trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
Jeg takker for svaret. Da får vi se om vi har sammenfallende definisjoner av hva som er «så raskt som mulig», og hva «kort tid» betyr. Mens vi venter, får også vi som stortingsrepresentanter mange spørsmål om trygdeeksport, og det er enda skumlere for oss å begynne å gå inn i slike saker og svare. Et eksempel: En tyrkisk statsborger, ufør etter yrkesskade, tilstått etter unntaksbestemmelsen i folketrygdloven § 12-2 tredje ledd bokstav b, om manglende botid etter fylte 16 år. Første saksbehandler sa han kunne ta med seg uføretrygden til Tyrkia, og han flyttet i god tro. Så kommer kontrabeskjeden: Nei, den uføretrygden kan bare eksporteres til EØS, USA, Israel, Canada, India, Chile og Australia. Jeg har prøvd å finne hvor i trygdeavtalen med Tyrkia det står at vedkommende ikke kan ta med seg trygden. Tvert imot finner jeg at stønad ved uførhet ikke kan tilbakeholdes fordi den berettigede er bosatt i Tyrkia. Jeg bruker det eksemplet bare for å illustrere poenget mitt. Skjønner statsråden at folk blir forvirret, og ser statsråden at det er viktig for mange at det nå settes fortgang i lovarbeidet?
Odd Emil Ingebrigtsen (Høyre), 2020-05-26:
Norge skal ha en aktiv rolle i internasjonalt havsamarbeid. Vi blir lyttet til i internasjonale fora fordi vi har funnet en god balanse i egen utnyttelse av våre levende marine ressurser, og vi fremmer budskapet om kunnskapsbasert og bærekraftig bruk og viser i praksis at det er den beste måten å ivareta et levende og produktivt økosystem på. Jeg vil også gi ros til et godt embetsverk, som har lyktes i å bygge et godt samarbeid internasjonalt gjennom mange tiår. Komiteens medlem fra SV mener det er problematisk at Norge bytter fiskeslag som de mindre flåtegruppene kan fiske på, mot fiskeslag som er utilgjengelige for disse gruppene. Som komiteens flertall påpeker, stammer ordningen med bytte av kvoter gjennom forhandling med andre land fra 1970-tallet, fra da kyststater opprettet sine økonomiske soner. Det er ikke sånn at vi bytter bort noens kvoter; vi har et kvotebytte for at våre tradisjonelle fiskerier skal kunne opprettholdes. Vi har utfordringer med å oppnå enighet med de andre kyststatene om fordeling av NVG-sild og kolmule. Kyststatavtalen om makrell omfatter bare Norge, EU og Færøyene. Det er et mål å inngå avtaler med alle berørte parter om delte bestander, men ikke for enhver pris. Slike avtaler må ivareta og berettige norske ressurser. Samarbeidet mellom Norge og Russland er fortsatt sterkt og godt. Siden 2006 har også næringen i Norge og Russland samarbeidet. Vi ser at det har stor verdi at organisasjoner samarbeider gjennom året med felles interesse i å vedlikeholde gode relasjoner og videreutvikle samarbeidet. Storbritannia gikk ut av EU i februar i år, og når overgangsperioden med EU opphører, vil landet bli en betydelig fiskerinasjon i Nordøst-Atlanteren. Det må derfor på plass en ny samarbeidsplattform for Norge, EU og Storbritannia for fellesbestandene i Nordsjøen. Jeg har allerede hatt mitt første møte med min britiske og danske kollega, og vi er enige om å holde en tett og åpen dialog i tiden framover. Overfiske er en global utfordring, og Norge har de siste tiårene engasjert seg tungt i internasjonalt samarbeid for å sikre en bærekraftig fiskeriforvaltning. Komiteen mener det er viktig at Norge prioriterer dette også i årene som kommer, og at vi fortsetter å legge stor vekt på arbeidet mot ulovlig, urapportert og uregulert fiske og organisert kriminalitet i både nasjonale og internasjonale fiskerier. Dette er en marsjordre som vi tar imot med glede. Vi vil følge opp komiteens påpekning bl.a. gjennom initiativet Blå rettferd, som skal tilrettelegge for internasjonalt samarbeid mot fiskerikriminalitet. Vi er en av verdens fremste fiskerinasjoner, og vi har et ansvar for å sikre en bærekraftig forvaltning av ressursene i havet, nå og i framtiden. Det ansvaret tar vi.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2020-05-26:
Først vil jeg takke komiteen for godt samarbeid. Vi behandler i denne saken to forslag – et forslag fra Fremskrittspartiet om å avvikle fylkeskommunen og et fra SV om å legge til rette for oppløsning av tvangssammenslåtte fylkeskommuner. Først til Fremskrittspartiets forslag, der de ber regjeringen iverksette en prosess for å avvikle fylkeskommunen. Fremskrittspartiet hevder en avvikling vil styrke lokaldemokratiet, redusere byråkratiet og bringe tjenestene nærmere innbyggerne. De hevder også at avvikling av fylkeskommunen vil være et godt politisk virkemiddel i distriktspolitikken. Senterpartiet følger ikke noen av disse resonnementene, og forslaget får heldigvis ikke støtte fra noen andre partier heller. Senterpartiet stiller seg uforstående til at Fremskrittspartiet, som var med på å presse gjennom tvangssammenslåing av fylkene, bare noen uker etter at sammenslåingen har trådt i kraft, foreslår å legge ned hele fylkeskommunen. Det er brukt ufattelig mange millioner på sammenslåing. Lokalpolitikere har jobbet seg gjennom krevende prosesser for å få gjennomført sammenslåingen. De fleste var sterkt imot, og de ansatte har lagt ned enorme ressurser i denne prosessen. Forslaget burde i det minste ha kommet før regionreformen, ikke etterpå. Det er et ufullstendig forslag, det sier ikke noe om hvem som skal løse fylkeskommunens oppgaver i framtiden. Er det staten som skal løse dem? I så tilfelle vil det medføre sentralisering av arbeidsplasser, makt og tjenester. Eller er det kommunen som skal løse dem? Skal det gås nye runder med tvangssammenslåing for å sikre at alle kommuner er store nok til å håndtere f.eks. kollektivtransport og videregående skoler selv? Jeg håper forslagsstillerne gjør rede for det i løpet av debatten. Det er uansett uaktuelt for Senterpartiet å støtte dette forslaget. Fylkeskommunen er en effektiv tjenesteleverandør som bør få flere oppgaver i framtiden og videreutvikles. Senterpartiet mener tre forvaltningsnivå er mest hensiktsmessig for å løse oppgavene så nært innbyggerne som mulig. Vi ønsker et sterkt lokaldemokrati, god lokalkunnskap i beslutningsprosesser og tjenester nær folk – og arbeidsplasser i hele landet. Så til SVs sju forslag, som går ut på å legge til rette for oppløsning av tvangssammenslåtte fylkeskommuner. En samlet komité mener imidlertid at inndelingsloven langt på vei ivaretar nødvendige mekanismer knyttet til deling av sammenslåtte fylker. Fylkeskommunen har initiativrett etter inndelingsloven til å fremme søknad om deling, og Stortinget har fullmakt til å følge opp et slikt vedtak. Senterpartiet mener lokaldemokratiet skal verdsettes høyt, og at det er lokalpolitikere på vegne av velgerne som må bestemme over egen fylkeskommune, også når det gjelder grensesettingen. Til slutt vil jeg ta opp Senterpartiet og SVs forslag.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2020-05-26:
Statsråden hadde en lang oppramsing i svaret til representanten Lauvås. En av utfordringene for fylkene er at de ikke har fått med midler til å utføre disse oppgavene. Kan statsråden klargjøre hvor mange årsverk staten brukte på disse oppgavene, og hvor mange årsverk fylkene nå har fått midler til for å gjennomføre disse oppgavene som de har fått overført?
