Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-03-30:
Først av alt vil jeg få takke interpellanten for det hun tar opp her i dag, som er en svært viktig problemstilling. Det er ikke til å legge skjul på at det gjennom de senere årene har vært relativt mange interpellasjoner knyttet til psykiatrien, relativt mange spørsmål i spørretimen og relativt mange saker om dette som har vært til behandling. Det var jo det som på mange måter var bakgrunnen for at vi fikk på plass en opptrappingsplass innenfor psykiatrien. Dette er en opptrappingsplan som ble avsluttet ved årsskiftet. De øremerkede bevilgningene som man har fått tidligere, rettet inn både mot de regionale helseforetakene og ikke minst mot kommunene, har nå blitt lagt inn i rammene, slik at man skal gå videre ut fra det – ut fra at man skal ha et kommunalt mangfold, at man skal kunne forsøke ut flere modeller for å se hva som virker best. Jeg tror nok vi har sett en viss pendeleffekt i forbindelse med både opptrappingsplanen og de endringene vi har gjort innenfor psykiatrien. Da vi i sin tid skulle gå bort fra institusjonsoppholdene, med mest mulig tilbakeskriving til kommunen, var det en veldig god tanke. Spørsmålet er: Gikk det for fort, og har pendelen svingt for langt? Kanskje vi skal tenke litt tilbake, ikke for å gå tilbake til institusjonsomsorgen, men for å se på om antallet plasser har blitt nedbygd for fort. Da tenker jeg særlig på sikkerhetspsykiatrien. Jeg tror nok det er grunn til å stille et slikt spørsmål, for vi har fått relativt mange signal om at terskelen for å bli skrevet inn har blitt for høy, mens den har blitt for lav i forbindelse med utskrivelse. Dette går selvfølgelig ut over de pasientene som har behov for denne type tilbud. Det er viktig å si at det er én gruppe som har behov for disse sikkerhetsplassene, og så har vi de andre store gruppene, der man er veldig mange, som har behov for helt andre tiltak. Det er kanskje personer med depresjoner, som helt åpenbart kan behandles i hjemkommunen ved å få god oppfølging og et godt tilrettelagt tilbud der. Men vi ser dessverre også eksempler på at nå når kommunene har fått dette inn i rammebevilgningene sine, begynner faktisk enkelte kommuner å se på muligheten for å skjære ned, for å spare penger. Jeg har selv besøkt en kommune der det nå er lagt fram forslag om å redusere antall årsverk bl.a. på dagtilbudet – det er et skikkelig lavterskeltilbud i kommunen. Det vil kunne ramme svært mange personer, og det er alvorlig for dem som har stor nytte av den type tiltak. Så jeg tror nok at vi er nødt til å se på flere måter å gjøre dette på. Men det er åpenbart, som statsråden selv sier, at omstillingsprosesser er vanskelig, og at omstillingsprosesser vil ta tid. Men det viktigste i slike prosesser er, som statsråden selv var inne på, at vi har lærende organisasjoner – at de gode eksemplene, der vi ser at ting åpenbart virker, blir videreført til andre steder. Jeg stiller meg spørsmålet om det er tilfellet i dag. Og jeg tror nok at jeg tør å gi svaret selv også: Det er ikke tilfellet. Det virker som om det her nærmest er vanntette skott mellom forskjellige nivå som gjør at informasjonen ikke kommer videre, eller at andre ikke vil ta til seg denne kunnskapen – fordi man er overbevist om at det man selv gjør, er det beste. Det er disse veggene som faktisk må rives ned. Hvis det skal bli en lærende organisasjon, må det være et sømløst system. Da må det være slik at selv om man befinner seg på Østlandet, på Vestlandet, i Nord-Norge eller hvor det nå er, har man tilgang til den samme kunnskapen – at man nettopp får en informasjonsflyt som er reell, som ikke bare er på papiret, eller som kommer i fine festskrift og gode taler. Noe annet som jeg har lyst til å komme litt inn på, er bl.a. tiltak for fengselsinnsatte med psykiske problemer. Her har vi et åpenbart problem som vi er blitt gjort kjent med både gjennom media og en del andre typer oppslag – også kunnskap vi har fått gjennom bl.a. brev. Jeg har selv besøkt Ila fengsel. Det bekymrer meg at fanger som skal sitte veldig lenge, og som får store psykiske problemer, bare blir sittende, mens de egentlig – i perioder – skulle ha hatt et psykiatrisk tilbud. Her bør statsråden sette seg ned sammen med justisministeren og prøve å få på plass et tiltak slik at man i fengsler med de psykisk tyngste syke, kan få skrive personer rett inn på sikkerhetsavdelingen – til beste for samfunnet, til beste for fengslet, men ikke minst til beste for den innsatte, som da kan få et tilbud han har behov for i en sikkerhetsavdeling, og ikke bli sittende bak murene og ikke få den hjelpen han skal ha.