Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Som det ble sagt i saksordførerinnlegget, har vi som forslagsstillere lagt opp til en skjerping av utlendingsloven slik at det skal være mulig å begrense tilsig av flyktninger til Norge og gjøre praksis strengere. Det er grunnen til flere av disse endringsforslagene. Jeg konstaterer at her er det fortsatt en uenighet mellom Fremskrittspartiet på den ene siden og alle andre partier på den andre, med unntak av et par paragrafer for Høyres vedkommende. Vi hadde håpet at erfaringene, som har vist at det har kommet en ganske betydelig andel asylsøkere til Norge der flere og flere rapporter tyder på at veldig mange i realiteten er økonomiske flyktninger og ikke flyktninger i henhold til flyktningkonvensjonen, ville føre til at man ville være med på en skjerping og en innstramming, slik som det skjer i andre land, f.eks. i Danmark, hvor det er gjennomført en helt annen praksis enn i Norge. Her er det jo ikke bare akkurat paragrafenes ordlyd som er det avgjørende. Det er faktisk den praksis som det legges opp til av utlendingsmyndighetene, selvsagt etter forskrifter og instrukser fra Regjeringen. Vidar Bjørnstad hevder at vi – og de tre tidligere regjeringspartier – har skapt urealistiske forhåpninger, fordi vi tillot oss som politisk parti å kjempe imot den oppmyking av praksisen som den foregående regjering la opp til. Det betyr vel i realiteten at Vidar Bjørnstad og Arbeiderpartiet har den holdningen at politiske partier skal helst ikke ha lov til å være med og gi uttrykk for politiske oppfatninger. Når vi er dypt uenig med Regjeringen og flertallet, er det vår plikt som parti – et relativt betydelig parti i Norge – å gi uttrykk for våre synspunkter uten å bli møtt med den slags type argumentasjon om at vi har skapt falske forhåpninger. Det at de er falske, er også feil, fordi det er veldig mange som har vist at de etter hvert greier, hvis de bare er utholdende nok, å få opphold i Norge på tross av at de ikke fyller kriteriene. Hvis de bare holder på og anker og anker og anker og til slutt går i kirkeasyl, blir til slutt flertallet i denne salen myke og glemmer sine prinsipper, og så sier de til slutt ja. Det er denne mangel på konsekvent håndhevelse av norske lover og regler fra det store flertallet som har gjort at man har skapt et berettiget håp om å få opphold i Norge når man bare kommer hit, er utholdende nok og bruker alle de triks som skal til for å myke opp flertallet. Erfaringene viser at vi har rett på dette området. Så sa Vidar Bjørnstad at det hadde vært en økning i 1999, men at det skyldes Kosovo. Så vidt jeg erindrer, kom det ikke noe særlig Kosovo-flyktninger i 1999, de kom i 1998 og 1997, men det var irakere og somaliere som utgjorde det høye tallet. Når vi ser bort fra det store mottaket av Kosovo-flyktninger, har det vært en eksplosjonsartet utvikling, og det fortsatte på begynnelsen av året. Jeg har ikke fått anledning til å sjekke utviklingen de siste to-tre måneder. Et par steder sier komiteen at de vil be Regjeringen om en vurdering og kommer med en del arbeidsoppdrag til Regjeringen, og man sier man skal komme tilbake til forhold. Det synes jeg er gledelig, og det er kanskje mulig å øyne et lite håp om at naiviteten og blåøydheten til flertallet etter hvert skal bli noe mer begrenset. Det sies i innstillingen på side 3: «Komiteen mener kravet om underholdsplikt ved familiegjenforening er et sentralt kriterium for å motvirke både tvangsgifte og bigami, og ber om en vurdering av dette i egnet form.» Vi har gått lenger. Vi vil stille krav ikke bare om underhold for familiegjenforening, men også om adekvat bolig. Meg bekjent har andre land slike regler, og det er klart at hadde man for familiegjenforening hatt krav om både underholdsmulighet og adekvat bolig, hadde veldig, veldig mange, kanskje de aller fleste tvangsekteskap, arrangerte ekteskap, ikke vært mulig. Der hvor man har underhold, kan det være underhold fra en hel familie, og så kan f.eks. en ung pakistaner gifte seg med sin kusine eller sin fetter, fordi de til å begynne med kan bo i boligen til foreldre. Så får de fulle rettigheter til assistanse fra det norske velferdssystemet. Hvis man krever at det skal være egnet egen bolig for den som søker familiegjenforening med en ektefelle fra et annet land, stopper automatisk tvangsekteskapene hvor det i realiteten bygger på at vedkommende bor hjemme hos egne foreldre. En slik enkel og grei regel ville hjulpet dramatisk de mange norske statsborgere og utlendinger som har fast, permanent opphold i Norge, og som blir utsatt for et sterkt press om tvangsekteskap eller arrangerte ekteskap. Vi synes vi har en plikt til å prøve å hjelpe dem som kommer i denne situasjonen, slik at de slipper unna dette presset. Den lovendringen vi her har gått inn for, ville ha gjort det. Vi er selvsagt glad for at komiteen enstemmig sier at når det gjelder underholdsplikten, skal man få det vurdert og komme tilbake til det, men dette med egen bolig er like viktig, for det er det som virkelig ville hindret mange av tvangsekteskapene. Vi synes også det er leit at ikke flertallet går inn for at humanitært grunnlag skal skjerpes. Det skjer i stadig flere andre land, så vidt jeg har registrert – også at man ikke ustraffet eller uten noen konsekvenser skal kunne fortsette å operere med falske identiteter. Det er først når det medfører konsekvenser å benytte falsk identitet, at det kan bli slutt på det. Vi har gjennom disse endringsforslagene faktisk lagt opp til en mye raskere saksbehandling. Saksbehandlingen i dag kan ta lang tid fordi en asylsøker opererer med falsk identitet en lang stund og blir avslørt, så finner han eller hun en ny falsk identitet, og det blir avslørt, og så finner man enda en ny en, for dette kan man jo gjøre når det ikke får noen konsekvens. Det er derfor vi har fremmet forslag om at det skal medføre en konsekvens for utfallet av behandlingen av søknaden hvis man ikke er positiv til å gi alle riktige opplysninger med en eneste gang. Men vi tar til etterretning at flertallet ikke vil være med på noen særlig innskjerping og strammere praksis. Det synes vi er trist. Det betyr fortsatt mulighet for betydelige problemer i det norske samfunn i tiden fremover, i og med at integreringspolitikken går så dårlig og vi stadig får negative konsekvenser av denne politikken som gjelder flyktninger og asylsøkere og innvandring på det totale området. Vi kommer selvsagt til å fortsette vår kamp for en vesentlig omlegging av denne politikken. Med dette tar jeg opp forslag nr. 1 på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet og forslag nr. 2 på vegne av Fremskrittspartiet.