Erna Solberg (Høyre), 2003-03-04:
Jeg er enig med representanten Øye i at det er ønskelig med en raskere bosetting av flyktninger og kortere ventetid i mottak. Jeg har imidlertid behov for å nyansere hennes beskrivelse av situasjonen. Jeg synes ikke den yter kommunene rettferdighet. I 2002 bosatte norske kommuner 8 231 personer som har fått asyl eller opphold på humanitært grunnlag, eller som er familiegjenforente til disse gruppene. 1 223 var overføringsflyktninger som kom fra mange ulike deler av verden, og de fleste kom direkte til en kommune – uten å ha oppholdt seg i mottak og uten kunnskaper i norsk språk. Familiegjenforente utgjorde 3 558 personer, det største tallet vi har hatt til nå, noe som til dels skyldes nedbygging av restanser i UDI. 230 av de familiegjenforente kom mens herboende fortsatt oppholdt seg i mottak. Tidligere asylsøkere som har fått opphold, blir normalt bosatt fra mottak, og denne gruppen utgjorde i fjor 3 450 personer. Antall bosatte i 2002 er det høyeste vi har hatt, med unntak av bosettingsdugnaden for bosnierne i 1994. Jeg ønsker å gi en velfortjent honnør til de mange kommuner som lojalt følger opp arbeidet med bosetting av flyktninger, og som på den måten bidrar til at vi kan oppfylle våre internasjonale forpliktelser på dette området. 2002 var det første året med den nye bosettingsordningen, en ordning som kommunene selv ønsket, og som Stortinget sluttet seg til ved behandling av St.meld. nr. 17 for 2000-2001, Asyl- og flyktningpolitikken i Noreg. Ordningen involverer i større grad kommunesektoren i alle deler av bosettingsarbeidet. Et nasjonalt utvalg med representanter for både staten og kommunesektoren fordeler det antall flyktninger det antas å være behov for å bosette kommende år, til fylkene. Fordelingsnøkkelen er basert på innbyggertall og på hvor flyktningene erfaringsmessig har tilknytning og ønsker å bo. Innen hvert fylke samarbeider Utlendingsdirektoratet og Kommunenes Sentralforbund om hvor mange hver kommune skal anmodes om å bosette. Ved denne fordelingen skal det også tas hensyn til muligheten for å komme i arbeid. Det legges til grunn at kommunene kun anmodes om det antall plasser det forventes å være behov for, og at kommunene ikke skal knytte betingelser til bruk av plassene. I forbindelse med anmodningsprosessen har KS møter med kommuner i pressområder for å stimulere til økt bosetting og interkommunalt samarbeid og for å informere om virkemidlene, f.eks. Husbankens ordninger. Mangelen på plasser for bosetting er i hovedsak et problem for befolkningstette kommuner i østlandsområdet. Mange av dem som venter over seks måneder på bosetting, har tilknytning til dette området og bør bosettes der. Flyktninger som ikke får bosette seg der de har familie eller kjente, vil før eller senere flytte til en annen kommune. Ett av målene med den nye bosettingsordningen er nettopp å unngå denne formen for sekundærflytting. Det forutsetter imidlertid at kommunene i østlandsområdet øker bosettingen ytterligere og tilbyr plasser i samsvar med den fordelingen Nasjonalt utvalg for bosetting foretar til fylkene. I tillegg må plassene selvfølgelig kunne tas i bruk når UDI har behov for dem, og uten at kommunene knytter vilkår til hvilke de vil bosette, slik at vi unngår unødvendig ventetid i mottak. Jeg har i likhet med representanten Øye registrert at stadig flere kommuner sier nei til å bosette flyktninger. Det gir grunn til bekymring. I 2002 ble bosettingsbehovet i løpet av året redusert fra 8 800 til 6 000 plasser. Per i dag er bosettingsbehovet for 2003 anslått til å være i overkant av 7 000 plasser, og vi mangler fortsatt over 1 000 plasser. Om noen få kommuner ønsker pause i bosettingsarbeidet et år, er ikke det nødvendigvis et problem. Men dersom mange tenker slik på samme tid, vil en stor del av arbeidet bli skjøvet over på andre kommuner, og da kan det oppstå misnøye fordi noen unnlater å ta sin del av ansvaret. Jeg har lyst til å minne om at den bosettingsordningen vi har etablert, er gjort i samarbeid med KS og forutsetter en solidaritet mellom kommunene, slik at alle tar sin del av lasset. Jeg håper og tror at kommunene selv innser at det å si nei til bosetting er en dårlig løsning, da alle som får opphold i Norge, før eller senere skal bo i en kommune. En utsettelse av bosettingen betyr lengre og dyrere mottaksopphold, og integreringsarbeidet blir vanskeligere og mer tidkrevende for kommunene. At kommuner sier nei til bosetting av flyktninger for å demonstrere sin misnøye med den generelle kommuneøkonomien, er ikke akseptabelt. Selv om den enkelte kommune i dag ikke er pålagt å bosette flyktninger, bygger denne frivilligheten på at kommunene tar et kollektivt ansvar for å bidra til at alle som får opphold i Norge, kan bosette seg i en kommune. Integreringstilskuddet ble