trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Jeg vil benytte anledningen til å takke representanten for å bringe min nye bok inn i debatten – den er til salgs i bokhandelen på Egertorget. Det er mye debatt rundt familiepolitikken, og det er bra. En av forutsetningene for at Norge kan være et land som blir mer velstående, og der vi tar vare på vår velferdsstat i framtiden, er at vi blir et mer likestilt samfunn. Det innebærer at vi trenger gode muligheter for familiene til å kombinere det å få barn med det som blir mer og mer vanlig i Norge, heldigvis, nemlig at både kvinner og menn deltar på lik linje i yrkeslivet. Det er et vrengebilde at dagens familiepolitikk i Norge ikke gir valgfrihet. Vi har en grad av frihet og fleksibilitet i våre velferdsordninger som kvinner, menn, barn og småbarnsfamilier knapt noe annet sted i verden har. Vi har en foreldrepermisjonsordning som gir familiene mulighet til å disponere tid, rundt ett år – i mange tilfeller mer – hjemme med barna. Det meste av tiden er til fri fordeling foreldrene imellom. Vi har anledning til å la barna begynne i barnehagen tidlig, og vi har til og med en kontantstøtte som er blitt forhøyet i den perioden enkelte familier må vente på plass. Jeg opplever at det er et stort sprang mellom retorikken som deler av opposisjonen bruker mot regjeringens likestillingspolitikk, og de faktiske alternativene som fremmes. Når det gjelder Kristelig Folkepartis kritikk av vårt nye forslag om tredeling av foreldrepermisjonen, har jeg skjønt Kristelig Folkepartis alternativ sånn at det ikke skal settes av tolv uker til far og tolv uker til mor, men ti uker til far og ti uker til mor. Hvis de to ukene er forskjellen mellom tvang og frihet, forbauser det meg. Jeg vil vel anbefale at retorikken dempes noe hvis avstanden i virkeligheten ikke er større enn det.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Likestilling er en kamp for frihet for det enkelte mennesket til å kunne ha makt over eget liv, uavhengig av tradisjonelle kjønnsroller. Det er en kamp for at barn skal ha den samme retten til trygge rammer rundt sin oppvekst, uavhengig av hva slags valg foreldrene tar. Det er også noe som vi som samfunn har interesse av, fordi det styrker oss som fellesskap, og fordi det gir oss en mulighet til å kombinere høy kvinnelig sysselsetting med Europas tredje høyeste fødselsrate. Det er en positiv og viktig del av likestillingsdebatten. Jeg er opptatt av å få det fram, for jeg mener likestilling er undervurdert i den norske samfunnsdebatten – undervurdert som et strukturelt spørsmål, og undervurdert som noe av det som gjør oss til et rikt samfunn. Det er ingen motsetning mellom å legge vekt på at likestilling gir økt frihet og at likestilling gir økt velstand. Det vakre med likestillingen i Norge er at norske kvinner og menn slipper å ta det valget som mange andre i Europa må ta: å jobbe eller å få barn. I Norge kan familiene velge begge deler.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Det å fjerne kontantstøtten for toåringer er riktig, av flere grunner. Det er riktig fordi kontantstøtten har vært en ordning som har bidratt til å sementere tradisjonelle kjønnsroller, den har bidratt til å holde mange av de barna som trenger å være i barnehage aller mest, ute av barnehagen, og i tillegg mener vår regjering at det ikke i utgangspunktet er noen grunn til at staten skal betale for at folk velger å la være å bruke offentlige velferdsordninger. Alle har selvfølgelig en rett til ikke å gjøre det, til å være hjemme og ikke jobbe, men det er ikke nødvendigvis en statlig oppgave å betale for det. Vi har lagt fram beregninger ut fra de opplysningene vi har fått fra SSB knyttet til behovet for barnehageplasser neste år. Det kan selvfølgelig forandre seg. Vi vet ennå ikke hvordan nedbyggingen av kontantstøtten vil slå ut, verken neste år eller på sikt. Derfor er den saken også meldt inn som en kostnadsberegningssak i konsultasjonsordningen, og regjeringen vil sammen med KS vurdere anslaget for behovet for nye barnehageplasser.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Likestilling gir familiene valgfrihet fordi det blir mulig for menn og kvinner å velge, uavhengig av tradisjonelle kjønnsroller. Det gir økt frihet, den type frihet Fremskrittspartiet aldri har vært opptatt av. Fremskrittspartiets familiepolitikk, som de vil friste Kristelig Folkeparti med, bl.a., innebærer f.eks. å fjerne fedrekvoten, fjerne fedres rettighet til å være hjemme med barn. Vi vet hva resultatet av det vil bli. Da handlingsplanen til regjeringen ble lagt fram i går, ble den kommentert av arbeidslivets parter, av KS, av LO, av NHO. Jeg vil be representanten Horne lytte til NHO, som hun har tradisjon for å høre mer på enn meg. De sier at det vil få alvorlige konsekvenser for næringslivet hvis Fremskrittspartiets og Høyres politikk for å fjerne fedrekvoten blir gjennomført. De er altså helt enig med regjeringen og ønsker seg både en tredeling av permisjonen og en lang fedrekvote for å sikre at næringslivet får mulighet til å rekruttere fra hele befolkningen og begge kjønn i framtiden.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Redd Barna har kåret Norge til verdens beste land for mor og barn. Det kan vi glede oss over. Men det er klart at de som gjentatte ganger kaller norsk familiepolitikk for sosialistisk tvang, bør kanskje også tenke gjennom om det er en passende beskrivelse av en politikk som har gjort dette landet til verdens beste for mor og barn. Jeg reagerer på at Høyre igjen og igjen snakker som om vår permisjonsordning bare er tilpasset noen deler av befolkningen. Det vi ser, er at uttaket av permisjon blant fedre øker i alle deler av befolkningen. Nå har jo aldri arbeiderklassens kår vært spisskompetansen til partiet Høyre, men det er grunn til å minne om at det er ikke bare menn som har yrker som ikke alltid passer med å være lenge borte. Det er også kvinner som er bønder og snekkere, det er også kvinner som har arbeidssituasjoner som kan være dårlig tilpasset. Derfor skal Høyre passe seg litt for å gjøre dette bare til et spørsmål om menn når vi trenger fleksibilitet begge veier.