trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ottar Kaldhol (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Representanten Siv Jensen og Framstegspartiet sin retorikk kan verke logisk, men eg lurer av og til på om den heng saman, om den heng på greip. I Finansavisen frå i går er det eit relativt stort oppslag om at auksjonsvinden rundt UMTS-auksjonane på kontinentet no kan ha snudd: «Tele Danmark trekker seg fra auksjonen i Tyskland og Frankrike avblåser hele auksjonen.» Det er grunn til å tru at Frankrike har teke EU sine innvendingar mot auksjonsforma på alvor. EU meiner at auksjonen tappar aktørane for så store beløp at det vil slå svært negativt ut på vilkåra overfor kundane, dvs. forbrukarane, i desse landa. Det naturlege spørsmålet til representanten Siv Jensen må då bli: I innstillinga om tildeling av mobiltelefonkonsesjonar som Stortinget behandla i går, var Framstegspartiet bekymra for den meirkostnad som ei konsesjonsavgift på 100-200 mill. kr ville medføre for forbrukarane. Men så er det slik at det same Framstegspartiet i dagens innstilling til revidert salderer eller dekkjer inn med at desse teleselskapa gjennom auksjon skal punge ut med ufattelege 10 milliardar kr. Kven andre enn forbrukarane er det som skal betale dette?
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2000-06-16:
Kristeleg Folkeparti er oppteke av å gje næringslivet gode vilkår for utvikling og vekst. Derfor ser eg på felles standpunkt med Framstegspartiet på desse områda som positive, m.a. at vi står saman om å tilbakevisa arbeidarpartiregjeringa sine framlegg om å ta bort refusjonsordninga for sjøfolk og den ekstrakostnaden Regjeringa ville leggja på næringslivet ved å utvida arbeidsgjevaransvaret for sjukeløn. Dette er bra. Representanten Siv Jensen var i sitt innlegg også svært oppteken av at revisjon av budsjettet skal konsentrerast om justeringar i det gjeldande budsjettet, noko eg kan vera samd i. Men det må vera høve til å gjera dei endringar som er naudsynte ut frå den utviklinga som har skjedd, og då har eg lyst til å spørja Framstegspartiet om dei har vore heilt konsekvente i si tilråding til vedtak i denne saka, t.d. ved å rekna med ei inntekt, som representanten Kaldhol no var innom, på 10 milliardar kr ved auksjon av rettane til mobiltelefon. Eg har lyst til å spørja representanten Siv Jensen: På kva grunnlag har Framstegspartiet kome fram til det talet, og er det berre justeringar? Kva konsekvensar vil eit slikt vedtak ha for næringslivet, for forbrukarane? Eg er interessert i å få svar på dette.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2000-06-16:
Eg finn det naudsynt med nokre korte kommentarar i tilknyting til framlegget om fritak for næringsaktiva. For det første har eg registrert at finansministeren seier at han vil følgja dette vedtaket opp, og eg reknar sjølvsagt med at det er i statsbudsjettet for neste år dette vil verta følgt opp. Det er med vitande og vilje vi har valt omgrepet «næringsaktiva» i framlegget til vedtak. Som døme på næringsaktiva vil eg kort nemna driftsmidlar, varebehaldning, kundefordringar, driftslikviditet m.m. Utfordringa til Finansdepartementet vert då å finna ut av dette på ein god måte, til beste for næringslivet.
Børge Brende (Høyre), 2000-06-16:
Representanten Siv Jensen gjentar her i dag det hun sa til Aftenposten på torsdag: «Statsminister Jens Stoltenberg har skylden for at Norges Bank igjen øker renten. Stoltenberg ble advart av sentralbanksjefen allerede i februar mot at lønnsoppgjøret kunne føre til renteøkning.» Jeg antar at det representanten Jensen sikter til, er at da lønnsoppgjøret ble dyrere enn planlagt, burde Stoltenberg ha kompensert med en finanspolitisk innstramming, dette for å unngå at sentralbanksjef Gjedrem skulle sette renten kraftig opp. Jensen liker ikke økt rente. Den eneste muligheten da til å unngå det for lønnsoppgjørets ramme, er det verken Jens Stoltenberg eller Stortinget som vedtar, det ville som kjent ha vært å redusere den offentlige utgiftsveksten. Ettersom representanten Jensen advarte mot en forflatning av den økonomiske debatten, tror jeg vi raskt kan bli enige om at avgiftsnedsettelser er vel og bra, men det fører iallfall ikke til noe lavere temperatur i norsk økonomi. Men hva er det Fremskrittspartiet gjør i sitt reviderte budsjett? Utgiftsveksten i budsjettet ville ha økt med nesten 1 prosentpoeng med Fremskrittspartiets opplegg, mer enn med noe annet partis opplegg, og til og med nesten dobbelt så høy økning i veksten i de offentlige utgiftene som SV foreslår. Hovedtrenden i Fremskrittspartiets budsjett ser ut til å være å gå mot utgiftskutt, støtte utgiftsøkninger og foreslå egne utgiftsøkninger i tillegg. Da forstår jeg godt at man avviser budsjettindikatoren til Stortinget, som fungerer utmerket. Men det blir en høy pris å betale for Fremskrittspartiets politikk. Med Fremskrittspartiets reviderte budsjett ville man gått fra et nøytralt budsjett til et langt mer ekspansivt et, og det er også om man holder sykehusinvesteringer utenfor. Mitt spørsmål til representanten Jensen blir derfor: Hvis hun mener at det blir høyere rente som en følge av Jens, hvor mye høyere rente mener hun det blir som en følge av Jensen?