Heidi Greni (Senterpartiet), 2020-05-26:
I mitt første innlegg utfordret jeg representanten Njåstad til å klargjøre hvor disse nye fylkeskommunenes oppgaver skulle løses, og jeg forsto representanten sånn at det var kommunene som skulle løse de nye oppgavene. Men han gikk behendig rundt hovedspørsmålet: Er det dagens kommuner som skal løse de oppgavene? Er dagens kommuner store nok til det? Eller ser Fremskrittspartiet for seg en massiv tvangssammenslåing til store regionkommuner som skal ta over de nye oppgavene? Eller er dagens kommuner i stand til å ta på seg videregående skoler, kollektivtrafikk osv.? I innlegget sitt sa Njåstad at de som gikk for å reversere, altså si ja til oppløsning av tvangssammenslåinger, ville gå fra 11 til 19 fylkeskommuner. Det har Senterpartiet aldri foreslått, og jeg har aldri hørt noen andre som har foreslått det heller. Så hvor han har det fra, vet jeg ikke. Det vi har sagt, er at vi vil oppløse de fylkeskommunene som selv sier at dette er en dysfunksjonell struktur som ikke fungerer til den tjenesteproduksjonen som de er satt til å yte. Det er den som har skoen på, som best hvordan det skal organiseres. Mange av disse sammenslåingene var frivillige, og det er vel ingen som har tatt til orde for at det skal gjøres noe med de frivillige sammenslåingene, som for øvrig er vellykket nettopp fordi de er frivillige, og fordi de er ønsket av lokalpolitikerne. Senterpartiet vil videreutvikle fylkeskommunen, ikke avvikle den. Målet med regionreformen var å få mer makt til regionene og flere oppgaver til regionene. Nå er barnevernet avlyst, kulturoppgavene er avlyst, og jeg håper statsråden kan gjøre rede for hvilke nye oppgaver han har tenkt å erstatte det med, for det var noen av premissene også for de fylkene som slo seg sammen frivillig. Det skulle være mindre statlig overstyring og mer makt til fylkene. Da burde kanskje fylkene også få makt til å mene noe om strukturen i eget fylke. Ikke minst er jeg veldig skuffet over at staten nå har overkjørt fylkene ved at de har påtvunget alle fylker såkalt fritt skolevalg, noe som gjør at det blir krevende å opprettholde skolestrukturen, krevende å opprettholde linjetilbudet – de har bundet fylkene på hender og føtter. Til slutt til finansieringen av disse oppgavene: Jeg tror ikke det var en eneste fylkeskommune på høringen om kommuneproposisjonen i kommunalkomiteen som ikke påpekte at de var kraftig underfinansiert på de oppgavene de har fått. Det er vel også hovedårsaken til at fylkeskommunene kvier seg for å inngå avtale når det gjelder fiskerihavner. For de ser at når de får nye oppgaver, får de halvparten så mye å finansiere dem for som det staten har brukt da de gjennomførte den oppgaven.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2020-05-26:
Etter en relativt kaotisk behandling, der regjeringspartiene har helt forskjellige innganger til diskusjonen i komiteen, fikk vi i morges en pressemelding om at regjeringen nå hadde blitt enig om at de skal ta imot. Jeg hadde forventninger til at vi i denne debatten skulle få litt klarhet i hva det dreier seg om. Jeg forventer ikke et eksakt antall, men kan statsråden anslagsvis si noe om hvor mange det dreier seg om? SV har foreslått 1 500, Arbeiderpartiet har foreslått 500. Vi har sagt at Norge skal ta sin relative andel, dvs. i størrelsesordenen 25–40. Vi ser gjerne at det kommer en klargjøring av hva som egentlig ligger i den enigheten man har kommet fram til.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
Til det første først: Vi merket oss også at det ikke tok mange dagene før Fremskrittspartiet så seg nødt til å fremme et forslag som vel er mer for indremedisin å regne og også et forsøk på å distansere seg fra det de var med på, og ved flere anledninger entusiastisk var for fra denne talerstolen og mente var det klokeste man kunne gjøre. Men nå mener de altså ikke det lenger. Vi i Arbeiderpartiet har lenge vært tydelig på at vi ønsker tre folkevalgte nivå. Vi mener det er fornuftig. Så er det ikke tid til å komme inn på alle gode argumenter for hvorfor det er fornuftig, men vi mener det er fornuftig at regionene tar oppgaver med tanke på næringsliv og statlig forvaltning. De burde ha oppgaver innen samferdsel, utdanning, forskning, næringsutvikling og miljø. Og de skal beholde sine oppgaver slik de er i dag, og ikke slik som den regjeringen vi har – og med dem som også var med da – som gjorde sitt beste for å forsøke å frata fylkene oppgaver. Så er det heller ikke godtgjort, slik som forrige taler var inne på, hva som skal komme istedenfor. I praksis ville man da kanskje måtte tenke seg at Østfold uten et fylkesnivå ville måtte bestå av én kommune, kanskje to, for at man skulle kunne håndtere de tilbudene som ligger der. Så til det neste: Der har Arbeiderpartiet, jeg tror det er fire ganger – det er i hvert fall tre – stemt imot denne tvangssammenslåingen. Denne regionreformen, som ikke var noe annet enn helt elendig politisk håndverk, og som var tvang fra a til å, hvor Fremskrittspartiet var med på det, og hvor de var med på å tvinge fylkene sammen, var en dårlig idé. Det har også vist seg. Det er også slik at man lenge etterpå ikke har klart å vise til at man overfører oppgaver til fylkene, slik som det var forutsatt. Når vi kommer til forslaget om hvordan man eventuelt kan oppløse dette, mener vi at det egentlig er ivaretatt fra før. Det er opp til fylkene å sende melding om at de ønsker å oppløses, endre grenser – kall det hva du vil – til Stortinget. Og så er det et stortingsflertall som kan håndtere det. Men da trenger vi et nytt stortingsflertall, og det kan komme i 2021.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
