Erna Solberg (Høyre), 2000-11-02:
Vi er alle sammen for tiden opptatt av at vi skal ha flere i arbeid i Norge. Mangelen på arbeidskraft er for øyeblikket et av våre største økonomiske problemer. Et annet økonomisk problem er at de sosiale utgifter og uføreutgiftene øker. Det er selvfølgelig flere måter å angripe denne problemstillingen på. For Høyre har det vært viktig å sette søkelyset på mange av de enkeltheter som i sum kunne gi en bedre tilgang på arbeidskraft, både å lempe på arbeidsinnvandringen og ikke minst å sikre mobiliseringen av de arbeidskraftressurser vi faktisk har, men som på grunn av ulike systemhindringer ikke tas i bruk. Denne interpellasjonen adresserer egentlig både spørsmålet om å begrense voksende offentlige uføreutgifter og å mobilisere arbeidskraftreserven vi har i landet, ikke gjennom generelle lov- og regelverksendringer, som veldig ofte ellers er tilfellet, men gjennom å fokusere på en gruppe som i dag har problemer på arbeidsmarkedet, og hvor mye tyder på at kunnskapen om problemene er for liten i det apparatet som først og fremst er satt til å hjelpe dem. Problemene er skissert i interpellasjonsteksten. Det er estimert at mellom 20 og 30 pst. av den voksne befolkningen i Norge har lese- og skrivevansker. Mange klarer seg i arbeidsmarkedet, men en hel rekke av dem er også blant de arbeidsledige, ja faktisk så mye som annenhver arbeidsledig ungdom har problemer med å lese og skrive, ifølge Arbeidernes Opplysningsforbund. Samtidig vet vi at i mange andre grupper, som vi vanligvis oppfatter som utsatt i vårt samfunn, finner man igjen en stor konsentrasjon av personer med lese- og skrivevansker. Vi vet at nesten halvparten av de innsatte i fengsler har lese- og skrivevansker, og vi vet at mange blant langtidssosialklientene har falt ut av det vanlige utdanningssystemet og ikke fått skikkelig utdanning på grunn av lese- og skrivevansker. Det er altså god samfunnsøkonomi, men ikke minst en god politikk for å sikre at alle kan få et menneskeverdig liv i vårt samfunn, å gjøre noe i forhold til spørsmålet om lese- og skrivevansker, og å gjøre noe i forhold til de voksne. For ofte blir spørsmålet konsentrert om: Hva var det egentlig som skjedde på skolen? Hvorfor ramlet de utenfor, og hva var det som gikk galt da? Det vet man at man forsøker å adressere gjennom utdanningssystemet. Men når det først har skjedd, kan ikke det bety at man ikke skal stoppe opp og si: Hva kan vi gjøre i dag, og hvordan kan vi gjøre det bedre? Hvorfor er så Aetat spesielt knyttet til det jeg har tatt opp i denne interpellasjonen? Fordi arbeidsmarkedsetaten er den etat som først og fremst møter mange av disse når de er unge. Det er den etat som får mange av de unge som har ramlet ut av skoleverket, og som skal legge opp hjelpetiltak for å få dem inn i arbeidslivet igjen. Det er en etat som likevel viser seg å ha skremmende liten kunnskap knyttet til selve problematikken lese- og skrivevansker, for kompetansen finnes først og fremst innenfor utdanningsinstitusjonene, ikke innenfor de institusjoner som jobber med voksne arbeidsledige med problemer. Det er også kompetansestridigheter og profesjonsstridigheter om definisjoner og kategorisering og hvilke tilbud som skal gis. Når jeg har stilt spørsmål i interpellasjonen om hva Aetat skal gjøre, om ikke Aetat burde hatt bedre kompetanse, og når jeg mener at Aetat bør ha en særlig rolle i dette, er det fordi Aetat først og fremst er den etat som kommer i kontakt med mange av dem som har ramlet ut av skoleverket, og mange av dem som har langtidsproblemer. Hvis Aetat da kontinuerlig anbefaler opplegg som ikke går på hovedproblematikken, nemlig skrive- og lesevanskene, men som går på alle andre tilliggende problemer for kortsiktig å få dem formidlet i arbeid, betyr det at man gjentatte ganger kommer til å møte de samme igjen i arbeidsledighetskøen på sosialkontorene, fordi de ikke er blitt mobilisert inn i den vanlige arbeidsstyrken. Mye av min erfaring med dette kommer av kontakt med brukere som har hatt problemer. Det gir selvfølgelig ikke det mest balanserte bildet, men det gir oss en klar indikasjon på en del av de problemene som finnes i Aetat knyttet til lese- og skriveproblemer. Ett av problemene er spørsmålet om man får et tilbud i det hele tatt. Ved mange av arbeidsrettledningskontorene er det en utstrakt bruk av såkalte WAIS-tester, som tester IQ, og som det er stilt spørsmål ved om avdekker lese- og skriveproblemer godt nok. Disse testene brukes i enkelttilfeller for å avgjøre om en person skal gå på tiltak, eller om vedkommende skal anbefales uføretrygd. Jeg har sett eksempler på personer som ikke nødvendigvis er noen skjult Albert Einstein, men som helt sikkert kunne klart seg i arbeidsmarkedet ifølge de som