Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2015-03-19:
Hvordan vi organiserer kompetansen og forskningen om kriser, traumer og stress, er et underliggende tema i denne interpellasjonen fra Ruth Grung. Det er mange gode miljøer i Norge som arbeider med dette temaet, og noen miljøer står fram som helt unike og helt sentrale. Senter for Krisepsykologi i Bergen er et av disse, Modum Bad i Buskerud er et annet. Senteret i Bergen har en nasjonal rolle i oppfølgingen av ofre etter 22. juli-terroren, og de har også assistert ved en rekke større katastrofer i utlandet. Det er ille at det faktisk er 25 pst. av barn, unge og voksne som utsettes for vold i løpet av sitt liv, enten det er i barndommen, eller det er i ungdommen. Omsorgssvikt og katastrofer er en del av deres hverdag. Vi vet at slike opplevelser i barndommen kan påvirke den psykologiske utviklingen, og opplevelse av traumer hos barn og unge kan gi psykiske lidelser, lærevansker, atferdsvansker, et dårlig selvbilde og problemer med å fungere i nære relasjoner. Oppfølgingen av berørte etter alvorlige hendelser er en prioritert oppgave for helse- og omsorgstjenesten, og det er helt nødvendig å sikre en god oppfølging etter ulykker og andre kriser eller katastrofer, enten det er på samfunnsnivå, eller det rammer enkeltindivider og deres familier. Jeg vil påpeke at i forbindelse med Opptrappingsplanen for psykisk helse ble de regionale ressurssentrene om vold og traumatisk stress etablert, og disse sentrene samarbeider med helseforetakene. I 2004 ble det også etablert et nasjonalt kompetansesenter om vold og traumatisk stress, nettopp for å styrke kompetansen på dette feltet. Norges forskningsråd og de regionale helseforetakene er viktige aktører når det gjelder finansiering av forskning knyttet til 22. juli og av annen forskning når det gjelder stress og traumer. Dette bidrar til å sikre at kvalitet og habilitetsspørsmål vurderes og ivaretas når Norges forskningsråd er inne. Det er godt at det er flere fagmiljøer ved universitetene våre som forsker og underviser i katastrofe- og krisehåndtering, både på samfunnsnivå og på individnivå. Jeg tror ikke at det mangler kompetanse i Norge. Utfordringen er egentlig hverdagen som kommer, og når den som har vært gjennom en katastrofe eller krise, skal ta fatt på skole eller arbeid. Det kritiske er kommunenes oppfølging og kompetanse på dette feltet. Derfor har regjeringen styrket kommunenes frie inntekter med over 100 mill. kr, nettopp for å løfte det kommunale psykiske helsearbeidet. Vi har også fortsatt satsingen på rekruttering av psykologer til kommunene. Ansatte i de distriktspsykiatriske sentrene er også viktige, og kommuner må ha kunnskap om behandling av traumer. Regjeringen har også bevilget midler til kompetanseheving innen traumer i de distriktspsykiatriske sentrene. Senteret i Bergen ønsker å bli et nasjonalt kompetansesenter for kriser og komplisert sorg. Statsråden forteller oss at siden senteret har den organiseringen det har i dag, legger det begrensninger med hensyn til å gi en direkte økonomisk støtte. Jeg regner med at representanten Grung tar dette med seg hjem til senteret. Etablering av et senter for krisepsykologi som et nasjonalt kompetansesenter er også en budsjettsak, og jeg tror vi må vurdere det i forhold til andre prioriterte områder innen psykisk helse og ikke minst faglige anbefalinger. Vi trenger nasjonale spydspisser på disse områdene, og vi trenger kanskje ikke bare ett, men også flere.