Nå er det slik at verken statsråden eller hans forgjenger har vært spesielt ivrige etter å kaste oppgaver etter fylkeskommunene. De har tvert imot måttet bli slept av gårde mot målet for at fylkeskommunene, disse regionene, i det hele tatt skulle få nye oppgaver. I Innst. 278 S skriver komiteens medlemmer fra Høyre og Kristelig Folkeparti: «Hele hensikten med reformen var å flytte makt til folkevalgt regional politisk styring, og derigjennom sikre både mer demokrati og treffsikker regionalpolitisk skjønnsutøvelse.» Kan statsråden gi et par eksempler på hvordan det har blitt mer demokrati og treffsikker regionalpolitisk skjønnsutøvelse for innbyggerne i Viken?
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
Tom stortingssal, tom pressebenk – det er et tegn på liten interesse for fylkeskommunen, tolker representanten Njåstad det som. Det er ikke riktig. At det er lite folk i salen, og at pressebenken er tom, tyder på at både stortingspolitikere og journalister har avslørt dette forslaget som en gigantisk bløff fra Fremskrittspartiet. Det kan det ikke herske noen særlig stor tvil om etter at Njåstad fortsetter å etterlyse et sterkt Høyre, som han kritiserer for å la småpartiene bestemme. Jeg lurer bare på hvem som lot småpartiene bestemme da denne regionreformen ble vedtatt, for da satt Fremskrittspartiet i regjering. Da så vi ingen forslag som dette, da hørte vi ingen slike flammende innlegg fra Fremskrittspartiet om dette. Nei, da var det heller flammende innlegg for en regionreform, som Fremskrittspartiet den gangen mente var helt suveren. De syntes det var veldig bra, og de sto helt og fullt bak den da de satt i regjering. Det var det vi hørte. Så spørsmålet om hvem det var som da styrte Fremskrittspartiet, melder seg jo. Vi forstår jo alle at det er moro for Fremskrittspartiet nå å kunne bedrive litt selvrealisering, etter at de har kommet ut av en regjeringsperiode som de omtaler som å ha sittet i fengsel. Så jeg forstår at det er fristende å svinge seg litt, men det gjør ikke forslaget til en mindre bløff enn det er. Vi vil ikke belæres av Høyre om å ta omkamper. Vi vil ikke belæres av Høyre om det, for hvis det er noe Høyre er gode på, er det å ta omkamper. Jeg skal nevne to eksempler som gjentar seg stadig. Det er omkampen om å få privatisert det norske helsevesenet. Det holder Høyre på med hele tiden. Og det er omkampen om å svekke lovverket i arbeidsmiljøloven. Det holder Høyre også på med hele tiden. Så hvis det er noen som driver med omkamper, er det Høyre. Vi vil ikke belæres av det partiet når det gjelder omkamper. Jeg kan bruke anledningen til å etterlyse et svar på det jeg spurte om. Jeg spurte ikke om en oppramsing fra statsråden i replikkordskiftet av hvilke oppgaver som var levert. Jeg spurte om hvordan dette har styrket demokratiet og skjønnsutøvelsen i regionene. Det var nemlig et av hovedargumentene, og det står også omtalt i innstillingen. Representantene fra Høyre og Kristelig Folkeparti har skrevet det i Innst. 278 S for 2019–2020.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2020-05-26:
Mange tusen ansatte går på jobb hver dag i fylkeskommunene våre og arbeider for å gi innbyggerne best mulig tjenestetilbud. De trenger en forutsigbarhet for å klare dette. De stadige omkampene som tas i denne salen, bidrar ikke til det. I Høyre mener vi det nå er riktig å se framover og sørge for at de nye fylkeskommunene får ro til å utvikles og finne sin form, og det er ikke gjort over natta. Det er ingen tvil om at de nye fylkeskommunene har vært gjennom ressurskrevende omstillinger og hatt sine utfordringer. Mange ansatte har lagt ned mye tid og gjort et godt arbeid for å håndtere disse prosessene, samtidig som de videreutvikler gode tjenester for innbyggerne og næringslivet. Det bør de få lov til å fortsette med. Jeg viser til statsrådens brev til komiteen datert 20. februar 2020. Her kommenterer statsråden forslagsstillernes ønske om at regjeringen må «etablere mekanismer der fylkeskommunen skal få innvilget sin søknad om å oppheve vedtak om tvangssammenslåing og inndeling i enheter etter eget ønske», samt «legge til rette for den prosessen fylket ønsker, og fremme de nødvendige forslag for å sikre en ryddig oppløsningsprosess dersom det er ønskelig lokalt». I svaret fra statsråd Astrup legges det vekt på at dette langt på vei allerede er regulert i inndelingsloven. Det følger av loven at fylker kan fremme søknad om at det skal settes i gang utredning om deling. Dersom slik søknad fremmes, viser statsråden til at departementet vil sørge for at en sak med departementets vurdering og tilråding fremmes for Stortinget. Jeg vil minne om at det allerede er utbetalt 225 mill. kr for engangskostnader for fylkeskommunene som gikk sammen i regionreformen. Samtidig er det ikke regler i inndelingsloven om kompensasjon fra staten for engangskostnader ved deling. Vil virkelig forslagsstillerne, som tidvis argumenterer med store kostnader i regionreformen, påføre fellesskapet enda større kostnader ved å reversere en reform som fortsatt er i implementeringsfasen? Til forslaget fra Fremskrittspartiet: I Granavolden-plattformen slås det klart fast at landet vårt skal ha tre forvaltningsnivå. Derfor vil vi i Høyre heller ikke stemme for forslaget om nedleggelse av fylkeskommunen. Jeg har sagt det i flere av disse reverseringsdebattene: Tida for omkamper må være forbi. De nye fylkene trenger ro til å bygge opp og videreutvikle tjenestetilbudet til beste for innbyggerne, og det bør også vi i denne sal bidra til.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2020-05-26:
