Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-01-30:
Norge har i 2014 formannskapet i det nordiske forsvarssamarbeidet NORDEFCO. Jeg er glad for at forsvarsministeren så tydelig har gitt uttrykk for at hun vil videreutvikle det konkrete og det praktiske samarbeidet – et fleksibelt, pragmatisk og resultatorientert samarbeid som i løpet av få år er blitt et av de mest dynamiske samarbeidsområdene i Norden. Den norske forsvarsministeren tok over formannskapet etter Finlands Carl Haglund. La meg benytte denne anledningen også til å takke Finland, som bidro til en mye sterkere parlamentarisk forankring av det nordiske samarbeidet på forsvarssektoren. Forsvarssamarbeid var et av de prioriterte områdene under det norske formannskapet i Nordisk råd i 2013. Vi så at det ikke var hensiktsmessig å etablere et ministerråd for forsvarspolitikk. Til det er spørsmålet tross alt for sensitivt. Vi jobbet derfor på et bredere grunnlag for å tilføre samarbeidet en parlamentarisk dimensjon og bidra til ytterligere utvikling og fordyping av samarbeidet. Vi hadde en minisesjon i april som var viet forsvarspolitikk. Der deltok både forsvars- og utenriksministre. Og 30. september ble det avholdt en rundebordskonferanse i Helsingfors mellom NORDEFCO og Nordisk råds presidium. Der var NORDEFCO representert med påtroppende forsvarsminister – i hvert fall enn så lenge – og den eksisterende, som da var den finske forsvarsministeren. NORDEFCO presenterte der forsvarssamarbeidets utfordringer, problemer og visjoner og trakk opp noen konklusjoner. Jeg satt i Nordisk råd fra 1997 til 2001 også. I den perioden opplevde jeg den aller første redegjørelsen om forsvars- og utenrikspolitikk i Nordisk råds historie. Det skulle gå nærmere ti år etter Berlinmurens fall før temaet kunne settes på dagsordenen under en sesjon i Nordisk råd. Under den kalde krigen var forsvarspolitikk tabubelagt som tema i politiske debatter og samtaler mellom de nordiske land og de nordiske lands regjeringer. Den kalde krigens slutt ga oss etter hvert nye muligheter og utfordringer i vår utenrikspolitikk, i våre nærområder og med et gryende forsvarssamarbeid. I dag er det ikke tilfeldig at vår første rundebordskonferanse i Nordisk råd handlet om forsvarspolitikk. For etter at det har vært en ikke-sak gjennom mange, mange år på den nordiske agendaen, er i dag forsvarspolitikk blant de mest dynamiske samarbeidsområdene mellom de nordiske land. Det er et samarbeid som foregår innenfor rammene av og med respekt for de enkelte lands alliansepolitikk og utenrikspolitiske forankring. Det er en forutsetning. Norge, Danmark og Island er medlemmer av NATO. Sverige, Finland og Danmark er medlemmer av EU. Danmark deltar riktignok ikke i EUs forsvarspolitikk. Det gjør derimot Norge, som ikke er medlem av EU. Dette virker komplisert, men dette ligger i bunnen også for det nordiske samarbeidet. Samarbeidet foregår uformelt, dog målbevisst og resultatorientert mellom de nordiske lands regjeringer, forsvarssjefer og forsvar. Samarbeidet utfyller de nasjonale forsvarsløsningene og samarbeidet innenfor EU og NATO. NORDEFCO vekker faktisk interesse også i det transatlantiske og euroatlantiske samarbeidet. NORDEFCO er faktisk blitt et positivt varemerke og et viktig forum for sikkerhetspolitisk dialog. Noe av suksessen til NORDEFCO er trolig at det ikke finnes noen permanent struktur. NORDEFCO er en møtestruktur der de nordiske land møtes regelmessig på flere nivåer, og der konklusjonene følges opp på nasjonalt nivå. Dette har selvsagt noe med økonomi å gjøre. NORDEFCO er nemlig også svar på NATOs «Smart Defence» eller EUs «Pooling and Sharing», om man vil. NORDEFCO har ambisjoner om å forbedre både operasjonell effektivitet og kostnadseffektivitet. Men Norden representerer også verdier som vi skal forsvare. Et økende nordisk samarbeid om forsvars- og sikkerhetspolitikk må også tuftes på våre felles verdier. Blant annet vil vi både i internasjonale fora og i ulike operasjoner vektlegge sikkerhetsresolusjon 1325 