Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2000-05-19:
Verdier fra havet er Norges fremtid. I perioden 1986 til 1999 har vi hatt en gjennomsnittlig årlig vekst på ca. 18 pst. i produksjonen av laks og ørret. Meg bekjent, har vi ingen andre eksportnæringer i Norge som i samme periode kan vise til en like stor vekst. Flere uavhengige institusjoner, som Norges forskningsråd og Vitenskapsselskapet i Trondheim, har utpekt havbruksnæringen som en sektor med stort fremtidspotensial. De foreløpige resultatene av det pågående prosjektet «Et verdiskapende Norge» i regi av Handelshøyskolen BI rangerer sjømatnæringen som den næringsklyngen i Norge som har størst verdiskapingspotensial. Dagens havbruksforvaltning bygger på oppdrettsloven av 1985. Loven stiller krav om konsesjon for å drive all form for oppdrett av fisk og skalldyr. Ved tildeling av konsesjon legges det vekt på hensynet til helse, miljø, kompetanse og annen utnytting av området. I tillegg kommer markedsmessige og regionalpolitiske vurderinger. Konsesjonssystemet i oppdrettsloven bidrar til å samordne behandlingen av de ulike tillatelsene fra offentlige instanser til forenkling for næringsutøverne. Jeg vil påstå at oppdrettsloven ikke er til hinder for, men snarere legger til rette for næringsutvikling. Sjøareal er en naturressurs som tilhører oss alle. Når noen får tillatelse til å drive havbruksvirksomhet, innebærer dette at en del av samfunnets fellesareal på sjøen båndlegges i forhold til andre interesser. Som representanten Kristiansen er inne på, kan en vanskelig tenke seg et system der det er fullstendig fri etablering. Det vil alltid være behov for å ivareta samfunnets interesser ved å ta vare på det omkringliggende miljøet, hindre sykdomsspredning og sikre en avveining mot samfunnets behov for alternativ bruk av området. Konsesjonssystemet i oppdrettsloven ivaretar imidlertid også andre interesser som jeg anser som viktige. Loven sikrer at en kan ta regionalpolitiske og næringspolitiske hensyn ved tildeling av eksklusive rettigheter i kystsonen. I tillegg gir loven adgang til å ta hensyn til markedsutviklingen. Som jeg vil komme tilbake til senere i mitt svar, er det i hovedsak hensynet til markedet som har begrenset veksten i produksjonen av laks og ørret i de senere år. Helt siden 1985 har det for settefisk og annen havbruksvirksomhet enn matfiskoppdrett av laks og ørret vært tilnærmet fri etablering. Når jeg sier tilnærmet fri etablering, skyldes dette bl.a. at interessen for å få tildelt spesielt skjellkonsesjoner i den senere tid har vært større enn det vårt forvaltningsapparat har klart å ta unna. Det ligger også en begrensning i at hensynet til helse, miljø og annen bruk av området vurderes før konsesjon til havbruksvirksomhet kan tildeles. Litt forenklet kan vi si at det er begrensninger i omfanget av den enkelte konsesjon, men ikke i antallet konsesjoner. Det er en utfordring for havbruksforvaltningen å sikre raskere behandling av søknader om å starte virksomhet. Det er også en utfordring å ha et regelverk som sikrer at rettigheter til å drive næringsvirksomhet i kystsonen gis til seriøse og kvalifiserte næringsutøvere som kan videreutvikle denne næringen på egnede lokaliteter. Vi må søke å unngå at rettigheter til lokaliteter blir spekulasjonsobjekter for personer som ikke har til hensikt å starte næringsvirksomhet. Oppdrett av laks og ørret står på mange måter i en annen stilling enn den øvrige havbruksvirksomheten. Med unntak av retildelinger er det på landsbasis ikke delt ut nye konsesjoner til å drive oppdrett med laks og ørret siden 1985. Jeg skulle gjerne sett at vi kunne åpnet opp for flere nyetableringer for raskere å utnytte det potensialet for verdiskaping som ligger i våre kystområder. Dessverre har vi ikke en markedsadgang som gjør at vi kan ta ut dette potensialet slik vi kunne ønske. Dette skyldes at vi er blitt møtt med dumping- og subsidieanklager fra våre viktigste handelspartnere, USA og EU. Sist gang i 1997 gav EU-kommisjonen skotske oppdrettere medhold i påstander om dumping av norsk laks og utjevningsberettiget statsstøtte. Kommisjonen innstilte på en straffetoll på ca. 15 pst. på laks fra Norge. Fra norsk side var en uenig i kommisjonens beregninger og vurderinger. Etter forhandlinger ble Norge og EU-kommisjonen enige om en avtale i laksesaken, den såkalte lakseavtalen. Avtalen gjelder for en periode på fem år og inneholder bl.a. en forpliktelse for Norge til å begrense den årlige veksten i eksporten til EU til 10 pst. pr. år. Produksjonsveksten reguleres med hjemmel i oppdrettsloven ved hjelp av konsesjonssystemet kombinert med fôrkvoter, som ble innført 1. mars 1996. Lakseavtalen er svært viktig for norsk havbruksnæring. Ca. 70 