jobber med lese- og skriveproblemer, som etter slik testing er blitt anbefalt uføretrygding av rettledningskontorene til arbeidsmarkedsetaten. Det å konkludere med å anbefale uføretrygding til personer tidlig i 20-årene basert på en slik test, må være bombesikkert – og det er ikke disse testene. Det å anbefale personer som stort sett kunne gjort en jobb hvis de hadde gjort noe med lese- og skriveproblemene, å leve resten av sitt liv på den offentlige utgiftssiden, med de problemer og den manglende selvrespekt det vil innebære for mange av dem, må være fullstendig feil politikk. Derfor bør man gå gjennom bruken av denne type testing. Hva så med de tilbudene som blir gitt mange med lese- og skrivevansker? I stor grad gis disse i form av en kombinasjon av læring for å hjelpe på dysleksien – lese- og skriveproblemene – og praktisk arbeid. Bruken av individuell læring bare rettet mot dysleksi brukes i mye mindre grad. Basisen for dette har selvfølgelig vært at man også har ønsket å gjøre noe med den skoleaversjonen mange av dem har, som har opplevd hele sin tidligere skolegang som et problem. På den andre siden gis mange av disse tilbudene likevel i en skolesituasjon, og det skaper de samme problemene. De gis også veldig kortvarig. Mange av de personene som i dag har lese- og skriveproblemer, og som igjen og igjen kommer inn til Aetat og til andre områder innenfor hjelpeapparatet, burde fått en mye mer langsiktig hjelp for å komme ut av lese- og skriveproblemene. Det anbefales de ofte ikke, og tilbudene synes å være lite evaluert. Det er behov for å etablere kunnskap på et bredt felt i Aetat om hvilke tiltak som hjelper best mulig, om det er individrettet oppfølging for den enkelte, eller mer generelle kurs for andre, fordi lese- og skriveproblemer kan være veldig ulike, noen har lette, mens andre har grunnleggende, store problemer. Det må kanskje være en kobling mellom utdanningsvesenet og Aetat for å få til dette. Men det viktige er at man sørger for at det ikke blir en profesjons- eller kompetansekamp om hvem som faktisk skal diagnostisere og ha monopol på dette. Utgangspunktet må være å finne frem til tiltak som hjelper den enkelte med de problemene de har. Jeg har lyst til å si at jeg har møtt en spesiell konflikt i mitt hjemfylke knyttet til et tilbud som Stortinget eksplisitt tidligere har sagt skulle få støtte, nemlig det såkalte PedLog i Bergen, som har drevet individrettede tiltak for dem med lese- og skriveproblemer, og som har ramlet ut av systemet slik det er. Kommunalkomiteen har hatt et engasjement på et bredt politisk felt for å sikre at dette tilbudet skulle eksistere, fordi brukerne selv har sagt at det har hjulpet dem. Det kan dokumenteres eksempler på personer som ikke har ungdomsskoleeksamen, men som nå begynner å studere ved høyskoler. Problemet er at man i Aetat ikke finner rom innenfor systemet eller regelverket til å bruke det. Noen ganger tror jeg også det har gått prestisje i enkelte kamper både knyttet til forholdet til brukerne som ønsker seg dette tilbudet, og til selve metodikken som er benyttet. Det jeg ønsker meg, er at man lager en bredde i utviklingen av tilbudet for voksne med lese- og skrivevansker, og at man kanskje også etablerer en form for kompetanse- og evalueringssystem for alle de tiltakene som har vært gjort de siste fem-ti årene, for å se hvilke tiltak som faktisk har gitt langsiktige virkninger, og at det skapes en felles forståelse av hvilke tilbud som passer til hvilke klienter, kunder eller brukere, avhengig av hva slags ord en ønsker å bruke. Det man for eksempel gjorde i forbindelse med PedLog, var at ett tilbud ble særskilt evaluert, mens ingen av de andre tilbudene ble evaluert så grundig. Man vet derfor ikke om de andre tilbudene faktisk var bedre eller ikke. Det er resultatene på individnivå for brukerne som bør vurderes, ikke om man er enig i den metodikken eller tilnærmingen som de enkelte tiltakene har hatt. La meg få konkludere med de fire ting jeg mener statsråden kanskje bør se nærmere på i et videre arbeid: Den generelle kompetansen på lese- og skrivevansker for voksne må bedres i Aetat. Det må etableres et bredere kompetansemiljø for arbeidet med voksne med lese- og skrivevansker mellom Aetat og utdannings- og forskningsinstitusjonene. Man må gå igjennom bruken av WAIS-tester/IQ-tester i forhold til lese- og skrivevansker og kanskje også slutte å bruke det. De ulike tiltak som har vært gjennomført, bør gjennomgås med hensyn til langtidsvirkningene når det gjelder arbeidsmarkedstilknytning for brukerne, og ikke bare i forhold til kortsiktige formidlingstall. Kanskje vi da kan lage et grunnlag for å få en bedre Aetat i forhold til noen av de tyngste brukerne og dem som har de største problemer fremover.