trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det er vel heller slik at Arbeiderpartiet, som et ja-parti, førte en mer selvstendig økonomisk politikk i forhold til EU enn det den nåværende regjering gjør. Maken til tilpassing har vi jo ikke sett, egentlig. Vi førte en aktiv økonomisk politikk som var vesentlig forskjellig fra det man ofte så i EU-landene, og som jo førte til at vi fikk arbeidsledigheten ned. Hva har den nåværende regjeringen gjort? Jo, den brukte så mye penger at den kjørte landet inn i en håpløs situasjon. Så kom alle de valutamessige problemene i verden. Vi måtte da føre en innstrammingspolitikk – vi ser alle resultatet av det – og man har altså da gått til det skritt å si rett ut at man i virkeligheten skal føre omtrent den samme politikken som EU gjør, ved f.eks. at prisstabilitet skal være et viktig mål. Det er jeg helt enig i, og jeg argumenterte under EU-kampen sterkt for at det måtte ligge i bunnen for enhver økonomisk politikk. Men det ble det jo advart sterkt mot fra nei-siden, målet om prisstabilitet ville komme i konflikt med målet om å bekjempe arbeidsledigheten. Så det har jo skjedd en betydelig tilnærming, og det er faktisk den nåværende regjering som har stått for det. Jeg kan ikke helt se hva som er de helt store forskjellene mellom den økonomiske politikken som nå føres, og den som føres i EU, men jeg kan være enig i at det er viktig for et hvert land å beholde handlefriheten. Men til representanten Kristin Halvorsen: Arbeiderpartiet har, som kjent, en annen økonomisk politikk, som atskiller seg fra den nåværende som Regjeringen fører. Så det viser jo at det er mulig å føre en annen politikk, men det har altså ikke den nåværende regjering villet gjøre.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det er ikke sikkert at statsministeren mente det akkurat slik, men jeg må likevel ta fatt i det, siden han sa at det at Arbeiderpartiet ønsker utvidet samarbeid med EU på alle områder, ikke henger i hop med det uttrykte ønske om også å ha handlefrihet. Det er vår oppfatning at det er når vi klarer å få til et tett samarbeid med våre viktigste handelspartnere og allierte, at vi får økt handlefrihet. Norge er jo i en veldig spesiell situasjon økonomisk, bl.a. ved at vår utenrikshandel utgjør omtrent 40 pst. av vårt bruttonasjonalprodukt, og 75 pst. av vår eksport går til EU. Det sier seg selv at jo tettere samarbeid vi kan få med våre handelspartnere, jo større økonomisk handlefrihet får vi. Jeg går ut fra at det er dette resonnementet knyttet til økonomien, men også til en rekke andre områder, som er årsaken til at Regjeringen nå faktisk er på den samme linjen. Det er jo det som ligger i utenriksministerens redegjørelse, at Norge ønsker et samarbeid med EU. Det er vel ikke for å svekke vår handlefrihet, det er vel egentlig for å styrke vår handlefrihet at man ønsker et slikt samarbeid. Det er iallfall et håp om at det er slik Regjeringen ser det. Da har man jo virkelig kommet langt i EU-debatten, hvis man legger det til grunn. Bondevik sa at Regjeringens egen handlelapp var grundigere enn Arbeiderpartiets, men man tok ikke opp det som er det mest aktuelle innenfor EU-samarbeidet nå, politi- og justissamarbeidet, da statsministeren var i Brussel. Det burde Regjeringen ha gjort. Det vil bli behandlet i en stortingsmelding, sier statsministeren nå. Det blir for seint. Arbeiderpartiet mener at man bør komme raskest mulig til Stortinget med et initiativ om hva man ønsker å få til på dette området.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-01-28:
Jeg syns den positive og relativt forsonende tone i Jaglands innlegg lover godt for en fremtidig EU-debatt. Jeg vil gjerne gi ham ros for den. Denne regjeringen har på internasjonalt hold blitt rost for sin raske implementering av EØS-direktivene. Er Jagland villig til å gå så langt at han vil gi Regjeringen ros for den politikken den har ført i forhold til EØS og Europa, ut fra resultatet av folkeavstemningen i 1994 som ligger til grunn? Det er det ene spørsmålet jeg gjerne vil ha representanten Jaglands syn på. Så er det punkt nr. 2. Jagland snakket om den bølgen som går gjennom Europa. Det jeg vil spørre ham om, som han ikke var inne på i sitt innlegg, gjelder den begynnende brannen vi nå ser i Europa, i Kosovo, som representanten Jagland altså overhodet ikke berørte, hvor de ledende politiske og militære eksperter som behandler denne konflikten, og som er i området, gir uttrykk for at det er stor fare for at i løpet av fem til sju uker vil det være full krig der nede. Og med bakgrunn i den militære ubalanse som er i området, vil dette kunne føre til en brutal nedslakting av uskyldige menneskeliv, og vi vil kunne oppleve at flere hundre tusen mennesker er på flukt. Mitt spørsmål til representanten Jagland er da følgelig: Hvordan vil Arbeiderpartiet og representanten Jagland arbeide for å påvirke norske myndigheter i retning av at man skal gjøre noe i dette området før det er for sent?