Børge Brende (Høyre), 2000-06-16:
I en replikkrunde tidligere kom Senterpartiets Odd Roger Enoksen med en oppsiktsvekkende avgrensning av forslaget om avskaffelse av formuesskatt på arbeidende kapital; det er bare ikke-børsnoterte selskaper som skal unntas fra denne særnorske beskatningen. Det var nytt for meg, og det er nytt i forhold til det svarbrevet vi fikk fra finansministeren, som faktisk hadde beregnet det slik at også formuesskatten for arbeidende kapital skulle avskaffes for børsnoterte selskaper. Det er ganske vanskelig å foreta en god avgrensning der, for eier man en masse børsnoterte aksjer, kan man selvsagt legge dem inn i et ikke-børsnotert selskap etterpå. Men grunnen til at jeg ønsker å ta opp dette med representanten Terje Johansen er at dette blir en meget viktig debatt fremover, for finansministeren får trolig i løpet av kvelden et konstitusjonelt bindende pålegg om at han i statsbudsjettet skal foreslå en avskaffelse av formuesskatten på arbeidende kapital. I løpet av dagen er det imidlertid skapt uklarhet fra sentrums side om hva det er som ligger i begrepet arbeidende kapital. Skal finansministeren bare gå inn for de ikke-børsnoterte selskapene, eller skal han også ta med de børsnoterte selskapene? Det må sentrum avklare i løpet av dagen for at finansministeren skal ha et greit utgangspunkt for sitt arbeid. Etter mitt syn er det slik at kapital også arbeider om den er i børsnoterte selskaper. Er det slik at dersom et selskap går veldig bra, trenger mer kapital og skal børsnoteres, slipper eierne formuesskatt når selskapet ikke er børsnotert, men må betale formuesskatt når det blir børsnotert, som f.eks. Rieber-konsernet i sin tid? Det kan jo ikke være fornuftig. Men kjenner jeg Terje Johansen rett, greier vel han å oppklare dette, slik at vi får et klart signal om hva finansministeren skal arbeide med.
Børge Brende (Høyre), 2000-06-16:
Etter Norges Banks renteøkning sist onsdag sendte finansministeren ut en pressemelding, der han bl.a. sier følgende: «De som påstår at vi bør bruke «noen milliarder ekstra», sier i virkeligheten at vi skal føre en politikk for økt rente og tap av tusenvis av arbeidsplasser i industri og konkurranseutsatt virksomhet.» Det samme har finansministeren gjentatt her i salen. Dette er jeg helt enig i. Jeg undres imidlertid over hvorfor finansministeren velger dagens utgiftsnivå som nullpunkt. Hvorfor ikke bruke enda noen milliarder mindre? Det vil jo ifølge finansministerens logikk gi oss lavere rente og tusenvis av nye arbeidsplasser i industri og konkurranseutsatt virksomhet. Regjeringens kanskje fremste internasjonale økonomiske rådgiver, OECD, bekrefter dette i sin siste rapport «Economic Outlook», og skriver at det er stor fare for overoppheting i norsk økonomi. Organisasjonen mener resultatet av mangelende innstramming i finanspolitikken blir økte renter. Er det slik at finansministeren ikke ønsker lavere rente enn den vi har i dag, når han nå insisterer på et nøytralt budsjett i dagens situasjon, til tross for at det norske rentenivået ligger skyhøyt over renten i euroland? Er det slik at finansministeren ikke ønsker flere sysselsatte i industri og konkurranseutsatt virksomhet? Hvis finansministeren ønsker lavere rente og flere sysselsatte i konkurranseutsatt virksomhet, hvorfor har han da ikke redusert de offentlige utgiftene i revidert budsjett?
Børge Brende (Høyre), 2000-06-16:
I en situasjon med mangel på arbeidskraft vil det å tilføre mer penger i økonomien ikke føre til at mer blir utført, men at man i stedet får en særnorsk prisstigning og høyere rente. Det har det faktisk vært ganske bred enighet om her i dag, selv om ikke alle leverer i forhold til det å oppnå et slikt resultat, altså lavere prisstigning. OECDs siste rapport har da også fastslått at norsk økonomi er på kokepunktet, og hvis man nå ikke foretar innstramminger, vil man få høyere rente. Grunnen til at jeg gjentar dette, er at et parti har skilt seg ut på dette punktet. Fremskrittspartiet har brukt mye tid og krefter her i dag på å fremstille det som om vi ikke har noen problem i forhold til at norsk økonomi er i ferd med å koke over. Bare ved å foreta noen avgiftslettelser vil inflasjonen gå ned, sier man. Det er mange gode begrunnelser for avgiftslettelser, men i en situasjon der det er i ferd med å koke over i norsk økonomi og det er mangel på arbeidskraft, er det ikke slik at man demper presset i norsk økonomi ved å senke avgiftene. Tvert imot kan det faktisk være slik at enkelte vil få mer mellom hendene, slik at man kan sette i gang en økt etterspørsel og derigjennom igjen bidra til at det blir større prisstigning i Norge, fordi det blir mer penger til disposisjon. Det er iallfall en måte å se det på. Det som virkelig fikk meg til å hoppe i stolen, var da representanten Siv Jensen i et svar på en replikk fra meg uttalte: «Men la nå også det være sagt at det er ikke sikkert at det riktigste og beste for norsk økonomi nå vil være å føre en kontraktiv» – altså en stram – «finanspolitikk. Kanskje vi burde begynne å føre en ekspansiv finanspolitikk, nettopp fordi vi nå ser tegn til kraftig økning i ledigheten.» Det var jo en eiendommelig situasjonsbeskrivelse. Det er klart at hvis det er det som har vært utgangspunktet for Fremskrittspartiets reviderte nasjonalbudsjett, er det ikke rart om resultatet har blitt ganske originalt. Fremskrittspartiet angriper budsjettindikatorene og sier at Fremskrittspartiet kommer ut med en bedret balanse i forhold til de andre partiene. Det er heller ikke rart når man over natten bestemmer seg for at man skal auksjonere ut mobilkonsesjoner til 10 milliarder kr og føre auksjonsbeløpet rett inn i sitt reviderte nasjonalbudsjett, samtidig som man sier man er mot å foreta selv små justeringer på revidert nasjonalbudsjett, fordi man skal følge det som har vært malen med det nye budsjettsystemet. Men 10 milliarder kr inn i et system for så å finansiere utgiftsøkninger, som er dobbelt så høye som selv SV foreslår, er Fremskrittspartiets politikk. Jeg lurer på om vi kunne få et svar fra Carl I. Hagen på om dette er linjen til Fremskrittspartiet, at man skal føre en mer ekspansiv politikk for å hindre den kraftige økningen i arbeidsledigheten.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Fremskrittspartiet har lenge hevdet at bruk av penger virker ulikt i økonomien, at f.eks. penger brukt i utlandet på sykehusutstyr, nye biler til politiet e.l. virker annerledes enn penger brukt i Norge. Dette har stort sett blitt avvist av de andre partiene, inkludert Kristelig Folkeparti. Nå har mange fremtredende økonomer gått ut i pressen og støttet Fremskrittspartiets syn, og i en debatt i Stortinget for kort tid siden om drivstoffavgifter slapp egentlig finansministeren katten ut av sekken. Han sa at grunnen egentlig er frykt for endring i offentlige budsjettrutiner – dvs. frykt for at Stortinget vil fokusere for mye på visse poster fremfor andre. For å si det med terminologien fra slankeindustrien: Vi får ja-penger og nei-penger i budsjettbehandlingen. Når statssekretæren i Finansdepartementet, Vidar Ovesen, i et innlegg i Dagens Næringsliv sier nærmest ord for ord det samme, da kan en spørre hvem som kom først, høna eller egget, eller hvem som styrer hvem. Spørsmålet er: Hvordan reagerer representanten Svarstad Haugland på en slik total mangel på tillit til Stortingets evne til å prioritere mellom ulike utgifter fra Finansdepartementet og finansministerens side? Vil Kristelig Folkeparti etter disse opplysningene være mer villig til å se på ulik bruk av penger videre fremover?
