Michael Tetzschner (Høyre), 2017-03-14:
Slik det ble referert fra presidenten nå, burde jo Stortinget kunne slutte seg til bare ved den positive intonasjon, for hvem er vel mot for sterke inngrep overfor borgerne? Men det krever en liten begrunnelse for hvorfor vi ønsker at dette skal inn i Grunnloven. Med vi så mener jeg representantene Erik Skutle, Gunnar Gundersen, Bente Stein Mathisen og Heidi Nordby Lunde i tillegg til meg selv. Endringen vi ser for oss, er å endre Grunnloven § 98 sålydende: «Ingen lov, forskrift eller vedtak må gripe inn i en borgers frihetssfære dersom inngrepet er uforholdsmessig. Ved vurderingen av hva som er uforholdsmessig skal det ses hen til den enkeltes ulempe veid opp mot nytten som begrunner inngrepet. Det skal tas i betraktning om inngrepet er egnet, om det er nødvendig, og om det finnes mindre inngripende virkemidler for å oppnå tilsvarende nytte.» I rettsteorien hevdes det av og til at det allerede finnes et såkalt forholdsmessighetsprinsipp når en diskuterer hvilke grenser som må settes for staten for å beskytte et kjerneområde av borgernes frihet mot urimelige inngrep. Et moderne, komplisert samfunn har behov for reguleringer som også griper inn i vårt liv, i enkeltpersoners frihetssfære. Ønsket om samfunnsregulering kommer ofte i konflikt med personlig handlefrihet. Særlig innen norsk forvaltningsrett har det vært ulike syn på om det finnes noe slikt prinsipp, eller om det her heller er tale om et samlebegrep som innbefatter henvisning til forskjelligartete rettsgrunnsetninger som har det til felles at de skal stå som et vern for borgerne når staten går for langt. Forslagsstillerne påpeker at vår rettsutvikling påvirkes av andre, eksterne rettsdannelser slik som utvikling av folkeretten, menneskerettighetene og EU-retten, som alle etter hvert har fått økende plass i det norske rettskildebildet. På de områder som implementerer EU-retten direkte gjennom EØS-avtalen, vil det heller ikke være tvil om dette, men også på andre områder vil man kunne se påvirkningen. Forslagsstillerne mener at det er behov for å avklare et forholdsmessighetsprinsipp som et anerkjent rettsprinsipp ved å gi dette en uttrykkelig hjemmel som en grunnleggende rettsnorm i vår grunnlov. Dette betyr at et krav til forholdsmessighet ikke bare blir et krav til innholdet i forvaltningsavgjørelser, men at det også blir en overordnet norm for beskyttelse av den enkelte borger i all offentlig regelproduksjon som griper inn i borgernes handlefrihet, enten det kalles lov eller forskrift. Forslagsstillerne viser også til følgende eksempler på at utviklingen på noen felter har gjort behovet for en slik overordnet begrensning av offentlig maktutøvelse mer aktuelt enn før: ileggelse av administrative straffer samt økt bruk av fullmaktslovgivning. Til det første kan vi konstatere at de administrative ilagte straffer har økt kolossalt i omfang. Det vil si at vedtak om sanksjoner for å hindre eller motvirke enkeltpersoners eller juridiske personers atferd skjer ved administrative beslutninger og med trussel om straff. Det er forslagsstillernes intensjon med forslaget å kreve en innholdsmessig forutgående kvalitetssikring som fører til at det i mindre grad treffes vedtak som virker uforholdsmessige overfor de borgere og juridiske personer som rammes av byrdefulle inngrep. Samtidig vil det bli enklere å bringe inn mothensyn mot inngripende regulering fra borgernes perspektiv allerede når reglene utformes. Det er særlig den delen av forholdsmessighetsvurderingen som går ut på at det er den aktuelle offentlige instans som har oppgaven med å forsikre seg om at delkravene til forholdsmessighet skal oppfylles eller er oppfylt. Her vil sentrale vurderingstemaer være for det første om tiltaket er en uforholdsmessig byrde for den enkelte vurdert opp mot viktigheten av målrealisering for samfunnet, slik at det oppstår et uomtvistelig og håndgripelig nytteoverskudd. For det andre om tiltaket er egnet til nå de mål som begrunner det. Og for det tredje om tiltaket er nødvendig for å oppnå målene som begrunner inngrepet, eller om det foreligger alternative virkemidler, kanskje litt dyrere, men som i hvert fall er mindre inngripende enn de som velges. En grunnleggende rettsnorm om krav til forholdsmessighet vil forsterke borgerperspektivet i forberedelsen av nødvendig, men inngripende samfunnsregulering. Samtidig vil dette være en norm for etterprøving av at inngrepet er gjort så skånsomt som mulig overfor den enkelte, sett i forhold til de samfunnsmessige fordelene. Forslagsstillerne viser til at det bare er forskrifter fastsatt i statsråd som ligger innenfor Stortingets praktiske muligheter til å kontrollere, da disse inngår som en del av statsrådets protokoller og følgelig er tilgjengelig som en del av kontrollkomiteens gjennomgang av statsrådsprotokollene. Det er imidlertid bare en liten andel av forskriftene som fastsettes på denne måten. Den folkevalgte kontrollen med lovgivningsvirksomhet «under radaren» knytter seg særlig til forskrifter fastsatt av departementet etter delegert fullmakt. Forslagsstillerne ser ikke på den foreslåtte grunnlovsbestemmelse som et endegyldig svar på mangler i den parlamentariske kontroll med delegert lovgivningsmyndighet som i stigende grad skjer utenfor sentraladministrasjonen. Forslaget vil imidlertid avhjelpe på den delen av forvaltningsvedtakene som retter seg mot enkeltpersoner på to måter: Vernet mot urimelige utslag av forvaltningsmakt som innebærer uforholdsmessige inngrep, vil bli konkret styrket, mens en uforholdsmessighetsstandard vil pålegge forvaltningen større aktsomhet i utformingen av nytt regelverk. Vi må huske på at i dag så treffes ni av ti beslutninger om rettsanvendelse ikke av domstolene, men av forvaltningen i stat og kommune, mens den siste tiendedelen som nevnt er saker for domstolene. Et uttrykt forholdsmessighetsprinsipp vil kunne lette etterprøvbarheten av forvaltningens delegerte lovgivningskompetanse i tillegg til enkeltvedtakene, rett og slett av den grunn at de skaper frirom for den enkeltes frihetssfære som ikke kan krenkes.