Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-02-01:
For 30 år siden var under halvpartene av alle norske kvinner yrkesaktive. Den andre halvdelen var husmødre på heltid, og de ble forsørget av sine menn. På tre tiår har kvinner strømmet ut i arbeidslivet, og i dag er sju av ti kvinner yrkesaktive. Vi har i dag den høyeste yrkesdeltakelsen blant kvinner i verden. Samtidig er vi på europatoppen i antall barnefødsler. Vi kan trygt fastslå at det har skjedd en kvinnerevolusjon i Norge. Gjentatte ganger har vi også de senere årene blitt kåret til verdens mest likestilte land. Å kombinere morsrollen og yrkesrollen er i de fleste andre land umulig. I Italia og Hellas er bare annenhver kvinne i arbeid, og i Tyrkia er hver fjerde kvinne yrkesaktiv. At norske kvinner både kan jobbe og ha barn, har skjedd fordi vi har et unikt organisert arbeidsliv med familievennlige arbeidstider, verdens beste foreldrepermisjonsordninger og gode omsorgsløsninger for barn gjennom et godt barnehagetilbud. Norske småbarnsforeldre har en valgfrihet som i internasjonal målestokk er unik. Vi tvinges ikke til å velge vekk barn dersom vi ønsker å være yrkesaktive. Vi kan faktisk si ja takk til begge deler. Kvinners høye yrkesdeltakelse regnes som et viktig bidrag til veksten i norsk økonomi. Norges bruttonasjonalprodukt er ikke kun et resultat av våre olje- og gassressurser. Om så var tilfellet, hadde vi ikke ligget på topp på FNs levekårsstatistikker år etter år. Hvis vi ser til andre oljeproduserende land, som ikke har investert i likestilling, så ligger de langt bak Norge på alle FNs lister. Mange kvinner i arbeid skaper vekst og velferd. Det gir Norge et konkurransefortrinn i forhold til andre land. Internasjonal forskning viser det samme: Likestilling i utdanningssektoren, i arbeidslivet og i økonomien styrker landets bruttonasjonalinntekt, det styrker konkurransekraften, og det styrker innovasjonsevnen. Mye har skjedd de siste 40 årene, og det er ingen hemmelighet at det meste har skjedd gjennom politisk kamp og, ikke minst, modige kvinner. Retten til barnehageplass var ikke ukontroversielt på 1970-tallet, sjøl om retten til sjølbestemt abort nok var den saken som skapte aller mest rabalder. Kjønnskvotering og fedrekvoten er fremdeles kontroversielt, til tross for at disse tiltakene er veldig effektive for å oppnå likestilling. Og mens EU nå innfører fedrekvoten, ønsker Høyre og Fremskrittspartiet å fjerne den i Norge – dette til tross for at fedrekvoten utvisker gamle kjønnsrollemønstre som tidligere har begrenset fedres valgfrihet. Poenget er at det aldri har vært høyresiden som har bidratt til likestilling. Skal vi også komme videre, må initiativet tas av sentrum og venstresiden i norsk politikk. Problemet vårt nå er at statusen som verdensmester i likestilling har blitt en sovepute. Vi har lullet oss inn i en rosa verden hvor vi innbiller oss at vi er så likestilt. Men virkeligheten er en helt annen: Norge har et av de mest kjønnsdelte arbeidsmarkedene i verden. Kvinner tjener fremdeles mindre enn menn, sjøl om de har like høy utdanning. 80 pst. av alle som jobber deltid, er kvinner. Mens åtte av ti småbarnsmødre jobber deltid, jobber småbarnsfedre mer enn noen andre. To av tre ledere er menn. Kvinner eier mindre aksjer og mindre kapital enn menn. Bare 20 pst. av professorene er kvinner, til tross for at over 60 pst. av studentene er jenter. I forrige uke kunne vi også lese en britisk rapport som mener at norsk likestillingspolitikk har spilt fallitt. Rapporten har rett på ett punkt, nemlig: Norge har fremdeles langt igjen før vi har oppnådd likestilling. Men den tar grunnleggende feil på et annet område. Rapporten måler kun kvinner vi har i lederposisjoner. Poenget er at likestilling i Norge måles ikke ensidig i forhold til hvor mange kvinner som er i lederposisjoner, sånn som rapporten gjør. Norsk likestillingspolitikk er for alle