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-01-28:
I motsetning til representanten Jagland vil Fremskrittspartiet i stor grad og i hovedtrekk si seg fornøyd med den politikken som denne regjeringen har ført i forhold til EØS og Europa, særlig med bakgrunn i den folkeavstemningen vi hadde i 1994. Jeg syns også at statsministeren gav en klar og konsis redegjørelse for den politikken Regjeringen fører. Men for øvrig: En del av denne debatten – jeg sikter da ikke spesielt til statsministeren – har etter mitt skjønn vært preget av nærmest en oppramsing av en del kommentarartikler i internasjonale media som f.eks. Time, Newsweek og Der Spiegel, og hvor det også kan synes som om prosessen er viktigere enn selve det politiske resultatet. Det jeg gjerne vil spørre statsministeren om, er situasjonen i Kosovo, som han ikke berørte. Som jeg sa i mitt forrige innlegg, står de der i en situasjon hvor det er fare for at det skal bli fullstendig brann. Jeg vet at statsministeren har vært veldig opptatt av dette med menneskerettigheter, noe som også Regjeringen har profilert veldig høyt, så det jeg kunne tenke meg å få en nærmere redegjørelse for, er Regjeringens standpunkt, hva man vil gjøre fra regjeringshold, slik at man ikke opplever en ny – og større – humanitær katastrofe i dette området enn den man allerede har opplevd.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Det som var utgangspunktet for min innledende merknad til Jagland, var at han sa at Arbeiderpartiet førte en mer selvstendig økonomisk politikk i forhold til EU enn den nåværende regjering – som han sa: maken til tilpasningspolitikk som den nåværende regjering fører. Dette synes jeg ikke det er grunnlag for, jeg får det ikke til å henge i hop. Maken til tilpasningspolitikk – det er en helt uspesifisert påstand. Tvert om, når denne regjering har sagt at vi vil ha en selvstendig og kritisk vurdering av f.eks. EU-direktiver, har vi fått kritiske merknader fra Arbeiderpartiet, som åpenbart mener at vi skal være mer tilpasningsdyktige. Og hva i den økonomiske politikken som skulle være mer selvstendig fra Arbeiderpartiets side enn den denne regjeringen har ført i forhold til EU, det har jeg vanskelig for å se. En veldig tett tilknytning til euro, hvis det er det Arbeiderpartiet er ute etter, vil jo bety en kraftig tilpasning til EUs økonomiske politikk, mens Jagland altså skrøt av at de har ført en så veldig selvstendig politikk i forhold til EU. Dette er det vanskelig å få tak i. Men la oss legge den mer teoretiske diskusjonen bort, jeg syns det er mye mer interessant konkret å diskutere hva vi nå vil fremover. Når det gjelder Europol, er vi interessert i et samarbeid på mellomstatlig ikke overnasjonal grunn for å bekjempe kriminalitet. Jeg nevnte et konkret eksempel på det, samarbeidet for å bekjempe illegal innvandring, hvor Regjeringen allerede har et samarbeid med Europol og gjerne utvikler det. Dette må vi ta konkret område for område. En debatt blir mer interessant når den blir konkret enn når den blir generell. Det samme gjelder euroen. Generelt å snakke om en nærmere tilknytning til euroen blir ikke så veldig interessant før en kommer ned på det konkrete nivået. Er det støttekjøpsavtale, og tilbake til fastkurspolitikken en vil? Det har vel Arbeiderpartiet avkreftet. Utvidede låneordninger, er det siste Arbeiderpartiet har sagt. Det er for så vidt greit, men låneordningen kan heller ikke tre i funksjon uten fastkurspolitikk, og det vil jo ikke Arbeiderpartiet ha.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Jeg er enig med representanten Danielsen i at vi allerede har opplevd en humanitær katastrofe i eks-Jugoslavia, og deriblant også Kosovo-regionen, og at det er fare for at den kan bli enda større. Det er bakgrunnen for Regjeringens aktive engasjement, hvor en nå først og fremst bruker Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa som et redskap for det organisasjonen er etablert for: fredsbyggende arbeid og forsoningsarbeid. Jeg vil også tillate meg i en parentes å si at jeg har merket meg at OSSE – eller KSSE, som det het før – som var kraftig nedvurdert av mange i denne salen, nå i den senere tid av de samme partiene har blitt oppvurdert. Og det er jo hyggelig å registrere for en som i nesten ti år har talt denne organisasjonens sak. Men vi er fullstendig klar over at OSSE vil være hjelpeløs i Kosovo hvis den ikke klarer å holde partene borte fra krigs- og stridshandlinger. Derfor er OSSEs tilstedeværelse og dens humanitære og fredsbyggende arbeid, kombinert med NATOs trussel om aksjoner, viktig. En videre utvikling av dette vil nå som kjent bli drøftet i de kommende dager. Erfaringen viser at president Milosevic tydeligvis bare forstår ett språk, og det er maktens språk. Han bryter avtaler. Og alvoret ved å gjøre det må på nytt foreholdes ham. Så får vi håpe at dette kan medføre at en unngår krig og konflikt, og at en kan trappe opp den humanitære innsatsen, som jo er avhengig av det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Regjeringen og renten – ja, ja. Jeg skjønner at konklusjonen på Jan Petersens merknad på det punktet er at når renten går opp, er det Regjeringens ansvar, og når renten nå går ned, er det opposisjonens ansvar. Det var jo ikke noen særlig erkjennelse. Men vi får se videre – etter hva jeg har skjønt, har kronen fortsatt å styrke seg utover dagen i dag, så det kan jo komme flere muligheter for opposisjonen til å trå til like raskt som de flittig gjorde i fjor høst, hver gang renten gikk opp. Da var det Regjeringens ansvar. Jeg tror kanskje det blir litt vanskelig å forklare for folk at nå, når renten går ned, er det plutselig blitt opposisjonen ansvar. Så var det EU og Norge og verdier og mål. At Norge og andre vesteuropeiske land har mange felles verdier og mål, tror jeg ingen EU-motstander vil være uenig i: demokratiet, vår kristne kulturarv, miljø, sikkerhet osv. – de områdene hvor vi konkret samarbeider med EU. Spørsmålet er om måten å realisere disse verdiene på er best gjennom unionsbygging og overnasjonalitet. Det er jo det diskusjonen om medlemskap går på, ikke om en har en del felles verdier og mål. Så var det energi. Jeg hadde faktisk planlagt å si en god del om det i mitt innlegg, men denne handlelappen til Jan Petersen avsporet meg så pass at jeg ikke rakk dit. Men nå skal jeg si litt av det jeg hadde tenkt å si, nemlig at sammenhengen mellom energi og miljø faktisk stod sentralt i mine møter med Schröder og Santer. Det pågår bl.a. en intens debatt i Tyskland om innføring av miljøavgifter på fossilt brensel. Og da vil utnyttelsen av norsk energi også kunne gi vesentlige miljøgevinster for Tyskland og andre EU-land. Ritt Bjerregaard, ansvarlig i EU-kommisjonen for miljøvern, og forbundskansleren i Tyskland var opptatt av et nærmere samarbeid med Norge om disse spørsmål, med særlig vekt på klimapolitikken og oppfølgingen av Kyoto-avtalen. Der mente de faktisk at Norge hadde mye å bidra med. Det er vi enig i, og det akter vi å bidra med.