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Representanten Enoksen tok i sitt innlegg bl.a. for seg kommunenes situasjon. Senterpartiet presenterer seg i ulike sammenhenger som distriktspartiet og sier at de ønsker større overføringer til kommunene, og særlig da til distriktskommunene. Nå er det i dag slik at det stort sett er distriktskommunene som får de største overføringene pr. innbygger. Inntektsforskjellen kommunene imellom er faktisk ganske formidabel og varierer fra ca. 20 000 kr pr. innbygger til ca. 100 000 pr. innbygger, og da snakker vi om inntektene. Da har vi ikke tatt hensyn til det faktum at det er forskjellig arbeidsgiveravgift i kommunene, og det betyr også store summer for kommunene. Det er ikke vanskelig å se fraflyttingskommunenes problemer, men tilflyttingskommunenes spesielle problemer blir betydelig mindre omtalt. Dette er oftest kommuner med lave inntekter pr. innbygger, og som ikke får kompensert tilflyttingen før over et år senere, fordi antallet innbyggere pr. 1. januar året før blir lagt til grunn for overføringene. I tillegg har disse kommunene svært ofte problemer med fylkesmannens miljøvernavdeling og Miljøverndepartementet i forbindelse med tilretteleggelse for ny boligbygging. Er Senterpartiet i det hele tatt opptatt av disse kommunenes spesielle problemer? Mener Senterpartiet at disse presskommunene skal kunne ha et like godt tjenestetilbud som resten av landets kommuner?
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Ingen kan betvile representanten Halvorsens og SVs ekte engasjement for norsk skole, og det bør de jo egentlig berømmes for. Det er et viktig område, hvor tingenes tilstand på mange måter ikke er sånn som de burde være. At SV og Fremskrittspartiet har ulike tilnærmingsmåter for å lage en bedre skole, er vel også godt kjent. Etter et langt yrkesliv i norsk skole er jeg derimot ikke enig i den elendighetsbeskrivelse representanten kommer med. Denne elendigheten gjelder i hvert fall ikke over alt. Mange kommuner har satset mye og har en god standard på sine skoler. Når SV hevder at stadig mer penger kan løse skolenes problem, er jeg i og for seg ganske uenig. Vi bruker i Norge mer penger på skolene enn nesten noe annet land. Likevel er resultatene, for å si det forsiktig, på det jevne. Dette kan tyde på at det er noe med organiseringen og innholdet som det er noe galt med. Et lite eksempel er det faktum at vi bruker ca. 6 milliarder kr i Norge på spesialundervisning uten at noen har anelse om resultatet av denne satsingen. Er SV enig i at mye kan gjøres innen de rammene vi har, for å forbedre skolen? Eller er det å pøse stadig mer penger inn i sektoren nødvendig når vi tross alt ligger på verdenstoppen i pengebruk på skolesektoren?
Annelise Høegh (Høyre), 2000-06-16:
Jeg var spesielt glad over å høre at Kristelig Folkepartis leder nå sa at de var glad for å kunne styrke sykehussektoren, for det er ikke mer enn noen måneder siden deres egen helseminister, Dagfinn Høybråten, faktisk mente at det ikke var nødvendig, og det er jo hans budsjett vi nå reviderer. Vi er alle opptatt av at vi skal få økt behandlingskapasiteten, slik at vi får behandlet flere pasienter. Men til tross for at vi får stadig flere leger og bruker flere penger, ser vi at køene vokser. Derfor har Høyre lenge påpekt at med pengene til sykehusene må det også følge endringer i organisasjon og i finansiering. Vi må få et nasjonalt ansvar for sykehusene, kombinert med stor lokal frihet for sykehusledelsen til å drive sykehusene slik som de ser det er mest fornuftig. Og så må vi snart se å få innført denne retten til behandling, slik at pasienter får behandling innen en medisinsk forsvarlig frist. Jeg synes derfor det var svært positivt at vi kunne lese i Aftenposten, i forrige uke var det vel, at Bondevik åpnet for at Kristelig Folkeparti nå vil se på fylkeskommunen på samme måte som Høyre og Fremskrittspartiet – at det er blitt et unødvendig forvaltningsnivå. Så jeg vil spørre Valgerd Svarstad Haugland om vi nå kan håpe på at Høyre og Fremskrittspartiet får følge i hvert fall av Kristelig Folkeparti og Venstre i å kvitte seg med fylkeskommunen, slik at vi faktisk får bruke mindre penger på byråkrati og mer penger på direkte pasientbehandling.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Høyres bidrag til utjamning mellom fattige og rike her i landet i debatten om utjamningsmeldingen, som vi behandlet i Stortinget for et par dager siden, var skattelettelser. Bare vi gav mer skattelettelser, ville det virke utjamnende. Arbeiderpartiet er ikke like sterke i troen som Høyre på at skattelettelser er de politiske grepene som skal til for å få en bedre utjamning. Riktignok mener Arbeiderpartiet også at det er mulig å få til en utjamning gjennom skattesystemet, men da må lettelsen komme til dem som tjener minst og eier lite. Det er ikke det Høyre mener. Og det er det motsatte av dette Høyre går inn for, når de vil senke formuesskatten med 2,5 milliarder kr til neste år. Høyre vil som kjent beholde et stramt budsjett. Med andre ord: Skattelettelsene skal dekkes inn. Derfor er det interessant å spørre representanten Foss: Hvem er det som skal betale inntektstapet på 2,5 milliarder kr? Er det de samme gruppene som dem Høyre foreslår i revidert budsjett i år? Jeg skal nevne noen eksempler. Er det arbeidstakerne som skal betale, og kun få 50 pst. i lønn de første dagene de er syke, og deretter 90 pst.? Er det bistanden til de fattigste det skal skjæres ned på? Eller er det arbeidsmarkedsetaten og -tiltakene, som får flere inn i de ledige stillinger og reduserer antall nye uføretrygdede? Er det utdanningsstønaden til den enslige? Er det tekniske hjelpemidler for funksjonshemmede? Hva er det? Alle disse tiltakene gir mer arbeidskraft – som representanten Foss etterspurte.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-06-16:
Det er brei tverrpolitisk bekymring for den sterke auken i utbetaling av sjukepengar og uførepensjon. Dette var bl.a. bakgrunnen for Sandman-utvalet, som i eit samspel med partane i næringslivet skal vurdera moglege tiltak for å snu denne utviklinga. Kristeleg Folkeparti har tru på ein slik framgangsmåte, for me er overtydde om at dei beste løysingane som regel vert funne i eit konstruktivt samspel mellom ulike aktørar og med ulike innfallsvinklar. Dette er ein av grunnane til at me oppfattar Regjeringa sitt forslag om å auke arbeidsgjevarperioden som ein provokasjon, òg mot Sandman-utvalet sitt arbeid. Høgre er oppteke av å betra vilkåra for næringslivet, og eg vil tru at Høgre ser det som viktigare å oppnå konkrete resultat enn å flagga sterke standpunkt som kanskje kan medverka til at gode løysingar ikkje vert oppnådde. Eg stiller meg derfor noko undrande til Høgre sitt forslag om å innføra eigendel på sjukepengar nett i denne perioden. Og utan å kommentera realitetane i Høgre sitt forslag har eg følgjande spørsmål: Ser ikkje Høgre at dette forslaget kan verka negativt på den prosessen som gjennom Sandman-utvalet sitt arbeid er i gang mellom partane i næringslivet, og på ein slik måte indirekte kan medverka til at gode løysingar ikkje vert oppnådde? Det er vel slik at konkrete, gode løysingar betyr meir for Høgre enn sterke partipolitiske markeringar, for, som representanten Foss sa i innlegget sitt, det kan vera nyttig å justera etter å ha sett seg rundt. Ikkje alt er det mogleg å justera, men mykje er det mogleg å justera, sa Foss. Ville det ikkje vore nyttig om ein hadde justert litt i denne situasjonen, for dermed å medverka positivt til eit godt resultat av Sandman-utvalet sitt arbeid?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-16:
Med tanke på den debatten som fant sted her i 04-tiden i natt, hvor det fra Senterpartiets side ble sagt at vi for ettertiden ville måtte forlange tinglysing av avtaler inngått med Arbeiderpartiet, må jeg si at jeg finner det oppsiktsvekkende at Arbeiderpartiets representanter i det hele tatt tar sjansen på å snakke om avtalebrudd. Jeg tenker da selvfølgelig på jordbruksoppgjøret og det som skjedde 9. mai, hvor det ble inngått en avtale her i denne sal mellom sentrum og Arbeiderpartiet om utviklingen i landbrukspolitikken i tiden framover, en avtale som Arbeiderpartiet behendig gikk bort fra noen få uker etterpå. For å svare på noen av de spørsmålene som representanten Brørby tok opp: Det er definitivt ikke slik at vi har mer penger å bruke i opposisjon enn i posisjon. Sentrum har lagt fram et balansert forslag til revidert nasjonalbudsjett. De aller fleste av de kuttforslagene som er vedtatt, og som gjør at vi nå har et budsjett som er 8 mill. kr strammere enn det Regjeringen har lagt fram, er forslag som ble lagt fram fra sentrums side. De aller fleste av de forslagene har fått flertall, og da går det ikke an å komme og snakke om at vi har så mye mer penger å bruke. Jeg er enig med representanten Per-Kristian Foss, som i et tidligere innlegg sa at det er lettere å fortelle hva slags forslag man hadde tenkt å fremme, enn faktisk å fremme dem. Men jeg vil påpeke at jeg allerede som kommunalminister gjentatte ganger sa: Situasjonen for kommunene i 1999 og i 2000 kommer til å bli særdeles vanskelig, og det er nødvendig med et betydelig løft i overføringene til kommunene i 2001. Jeg tallfestet det også mens jeg satt som kommunalminister, før det var mulig å legge fram kommuneøkonomiproposisjonen på grunn av regjeringsskiftet. Jeg sa som kommunalminister at det var nødvendig å øke overføringene med minst 5 milliarder kr. Vi har stått fast på, også i opposisjon, at det er det nødvendige beløpet å øke overføringene med. Det er sannsynligvis også litt i minste laget i forhold til det store underskuddet som vi nå ser bygges opp hvert eneste år i kommunal sektor. Men det var det vi så var mulig å få til mens vi satt i regjering, og det er det vi også har holdt fast på i opposisjon.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-16:
Svaret på spørsmålet om vi er opptatt av vekstkommunene, er ja, og jeg kan for så vidt godt gjenta hva jeg sa fra denne talerstolen for nokså nøyaktig ett år siden, da jeg var kommunalminister og snakket om innretningen på kommuneøkonomiproposisjonen for 2001, som flere av representantene i salen den gang stilte spørsmål om. Jeg står fortsatt fast på det. Etter vår oppfatning og etter min oppfatning er det ikke mulig å avvikle den tapskompensasjonen som fraflyttingskommunene og småkommunene har fått som følge av Rattsø-utredningen, uten at det får dramatiske konsekvenser for denne typen kommuner. Det har flertallet nå vedtatt at man skal gjøre. Samtidig sa jeg også at det er nødvendig å gjøre noe med inntektssystemet for i større grad å kunne møte de spesielle utfordringene som vekstkommunene står overfor. Det Regjeringen og stortingsflertallet har gjort nå, er at man innenfor for knappe rammer har omprioritert fra småkommunene til vekstkommunene. Man har altså latt småkommunene betale prisen for at man ikke er villig til å tilføre nok midler til kommunesektoren, slik at man kunne gi vekstkommunene et løft, uten at det behøver å gå på bekostning av de aller minste kommunene. Det står fast fra vår side. Det er nødvendig å ivareta begge typer kommuner. Og når vi snakker om store inntektsforskjeller mellom ulike typer kommuner, må vi ikke glemme at det selvsagt har sin bakgrunn i at også driften av ulike typer kommuner har vidt forskjellige kostnader, og det har ikke så mye sammenheng med størrelsen på kommunen som det har sammenheng med geografi. Vi har kommuner som består av ti-tolv øyer hvor det bor folk, og hvor det av hensyn til barna som skal gå på skolen, er nødvendig å ha skoler på samtlige av disse øyene hvor det bor folk. Det gjør at man må ha et utjevningssystem med hensyn til inntekter som gjør at man kan gi det samme tilbud uavhengig av geografi, uavhengig av bosettingsmønster og uavhengig av hvor i landet man er bosatt. Det skulle vel være nok å minne om situasjonen i Finnmark i vinter, hvor man hadde enorme utgifter til snørydding, og situasjonen på Sørlandet hvor man knapt nok på flere år har sett snø, for å skjønne at her er det en viss forskjell.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-16:
