Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2007-11-06:
Militærdiktaturet holder fortsatt Burma under jernhæl. Overgrepene opprører oss når vi ser nyhetene på tv. Høstens protester fra det burmesiske folk ble innledet av rødkledde munker som gikk ubevæpnet i lange gatemarsjer. Folket sluttet seg til, men så kommanderte militærjuntaen soldatene ut i gatene. På nytt senker stillheten seg. Med skarpladde gevær tvinges folk til å lukke munnen. Munkene arresteres eller forsvinner, og med dem forsvinner etter hvert avisoverskriftene og tv-dekningen. Det som nå holder på å skje, er at Burma igjen skyves ut av verdensopinionens oppmerksomhet. Det har skjedd før. Men vi må ikke la det skje igjen. Vi må holde et konstant øye med situasjonen. Vi må holde oppe et vedvarende politisk press mot militærjuntaen, og vi må vise en utholdende støtte til det undertrykte burmesiske folket. Vi vet for mye om denne saken til at vi kan glemme. Vi vet for mye til at vi kan være passive. Etter Kristelig Folkepartis syn har vi en moralsk plikt til å støtte det burmesiske folk. Vi må støtte deres kamp for demokrati. Vi må støtte deres krav om respekt for menneskerettighetene. Vi må kreve at juntaen setter fri den folkevalgte lederen, Aung San Suu Kyi. Vi må kreve stans i overgrepene mot de etniske folkegruppene, som f.eks. karenfolket. Vi må fordømme militærregimets terrorvelde – med nedbrenning av landsbyer, drap, voldtekter og andre overgrep. Vi må gi bistand til de burmesere som flykter fra juntaens herjinger. Vi må støtte opposisjonen som lever i eksil. Vi må støtte radiostasjonen Radio Democratic Voice of Burma, som holder til i Oslo. Vi kan skjerpe nasjonale sanksjonstiltak med flere virkemidler, men dessverre synes det ikke som f.eks. SV-leder Kristin Halvorsen er like mye på hugget som finansminister som hun var da hun var i opposisjon, med hensyn til å få til en effektiv økonomisk boikott som rammer regimet i landet. Vi må skjerpe de internasjonale sanksjonene som kan framskynde slutten på militærdiktaturet. Dessverre vet vi at det ikke er nok at land på vår side av kloden protesterer. Vi må jobbe for at FN kan engasjere seg sterkere. Men når det kommer til stykket, et det Burmas store naboer som sitter med nøkkelen til et effektivt press fra omverdenen. Det gjelder ikke minst Kina, som tjener på å selge våpen til militærdiktaturet. Kina handler med generalene. Så lenge nabostatene ser gjennom fingrene med uhyrlighetene, er det lite håp for en effektiv boikott. Under det folkelige opprøret i høst tok den sørafrikanske nobelprisvinneren biskop Desmond Tutu opp et radikalt forslag. Han bad verden boikotte de kommende olympiske leker i Kina dersom ikke Kina tok sitt ansvar alvorlig. Det var tydelig at det forslaget ble oppfattet som farlig av et kinesisk regime som er veldig opptatt av å vinne internasjonal goodwill og tillit, og som er svært sensitivt for omdømmetap som kan ødelegge for kinesisk eksport og landets økonomiske vekst. Alle som har hatt ordet i dag, deler ønsket om demokrati i Burma. Men dessverre synes jeg ikke Regjeringen fronter denne saken så aktivt som jeg skulle ønske. Det utenriksministeren sa i sitt innlegg, er vel og bra, men etter Kristelig Folkepartis syn ikke nok. Særlig gjelder dette den manglende tro på treffsikre sanksjoner. Fra Kristelig Folkepartis side skulle vi ønsket at Regjeringen frontet Burma-saken mer offensivt. Vi har en fortid her som forplikter. Med den utålmodighet vi har hørt fra så godt som alle partier i Stortinget, mangler det ikke på parlamentarisk dekning for å gjøre mer. Til slutt vil jeg takke representanten Trettebergstuen for å ha reist en svært viktig debatt, som må føre til at denne saken ikke forsvinner fra vår oppmerksomhet framover.