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Det er jo illustrerende for likestillingsdebatten at Fremskrittspartiet, som aldri har løftet en finger for å fremme likestilling i det norske samfunnet, blir fryktelig opptatt av det med en gang det er snakk om innvandring og integrering. Men nok om det, for problemstillingen er viktig. Det er sant at det i en del innvandrermiljøer er langt igjen til likestilling. Det er lavere yrkesdeltakelse blant kvinner, og vi ser også at det er en rekke problemer knyttet til f.eks. vold i barneoppdragelse og dårligere rettigheter for enkelte kvinner. Det som regjeringen gjør med disse problemstillingene, er nevnt i handlingsplanen på flere punkter. Vi har bl.a. en egen handlingsplan mot tvangsekteskap og mot kjønnslemlestelse som vi akkurat nå er i ferd med å rullere, og vi skal fortsette med de tiltakene som virker, og revurdere dem som eventuelt ikke virker. Vi har gode resultater både i kampen mot tvangsekteskap og i kampen mot kjønnslemlestelse. Dessuten er det slik at en rekke av de tiltakene som fremmer likestilling i det norske samfunnet for øvrig, også er svært viktig for å fremme likestilling blant minoritetene. Vi vet at fjerningen av kontantstøtten for toåringer, som Fremskrittspartiet var imot, er viktig for at flere innvandrerkvinner kan komme i jobb, og flere innvandrerbarn kan komme i barnehage. Vi vet at et tiltak som tredeling kan ha en svært viktig effekt nettopp i disse gruppene, for å sørge for at fedre som kanskje ikke har tradisjon for å være hjemme, er hjemme alene med barna i en periode. Det er dessuten slik at flere av de målrettede tiltakene vår regjering har satt i verk for å få bl.a. flere kvinner med minoritetsbakgrunn i jobb, er tiltak Fremskrittspartiet går imot. Ta programmet Ny sjanse, som jeg er spesielt opptatt av og ønsker å bygge ut. Det er altså et program som handler om at vi oppsøker kvinner med minoritetsbakgrunn som har vært lenge utenfor arbeid, og gir dem en sjanse til å få grunnleggende språkopplæring og grunnleggende praksis i yrkeslivet. Det gjør at mange innvandrerkvinner kommer ut av isolasjon og inn i samfunnet. Men Fremskrittspartiet går imot det. Dere gjør ikke i praksis det dere sier at dere gjør.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Som sagt er dette bredt omtalt i handlingsplanen. Regjeringen har dessuten varslet at den kommer med en stortingsmelding til våren om integreringspolitikken, der vi vil ha særlig oppmerksomhet rettet mot kvinner og likestilling. Når kvinner lever i ufrihet, enten de har minoritetsbakgrunn eller majoritetsbakgrunn, har samfunnet et ansvar for å gripe inn og hjelpe i de kvinnenes frigjøringskamp. Men jeg tror at Fremskrittspartiet og regjeringen har noen strategiske uenigheter knyttet til hvordan det gjøres. Jeg har f.eks. ingen tro på at ved å forby bestemte klesplagg, ved å sende politiet for å jakte på disse kvinnene, så vil de bli mer fri. Jeg tror at det isteden vil gjøre at de blir midtpunkt i en dragkamp mellom storsamfunnet og konservative krefter, som vil gjøre at det blir enda flere av disse kvinnene som aldri får gå ute på gaten, aldri får gå på norskkurs, og som vi dermed aldri får muligheten til å nå med budskapet om at enhver kvinne i Norge er fri til å ta sine egne valg, kaste de plagg hun ikke vil gå med, jobbe hvis hun vil det – bestemme over sitt eget liv.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Jeg vil ønske representanten lykke til i pappaperm – jeg er sikker på at det blir strålende for både far og barn, og han skal slippe å gå i pappagrupper, hvis han ikke ønsker det, i likhet med alle andre norske menn. Fremskrittspartiet er for øvrig det eneste partiet som, når disse pappagruppene har vært behandlet i Stortinget tidligere, faktisk har gått imot det, så jeg har stor respekt for at de også nå sier at de er imot det, i motsetning til Høyre, f.eks. – nok om det. Likestillingspolitikken er rettet inn mot alle kvinner og alle menn i Norge. Fremskrittspartiet kan ikke påberope seg å være partiet for likestilling blant minoritetskvinner når de aldri har vært partiet for likestilling for kvinner i det norske samfunnet for øvrig. Veldig mange av de tiltakene som skal gi økt likestilling i det norske samfunnet, vil også gi økt likestilling for minoritetskvinner. Men Fremskrittspartiet er imot fedrekvoten, Fremskrittspartiet er imot å bygge ned kontantstøtten, Fremskrittspartiet er imot Ny sjanse. Fremskrittspartiet gjør ingenting for å hjelpe disse kvinnene, bortsett fra å bruke dem som retorikk i innvandringsdebatten.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Handlingsplanen inneholder tiltak rettet direkte inn mot minoritetskvinner, men ikke minst en rekke generelle tiltak som vil være viktige for minoritetskvinner. Vi må ikke lure oss selv til å tro at likestillingspolitikk for minoritetene bare handler om spesielle tiltak for dem. Det handler svært ofte om hvorvidt vi klarer å skape mer likestilling generelt i det norske samfunnet. Der er jo Høyre i stadig større grad plassert på feil linje og står for en politikk som ikke vil bidra til det, og som derfor heller ikke vil hjelpe minoritetskvinnene. Det er nødvendig å bekjempe flere av de barrierene som står i veien for at kvinner med innvandrerbakgrunn kommer ut i yrkeslivet. Det handler om kvalifisering, det handler om godkjenning av utenlandsk utdanning, og det handler om muligheter for faktisk å komme på jobbintervju, der vi vet at mange utenlandskklingende navn kan være til hinder. Vi jobber med alle disse barrierene, både for å styrke kvalifiseringen, for å kunne få godkjent flere utenlandske utdanninger og for å få til ordninger(presidenten klubber) i bl.a. kommunene der minoritetssøkere blir kalt inn til intervju. (presidenten klubber)
