Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-06-01:
Jeg vil takke representanten Solberg for at hun retter oppmerksomheten mot Vietnam og menneskerettighetssituasjonen i landet. Det er en situasjon hvor man nå opplever alvorlige tilbakeslag, noe representanten har redegjort for. Det vekker bekymring internasjonalt, også i Norge. Jeg viser også til skriftlig spørsmål til meg fra representanten Tørresdal denne uken om samme tematikk. I Vietnam har flere representanter for demokrati og menneskerettighetsarbeid blitt arrestert, og mange sitter i husarrest. Jeg vil imidlertid først mer generelt gi noen vurderinger om utviklingen som har funnet sted i Vietnam – som et bakteppe. Aller først vil jeg minne om at Vietnam og menneskerettigheter interessant nok var temaet i en interpellasjonsdebatt her i Stortinget den 12. mars 2004. Det var også framme den 8. februar i fjor som en av de siste saker representanten Lilletun tok opp før han døde, interpellasjonen om trosfrihet og menneskerettigheter. Da brukte vi en del av taletiden i debatten på Vietnam. Sist høst besøkte utenrikskomiteen selv landet, noe representanten Solberg gav oss noen inntrykk fra. Mange mennesker i Norge har et spesielt forhold til Vietnam. Mange har måttet flykte fra landet, og de opplever i dag at deres tidligere hjemland trekkes fram som en økonomisk suksesshistorie – et land som blir en viktig aktør i Sørøst-Asia. Nesten 19 000 vietnamesere er bosatt fast i Norge – den fjerde største ikke-vestlige innvandrerbefolkning i vårt land. Jeg nevner dette fordi etter Vietnam-krigen og fram til begynnelsen av 1980-tallet var Vietnam et av verdens fattigste land, med matmangel og hungersnød. Inspirert av utviklingen i andre land og markedsøkonomiske reformer, bl.a. i Kina, vedtok kommunistpartiet i 1986 økonomiske endringer, kjent som «Doi Moi». Fra å være en forsiktig åpning i landets økonomi, ble dette raskt en drivkraft for økonomisk vekst. 1995 ble et internasjonalt gjennombrudd for Vietnam med medlemskap i ASEAN, gjenopprettelse at diplomatiske forbindelser med USA og undertegnelse av en samarbeidsavtale med EU. De økonomiske resultatene som følge av Doi Moi står i en særstilling internasjonalt. Vietnam har siden 1990 hatt en gjennomsnittlig økonomisk vekst på 7,5 pst. årlig, og er i dag en av verdens raskest voksende økonomier. Mange internasjonale selskaper etablerer seg; også norske bedrifter engasjerer seg i Vietnam nå. Ifølge Verdensbanken har antallet fattige blitt redusert fra over 70 pst. av befolkningen midt på 1980-tallet til under 20 pst. i dag. Fra å ha hatt matmangel tidligere er Vietnam i dag en viktig eksportør av mat. Få andre land i verden kan vise til en lignende utvikling. Samtidig har altså den økonomiske utviklingen ført til et betydelig press på behovet for politiske reformer. Dette mønsteret kjenner vi igjen fra flere land i rask utvikling. Ikke bare fra internasjonalt hold, men også i landets kommunistparti erkjennes det at de politiske reformene ikke har holdt følge med den økonomiske utviklingen. Jeg er enig med representanten Solberg i hennes observasjon i innlegget nå, at det er nødvendig med et forsterket fokus på samspillet mellom politiske reformer og den økonomiske utviklingen. Vi må dessverre observere at det pågår et reformarbeid, men at det ikke gir de resultatene man kunne forvente. Norge og flere andre land støtter reformarbeidet i statsforvaltningen, særlig gjennom utviklingssamarbeid. I 2005 beløp Norges samarbeid av denne type med Vietnam seg til 99,5 mill. kr – et betydelig beløp. Mye av vårt engasjement er relatert til fremme av menneskerettigheter, siden vi er involvert i større myndighetsprosjekter knyttet til reform av offentlig sektor, lovreform, styrking av landets