kvinner, ikke bare for eliten. Norsk likestillingspolitikk dreier seg om å gjøre kvinner økonomisk uavhengige og hindre at kvinner må velge mellom familieliv og yrkesaktivitet. Vi har laget gode velferdsordninger som gjør at småbarnsforeldre kan være yrkesaktive. Men alle kvinner er fremdeles ikke økonomisk uavhengige. Ufrivillig deltid tvinger kvinner til fremdeles å være forsørget av sine menn. Det tradisjonelle kjønnsrollemønsteret sitter godt plantet i helseadministratorer både i kommuner og stat. Hvem kunne tenke seg å tilby en mann en deltidsstilling? Ingen. Men det er helt greit å tilby ei nyutdannet jente som er hjelpepleier og jordmor, kun deltidsstilling. Hun skal jo likevel gifte seg og bli forsørget av mannen sin, tror jeg tanken er. Hvorfor ikke like greit være ærlig og si fra til jentene som nå velger helsefag, at faktum er: Sørg for å finne deg en partner som kan forsørge deg! Ja, det er kanskje det en del jenter har oppdaget, når fylkesrådmannen i Sør-Trøndelag i budsjettet for 2010 forklarte hvorfor så få valgte å gå videre som lærling i omsorgsfagene: «Det ser ellers ut til at flere ungdommer velger seg bort fra denne utdanninga på grunn av små muligheter til hel stilling etter endt utdannelse.» Det er et faktum at mange kvinner blir behandlet som annenrangs arbeidstakere i det norske arbeidsmarkedet. Som vi ser, kombineres deltid med ekstravakter i helse- og omsorgssektoren. Vi vet at i hotell- og restaurantnæringen er 0-stillinger og ringevakter særdeles vanlig. Arbeidsforhold som 0-stillinger og ringevakter anses å være avsluttet når de avtalte vaktene eller arbeidet er utført. I praksis betyr det null oppsigelsestid. Slik praksis gir usikker og uoversiktlig arbeidssituasjon, med tilfeldig arbeidstid og inntekt, og dessuten null mulighet for å etablere seg med banklån og forpliktelser – jeg kan jo legge til: hvis du da ikke er forsørget. Når høyresiden nå i tillegg igjen vil svekke oppsigelsesvernet og ha flere midlertidig ansatte, vil det først og fremst ramme kvinner. Dette er et likestillingsfiendtlig forslag. Vi har i løpet av året fått et nytt begrep: borgerlig feminisme. Problemet er at likestilling dreier seg ikke om ord, men om handlinger. Det hjelper ikke at høyresiden snakker om hvor viktig deling av foreldrepermisjonen er, når konsekvensen av fjerning av fedrekvoten gjør det motsatt. Det hjelper ikke å snakke om kvinners yrkesdeltakelse når konsekvensen av deres kontantstøtte er at innvandrerkvinner ikke kommer seg ut i jobb. Det hjelper ikke å snakke om hvor viktig det er å ha kvinner i sentrale posisjoner i politikk og næringsliv når man ikke er villig til å gjøre noe for å nå målet. Det har aldri vært høyresiden som har bidratt til å fremme likestilling i Norge. Det ser heller ikke ut til at de ønsker å være i førersetet framover. Likestilling og familiepolitikk hører sammen. Da likestilling ble gjort til et statlig anliggende på 1970-tallet og statsfeminismen dermed ble etablert, dreide det seg bl.a. om å skape en familiepolitikk som hadde som mål å bidra til likestilling. I dag prøver høyresiden å skape en konflikt mellom likestilling og familiepolitikk. De bruker familiepolitikken til å avvikle likestillingen. Jeg tror at dersom vi skal komme videre, må vi bruke samme tøffe virkemidlene som feministene på 1970-tallet var villig til å ta i bruk: mer fedrekvote, mer kjønnskvotering, styrking av regelverket og ikke minst styrking av likestillingsombudet. Samtidig må gutta mer på banen. Uten menns deltakelse oppnår vi aldri full likestilling. Likestilling dreier seg for både menn og kvinner om å gi og ta makt. Kvinner må ta mer makt i arbeidslivet, menn må ta mer makt på hjemmebane. Når alle familier i dag tar de samme valgene for deling av arbeidsoppgavene, dreier det seg ikke om valgfrihet, men om sterke kjønnsrollemønstre. Før vi innser det siste, oppnår vi aldri full likestilling.