Frøydis Sund (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-07:
Dette er den første meldingen om arbeidsforhold, arbeidsmiljø og sikkerhet i norsk arbeidsliv som har blitt lagt fram for Stortinget. I det store og hele viser det at vi har et godt arbeidsliv i Norge, i og med at vi ikke har hatt behov for denne meldingen tidligere. I forhold til andre land har vi en svært lav lønnsstruktur i Norge, uten altfor store gap mellom lederlønninger og ansattes lønninger. Det er bra, for det handler om fordeling av penger, det handler om fordeling av makt, og det handler om – reelt sett – demokrati. Det norske arbeidslivet er godt i så måte. Derfor er det også viktig å ha som mål for de endringene vi gjør, at vi ikke skal øke forskjellene, men vi skal redusere forskjellene – fortsatt. Det er viktig å løfte lavlønnsyrker, det er viktig å sikre retten til hele og – i utgangspunktet – faste stillinger. For oss er det viktig å slåss mot sosial dumping, for retten og muligheten til å fagorganisere seg og for muligheten til faktisk å kunne leve av den jobben man gjør. Et anstendig arbeidsliv handler om friheten til å kunne forsørge seg og om en rettferdig fordeling av makt og ressurser i samfunnet. I løpet av de siste 10–20 årene har vi sett en endring i arbeidslivet for mange. Fra jeg ble tenåring, til da jeg begynte på den arbeidsplassen jeg har i dag utenfor dette hus, har vi opplevd mer enn en tjuedobling av omsetningen til vikarbyråer i Norge – fra 1 til 20 mrd. kr fra 1993 til 2008. Kanskje er det alderen som gjør at jeg kjenner for mange som ikke er etablert fullt og helt i det norske arbeidslivet med det de ønsker: fulle og faste stillinger. Kanskje er det alderen, men jeg tror det heller er arbeidslivet som har endret seg. Dessverre er det også sånn at staten, gjennom statlige virksomheter eller dem de statlige etater kjøper tjenester av, ikke fullt og helt og i stor nok grad behandler arbeidstakere sånn som vi kanskje skulle ønske. Det er fortsatt litt for gode muligheter for vikarer, for innleie, osv. Da spør jeg: Hvor lett er det å gå i banken og få lån til å kjøpe seg en bolig når arbeidskontrakten din varer fra august til november, for så å starte opp igjen fra midten av januar og vare til uka før påske, for deretter å få tilbud om kontrakt fra to uker etter påske til midten av juni? Eller hvorfor får en familiefar ikke ordinær ansettelse i et statlig selskap, men heller oppfordres til å være selvstendig næringsdrivende for å jobbe i bedriften – side ved side med de fast ansatte, med de samme oppgavene, men med en helt annen trygghet for arbeidssituasjonen, for banklån og for framtiden? Jeg nevner her at det også kom forslag til kontrakt fram til 30. juni, med ny kontrakt fra 1. august og fram til november, og da skal man få lov til å få ferie, man skal ikke få kontrakt i de statlige virksomhetene eller der hvor staten kjøper tjenester. Hvor fint er det å være ansatt via et vikarbyrå for å jobbe i staten på andre året? Det må også nevnes at arbeidsvilkårene rundt ferie og lønn er gode, men det gir ingen sikkerhet. Det gir ikke den samme muligheten til å tørre å si nei til å jobbe overtid, og det er alltid et press om å yte mer enn maksimalt for å få fornyet og utvidet arbeidsavtalen. Dette skjer over hele landet. Eksemplene jeg nevnte ovenfor, er bl.a. hentet fra Bergen, Oslo og fra min egen hjemby Hamar, og staten står på ingen måte i en særstilling. Det er absolutt ikke noe bedre å være renholder, butikkmedarbeider eller helsefagarbeider med små kontrakter, selv om de i realiteten jobber tilnærmet fulle stillinger. Det hjelper lite når du kommer i banken og søker om boliglån hvis du ikke kan vise til en full og helst fast stilling. Hva hjelper det med oppsigelsestid når f.eks. en renholder har en 0-timers ringekontrakt? Jo, arbeidsforholdet er over når avtalt arbeidstid er utført. I realiteten er oppsigelsestiden løpende fra det øyeblikket avtalt vakt er ferdig. Gir det grobunn for trygghet i hverdagen? Jeg stiller spørsmålene og svarer ikke, men dere kan selv tenke dere – svaret er åpenbart nei. Så kan jeg spørre: Hvor lett er det å organisere seg i framtiden hvis det bare er én eller to eller kanskje ingen som er fast ansatt ved en arbeidsplass, og resten er innleide via såkalte bemanningsbyråer? Jeg har vanskeligheter med å skjønne hvordan arbeidsgivere – for det er arbeidsgiversiden som sammen med de borgerlige partiene ber om en svekkelse av arbeidsmiljøloven – kan få god kvalitet på de tjenestene man skal gi, eller hvordan man får god kompetanse blant de ansatte, når de ansatte i utgangspunktet har små stillinger og løse ansettelsesforhold. En person som ikke vet hvor lenge hun skal jobbe, vil ikke ha de samme mulighetene for faglig fordypning som det man ville hatt hvis man hadde en full og fast stilling. Beboere på sykehjem får ikke bedre kvalitet på omsorgen ved at det er svært mange som jobber i små stillinger. De får heller ingen stabilitet eller trygghet. Det er kanskje ikke så rart, men vi mener at folk yter best under skikkelige arbeidsforhold. Det blir faktisk både bedre kvalitet og stabilitet for både brukere og ansatte hvis vi klarer å få flere fulle og faste stillinger, og hvis vi ikke myker opp arbeidsmiljøloven, slik noen fremmer forslag om.