Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-02-11:
Jeg vil takke interpellanten for dette initiativet. Det er viktig at også Stortinget får anledning til å gi sitt besyv med i debatten rundt NATOs nye strategiske konsept. Da den nåværende strategien ble utformet i 1999, var det sikkerhetspolitiske bildet endret. Det var ti år siden Berlinmurens fall. Warszawapakten var borte. Landene bak jernteppet var på vei inn i EU og NATO. I det strategiske konseptet ble dette uttrykt gjennom en konstatering av at et omfattende konvensjonelt angrep er høyst utenkelig. De sikkerhetspolitiske truslene ble definert til å springe ut fra sosial og politisk uro, etnisk og religiøs rivalisering i naboregioner, fra faren for spredning av atomvåpen og andre sofistikerte våpen og – som det uttrykkes – fra internasjonal kriminalitet og terrorisme. To år senere var det nettopp dette som utløste den mest langvarige operasjonen i alliansens historie, operasjonen i Afghanistan med forankring i FN. Disse perspektivene på de sikkerhetspolitiske utfordringene er enda tydeligere i dag. De landene i Øst-Europa som ikke er medlem, er vi i partnerskap med. Det er en viktig dimensjon, fordi NATO skal sikre freden for dets medlemsland ikke bare gjennom militære virkemidler, men også politiske. Fram til de nye truslene fra den internasjonale terrorismen på 1990-tallet med utgangspunkt i Al Qaida-nettverket kom, var de militære styrkene til avskrekking og ikke til bruk. I dag må militærmakt være en del av operasjonen for å bygge et Afghanistan som ikke igjen skal bli base for internasjonal terror. Vi kan ikke utelukke at det igjen kan bli behov for militær innsats også andre steder. Som forsvarsministeren understreket, har Regjeringen i arbeidet med det nye strategiske konseptet lagt stor vekt på alliansens utgangspunkt og kjerneoppgave, nemlig å ivareta medlemmenes sikkerhet og territorielle integritet. Det er en viktig påminnelse. Nettopp i en tid hvor de gamle og nære truslene er høyst usannsynlige, må vi ikke glemme dette sentrale fundamentet. Det betyr ikke at NATO skal unndra seg en rolle overfor sikkerhetstrusler som kommer annensteds fra, slik også statsråden understreket. En slik rolle må vi fortsatt ha, på oppdrag fra FN, slik vi har det i Afghanistan. Understrekingen av kjerneoppgaven handler om å beholde troverdigheten i artikkel 5. Det handler om å bevare den sterke stillingen NATO har i medlemslandene, som er begrunnet i alliansens evne til å ivareta medlemslandenes sikkerhet gjennom kollektive forpliktelser. Ved siden av dette mener jeg at Norge skal være en sterk stemme i arbeidet med den nye strategien for å styrke alliansens arbeid for nedrustning, spesielt når det gjelder atomvåpen. Det er uttrykt i strategien fra 1999. President Obamas visjon om en verden uten atomvåpen må være et godt grunnlag for å gå lenger i den nye strategien. Ett slikt viktig skritt bør være at NATO avstår fra førstebruk av atomvåpen. NATO er åpen for nye medlemmer, og flere land i øst er stilt medlemskap i utsikt. Det er viktig at ønsket om medlemskap i NATO blir en drivkraft hos landene for å utvikle det felles verdigrunnlaget alliansen er tuftet på, nemlig et grunnfestet demokrati, et rettssamfunn og respekten for menneskerettighetene. Dette må være en del av inngangsbilletten og en forutsetning for medlemskap. Den videre utvidelsen reiser en utfordring til som må håndteres når det gjelder utvidelse østover. Vi vet at vårt store nabo- og partnerland i øst, Russland, fortsatt henger igjen i en interessesfæretenkning. I en slik tenkning kan andre lands sikkerhetsbehov tolkes som en potensiell trussel. Dette kan selvsagt ikke gi et land vetorett mot naboens frie valg. Men det bør være en faktor som ikke kan ses helt bort fra i prosessen fram mot nye utvidelser hvis disse skal tjene vår felles målsetting, nemlig større trygghet for alle alliansens medlemmer.