Anslaget på 2,5 milliarder kr baserer seg på helt feilaktige forutsetninger. Det sannsynlige beløpet ligger et sted mellom 1 og 1,5 milliarder kr dersom man gjennomfører fritak for formuesbeskatning på arbeidende kapital etter den modellen som jeg ønsker, og som er den modellen som man har valgt i Sverige. Det ekskluderer f.eks. børsnoterte aksjer, og det ekskluderer en del andre aktiva i bedriftene som det rett og slett ikke er mulig å frita for formuesbeskatning dersom man skal klare å få til en avgrensning mellom det som kan beregnes som privat formue i et selskap, og det som er reell arbeidende kapital eller næringsformue. Så beløpet er langt lavere. Finansdepartementets svar til finanskomiteen baserer seg på helt andre forutsetninger enn det vi har lagt til grunn for en modell for fritak for arbeidende kapital. Men dette vil vi få rikelig anledning til å komme tilbake til. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, skulle jeg gjerne ha sett at vi allerede i dag kunne ha kombinert grepet med å frita arbeidende kapital for formuesskatt med å innføre skatt på aksjeutbytte. Det ville faktisk ha bidratt til økt verdiskaping, det ville ha bidratt til å bygge opp mer kapital i næringslivet, og det ville faktisk også ha bidratt til å øke statens inntekter gjennom at man innførte skatt på aksjeutbytte. Det ville ha blitt en rettferdig fordeling. Det ville samtidig ha stimulert til nyskaping og næringsutvikling. Så er det også slik at det ikke bare er snakk om å dekke inn utgifter. Det å frita næringsformue for formuesskatt er også utgifter til inntekts ervervelse. Jeg er helt overbevist om at det er denne type bedrifter vi vil trenge mer av i framtiden. Det er nyskapingsbedrifter, det er gründerne på Vestlandet, som har bygd opp store deler av den velferden vi har i dag, og vi vil stimulere til at vi skal spare i næring framfor å kunne bygge hytte i en kommune – man bygger hytte til 25 mill. kr, man kjøper båter til titalls millioner, for ikke å si hundretalls millioner, det er en meningsløs bruk av penger. Det er ikke der vi skal bruke pengene – de skal vi bruke til å spare i næring.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-16:
Også finansministeren kom inn på det usosiale og usolidariske i sentrumspartienes forslag om kutt i arbeidsmarkedstiltak. I St.prp. nr. 61 leverer Regjeringen et halvhjertet forsvar av det nivået man har på bevilgninger til arbeidsmarkedstiltak. Man sier at til tross for at arbeidsledigheten har steget langt mindre enn det man hadde trodd, har man allikevel funnet det riktig å opprettholde nivået. Og når vi i den senere tid ser at spesielt en del av de bransjene som var hardest berørt, nemlig offshoreindustrien og skipsbyggingsindustrien, nå kan melde om en sterk ordreinngang i forhold til det man tidligere hadde hatt i år, så er det mye som tyder på at sentrumspartienes budsjetteringsnivå er langt mer korrekt enn det som Regjeringen har lagt til grunn. Men det jeg hadde lyst til å spørre finansministeren om, gjelder et helt annet tema. Finansministeren sa i sitt hovedinnlegg at han ville komme tilbake med vurderingen av formuesskatten, herunder fritak for skatt på arbeidende kapital, i forbindelse med budsjettet til høsten. Stortinget har ikke bedt om noen vurdering av dette. Stortinget har slått fast at man skal ha innført fritak for formuesskatt på arbeidende kapital og ber Regjeringen komme tilbake med det til høsten, og jeg går ut fra at finansministeren har til hensikt å følge det opp. Etter min oppfatning bør man sørge for å få mer skatt på forbruk og mindre skatt på sparing. Det er logisk å skattlegge penger som blir stående i bedriften, lavere enn det man gjør nå, og skattlegge det som tas ut av bedriften, hardere. Det gir også en fordelingsmessig god profil. I mitt hovedinnlegg sa jeg at det er flertall på Stortinget for en modell for beskatning av aksjeutbytte, dersom Arbeiderpartiet vil. Mitt spørsmål er: Vil Arbeiderpartiet?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-16:
President! Kan jeg få ordet til en åpenbar misforståelse?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-16:
Jeg hadde egentlig bare lyst til å ta ordet for å takke statsministeren for forklaringen på hvorfor veksten i kommuneøkonomien fra 1999 til 2000 ble på 1,1 milliard kr i statsbudsjettet i fjor høst. Statsministerens representanter her i salen har nemlig brukt enhver anledning til å si at Arbeiderpartiet øker veksten i kommuneøkonomien fire ganger så mye som sentrumsregjeringen gjorde, fordi vi økte den med bare 1,1 milliard kr. Det er helt riktig som statsministeren sier, det spørs hvilket referansepunkt man har når man beregner veksten i kommuneøkonomien. Med utgangspunkt i revidert nasjonalbudsjett for 1999 la regjeringen Stoltenberg opp til en vekst i kommuneøkonomien på 3,4 milliarder kr. Men på grunn av ekstra skatteinngang, som statsministeren helt riktig sier, ble den korrigert i statsbudsjettet til 1 milliard kr. Den situasjonen kan vi komme opp i. Jeg prøvde å utfordre kommunalministeren på nøyaktig den samme problemstillingen i går formiddag under debatten om kommuneøkonomiproposisjonen, for det må være mulig for statsministeren å svare på Carl I. Hagens spørsmål om kommunene vil få den milliarden som de er lovet, som kompensasjon for ekstra feriepenger også til neste år. Hvis man ikke kan love det, vil det nemlig innebære en innstramming – ikke en vekst på 3,5–4 milliarder kr, men på 2,5–3 milliarder kr, og det er en ganske vesentlig forskjell for kommunene. Å korrigere for alle de andre tingene, det er greit. Den debatten får vi ta til høsten, for det er målbart. Men det burde være mulig å svare et klart ja eller nei på om den milliarden ligger inne i den planlagte veksten som Regjeringen har lagt opp til, eller ikke, også for neste år.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-16:
Som det framgår av innstillingen, er Senterpartiets primærstandpunkt fortsatt at det burde være grunnlag for å opprettholde minst to sterke nasjonale bankmiljøer, og at det dermed burde være grunnlag for å beholde Kreditkassen som en selvstendig norsk bank. Når vi mener det er viktig, er det med bakgrunn i betydningen av å ha sterke norske finansmiljøer for å ivareta hovedkontorfunksjoner i Norge, med beslutningsmyndighet i Norge og med kompetanse med hensyn til norsk næringslivs behov, i tillegg til at disse bankene fortsatt bør ha en god geografisk representasjon. Jeg har lyst til å gå litt tilbake til den krisen vi hadde innenfor fiskerinæringen på begynnelsen av 1990-tallet, med lave kvoter og store økonomiske problemer både innenfor fiskeindustrien og fiskeflåten. Jeg er ganske overbevist om at uten den gode geografiske representasjonen som både sparebankene og forretningsbankene hadde på det tidspunktet, og den nærhet bankene hadde til sine kunder innenfor fiskerinæringen, ville vi ha stått i en helt annen situasjon både i forhold til eierskap til flåten og eierskap til ressursene enn det vi gjør i dag. Men nettopp kjennskap til kunder og nær kontakt gjorde at bankene hadde tålmodighet. De kjente sine kunder og stolte på at lånene ville bli betjent når man var over den verste krisen – man hadde tålmodighet til å vente til næringen var i en situasjon hvor det var mulig å komme gjennom dette på en skikkelig måte. Jeg er ikke like overbevist om at en filial med utenlandsk beslutningsmyndighet og kredittmyndighet som ikke befinner seg lokalt – i verste fall kanskje heller ikke nasjonalt – ville komme til å ta de samme hensyn og behandle dette på samme måte som de lokale sparebankene og forretningsbankene gjorde på det tidspunkt. Men vi har tatt til etterretning at det er et flertall i Stortinget for salg av Kreditkassen, og jeg forutsetter at de hensyn som jeg her har pekt på, også blir vektlagt ved salg av Kreditkassen. Jeg er tilbøyelig til å ville tilføye at ved tilnærmet like bud, så bør dette faktisk tillegges avgjørende vekt. Sentrum, sammen med Høyre, peker på det faktum at tilbudet fra MeritaNordbanken er knyttet til etablering av en nordisk finansenhet, og jeg vil gjerne si at det konsept som MeritaNordbanken jobber etter, etter min oppfatning er en god løsning, som i hovedsak synes å ivareta de interesser jeg har pekt på. Jeg vil også peke på den merknaden vi har, som går i samme retning som det Per-Kristian Foss nå sier, at det sterkt bør vurderes en fusjonsløsning – altså at man bytter aksjer mot en eierpost i den nye finansenheten.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Den tidligere kommunalministeren gjør tydeligvis mye mer for kommunene utenfor regjeringskontorene enn innenfor, og det er grunn til å hevde at medlemmene av sentrumspartiene aldri har vært så aktive som etter at de kom ut av regjeringskontorene. De pengene de da ikke hadde, har de nå, og det er i seg selv verdt en studie, synes jeg. Senterpartiet og dets leder har sikkert fine motiver for ikke å ville ha en budsjettavtale med Arbeiderpartiet eller følge opp den avtalen de har inngått, men hvorfor ser vi kanskje tydeligere til høsten. Senterpartiet vil gjerne fremstå som en avtalepartner som er til å stole på, men underskrevne budsjettavtaler har ikke lenger gyldighet, når en nå ser på hva Senterpartiet bl.a. vil ta vekk, f. eks. tiltaksplasser og driftsmidler i arbeidsmarkedsetaten, som betyr 340 stillinger vekk, og samtidig gjør det vanskelig å få flere folk i arbeid, noe som også representanten Enoksen vet vi sårt trenger. Og det er ikke bare for den enkeltes skyld vi trenger å få flere i arbeid, men fordi det rett og slett er mangel på arbeidskraft i en rekke sektorer, og mange av de ledige trenger kvalifisering for å komme seg videre. Eller sagt på en annen måte: Senterpartiet lar de langtidsledige, sosialhjelpsmottakere og innvandrere være med og betale for de utgifter statsbudsjettets utgiftsside har vokst med. Dette står etter min vurdering i skarp kontrast til det Senterpartiet har gått inn for, bl.a. ved behandlingen av utjamningsmeldinga. Derfor vil jeg gjerne høre fra Senterpartiets leder Enoksen hvorfor de nå tilsynelatende har mye penger til likt og ulikt, samtidig som de uten å se særlig ned i bakken lar de svakeste være med og betale regningen – og særlig når representanten Enoksen nettopp nå avsluttet med å si at vi er opptatt av rettferdig fordeling.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Representanten Odd Roger Enoksens innlegg var på mange måter ganske illustrerende, fordi han velger å bruke halvparten av sin taletid til å berede grunnen for en replikk han antok kom. Jeg kan berolige hr. Enoksen med følgende: Ja, den kommer. Grunnen til det er rett og slett følgende: Sentrumsregjeringen har i et og et halvt år sittet og styrt med budsjetter og lagt fram forslag for Stortinget, men har ikke fremmet forslag til endringer i formuesskatten. Og grunnen til det er selvfølgelig åpenbar: Gudmund Restad så at det å bruke 2,5 milliarder kr hovedsakelig på de som har mest, ikke nødvendigvis kan forsvares av sentrumsregjeringen. I dagens utgave av Dagens Næringsliv advarer de to kjente SV-erne Ole Gjems-Onstad og Terje Hansen mot gjeld til de rike, og sier videre at det å fjerne skatten på næringsaktiva er totalt meningsløst og hjelper stort sett bare de som har mest fra før. En og annen traktor, en og annen Massey Ferguson, kommer selvfølgelig også inn i dette. Jeg antar at det er grunnen til at Senterpartiet så helhjertet nå støtter forslaget. Men mitt spørsmål går ikke på det. Selv om Senterpartiet nå har en retorikk om at man