Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-12-03:
Jeg er glad for å kunne konstatere at budsjettinnstillingen bekrefter at det er bred enighet om hovedlinjene i norsk utviklingspolitikk både når det gjelder innretningen på samarbeidet og opptrapping av nivået på bistanden, som fra neste år, med vedtakene i dag, vil utgjøre 0,94 pst. av BNI. Veikartet vi opererer etter nå på utviklingssiden – og det gleder meg at flere representanter har vært inne på det – er bekjempelse av fattigdom gjennom FNs tusenårsmål, de helt konkrete målsettingene for hvordan vi kan halvere antallet mennesker som lever i ekstrem fattigdom og sult, innen 2005. Det som er bra med disse målsettingene, er at de gir konkrete veivisere for hvordan vi skal nå det, både konkrete mål og veivisere, slik at det er enighet om mål og virkemidler. Det er nytt i internasjonal sammenheng de siste to årene. Vi erkjenner at for de sju første tusenårsmålene er det utviklingslandene selv som har det primære ansvaret for å nå disse. De har altså et nasjonalt ansvar for å sikre at deres innbyggere får en bedre livssituasjon. Samtidig holder ikke bare det med den utviklingssituasjonen som er i de ulike landene. Vi må også ha et globalt partnerskap som er reflektert i det åttende målet, og som sier noe om hvilket ansvar vi, de rike landene, har for å stille opp. De må altså levere bedre, og vi må levere bedre. Her vil jeg kort si at vi må levere bedre på fire fronter samtidig. Det første gjelder de internasjonale rammevilkårene som inkluderer gjeld, handel og investeringer, og også egentlig sammenheng i politikken – det som mange liker å kalle «coherence» – konsistens. Det er ingen tvil om at dette har meget stor betydning for u-landenes økonomi. Mange utviklingsland taper f.eks. dobbelt så mye på urettferdige handelsvilkår, som de mottar i bistand. Derfor er jeg også glad for at dette har fått oppmerksomhet i dag gjennom komiteleder Jaglands innlegg, ved hans fokusering på situasjonen i Cancún-forhandlingene og utviklingslandenes meget legitime krav, som også utenriksministeren omtalte. I mange år har urettferdige og dårlige rammebetingelser på dette området undergravd det man har forsøkt å få til nasjonalt, og gjennom utviklingsarbeidet. Gjeldsområdet er av tilsvarende betydning i forhold til landenes økonomi. Da dreier det seg om gjeldslette, men i noen tilfeller også om sletting av gjeld, for å replisere til et tidligere innlegg her i dag. Det å levere i henhold til de internasjonale rammevilkårene er en sentral oppgave for oss. Vi kan altså ikke bare tro at vi bekjemper fattigdom med bistand. Det holder ikke. Det andre som må skje, er at de fattige landene selv må ta en større del av ansvaret og selv ta ansvar for egen utvikling. Det gjelder å lage en strategi for å gjennomføre en politikk som bidrar til å redusere fattigdom i eget land, det gjelder å holde orden i eget hus, forbedre sitt styresett, bidra med en effektiv forvaltning av egne ressurser, respektere menneskerettighetene og sikre demokratiske beslutningsprosesser. Her er det viktig med både økonomiske og politiske reformer. For igjen å kommentere litt av debatten: Det er ingen tvil om at det har vært gjennomført betydelige økonomiske og politiske reformer i Afrika sør for Sahara gjennom hele 1990-tallet. Selvfølgelig er man ikke i mål, men det er meget store reformer som har vært gjennomført, og som hadde vært meget vanskelige til og med for oss, hvis vi skulle gått gjennom dem innen en slik kort tidshorisont som disse landene har måttet gjøre. Kampen mot korrupsjon er her også meget viktig. Den tredje fronten, og det er bevisst at den kommer her, er bistand – mer og bedre bistand. Som vi er kjent med, sier internasjonale beregninger at vi trenger å doble bistanden hvis vi skal nå tusenårsmålene, fra dagens nivå på 56 milliarder US dollar til bortimot 100 milliarder US dollar. Og dette gjelder selv om vi leverer i henhold til de internasjonale rammevilkårene. Dette er en betydelig utfordring, men vi mener at med vårt bidrag til bistandsøkning neste år gjør vi litt fra vår side i denne sammenhengen. Men vi må gjøre mer, som også Regjeringen har lovet. Det andre som også er viktig, er reform og omlegging av både internasjonal og norsk bistand. Vi trenger en ganske stor giverreform for å bruke ressursene bedre. Denne omleggingen er vi godt i gang med. Den er forankret i tidligere behandlinger i Stortinget, og er også utgangspunktet for den omorganiseringen og moderniseringen av utviklingsforvaltningen som Regjeringen legger opp til, som det også er informert om i budsjettet. Det fjerde er at offentlige ordninger ikke alene kan