Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Jeg har lyst til å begynne mitt innlegg med en presisering: Arbeiderpartiet ønsker en samlende og åpen statskirke og folkekirke. Vi er enige i behovet for dåpsopplæring. Men vi har fått flertall for en del endringer. Det er blitt sagt at «vi har flyttet tyngdepunktet». Den norske kirke står overfor store utfordringer, både innholdsmessig og organisasjonsmessig. Regjeringa har nettopp satt ned en stat/kirke-kommisjon, som bl.a. skal vurdere forholdet mellom kirke og stat. Regjeringas fellespolitiske grunnlag i Sem-erklæringen framhever dåpsopplæringa. Veien fram til dåpsopplæring, dvs. undervisning og oppdragelse som skal hjelpe barn og unge til å tilegne seg den kristne tro, har vært lang for Den norske kirke. Endringer i skoleloven i 1969 medførte at skolen ikke lenger fikk ansvar for opplæring i den kristne tro. Jeg har derfor stor forståelse for at mange engasjerte i Kirken har vært og er utålmodige. Men mitt spørsmål blir: Har Regjeringa valgt riktig framgangsmåte? Jeg tror ikke det. Dagens innstilling viser at alle partiene, med unntak av Fremskrittspartiet, er enig i behovet for dåpsopplæring, at den skal starte nå, og at det er behov for å styrke og fornye trosopplæringa for alle tros- og livssynsorganisasjoner. Meldinga legger opp til en svært omfattende opplæring, både økonomisk og organisatorisk, uten noen form for kartlegging eller noen form for undersøkelser av hva medlemmer av Kirken tenker, eller hva medlemmene mener skal ligge i begrepet «dåpsopplæring». Det mener Arbeiderpartiet er meldingas store svakhet. Det vi har å forholde oss til, er en nokså foreldet kartlegging utført av KIFO, som viser at et flertall av de døpte ikke ønsker hjelp til oppdragelsen. Samtidig har det aldri vært gjennomført noen undersøkelse om oppslutningen om den planlagte dåpsopplæringa. Den refererte undersøkelsen fra KIFO hadde flere spørsmål i tillegg til spørsmål om kristen oppdragelse. Likevel vil trosopplæringa få en bevilgning på 250 mill. kr i en opptrappingsfase. Jeg har forståelse for enkelte av kritikerne som mener at en såpass stor reform burde vente til etter at stat/kirke-spørsmålet var avgjort. Dåpsopplæring handler om hva slags rolle staten skal ha i forhold til spørsmål som tros- og livssynssamfunnene jobber med. Hvordan vi politikere velger å bruke fellesressursene, er viktig, og gir et signal om hva man prioriterer. Det er vanlig etter mitt syn å kunne legge fram dokumentasjon som kan begrunne bruk av ressurser. Helseminister Høybråten har erklært – nokså frimodig egentlig – at dåpsopplæringa ikke kunne ha blitt iverksatt med en arbeiderpartiregjering. Det er enkel retorikk som jeg ikke skal kaste bort tid på å kommentere. Jeg vil bare påpeke én ting: Høybråten tar feil. Hovedforskjellen er at Arbeiderpartiet ville ha satt større krav til kartlegging og behov. Nettopp i en tid der det virker som om mange oppfatter Kirken som en seremonimester, er det viktig og naturlig å ha argumentasjonen klar både når det gjelder bevilgningsspørsmål og organisering. Kultur- og kirkeministeren har i svar på spørsmål fra komiteen 17. februar 2003 uttrykt at det er så mange usikre momenter knyttet til dåpsopplæringa at det ikke er grunnlag for å beregne de budsjettmessige konsekvensene. Da er det ikke underlig at det er tvil om anslagene i meldinga. Når det gjelder SFO, vil det etter min oppfatning være en uheldig sammenblanding å gjøre SFO til en del av trosopplæringa. Videre vil det også kunne gi et uheldig skille mellom barn med ulike religioner. Hvordan skal en seksåring forstå et slikt skille? Selv om det vil være valgfritt, er dette et godt argument for at trosopplæringa ikke skal inn i SFO. Skolen skal ikke være en arena der det nærmest blir konkurrerende livssyn. I forlengelsen av debatten om adgang til å avvikle dåpsopplæringa i