Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-11-28:
Utdanning og skolegang er en av de viktigste innsatsfaktorene for å gi barn og unge mulighet til å stå på egne ben senere i livet. En god skolegang gir mange barn den ballasten og det grunnlaget som trengs for å møte livets mange utfordringer. Av de barna som kanskje mer enn andre er avhengige av en god skolegang, nemlig barnevernsbarna, er det dessverre altfor mange som ikke får den utdannelsen de har krav på. Mange av disse barna opplever vanskeligheter senere i livet, ikke minst på grunn av tapt skolegang. Barne-, ungdoms- og familieetaten offentliggjorde på forsommeren en brukerundersøkelse blant barnevernsbarn. Den viser bl.a. at bare 58 pst. av dem som bor på institusjon, går på skole hver dag. Det er altså 24 pst. som ikke går på skole, 25 pst. oppgir at de er helt eller litt enig i at de voksne ikke oppmuntrer dem til skolegang. Opplæringsloven er tydelig: Alle barn har krav på opplæring. Likevel går altså opp mot én av fire barn ifølge denne undersøkelsen ikke på skole. Dette er noen av våre mest sårbare barn – barn som på en eller annen måte er sviktet av sine foreldre, slik at staten må overta ansvaret for dem. Mange av disse barna sviktes igjen, men denne gangen av staten, for det er staten som har overtatt foreldreansvaret for disse barna. Samtidig har staten en plikt til å gi disse barna en skolegang. De barna vi her snakker om, har fått en ufortjent tøff start på livet. Vi vet at mange av dem opplever vanskeligheter senere i livet. Forskning viser at skolegang er avgjørende for deres videre livskarriere, og undersøkelse fra Sverige viser at i gruppen blant de 20 pst. svakeste elevene er så å si alle barnevernsbarn. Dette gir grunn til bekymring. Høyre er bekymret for at disse barna får enda dårligere forutsetninger for å klare seg senere i livet med tapt skolegang. Dette er barn som ikke får den utdannelsen loven sier at de skal ha. Når vi vet hvor viktig skolegang er for folks muligheter til å klare seg selv videre i livet, er dette en situasjon vi vanskelig kan leve med. Forskerne bak rapporten er ifølge en artikkel i bladet Utdanning nr. 13/2011 spesielt bekymret for de yngste ungdommene, og de understreker at dersom grunnskoleelever ikke går på skole, «kan det her dreie seg om lovbrudd». Denne undersøkelsen bekrefter resultatene fra det nasjonale tilsynet om skolegangen til beboerne i barnevernsinstitusjoner som ble gjennomført i 2008. Tilsynet viste at det var mange ungdommer som ikke fikk et godkjent opplæringstilbud. Fylkesmennene har funnet brudd på opplæringsloven i alle fylker. Samtidig melder de om at det ikke finnes noen oversikt over hvem disse barna er, og hvor disse skoleløse ungdommene befinner seg. Jeg håper statsråden er enig med meg i at vi har grunn til å være bekymret for disse barna, og at det er nødvendig med tiltak på både kort og lang sikt for å sikre at også barnevernsbarna får det opplæringstilbudet de har krav på. Barnevernsbarn er en særlig sårbar gruppe, og Norge kan ikke være bekjent av ikke å gi disse barna tilfredsstillende skolegang og oppfølging. Det er også alvorlig dersom det nå viser seg at barnevernsbarna ikke får det opplæringstilbudet de har rett til etter opplæringsloven. Kunnskapsdepartementet har ifølge svar til Stortinget ikke oversikt over hvor mange barn det her kan dreie seg om, og man kjenner ikke til at problemet er av en slik størrelsesorden som denne undersøkelsen viser til, og at det er så mange barnevernsbarn som ikke får den opplæringen de har krav på. Enkelte fylkesmenn har den siste tiden advart om at situasjonen er mer alvorlig enn det man tidligere har antatt. For eksempel har fylkesmannen i Troms, som jeg har lyst til å trekke frem i denne sammenhengen, gjennom tilsyn med ulike barnevernsinstitusjoner sett at enkelte barn ikke følger ordinære opplæringsløp. Fylkesmannens bekymring er basert på enkelte observasjoner gjennom tilsyn, og de har derfor ikke kunnet anslå omfanget av problemet. Men det fylkesmannen i Troms gjør, er etter å ha avdekket