Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2006-05-11:
Først takk til interpellanten for at hun tar opp et viktig spørsmål. Først og fremst vil jeg understreke at det ikke skal herske noen som helst tvil om at Regjeringen anerkjenner betydningen av et godt fungerende ettervern. Grunnen til dette er også at ettervernet er nevnt spesielt i Soria Moria-erklæringen. Uavhengig av dette har Barne- og likestillingsdepartementet de siste årene hatt et særlig fokus på ettervernsarbeidet. Vi har i den forbindelse bl.a. gitt fyldige retningslinjer om hvordan ettervernet skal praktiseres. Disse er etter det opplyste blitt meget godt mottatt så vel i kommunene som i fosterhjemmene. De nevnte retningslinjene slår fast at barnevernstjenesten, i god tid før ungdommen fyller 18 år, skal informere vedkommende om adgangen til å opprettholde tiltak etter barnevernsloven etter fylte 18 år. Samtidig skal barnevernstjenesten avklare med ungdommen hva vedkommende selv ønsker. Sjøl om målsettingen med å yte tiltak er å sette ungdommen i stand til å klare seg selv, påpeker man i retningslinjene at oppregningen av de ulike hjelpetiltakene i barnevernsloven ikke er uttømmende. Barnevernstjenesten oppfordres derfor til å utvise fleksibilitet og kreativitet i opprettelsen av tiltak som ivaretar den enkelte ungdoms særlige behov for hjelp fram mot voksenlivet. Som representanten Molvær Grimstad også peker på, er det en kjensgjerning at mange ungdommer som har vært under barnevernets omsorg har et mindre og mer sårbart familienettverk enn det ungdommer flest har. Behovet for planmessighet og forutsigbarhet for denne gruppen er av den grunn særlig stort. Barnevernstjenesten skal derfor, i god tid før ungdommen fyller 18 år, og i samarbeid med ungdommen, utarbeide en tiltaksplan for den enkelte. Tiltaksplanen kan eksempelvis gå ut på at ungdommen fortsatt skal bli boende i fosterhjemmet sjøl om den formelle omsorgen opphører, eller den kan gå ut på at ungdommen skal ha fosterhjemmet som en base, et sted å komme hjem til i en overgangsperiode. Uansett vil fosterforeldrene kunne være viktige støttespillere i oppfølgingen av ungdommen. I retningslinjene for ettervernsarbeid oppfordres det derfor til å la fosterforeldrene delta i utarbeidelsen av tiltaksplanen. Det samme gjelder andre som ungdommen har særlig tillit til, f.eks. ansatte ved institusjonen der ungdommen har bodd. Det hender at ungdom som har vært under omsorg ikke ønsker å motta tiltak fra barnevernstjenesten etter fylte 18 år, men at vedkommende ombestemmer seg når det har gått en tid. Derfor går det også uttrykkelig fram av retningslinjene at tiltaksplanen bør utformes slik at barnevernstjenesten igjen kan gi tilbud om tiltak etter barnevernsloven sjøl om kontakten med ungdommen har vært formelt avsluttet for en periode. Dersom barnevernstjenesten avslår ungdommens ønske om å opprettholde tiltaket eller erstatte tiltaket med et annet tiltak etter barnevernsloven, skal barnevernstjenesten informere ungdommen om at avslaget kan påklages til fylkesmannen. Det kan allikevel stilles spørsmål ved om retten til å klage er godt nok kjent for alle det berører. Kommunene har plikt til å gjøre oppmerksom på klageretten dersom det gis avslag på søknad om tiltak, men det er usikkert om dette alltid gjøres. Departementet vil derfor på nytt ta initiativ til å informere kommunene om plikten til å gi informasjon om klageretten. Dersom tiltak etter barnevernsloven ikke blir opprettholdt, skal barnevernstjenesten i samråd med ungdommen og i god tid før tiltak etter barnevernsloven opphører, undersøke om det er behov for andre tiltak eller tjenester. Dersom det er behov for slike tiltak, vil sosialtjenesten ha et særlig ansvar etter sosialtjenesteloven. I disse tilfellene må barnevernstjenesten informere sosialtjenesten om ungdommens behov og eventuelt bistå sosialtjenesten med å finne fram til aktuelle tiltak. Jeg vil i den forbindelse nevne at det synes å være en utbredt misforståelse at ungdom som har behov for hjelp etter sosialtjenesteloven, ikke kan tilbys hjelpetiltak som tradisjonelt blir oppfattet som et barnevernstiltak. Det er selvfølgelig fullt mulig for sosialtjenesten å tilby tilsvarende tiltak. Verken sosialtjenesteloven eller barnevernsloven er til hinder for et samarbeid mellom etatene så lenge vedkommende som søker hjelp, samtykker. I retningslinjene for ettervernsarbeid oppfordrer derfor departementet sosialtjenesten og barnevernstjenesten til i enda sterkere grad å samarbeide om tilrettelegging av tiltak for ungdom som trenger hjelp fra det offentlige. I løpet av våren 2006 og fram til tidlig utpå høsten vil departementet motta rapporter fra to komiteer som har oppdrag knyttet til nettopp hjelpetiltak i barnevernet. Det ene oppdraget fokuserer på å samle forskning om og dokumentasjon av hjelpetiltak som finnes både nasjonalt og internasjonalt, herunder tiltak etter fylte 18 år. Målet er nettopp å få fram nye gode tiltak og metoder som kan brukes i barnevernet. Det andre oppdraget er en undersøkelse om kommunenes bruk av hjelpetiltak. Hensikten er å få større kunnskap om hvilke hjelpetiltak kommunene bruker, hvilken terskel kommunene har for å iverksette hjelpetiltak, og hva som legges til grunn for valg av hjelpetiltak. Gjennom disse rapportene ønsker vi å få bedre innsikt i hvor det eventuelt svikter i dag når det gjelder ettervernet og mer dokumentert kunnskap om hva som så bør settes inn av målrettede tiltak. Departementet vil vurdere og konkretisere et videre oppfølgingsarbeid når rapportene foreligger. Blant annet tenkes det utarbeidet en eksempelsamling av gode ettervernstiltak som kan distribueres ut til kommunene. Departementet har i 2006 også finansiert et filmprosjekt om ettervern, i regi av Landsforeningen for barnevernsbarn og organisasjonen Voksne for Barn. Filmen skal fokusere på erfaringer som ungdommen sjøl har, og er ment å være et verktøy for dialog mellom dem, fosterforeldrene og barnevernstjenesten. Sluttproduktet vil være en DVD-plate som skal bli sendt til alle landets kommuner. Det har skjedd store endringer i samfunnet de siste tiårene. Det stilles bl.a. større krav enn tidligere til utdanning og til kvalifikasjon for å kunne etablere seg på arbeidsmarkedet og i boligmarkedet. De fleste som fyller 18 år i Norge i dag, går på videregående skole. De bor fortsatt hjemme eller får annen støtte fra sine foreldre i noen år til. Jeg mener det er viktig at dette også avspeiles i de tiltakene som barnevernet setter i verk når det gjelder unge over 18 år. Vi vet at overgangen fra barn til voksen er en sårbar fase for alle unge, og at barn i barnevernet er en spesielt utsatt gruppe i så måte. Jeg vil derfor nøye følge opp dette arbeidet videre, for å bidra til at denne overgangen blir en mest mulig positiv opplevelse for de unge som barnevernet har et ansvar for.