Marit Arnstad (Senterpartiet), 2000-03-09:
La meg starte med å si noe om helheten i den saken som Stortinget behandler i dag, nemlig energimeldingen. Jeg er glad for at den langsiktige omleggingen av energiproduksjonen og energibruken som Regjeringen inviterer til i energimeldingen, får flertall her i dag. Den omleggingen som Regjeringen foreslår, er, som flertallet i sine merknader sier, ambisiøs, men den er nødvendig. Den innebærer bl.a. et omfattende utviklingsprogram – 5 milliarder kr over ti år – for å satse på de nye fornybare energikildene, som er framtidas energikilder. Regjeringens mål er å bidra til en mer miljøvennlig og en mer allsidig energiforsyning. Etter at den store vannkraftepoken er over, trenger vi flere bein å stå på i energipolitikken. Vi legger opp til en politikk der det satses kraftig på energikilder som vindkraft, bioenergi, varmepumper og fjernvarme. En meget viktig del av dette arbeidet må være å dekke mer av vårt varmebehov, som i dag omfatter rundt 30 TWh, på andre måter enn gjennom elektrisitet. Regjeringens strategi i energipolitikken er begrunnet ut fra de kravene miljøet setter til en framtidsrettet energipolitikk. Det er første gang at en stortingsmelding på denne måten tar miljøet på alvor i energipolitikken, og det er også første gang at det legges et så langsiktig perspektiv til grunn for de endringene man vil gjennomføre. Den støtten som Regjeringen får for å legge om energiproduksjon og energibruk, gir oss et godt grunnlag videre. Det neste steget fra Regjeringens side vil være å legge til rette for mer begrensning i forbruket av energi. Det er vanskelig å komme utenom at det må bli en hjørnestein i vår framtidige energipolitikk. En kan sjølsagt, som enkelte har gjort her i dag, si at energiforbruket i Norge ikke er vesentlig høyere enn i andre land. Men vårt kraftforbruk er skyhøyt over andre lands, og det er jo nettopp kraftforbruket og elektrisiteten vi først og fremst diskuterer her i dag i gasskraftdebatten. Regjeringen arbeider nå med å sette konkrete mål for hvordan veksten i kraftforbruket bør reduseres, samtidig som vi vil omorganisere hele arbeidet med energiøkonomisering. Vi mener det er nødvendig med en reform av enøkarbeidet, og vi vil da etablere et eget statlig enøk-organ som vil bli direkte underlagt Olje- og energidepartementet. Regjeringen har i sin energimelding tatt konsekvensen av at den internasjonale dimensjonen har blitt viktigere i energipolitikken, både gjennom den internasjonale klimaavtalen og også ved at energisektoren opererer i et internasjonalt marked. Begge disse forholdene tilsier et aktivt arbeid fra politiske myndigheter for å gjenspeile miljøkostnadene ved de ulike energibærerne, noe som vil styrke konkurransekraften til de nye fornybare energikildene i framtida. Jeg la merke til at Jens Stoltenberg i sitt innlegg sa at han ønsket en realitetsdebatt om gasskraft. Da må han også erkjenne hvor de ulike partiene faktisk står. Det vi i dag står midt oppe i i debatten om gasskraft, er ikke, slik han hevdet, en debatt om vi bør ta i bruk naturgassen innenlands i Norge. Det er vi enige om. Debatten vi i dag har omkring gasskraft, handler om hvilke miljøkrav som må settes til en virksomhet som medfører så store CO2-utslipp som det gasskraft gjør. Jeg har merket meg at både Arbeiderpartiet og Høyre sier at de har som et absolutt krav at bruk av naturgass i Norge skal innordnes våre internasjonale klimaforpliktelser. La meg si det på en annen måte, slik det står i energimeldingen: I framtida vil det være miljømålene som bestemmer produksjonsmulighetene. Regjeringen ønsker å være forberedt på denne framtida gjennom en omlegging av energibruk og energiproduksjon, og den omleggingen må starte nå. Samtidig må vi være bevisst på at det er langsiktige valg vi tar for vår energipolitikk både her i dag og framover. Kravene til miljømål og langsiktighet kan ikke bare gjelde fornybare energikilder, det kan ikke bare gjelde energiforbruket, det må også gjelde introduksjon av gasskraft som en energibærer i vår energiforsyning. Og når vi drøfter denne problematikken, skal vi huske at dette ikke lenger dreier seg om Naturkrafts to gasskraftverk på Vestlandet. Det dreier seg nå om fem planlagte gasskraftverk på til sammen over 20 TWh, som vil slippe ut over 7 millioner tonn CO2. Det betyr en økning av norske klimagassutslipp på over 15 pst. Når vi drøfter gasskraftproduksjon i den skalaen, er det åpenbart at vi samtidig må drøfte hvilke miljøvilkår som må settes, knyttet til den produksjonen. Vi er alle enige om at i et langsiktig perspektiv vil gasskraft betale en pris for sine utslipp gjennom et internasjonalt kvotesystem for klimagassutslipp. Det er klimaavtalene som