Da Granavolden-plattformen ble etablert, var det ett punkt jeg var særlig glad for når det gjaldt innvandrings- og flyktningpolitikken: «Norge skal være en pådriver for å finne gode løsninger for verdens flyktninger, både gjennom hjelp i nærområdene og ved å ta imot kvoteflyktninger.» Samtidig ble det i regjeringsplattformen slått fast at asylretten er en grunnleggende menneskerett og må ivaretas. Vi trenger bærende prinsipper og verdier å legge til grunn for vår politikk for dem som er mest sårbare. Norge har tatt ansvar, og Norge skal ta ansvar for å bidra og hjelpe mennesker på flukt. Det er det enighet om i denne salen, og engasjementet som har vært rundt Moria-saken de siste ukene, viser også stor støtte for det i den norske befolkningen, og det er positivt. Fra tusenårsskiftet har antall migranter og flyktninger på verdensbasis økt betydelig, og det er mange grunner til det: krig, befolkningsøkning, fattigdom, klimaendringer. Det som selvsagt bekymrer oss alle aller mest, er de aller svakeste på flukt, med de farer det innebærer på alle plan. Jeg oppfatter denne saken slik at det ikke er noen uenighet om Norge skal bistå Hellas i en vanskelig situasjon, men om måten å gjøre det på. Jeg hadde håpet at vi kunne debattere dette uten å trekke hverandres motiver i tvil. Det vi har sett i den senere tida, er et stort engasjement for én leir og ett land. Det er ingen tvil om at tilstanden i Moria-leiren, og da spesielt for barn og andre sårbare grupper, er uholdbar. I min landsdel har det vært stort engasjement for hjelpearbeidet på Lésvos, og det støtter jeg og har stor respekt for. Det er viktig at også sivilsamfunnet bidrar og engasjerer seg der vi ser naken nød. Der har vi alle et ansvar. Høyre har ønsket et bredt europeisk samarbeid som forplikter. Statsråden understreket også det i sitt innlegg og orienterte om hvordan løsningen nå er blitt, og jeg er glad for det. Som nasjon må vi i tillegg ha et helhetlig fokus som står seg over tid. Det er vanskelig å sette svake grupper opp mot hverandre. Mange hundre kvoteflyktninger venter også på å komme inn i landet vårt, og jeg håper det kan gå raskt. Norge bidrar med humanitær bistand, og Norge har et tett samarbeid med Europa om å bidra til mer permanente ordninger som kan lette de strukturelle utfordringene i Hellas. Det er et pådriverarbeid Norge må styrke, slik jeg ser det.
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2020-05-26:
Då eg høyrde på innlegget til statsråden, høyrdest det ut som om det var noko ein verkeleg syntest var ein god idé, det å ha fylkeskommunar. Det kan jo tenkjast at statsråden ikkje har same opplevinga som alle oss andre som har budd i ein kommune, og som har hatt fylkeskommunen over seg, all den tid han har hatt sitt virke i Oslo, som ikkje har ein fylkeskommune over seg, men har kunna hatt ansvaret for heile løpet i vidaregåande opplæring, kollektivtransporten og eigentleg levd etter tonivåmodellen. Spørsmålet mitt er om det eigentleg er kompromisset i regjeringa, som statsråden no fortel om, eller om det er slik at Høgre oppriktig meiner det er lurt å organisera landet i tre nivå. Vil ein få ein debatt fram mot neste val om programformuleringar, eller meiner partiet Høgre framleis det ein har programfesta, og som me òg har programfesta, nemleg at å organisera landet i to nivå er tilstrekkeleg og rådeleg å gjera?
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2020-05-26:
Nei, eg trivst best på denne talarstolen, og eg vil svara litt på dei spørsmåla Framstegspartiet har fått i debatten. Viss eg kom i skade for å seia at ein automatisk skulle gå tilbake til 19 fylkeskommunar, kjem det av at eg er van med at Senterpartiet alltid vil ha ting slik som dei alltid har vore. Eg beklagar viss eg tilla dei meiningar i denne saka som ikkje samsvarer med det prinsippet. Men eg registrerer i alle fall at dei vil ha fleire fylkeskommunar enn me har i dag, og det er eit steg i feil retning. Det er òg interessant å høyra representanten Lauvås seia at forslaget vårt er ein bløff. Det er ikkje usannsynleg at eit parti som har programfesta nedlegging av fylkeskommunen, føreslår det. Når det største partiet i regjeringa skal møta forslaget og har programfesta det same, kan ein ikkje seia at det er ein bløff. Når fire parti samarbeider, kunne programfestinga til dei to største vorte vedteken politikk, ikkje programmet til dei to minste. Så registrerer eg òg at når ein skal fortelja historia om regionreforma i førre periode, gjev ein inntrykk av at me sat i regjering og difor hadde store følelsar for denne reforma. Reforma kom på initiativ frå Stortinget. Regjeringa føreslo ingenting. Det var eit initiativ frå Stortinget, og me var veldig tydelege på at det var Venstre og Kristeleg Folkeparti sitt initiativ og deira siger. Når ein sa at me forsvarte det med innleving, tenkte eg: Kan no dette stemma? Så eg gjekk inn i referatet og sjekka kva eg sa i den tida. Det var inga innleving å spora i innlegget, eg var faktisk veldig ærleg og tydeleg på at dette var Kristeleg Folkeparti og Venstre sin siger. Hadde det vore opp til oss, sa eg den gongen, hadde me klart oss med to nivå, og det var faktisk så lite entusiasme i innlegget at då eg vart utfordra på om eg eigentleg syntest det var ein god idé, sa eg at det var ei sak som var tapt, men at så lenge det ikkje var fleirtal for vårt primærstandpunkt då heller, var det betre med 11 av noko me var imot, enn 19. I tillegg, når det gjeld historieforteljing, synest eg det er rart at dei raud-grøne gjev eit inntrykk av i debatten at dei ikkje har sete i regjering og hatt ein statsråd som heitte Åslaug Haga, som fremja regionalmeldinga, og som brukte fleire år på utgreiingar med sikte på færre fylkeskommunar. Eg vil anbefala representantane å gå inn i historiebøkene og lesa historia om den raud-grøne regionreforma, som enda med masse utgreiing og at ein på oppløpssida fann ut at ein nærma seg eit val, og at ein då ikkje skulle føreslå noko som innbyggjarane ikkje ville ha. Dei hadde jobba for det i mange år, men så trekte ein seg på oppløpssida. Ein førte over nokre få oppgåver, og me kjenner historia – at det ein fekk, var vegar som var dårlege og ikkje vedlikehaldne, og ferjer som det var vanskeleg å forvalta nye kontraktar på. Historia til dei raud-grøne er på ingen måte slik at ein bør gjera seg høg og mørk og frå denne talarstolen teikna eit bilete av andre parti.
Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2020-05-26:
I dag er jeg vikartalsperson for representanten Bransdal, som møter til planlagt sykehusbehandling. I forrige stortingsperiode hadde jeg gleden av å sitte i kommunalkomiteen, og jeg ser nå at man driver kontinuerlig omkamp. I dag er det to Dokument 8-forslag – ett fra de frigitte fanger i Fremskrittspartiet, som de selv har kalt seg. Jeg er ikke lite forundret, for Fremskrittspartiet var svært konstruktive og løsningsorienterte mens de var i regjering. Hva er det sanne ansikt – et konstruktivt og løsningsorientert samfunnsparti eller spillerens ansikt, som en nå ser oftere? Så har vi SVs forslag, som er en variant av Senterpartiets endeløse omkamper, som slår inn åpne dører. Inndelingsloven regulerer allerede på en god måte hvem som kan ta initiativ, og hvem som bestemmer. Skulle det være så galt at flere fylkeskommuner ønsker en omkamp, har de muligheten til søknad om utredning av ny sammenslåing eller deling. SV bruker dermed Stortingets ordning med representantforslag også som et spill, og det er vanligvis ikke kjennetegnet til SV som et seriøst opposisjonsparti. Når det er sagt, kan jeg ikke fri meg for å la tankene gå tilbake til reformdynamikkene i 2015 og 2016. Hadde man da vært mer fokusert på å finne brede forlik for landets beste, hadde vi spart oss for alt dette. Det er god tradisjon i Norge for at vi bygger videre på reformer som er innført av et stortingsflertall, helt eller delvis mot partiers vilje – dette fordi det anses nøkternt som best mulig for helhet, forutsigbarhet og offentlig ressursbruk. Flere partier enn dem som dannet flertall den gangen, var for en regionreform med større enheter enn de tidligere fylkeskommunene, men det var ingen vilje til bredt forlik, tross gjentatte invitasjoner. Det kan jeg selv bekrefte. Det gjaldt først og fremst Arbeiderpartiet og Senterpartiet, som både da og senere har sett seg mest tjent med å fiske i opprørt vann. Regionreformen flytter makt til folkevalgt regional politisk styring. Gjennom regional skjønnsutøvelse får en mer tilpassede løsninger, bruker midlene mer treffsikkert, og det er ikke sikkert at det som var lurt i Troms og Finnmark, er det samme som er lurt i Agder. Helt fra starten av ble det sagt at reformen var en strukturendring som skulle utbygges videre. Dette arbeidet er nå påbegynt, og flere oppgaver må komme på plass. Det offentlige har investert store summer i reformen, og tusenvis av ansatte har vist stor omstillingsevne og fått ny arbeidsgiver og gjerne nytt arbeidssted også. Å sette prosessene i spill igjen nå vil være uansvarlig rett og slett.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-05-26:
Jeg kan fortelle representanten Lauvås hvilke oppgaver og virkemidler som er overført fra 2020, og så kan representanten gjøre seg opp sin egen mening om han mener det er tilfredsstillende. Vi har overført administrasjon av fylkesveier, forvaltning av tilskudd til utbygging av bredbånd, eierskaps- og forvaltningsansvar for fiskerihavneanlegg, tilskudd til ikke-statlige lufthavner, arbeidsmarkedstiltak for bedriftsintern opplæring, tilskudd til fylkesvise partnerskap for karriereveiledning og tilhørende karrieresentre, bosetting internt i fylkene og annen regional samordning av integreringspolitikken, tilskudd til Jobbsjansen del B, mentor- og traineeordninger, tilskudd til etablereropplæring for innvandrere, forvaltning av tilskudd til friskliv, læring og mestring, tverrfaglig innsats på rusfeltet, oppgaver innenfor Skjærgårdstjenesten og statlig sikrede friluftsområder, oppgaver på kulturminneområdet, oppdragsgiveransvar overfor Siva og Innovasjon Norge for fem næringsrettede ordninger, næringshageprogrammet, inkubasjonsprogrammet, bedriftsnettverk, mentortjenesten, landsdekkende etablerertilskudd, forvaltning av tilskudd til utrednings- og tilretteleggingstiltak i landbruket, utarbeidelse av regionalt næringsprogram i landbruket, forvaltning av prosjektmidler i kystskogbruket. Arktis 2030 skal forvaltes av Troms og Finnmark fylkeskommune, sekretariat for regionalt nordområdeforum, forvaltning av tilskudd til kvensk språk og kultur er overført til Troms og Finnmark fylkeskommune.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-05-26:
Det er fristende å minne representanten Njåstad om at Fremskrittspartiet satt i regjering da denne reformen ble igangsatt. Mitt utgangspunkt er at det er mindre enn fem måneder siden vi fikk en ny regionstruktur i Norge. Det er gjort en kjempejobb lokalt, og mange har vært gjennom en stor omstilling. Da skylder vi dem som har vært gjennom den omstillingen, å gi dem sjansen til faktisk å kunne yte sitt beste for innbyggere og næringsliv i den nye strukturen. Så er det ingen tvil om hvor Høyre primært står, det står i vårt program. Og så vil jeg legge til at forutsetningene for det forslaget som representanten har, vil nok være en helt annen type kommunestruktur enn det vi har i dag. For selv med kommunereformen er det fortsatt slik at veldig mange kommuner er små, og for små til å overta den type oppgaver som fylkeskommunene i dag forvalter.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-05-26:
Fylkene har fått overført de samme midlene som staten brukte på oppgavene tidligere. Hensikten med denne oppgaveoverføringen er ikke å gjøre det dyrere å drifte de samme tjenestene, men å sørge for å at vi flytter tjenestene nærmere folk. – Så dette har ikke vært en reform for å spare penger for staten, fordi de samme pengene som tidligere ble brukt i statsbudsjettet, er overført og følger de oppgavene som er gått til fylkene.