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Det var bra at også representanten Håbrekke brukte fedrekvoten! Spørsmålet er det samme som jeg svarte på i stad: Hvis vi hadde avskaffet kontantstøtten for toåringer på et tidspunkt da det ikke fantes en rett til barnehageplass, kunne den problemstillingen ha oppstått. I dag har barn en rett til barnehageplass. De barnehageplassene som trengs, skal bygges. Som jeg sa, er vi også i dialog med KS om hvordan behovet blir. Men regjeringen må selvfølgelig ta utgangspunkt i de prognosene som vi hadde på det tidspunktet vi lagde statsbudsjettet. Så blir det spennende å se ikke minst den langsiktige effekten av det vi nå gjør. Jeg tror det vil føre til at langt flere barn kommer i barnehage. Det vil være en god utvikling. Valgfrihet og likestilling henger sammen, mener jeg. Derfor er det sånn at denne regjeringens politikk har økt valgfriheten for norske småbarnsfamilier, for kvinner og menn, til å leve sine liv mer uavhengig av tradisjonelle kjønnsroller, mens det borgerlige alternativet ville innskrenket den friheten.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Det er et viktig spørsmål, og det er alvorlige tall som er avdekket i undersøkelsen. Derfor har vi også tatt tak i det og jobber med det. Det må vi gjøre langs flere spor. For det første trenger vi å bedre samarbeidet mellom barnevern og skole. Vi vet at det ikke alltid er godt nok, og at det i kommunene, som mange andre steder i vår velferdsstat, for ofte blir sånn at barn blir kasteball mellom ulike deler av det offentlige hjelpeapparatet og det tilbudet de skal få. Derfor er et nærere samarbeid skole–barnevern helt avgjørende. Det er heller ingen tvil om at tallene viser at vi trenger bevisstgjøring i institusjonene om hvordan vi får til et sånt samarbeid, og hvordan vi sørger for at flere av barna og ungdommene på institusjonene kommer på skolen. Jeg er helt enig med representanten i det. La meg i tillegg legge til at det nok en gang er en illustrasjon på behovet for tidlig innsats i barnevernet, for det er nok også tall som reflekterer at vi for ofte kommer inn for sent – altså på et tidspunkt der ungdommene kanskje har vært lenge utenfor skolen, der problemene har blitt så alvorlige at det er svært vanskelig å få dem tilbake på skolen. Det viser jo behovet for en vending i barnevernet for å nå de mest utsatte ungene tidligere. Det er noe av det vi håper å oppnå med det ressursløftet regjeringen er i gang med i barnevernet. I tillegg er vi, som representanten vet, nå i gang med et arbeid knyttet til både ny organisering i barnevernet og nye prioriteringer. Det vil si at vi før denne perioden er over, tar sikte på å legge fram for Stortinget et forslag til ny framtidig ansvarsdeling mellom kommune og stat og samtidig en gjennomgang av de grunnleggende prioriteringene i barnevernet. Der ser vi på det biologiske prinsipp, og vi ser på fordelingen mellom institusjon og fosterhjem. Men denne problemstillingen vil selvfølgelig også være aktuell i den forbindelse.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Denne regjeringen handler i barnevernspolitikken i en grad vi ikke har sett på svært lang tid i Norge. Vi gjennomfører det største ressursløftet i det kommunale barnevernet på 20 år. Vi har tatt initiativ til en reform som vil endre organiseringen av barnevernet, for vi har sett at den reformen den borgerlige regjeringen gjennomførte i 2004, ikke har vært vellykket. Vi har også satt i gang en bred debatt med tanke på å gjøre endringer i barnevernets grunnleggende prinsipper. Det betyr at barnevernet nå er i gang med en fase med stor forandring. Vi skal gjennomføre de forandringene på en ansvarlig måte. Vi skal ikke gjøre de samme feil som er blitt gjort tidligere, og vi skal få til gode resultater for barna. I mitt svar hadde jeg flere konkrete tiltak. Men representanten vet like godt som jeg at det finnes ikke ett svar – ett svar verken representanten Hofstad Helleland eller jeg kan gi – som gjør at disse barna kommer på skolen. Det er hardt arbeid, bevisstgjøring, bedre samarbeid og tilpasning til det enkelte barns behov som kan gjøre det.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Dette er et spørsmål der representanten Horne og jeg er helt enige: Det er for svært mange barn det beste alternativet for fosterhjemsplassering at de får en mulighet til å bli plassert i nær familie. Derfor er barnevernet også pålagt først å se etter muligheter i barnets familie eller nære nettverk. Det betyr også at en ganske stor andel av de barna som er plassert i fosterhjem, er i den typen hjem. Per 31. desember i fjor var det nesten 2 000 barn og unge. Det utgjør altså ca. 23 pst. av samtlige barn og unge som er plassert i fosterhjem, og det har vært en svak økning de siste årene. Men jeg er enig, jeg tror potensialet for den type plasseringer kan være større, og det er bekymringsfullt hvis barnevernet ikke bruker de mulighetene fullt ut. Derfor sendte departementet i februar i år et brev til fylkesmennene og kommunene og presiserte at denne muligheten skal undersøkes.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Regjeringens barnevernsløft har tre deler. Det er et ressursløft i kommunene, det er ny organisering, og det er ny prioritering i betydningen en gjennomgang av barnevernets grunnleggende prinsipper. Det som pågår nå, er den største opprustning av det kommunale barnevernet på 20 år. Det er nødvendig nettopp for at vi skal kunne ha en førstelinje som når barna tidlig nok, og på den måten kan forebygge mange av de problemene vi her diskuterer. Så er det helt åpenbart at det også er nødvendig å gjøre endringer på en del av de områdene som staten har ansvar for. Da tror jeg det ikke først og fremst er snakk om mer ressurser, men om å organisere oss på smartere måter. Det er derfor Stortinget kommer til å få en sak om reformer og endringer i barnevernets organisering. Vi tar sikte på å sende lovforslaget på høring i 2012 og fremme endelig forslag for Stortinget i god nok tid til at det kan behandles før denne stortingsperioden er omme. Det vil bety at vi får et barnevern som både ressursmessig og organisatorisk er bedre skikket til å løse disse oppgavene enn i dag.