Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-15:
Med respekt å melde holdt vel komitelederen, Krohn Devold, nå et innlegg om en sak som ikke er dagens hovedproblem. Forslaget som jeg og Ågot Valle har lagt inn, dreier seg om på hvilken måte en kan sikre at de som på grunn av en tragisk hendelse i en kortere – det kan også bli en lengre – periode plutselig blir gjenstand for like stor medieoppmerksomhet som den kronprins Haakon eller Thorbjørn Jagland kan oppleve. Hva er så forskjellen? Forskjellen er at kronprins Haakon, Thorbjørn Jagland eller Kristin Halvorsen har en mulighet til å forberede seg på en del situasjoner. En har etter hvert et kjennskap til hvordan mediene fungerer. En har mulighet til å lage seg noen buffere mellom seg selv og mediene. En har mulighet til å forberede sine nærmeste. En har mulighet til å lage en maktbalanse i forhold til pressen og pressens pågåenhet som gjør at man ikke blir invadert. Det er det dette forslaget tar utgangspunkt i. Hvis man så er i den situasjonen at det skjer noe dramatisk med en av ens nærmeste, f.eks. at en søster har blitt utsatt for en kriminell handling – og den type situasjon er det jo ikke mulig å forberede seg på – kan altså folk i sjokktilstand, i tung sorgtilstand, oppleve at den neste telefonen de får, ikke er fra noen av deres nærmeste som vil uttrykke sin medfølelse, men fra noen som gjerne skulle hatt et klassebilde eller en historie om hvordan vedkommende egentlig var. Det er overgrep – sånn oppfattes det i den enkelte situasjon. Det er ikke noe man skal skyve unna og bortforklare med at det sikkert var hyggelig ment. Det er rett og slett et dramatisk misforhold i makt mellom den jobben som pressen ønsker å gjøre når de dekker kriminalstoff, som er godt stoff som selger aviser og sørger for seertall i TV-stasjonene, og det som folk har behov for å beskytte seg mot. Så er da spørsmålet: Hvordan kan man på en fornuftig måte gjøre dette? Jeg tror ikke på noen lovregulering. Pressen har rett og kanskje også plikt til å dekke kriminalstoff. Men vi kan gjøre noe med misforholdet og den urimelige mangel på maktbalanse mellom dem som utsettes for et sånt kjør, og pressen på den andre siden. Det er det som er ment med dette forslaget. Vi tror ikke det er noen som er ansatt i politiet, som skal ha ansvar for å gi medierådgivning når pressen plutselig får interesse for noen pårørende i den typen sak. Men vi tror at politiet kan være den eneste linken som kan koble kontakt mellom pårørende eller offeret og noen som kan være profesjonell i å rådgi dem i hvordan det skal være. Og det er ikke i utgangspunktet for å hindre at pårørende kan ha kontakt med mediene. Kanskje pårørende ønsker kontakt med mediene. Kanskje de ønsker å gi et annet inntrykk av offeret enn det som har kommet fram i mediene så langt. Men de bør vite hvor det er mulig å sette grensene, og hvordan det er mulig å få en styring på dette selv. Det er det som ligger oss på hjertet. Jeg er ikke sikker på om noen medlemmer i justiskomiteen virkelig har opplevd et mediekjør i kronprins Haakon-standard eller Jagland-standard. – Det har de ikke! Jeg tror at hvis man hadde hatt en noe større evne til innlevelse i hva slags invadering det kan være plutselig å komme i søkelyset – ikke i en hvilken som helst sak, men også i en meget tragisk sak – ville justiskomiteen vært mer opptatt av hvordan man kunne gjøre noe med den maktbalansen som faktisk var. Bakgrunnen for at Ågot Valle og jeg har tatt opp denne saken, er langvarig interesse for hvordan mediesamfunnet fungerer, men også at det var en tragisk drapssak hvor søsteren til offeret tok til orde i mediene med sin versjon av saken mens den pågikk. Det syns jeg vitner om meget stor styrke i en presset situasjon. Og det syns jeg faktisk fortjener å følges opp av politiske myndigheter. SV vil gjerne fremme det forslaget som står gjengitt i teksten i innstillingen, som alternativ til justiskomiteens innstilling, og følge opp saken senere.