Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2008-05-29:
Jeg vil innledningsvis berømme Regjeringen for å ha laget en stortingsmelding om et viktig tema som faktisk angår oss alle - og takk til saksordføreren, som har lagt ned et betydelig forarbeid i denne settingen. Jeg stiller meg helt og holdent bak den vurderingen om at kvinners rettigheter ikke bare er et mål i seg selv. Det er også en nødvendig forutsetning for å nå andre utviklingspolitiske mål. Hvis halve befolkningen i et land undertrykkes eller holdes nede gjennom kvinnefiendtlige kjønnsrollemønstre og tradisjoner, vil det redusere mulighetene for å fremme utvikling og bekjempe fattigdom. Som gruppe kommer kvinner langt dårligere ut enn menn på statistikken når det gjelder oppfyllelse av FNs tusenårsmål. Selv om bare to av målene går direkte på kvinners rettigheter og likestilling, er dette av betydning for å nå alle de øvrige tusenårsmålene. Jeg synes derfor det er positivt at meldingen legger opp til en bred og tydelig innsats, også på sensitive områder knyttet til religion og tradisjoner. Videre synes jeg det er positivt at innsatsen ikke bare skal omfatte jenter og kvinner, men også gutter og menn. I de fleste land dominerer gutter og menn de områdene hvor kvinner diskrimineres. Menn spiller dermed en viktig rolle i arbeidet for å fremme kvinners rettigheter. Mer konkret bør mange menn påvirkes til å gi slipp på gamle kjønnsrollemønstre og til å gi kvinner anledning til å delta fullt ut i økonomiske, politiske og sosiale prosesser. Dette gjøres best ved å vise at også menn tjener på et mer likestilt samfunn. Når fastlåste kjønnsrollemønstre løsner, får også menn større frihet til å ta individuelle valg. Som en sosialliberaler føles det riktig å understreke dette. Det gir også sterke inntrykk å møte aktive kvinner som kjemper for sin likestilte plass i samfunnet og grunnleggende rettigheter - senest fire kvinneorganisasjoner i Nicaragua og småbedriftseiere i et fattig Angola. I sum vitner den framlagte stortingsmeldingen om et høyt ambisjonsnivå, både i bredden og i dybden. Slik jeg ser det, framstår meldingen som en oppfølging av den rød-grønne regjeringens intensjon om å gjøre kvinner og likestilling til ett av de fire hovedsatsingsområdene innen bistandspolitikken. Sett i lys av dette forstår jeg ikke helt Regjeringens prioritering i revidert nasjonalbudsjett for 2008, der det foreslås at det skal gis 16,5 mill. kr mindre til kap. 168, Kvinner og likestilling. Dette står ikke helt i stil med de høye ambisjonene som Regjeringen her har gitt til kjenne. Nå har jo representanten Valle og flere andre fra regjeringspartiene i sine innlegg nevnt at Regjeringen ikke vil redusere denne posten. Det er jeg glad for. Når dette er sagt, hører det med å nevne at en politikk med sikte på å fremme kvinners rettigheter og likestilling kan føres langs mange ulike spor. Man kan satse på konkrete og målrettede tiltak, og man kan la hensynet til kvinners rettigheter og likestilling gjennomsyre all annen bistand, såkalt «mainstreaming». Jeg har imidlertid liten tro på et argument som går på at en reduksjon i bevilgningen kan kompenseres med å bli flinkere til å integrere hensynet til kvinners rettigheter og likestilling i all annen bistand. Et problem her er at resultatene fra en slik innsats er mye vanskeligere å måle enn resultatene fra mer konkrete kvinnerettede tiltak. Man vil derfor bestandig kunne gjemme seg bak at man nå er blitt flinkere til å integrere likestilling i all annen bistand. Venstre har faktisk også i forslaget til revidert nasjonalbudsjett foreslått å beholde bevilgningen til kap. 168, ikke redusere den. Vi ønsker fullt trykk på så vel konkrete kvinnerettede tiltak som «mainstreaming». Erfaring viser at norsk politikk for å integrere kvinners rettigheter og likestilling i utviklingssamarbeidet har vært preget av høye ambisjoner, men innsatsen har i praksis ikke alltid vært systematisk nok. Videre kan Norge vise til mange gode og viktige resultater på tiltaksnivå, men disse har i liten grad bidratt til dyptgripende endringer. Ikke desto mindre