Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-02-14:
Jeg vil først uttrykke takknemlighet over de positive ord som ble sagt, ikke minst fordi jeg tror vi står oss godt på å markere også for verden utenfor oss at det er bred enighet om de lange linjene i norsk utenrikspolitikk. At det kommer til uttrykk i en slik debatt, er viktig for oss alle – og ikke minst for utenriksministeren. Jeg har lyst til å begynne litt med noen refleksjoner i forlengelsen av det jeg sa om Asia. Flere har med rette vært inne på bekymringene knyttet til Nord-Koreas atomprøvesprengninger. I redegjørelsen på tirsdag la jeg vekt på betydningen av at et samlet verdenssamfunn reagerte spontant og enhetlig på det. Det gledet meg at det litt senere på dagen – ikke nødvendigvis fordi jeg hadde sagt det i min redegjørelse, men likevel – var slik at Sikkerhetsrådet samlet seg om en meget tydelig uttalelse. Samtlige medlemmer, og ikke minst samtlige faste fem medlemmer, har også senere gitt uttrykk for meget samstemte oppfatninger om dette og signalisert et ønske om å komme tilbake på et dialogspor mellom landene Nord-Korea, USA, Kina, Russland, Sør-Korea osv. Det er viktig. Det er viktig for å ta tak i utfordringene i Nord-Korea, men det er også viktig for å bremse den negative effekten prøvesprengningene og rakettutskytningene fra Nord-Korea har på den geopolitiske stabiliteten i Øst-Asia generelt. En viktig del av min bekymring er at de helt logiske og fullt ut forståelige mottiltak som en rekke land i Nord-Koreas nærhet nå vil måtte treffe, vil kunne bidra til både våpenkappløp og nye spenninger mot tredjeland. Derfor er det viktig for oss som europeere å erkjenne at mens vi i det forrige århundre var vant til å tenke at det geopolitiske sentrum på mange måter lå i Europa – i Tyskland, i delingen av Tyskland, i Berlin, i Checkpoint Charlie – er det ikke lenger slik. I den grad man har et slikt sentrum for hvordan verden utvikler seg i dag, tror jeg heller vi skal se til det østlige Asia for å se hvor de virkelig store spenningene er. Hvordan disse løses kan enten bidra til mer samarbeid mellom de store landene eller mer spenning og konflikt. Det inkluderer selvfølgelig de maritime spørsmålene som ble berørt bl.a. av representanten Brekk. Vårt syn er at Norge aldri tar stilling direkte i andre lands havrettsdisputter, men vi oppfordrer alle land til å legge FNs havrettskommisjon til grunn for løsningen av denne type spørsmål, slik vi med hell har lyktes i å gjøre i Arktis. Jeg mener at suksessen fra Arktis-samarbeidet på dette området er en viktig modell også for andre havområder der spørsmålene er mer omstridt. Som representanten Eriksen Søreide var innom, er det viktig å forstå hvordan utviklingen i regionen også styrker interessen for og ønsket om å knytte seg nærmere USA for en rekke land i Øst- og Sørøst-Asia som står oss politisk relativt nært. Det er det viktig at vi erkjenner som NATO-land, som alliert med USA. Jeg tror at en av grunnene til at vi skal være glad for at det går den veien, er at den amerikanske sikkerhetsgarantien til land som Japan og Sør-Korea også bidrar til å dempe de kreftene i de landene som en dag måtte begynne å argumentere for en utvikling mot f.eks. egne atomvåpen. Derfor er USAs rolle i Asia av stabiliserende art, og det er helt logisk at USA legger mer vekt på dette nå. Vi er også opptatt av atomprogrammet i Iran. Det er en svært stor bekymring for hele det internasjonale samfunn. Vi støtter varmt opp om 3+3-forhandlingene, også kjent som 5+1, i Almaty – begge regnestykkene blir som kjent 6. Vi er direkte involvert i en bred dialog med Iran også om en rekke andre spørsmål: flyktningspørsmål, narkotika, menneskerettigheter, regionale spørsmål, Afghanistan, f.eks., for det er viktig at vi har en bred agenda opp mot et Iran som er tungt til stede – og på mange måter med negativt fortegn – i flere konflikter i regionen. Vi arbeider også med dette i IAEA, og jeg skal besøke IAEA i neste uke nettopp med oppmerksomhet på hvordan vi kan gå videre der parallelt med det som skjer i de internasjonale forhandlingene som vi ikke er med på, men som vi støtter varmt opp om. Jeg slo fast at jeg ikke kom til å bruke mye tid på Afghanistan i denne redegjørelsen, rett og slett fordi jeg har bedt om å få redegjøre spesielt