dette å sette i gang en undersøkelse blant alle barnevernsinstitusjonene i fylket, der de etterspør nærmere informasjon om beboernes skoletilbud og organiseringen av dette. Fylkesmannen mener det er nærliggende å tro at det vil bli iverksatt tilsyn dersom kartleggingen bekrefter fylkesmannens mistanke om manglende regelverksetterlevelse. Jeg er glad for initiativ som dette. Jeg håper statsråden også i denne debatten kan svare på hvordan situasjonen er i resten av landet. Er det tilsvarende kartlegging av eller tilsyn med opplæringsvirksomheten ved barnevernsinstitusjonene? Det tror jeg det er viktig at vi får klarhet i. Hvorfor får ikke disse barna den opplæringen de har krav på? Det er nok flere og sammensatte årsaker til at barnevernsbarn er i denne situasjonen. Svaret kan være at barnet ikke er motivert. Det er lett å se for seg at en skolehverdag ikke er like god for alle disse. Mange av dem har flyttet flere ganger i løpet av sitt unge liv, de har kanskje bodd i flere fosterhjem, de har kanskje bodd i flere institusjoner, noe som har medført skifte av skole. Det faste holdepunktet og gode vennskapet som skolen representerer for mange barn, er overhodet ikke til stede. Manglende motivasjon hos barnet selv, sykdom og skolevegring er også mulige årsaker. Men det kan også være forhold ved institusjonen som er viktig å avdekke. Det kan bl.a. være dårlig samarbeid med skole eller for dårlig kjennskap til elevenes rettigheter og plikter som er årsaken. Det er også naturlig å stille spørsmål om fylkeskommunen følger opp dette på en tilfredsstillende måte. Fylkeskommunen skal til enhver tid ha oversikt over hvilke barn og unge som bor i den enkelte barnevernsinstitusjon i fylket. De har et opplæringsansvar, og det forutsetter gode samarbeidsrutiner mellom institusjonen og den ansvarlige fylkeskommune. Det er ikke minst viktig at institusjonene har gode rutiner for å melde fra til den ansvarlige fylkeskommune om nyankomne barn og unge til institusjonen, slik at opplæringen kan komme i gang så raskt som mulig. Det er interessant å høre om statsråden mener at vi i dag har fylkeskommuner som håndterer dette på en tilfredsstillende måte over hele landet. Samarbeidet mellom barnevern og skole er mange steder ikke så godt som vi kunne ønske oss. Flere steder blir barn ofte kasteball mellom ulike deler av det offentlige hjelpeapparatet og det tilbudet de har krav på. Her er det åpenbart store utfordringer for å få til et godt nok samarbeid. Et nærmere samarbeid mellom skole og barnevern er helt avgjørende. Det er heller ingen tvil om at tallene i denne undersøkelsen viser at vi trenger bevisstgjøring i institusjonene om hvordan vi får til et sånt samarbeid, og hvordan vi sørger for at flere barn og unge på institusjon kommer seg på skolen. Denne problematikken illustrerer nok en gang behovet for tidlig innsats i barnevernet, for det er nok også tall som reflekterer at vi for ofte kommer inn for sent, altså på et tidspunkt der ungdommene kanskje har vært lenge utenfor skolen, og der problemene har blitt så alvorlige at det er svært vanskelig å få dem tilbake til en skolehverdag. Det viser behovet for en snuoperasjon i barnevernet for å nå de mest utsatte barna tidligere enn det som gjøres i dag. Når regjeringen legger frem arbeidet knyttet til både ny organisering i barnevernet og nye prioriteringer, har Høyre store forventninger knyttet til akkurat denne problemstillingen. Vi håper regjeringen gjør de skoleløse barnevernsbarna til et hovedfokus, og at dette er et område som blir løftet frem. Barnevernsbarna er utvilsomt en gruppe barn som fortjener samfunnets fulle oppmerksomhet. Dette er barn som ikke lever det trygge, stabile livet som majoriteten av norske barn heldigvis gjør. Desto viktigere er det da at barnevern og skole sammen strekker seg maksimalt for å legge godt til rette for at disse barna kan få oppleve mestring og det å være en del av det sosiale fellesskapet som skolen representerer. En god skolegang for barnevernsbarna er en ambisjon vi alle bør arbeide i fellesskap for å innfri.