ønsker å fjerne forskjeller og utligne forskjeller, så la nå det ligge. Poenget mitt er: Hvordan i all verden skal man dekke inn 2,5 milliarder kr? Det er mitt spørsmål til Odd Roger Enoksen. I går diskuterte vi kommuneøkonomi. Det vi diskuterer i dag, revidert nasjonalbudsjett, er også kommuneøkonomi. Det er økonomi til fellesskapet, eller Samholds-Norge, som Senterpartiet på et tidspunkt likte å kalle den velferdsstaten vi har. Her skal man gi 2,5 milliarder kr til Norges rikeste mennesker. Og det må dekkes inn. Det må også Odd Roger Enoksen være med og dekke inn. Og mener han virkelig at hvis man hadde hatt 2,5 milliarder kr i hånda, er det i kommunene det skal kuttes for at vi skal kunne gi mer i skattelettelse til dem som de to kjente SV-erne Gjems-Onstad og Hansen, kaller Norges rikeste. Dette henger ikke på greip. Og min utfordring er: Hvis man skal ta forskjellsmeldingen og Senterpartiets holdning der på alvor, hvis man skal ta på alvor det som står i kommuneøkonomiproposisjonen, så har egentlig Senterpartiet bare én ting å gjøre i dag, og det er å si: Sorry, vi glapp, vi skulle ikke ha vært med på det forslaget, vi skal ikke pålegge Regjeringen å gi de rikeste i Norge en skattelettelse på 2,5 milliarder kr.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Jo, jeg er enig med representanten Rudihagen, og derfor har SV heller ikke støttet et utenlandsbudsjett. Men samtidig er det også slik at penger brukt i utlandet, har en annen virkning enn penger brukt i Norge. La meg bare ta ett eksempel som viser at det finnes rom i norsk økonomi, som ingen egentlig tar hensyn til: Bare i løpet av ett år har investeringene i oljesektoren sunket med nesten 30 milliarder kr. Fra å være på et nivå på over 70 milliarder kr er prognosen nå at vi skal ligge på 40 milliarder kr. Dette er investeringer som ligger i statsbudsjettet, delvis fordi staten gjennom både SDØE og Statoil har en betydelig andel av disse investeringene. Det fallet på 30 milliarder kr har vi jo merket fordi det har vært lavere aktivitet i verkstedindustrien. Men det er altså mulig for en økonomi som den norske plutselig å tape et investeringsvolum på 30 milliarder kr i løpet av ett år, selv om det selvfølgelig skaper uro i verftene. I en slik situasjon er det klart at det er fullt mulig for det norske samfunn å si at vi ønsker å satse på barn og unge, at vi ønsker å bygge ut utdanningssystemet vårt, at vi ønsker å ha ungdomsskoler som lyser, istedenfor de vi dessverre har i dag. Og det er jo dette handlingsrommet SV ønsker og etterlyser, fordi det kan ikke være slik at det er «økonomismen» i alle sammenhenger som skal styre samfunnsutviklingen. Hvis vi ønsker å prioritere ungdomsskolen, er det fullt mulig. Bare dette fallet i oljeinvesteringene viser jo med all mulig tydelighet at det finnes en mye større grad av fleksibilitet i økonomien enn det enkelte later til å tro. SVs hovedpoeng er egentlig som følger: Vi latterliggjør ikke budsjettbalansen, men veldig mye av det som nå kommer inn som viktige komponenter i budsjettbalansen, er med respekt å melde ikke riktig. Det å måtte avskrive et lån i år eller neste år har ingenting med budsjettbalanse å gjøre. Pengene er tapt for den norske stat – en eller annen student har drukket øl for de pengene for mange år siden. Vi får ikke de pengene inn. Dermed har altså budsjettbalansen – at det skal trekkes inn slik – ingen mening. Det er derfor SV sier at det finnes et betydelig rom for å satse på det viktigste. Det har vi etterlyst i denne sal, og jeg inviterer gjerne representanten Rudihagen til å være med på det løftet for ungdomsskolen som ligger i SVs alternative statsbudsjett.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Når Fremskrittspartiet beskylder SVs politikk for ikke å henge på greip, da føler jeg meg relativt bekvem. Da vet jeg at jeg er omtrent der jeg bør være. Jeg må vel også si at hadde det vært Fremskrittspartiet som skulle styrt landet, hadde man ikke hatt bruk for bil. Da hadde man ikke hatt noe sted å kjøre til, verken kulturtilbud eller andre tilbud – så i så måte føler jeg meg ganske bekvem. Men la meg likevel ta replikken seriøst, for det er to momenter som representanten helt overser. Det første momentet er det som kalles grønne skatter, og det er SV opptatt av. Det betyr at forurenser skal betale, og det betyr at det er riktig at bensin som en forurensningskilde skal betale. Nå skyldes hovedsakelig de siste 3 kr i påslag på bensinprisen markedet og ikke Stortinget, og det vet representanten Svendsen godt. I løpet av de siste år er det ikke mer enn 23 øre av denne prisøkningen som skyldes Stortinget. Men la det ligge. SV forsvarer høye drivstoffavgifter rett og slett fordi det er riktig at forurenseren skal betale. Begrepet «grønne skatter» er jo ikke noe som Fremskrittspartiet er opptatt av. De mener i grunnen at det bare er å slippe ut den forurensningen som er, og la samfunnet betale kostnadene, ikke den enkelte som faktisk forurenser. Det andre poenget som man helt ser bort fra, er at vi i Norge har den laveste statlige subsidiering av kollektivtrafikk i Europa. Det er klart at veldig mange plasser i Norge er det ikke mulig å drive kollektivtrafikk, det er SV fullt innforstått med. Derfor har vi også valgt å gå inn for lavere årsavgift for å eie bil i de distriktene i Norge der det ikke er kollektivtrafikk. Men hvis man er opptatt av at folk skal komme seg effektivt og smart fram der det finnes grunnlag for kollektivtrafikk, er det egentlig et paradoks at Norge bruker minst i Europa på det – lavere enn Polen, lavere enn Spania og Italia. For eksempel i den byen vi befinner oss i, burde det vært et langt større statlig bidrag til kollektivtrafikk. Det hadde også hjulpet hr. Svendsens velgere. Da kunne de kjørt fortere, for da hadde flere folk benyttet seg av kollektivtrafikk. Og Svendsen kan godt prøve å tenke gjennom disse resonnementene, fordi disse resonnementene holder vann også overfor næringsliv og privatfolk. Det er samfunnsmessig og bedriftsmessig klokt at man kjører kollektivt og ikke i privatbil, ikke minst forurenser det mindre, men det vet jeg at hr. Svendsen er mindre opptatt av.