Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2012-05-07:
Lov om frivillig og tvungen gjeldsordning, gjeldsordningsloven, ble omtalt som en nyvinning da den ble behandlet i Stortinget 15. juni 1992 – det er altså 20 år siden. Privatpersoner i en dyp økonomisk krise skulle få mulighet til en ny start og til å få kontroll over sin økonomi, eller som daværende statsråd Grete Berget uttrykte det i Odelstinget: «Det betyr at privatpersoner som er i en dyp og tragisk gjeldskrise, gis mulighet til etter evne å gjøre opp for seg og starte opp på nytt.» Bakgrunnen for loven var utviklingen på 1980-tallet, med sterk kredittekspansjon og kraftige renteøkninger og dette, kombinert med fallende eiendomsverdier, førte til at flere fikk alvorlige gjelds- og betalingsproblemer. Boliger gikk over til å bli spekulasjonsobjekter. I Oslo husker vi særlig de såkalte byfornyelsesofrene. Leiegårder i indre by hadde i flere tiår ligget med rivetrusler over seg, og forfallet ble etter hvert betydelig. I 1977 ble byfornyelsesprogrammet vedtatt med rehabilitering og nybygging. I 1977 vedtok et flertall i Oslo bystyre det såkalte selvfinansieringsprinsippet, dvs. at beboerne skulle betale regningen for byfornyelsen. De måtte betale både for gårdeiernes forsømte vedlikehold og for kommunens manglende oppfølging. Med den kraftige prisveksten og renteøkningen på 1980-tallet endte mange opp som gjeldsofre. Frisleppet på boligmarkedet, som gjorde slutt på takstregulering for borettslagsleiligheter, førte også til en priseksplosjon. Flere av de byfornyede borettslagene gikk teknisk sett konkurs, leilighetene var uomsettelige. Fellesgjelden alene var større enn markedsprisen. Nå bisto Stortinget etter hvert med å slette en del av denne fellesgjelden, men mange endte opp som gjeldsslaver likevel. 70 pst. måtte flytte. Dette er i grunnen bare ett av bakteppene for gjeldsordningsloven som Stortinget vedtok i juni 1992. Forarbeidene til loven, komitéinnstillingen og debatten viser at dette primært var tiltak rettet mot dem som var kommet i gjeldskrise på grunn av boligkjøp. Loven var ment å komme til bruk når andre virkemidler ikke strakk til. I dag – 20 år etter – øker gjeldsproblemene, særlig i storbyene får stadig flere betalingsproblemer. Det skjer på grunn av galopperende boligpriser. Men det er ikke bare bolig som er årsaken til gjeld. Det dreier seg faktisk også i økende grad om folk som har startet opp personlige firmaer, eller enkeltmannsforetak, som har havnet i en gjeldssituasjon og søkt om gjeldsordning. Det gjelder naturligvis også alle som på en eller annen måte har havnet i en gjeldssituasjon på grunn av galopperende kredittkortbruk, ofte som en følge av det første, som jeg nevnte. Reglene for å få gjeldsordning er ekstremt strenge, noe som bekreftes av jurister som jobber konkret med gjeldsofre, også fri rettshjelp. De som går inn i en gjeldsordning, opplever nærmest å bli livegne. De blir satt under gjeldsadministrasjon og opplever å bli sittende fast med et minimum å leve for – langt under sosialhjelpssatsene, ofte. Nesten alt de tjener, går til gjeldssanering. De kan heller ikke forlate landet, ikke engang over svenskegrensen. I henhold til loven skal de betale så mye de kan i en femårsperiode. Dette er egentlig veldig lang tid, hvis man tenker på det strenge regimet som de er underlagt, også på frivillig grunnlag. Svært mange av dem som i dag har fått gjeldsordning, er ofre for høye boligutgifter og boligpriser. De har lån de ikke greier å betjene, og de blir sittende fast i en hengemyr. Det gjelder selvfølgelig en god del unge mennesker, fordi prisen for å komme inn på boligmarkedet er veldig høy, og ikke alle greier å betjene gjelden. Gjeldsordning gjør at de også blir sittende fast, men på en annen måte. I tillegg til boliggjeld, som jeg nevnte, har de eksemplene jeg har vært borti, vært kvinnelige gründere. De har etablert frisørsalonger, blomsterbutikker etc., og skjønnsligning har ofte vært