltale i flere saker. Hvis man skal ha håp om at asylanter integreres og mottas på en åpen måte i det norske samfunnet, kan ikke politiet se gjennom fingrene med kriminalitet knyttet til mottakene. Disse forholdene må imidlertid heller ikke overdrives. I forhold til de sammensatte psykososiale problemer det av ulike og naturlige grunner er blant beboere på et mottak, er det egentlig overraskende lite vold og konflikter der. Man skal selvfølgelig ikke undervurdere det som er, og det gjør, så vidt jeg ser, heller ikke UDI med sitt nye driftsreglement. Når f.eks. brukermedvirkning, kvinners særskilte behov i en mottakssituasjon og eventuell døgnkontinuerlig bemanning vurderes konkret i forhold til behovet på hvert enkelt av de 136 mottakene vi har, herunder i anbudsrunden når de konkurranseutsettes, er dette nettopp i erkjennelsen av behovet for å sette individet i sentrum. Et godt eksempel på en slik konkret vurdering er mottaket på Klemetsrud, hvor samarbeidet med kommunen med fokus på de psykiske sidene ved opphold i hvert mottak vektlegges. Hvert enkelt mottak må vurderes konkret i forhold til bemanning, men det må vel også kunne sies at vi ikke kan ha som mål å bemanne mottak som en psykiatrisk institusjon. Min egen arbeidserfaring fra helsevesenet har for øvrig lært meg at nærmest uansett bemanning kan man ikke gardere seg mot at det oppstår episoder med vold og utagering. Det skjer jo til og med i møblerte hjem med i utgangspunktet gode psykososiale forhold. Når det gjelder andre partiers merknader, herunder Fremskrittspartiets, avstår jeg fra å kommentere dem særskilt. Helhetsbildet er at UDI og departementet med nye koster i regjeringskontorene er forholdsvis godt i gang med å rette på de forholdene som Riksrevisjonen påpeker.