levere i forhold til bekjempelse av fattigdom. Privat sektor og frivillig innsats må mobiliseres dersom vi skal lykkes. Også på dette området er det mye mer å hente. Vi må være med på å trekke privat sektor, næringslivet, med i utviklingsarbeidet og få til mer investeringer i de fattigste landene. Dette følger vi systematisk opp gjennom oppfølgingen av strategien for næringsutvikling i sør. Så til de frivillige organisasjonene, som andre har vært inne på i dag. Alle disse fire frontene må det arbeides langs dersom vi skal lykkes. Det nye nå er at vi fra norsk side, sammen med noen andre likesinnede land, har varslet FN om at vi er villige til å rapportere om vårt eget bidrag gjennom en rapport over det som kalles tusenårsmål 8. Vi kommer til å gjøre det for første gang til sommeren i forbindelse med ECOSOC i FN, som kommer til å behandle og se på disse ulike rapportene. Vi mener at det øker vår troverdighet å bidra til rapportering over vår politikk, på samme måte som vi forventer at utviklingsland rapporterer det de gjør i forhold til tusenårsmålene. Slik kan vi altså i fellesskap overvåke oppfølgingen både fra nord og sør. Jeg vil kort berøre denne budsjettproposisjonen og det vi har lagt opp til når det gjelder å imøtekomme Stortingets behov for bedre informasjon og en bedre oversikt over hvilke resultater som kan oppnås gjennom det arbeidet vi gjør på bistandssiden. Vi har i den budsjettproposisjonen vi nå har framlagt, prøvd å legge til rette for en forbedring. Jeg håper og tror at det er registrert av representantene og av komiteen. Vi mener at budsjettproposisjonen med dette både setter oss bedre i stand til å synliggjøre noen av resultatene vi oppnår, og også gjør den til et bedre styringsinstrument. Vi er ikke i mål med det budsjettet som er fremmet for 2004, fordi vi nå fortløpende forbedrer dette arbeidet. Derfor vil vi måtte bruke flere år før vi mener at vi har kommet helt i mål med hensyn til hvordan vi ønsker en budsjettproposisjon forbedret i en resultatrelatert kontekst. Den andre anledningen vi har til å fokusere på både politikk, resultater og virkemidler, er når Regjeringen fremmer sin stortingsmelding. Vi kommer til å fremme en stortingsmelding i vårsesjonen som nettopp vil fokusere på det jeg har vært inne på: tusenårsmålene, norsk oppfølging og den internasjonale omlegging av utviklingspolitikken – hva det gjør med oss, og hva det krever av oss på norsk side. Vi håper at den vil bli fremmet på et tidspunkt som gjør det mulig for Stortinget å behandle den før sommeren, at den kan behandles i vårsesjonen. Vi tror det er viktig – og jeg registrerer det sterke ønsket som har vært framsatt her – med en debatt om utviklingspolitikken og om norsk bistand. Det imøteser vi, og det ønsker vi. Vi skulle gjerne sett en full sal her, som allerede i dag kunne være med på en slik diskusjon. Det står i hvert fall ikke på oss fra Regjeringens side. Jeg ønsker å omtale veldig kort den betydelige tematiske satsing vi gjør på utdanning. Den økes med om lag 200 mill. kr. i forhold til i år. Særlig vil vekten ligge på utdanning for jenter. Dette er et ledd i arbeidet for å nå målet om 15 pst. av bistanden til utdanning. Hiv/aids-innsats har flere vært inne på. Vi gjør en ny satsing på dette området, hvor vi også går tyngre inn på behandlingssiden. Vi kommer til å gjøre dette i et samarbeid med Clinton-stiftelsen – ikke kanalisere penger gjennom den, men bruke det samarbeidet slik at vi kan tilby billigere medisiner. På samme måte ønsker vi å styrke helsevesenet i utviklingslandene, slik at vi kan levere midler på en måte som ikke belaster dem for mye. Arbeidet med hiv/aids og bekjempelse av hiv/aids er et arbeid for å forhindre en utviklingskatastrofe av dimensjoner. Gjør vi ikke dette, vil veldig mye av det andre vi gjør, bli undergravet, og vi vil ikke ha sjanse til å nå tusenårsmålene. Vi legger også opp til en oppfølging av Johannesburg-toppmøtet i budsjettet, og mener at vi her leverer i forhold til økt satsing på de såkalte WEHAB-områdene, særlig vann, energi, biologisk mangfold og landbruk. Sist, men ikke minst, er vi meget tilfreds med at Stortinget har sluttet seg til Regjeringens forslag om tre nye samarbeidsland. Hovedsamarbeidslandene blir som før, slik vi har foreslått, men en har sluttet seg til at Kenya, Madagaskar og Afghanistan blir nye samarbeidsland. Her synliggjør en egentlig betydningen av å anerkjenne en positiv politisk utvikling i to land med store behov, nemlig Kenya og Madagaskar. At vi viser at vi er forpliktet i forhold til et langsiktig samarbeid med Afghanistan, er et signal som dette landet trenger, ikke minst i disse tider.