Kari Anne Bøkestad Andreassen (Senterpartiet), 2020-05-26:
Norges tre forvaltningsnivåer ble med Fremskrittspartiets støtte både bekreftet og befestet for knapt tre år siden. Etter det har vi vært utsatt for en regionreform, med sine fylkessammenslåinger, en reform som ikke alle har vært like begeistret for. Men fylkeskommunene har håndtert utfordringene med reformen på en god og ansvarlig måte, og de skal ha honnør for det. Fylkeskommunene har pekt på noen umuligheter knyttet til sine nye porteføljer. Gjennomgående er det at de er overført nye oppgaver uten at det følger tilstrekkelig med midler med. Fra Nordland kan jeg som eksempel igjen nevne ansvaret for fiskerihavner og kulturminneområdet. Samtidig ser vi nå at de store oppgaveoverføringene innenfor barnevern og kultur ikke blir noe av, og da kan man kanskje si heldigvis. Selv om Senterpartiet er kritisk til tvangssammenslåing og flere andre sider av regionreformen, er ikke forslaget om å avvikle fylkeskommunene et bedre alternativ. Som nevnt tidligere her kan det virke noe uforståelig når et parti først er med på en svært inngripende og svært kostbar reform og en drøy måned etter at sammenslåingen er et faktum, foreslår å oppheve hele nivået. Fremskrittspartiet snakker gjerne om unødig bruk av midler i det offentlige, men dersom dette forslaget skulle få flertall, vil det stå igjen som et kroneksempel på sløsing med offentlige midler. Det er ofte lett å la seg villede av fengende overskrifter. Også Senterpartiet ivrer for kutt i byråkrati og å bringe tjenestene nærmere innbyggerne, som er en del av forslagsteksten, men vi vil gjøre det på en mer troverdig måte. Vi må forstå at å kutte mellomnivået ikke minsker avstanden mellom innbyggere og myndigheter, heller tvert imot. Med all respekt for alle dyktige små og store kommuner rundt om i landet unner jeg dem ikke å overta alle fylkeskommunale oppgaver, sånn som samferdsel med hurtigbåt og ferje og annen kollektivtrafikk, ansvar for alle veier, for videregående utdanning og opplæring osv. Forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet forveksler manglende presseoppbud her i stortingssalen med at fylkeskommunene er overflødige, mens jeg tenker at det heller er et tegn på godt håndverk og stort sett – dog ikke alltid – at en kan utføre sine oppgaver uten at det skjer på en veldig opprivende måte. Alle oppgaver som kommunene ikke vil kunne påta seg, må bli statlige. Jeg tror da at store deler av befolkningen i vårt langstrakte og mangfoldige land vil føle på en reell større avstand til beslutningstakerne og tilsvarende liten påvirkningsmulighet. For mange oppleves fylkene allerede som mer enn store nok i dag, mens det i dag allerede finnes en viss felles forståelse av virkeligheten som innbyggerne lever i, i hverdagen i egen fylkeskommune.
Kari Anne Bøkestad Andreassen (Senterpartiet), 2020-05-26:
Senterpartiet er helt klart av den oppfatning at selvstyret og lokaldemokratiet bør styrkes. Kommunene bør ha en større grad av råderett på mange områder, og vi må unngå at sentrale lover og forskrifter overkjører kommunene. Det er en sterk trang i dagens styresett til å få alle til å passe inn i samme boksen, og den uforståelige fascinasjonen for New Public Management gjør at mange tror at alt er bra bare det måles og rapporteres hyppig nok. Vi må generelt ha mer tillit til at folk faktisk gjør den jobben de sier de skal gjøre, og det gjelder ikke minst innenfor det offentlige. Samtidig må vi ikke glemme at fylkeskommunene også er kommuner, og de leverer omfattende tjenester til befolkningen. Fremskrittspartiet mener tydeligvis at politikergodtgjørelser er bortkastede penger, men totalsummen for hele landet, som det vises til i forslaget, tilsvarer det Nordland fylkeskommune eksempelvis bruker årlig på kultur, miljø og folkehelse – og begge deler er vel anvendte penger. Hvor mye 300 mill. kr utgjør i prosent av totalkostnaden med regionreformen, må noen andre svare på. Fylkespolitikere landet over gjør en stor og viktig jobb for sine innbyggere, og de har et stort ansvar. Det påstås at innbyggerne ikke har noe tilknytning til fylkeskommunen, men jeg tør i hvert fall å påstå at veldig mange har et sterkt forhold til de tjenestene som leveres. Utover det er den manglende x-faktoren til fylkespolitikerne kanskje forståelig. Kommunepolitikere er veldig synlige i sitt lokalsamfunn. Stortingspolitikere – iallfall noen av den – er vel mest som kjendiser å regne, mens fylkespolitikerne faller litt mellom to stoler. Det betyr ikke at de ikke gjør en viktig jobb. Det er fylkespolitikerne som får gjennomgå når tilbud må kuttes, men det er også de samme som står på barrikadene og kjemper for sine krav i møte med sentrale styresmakter. Jeg tror at kommuner i store deler av landet vil få store utfordringer med å få forståelse og støtte for sine krav, dersom de ikke også kan få drahjelp fra fylkeskommunen de samarbeider godt med. Vi har all erfaring med at fylkeskommunene jobber aktivt opp mot Stortinget, og det er lett å se at situasjonen vil bli vanskeligere for mange uten denne påvirkningsmuligheten. Senterpartiet mener at dagens tre forvaltningsnivåer må videreføres. Men vi mener også at byråkratiet må reduseres. Vi mener at selvstyret må styrkes, og at tillit må bygges. Et levende lokaldemokrati styrker aktivitet i hele landet vårt, og er det noe vi trenger nå, er det å ta hele landet i bruk og verdsette de mulighetene som finnes, og som vi har.