for Afghanistan. Men jeg føler behov for å si at jeg opplever at det faktisk er grunn for mer optimisme enn for bare få år siden. Stikk i strid med det inntrykket som hæren av dommedagsprofeter sprer hver gang man åpner en avis, er mitt inntrykk at det er mer sannsynlig at man får en bred politisk forsoning. Taliban-kontoret i Doha ligger an til å åpne snart, det har ikke minst USA vært sterkt opptatt av å få til. Vi har kvalifisert grunn til å tro at de nå signaliserer at de er rede til å diskutere direkte med afghanske myndigheter, med det såkalte High Peace Council, og at de også kommer til å markere sitt klare og definitive brudd med internasjonal terrorisme. Det har vært et av de viktige krav, i tillegg til sivile rettigheter, kvinners rettigheter osv. Jeg vil bruke anledningen til å takke for de ordene som representanten Høybråten og flere andre ga både om betydningen av verdibasert utenrikspolitikk, og om det som ble sagt om Mali. Både representanten Skei Grande og representanten Høybråten var innom det faktum at det er betydelig kompetanse om Mali i Norge, og viktige norske organisasjoner som har vært tungt til stede i mange år. Jeg og Utenriksdepartementet har snakket med disse organisasjonene den siste tiden, og vi opplever at det er ganske bred enighet i disse miljøene om den tilnærmingen vi nå tar – at vi skal ta en rolle, men også at vi skal vise varsomhet for å støtte opp om noe som ville se ut som en ren vestlig, langvarig intervensjon. Dette må forankres i Mali, i nabolandene, i Afrika og i FN, og jeg er glad for den brede støtten som dette synet har fått i dag, og også i kommentarer tidligere. Vi hadde en lang runde i spørretimen i går om hatefulle ytringer rettet mot jøder i palestinske medier. Jeg vil bare gjenta at dette ikke er noe vi kan akseptere, dette er noe vi tar skarpt avstand fra, noe vi har tatt avstand fra, og noe vi kommer til å fortsette å ta avstand fra. Det kan ikke reduseres bare til et uttrykk for konflikten. Jeg mener naturligvis fortsatt at konflikten gjør ting verre, og at en løsning på selve grunnkonflikten vil gjøre det lettere å bekjempe dette. Når det er sagt, føler jeg behov for – kanskje enda tydeligere enn i går – å understreke at det ikke er vår oppfatning at det går mot det verre. Tvert imot har jeg nå sett ganske nøye på mange av de prosjektene vi har vært direkte involvert i, og snakket med våre folk i regionen som mener at det sannsynligvis er slik at undervisningen om holocaust nettopp i de palestinske skolene kanskje er den beste i den arabiske verden. Det er nettopp på grunn av vårt og andre internasjonale giveres sterke engasjement for hvordan undervisning skal gis. Undervisning i menneskerettigheter – en rekke konkrete prosjekter – har faktisk påvirket dette slik at man både på Vestbredden og i Gaza nå både har læreplaner og praksis som legger mer vekt på individuelle rettigheter, mer vekt på menneskerettighetenes universalitet, og mer vekt på historiske forhold som holocaust, enn hva som er vanlig i andre arabiske land. Det viser at svaret på dette ikke bare er å protestere, men også å gjøre noe. Det mener jeg er et viktig tema. Uten å bruke mye tid på det, vil jeg si at i denne regionen er hatefull tale og fiendtlighet mot andre grupper ikke isolert til den ene siden av debatten – for å si det forsiktig. Jeg har til slutt i denne omgang lyst til å understreke at når vi i minoritetsprosjektet om verdibasert og menneskerettighetsbasert utenrikspolitikk ser mot Midtøsten og den arabiske verden, og den arabiske våren, legger vi stor vekt på tros- og livssynsminoriteter – også kvinner og seksuelle minoriteter – og en rekke grupper som nå ikke bare har hatt det vanskelig, men som kanskje er i ferd med å få det vanskeligere. Desto viktigere er det at vi også ser de alvorlige trendene som vi opplever på eget kontinent, og de kommer. Det er helt riktig at vi skal ta avstand fra ekstremisme i hvilken som helst form den opptrår, men det er en særlig grunn til bekymring for framveksten av høyreekstremismen. Det er en bekymring Europarådet har, det er en bekymring EU har, og det er ikke minst en bekymring for at det som begynner i små, isolerte grupper, går inn i bredere politiske grupperinger i en rekke europeiske land. Dette krever et klart og tydelig europeisk tilsvar.