Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-04-14:
Det er tilfredsstillende at Stortinget slutter seg til den forrige regjeringens forslag om opprettelse av Nasjonalt senter for læring og utvikling, forkortet til Læringssenteret. Forslaget kom, som tidligere sagt, i St.meld. nr. 28 for 1998-99, og fikk ikke overraskende tilslutning fra et flertall, bestående av sentrumspartiene og Arbeiderpartiet. Det viktigste målet er at senteret skal stimulere til skoleutvikling og være et støtteapparat for bedre læring. Det er interessant å se hva lederen av senteret, Jostein Osnes, sier om dette til Norsk Skoleblad nr. 11 i år: «Dersom senteret ikke fører til at lærerne gjør en bedre jobb og elevene får et bedre skoletilbud, har det ikke livets rett.» Det er en sunn innstilling. Videre sier Osnes at Læringssenteret skal innfri politikernes forventninger om at vi skal få «et lokomotiv for skoleutvikling på skinner». Sentrumsregjeringen la særlig vekt på at reformene i skolen ikke har noe for seg dersom bare strukturen endres. Det er innholdet som teller, altså det indre liv i læringssituasjonen på alle nivå i opplæringskjeden. Læringssenteret skal bidra til et mer helhetlig utviklingsperspektiv på læring, vurderingsarbeid og læringsmidler. Det er viktig at disse momentene ses mer i sammenheng enn til nå. Det er læreplanen som skal være styrende for læringsprosessen; der er vi ikke kommet langt nok ennå. Læremidler, utstyr og lærebøker skal være støtteapparat for læringen. Læringssenteret skal ikke finne opp kruttet på nytt. Det skal videreføre arbeidet som til nå er gjort i Nasjonalt læremiddelsenter og Eksamenssekretariatet, og i tillegg stimulere utviklingsarbeidet generelt. Som medlem i sin tid av Rådet for videregående opplæring er det fristende å bruke det gamle uttrykket «det er ingen skam å snu», for det er langt på veg det som skjer når Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet nå får et utviklingssenter utenfor departementet, men samtidig underlagt det samme departement. Mens tidligere statsråd Gudmund Hernes ville samle all makt i departementet ved å legge ned både Rådet for videregående opplæring og Grunnskolerådet, valgte altså Lilletun som utdanningsminister å flytte ut deler av departementet i et utviklingssenter, som skal ledes av et eget styre. Senterpartiet er tilfreds med at makt og kompetanse spres. Det er viktig å hente ressurser fra ulike miljøer fra hele landet. Vi må likevel ikke fortape oss i organisering. Det viktigste er gjøremålene for det enkelte organ. Det er tross alt lærerne og skolelederne som er krumtappene i skoleutviklingsprosessene. Læringssenteret skal være med og stimulere til slike prosesser. Ikke minst skal skolene selv drive egenevaluering. Dette betinger at skolen åpner seg mer for utenverdenen, først og fremst i lokalmiljøet, der foreldrene må trekkes sterkere med. Andre yrkesgrupper enn pedagoger må også kunne ta del i læringssituasjonen. Eksempelet fra Gran skole i Oslo, som vi besøkte denne uken, viser hvordan disse kan bidra konstruktivt, slik saksordføreren for øvrig var inne på i sitt innlegg. Det har vært mye oppmerksomhet på skoleproblematikk i det siste, hvor elendighetsbeskrivelsen har dominert. Et besøk i Hå kommune forleden var en vitamininnsprøytning for en skolepolitiker. Jeg anbefaler flere å reise dit og se hvordan lærer, elever og skoleledelse har klart å skape en skole der utvikling og fornying er den drivende kraft i den daglige opplæringen, og der eleven virkelig står i sentrum. Selvsagt har skolesjefen og kommunen gitt nødvendige rammevilkår og stimulanser til at dette kan skje. Kanskje jeg kan være så dristig å anbefale den nye statsråden og styret for Læringssenteret et besøk i Hå. For ikke å bli beskyldt for å drive reklame for rogalandskommunen Hå kan jeg tilføye at jeg selvsagt kjenner mange kommuner og fylkeskommuner som er svært langt fremme i skoleutviklingsarbeid.