Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-06-12:
Arbeiderpartiet vil slå ring om den offentlige fellesskolen. Likevel kan jeg forstå mange av argumentene Høyre og Fremskrittspartiet framfører i debatten om private skoler. Men likevel er det i denne saken vanskelig å forstå begrunnelsen for at kunnskapsministeren skal få en rett til å godkjenne de privatskolene han selv ønsker. Er det fordi et ras av ideelle aktører som vil skape nyskapende skoler, absolutt må få starte før en ny privatskolelov kommer på plass? Nei, det er det ikke. Er det fordi landets lokalpolitikere nå skriker etter sårt ønskede privatskoler så raskt som mulig i sin kommune? Nei, det er det ikke. Er det fordi statsråden ikke har nok å gjøre? Det kunne det kanskje være, men det er heller ikke svaret. Ifølge departementet er hensikten å vinne erfaringer med skoler som er nyskapende. Denne begrunnelsen gir lite mening. Søknadsfristen for disse nye skolene er august 2014. De kan få godkjenning og starte opp høsten 2015. I mellomtida har en ny privatskolelov ifølge regjeringa både vært på høring og blitt vedtatt. Når Høyre og Fremskrittspartiet skal lage en ny privatskolelov, vil de altså hente erfaringer fra skoler som ennå ikke er startet. Det er som å anmelde et teaterstykke et halvår før premieren. Hvis formålet er å hente erfaring fra søknader, trenger man ikke å starte flere private skoler på et uklart grunnlag, uten klare formål, for å hente erfaringer fra nye søknader. Enten kunne man spurt i skolen: Hvordan ville dere ha søkt, og hva ville dere skrevet i søknaden dersom dere fikk søke fritt uten klare kriterier til formål? Eller man kunne lest noen av søknadene som lå inne da Bondevik II-regjeringa gikk av – søknadene om 22 000 nye private elevplasser i Norge. Hvis ingen av dem var nyskapende, har Høyre og Fremskrittspartiet et problem i denne debatten. Hvis formålet virkelig var å høste erfaring, ville man – som også Kristelig Folkeparti var inne på – først sett hvordan disse skolene i virkeligheten jobbet i praksis før man laget en lov basert på disse erfaringene. Når Høyre og Fremskrittspartiet ønsker at kunnskapsministeren skal få godkjenne skoler etter eget forgodtbefinnende, er nok årsaken en helt annen. Det er ikke noe folkekrav å åpne for flere privatskoler. Tvert imot er det stor oppslutning om fellesskolen i Norge. Det er en tung jobb å endre dagens privatskolelov i en så grunnleggende retning som Høyre og Fremskrittspartiet ønsker. Da må de også skaffe seg bedre argumenter. De som står klar på grensen og ivrer etter å få starte nye privatskoler i Norge, er ikke først og fremst ideelle aktører, men store kommersielle privatskolekjeder. Erfaringen fra andre land er at de raskt kan bli dominerende. I Sverige er det sånn at nesten halvparten av de videregående skolene drives av disse kommersielle kjedene. De ideelle aktørene er skjøvet utover sidelinja. En dispensasjonsadgang som dette gir selvfølgelig statsråden anledning til å godkjenne «snille ideelle privatskoler» – gjerne et fåtall av dem – som kan brukes som eksempler i den offentlige debatten før en ny privatskolelov skal sendes ut på høring. Men når sceneteppet går opp, etter at regjeringa eventuelt får vedtatt sin nye privatskolelov neste år, er det ikke de ideelle skolene som først og fremst kommer til å tre fram i flomlyset. Det er de store kommersielle kjedene. De ideelle kommer til å være henvist til en plass i skyggen. Denne lille lovendringa er med på å berede grunnen for den store endringa som kommer neste år. Det er ikke Skole-Norges behov som tvinger fram denne dispensasjonsadgangen. Arbeiderpartiet er kritisk til den og vil stemme imot. Dette er først og fremst markedsføring. Lovendringa vi behandler i dag, gjør i prinsippet dagens privatskolelov overflødig hvis man skal ta det helt ut. I stedet for en privatskolelov med klare kriterier for å starte private skoler, kunne vi nøyd oss med én paragraf, som kunne hete «Statsråden bestemmer».