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Jeg er helt enig i Erik Solheims innledning, at spørsmålet om en er tilhenger av medlemskap i EU eller ikke, egentlig er en avveining av den merinnflytelse på EUs vedtak som en selvsagt har som medlem, mot større frihet ved ikke å være medlem. Jeg tror både Erik Solheim og jeg tilhører de medlemskapsmotstandere som også i debatten i 1994 prøvde å være såpass nyanserte og ærlige på det området. Det er en avveining av disse ting. Vi som har gått mot medlemskap, forvalter jo faktisk også folkeflertallets syn, og i det kan vi være frimodige, derfor har jeg sagt at vi skal føre en frimodig EU-politikk, det er jo det som er folkeflertallets standpunkt. Jeg er tilhenger av at vi på det grunnlaget bygger ut samarbeid med EU som sådan og med EUs medlemsland. Jeg har ingen frykt for det, tvert om, men det skal altså skje på denne basisen. Det er også Regjeringens politikk. Det gjelder også på miljøpolitikkens område. Det er ikke riktig som Erik Solheim forsøker å skape et inntrykk av, at Norge er en sinke og ikke gjør noe på dette området. Nå må en også være konkret, for jeg blir litt lei av disse generelle påstandene uten at en konkretiserer dem. Så til klimapolitikken. EU har sett Norges posisjon og også vår ledelse av den såkalte paraplygruppen som oppfølging av Kyoto-avtalen som så viktig og så interessant at de vil ha oss inn i et direkte samarbeid om dette. Norge fører en energipolitikk som på mange områder er mer miljøvennlig enn nedover i Europa, ved at vi på grunn av vår vannkraft har kunnet unngå kullkraft, og vi har unngått atomkraft. Regjeringen ønsker ikke forurensende gasskraftverk, men ser muligheten i at vi nå kanskje kan få en teknologi som gjør at vi får bortimot forurensningsfrie gasskraftverk. Gjennom dette kan vi gi et bidrag til det øvrige Europa. Det ønsker denne regjeringen. Og dette er ikke å være en sinke, dette er å være en pådriver. Ellers tror jeg ikke Jan Petersen er enig i at budsjettet vedtatt i fjor høst var Høyres økonomiske politikk. Både han, og enda mer Carl I. Hagen, har jo til de grader understreket at dette var deres subsidiære standpunkt. Senest i går kveld sa Hagen det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
En slik låneavtale kan ha sin egenverdi, for den kan være et signal til markedet om stabilitet. Men en må altså i sannhetens navn gjøre oppmerksom på at den ikke kan gjøres virksom uten overgang til fastkurspolitikk. Jeg har oppfattet det slik at Arbeiderpartiet ikke ønsker overgang til fastkurspolitikk. Det er veldig risikabelt for en oljenasjon som Norge. Derfor må jeg si at når Arbeiderpartiets opprinnelige utspill endte opp med at man ønsket en utvidelse av en allerede eksisterende ordning, som ikke kan utløses uten en annen pengepolitikk, var det liksom en litt annen og mer beskjeden dimensjon på det enn slik jeg oppfattet det opprinnelige utspillet. Men når det er sagt, kan vi legge den debatten bak oss og gå videre på et realistisk grunnlag. Regjeringen ser det slik, og det vil finansministeren utdype i sitt innlegg, at bare det at vi har en dialog gående med EU – på finansministernivå, på sentralbanksjefnivå, på embets- og ekspertnivå – kan ha en egenverdi som et signal til omverdenen om at vi ønsker stabilitet både i forhold til EU og til hele det internasjonale marked, og fordi en ved denne dialogen selvsagt også muligens kan utvikle ytterligere samarbeidsordninger som vi i dag ikke klart kan se konturene av. I så måte tror jeg at Regjeringen og Arbeiderpartiet deler syn, og det legger vi til grunn. Så skal jeg vel ikke terpe så mye mer på dette med renten, opposisjonen og Regjeringen. Men jeg tror sannheten er den, at da vi hadde renteøkningene i fjor høst, så sa Regjeringen, som sant var, at grunnen til den var en kombinasjon av internasjonale og nasjonale forhold. De nasjonale har selvsagt Regjeringen sitt ansvar for. Så får vi se etter hva opposisjonen sa. Men hver gang det var en renteøkning, var de raskt på pletten med å si: Ja, sånn blir det under denne regjering. Så vi venter fortrøstningsfullt på kommentarer når renten etter hvert sikkert går gradvis enda mer ned.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Først en kort kommentar til renten. Ja, dette er slik som det alltid har vært. Da renten gikk opp i høst, ville slett ikke Regjeringen ha ansvaret for det. Da var det valutakursen, da var det oljeprisen som var årsaken til at vi hadde et renteproblem i Norge. Så dette er som det alltid har vært. Statsministeren har lagt vekt på i dag at det er lite interessant å diskutere på det generelle planet, og han er i grunnen litt lei, sier han, av dette unyanserte maset om tilknytning til EU osv. Da må jeg få lov å si at det har vært vanskelig de siste dagene liksom å få tak i det konkrete i hva det er f.eks. statsministeren tenker seg når det gjelder nærmere tilknytning til Europol, hvilket han etter hvert er kommet til er interessant. Så litt om valutapolitikk, som egentlig er mitt anliggende når jeg nå stiller spørsmål til statsministeren. Statsministeren har uttrykt tilfredshet med at det er etablert en dialog med EU om pengepolitikk. Det syns Arbeiderpartiet er bra, og vi ønsker at den dialogen skal fortsette. Samtidig forsøker representanter for regjeringspartiene i dag og også statsministeren nærmest å bagatellisere Arbeiderpartiets initiativ med å si at låneavtaler, kredittavtaler, er uaktuelt med vår nåværende pengepolitikk. Ja, men det er da virkelig slik at Norge like fullt har tegnet en slik ny avtale med Den europeiske sentralbank. Og hvorfor? Jo, jeg antar at det må være fordi Norge har interesse av nettopp den kontaktflaten, den kanalen et slikt avtaleforhold faktisk gir oss til sentralbanken og til EU i valutaspørsmål. Og kan statsministeren nå bekrefte at en slik avtale som den vi allerede har, faktisk har en egen verdi, selv i en situasjon der statsministeren og andre må erklære den for sovende? Hvis ikke, hadde det ikke vært interessant for Norge å opprette en slik ny avtale, vil jeg anta.