om kvinner, fred og sikkerhet. Vi står sammen om å vektlegge FNs betydning for en internasjonal rettsorden, og kanskje kan vi i årene framover – etter Afghanistan – samarbeide innenfor konkrete FN-operasjoner. Det er viktig at både NATO-land og NATO-partnerland, som Sverige og Finland jo er, stiller opp med de spesialkapasitetene som FN etterspør, på militær side. Eksempler på dette er ingeniører, samband og moderne feltsykehus – viktig infrastruktur i alle operasjoner som vi har sett på Balkan, i Afghanistan og i Tsjad. For å kunne operere sammen må vi trene sammen, og vi må ha kapasiteter som fungerer, sammen. Den finske forsvarssjefen sa på rundebordskonferansen i Helsinki at nordisk forsvarssamarbeid – inkludert felles nordiske øvelser – er helt nødvendig for både i fellesskap å forsvare våre nærområder i en gitt situasjon – altså vårt territorium – og for å fungere sammen ute, enten det er i FN-operasjoner, i EU-oppdrag eller i NATO-ledede operasjoner. Men i tillegg til samarbeid i operasjoner og sikkerhetspolitikk har de nordiske land også utvikling av kapasiteter. Det vil si materiell, logistikk, utdanning og trening. Noe av dette er for tiden krevende. Det kan vi kanskje komme tilbake til senere i dag. La meg understreke at Norges sikkerhetspolitiske forankring ligger fast, for det er ikke det dette dreier seg om. NATO er hjørnesteinen i vår forsvarspolitikk, og artikkel 5 vil alltid måtte gå foran i en gitt situasjon. Det nordiske forsvarssamarbeidet er et viktig supplement til vårt samarbeid i alliansen. Både NATO og EU har fleksibelt samarbeid med partnere og med ikke-medlemmer. Det muliggjør også et nordisk samarbeid innenfor og på tvers av de to organisasjonene, både militært og politisk. Sverige og Finland er vel blant de mest integrerte partnerskapslandene i NATO. Norge har deltatt i EU-operasjoner, bl.a. i en nordisk styrke under EUs Battle Groups. Vi er også aktive medlemmer i European Defence Agency, og vi jobber i NATO for at Sverige og Finland skal involveres tettere i NATOs planleggings- og beslutningsprosesser. 5. april i 2011 ble de fem nordiske utenriksministrene enige om en solidaritetserklæring. Den daværende norske utenriksministeren, Jonas Gahr Støre, kalte erklæringen for en byggestein i det nordiske samarbeidet. I erklæringen heter det at det er naturlig for de nordiske landene å samarbeide i en solidarisk ånd for å møte utfordringer på det utenriks- og sikkerhetspolitiske området. Det var to år etter at NORDEFCO var etablert og naturligvis en oppfølging av Stoltenberg-rapporten som, under ledelse av Thorvald Stoltenberg, la fram konkrete forslag til samarbeid i Norden på disse områdene. Vi skal være stolte av at vi nå skal lede det nordiske forsvarssamarbeidet dette året. Det gir oss store muligheter. Jeg har merket meg at forsvarsministeren den 1. januar uttalte at hun bl.a. ønsker å vektlegge en styrking av den sikkerhetspolitiske dialogen, styrket deltagelse i internasjonale operasjoner, ytterligere framskritt innen øving og trening og forbedret industridialog og materiellsamarbeid som, slik jeg sa, for tiden er noe krevende, og det vil kanskje statsråden utdype nærmere. Jeg håper også at statsråden i dag vil utdype alle disse punktene. Hvilke ambisjoner har forsvarsministeren for det nordiske forsvarssamarbeidet? Under den kalde krigen var forsvarspolitikk tabubelagt. I 1993 kom Barents-samarbeidet og Kirkenes-erklæringen. Det er det Thorvald Stoltenberg virkelig er kjent for: Det modige initiativet han tok da han samlet utenriksministrene i de nordiske landene og Russland. Dette var altså fire år etter at de første østtyskerne hamret seg gjennom den forhatte Berlinmuren. I dag har vi kanskje glemt at det var to Tyskland, at det ikke var noen frie baltiske stater, og at grensen ved Grense-Jakobselv var en jerngrense mellom NATO og Warszava-pakten. Slik er det ikke i dag. Vi kan samarbeide om utenriks- og sikkerhetspolitikk, og jeg er spent på hvordan statsråden vil videreutvikle samarbeidet i NORDEFCO.