Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2015-04-14:
Jeg vil takke saksordføreren for en veldig god jobb med denne meldinga, og det var også veldig stor interesse blant alle dem som ble invitert til høringer i Stortinget. I likhet med saksordføreren og utenriksministeren tilhører jeg en politisk generasjon som på 1990-tallet opplevde stor framgang i internasjonal politikk. Diktaturene falt i Latin-Amerika, Berlinmuren falt, apartheidregimet i Sør-Afrika falt, og vi opplevde en stor grad av optimisme. Hvis vi ser på mange av disse menneskerettighetene, ser vi at politisk frihet i bl.a. Latin-Amerika også har gitt stor økonomisk og sosial framgang. Men vi ser også, som flere i denne salen har vært inne på, et tilbakeskritt når det gjelder menneskerettighetene i noen land. Vi ser i mange land i Midtøsten at når ledere ikke lenger klarer å levere økonomisk framgang til sine innbyggere og mister makt, lener man seg på et religiøst lederskap og bruker det nasjonale mannsideal nærmest i motsetning til et vestlig likestillingsideal. Derfor ser vi i en del land i Midtøsten, bl.a. i Irak, at barnebarna til tider har lest dårligere enn sine egne bestemødre, fordi det har vært tilbakeskritt på dette området. En parallell til dette ser vi når det gjelder homofiles rettigheter i vårt naboland. Mens dette var et ikke-tema for en del år tilbake den gangen Norge vedtok ekteskapsloven, ser vi at homofili nå blir brukt som motsetning til et slikt nasjonalt mannsideal, og angrep på homofile i for mange østeuropeiske land blir sett på som legitimt. Her mener jeg at Norge har et helt spesielt ansvar når det gjelder å fremme likestilling både for kvinner og for homofile. Det er mange land som ikke har kommet like langt i demokratiet som oss. Men det som er et viktig første skritt, er å beskytte ytringsfriheten, frihetsforkjempere i andre land og å etablere en rettsstat. Jeg mener at norsk utenrikspolitikk i stor grad må ta sikte på å sette land i stand til å bygge sin egen rettsstat for å ta vare på enkeltindividers rettigheter. Bård Vegar Solhjell var inne på noe veldig viktig i sitt innlegg. Han snakket om at det betydde noe hvordan man vektet menneskerettigheter i forhold til andre utenrikspolitiske hensyn. I vekting la han at det handlet om å sette makt bak kravene og ha incitamenter. Jeg er delvis enig i det. Men jeg må også si at det å få framgang på disse områdene også handler om vilje til ikke bare å bruke makt, men vilje til dialog med dem vi er uenig med, enten det handler om situasjonen i Iran, hvor mange ytterliggående krefter er mot den avtalen som nå er inngått – jeg tror jo at dialog fører til framgang – eller om situasjonen på Cuba, hvor mange mener at det er galt å inngå samarbeid med Cuba fra amerikanernes side, fordi det er et samfunn som i stor grad ikke har demokrati. Jeg tror at dialog også med dem vi er uenig med, fører til framgang. Representanten fra Høyre hadde et meget godt innlegg om næringslivets rolle og ansvar når det gjelder menneskerettigheter. Jeg vil også understreke behovet for et anstendig arbeidsliv og det å sette arbeidstakerne i stand til å kjempe for sine rettigheter – fri forhandlingsrett. Det er ofte slik at fagbevegelsen i mange diktaturer utgjør en organisert enhet som kan stå i en slags motmakt til et maktapparat. Derfor vil jeg understreke ILOs åtte kjernekonvensjoner, og at Norge er pådriver i dette arbeidet. Vi har et handlingsrom i Norge som vi har et ansvar for å benytte. For det første har vi en forpliktelse til selv å respektere menneskerettigheter gjennom traktater, for det andre er menneskerettigheter et sentralt verdigrunnlag for hele det politiske Norge, og for det tredje er en stabil internasjonal rettsorden veldig viktig for Norge som en småstat. Innsats for menneskerettigheter er for Norge en førsteprioritet – ytringsfrihet og uavhengige medier likeså. Over hele verden finnes det modige mennesker som daglig risikerer livet for å virkeliggjøre verdenserklæringen om menneskerettigheter. Vi har et ansvar for å støtte disse menneskene.