vil bestemme hvor store de samlede utslippene kan være i de enkelte land, og til dels også hvor store reduksjonene av CO2 blir i hvert land. Slike avtaler er helt nødvendig, fordi altfor mange kan fristes til å gjøre det som flertallet gjør i salen her i dag, nemlig å komme i en situasjon der hvert enkelt land begrunner en økt forurensning innenfor sine grenser med at det samlet sett internasjonalt vil redusere forurensningen. Det er jo nettopp derfor man har en klimaavtale, for at vi skal unngå at hvert enkelt land gjør det på den måten. Med de elementene som ligger av nasjonal gjennomføring i Kyoto-avtalen, kommer Norge også til å bli nødt til å svare for utslippene innenfor landets grenser. Da hjelper det ikke bare med håpefulle betraktninger om innsparinger på tvers av landegrensene. Jeg tror vi gjør klokt i å anta at tålmodigheten fra andre land vil være begrenset dersom vi velger å legge oss på en slik holdning, særlig fordi stortingsflertallet i forbindelse med Kyoto-meldingen nettopp forpliktet seg til å ta en god del av reduksjonene på hjemmebane. Danmark vil nok spørre hvor det er blitt av vår forpliktelse i så måte, når de nå tar sikte på å iverksette en Kyoto-oppfølging der majoriteten av reduksjonene skal tas innenlands. Det er ikke sikkert det blir oppfattet som lojalt overfor Kyoto-avtalen at Norge, mens vi venter på et internasjonalt kvotesystem, benytter muligheten til å øke våre utslipp med mange millioner tonn CO2. Vi gjør også klokt i å overveie hva økte CO2-utslipp på over 15 pst. vil bety for andre sektorer i det norske samfunnet. Hvor mye mer skal bilistene og industrien betale for at vi skal få plass til de gasskraftverkene som nå vil inn uten å betale for seg? Med sitt ja til forurensende gasskraftverk uten noen form for miljøkrav etablerer flertallet i Stortinget i dag en praksis for at noen få utvalgte skal få være gratispassasjerer i systemet helt til et internasjonalt kvotesystem er på plass. Over 60 pst. av all virksomhet i Norge i dag er underlagt CO2-reguleringen. På sokkelen må oljevirksomheten betale 300 kr pr. tonn CO2, og bilistene må betale 94 øre pr. liter bensin i CO2-avgift. Men gasskraftverk skal slippe gratis unna i åtte år framover! Så kan sjølsagt Arbeiderpartiet si at det har vært politisk flertall helt siden 1996 for å bygge gasskraftverk. Svaret på det er ja, men ikke uten miljøkrav. Det var faktisk i 1997 at regjeringen Jagland forutsatte at forurensningsloven også skulle gjelde for CO2-utslipp. Mente han ingenting med det? Var det bare et forsøk på å hanke inn skeptiske velgere foran valget? Så sent som i sitt bakgrunnsnotat om gasskraft nå i vår sier Arbeiderpartiets sentralstyre at det ikke vil være riktig å endre forurensningsloven før et kvotesystem er på plass. Situasjonen i dag er at Arbeiderpartiet i løpet av noen timer i går snudde trill rundt i denne saken. Fra å stå sammen med oss i synspunktet om at forurensningsloven må omfatte slike utslipp, er de nå, om nødvendig, villig til å endre loven og dermed også svekke de virkemidlene i klimapolitikken som de selv har etablert. Det er ikke slik at det er vi fra Regjeringens side som her gjør politikk til jus. Det var jo Arbeiderpartiet som gjorde politikk til jus i 1997, da de valgte å forandre forurensningsloven. Det må vi sjølsagt seriøst forholde oss til, når loven nå er utformet slik som den er. Regjeringen sier ikke nei til å ta i bruk naturgass innenlands. Men vi sier at det må legges en miljømessig ramme rundt det. I tillegg sier vi at en nå bør bruke den situasjonen en er inne i, til å utvikle CO2-frie gasskraftverk. Det kan gi Norge et viktig forsprang og store utviklingsmuligheter, både industrielt og miljømessig. Gjennom utvikling av den teknologien som finnes i dag, og som Norge burde ha meget gode forutsetninger for å ta i bruk, kan vi på en utmerket måte kombinere god industripolitikk med god miljøpolitikk. Men da må vi gjøre det nå. Vi kan ikke vente og håpe på at man gjennom forurensende gasskraftverk kan utvikle en ny teknologi. For det første vil det å vente i seg sjøl øke kostnadene ved å ettermontere ny teknologi. Og for det andre er det SFTs oppfatning at det bare er én av teknologiene som kan ettermonteres i tradisjonelle gasskraftverk. De to andre vil få et alvorlig konkurransehandikap. Samlet sett representer den melding vi i dag behandler, en ny energipolitikk, hvor man for første gang tar miljøhensynene på alvor, og hvor man også legger grunnlaget for en bred og langsiktig satsing på framtidas energibærere. Det ville være synd om et flertall i denne salen underminerer en slik ny framtidsrettet satsing ved å insistere på å bruke fortidas teknologi til å bygge sterkt forurensende gasskraftverk.