hovedårsaken til akkumulert gjeld. Mange av dem har i utgangspunktet hatt for dårlig kunnskap om regnskap og administrasjon og har havnet i et økonomisk uføre. Jurister jeg har snakket med, sier at folk som er under gjeldssanering, opplever situasjonen som så tøff at eneste løsningen er å jobbe svart, slik at de har noe igjen å leve for. Det er ikke en utvikling som jeg synes vi kan bifalle. Gjeldsordningsloven stimulerer i dagens situasjon til svart arbeid. Rammevilkårene er altså for stramme. La meg også nevne en bestemmelse i loven som også er tatt opp i selve interpellasjonsteksten som er sendt inn. Det er § 1-4 tredje ledd. I henhold til tredje ledd kan gjeldsordning ikke gis til samme person to ganger. Det er mange grunner til det, la meg understreke det. Dette kan imidlertid av og til få dramatiske konsekvenser. For det finnes eksempler på personer som etter en beinhard kur med gjeldsordning har fått kontroll over sin økonomi. I ett tilfelle, som jeg er kjent med, førte samlivsbrudd og opphold på krisesenter til at en kvinne som hadde hatt gjeldsordning, havnet i en ny gjeldskrise. Det ble etter hvert søkt om ny gjeldsordning, men dette ble avslått av namsmannen fordi hun tidligere hadde fått innvilget gjeldsordning. Med huset solgt på tvangsauksjon og en totalgjeld på 1,4 mill. kr sitter hun nå håpløst fast i gjeldsklemma. Dette er den kategorien som i økende grad havner i en uføresituasjon, altså på uføretrygd, selv om de egentlig i utgangspunktet er svært arbeidsføre. Men samlivsbrudd, skilsmisse osv. kan altså føre til at man kommer opp i den situasjonen. I dette tilfellet var det en person som var gründer og hadde etablert et enkeltpersonforetak og en egen bedrift. Det var en jurist som sa til meg at ingen spør en som er i havsnød, om han er blitt reddet en gang før. Hvis man kommer til legevakten med brukket ben, blir man ikke møtt med: Jaså, det er andre gangen? Nei, da kan vi ikke spjelke benet ditt! Grunnen til at jeg sier dette, er at det kan hende at vi av og til må være litt mer fleksible. Loven bør inneholde mer fleksible bestemmelser. Det er jo slik at vi må sikre at gjeldsordningsloven ses på med positive øyne også av dem som ikke trenger gjeldsordning. Det blir en balansegang mellom det og det å kunne ha fleksible ordninger, hvis det ikke på en eller annen måte er selvforskyldt at man kommer i en slik situasjon for annen gang. La meg legge til at gjeldsproblemer i utgangspunktet rammer de svakeste, men det rammer faktisk også ressurssterke personer som i en gitt situasjon har havnet i et økonomisk uføre. Flere av dem som går på gjeldsordning, jobber til de stuper. Det er ofte arbeidsføre mennesker, men til slutt havner de hos Nav fordi pengene forsvinner. Stand up-komikeren Jon Schau ga for noen år siden et usminket ansikt til alle gjeldsofre da han gjennom sitt enmannsshow viste brutaliteten i utviklingen av det å ha gjeld – han som ikke turte gå på do på dagtid i redsel for at kreditorene ville finne ut at han var hjemme, som sluttet å åpne brev, som begynte å drikke. Og hva skjedde? Han kollapset og havnet i koma. Heldigvis våknet han igjen, men han ble slått konkurs mens han lå i koma. Det forteller oss at vi er litt for brutale når det er snakk om menneskers gjeld. Gjeldsordningsloven skulle hindre en slik situasjon. Spørsmålet er om tiden har gått fra den loven som ble vedtatt i 1992 og fikk noen små endringer i 2002. Det er viktig for samfunnet at folk ikke knekkes psykisk og økonomisk av en gjeldskrise og dermed ender opp som klienter i det sosiale hjelpeapparatet. Men er gjeldsordningsloven i dag det som gjør at man kan starte på nytt, slik det ble sagt i debatten for 20 år siden, og er fem år for sent? Det er flere spørsmål jeg stiller her. Min utfordring til statsråden er: Vil hun se om det er mulig å foreta en evaluering av denne loven? Finnes det også andre gjeldsordningsmekanismer, både i dag og som vi kan innføre, som kan gjøre at vi får folk ut av gjeld?