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Foreldrene plikter å forsørge barna sine også når de ikke bor sammen. Cirka halvparten av foreldrene avtaler bidrag seg imellom. Nav kobles først inn dersom det ikke lykkes. Når bidraget i slike tilfeller blir fastsatt av det offentlige, fordeles kostnadene til barnet etter hva slags inntekt foreldrene har. Hvis inntekten endres, kan bidraget fastsettes på nytt. Hvis inntekten reduseres med mer enn 20 pst., skal inntektsevnen vurderes konkret, og inntekten kan skjønnsfastsettes. Det vil f.eks. si at en bidragsyter kan slippe å betale økt bidrag dersom det er åpenbart at mottakeren kunne hatt en høyere inntekt. Barnebidrag er et privatrettslig område, og det er begrenset hva slags krav til handlingsmønster det offentlige kan pålegge privatpersoner. Innen rimelighetens grenser må foreldrene kunne foreta selvstendige valg. Etter gjeldende rett aksepteres derfor at foreldrene etter samlivsbrudd kan prioritere sin tid i noen grad. Både den bidragspliktige og bidragsmottakeren kan derfor arbeide i 80 pst. stilling uten at inntekten blir fastsatt etter skjønn. Når inntekten derimot reduseres utover 20 pst., vurderes det konkret om det er særlige forhold som tilsier en inntektsreduksjon. Det kan f.eks. være at en forelder er hjemme med barnet på grunn av nedsatt funksjonsevne eller sykdom. Med virkning fra 1. januar 2009 er det å være hjemme med små barn i seg selv ikke lenger ansett som en rimelig grunn til å være uten inntekt. I dag fastsettes inntekten i disse tilfellene etter skjønn, med mindre det er en god grunn for inntektsreduksjonen, som f.eks. barns sykdom. Det er det som er gjeldende praksis, og som også er i tråd med det Stortinget tidligere har uttalt. I en uttalelse fra 10. november i fjor sier Likestillings- og diskrimineringsombudet at et generelt unntak fra skjønnsfastsettelse av inntekt ved uttak av 80 pst. foreldrepenger i forbindelse med fastsettelse av barnebidrag er i strid med likestillingsloven. Dersom den uttalelsen blir stående, må dagens generelle adgang til å disponere noe av sin tid etter eget ønske uten overprøving av myndighetene vurderes på nytt og eventuelt bortfalle. Jeg synes det er et krevende spørsmål. Det kan være gode argumenter for begge løsninger. Derfor har departementet bedt Likestillings- og diskrimineringsnemnda om å vurdere dette spørsmålet. Vi avventer nå en konklusjon derfra. Så vil vi i etterkant vurdere om denne regelen med en inntektsreduksjon på inntil 80 pst. skal bli stående eller ikke.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Jeg må nok be representanten Horne om å se på Stortingets merknad en gang til, for det er ikke riktig det hun sier nå. Praksisen er endret i tråd med det Stortinget sa. Som jeg nettopp redegjorde for i mitt svar, er det sånn at det å være hjemme med barn og få inntekten redusert som resultat av dette gir ikke lenger grunnlag for å få økt bidrag. Men Nav har alltid operert med, og regelverket opererer med, en grense på 80 pst. der det altså er mulig å redusere sin inntekt med inntil 20 pst. uten at det resulterer i skjønnsfastsetting. Det betyr f.eks. at det er innenfor dagens regelverk å kreve økt bidrag på grunnlag av at man har foreldrepermisjon med 80 pst. lønnskompensasjon. Så er det selvfølgelig mulig å diskutere – det har ombudet tatt initiativ til – om det er et riktig regelverk. Det stiller jeg meg åpen for, men endringene som Stortinget ba om, ble gjennomført fra 1. januar 2009.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Jeg tror det er viktig først å rydde i fakta her. De endringene som Stortinget har bedt om, er iverksatt. Stortinget har ikke i sin merknad – og det er det heller ikke tatt til orde for i departementets melding – foreslått å endre denne grensen på 80 pst. Det kan selvfølgelig Stortinget gjøre. Jeg er også åpen for å gjøre endringer, for jeg ser at en del av de sakene representanten Horne påpeker, kan oppleves som urettferdig. Så må vi veie det opp mot at det også kan være rimelige grunner til at noen reduserer inntekten sin lite grann. Likestillings- og diskrimineringsnemnda har hatt svært mange saker. Det er også grunnen til at regjeringen nå styrker nemndas saksbehandlingskapasitet i statsbudsjettet. Jeg håper vi kan få en rask behandling av denne saken. Jeg er helt åpen for å gå inn i en diskusjon om eventuelle endringer, men jeg ønsker å avvente hva nemnda sier. Jeg synes det er viktig å få en prinsipiell behandling der, og så håper jeg vi får den raskt.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2011-11-09:
Det er betydeleg forskjell på det som er SVs retorikk, og det som er det verkelege liv. Dersom me ser på kva som var statsråd Lysbakken sin retorikk da han fjerna kontantstøtta for toåringar, var målet ifølgje statsråd Lysbakken at fleire innvandrarbarn skal få verdifull språkopplæring i barnehagen. Så går me over til det verkelege liv: Det er 14 000 toåringar som mistar kontantstøtta. Og ser me på kva som er det verkelege livet i regjeringas budsjett, skal det lagast 1 100 nye barnehageplassar – og det er altså 14 000 toåringar som mistar kontantstøtta. Så er det ikkje nødvendigvis sånn at alle vel barnehageplass, men ifølgje Telemarksforsking er det reelle behovet for barnehageplassar når ein fjernar kontantstøtta, fire gonger så høgt. Kvifor er det ikkje samsvar mellom det SV seier, og det dei gjer?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2011-11-09:
Eg har gleda av å stille følgjande spørsmål til samferdselsministeren: «Oslofjordtunnelen er underdimensjonert for dagens trafikk. Om to år opphører brukerbetalingen, og det må forventes ytterligere økning. Samtidig er det tilhørende veisystemet i Oslofjordforbindelsen, spesielt på vestsiden, ikke godt nok utbygd. Belastningen på veisystemet i vestregionen vil øke ytterligere dersom tunnelen stenges for kjøretøy over 7,5 tonn. Vil statsråden vurdere utvidet egenbetaling i Oslofjordtunnelen samt se dette i sammenheng med bl.a. oppgradering av tilførselsveiene rv. 23 og Røykenveien?»