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Jeg takker for en god replikk. Det er selvfølgelig slik at god miljøpolitikk består av mange komponenter. Avgifter er én viktig komponent, fordi avgifter kan få folk til å endre atferd. Det som ligger bak SVs tankegang om grønn beskatning, er et ønske om endret atferd hos enkeltpersoner, men selvfølgelig også når det gjelder strukturen i samfunnet, at vi f.eks. kan få endret på hvordan gods beveger seg gjennom landet vårt. Når vi går inn for grønne skatter, som også Kristelig Folkeparti i prinsippet er enig i, er det nettopp av den grunn, i tillegg til det følgende: Vi synes ikke det er noe mål at man skal gjøre alt man kan for å uthule de forpliktelsene som følger av Kyotoprotokollen. Hvis man stadig vekk fra Stortingets side sier at dette er et så viktig samfunnsområde at det skal vi unndra for grønn beskatning, slår vi hele prinsippet i hjel, og det er SVs ene poeng. Det andre er at den type beskatning på ferjetrafikken og båttrafikken ellers langs kysten som etterlyses her, selvfølgelig i sin tur også vil føre til teknologiframskritt som gjør at motorene forurenser mindre. Det er i dette samspillet, dialektikken, eller hva vi ønsker å kalle det, mellom at myndighetene går foran med avgifter for å stimulere atferd, og at markedet reagerer der ute for å unngå den belastningen av avgiftene, vi er i stand til å få et bedre og mer miljøriktig samfunn. Amerika er det samfunnet som i så måte har gått desidert lengst. Der har man vedtatt ting som industrien har protestert mot. Ta noe så enkelt som flystøy, som jo er et kjempeproblem for veldig mange mennesker. Der stilte man krav til flyselskapene som var så strenge at flyselskapene ikke var i stand til å innfri dem. Men så går det bare ett år, og så er man faktisk i stand til å lage flymotorer som støyer mye mindre, selv om industrien sa at det var helt håpløst. Det er akkurat dette samspillet som gjør at SV er konsekvent på dette. Og for de næringene og andre som rammes spesielt hardt, går SV, i likhet med hva det som heter Grønn skattekommisjon gjorde, inn med kompensatoriske tiltak. Det er på den måten vi greier å få et mer miljøvennlig samfunn, og det er på den måten vi greier å oppfylle de forpliktelsene som følger av Kyoto-avtalen.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Først en kommentar til noe finansministeren sa, og som også komiteens leder, Dag Terje Andersen, tidligere i dag sa, at det viktigste med budsjettet var stramheten. I det ligger det selvfølgelig et utsagn om at man ikke har noen retning, det viktigste var at det ble kuttet et eller annet sted, i prinsippet egentlig hvor som helst. Det viser dessverre med all mulig tydelighet hva denne revidert-debatten har vært, og hva budsjettet faktisk blir. Det blir en debatt og en politikk uten retning. Og når både komiteens leder og finansministeren bekrefter det, viser det til overmål hvilket misbruk av mulighet dette budsjettet faktisk er. Men det jeg hadde tenkt å utfordre finansministeren på, er følgende: Han sier nemlig at han vil ha et rettferdig skattesystem – det er jeg veldig enig i – men i det ligger det selvfølgelig også en erkjennelse av at det skattesystemet vi har, ikke er rettferdig. Og det er riktig. Skattereformen av 1992 la en grunnleggende urettferdighet i bunnen av vårt skattesystem, nemlig at en vanlig proletar, vanlig arbeidstaker, kan beskattes til over 50 pst. av sin inntekt. I tillegg må det betales arbeidsgiveravgift, altså dobbeltbeskattes, mens kapital aldri beskattes med mer enn 28 pst., og det i bedriften. Denne grunnleggende urettferdighet i vårt skattesystem har vi slitt med kontinuerlig fra 1992. I 1998, det siste året vi har aksjeutbyttetall fra, gis det ut 52 milliarder kr i aksjeutbytte i Norge. Av det er det ca. 30 milliarder kr som går til private skattytere, altså bedrifter og enkeltpersoner. Disse 30 milliardene kan altså ikke unndras for beskatning hvis man på toppen av alt nå skal gi arbeidende kapital fritak for formuesskatt. Da står vi overfor følgende situasjon: Vi må altså kutte ned på offentlig forbruk, kutte ned på skoler, barnehager og hva det ellers er, og så flyter 30 skattefrie milliarder rundt i systemet, som vi ikke skal ha lov til å røre, for det er såkalt dobbeltbeskatning, mens enhver annen krone i det norske samfunn ikke bare dobbeltbeskattes, men trippelbeskattes og «firpelbeskattes» – rett og slett fordi kronens vei gjennom samfunnet som kjent er uransakelig.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Det er riktig, som representanten Djupedal seier, at dei har greidd å vise ei omfordeling innafor relativt ansvarlege, nøkterne rammer. Det skal eg rose SV for. Men samtidig pratar representanten om at landet vårt flyt over av mjølk og honning, og ein skriv òg i innstillinga at eigentleg er det rom for ei langt større satsing dersom ein kanaliserer satsinga mot dei områda som ikkje fører til press i norsk økonomi. Eg oppfattar da at SV på mange måtar er på linje med Framstegspartiet, at vi bør operere med ei todelt budsjettering. Spørsmålet mitt blir da: Korleis blir da dei rammene vi skal operere innafor på budsjettet? Sjølvsagt er det slik at det støtt vil vere mogleg å peike på enkeltpostar som har avgrensa verknad på presset i norsk økonomi. Men det er for enkelt å bruke dette som argument for ein generell auke i løyvingane, anten til kommunane, som representanten var inne på, eller til bistand, for det er jo slik at staten ikkje detaljstyrer innkjøpa, korkje i kommunane eller i anna verksemd. Ser ikkje SV at eit slikt budsjettsystem i så fall ville bli nokså meiningslaust og samtidig stort sett føre til byråkrati og auka administrative kostnader?