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Vår finansminister er kjent for å være en nøktern mann, og han har ved flere anledninger sist høst ikke unnlatt å gi uttrykk for at han slett ikke har vært, som han selv sa det i Stortinget, akkurat overoptimistisk når han vurderte hva som det kunne være mulig å få til på det valutapolitiske området gjennom kontakt med EU. Det er vel kanskje et uttrykk for finansministerens nøkternhet og forhåpentligvis ikke et uttrykk for at han slett ikke ønsket å uteske mulighetene. Da statsministeren hadde gjennomført sin euroreise, konstaterte han, slik han også gjør det i sitt innlegg til Stortinget i dag, at støttekjøpsavtaler ikke kunne oppnås med vårt någjeldende valutapolitiske regime, hvilket er et faktum. Fra enkelte hold i dag – spesielt fra regjeringspartienes fremste våpendragere her i salen, representantene Steensnæs og Jakobsen – har det imidlertid vært fremstilt som om Arbeiderpartiet var beredt til å endre vår valutapolitikk. Jeg vil derfor gjerne spørre finansministeren om han kan bekrefte at han aldri har vært i tvil, hvilket det vil forundre meg om han har, om at Arbeiderpartiet ikke har vært i ferd med å endre syn når det gjelder vår valutapolitikk. Så sa statsministeren i et tidligere ordskifte at også han så verdien av de sovende beredskapsavtalene som Norges Bank har inngått med Sentralbanken. Finansministeren var litt mer forsiktig og sa at han ikke så bort fra at de hadde en viss betydning. Mitt spørsmål blir: Ser finansministeren, slik statsministeren gjorde, muligheten for at denne kontaktflaten kan lede til andre avtaleformer som kan være til gagn for norsk valutapolitikk?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Jeg vil aller først konstatere at det heldigvis er forskjell på økonomisk teori og politiske mål og politisk håndverk. Jeg tror faktisk ikke at det samarbeidet vi i dag har med Europa gjennom ulike avtaleverk, og slett ikke de avtaleforhold som er på plass mellom EU-landene, overhodet hadde vært mulig eller eksistert hvis man i all sin tenkning hadde lagt økonomisk teori, og det alene, til grunn. Vi har fra Arbeiderpartiets side påpekt at det å komme videre i et samarbeid med EU, også om valutaspørsmål, faktisk handler om politisk håndverk. Da er det påfallende at finansministeren gang på gang kommer til Stortinget for å uteske hva flertallet i Stortinget ønsker seg. Ser ikke også finansministeren at mulige avtaler mellom Norge og EU på dette området faktisk må forhandles fram i Brussel, og ikke mellom Restad, Høyre og Arbeiderpartiet i stortingssalen? Det poenget kan ikke finansministeren sette til side og si: Dere har ikke svarene, så da finnes det heller ingen løsninger. Løsningen skal man finne fram til gjennom å utføre et politisk håndverk, og det skal man altså gjøre med avtalepartnerne. Opposisjonen har faktisk gitt Regjeringen og Restad rimelig frie hender, og det synes jeg Restad skulle være takknemlig for. Jeg synes han skulle ta imot det romslige utgangspunkt han har når han skal føre denne dialogen videre. Mitt konkrete spørsmål til slutt blir: Er det slik at stortingsflertallet kan føle seg trygg på at finansministeren vil jobbe videre med denne dialogen med det formål å forsøke å få til en mulig skreddersydd avtale for Norge?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-01-28:
En forutsetning for å oppnå noe i forhold til EU på områder som primært er av norsk interesse, er at man vet hva man vil. Dess mer jeg lytter til denne debatten, særdeles til finansministeren, dess mer tviler jeg på om Regjeringen i det hele tatt vil noe. Det mest brukte ord i dialogen med EU på dette området er at det er «umulig». Jeg er ikke sikker på om det er den beste måten å oppnå kontakt med EU på. Jeg er uenig i det grunnleggende premiss at det er umulig. Jeg mener det er i norsk interesse å finne avtaler som gjør det mulig. Jeg mener det er mulig å oppnå ERM-liknende avtaler, hvor vi definerer svingningsmarginer og eventuelt utløsningsmekanismene. Vi behøver ikke kopiere avtaler som foreligger. Dette må skreddersys. Vi kan gjøre det med en utvidelse av EØS-avtalen, som jo er et avtaleverk som foreligger. Vi kan inngå kreditt- og støttekjøpsavtaler, og/eller vi kan definere utløsningsmekanismene. Vi kan også strekke oss til økonomisk-politiske konsultasjonsordninger basert på vekst- og stabilitetspakten som i vesentlig grad harmonerer med norsk offisiell politikk til denne og foregående regjeringer. Jeg er såpass konkret nå, fordi Regjeringen ikke vil være konkret. Det er meg etter hvert en gåte hva den videre dialogen med EU skal bestå i. Hvis man ikke har noe å bidra med i en dialog, tror jeg ikke EU er interessert i en slik dialog, annet enn av ren høflighet, og selv det har vel sine kontinentale begrensinger. Jeg har lyst til å vise til det representanten Jagland sa med henvisning til lederen i Bankforeningen, at betydningen av avtaleverk, også på det monetære og økonomiske området, ligger i de politiske forpliktelsene det legger på oss. Jeg har lyst til å legge til: Det ligger også i dette en betydelig symbolsk betydning ved at man får markert at vi står nær EU og ikke ønsker å ha en spekulasjonsvaluta. Hvis Regjeringen fortsetter å fortelle at det er umulig og samtidig fortsetter å skape et inntrykk av uenighet mellom Regjeringen og stortingsflertallet om valutapolitikken, kan Regjeringen bli stående i det lange løp farlig alene.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-01-28:
Jeg trodde ikke det var veldig vanlig å referere fra samtaler fra statsministerens eller finansministerens kontor, men siden finansministeren har åpnet for det, vil jeg gjerne legge til at en av hans konklusjoner fra samtaler der altså Hill-Marta Solberg og jeg var til stede, var at vi – iallfall Høyre og Arbeiderpartiet – hadde en rimelig felles oppfatning på valutakursens grunnlag av hva det er mulig å oppnå i forhold til EU. Det er en konklusjon som det i denne sammenheng kanskje hadde vært vel så viktig å referere hvis man først skulle referere noe. Jeg mener fortsatt at dialog er viktig. Men jeg har den oppfatning at skal man oppnå noe i en dialog, må man være mer opptatt av det som er mulig, enn av det som er umulig – det forstår jeg at man kan gi opp i forhold til denne regjering i dette spørsmål. Finansministeren har etterlyst støtte til valutapolitikken. Det har Høyre forsøkt å gi uttrykk for ved flere anledninger, i stortingsdokumenter som i debatter. Men det er ikke lett å være fast i forhold til noe som både er utydelig og flytende. Denne regjerings fremføring av sin valutapolitikk har verken vært preget av fasthet eller tydelighet, særlig ikke tydelighet. Bare i dagens debatt er det brukt flere begreper. Utenriksministeren brukte i sin redegjørelse uttrykket «fastkursregimet» om norsk valutapolitikk. Einar Steensnæs bruker i dagens debatt uttrykket «den fleksible fastkurspolitikken». Det er altså den samme politikken de snakker om. Så bidrar finansministeren i dag ytterligere til uklarhet og utydelighet ved å fortelle følgende: Det man skal måle fastheten eller stabiliteten i forhold til, er også flytende, for det kan være både euro, slik Norges Bank har definert, eller et gjennomsnitt av europeiske valutaer der euroen er viktig, men ikke det eneste. Det finansministeren nå ber om, er altså støtte til fleksibilitet i forhold til et bevegelig mål. Da er det ikke lett å være opposisjon. Vi skal gjøre vårt!