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2011-11-09:
Eg takkar for svaret. Eg opplever at statsråden i det svaret ho gir, har forståing for utfordringa med at når brukarbetalinga forsvinn, så vil det nok her på nytt bli ein trafikkauke på eit veldig belasta, sensitivt område. Det har me erfaringar med, og det har vore min tanke med å stille nettopp dette spørsmålet – at me no må sjå dette i samanheng. Me veit jo, som statsråden tek opp her, at ei utviding kan vere aktuelt, men òg dei vegane som er tilhøyrande i nærleiken, har behov for oppgraderingar, ikkje minst når me veit at trafikken i dag er stor, og at han kan bli større. Eg registrerer òg at statsråden nemner Røyken og Lier og heile Spikkestadkorridoren. Eg håpar det kan vere møte her både med Buskerud fylke og Akershus fylke, som dette vedkjem sterkt.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2011-11-09:
Eg takkar på nytt for svaret fordi eg opplever at her er noko av mi bekymring knytt til dette motteke av statsråden. Når departementet no vidare skal ha dialog med partane, meiner eg dei må sjå på dei gode prosjekta som gjer at brukarbetalinga ikkje forsvinn heilt, og me plutseleg får ein betydeleg auke i trafikken. Så vil eg òg gjerne vere med i ein dialog og sjå på kva for gode prosjekt me kan få til for å forbetre dette. Når me veit at både Oslofjordforbindelsen i seg sjølv treng utviding, og at vegnettet i nærleiken av dette treng det, meiner eg me ikkje må stille oss slik at me legg opp til ein sterkt aukande trafikk, og at han kjem plutseleg. Me har no berre to år på oss. Derfor er eg oppteken av at det er ein dialog mellom departementet og dei fylkeskommunane og kommunane i saka som dette vedkjem.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
Fremskrittspartiet er bekymret for familiene i dag når vi ser på den utviklingen som har skjedd de siste årene med denne regjeringen, som mer og mer skal styre hverdagen til familiene og gi dem mindre og mindre valgfrihet. Statsråd Lysbakken står her og snakker om valgfrihet, men det er valgfrihet bare hvis de velger det som statsråden – SV – og denne regjeringen velger. Han får faktisk ikke støtte fra sine egne regjeringsfeller heller – Senterpartiet slakter det ene forslaget etter det andre Lysbakken kommer med, og lurer på hva som blir det neste. Så har jeg lyst til å gi et lite stikk til Kristelig Folkeparti, som nå må se at skal de få gjennomført en skikkelig familiepolitikk, må de til Fremskrittspartiet. Familiene er forskjellige i dag. De trenger fleksibilitet, de trenger valgfrihet, de trenger bedre økonomi, slik at hverdagen deres går opp. Men Lysbakken snakker om likestilling, og spørsmålet mitt til Lysbakken er: Er likestilling viktigere enn familienes valgfrihet?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
I går la likestillingsministeren fram et meget omfattende dokument om likestilling. De aller fleste tiltakene er rettet mot moderne, fremadstormende, frie kvinner som lever i verdens beste land for kvinner, Norge. Statsråden trakk fram behovet for kvotering, tredelt foreldrepermisjon og en rekke andre tiltak, som vi frie kvinner faktisk ikke ønsker. Vi vil faktisk ha vår frihet, vi vil få lov til å avgjøre vår hverdag og hvordan vi skal leve våre liv, selv. Selv om de aller fleste kvinnene i Norge virkelig føler seg som likestilte, frie og levende mennesker i samfunnet, er det dessverre en liten gruppe som faller utenfor. Det er derfor i rapporten påfallende å se hvor lite opptatt statsråden er av minoritetskvinner. De blir nesten ikke nevnt i hele likestillingsdokumentet. I Norge er det en gruppe kvinner som lever i frykt – frykt for tvangsekteskap, frykt for omskjæring. Det er kvinner som ikke har nytte av statsrådens iver etter å dele foreldrepermisjonen i tre, eller statsrådens ønske om å opprette offentlige pappagrupper for menn, som på svært god måte klarer å sosialisere både seg selv og sitt barn på egen hånd. Statsrådens svar til de undertrykte minoritetskvinnene som tvinges inn i ekteskap, som tvinges til å bære de undertrykkende klesplaggene mot sin vilje, som lever i frykt i verdens beste land å bo i – det eneste svaret statsråden har til disse – er at vi skal videreføre noen få tiltak som har vist seg ikke å virke. Det holder rett og slett ikke. Så mitt spørsmål til statsråden blir derfor i dag: Når kan Stortinget forvente at statsråden griper fatt i den viktigste kvinnekampen og den viktigste likestillingskampen i vår tid – kampen for å frigjøre undertrykte kvinner som lever ufritt i vårt frie land? Når har statsråden tenkt å iverksette konkrete tiltak som sørger for at våre medsøstre som lever i undertrykkende kulturer i Norge, får merke at det er godt å bo i Norge?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
Det er helt feil. Statsråden kan prøve å skylde på Fremskrittspartiet, men det er nå tross alt statsråden som har hovedansvaret her. Og det er bemerkelsesverdig at han la fram en likestillingsmelding i går der hovedfokuset er på å opprette statlige trillegrupper, istedenfor å fokusere på det man er så veldig opptatt av, som gjelder de kvinnene som virkelig trenger å bli likestilt her i Norge. Det har vært en bølge av overfallsvoldtekter i Oslo, og signalementene på gjerningsmennene tilsier at nesten samtlige kommer fra ikke-vestlige land. Flere menn i minoritetsmiljøer har uttalt anonymt til miljøene at det må norske kvinner forvente når de går kledd sånn som de gjør. Men tror da statsråden at de minoritetskvinnene som lever i de miljøene hvor disse holdningene eksisterer, lever et godt og fritt liv? Skjønner ikke statsråden at disse kvinnene er offer for en undertrykkende kultur, som han burde brukt mye mer tid på i rapporten sin, når han er likestillingsminister?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
Mitt oppfølgingsspørsmål går til statsråd Lysbakken. Jeg er veldig glad for at presidenten snakker om likestilling når det gjelder taletiden, men jeg hadde også forventet at begge statsrådene hadde svart på spørsmålet. Det har de ikke gjort. Likevel har jeg lyst til å gi honnør til Lysbakken, for han snakker i sitt svar om hvor viktig det er med tidlig hjelp når det gjelder barnevernet. Vi vet at veldig mange av disse barna blir flyttet fra et trygt nærmiljø, flyttet fra slekt og venner og besteforeldre til andre deler av landet, noe som gjør at de får en dårligere hverdag. Vi vet at det er mange besteforeldre, tanter og onkler som står klare der ute til å være fosterfamilier for at barnet skal få lov til å bo i sitt trygge nærmiljø. Derfor er jeg glad for at statsråden flere ganger har vært enig i det som Stortinget har sagt, at nær slekt og familie i mye større grad skal brukes som fosterfamilier. Men vi ser at det blir ikke gjort. Hva vil statsråden gjøre for at nær familie og slekt i mye større grad blir brukt som fosterfamilier?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
«Undertegnede er blitt gjort kjent med at mange menn må betale mer i bidrag når ekspartner som har stiftet ny familie, velger å ta mer utdanning eller tar ut forlenget fødselspermisjon. Mener statsråden det er rett at far til et barn rammes av valgene hans ekspartner tar når hun får nytt barn med ny partner?»
