Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2012-11-29:
En av vår tids største kriser er matkrisen. Det er et nederlag at vi ikke evner å fordele ressursene mellom oss på en bedre måte. Derfor dør noen folk av sult, mens andre dør av overflod. Det internasjonale matmarkedet har de siste årene vært preget av ustabilitet og rekordhøye priser. Flere råvarepriser var i første halvdel av 2008 over det dobbelte av gjennomsnittet for perioden 2002–2004. Siden har prisene svingt, men samtidig stabilisert seg på et betydelig høyere nivå enn før matkrisen i 2008. Utviklingen med høye matvarepriser har store konsekvenser for fattige i utviklingsland som bruker en stor del av inntektene sine på mat. Dette gjør global mattilførsel til en av de sentrale utfordringene for utvikling. FN har anslått at matproduksjonen globalt må øke med 70 pst. fram mot 2050. Representantforslaget fra Fremskrittspartiet tar opp problemstillinger som er viktige å diskutere. Debatten vi har i dag, må også ses i lys av den dramatiske situasjonen i verdens matvaremarked og felles mål om å løfte flere mennesker ut av fattigdom. Et virkemiddel er å legge bedre til rette for at utviklingsland skal kunne ta større del i handelen med mat på verdensmarkedet, slik at de kan oppnå økonomisk vekst og bedre matvaresikkerhet. Representantforslaget foreslår endringer i den norske praktiseringen av GSP-systemet for handel med utviklingsland. Intensjonen er å bidra til økt handel med utviklingsland og, etter forslagsstillernes syn, sikre et større utvalg, bedre kvalitet og mer konkurransedyktige priser på landbruksvarer for den norske befolkningen. Gjennom GSP-ordningen gir Norge toll- og kvotefri markedsadgang for til sammen 93 land. Likevel må vi fastslå at toll- og kvotefrihet ikke er tilstrekkelig for at de fattigste utviklingslandene skal øke sin eksport. La meg understreke at dette ikke er et uttrykk for lavere ambisjoner for økt handel med utviklingsland. Norge, som importerer mer enn halvparten av maten vi spiser, har er stort potensial for å øke importen av landbruksvarer fra u-land. En samlet komité mener ifølge innstillingen at det er en rekke utfordringer som må løses for at de fattigste landene skal øke sin eksport. I de fleste tilfellene er det ikke toll som utgjør de største barrierene for økt import fra de fattige landene, men interne forhold – f.eks. knyttet til logistikk, krav til kvalitet og ikke minst generell konkurransekraft i et internasjonalt marked. For å utvikle konkurransekraft er det i mange tilfeller viktig først å være i stand til å beherske lokale og regionale markeder. GSP-ordningen har vært gjenstand for flere endringer siden den ble etablert i 1971, og inkluderer i dag som sagt 93 land. Ingen andre industriland har en nulltollordning som omfatter så mange land, som Norge. De foreslåtte endringene fra regjeringen innebærer at de nest fattigste landene inkluderes i en egen landkategori, slik at disse får bedre importvilkår enn rike utviklingsland, men ikke nulltoll som de aller fattigste landene. En viktig konsekvens av denne endringen er at land som endrer status fra lavinntektsland til lavere mellominntektsland, ikke vil oppleve en dramatisk overgang til langt høyere tollsatser. Regjeringen har allerede foreslått tiltak som ivaretar mange av forslagene fra Fremskrittspartiets representanter. Likevel tillater jeg meg å peke på den ensidigheten vi finner i forslaget. Regjeringens forslag til endring av GSP-ordningen er gjort med den hensikt å bedre markedstilgangen for utviklingsland og lavere mellominntektsland samtidig som vi opprettholder viktige mekanismer som skaper langsiktig stabilitet for den norske matproduksjonen. Et eksempel er forslaget fra Fremskrittspartiet om å innføre tollfrihet for import av planteprodukter fra lavere middelinntektsland på DAC-listen. Dette vil selvsagt gi seg utslag i at norsk planteproduksjon rammes negativt og får forutsigbare konsekvenser. Jeg vil gjør det klart for Fremskrittspartiets representanter at ikke engang en senterpartipolitiker med store ambisjoner på vegne av norsk landbruk mener at Norge noensinne kommer til å bli helt selvforsynt med mat. Likevel er det viktig for oss å legge til grunn at alle stater gjennom FN har forpliktet seg til å sørge for matsikkerhet for sine innbyggere. Vårt standpunkt om hvert lands rett og plikt til matproduksjon handler om solidaritet og å bidra til en verden der altfor mange sulter. Vi styrker ikke verdens behov for mer mat ved å avvikle norsk matproduksjon. Langsiktig matvareberedskap er et fellesgode vi også oppnår gjennom å ta vare på og videreutvikle et nasjonalt produksjonsapparat. Denne politikken kan helt utmerket kombineres med å ivareta handel med andre land.