mener jeg at Regjeringen må satse videre på begge typer tiltak, og at det er et betydelig ubrukt potensial knyttet til dem. Dette krever nok en mer systematisk innsats og aktive grep for å sette noen av de gode intensjonene i denne stortingsmeldingen ut i livet. Kvinnerettet innsats må ikke komme i tillegg til, eller på toppen av, alt det andre, men gjennomsyre alt en gjør. Regjeringen kan i dette arbeidet trekke på de seks kvinnerettede handlingsplanene som forelå før den begynte på arbeidet med denne meldingen. Krig, konflikt og uro rammer kvinner og menn på forskjellig måte. Et særtrekk ved de fleste voldelige konflikter er at sivilbefolkningen utsettes for grove og ofte systematiske overgrep. Dette rammer ofte kvinner og barn. Voldtekt som et middel innen krigføring eller for å undertrykke en gruppe er dessverre ikke et ukjent fenomen i vår tid. Det samme gjelder bruk av gutter som soldater og jenter som sexslaver. Jeg reagerer på at kvinner og barn nesten automatisk defineres inn i en offerrolle. Dette gjelder ikke bare i forbindelse med krig og uroligheter, men også i forbindelse med underutvikling og fattigdom generelt. I mange tilfeller er det berettiget. Kvinner stiller svakt og er ofte en svært utsatt gruppe. Men dette bør ikke skygge over det faktum at kvinner også kan framstå som en betydelig og ubrukt ressurs. Dette gjelder bl.a. med hensyn til å fremme fred og forsoning etter krig og uroligheter og å bidra til økonomisk utvikling. Etter en voldelig konflikt er det jo ofte kvinner som framstår som de første til å yte nødhjelp, og som de første til å få hjulene i gang igjen. Jeg er derfor enig i at kvinners kompetanse og kapasitet må anerkjennes og brukes fullt ut i forbindelse med konfliktforebygging og freds- og gjenoppbyggingsprosesser. Dette bør ikke forbli en mannsdominert arena. Jeg vil også peke på hvilken betydningsfull rolle kvinner kan spille med hensyn til å fremme næringsutvikling for å bekjempe fattigdom. Kvinner utgjør flere steder i Afrika ryggraden innen jordbruket. Videre har de i mange tilfeller vist seg som dyktige entreprenører som betjener mikrokredittlån på en ansvarsfull måte. Jeg er derfor opptatt av å fremme en kvinnerettet næringsutvikling innen vår utviklingspolitikk. Mikrobedrifter, småbedrifter og mellomstore bedrifter med lokal forankring, og som trekker på lokale ressurser, herunder også kvinnelig kompetanse og arbeidskraft, står sentralt. Jeg mener det her er et stort ubrukt potensial. Jeg er også opptatt av at fokus på kvinners helse, ikke minst i forhold til graviditet og fødsel, holdes sterkt, og dessuten av den store betydning utdanning har for jenter og kvinner. Jeg vil også vektlegge betydningen av at utviklingsland har et eierskap til sin egen utvikling. Norge må ikke, som et relativt betydningsfullt giverland, bruke bistand for å tvinge gjennom egne politiske prioriteringer. Mer konkret bør tiltak for å fremme kvinners rettigheter og likestilling i størst mulig grad forankres lokalt. De som berøres, bør få et eierskap til prosessen. Selv om vi synes at Norge har funnet en god modell for likestilling, kan ikke denne uten videre eksporteres til andre land. Jeg mener at vi her er inne på et område som krever tålmodighet, respekt og sensitivitet. Hvis vi turer for fort fram, kan våre samarbeidspartnere velge å lukke døren og se en annen vei. Til slutt vil jeg framholde at Venstre ikke stiller seg avvisende til ideen om å opprette et nytt kvinnerettet kompetansesenter, som foreslått av Regjeringen. Jeg er som flere andre åpen for at Forum for kvinner og utviklingsspørsmål skal kunne få mulighet til å fungere som et senter for at utviklingsmidler når ut til grasrotorganisasjoner i fattige land. Men, jeg mener samtidig at dette er det ikke redegjort nok for, verken med hensyn til omfang eller funksjon. Det kan f.eks. overlappe med virksomheten til andre eksisterende organer og fora. Jeg forutsetter derfor at Regjeringen utreder dette før vi kan ta endelig stilling til denne gode ideen. Denne stortingsmeldingen fortjener nemlig tydelige mål og aktive handlinger framover.