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
Jeg må si at jeg er veldig skuffet over svaret og forundret over at Lysbakken kanskje ikke har fulgt med i de siste dagers debatt i media når det gjelder akkurat denne saken, og at han ikke har satt seg inn i saksgangen for dette. Dette begynte faktisk i 2006/2007 med St.meld. nr. 19 for 2006–2007. Det begynte også med Ot.prp. nr. 69 for 2007–2008 – og Innst. O nr. 25 for 2008–2009 – der regjeringen sa veldig klart at det ikke er uvanlig at foreldre reetablerer seg med nye barn, og at det fortsatt er ansett som vanlig at mor eller far er hjemme med små barn. Et valg om å være hjemme med nye barn kan imidlertid betraktes som et internt anliggende for den nye familieenheten – et valg som bare angår dem. Alt det som stod i denne proposisjonen, sluttet Stortinget seg til. Dette er ikke fulgt opp. Det skulle vært fulgt opp i forskrift. Er det Barne- og likestillingsdepartementet, BLD, som fører Lysbakken bak ryggen? Jeg lurer på om han har et svar på det.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
Det jeg har fått beskjed om, er at BLD har oppdatert forskriften, men ikke oppfylt intensjonen, som er uttrykt krystallklart både i St.meld. nr. 19, i BLDs høringsnotat i februar 2008 og i Ot.prp. nr. 69. Det kan uansett se ut som om departementet ikke har fulgt opp de endringene som Stortinget har sluttet seg til. I fjor hadde jeg et likelydende spørsmål til statsråden. Da fikk jeg til svar at dette skulle likestillings- og diskrimineringsombudet se på. Det er nå gått ett år, og vi har i dag fått beskjed om at det er så lang ventetid at det ennå ikke er til behandling. Mitt spørsmål er: Hvis statsråd Lysbakken sier at dette allerede er i orden, hvor lang tid har han tenkt å la det gå før det blir iverksatt?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-11-09:
Med verdens mest sjenerøse foreldrepermisjonsordning er det også gledelig å se i dag at norske mødre har det best i verden. Derfor er det synd det regjeringen nå gjør, det er synd at regjeringen mer og mer fratar familiene valgfrihet. For regjeringens familiepolitikk er lagt opp etter folk som lever 8 til 16-liv. Men det er faktisk noen fedre i Norge som ikke klarer å leve opp til Lysbakkens pappaideal, f.eks. bonden, nordsjøarbeideren eller snekkeren. For dem passer ikke SV-modellen inn, de klarer ikke å tilpasse seg den modellen som er designet for Grünerløkka-pappaen. Med SVs Grünerløkka-modell er det faktisk 65 pst. av alle barn som mister tid med foreldrene sine. Er det ikke et problem for statsråden at regjeringen fører en politikk som ikke er tilpasset flertallet av norske familier?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-11-09:
Jeg ser med glede at det i likestillingsplanen er flere konkrete tiltak, bl.a. for reindriftssamene. Regjeringen skal bl.a. arrangere samisk mannskonferanse. Det er bra. Men det er skuffende at det ikke er nevnt ett konkret tiltak knyttet til hovedutfordringen når det gjelder likestilling i Norge, nemlig minoritetskvinnene og det å få de vanlige innvandrerkvinnene ut i arbeid. Det er vel og bra med Ny sjanse, men det oppfattes spesielt at det kun er fokus på de vanskeligstilte innvandrerkvinnene. Det er mange ressurssterke innvandrerkvinner der ute som ønsker å komme i arbeid, som ønsker å få utnyttet sin kompetanse, og som ikke er fornøyd med å havne nederst på rangstigen fordi man ikke får utnyttet den kompetansen man har. Hvilke konkrete tiltak har statsråden for å få disse kvinnene ut i arbeid(presidenten klubber) og få løst kanskje en av største likestillingsutfordringene vi har? (presidenten klubber)
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-11-09:
Mitt spørsmål går til likestillingsministeren, statsråden med ansvaret for barnevernet. Utdanning og skolegang er en av de viktigste innsatsfaktorene for å gi barn og unge den ballasten og det grunnlaget som trengs for å møte utfordringer senere i livet. Av de barna som kanskje mer enn andre er avhengige av å ha skolen som et fast holdepunkt i hverdagen, nemlig barnevernsbarna, er det dessverre altfor mange som ikke får den skolegang de har krav på. Mange av disse barna opplever vanskeligheter senere i livet, ikke minst på grunn av at de ikke har gått på skolen. Disse barna er statens ansvar. Staten har samtidig plikt til å gi disse ungene opplæring. Likevel viser barnevernsundersøkelsen at 24 pst. av disse barna ikke går på skole. Hele 25 pst. sier i denne undersøkelsen at de aldri i særlig grad har blitt oppmuntret til skolegang av dem som jobber på institusjon. Fylkesmennene melder nå om brudd på opplæringsloven i alle fylker. Når det gjelder det å få barna på skolen, trenger man kanskje ikke å sette ned noen flere utvalg eller ha flere evalueringer for å finne ut hva man skal gjøre. Det er etter min mening ganske enkelt: Be barnevernet å vektlegge i mye større grad nødvendigheten av å få barna på skolen. Hva gjør statsråden nå for å oppfylle disse ungenes rett til utdanning?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-11-09:
Jeg takker for svaret. Men jeg må si at etter seks år med denne regjeringen og fire statsråder med ansvar for barnevernet er det mye prat og lite handling. Det er barna som lider under regjeringens handlingslammelse på barnevernsfeltet. Det er evalueringer, det er utredninger, det er grupper, og det er panel. Men de ungene trenger politikere som handler nå. Jeg hørte ingen konkrete tiltak fra statsråden. Jeg gjentar derfor spørsmålet mitt: Hva vil statsråden konkret gjøre for at de 24 pst. av ungene under barnevernets ansvar som i dag ikke går på skole, får muligheten og blir fulgt opp og motivert til skolegang? Disse ungene trenger å få den muligheten så raskt som mulig.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
Etter nyttår skal jeg ut i pappapermisjon for andre gang, og jeg kan love statsråden at jeg skal ikke skrive bok, jeg skal derimot kose meg med døtrene mine og andre småbarnsfedre. Jeg har tillit til at norske fedre er i stand til å være gode omsorgspersoner for sine barn, uten noen «pappahage» finansiert av skattebetalerne. Så håper jeg at det er greit for statsråden at jeg også omgås noen småbarnsmødre som er i mammapermisjon samtidig. Det er nå engang sånn at mye av likestillingspolitikken i Norge handler om akademikere og Oslo vest – den typen problemstillinger. Men norske jenter sendes i tusentall hvert eneste år for å gå på skole i land hvor Kristin Halvorsen ikke er statsråd for utdanningssaker, for å lære at kvinner er halvparten så mye verdt som menn, og delvis også for å bli tvangsgiftet med slektningene sine. Tror statsråden at disse jentene føler at de bor i verdens mest likestilte land, og har statsråden tenkt å sette inn noen tiltak for å bedre denne situasjonen?
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til kunnskapsministeren: «Norge er avhengig av mange og gode nok yrkesarbeidere. Noe av utfordringene i dag er at teoristerke elever i større grad velger studiespesialiserende utdanningsprogram. Årsaker som nevnes, er bl.a. mulighet til studieår i utlandet og mangel på læreplasser. Det arbeides nå med ny samfunnskontrakt, og i den forbindelse mener jeg det kunne vært formålstjenlig å se på muligheten for læreplass og utveksling også i fagutdanningen. Ser statsråden dette som en mulighet?»
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
Det kunnskapsministeren er inne på, er veldig viktig, nemlig at det finnes veldig mange gode programmer i dag. Vi vet, noe bl.a. NHO har pekt på, at budsjettrammene dessverre gjør at kun halvparten av søkerne til Leonardo da Vinci-programmet kommer til mobilitetsprogrammet for lærlinger. Budsjettene legger til grunn at kun halvpartene av søkerne har mulighet for å delta. Det synes vi i Fremskrittspartiet er synd. Det skulle heller vært økte budsjettrammer, slik at flere elever og lærlinger fikk muligheten til å delta på bl.a. Leonardo da Vinci-programmet, som har vist seg å være en stor suksess siden oppstarten for noen år siden. Mitt spørsmål blir om statsråden ser nødvendigheten av å øke de budsjettrammene som ligger til grunn i LLP, og spesielt for da Vinci-programmet i dag, slik at flere elver og lærlinger kan ta del i dette.
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2011-11-09:
:Jeg er veldig glad for at kunnskapsministeren ser på det, og ja – det er rett at det er et stramt budsjett, men da er det også viktig å se på forskjellen mellom utgift og investering. Vi er veldig klare på at investering i utdanning er en investering også i framtidig verdiskapning, slik at tiltak som nettopp dette utvekslingsprogrammet er, vil faktisk kunne være en bra prioritering nå. Kunnskapsministeren var også inne på andre programmer som en kan ta del i. Mye av problemet vi ser i dag, er at rådgivningstjenesten ikke har nok kompetanse og kunnskap om de mulighetene som finnes i dag, slik at disse ikke blir formidlet til elevene og lærlingene. Derfor går mitt neste spørsmål på om det er en mulighet fra Stortingets side å øke for å få mer informasjon blant rådgiverne, slik at de kan videreføre til sine elever og lærlinger hvordan de kan søke, hvordan de kan gå fram, og hvordan flere kan ta del i de forskjellige utvekslingsprogrammene som finnes i dag.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
NOKUT, som er det nasjonale organet for kvalitet i utdanningen, er et faglig uavhengig organ under Kunnskapsdepartementet som har som formål å sikre og fremme kvalitet i høyere utdanning og fagskoleutdanning. Dette gjøres bl.a. ved å godkjenne institusjonenes kvalitetssikringssystemer, akkreditere institusjoner, godkjenne nye utdanningstilbud og føre tilsyn med etablerte utdanninger. NOKUT kan vurdere nye studietilbud for både høyskoler, vitenskapelige høyskoler og fagskoler. Høyskoler og vitenskapelige høyskoler kan søke NOKUT om akkreditering av studier som den enkelte institusjon selv ikke har myndighet til å etablere, mens fagskoler som ikke er godkjent som tilbyder, må søke om godkjenning av alle nye utdanningstilbud. Kriteriene for godkjenning av studietilbud er regulert i forskrift. NOKUT gjør en faglig vurdering av utdanningen slik den er beskrevet i søknaden fra institusjonen. At en utdanning blir faglig godkjent, betyr ikke nødvendigvis at den vil bli igangsatt. Dette kan avhenge av en rekke andre forhold og vurderinger som institusjonen gjør, knyttet til ressurser, til søkergrunnlag og til egne strategiske satsingsområder. Faglig godkjenning gjennom NOKUT gir med andre ord anledning til å opprette et utdanningstilbud, men det utløser ikke en rett til statlig finansiering. Regjeringen vil i årene fram mot 2014 ha opprettet over 19 000 nye studieplasser