Ove Trellevik (Høyre), 2020-05-26:
Det er heilt korrekt som representanten Njåstad seier, at overføringa og reforma som omhandla fylkesvegar, har ridd mange fylkeskommunar som ei mare i mange, mange år. Heldigvis har det vore ei styrking også av fylkesvegnettet, slik at noko av vedlikehaldsetterslepet er teke igjen. Så seier representanten Greni at me må lytta til dei som har skorne på. Det er heilt sant, det bør me faktisk gjera. Det er litt av grunnen til at eg tek ordet, for det er ein veldig unyansert debatt her. Når me har vore på komitéreise, har vi møtt tilsette, bl.a. i Viken, i Vestland og fleire andre plassar, som har sagt: No må de gje oss ro – ja, me er imot det, men de må gje oss arbeidsro, me må få sjansen til å få dette til, de må ikkje ta omkamp på omkamp. Så eg er heilt einig med Greni, me må lytta litt til dei som har skorne på og lata folk få sjansen til å få dette til å fungera på ein god måte. Så nemnde representanten Karin Andersen at det hadde vore oppe på ei høyring her at mange klaga over inntektsnivået, og at oppgåvene var underfinansierte frå staten. Men ho nemnde ikkje at det i høyringane – me har jo hatt høyringar om ferjeøkonomi òg – òg kom fram at den største faktoren med omsyn til at fylka sleit med fylkesøkonomien og ferjeprisinga si, var at dei hadde innført AutoPASS, og dei hadde innført nye fartøy lenge før tida for å skifta fartøy gjekk ut, for å byggja grøne, nye fartøy. Noko kom av det grøne skiftet, men den aller største kostnaden kom av AutoPASS, som dei sjølve hadde valt, og som staten kanskje ikkje har pålagt dei. Så det er ikkje slik at alt nødvendigvis er så underfinansiert. Det handlar veldig mykje om korleis fylket sjølv har prioritert, og det er ikkje kome godt fram i debatten.
Ove Trellevik (Høyre), 2020-05-26:
Eg tek ordet på grunn av at representanten Karin Andersen i sitt nest siste innlegg framstilte det som om det ikkje var tvilsamt at alle hadde eit asylgrunnlag. Eg vil visa til ein rapport som FNs utviklingsprogram nyleg har publisert. Oversikta viste kva grupper som reiste til Europa som båtmigrantar, og undersøkinga har eit stort utgangspunkt, i ca. 2 000 intervju av migrantar frå 39 afrikanske land. Undersøkinga er basert på eit utval som sa at dei reiste av økonomiske grunnar, og det kom fram at heile 64 pst. av det totale utvalet sa at dei hadde andre grunnar for si reise enn krig og forfølging. Vidare viser oversikta at det heller ikkje var arbeidsløyse og fattigdom som var hovudårsaka til at dei migrerte. 58 pst. av utvalet hadde både jobb og konkurransedyktig løn eller gjekk på skule. Den viktigaste motivasjonsfaktoren for å migrera var ønsket om å tena pengar som kan sendast til familiemedlemer i Afrika. Så det er ikkje rart at Hellas, Kypros og Malta har store utfordringar når det har kome mange båtmigrantar som ikkje har behov for vern. Det beste er å hjelpa FN-kvoteflyktningar før dei kryssar Middelhavet, og motiva for å leggja ut på risikabel flukt må reduserast så mykje som mogleg. Om alt går etter planen i år, vil me ta imot ca. 3 000 FN-flyktningar. 200 av dei er allereie evakuerte frå Libya til Romania, og 600 er evakuerte til flyktningleirar i Rwanda frå Libya. Dette vil bidra til at me kjem til å redusera katastrofen over Middelhavet for båtmigrantar. Eg har større tru på å jobba med FN med båtflyktningar og FN-kvoteflyktningar enn å motivera fleire til å leggja ut på farlege båtruter, for mange migrantar som faktisk viser seg ikkje å ha behov for vern.
Jon Engen-Helgheim (Fremskrittspartiet), 2020-05-26:
Statsråden sa i sitt innlegg at det foreliggende initiativet ikke er en felleseuropeisk forpliktende løsning, som man var enig om i Granavolden-plattformen. Jeg lurer på hvorfor man går inn på det da. Videre vil jeg vise til brevet fra statsråden 29. april, altså for en måneds tid siden. Der sto det bl.a. at det er ingen land som har tatt imot like mange kvoteflyktninger som Norge, og at statsråden mener vi fortsatt må prioritere kvoteflyktninger. Det står at en eventuell relokalisering i den nåværende situasjonen vil være en kortsiktig respons, mens statsråden i sitt innlegg sa at man ønsker en langsiktig løsning. Det står at i lys av koronasituasjonen i Norge kan vi ikke respondere på en slik forespørsel fra Hellas nå. Det står også at man ikke kan utelukke at relokalisering kan gi en tiltrekningseffekt til Europa – altså ganske gode formuleringer der. Hva har endret seg på én måned, som gjør at statsråden nå likevel går inn for alt det hun argumenterte så sterkt imot for en måned siden?
