Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-12:
Aller først har jeg lyst til å si at dette er en svært viktig debatt, og det er grunn til å takke både forslagsstillere og andre aktivister, også media, som har bidratt til å sette den på dagsordenen. Utover det konkrete forslaget vil jeg si at dette går rett inn i det som vil bli kjernen i mange av de velferdspolitiske utfordringene og de politiske utfordringene som vi står framfor. Og ikke minst, som en oppfølging av mye av det arbeidet som lå bak maktutredningen, handler jo denne debatten i veldig stor grad om hvordan vi organiserer velferden og spørsmålet om forholdet mellom rettsliggjøring og politikk. Det norske velferdssamfunnet kjennetegnes av at det er etablert en rekke ordninger som innebærer at borgerne skal ha tilgang på ytelser eller tjenester fra fellesskapet. Mange av disse ordningene er etablert i eller i medhold av lov, og noen er utformet slik at de gir borgerne juridiske rettigheter overfor staten eller kommunen. Det er glidende overganger både når det gjelder innholdet i rettighetene og om det faktisk er en rettighet, etter min oppfatning. Samtidig innebærer velferdssamfunnet forpliktelser for borgerne, bl.a. ved at de som har evne til det, må bidra til finansieringen av det spleiselaget som velferdsstaten er. Omfanget av lovfastsatte velferdsrettigheter og måten rettighetene er utformet på i loven, varierer mellom ulike forvaltningsområder, noe som etter mitt skjønn gjør det ganske uegnet å ha en helhetlig analyse av dette feltet. I noen tilfeller gir loven presist definerte rettigheter. Andre rettighetsbestemmelser er utformet slik at omfanget av ytelsene beror på skjønnsmessige vurderinger, overlatt ofte til forvaltningens såkalte frie skjønn. I slike tilfeller kan borgerne likevel ha krav på at ytelsene tilfredsstiller en viss minstestandard. Derfor er det vanskelig å sammenlikne en rettighet mot en annen rettighet. Etablering av velferdsgoder og spørsmål om hvordan en rettighet skal utformes, byr på sammensatte politiske vurderinger. Det er ofte lett å peke på gode argumenter for at det offentlige skal yte overfor borgerne i en gitt situasjon. Samtidig må man ha for øye at etablering av rettigheter innebærer en fordeling av begrensede ressurser – ja, de som ikke omfattes av rettigheter, vil måtte stå svakere enn dem som faktisk har fått vern gjennom en rettighet. En for detaljert regulering av velferdsrettigheter for borgerne vil innskrenke de politiske og forvaltningsmessige mulighetene til å foreta nødvendige prioriteringer, noe jeg registrerer også at de fleste talere før meg har vært inne på. Dette er, og må fortsatt være, et overordnet politisk ansvar som må ligge hos sentrale og lokale folkevalgte organer. Lovfesting av for detaljerte velferdsrettigheter kan bidra til at fordelingsspørsmål som i utgangspunktet skal besvares gjennom politiske vurderinger, omdefineres til spørsmål om juridiske rettigheter, som i sin tur kan bringes inn for domstolene. En slik rettsliggjøring legger dessuten bånd på Stortingets budsjettfrihet. Det legger også bånd på brukere som ikke har råd, ikke evner eller ikke ønsker å gå til domstolene med saken sin. Det vil etter mitt skjønn ikke være hensiktsmessig med en felles sak og en felles undersøkelse, slik representantforslaget går ut på. Rettighetskontroll må nås gjennom det alminnelige arbeidet i den delen av forvaltningen som jobber med det, der også mye av makta er, og de kvalitetssikringsordningene som fins. En felles sak vil ikke nødvendigvis styrke ordningene, men snarere kunne innebære en ressurskrevende blanding av likt og ulikt, som det vil knytte seg stor usikkerhet til nytteverdien av. Det betyr ikke at man ikke er enig i at man skal ha god kontroll og god mulighet til å se i hvilken grad man oppfyller rettighetsordningene. Etter min oppfatning må det skje fra sektor til sektor og fra ett nivå i samfunnet til et annet nivå i samfunnet som måtte utøve disse rettighetene. Alle skal kunne ta del i velferdssamfunnet. En sterk offentlig sektor er en forutsetning for utjevning og likeverdige vilkår for alle. I sin politiske plattform har regjeringa vært tydelig på at den går inn for å forbedre, forsterke og fornye de offentlige velferdsordningene. Bare robuste offentlige løsninger kan over tid være et alternativ til privatisering av velferden. De sentrale mekanismene for å sikre at borgerne får det de skal, er et kompetent og etisk bevisst forvaltningsapparat, god internkontroll, adgang til klagebehandling, andre tilsynsordninger, ombudsmannsfunksjonen og adgang til domstolsprøving. Selvfølgelig lytter vi og leser det som komiteen nå skriver om de ønsker man har, opp mot en vurdering av mulige sanksjoner. Det vil jeg sjøl ta opp med de respektive statsråder på de feltene som er nevnt, og også på andre relevante felter, slik at man får vurdert dette utover de sanksjonene som allerede måtte ligge i lovverket fra før.