pst. av lakseeksporten går til EU og omfattes av avtalen. I utgangspunktet opphører avtalen i 2002. Om tiltakene mot lakseeksporten videreføres eller ikke, avhenger av om det fra skotsk side blir bedt om videreføring, og eventuelt resultatet av den undersøkelse som da vil finne sted. Det er imidlertid gledelig å konstatere at de iverksatte reguleringer som følge av lakseavtalen har hatt den ønskede effekt. Samtidig som vi under avtalen har den strengeste produksjonsreguleringen vi har hatt, opplever havbruksnæringen rekordstore overskudd og stabilitet i forhold til vårt viktigste marked. Markedsandelen for norsk laks på EU-markedet har i samme periode vært stabil, med 63 pst. i 1997 og 63 pst. i 1999. Vi har med andre ord ikke tapt markedsandeler på EU-markedet i den først perioden av lakseavtalen. Havbruksnæringen driver biologisk produksjon hvor produksjonsbeslutningene må tas lang tid før produktene skal ut på markedet. Dette gjør at det ikke er mulig å kontrollere utbudet i samme grad som en kan ved produksjon av ikke-biologiske produkter. Svingninger i utbudet av laks og påfølgende svingninger i lakseprisen gir ustabilitet og uforutsigbarhet for næringsutøverne, i tillegg til at det kan få handelspolitiske virkninger. Om veksten innen lakseproduksjonen ble sluppet løs, ville dette etter all sannsynlighet medføre at våre viktigste eksportmarkeder ville komme med handelspolitiske beskyttelsestiltak. Så lenge EUs regelverk for fiskerisektoren ikke er en del av EØS-avtalen og vi ikke er medlem av EU, synes det ikke mulig å få fjernet dumpingvåpenet hos EU. For å øke forutsigbarheten for næringsutøverne og sikre en balansert og lønnsom utvikling i næringen er det uansett viktig med en overordnet regulering av produksjonsveksten. Fram til nå har Fiskeridepartementet tatt dette ansvaret. Konsesjoner til oppdrett av laks og ørret har også vært benyttet som et regionalpolitisk virkemiddel i utviklingen av næringslivet langs kysten. Vi kan i dag konstatere at denne politikken i stor grad har vært vellykket. Vi har i dag ledende bedrifter i havbruksnæringen som har hovedkontor og det vesentligste av sin virksomhet utenfor de store bysentra, til berikelse for lokalt næringsliv og regional utvikling i kystområdene. Ettersom vi ikke kan slippe løs produksjonen av laks og ørret, mener jeg at myndighetene fortsatt bør ha muligheten til å styre hvilke områder som skal prioriteres. Lakseoppdrett kan bidra til å utvikle næringssvake områder som har et stort potensial. Min målsetting er at havbruksnæringen skal bidra til å snu flyttestrømmen. Jeg mener også at nye konsesjonstildelinger kan være et næringspolitisk virkemiddel for å ta ut det potensialet som ligger i havbruksnæringen som helhet. Hvordan dette skal gjøres, har jeg ennå ikke klare oppfatninger om. Én måte å gjøre det på kan være å koble tildeling av tillatelse til å drive oppdrett av laks med f.eks. investeringer og virksomhet i oppdrett av andre arter. Erfaringene med oppdrett av laks bør kunne overføres til oppdrett av marine arter, slik at disse raskere kan bli kommersialisert. I dagens situasjon vil jeg ikke ta initiativ til å oppheve de mulighetene som oppdrettsloven gir til å regulere havbruksnæringen gjennom konsesjonssystemet. Etter hvert som produksjonen av marine arter, skjell og annen anadrom fisk øker, må en holde muligheten åpen for at også disse produktene kan komme til å oppleve de samme problemer som lakseeksporten har hatt. Det er derfor etter min mening hensiktsmessig å beholde muligheten for styring også for disse arter. Etter min vurdering bør hovedansvaret for den løpende produksjonstilpasningen prinsipielt sett ligge hos næringen selv. Historien har imidlertid lært oss at myndighetenes overordnede rammer kan være nødvendige for å sikre balansert vekst, lønnsomhet og markedsadgang. Havbruksnæringen representert ved Norske Fiskeoppdretteres Forening mener i likhet med meg at det i årene som kommer, er nødvendig at det legges rammer for produksjonsveksten av laks og ørret. På foreningens årsmøte den 12. april 2000 ble det gjort vedtak som innebærer at Norske Fiskeoppdretteres Forening støtter et konsesjonssystem og en ordning med fôrkvoter. Jeg er imidlertid åpen for at en på lengre sikt i større grad kan vurdere å overlate styringen med produksjonsveksten til næringen, individuelt eller kollektivt. Problemstillingen vil være en del av arbeidet med revisjon av oppdrettsloven med sikte på en ny havbrukslov, og i utformingen av nasjonale strategier for havbruksnæringen. I dette arbeidet vil vi vurdere reguleringer og virkemidler for havbruksnæringen ut fra et overordnet mål om at forvaltningen skal bidra til å legge til rette for å realisere næringens verdiskapingspotensial.