SFO-tida eller ikke dukker det en annen sammenlignbar problemstilling opp. Komiteens flertall har fremmet et forslag der man går inn for at konfirmantundervisninga ikke lenger skal kunne inngå i skoletida. Flertallet har fremmet et forslag om å endre kirkeloven § 36, hvor dette er hjemlet. Arbeiderpartiet vil ikke gå så langt i denne omgang. Muligens er dette en endring som bør vurderes. Arbeiderpartiet er åpent for å vurdere denne ordninga. Muligens er dette et endringsforslag som, når alle sakens sider er utredet, også Arbeiderpartiet kunne være med på. Vårt ankepunkt mot dagens konkrete forslag om å be Regjeringa legge fram forslag til endring av kirkeloven er at vi mener at man da går for langt. Arbeiderpartiet synes at man går for fort fram. Vi vet at en slik endring av kirkeloven vil få konsekvenser, både av praktisk art og organisasjonsmessig – og det berører den enkelte konfirmant. Videre har komiteens flertall ikke på noe punkt vurdert hvordan Kirken skal forholde seg til en konfirmantgruppe hvor det nødvendigvis, på bakgrunn av dåpsopplæringa, vil være store forskjeller med hensyn til kunnskap, ut fra en tenkning der det er gitt at 50 pst. av konfirmantene har gjennomgått trosopplæring og den andre halvparten ikke har det. Her er det mange spørsmål som Arbeiderpartiet mener man må kunne legge fram en grundig vurdering av, og så skal vi vurdere kirkeloven §36 igjen. Jeg har også lyst til å kommentere en inkonsekvens i flertallets argumentasjon når de i sin merknad om konfirmantundervisninga sier følgende: «Dersom det fortsatt skal være anledning til å legge denne delen av trosopplæringen til skolen, blir det en rolleblanding som vil være uheldig og som trolig også kan forsterke motsetningene mellom ulike tros- og livssynssamfunn.» Man begrunner altså endringen i kirkeloven § 36 med at det kan være en uheldig sammenblanding, og at det kan forsterke ulikhetene mellom ungdom, mellom konfirmanter. Flertallet har på denne bakgrunn bedt Regjeringa fremme forslag om at konfirmantundervisninga ikke skal kunne skje i skoletida. Da må det være grunn til å spørre flertallet: Hvorfor er ikke faren for denne uheldige sammenblandingen til stede i SFO-ordninga? Vi vet jo at mange seksåringer kommer til SFO kl. 8 om morgenen. De oppfatter dette som en del av sin skoledag. De er der fram til kl. 10, går inn i skoletida, kommer tilbake til SFO. For en seksåring, en åtteåring, en tiåring er det ikke så store forskjellen på hvor man befinner seg. Hvorfor vil ikke trosopplæring innenfor SFO føre til at man forsterker motsetningene mellom de ulike gruppene, mellom de ulike trossamfunn? Det er altså flertallets syn at innen SFO er dåpsopplæring av det gode, ei fornuftig ordning som ikke er uheldig, og som ikke fremmer motsetninger mellom trossamfunn. I grunnskolen derimot er det helt uakseptabelt – konfirmantundervisning kan vi ikke ha der. Det vil være uheldig og konfliktskapende. Konkret betyr dette at for konfirmantene er trosopplæring uheldig når den foregår i skoletida, men for tredjeklassingen – eller femteklassingen for den saks skyld – er trosopplæring helt greit dersom den foregår innafor SFO-tida. Man påstår at det er inkonsekvent, for konfirmanter er tross alt så pass modne at de lettere kan skille mellom skole og trosopplæring, at de lettere kan ta standpunkt til dette. Det er min ærbødige påstand at å skille mellom skole og trosopplæring må være vanskeligere, for å si det forsiktig, for små barn i SFO enn for en 15-årig konfirmant. Jeg ser fram til at flertallet avklarer og begrunner hvordan man har kommet fram til en slik inkonsekvens. Fra Arbeiderpartiets side er vi helt klare på at trosopplæring ikke skal gjennomføres i åpningstida for skolefritidsordninga. Jeg vil ta opp forslaget fra Arbeiderpartiet og SV om at trosopplæring ikke skal gjennomføres i åpningstida for skolefritidsordninga.