Inge Lønning (Høyre), 2004-10-04:
Det er sjelden det selges så mye skinn på så kort tid som det som har foregått i denne salen i dag, særlig tatt i betraktning at det ikke engang er tillyst noen høstjakt. Arbeiderpartiets leder erklærte at en sterk flertallsregjering er bedre enn en svak mindretallsregjering. Det er det vanskelig å være uenig med ham i. Men SVs leder svingte seg til de helt store høyder og erklærte at det ville være historisk dersom Senterpartiet gikk inn som juniorpartner i en sosialistisk regjering. Det er helt sikkert riktig. Men det har jo skjedd før at sentrumspartier har budt seg frem på markedet som regjeringspartner for Arbeiderpartiet. Det er ikke mange stortingsvalg siden det skjedde, og det førte til at vedkommende parti ble satt utenfor Stortinget for ganske lang tid av velgerne. Det vil også være historisk hvis SV for første gang går inn i regjering, sa SVs leder, og det er også ubestridelig riktig. Det er helt åpenbart at appetitten på regjeringsmakt der i gården nå er blitt så stor at man er villig til å legge igjen praktisk talt hele partiprogrammet i garderoben for å få lov til å komme inn. SV har lovet sine velgere i inneværende stortingsperiode at partiet skal foreslå å melde Norge ut av NATO. Hittil har vi ikke sett snurten av noe slikt forslag, men det er jo fremdeles ett år igjen av stortingsperioden. To av de tre partnerne i foretagendet, Senterpartiet og SV, har i sine program forpliktet seg overfor sine velgere til at de skal si opp EØS-avtalen. Thorbjørn Jagland holdt et interessant innlegg om Midtøsten for et øyeblikk siden, men han glemte å nevne at Arbeiderpartiets fremtidige regjeringspartner SV har inne et forslag i utenrikskomiteen i øyeblikket om ensidig boikott av Israel. Det kunne ha vært interessant å høre Jaglands kommentar til det. Det historiske i prosjektet er jo faktisk det at vi for første gang i norsk historie er i den situasjon at noen kan forestille seg en koalisjonsregjering der de tre koalisjonspartiene er grunnleggende uenige om nesten alle ting i norsk utenrikspolitikk. Jeg lyttet med stor interesse til Kristin Halvorsens svar i replikkordskiftet da Carl I. Hagen bad henne om å antyde hva som er SVs alternativ når det gjelder f.eks. krisen i Irak. Hennes svar var kjemisk fritt for innhold. Det eneste hun var i stand til å komme opp med, var en henvisning til at det ikke engang er sikkert at FN er særlig troverdig når det gjelder hvordan man skal løse krisen i Irak. Da er det ikke særlig mange muligheter tilbake å velge imellom når det gjelder hva Norge skal bidra med for å stabilisere forholdene i det mest brennbare området av verden i øyeblikket. Det ville være ønskelig om de tre partiene som ønsker å by seg frem som de som skal stake ut kursen for Norge etter 2005, var i stand til å fortelle velgerne i hvert fall et lite stykke på vei hva det er de ønsker å oppnå. Hittil har jeg bare hørt én eneste ting de virkelig er på bølgelengde om, og det er at det er livsviktig for dem at alle folk i dette land skal bli skattet høyt nok. På det området er de hjertens enige, og det er grunn til å tro dem når det gjelder at de kan klare å få akkurat det til. I dag er det til og med slik at hovedsponsoren for prosjektet ønsker at man skal gå ut og love velgerne skatteøkninger. Det har aldri vært nødvendig tidligere, man har klart å få det til uten å love det på forhånd. Sist gang Arbeiderpartiet regjerte alene, klarte man 12 milliarder i løpet av ganske kort tid. Hvis de tre nå skal løfte i flokk, ja, så skal man ikke behøve å ha særlig god fantasi for å se hva man kan makte å innfri av skatteløfter for det norske folk.