Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-04-22:
På mange måter er den loven vi i dag har til behandling, banebrytende. Tidligere har vi hatt flere lover som har regulert virksomheten for enkelte profesjonsgrupper, og en kan si at kompetanseutviklingen innen de ulike profesjonsgruppene har vært omfattende i de senere år. Dette sammen med autorisasjonsbestemmelser har vært viktig i utviklingen av vårt helsevesen. Det ansvaret helsevesenet har i dag, er stort og omfattende og spenner over flere administrative nivåer. Således får også pasienter sin behandling og omsorg fra ulike deler av helsevesenet. Skal et så omfattende helsevesen fungere, forutsetter det gode samarbeidsforhold både på tvers av nivåer og på tvers av profesjonsgrupper. Skal en få til et slikt samarbeid, er det viktig med klare ledelsesstrukturer, informasjonskanaler og kompetanseforståelse. Skal vi få et effektivt og velorganisert helsevesen, er det også viktig at den kompetansen som ulike grupper av helsepersonell har, brukes på en rasjonell og faglig forsvarlig måte. Jeg tror det er riktig å si at mange rasjonelle organisasjonsendringer og hensiktsmessige arbeidsdelinger er blitt stoppet gjennom det mange oppfatter som unødvendige og uforståelige profesjonskamper. Mange pasienter og klienter har også opplevd å være kasteballer i en slik sammenheng. Pasienter har vært usik re på hva de har kunnet forvente fra ulike deler av helsevesenet, og det har ofte vært klaget over at en ikke har fått tilstrekkelig informasjon, eller ikke forstått den informasjon som har vært gitt. Med de kjempeutfordringene helsevesenet har i dag, har det derfor vært av stor betydning å få en enhetlig lov som kan bidra til å bygge ut et helhetlig helsevesen. Det sier seg selv at arbeidet med en lov som skal omfatte alle ansatte i norsk helsevesen, private og offentlige, og som skal samordne kravene som settes til ulike profesjoner, og erstatte tidligere profesjonslover, har vært meget omfattende og til dels konfliktfylt. Jeg synes derfor det er all grunn til å gi honnør for det arbeidet som er blitt gjort i denne sammenhengen, både det arbeidet som ble startet og lagt til rette av den tidligere statsråden, Gudmund Hernes, og det arbeidet som er fulgt opp av statsråd Høybråten. Det grundige arbeidet som har vært gjort, og den forståelse som også organisasjonene har lagt for dagen med hensyn til å få til en samlet lovgivning, har klart bidratt til at den innstillingen vi behandler i dag, er meget samstemt fra komiteens side. Når en har ønsket en felles lov for dem som arbeider i helsevesenet, er det for på en bedre måte å kunne ivareta pasienters krav til sikkerhet i helsetjenesten og motvirke en uakseptabel profesjonskamp. Hele komiteen understreker således at et viktig mål for en felles helselov nettopp må være at den kan bidra til å minske omfanget av ansvars- og kompetansestrid. § 4, som omhandler forsvarlighetsbegrepet, eller det som må forstås som forsvarlig yrkesutøvelse, er en nøkkelparagraf for forståelse av grenseoppganger til ulike yrkes- og arbeidsoppgaver. Forsvarlighet i yrkesutøvelse gjelder ikke bare autorisert personell, men alt personell i helsevesenet. Forsvarlighetsbegrepet er en rettslig standard som innebærer en differensiering ut fra helsepersonellets kvalifikasjoner og situasjonen for øvrig. Med kvalifikasjoner siktes det til formelle og reelle kvalifikasjoner, dvs. helse faglig utdanning, tilleggsutdanning og erfaring. Det generelle forsvarlighetsbegrepet setter således grenser for hva andre enn kvalifisert helsepersonell kan utføre. Ut fra dette kan en i og for seg stille spørsmål om behovet for tredje ledd i § 4, som sier at leger skal ta beslutninger i medisinske spørsmål og tannleger i odontologiske spørsmål. En kunne i og for seg presisere andre profesjonsgrupper og deres beslutningsområde eller latt ansvarlighetsbegrepet stå på egne ben, slik tilfellet var i lovens høringsutkast. Komiteens flertall foreslår imidlertid ingen endringer i Regjeringens forslag, men har valgt å gi samme type presiseringer for andre grupper i sine merknader, der det f.eks. heter at psykologer er kvalifisert til å treffe avgjørelser i psykologfaglige spørsmål og til å behandle psykiske lidelser på et selvstendig grunnlag, og tilsvarende for kiropraktorer, jordmødre osv. innen deres fagområde. Lovforslaget som nå behandles, er en utvidelse av gjeldende helselovgivning ved at den forutsetter at enhver som i sitt yrke undersøker, diagnostiserer, behandler eller på annen måte følger opp en pasient, omfattes av lovens reguleringer. Dette innebærer at alle som har sitt virke innen helsevesenet, har plikter etter denne loven, og at lovens bestemmelser legges til grunn for tilsynet med helsevesenets utøvere. Flere plikter som i dag er lovregulert bare for noen grupper, gjøres gjeldende for alt helsepersonell. Det gjelder plikten til forsvarlighet, plikten til øyeblikkelig hjelp, plikter i forbindelse med pasientopplysning samt nye plikter som f.eks. meldeplikt for bierverv, plikt til dokumentasjon og journalføring og pliktmessig avhold. Det er som tidligere nevnt bred enighet om det foreliggende forslaget, og det er en samstemmig komite som mener at den nye helsepersonelloven vil bidra til et ryddigere og mer ensartet lovverk for helsepersonell. Videre vil den gi myndighetene bedre oversikt og styringsmuligheter og bidra til å styrke pasientenes rettigheter og helsepersonellets rettssikkerhet.