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-01-28:
Da jeg før statsministerens og min reise til Brussel gav uttrykk for at jeg ikke var overoptimistisk med hensyn til hva man kunne oppnå, var det med tanke på det jeg oppfattet var Arbeiderpartiets og Høyres mål med å undersøke muligheten for en nærmere tilknytning til euroen, altså en støttekjøpsavtale. Det måtte tolkes slik at det var det Arbeiderpartiet og Høyre ønsket. Selv om det med respekt å melde ikke var særlig klart uttrykt, lå det nærmest i kortene at det måtte være det man snakket om. For meg stod det ganske klart allerede før denne turen at å oppnå en slik avtale uten å gå bort fra vårt nåværende valutaregime og over på et fastkursregime, ville være umulig. At det er umulig, fikk vi til de grader understreket ved våre samtaler der nede. Så stiller Hill-Marta Solberg spørsmålet om jeg noen gang har vært i tvil om hvorvidt Arbeiderpartiet ønsker å holde fast på det nåværende valutaregimet og ikke gå tilbake til et fastkursregime. Jeg har vært litt i tvil, for hvis man var helt sikker på at Arbeiderpartiet ville holde fast på nåværende regime, var det litt merkelig at man oppfordret Regjeringen til å undersøke nærmere tilknytning til euro, altså mulighetene for å oppnå en støttekjøpsavtale. Men jeg er veldig glad for å konstatere at Arbeiderpartiet ikke ønsker å forlate dette regimet, og at man ikke ønsker å gå tilbake til et fastkursregime. Da viser det seg at Arbeiderpartiet og Regjeringen er enig på det punktet iallfall. Så er jeg enig i at den videre dialogen med EU er nyttig hvorvidt den kan føre til andre former for avtaler, er for tidlig å si, som også statsministeren var inne på. Det er i hvert fall nyttig at man viderefører og videreutvikler den dialogen som allerede er opprettet mellom Norge og EU.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-01-28:
Før statsministeren og jeg la ut på turen til Brussel, hadde vi samtaler med finanspolitiske talsmenn i opposisjonspartiene, spesielt for å få rede på hva Høyre og Arbeiderpartiet egentlig ønsket med disse undersøkelsene om en nærmere tilknytning til euro. Det ble ikke vesentlig klarere etter de samtalene, men jeg forstod i hvert fall såpass mye at det at man sørget for å opprettholde en god dialog, i seg selv hadde en positiv effekt. Derfor må man ikke undervurdere betydningen, slik jeg synes Per-Kristian Foss nå gjorde, av at en dialog med EU blir videreført og videreutviklet, som jeg sa i mitt innlegg. Så sier Per-Kristian Foss at Regjeringen ikke vet hva den vil. Jo, vi vet hva vi vil, men vi vet også på hvilke betingelser man kan diskutere om det er mulig å oppnå endringer i dagens system i forhold til støttekjøpsavtaler, eventuelt utvidelse av kredittavtalene, som jeg forstår Arbeiderpartiet har vurdert som en mulig løsning. Begge løsningene, både en utvidet kredittavtale og eventuelle støttekjøpsavtaler – det er ikke til å misforstå, etter de samtaler vi har hatt – krever at man går tilbake til et fastkursregime. Jeg er veldig glad for å høre at i hvert fall Arbeiderpartiet så klart sier fra om at det er uaktuell politikk for Norge. Da vil Regjeringen kunne peke på at det er et flertall i Stortinget som mener at vi ikke skal forlate dagens regime. Det kunne vært interessant å høre fra høyretalere senere om Høyre har et like klart standpunkt med hensyn til at vi skal videreføre dagens regime og ikke gå tilbake til et fastkursregime. Som et apropos til muligheten til å få til en ERM 2-lik avtale, ble det selvfølgelig luftet i våre samtaler i Brussel, og det ble gitt klar beskjed om at vi ikke kunne oppnå like «gode» avtaler som Danmark og Hellas har fått ved sitt ERM2-medlemskap.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-01-28:
Det får stå for Djupedals regning om det har vært tåkeprat eller ei. Jeg kan strekke meg så langt som til å si at det har vært litt uklart hva Høyre og Arbeiderpartiet ønsket å få undersøkt muligheten for. Så høres det på Djupedal ut som at vi ikke har noen tilknytning til euro i dag. Men det er jo feil. Valutaforskriften fastslår at kronen skal holdes stabil mot europeiske valutaer, og i praksis har det vist seg at Norges Bank har tolket det som målt mot euro. Det er riktig at det ikke vil være nøyaktig det samme som man hadde før årsskiftet, da Sentralbanken definerte nøyaktig samme ordlyden som tilknytning til beregningsenheten ecu. Når det gjelder hvor stor forskjell dette vil utgjøre i praksis, tror jeg ikke at vi her skal overdrive. Om det vil ha noen vesentlig betydning, kan bare tiden vise. Valutaforskriften binder ikke Sentralbanken til å måle kronen kun mot euro. Men det er opp til Sentralbanken å definere begrepet «europeiske valutaer», og de har iallfall hittil definert det som euro.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-01-28:
Som jeg sa i mitt innlegg, er det også i Norges interesse å ha størst mulig stabilitet omkring valutamarkedene. I den grad det er mulig å få til avtaler som kan bidra til det, skal Regjeringen bidra til at så kan skje. At slike avtaler må forhandles fram, er jo en selvfølge. Men jeg synes også at det er en selvfølge at man ikke skal skape tvil om den norske pengepolitikken. Det i seg selv vil være skadelig for norsk økonomi. Premissene må være helt klare. Vi gjorde det klart allerede i de samtalene vi hadde i Brussel, at det ikke kan komme på tale å forlate dagens regime til fordel for et fastkursregime. Med det som en klar premiss skal vi selvfølgelig i den videre dialog med EU undersøke om det kan finnes muligheter for andre former for samarbeid som bidrar til større stabilitet i valutamarkedene. Det er ikke noe annet enn det jeg har prøvd å gi uttrykk for. Jeg synes det er unyttig å videreføre en debatt om utvidelse av kredittavtaler eller opprettelse av støttekjøpsavtaler så lenge en forutsetning for dette er at man går tilbake til et fastkursregime. Og når nå også Arbeiderpartiet i dag har erklært at det er de ikke innstilt på at vi skal gjøre, så er det et klart flertall som ønsker å videreføre dagens regime. Så hadde jeg gjerne håpet – og håpet er fortsatt der, for det er flere fra Høyre som skal ha ordet senere i debatten – at man også kunne få en like klar forsikring fra Høyre, slik at ethvert fnugg av tvil om at norsk pengepolitikk ligger fast, kan fjernes.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-01-28:
Det er vel best at jeg forsøker å svare. Jeg tror jeg velger å overse den retorikken som Per-Kristian Foss er vel kjent for, og heller ta tak i det som jeg oppfatter som positivt, nemlig at også Høyre nå erklærer at de støtter dagens pengepolitiske regime i Norge, at det altså ikke er aktuelt heller for Høyre å vende tilbake til fastkursregimet – slik forstod jeg Per-Kristian Foss. Jeg velger ut fra det å konkludere med at det heller ikke for Høyre er aktuelt å dvele lenger ved mulighetene for å utvide kredittavtaler eller å få opprettet støttekjøpsavtaler, fordi forutsetningen for å oppnå dette er at man forlater dagens regime og går tilbake til fastkursregimet som vi hadde før 10. desember 1992. Da synes jeg vi er kommet veldig langt i denne debatten. Jeg er glad for at disse avklaringene nå er kommet. Så vil jeg si det samme til Per-Kristian Foss som jeg sa til Hill-Marta Solberg, at i den videre dialog med EU skal vi selvfølgelig undersøke hvilke andre muligheter som eventuelt måtte finnes for å sikre en stabilitet i valutamarkedene.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-01-28:
Jeg kunne vel i og for seg ha svart ganske kort på denne replikken og gitt et svar som mange gir i slike sammenhenger, at hypotetiske spørsmål svarer jeg ikke på. Men la meg likevel gå inn i en dialog med replikanten. Jeg synes det er viktig å understreke at dette er en nei-regjering, som replikanten sa, i forhold til medlemskapsspørsmål, men det er en ja-regjering i forhold til EØS-avtalen. Og det er klart nedfelt i det politiske grunnlag for Regjeringen, gjennom Voksenåserklæringen, at Regjeringen står på EØS-avtalens grunn. Det er en dynamisk avtale. Og jeg må si at for meg personlig, som hadde et veldig positivt engasjement for EØS-avtalen den gang den ble diskutert og behandlet, er det en glede å kunne sitte og delta i en regjering hvor en kan legge folkeavstemningsresultatet til grunn og arbeide aktivt for å videreutvikle EØS-avtalen til beste for den frihandel som styrker norske bedrifter, og som bidrar til å skape arbeidsplasser. Så jeg må si at kritikk som går på at dette skal være vanskelig og at denne regjeringen administrerer andre partiers EU-politikk, er for meg helt uforståelig. Jeg opplever å sitte i en regjering som nettopp har det forhold til EU som jeg ser på som det mest optimale, og som skiller det økonomisk nødvendige fra det politisk betenkelige ved å regjere på grunnlag av en EØS-avtale og stå fast på folkeavstemningsresultatets grunn, og slik jeg opplever det, har alle i denne debatten gitt uttrykk for at de er enige i at det skal en gjøre. Da må det være lov – når man har den tilknytningsform som er den mest optimale og den beste for landet – å være offensiv og kunne være fornøyd med en slik situasjon. Jeg synes det er bra for norske bedrifter at vi klarer å utvikle EØS-avtalen på de områdene hvor norsk næringsliv, norsk produksjon og norske arbeidsplasser har en glede av det. Da er det vanskelig for meg å kunne ha noen mening om hvilke standpunkter en annen regjering ville hatt og hvordan en annen regjering ville ha håndtert de spørsmål som denne regjering håndterer i denne regjeringens regjeringstid. Det blir for hypotetisk.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-01-28:
Jeg kan iallfall bekrefte overfor replikanten at jeg også oppfatter at veldig mange små bedrifter føler en viss usikkerhet med hensyn til hva det representerer av endrede rammebetingelser. Jeg tror vel ikke det er grunnlag for å kunne si at man har høstet noen erfaringer ennå og kan si at man har fått en noe vanskeligere situasjon. Men det er klart at en så dyptgående forandring representerer en usikkerhet med hensyn til hva konsekvensene vil bli. Det ligger i hvert menneskes natur og hver bedrifts natur å spørre seg hvordan man kan sikre sin framtid og få endrede rammebetingelser. Jeg tror at etter hvert som man begynner å høste erfaringer, vil man oppleve at ting kanskje viser seg å være lettere, også for norske bedrifter. Så lenge vi ikke er EU-medlemmer – og slik håper jeg det skal kunne forbli lenge, og da har vi kroner i Norge – vil vi oppleve at vi stort sett kan forholde oss til én valuta ute i alle fall, fordi 70 pst. av våre eksportmarkeder bruker euro. For småbedrifter vil kanskje den prosentandelen være enda høyere. Vi vil nå kunne forholde oss til én valuta, i alle fall den dagen det nærmeste nabolandet også skulle bli en del av dette eurosamarbeidet. Det må åpenbart være en lettere situasjon enn å måtte forholde seg til mange valutaer. Det er jo slik at det for oss alle, ikke minst for en småbedriftseier som skal gjøre mange ting, og som har markeder i mange land, er vanskelig å kunne følge med på valutakurssvingninger mellom mange ulike valutaer. Nå vil man kanskje kunne forholde seg til én valuta og slippe – slik vi må i dag – å konvertere verdier over til kroner før man forstår den reelle verdien. Nå vil man bli så vant til å bruke én utenlandsk valuta, nemlig euro, at man kan være i stand til å forstå substansverdier gjennom den ene valutaen, noe som vil gjøre det lettere også for småbedrifter å håndtere dette. Jeg ser faktisk bare muligheter her, og jeg kan forsikre om at Næringsdepartementet vil følge denne utviklingen veldig nøye og se på hva vi kan bidra med fra norsk side for at dette skal bli bra for norske bedrifter.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-01-28:
Vi har en nei-regjering, men vi har også en regjering som styrer på grunnlag av EØS-avtalen. Det er vel kanskje der det ligger det som måtte skille den oppfatning jeg måtte ha, og de synspunkter som replikanten her gir uttrykk for. Og så blir Regjeringen igjen kritisert for at vi tilpasser oss EU fortere. Hva er det vi gjør? Jo, vi bruker den EØS-avtalen vi er for. Vi er flinke, ryddige og raske i Norge til å ta EØS-regelverk inn i norsk lovgivning. Hvis det er det kritikken går på, er jo dette i realiteten en debatt for og imot EØS-avtalen. Det hadde i og for seg vært en mulig debatt å ta, men det er det vi i realiteten gjør. Er vi for EØS-avtalen – som denne regjeringen er, og som jeg har vært entusiastisk til hele tiden – må det være jobben vår å være raske og flinke til å implementere dette regelverket i norsk lovgivning, og på den måten skape muligheter for lik konkurranse og likeverdighet for norske bedrifter i forhold til bedrifter de konkurrerer med innenfor EU-området. Dette er en tilpasningsstrategi innenfor EØS-avtalens rammer som jeg gjerne skulle bruke mange replikker for å forsvare. La meg understreke at Norge er et land som til de grader har en velstand som er bygd på at vi er i stand til å selge produktene våre i utlandet, og EU er det viktigste markedet. Det er vel knapt noe land i Europa som er så avhengig av å ha markeder utenfor landets grenser, som Norge. For over 50 pst. av verdiskapingen vår finner vi markeder utenfor Norge. Vi er et lite land, og derfor er vi så avhengige av å ha gode rammer der dette fungerer. Norsk skattepolitikk ligger ikke innenfor EØS-avtalen. Det betyr at vi kan føre en selvstendig skattepolitikk, men likevel på en måte som ikke svekker norske bedrifters konkurranseevne. Det vil være ut fra våre egne beslutninger – beslutninger som fattes i denne sal, og som ikke leveres fra andre beslutningsorganer.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-01-28:
I replikken før denne replikken fra Dag Terje Andersen ble jeg beskyldt av SVs Andersen for å være den mest markedsliberalistiske i Regjeringen, mens Arbeiderpartiets Andersen mener at det jeg sier, kunne stått i Arbeiderpartiets program, i alle fall de sitatene som den andre Andersen sikkert ville ment var de mest markedsliberalistiske synspunkter i Regjeringen. Det får så være! Jeg vil understreke, siden det gjentas stadig dette med endringens vind når regjeringer endres, at disse synspunkter på EØS-avtalen og troen på betydningen av EØS-avtalen i forhold til et EU-medlemskap som kombinerer det økonomisk nødvendige med det politisk betenkelige, har jeg faktisk hevdet mange ganger fra denne talerstol de siste årene. Det har ikke vært noen endringer i min argumentasjon rundt dette forholdet. Bortsett fra at jeg i dag har gleden av å sitte i regjering og ikke sitte alene og være i en spinkel opposisjon, har jeg faktisk stått for det samme hele tiden. Det er en glede å kunne føre en politikk som faktisk er den optimale tilpasning til EU – noe jeg faktisk ønsker, og som jeg på vegne av mitt parti ønsker.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det var betryggende å høre næringsministerens innlegg i forhold til den avgjørende vekt han legger på EØS-avtalens betydning for utvikling av næringslivet. Jeg synes det føyer seg godt inn i rekken av andre saker – det gjelder den redegjørelsen som utenriksministeren holdt, og også de løpende EØS-saker som blir behandlet av utenriksministeren og aktuelle fagstatsråder. Jeg synes det står ganske mye i kontrast til det det tredje regjeringspartiet gir uttrykk for, når f.eks. representanten Jakobsen ved flere anledninger har understreket at det er så innmari stor forskjell på det å ha en nei-regjering til å sitte og behandlet disse EØS-sakene. For det som har skjedd, og som jeg nå gir ros for – ikke minst til utenriksministeren og den løpende behandling som han står for – er at det på punkt etter punkt i forhold til EØS-direktiver går akkurat slik som Arbeiderpartiet sa da vi hadde regjering, og som vi ble kritisert for da. Eksempler på det er matsminkedirektiv, tilsetningsstoffer i barnemat osv., ja, til og med veterinæravtalen stilte Regjeringen seg bak, selv om enkelte av Regjeringens medlemmer stilte seg veldig langt bak den. Mitt spørsmål til Sponheim blir om han er enig i det utenriksministeren sa i sin redegjørelse, eller om han, i motsatt fall, er enig med Jakobsen, som har den oppfatningen at man nå har en helt annen behandling av EØS-saker enn det man ville hatt med en arbeiderpartiregjering. Kan næringsministeren gi meg noen konkrete eksempler på at man i saker som gjelder forholdet til EU gjennom EØS-avtalen, har endt opp med en annen konklusjon med denne regjeringen enn det man ville gjort med den forrige regjeringen?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
I sitt forrige svar til meg la næringsministeren vekt på at vi nå har en regjering som sier nei til medlemskap på grunnlag av folkeavstemningen, men som er sterkt for EØS-avtalen og for å utvikle den og andre mellomstatlige forhold til EU-landene, med tanke på – som han var inne på i sitt siste svar – den betydning det har for bl.a. næringslivet. Gripende vakkert! Vi som satt i den forrige regjeringen, kunne sagt akkurat det samme. Vi sa nei til medlemskap på grunnlag av en folkeavstemning som vi respekterte, men vi ville utvikle vårt forhold til EU-landene så godt som mulig. Ja, den delen av det Sponheim sa, kunne godt vært et sitat fra Arbeiderpartiets program, og det er gripende vakkert! Det jeg egentlig bad om, var om Sponheim kunne synliggjøre for meg eksempler på forskjell på det den såkalte nei-regjeringen har kommet fram til av konklusjoner, og det den forrige regjeringen ville kommet fram til – for å gjøre det mindre hypotetisk: i de sakene der det lå an til en konklusjon da sentrumspartiene kom inn i regjeringskontorene. Jeg konstaterer at heller ikke Sponheim kan komme med eksempler på det, og da må jeg bare slå fast at når utenriksministeren tidligere påpekte at det går en endringens vind over Europa, er det mer sant i den norske regjeringa enn noe annet sted i Europa.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-01-28:
I fire-fem uker har småbedrifter i Norge måttet forholde seg til en felles europeisk valuta. Det hevdes at en av konsekvensene er at euroen skaper en større ustabilitet, og at kronekursen vil svinge mer enn tidligere. Store bedrifter og store konsern kan forsikre seg mot dette. For småbedriftene er ikke dette så aktuelt, og en del småbedrifter og for så vidt også mellomstore bedrifter har meldt tilbake om en del problemer knyttet til dette. Småbedrifter har sågar vanskeligheter med å satse internasjonalt i større grad enn hva som var tilfellet tidligere. En løsning kan selvfølgelig være, som det også har vært hevdet fra flere hold, en nærmere tilknytning til euroen. Men inntil så skjer, går jeg ut fra at Næringsdepartementet og statsråden har en aktiv holdning til dette. Jeg kunne tenke meg å spørre om hvilke strategier næringsministeren har for å møte de problemene som små og mellomstore bedrifter i Norge har meldt tilbake om, og som jeg antar at også statsråden har fått melding om.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Statsråden slår fast at vi har en nei-regjering. Likevel har vi en regjering som har tilpasset Norge til EU mer enn jeg tror noen annen regjeringskonstellasjon hadde greid, for da hadde nok den politiske støyen og motstanden blitt betydelig større – muligens også resultatet annerledes og bedre, etter mitt synspunkt. Nå er det slik at vi som er motstandere av EU-medlemskap, har vært det for å kunne ha en handlefrihet utenfor. Det er da vi etterlyser det politiske innholdet i hva det er denne nei-regjeringen har brukt regjeringsmakten sin til for å få til en annerledes politikk som Norge er tjent med, i og med at man ikke er tilknyttet EU som medlem av unionen. Jeg kunne derfor tenke meg å spørre statsråden om han kunne vise til ett eksempel der denne regjeringen har brukt sin handlefrihet, kanskje spesielt på næringsministerens område. Jeg oppfatter næringsministeren som den fremste markedsliberalistiske talspersonen innad i Regjeringen. Jeg har, bl.a. da vi behandlet eierskapsmeldinga og andre næringspolitiske saker, oppfattet at den politikken som næringsministeren ønsker å føre, er en skattelettepolitikk som ville være den samme som vi ville oppleve hvis vi tilpasset oss euro. Jeg kunne også tenke meg å spørre statsråden om han kan forklare forskjellen på statsrådens tilpassingsstrategi, hva det ville bety for skattenivået i Norge, f.eks. for bedriftene, og konsekvensen av en eurotilpassing eller et EU-medlemskap. Fra mitt ståsted klarer jeg ikke å se at statsråden har forklart en slik forskjell. Eller kanskje statsråden kan forklare hva han har tenkt å bruke dette utenforskapet til, til beste for Norge, for jeg har jo hørt i dag igjen at han faktisk mener at vi har en nei-regjering, og at det skal vi ha, og at det er bra for Norge. Nå må vi snart få et konkret svar på bordet hva dette dreier seg om.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
På vegne av Kristin Halvorsen og meg sjøl fremmer jeg forslag om en nasjonal handlingsplan for barnevernet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
Jeg har dette spørsmålet til barne- og familieministeren: «Ifølge barnevernsloven § 5-7 skal fylkesmannen føre tilsyn med offentlige og private barnevernsinstitusjoner. Av 18 fylkesmannsembeter var det 16 som brøt regelverket i 1998. I en artikkel i Aftenposten 29. oktober 1999 blir det avdekket til dels alvorlige overgrep mot barn i barnevernsinstitusjoner. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at fylkesmannsembetene får gjennomført det lovpålagte tilsynet av barnevernsinstitusjoner?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
Jeg takker for svaret. I svaret sitt gjorde statsråden greie for en rekke av de tiltakene som nå prøves ut, bl.a. nye metoder som helt sikkert vil redusere behovet for institusjonsplasser på sikt. Jeg vil advare mot at man putter alle baller i ei bøtte og tror at disse nye metodene skal løse alle problemer. Her er vi også senere nødt til å ha et bredt sett av tilbud til barn og unge. Men statsråden bekrefter også at fylkesmennene ikke har nok ressurser til å foreta de lovpålagte tilsynsoppgavene, og det blir veldig alvorlig. Mange av disse barna og ungdommene som kommer inn på institusjoner, har alvorlige traumer og stressreaksjoner, og når de da blir møtt med overgrep, får de på en måte bekreftet at de ikke betyr noe, eller at disse voksne ikke er til å stole på. Derfor vil jeg en gang til utfordre statsråden og si: Ser hun ikke at det ved siden av alle disse tiltakene trengs ekstra ressurser, slik at fylkesmennene kan utføre de lovpålagte oppgavene? Jeg vil fortelle statsråden at SV har lagt inn 2,5 mill. kr ekstra for at en skal kunne gjøre disse oppgavene.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg har et spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren. Boligproblemet for mange unge blir større og større i takt med at boligprisene stiger, og det gjelder spesielt i våre store byer. Det å ha en bolig burde jo være en menneskerett for alle, men i dag er det slik at det er over 7 000 mennesker i landet vårt som ikke har noe sted å bo. Det er et faktum at staten eier ganske mye boligmasse. Mye av denne boligmassen står faktisk tom, og mye av den burde kunne ha vært omgjort til boliger, bl.a. for unge og vanskeligstilte. Mitt spørsmål er: Vil statsråden ta et initiativ for å få en skikkelig gjennomgang av den boligmassen som staten eier for å se om det er noe av den som fort og raskt kan gjøres om til boliger for unge og vanskeligstilte?