Jon Engen-Helgheim (Fremskrittspartiet), 2020-05-26:
Nei, det er ikke «fake news» at forholdene i Moria-leiren er grusomme. Det er ikke «fake news» at mange lider der. Forholdene i de aller fleste flyktningleirer er grusomme. Det eneste spesielle med Moria-leiren er at de aller fleste som er der, var trygge i Tyrkia, men valgte likevel å reise til Europa. Det som er «fake news», er at det vil hjelpe situasjonen å hente asylsøkere med et uavklart og tvilsomt beskyttelsesbehov til Norge. Det vi vet, er at vi har gjort det før, og situasjonen ble verre. Vi vet at det vil bidra til at flere blir lokket ut på en farefull flukt. Politikk handler om å prioritere. Partiene i flertallet i denne salen går på hver sine måter inn for at asylsøkere med et uavklart og tvilsomt beskyttelsesbehov skal prioriteres. Vi vet at 70 pst. av de enslige mindreårige i Hellas er fra Pakistan og Afghanistan. Hele 90 pst. av dem er gutter mellom 14 år og 17 år. Det er påfallende. Det har ingen ting med moral eller solidaritet å gjøre å prioritere å hente unge gutter fra Pakistan og Afghanistan, på bekostning av kvoteflyktninger som vi vet trenger hjelpen. Vi vet også at de som kom til Norge som enslige mindreårige asylsøkere fra 2014 til 2018, var 591. Etter at familiegjenforeningssøknadene var behandlet, ble de til 2 400. De kom som enslige mindreårige, men hadde likevel familie som også kom til Norge. Vi vet at disse ble sendt ut på en farefull reise for å kunne sende penger tilbake til familien i hjemlandet. Vi vet også at for samme kostnad som det koster oss å ha 35 enslige mindreårige asylsøkere i Norge, kunne vi ha finansiert hjelp til 8 300 syriske krigsflyktninger i Jordan som ikke hadde noe valg om å bli et annet trygt sted. Det har ingen ting med moral å gjøre å gå inn på sånne løsninger. Det er noen som mener å ha monopol på den rette løsningen på tross av at vi har prøvd det før. Vi vet at situasjonen blir verre av disse løsningene, ikke bedre. I mitt innlegg var det dét jeg pekte på som «fake news». Dette er det motsatte av å hjelpe.
Masud Gharahkhani (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
Kaoset i regjeringen har jo vært komplett i denne saken. Regjeringen har ikke vist politisk vilje til å gjenoppta uttak av kvoteflyktninger. Regjeringen har feilinformert Stortinget om at det ikke er mulig å hente dem med sannsynlig beskyttelsesbehov, en eventuell relokalisering fra Hellas. Jeg har ikke lest EUs prosedyrer, men forholder meg til hva statsråden har svart, har Høyres innvandringspolitiske talsperson sagt. Regjeringen ba om to ukers utsettelse for å snakke med EU-kommisjonen, men nektet å møte dem, nektet å snakke med opposisjonen, nektet for at det skal komme en løsning, og etter snart en måned med kaos og interne stridigheter legger den fram en løsning i tolvte time som ikke trenger stortingsbehandling engang. Da må jeg få lov til å stille følgende spørsmål: Mener statsråden dette er god politisk ledelse, og hva er det regjeringen egentlig driver med?
Masud Gharahkhani (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
Jeg hører hva statsråden sier. Jeg registrerer også at regjeringen har sagt at det ikke er mulig å hente ut kvoteflyktninger, men vi vet at det handler om politisk vilje. Og jeg har registrert at regjeringen har sagt i flere uker at Norge ikke kan delta i en eventuell relokalisering av asylsøkere fra Hellas fordi det ikke er mulig å legge føringer for hvem vi ønsker å ta imot. Men UNHCR var raskt ute og sa at dette ikke stemmer, at regjeringen drev med feilinformering. I dag har statsråden selv lagt fram en løsning om å hente de mest sårbare barna og dem med mest sannsynlighet for å få opphold. Da tror jeg det er viktig å få en avklaring her i dag. Mener statsråden at UNHCR lyver, eller har regjeringen feilinformert Stortinget i denne saken?
Solveig Schytz (Venstre), 2020-05-26:
Det er en humanitær krise i flyktningleirene i Hellas som Norge har et medansvar for at har oppstått, for Norge støtter EU–Tyrkia-avtalen, og leirene befinner seg innenfor det som er Norges Schengen-yttergrense i sør. Vi har derfor også et ekstra ansvar for å bidra til å løse situasjonen, både ved å bidra med hjelp til å bedre forholdene i leirene og ved å bidra til å bygge opp asylsystemet i Hellas, slik vi har gjort, og også til å relokalisere de mest sårbare flyktningene. Vi må hjelpe mennesker der de er, men også hjelpe dem som ikke kan hjelpes der de er. Fellesskapet må ta ansvar for å bidra til disse menneskenes frihet. En rekke europeiske land, med Tyskland i spissen, har gått foran og tatt på seg å relokalisere og hjelpe ut av flyktningleirene noen av de mest sårbare barna. Jeg er svært glad for at regjeringen slår fast at det skal også Norge gjøre, sammen med mange andre europeiske land. Internasjonalt samarbeid er nødvendig for å løse de store utfordringene, ikke minst når det gjelder migrasjon. Europeisk samarbeid er nødvendig for å løse migrasjonskrisen i Europa, både på kort og på lang sikt. EU-kommisjonen og greske myndigheter har i samarbeid med FNs høykommissær for flyktninger, UNICEF og andre organisasjoner etablert prosedyrer for prosessen med relokalisering av de mest sårbare barna og familiene, og stadig flere land tar ansvar og ønsker å bidra. For barna i Moria-leiren og i andre flyktningleirer står det om livet, både her og nå og i framtiden. Denne saken viser hvor viktig det er at noen alltid er villig til å stille de ubehagelige spørsmålene om og om igjen. Nå er vi blant dem som går foran i et europeisk samarbeid, og det er en investering i et samarbeid som vi i årene framover må styrke. Nå er vi på god vei. Jeg legger ikke skjul på at vi har satt pris på det engasjementet enkelte opposisjonsparti har vist i denne saken, og med det gitt Venstre og Kristelig Folkeparti god backing på det som en samlet regjering nå stiller seg bak. Jeg er glad for at regjeringen har slått fast at Norge skal bidra, og legger til grunn at avklaringen om hvor mange barn som kan hentes, og når dette kan skje, kan komme raskt. Det vil ha mye å si for andre europeiske land som nå står og venter på hva Norge og andre europeiske land foretar seg, men det vil ha alt å si for de menneskeskjebnene som berøres av de avklaringene som kom i dag.