økt kraftig for tre år siden og er nå på nivå med de gjennomsnittsutgifter kommunene har i forbindelse med bosettingsarbeidet. Det er derfor ikke noe utgangspunkt for å si at kommunene ikke får dekket utgiftene knyttet til bosetting. Husbanken prioriterer søknader til utleieboliger for flyktninger og avslo ingen søknader til dette formålet i 2002. Denne typen boliger utgjør for øvrig kun om lag 15 pst. av den boligmassen kommunene bruker til bosetting av flyktninger, og er bare én av flere måter kommunene bruker for å skaffe boliger. Husbanken kan fullfinansiere boliger, men vurderer størrelsen på tilskuddsdelen i forhold til prisnivå og boligmarked lokalt. Husbankens ressurser vil uansett være begrenset, og kommunene kan derfor ikke basere all bosetting av flyktninger på husbankfinansierte boliger. Ved årsskiftet var det i underkant av 2 000 personer med vedtak om opphold i Norge som ventet i mottak. Nå er det slik at personer som får vedtak om opphold, vil fortsette å bo i mottak mens de enten på egen hånd eller i samarbeid med UDI finner frem til best egnet bosted. Det vil også måtte ta noe tid å legge forholdene best mulig til rette etter et vedtak om bosetting av en flyktning. Det er urimelig å forvente bosetting den dagen en person får vedtak om opphold. Enslige menn er den gruppen som er vanskeligst å bosette, og som må oppholde seg lengst i mottak i påvente av kommuneplass. Regjeringen vil foreslå å gjeninnføre krav om underhold for personer som søker familiegjenforening med tidligere asylsøkere som har fått opphold på humanitært grunnlag, men som ennå ikke har fått bosettingstillatelse. Vårt regelverk for familiegjenforening vil da bli mer i samsvar med reglene i andre europeiske land. Denne endringen vil kunne føre til at færre enslige menn søker beskyttelse i Norge. Regelendringen vil trolig også føre til en reduksjon i antall familiegjenforente de nærmeste årene, samtidig som den vil stimulere herboende til å skaffe seg nødvendig inntekt for å kunne underholde familien. Jeg vil understreke at selve retten til familiegjenforening fortsatt vil bestå. Endringen innebærer kun en innskjerping av kravet til underhold frem til bosettingstillatelsen blir innvilget. Jeg har også lyst til å understreke at fra en del kommuner har nettopp det overraskende store antall familiegjenforeninger vært sett på som et problem i forbindelse med bosetting, noe som har gjort at man iallfall har begrenset det antallet man ville bosette, fordi man har trodd at belastningen ville bli større. Noen vil bruke den manglende måloppnåelsen som et bevis på at den nye bosettingsordningen ikke virker. Jeg velger imidlertid å legge vekt på at ordningen er ny og har vært gjennom en innføringsfase, samt at en relativt høy ankomst av familiegjenforente i enkelte kommuner i fjor gjorde det vanskelig å skaffe boliger til alle. Etter min mening er det for tidlig å felle noen endelig dom over bosettingsordningen. Jeg har tro på at kommunesektoren vil greie oppgaven med bosetting av flyktninger, men vil følge nøye med i utviklingen utover våren og fortløpende vurdere behovet for tiltak. Eventuelle endringer i bosettingsordningen vil jeg først drøfte med kommunesektoren. Jeg har regelmessig kontakt med Kommunenes Sentralforbund og tar opp spørsmål om bosetting av flyktninger både i de faste konsultasjonsmøtene og i egne møter når det er behov for det. Vi har hatt flere gjennomganger av hvordan vi kan få opp målsettingen, og av hvordan informasjonen til kommunene kan bli bedre. Nå er det altså slik at bosetting ikke bare er avhengig av hvilke ordninger vi har, den er også avhengig av hvilken politisk vilje som utøves. Derfor synes jeg det er et samfunnsansvar for oss alle som rikspolitikere å informere våre kommunepolitikere om at det faktisk er et fellesansvar og en felles forpliktelse vi har i vårt samfunn. Så når Arbeiderpartiets representant påpeker at Regjeringen har et stort ansvar, vil jeg si at også Arbeiderpartiet har et stort ansvar. Arbeiderpartiet har et stort ansvar for å være med på at denne felles internasjonale forpliktelsen kan gjennomføres i de enkelte kommunene, ved at deres politikere også stiller opp for bosetting lokalt. Jeg synes av og til at det er en mismatch mellom de signaler som gis på rikspolitisk plan, og hva man gjør på lokalpolitisk plan. Jeg har lyst til å minne om at vi i vårt budsjett i år begrenset antallet overføringsflyktninger, bl.a. fordi det kostnadsmessig, men også pressmessig overfor kommunene, er en av de tyngste oppgavene i bosettingssammenheng. Og for å få til en bedre bosetting av de mange som kommer, var det etter Regjeringens mening viktig at vi også reduserte antallet av de andre internasjonale forpliktelsene vi hadde, og som vi hadde kontroll over, når vi har en så stor tilstrømning av asylsøkere.