Olav Teppen (Kristelig Folkeparti), 1999-10-26:
Justiskomiteen har avgitt en enstemmig innstilling om billighetserstatninger av statskassen. Billighetserstatninger er Stortingets egen erstatningsordning, og ordningen er ikke lovregulert. Grunnideen med billighetserstatninger er at den skal kunne gi en aksept og en anerkjennelse av at den som får erstatning, har kommet spesielt uheldig ut i forhold til andre som det er naturlig å sammenligne seg med. Erstatningssummene tar ikke sikte på å dekke det tap vedkommende har hatt, men kan vel best beskrives som en håndsrekning. Antall saker har økt betraktelig de siste årene, og justiskomiteen har tidligere bedt om at det skulle bli foretatt en utredning av hvordan saker vedrørende billighetserstatninger bør behandles. Komiteen beskrev i den forbindelse flere forskjellige modeller, og det forslag departementet la fram, bygger på en av disse modellene. Komiteen slutter seg i stor grad til Regjeringens forslag, men har kommet til en noe annerledes organisering av ordningen på ett punkt, nemlig når det gjelder om Billighetserstatningsutvalget skal ha avgjørelseskompetanse i første instans. Komiteen har etter nærmere vurdering av dette spørsmålet kommet til at det er riktig at Billighetserstatningsutvalget realitetsbehandler alle saker. Når komiteen nå har kommet til en noe annen løsning, er det fordi den har lagt spesiell vekt på at avgjørelsen skal tas på grunnlag av et folkelig skjønn. Med den organisering komiteen har gått inn for, vil alle søkere få saken sin vurdert av representanter Stortinget har valgt. Det vil fortsatt være slik at alle saker blir gjennomgått og vurdert av to instanser. Justisdepartementet skal ha sekretariatsfunksjonen, innhente faglige vurderinger, forberede sakene og gi innstilling til konklusjon for Billighetserstatningsutvalget. Komiteen har merket seg at Justisdepartementet har tatt forbehold om en nærmere vurdering av hvilket forvaltningsorgan som skal innstille i første instans, og regner med at det samme forholdet gjelder selv om vedtaksmyndigheten ikke blir delegert fra Billighetserstatningsutvalget til departementet. Komiteen har enstemmig sluttet seg til Regjeringens vurderinger når det gjelder prinsippene for tildeling, begrensning og avvisning av saker vedrørende billighetserstatninger. Det foreligger en langvarig praksis for hvilke rimelighetsvurderinger som ligger til grunn i saksbehandlingen, og komiteen mener denne praksisen bør videreføres. Komiteen har ikke ønsket at ordningen skulle bli lovregulert, fordi et lovverk lett vil kunne sette for strenge rammer, noe som kan bety at man ikke får fanget opp personer som faller utenfor andre etablerte ordninger. Et viktig hensyn for å forandre prosedyren for søknader om billighetserstatning har vært at behandling av enkeltsaker egentlig ligger noe på siden av det som Stortinget bør beskjeftige seg med, og at antall saker har økt kraftig de siste årene. Stortinget skal framover få årlige rapporter om Billighetserstatningsutvalgets arbeid, om saker av særlig politisk art og om saker der det kan være aktuelt å tilkjenne erstatning på over 200 000 kr. Dette er viktig, for da kan Stortinget fortsatt gi signaler og synspunkter på behandlingen av billighetserstatninger. Spørsmålet om det burde fastsettes en foreldelsesfrist for når en kan søke om billighetserstatninger, har også vært diskutert. Komiteen har vurdert det slik at det i minst mulig grad bør settes opp formelle vilkår som kan begrense muligheten til å søke om erstatning, og har derfor ikke gått inn for en foreldelsesfrist. Til slutt vil jeg kort si noe om klagesakene nr. 1 og 2. Disse sakene gjelder personer som er smittet av hepatitt C gjennom blodoverføringer i forbindelse med medisinsk behandling. I disse sakene har det vært enighet mellom Billighetserstatningsutvalget og Helsetilsynet om at det bør gis billighetserstatning til alle som er smittet, men det har vært uenighet om hvor høy erstatningen bør være. Utvalget satte erstatningen til 25 000 kr, mens Helsetilsynet anbefalte en generell erstatning på 100 000 kr samt at de som utvikler skrumplever – ca. 20 pst. – burde få 100 000 kr i tilleggserstatning. Komiteen er kjent med at det fortsatt er knyttet mye usikkerhet til de langsiktige konsekvensene av hepatitt C-smitte. Komiteen mener det må foretas en individuell vurdering av hver enkelt sak, og finner det ikke naturlig å sette opp et fast beløp. Komiteen mener det kan gi grunn for vesentlig økning av erstatningsbeløpet dersom søkeren har utviklet skrumplever eller andre alvorlige skader, f.eks. kreft. Ved erstatningsutmålingen bør det også tillegges vekt dersom søkeren er bløder, da det innebærer andre medisinske konsekvenser for blødere om de er smittet av hepatitt C, enn for pasienter ellers. Komiteen har anbefalt at erstatningene settes til 60 000 kr i begge saker. Når det gjelder de øvrige sakene, er ingen av klagene tatt til følge.