ved universiteter og høyskoler, hvorav om lag en tredjedel er gitt til institusjonene som frie, strategiske plasser. Det betyr at det dermed er opp til institusjonen selv å bestemme dette, basert på søkertall og regionale behov. Min erfaring er at universiteter og høyskoler er flinke til å benytte dette handlingsrommet til å sette i gang nye tilbud der de har fått faglig godkjenning. Statlig finansiering av tilbud ved nye institusjoner – fagskoler eller private høyskoletilbud – avhenger av den totale budsjettrammen for Kunnskapsdepartementet. Det er ikke automatikk i at en ny institusjon med faglig godkjenning skal få statlig finansiering av tilbudet sitt. Regjeringen deler spørsmålsstillerens syn på at det er ønskelig med en utvikling der det er rom for nye tilbud, men institusjoner som søker om godkjenning av nye utdanningstilbud, må forholde seg til eksisterende budsjettrammer, eller søke om statlig finansiering som en del av den ordinære budsjettprosessen.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Hvis representanten hørte etter hva jeg svarte, så svarte jeg faktisk på spørsmålet. Vi har ulike kategorier utdanningstilbud, og jeg er ikke helt sikker på hvilken kategori representanten befinner seg i i spørsmålet sitt. Der hvor tilbudene er godkjent av NOKUT og skal etableres, f.eks. i en statlig høyskole, er det opp til den enkelte høyskole – når man f.eks. får tilbud om frie studieplasser – å etablere slike tilbud. Da er det en fordel at de er godkjent, for da sparer man den tiden det tar å få godkjenningen når man har mulighet til å etablere dette. Der hvor det er snakk om helt nye skoler, eller helt nye tilbud, må man vite både at det er god økonomi, f.eks. fra private kilder, og at det er en studenttilgang som sikrer at det faktisk er studenter til tilbudet. Dette er spørsmål som jeg regner med at også representanten Harberg er opptatt av, at det skal være kvalitet, og at det skal være et søkergrunnlag til de utdanningene vi snakker om her.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-09:
Både eventuelle framtidige, nye utdanningstilbud og de eksisterende er avhengig av de budsjettrammene som til enhver tid legges. Hvis jeg f.eks. skulle gi penger til et nytt utdanningstilbud i privat regi, måtte jeg ha tatt penger fra noen av de etablerte, statlige utdanningstilbudene, slik budsjettrammene er nå, for det er ikke rom – i hvert fall ikke i budsjettet som vi legger fram for 2012 – til noe ekstra. Jeg er helt overbevist om at både Harberg og jeg er interessert i at våre eksisterende universiteter og høyskoler får de rammene som nå er blitt foreslått, og at de får drive sine tilbud innenfor disse. Så får man jobbe sammen om nye tilbud. Jeg er også overbevist om at helt nye tilbud kan være spennende for de eksisterende høyskoler, selv om de er statlige. Det behøver ikke være et privat initiativ som må til for at man skal ta i bruk nye tilbud. Så der er vi kanskje politisk uenige, men jeg mener at de statlige høyskolene har handlingsrom til også å etablere nye studietilbud.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2011-11-09:
Eg har følgjande spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Det kommunale sjølvstyret er ein viktig del av lokaldemokratiet. Det gjeld t.d. prioritering av inntekter og utgifter i ein kommune. Alt tyder på at Eid kommune blir straffa for at dei ikkje har innført eigedomsskatt. Retningslinjene for tildeling av skjønsmidlar har blitt endra av regjeringa, og det har skapt opning for at fylkesmennene kan halde tilbake skjønsmidlar til dei kommunane som ikkje har innført eigedomsskatt. Vil statsråden sørgje for at kommunar som ikkje innfører eigedomsskatt, ikkje blir straffa?»
Bjørn Lødemel (Høyre), 2011-11-09:
Eg takkar for svaret. Eid kommune er den kommunen i Sogn og Fjordane som har lågast utgiftskorrigerte inntekter. Eid kommune er den einaste kommunen i fylket med inntekter under 100 pst. som ikkje får skjønsmidlar. Fylkesmannen i Sogn og Fjordane skriv i brevet sitt til departementet 13. september at med grunnlag i retningslinjene har fylkesmannen etter ei samla vurdering teke omsyn til kommunane som ikkje har eigedomsskatt. Etter mitt syn er dette eit klart bevis på at Eid kommune blir straffa for ikkje å ha innført eigedomsskatt. Då Erna Solberg var kommunalminister nekta ho fylkesmennene å be kommunane om å innføre eigedomsskatt. Vil statsråden leggje inn att i retningslinjene setninga som tidlegare statsråd Haga fjerna, som sa at fylkesmannen ikkje skal stille krav om innføring av eigedomsskatt som føresetnad for å få skjønsmidlar?
Bjørn Lødemel (Høyre), 2011-11-09:
Eg takkar for svaret. Når ein ser på reaksjonane i kommunane, er eg ikkje i tvil om at mange kommunar føler seg tvinga til å innføre eigedomsskatt. Etter mitt syn er det heller ikkje tvil om at denne regjeringa ønskjer å tvinge kommunane til å innføre denne skatten. Vi har ei skatteglad regjering, og ikkje minst har vi ei regjering som har så lite tillit til lokaldemokratiet at dei stadig kjem med nye statlege pålegg som kveler det lokale sjølvstyret. Det er eit paradoks at dette har Senterpartiet vore ein del av i seks år. Høgre ønskte å gje meir makt til kommunane framfor til staten. Ser ikkje statsråden at Senterpartiet og regjeringa er på ville vegar, når ein stadig spenner beinkrok på reelt og ekte lokaldemokrati?