Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-31:
Det er på vegne av de nordiske demokratier og parlamentariske systemer all grunn til å være stolt av det man gjennom det nordiske samarbeidet har oppnådd. Gjennom praktisk politisk samarbeid landene og særlig regjeringene imellom har man på mange måter gått foran EU på en del områder. Men den tiden er forbi. Nå er det EU som går foran, både i dybde og i bredde. Det erkjenner og arbeider tre av de nordiske land aktivt for; de er altså medlem av EU. Jeg syns også det er grunn til å peke på at det er noe mer enn bare et spørsmål om strukturer og komiteoppgaver som er problemet i Nordisk Råd i dag. Problemet er det faktum at den politiske oppmerksomheten er vendt i andre retninger. De politiske utfordringene er sterkere både i forhold til EU, for EU-medlemmene, og i forhold til regionalt samarbeid, f.eks. for hele Østersjøregionen, for Barentsområdet og vis-à-vis de baltiske land. Det er vel riktig å si at man for nordisk samarbeids vedkommende står ved en slags skillevei. Det faktum at det oppstår en intens debatt om nye strukturer bare fem år etter at siste struktur var fastlagt – og fem år er i parlamentarisk sammenheng ganske kort tid – er jo et uttrykk for at det nordiske samarbeid er i en slags krise, en krise bestående av mangel på politisk sting, mangel på politisk oppmerksomhet og mangel på praktisk-politiske utfordringer i årene som kommer. Jeg tror at det er to hovedveier å gå. Den ene er å erkjenne at det nordiske området etter hvert er for snevert til å møte de utviklingspolitiske utfordringer som regionen står overfor. Den konservative gruppen i Nordisk Råd har foreslått at de baltiske land skal kunne bli medlemmer av et utvidet Nordisk Råd. Det erkjenner jeg vil være et annerledes Nordisk Råd enn det vi i dag har. Jeg skal ikke trette forsamlingen med praktiske problemer av typen tolkning og lignende – det er det andre større forsamlinger som vel har løst på mulige måter – men det er klart at dette ville være et samarbeid som i vesentlig grad tar sikte på å bidra til utvikling i regionen vis-à-vis de baltiske land og trekke dem med i en slags nordisk velferds- og økonomimodell. Interessen for dette blant de baltiske land er varierende, men åpenbart til stede. Det spørsmålet man kan stille, er jo om denne interessen vil holde seg også etter at de baltiske land eventuelt alle er blitt fullverdige medlemmer av EU. Men det kan det jo være noen år frem til – og bare det er en utfordring i seg selv. Den andre veien å gå er den som «Vismannspanelet» har pekt på, og jeg er enig med representanten Brørby, tidligere president i Nordisk Råd, som karakteriserer dette som en gjennomgripende omlegging av den nordiske samarbeidsstrukturen. I realiteten betyr det vel en oppløsning av den faste parlamentariske struktur, men en omlegging til noe som her er omtalt som en sirkelstruktur hvor samarbeidet knyttes mellom fagkomiteer i parlamentene så langt det er interesse for det, og så langt det er hensiktsmessig. Men da vil jo oppmerksomheten være avhengig av at det er nært til stede i et flertall av parlamentene til enhver tid. Jeg syns også denne modellen er interessant, og jeg vil iallfall si som konklusjon at jeg er åpen for de radikale forslag som ligger på bordet, enten det er de radikale forslag fra den konservative gruppe, eller det er å gå en annen vei, som «Vismannspanelet» peker på. Jeg tror begge veier gir nye og interessante politiske utfordringer. Åpenbart er den baltisk-nordiske modellen den mest krevende av de to. La meg ta et eksempel på hva som foregår av interessante ting, men som møter på realpolitiske problemer – og som et apropos til den norske debatten om gasskraftverk og CO2-kvoter. Det foregår i dag et interessant arbeid regjeringene imellom for å utrede et system med omsettelige kvoter mellom de nordiske land. Det var opprinnelig et forslag fra parlamentarikersiden, men det er avløst av et arbeid som også inkluderer Østersjøregionen. Og det er interessant, fordi det på mange måter viser seg at de praktisk-politiske utfordringer vi står overfor, i dette tilfellet klimagass-problemene, ikke bare er nordiske, i en region som etter hvert omfatter flere industrialiserte og vel utviklede land. Jeg ser bare positivt på dette, for jeg tror et kvotesystem i Østersjø-området er vel så interessant som bare et nordisk system. Men jeg registrerer jo at enkelte nordiske land – noe sydlig beliggende i forhold til Norge – har minimal interesse for å realisere slike tanker, og vel holder seg til å ligge sist i klassen i EU. Det er riktignok snakk om en regjering som er utgått av det samme parti som den norske, men forskjellen i holdning er sterk allikevel.