finansforvaltning og annen utvikling av lovverk og rettsvesen. Statssekretær Anne Stenhammer understreket i sin dialog med vietnamesiske utviklingsmyndigheter under besøket dit i forrige måned betydningen av åpne prosesser – og støtte til det sivile samfunn og medias deltakelse i samfunnsutviklingen. Parallelt med den økonomiske utviklingen øker også presset for at de politiske reformene må ses i sammenheng med politiske og sivile rettigheter. Vietnam ratifiserte FN-konvensjonen om sivile og politiske rettigheter allerede i 1982. Ytrings- og forsamlingsfrihet er nedfelt i Vietnams grunnlov. Men samtidig begrenses ytringsfriheten betydelig bl.a. ved at kritikk av kommunistpartiet eller uttalte ønsker om en annen styreform er straffbart. Det interpellanten viste til rundt markeringen av en religiøs høytid, sier også mye om dette klimaet. Som representanten Solberg påpeker, skjedde det i perioden fram til WTO-medlemskapet en gradvis forbedring av menneskerettighetssituasjonen i landet. Opprettelse av politiske organisasjoner og nye politiske initiativ ble publisert på Internett med krav om økt demokrati, flerpartisystem og respekt for menneskerettighetene. Samtidig sluttet et stadig større antall vietnamesere seg til de ulike initiativene i form av underskriftskampanjer. Vietnamesiske grupperinger i utlandet engasjerte seg, bl.a. fra vårt land. Det kan se ut til at myndighetene i Vietnam rundt årsskiftet stod overfor to valgmuligheter: enten å akseptere at organisert politisk opposisjon utenfor kommunistpartiet er kommet for å bli, eller å sette inn tiltak for å stoppe denne opposisjonen. Dessverre ser det ut til at man har valgt det siste. Resultatet har vært at en rekke menneskerettighetsforkjempere og politisk opposisjonelle er blitt arrestert eller satt i husarrest. Norge har beklaget denne utviklingen overfor vietnamesiske myndigheter. Vi har flere ganger, alene og sammen med andre land, som f.eks. EU, Canada, USA og Sveits, protestert mot arrestasjoner av menneskerettighets- og demokratiaktivister. Vi har vært til stede ved en rekke rettssaker. Siden nyttår har vi foretatt eller overlevert til sammen åtte henvendelser og protester mot den negative menneskerettighetsutviklingen i landet, og jeg kan for ordens skyld si at disse henvendelsene fant sted bl.a. den 13. februar, 5. mars, 9. mars, 30. mars, 11. april og 11. mai i år – og jeg kan eventuelt komme tilbake til innholdet i disse henvendelsene. I alle slike sammenhenger oppfordrer vi i klartekst vietnamesiske myndigheter til å legge til rette for at talsmenn og talskvinner for demokrati og fremme av menneskerettigheter kan ta del i den politiske debatten. Vi peker på at økt politisk engasjement er en naturlig konsekvens av Vietnams økonomiske utvikling på veien mot det moderne industrisamfunn og økt integrasjon globalt. Vi understreker også at Vietnam må etterleve internasjonale menneskerettighetsforpliktelser og internasjonale rettsstatsprinsipper. Arrestasjonen av fader Nguyen Van Ly, som representanten Solberg nevner, betyr en opptrapping i holdningene fra vietnamesisk side. Fader Ly har sonet over ti år i fengsel og sittet i husarrest i en årrekke. Sist han ble arrestert, i 2001, ble han idømt 15 års fengsel og 5 års husarrest. Etter press fra det internasjonale samfunnet, inkludert Norge, ble han løslatt i 2004. Norge overleverte en protest kort tid etter at fader Ly ble arrestert denne gang, og var til stede i Hué under rettssaken mot ham og fire medtiltalte. Norges ambassade i Hanoi var også til stede under rettssaken mot advokatene Nguyen Van Dai og Le Thi Cong Nhan. Det seneste av denne type tiltak fant sted den 15. mai i år, da Norge sluttet seg til en EU-erklæring som oppfordrer til løslatelse av alle ikke-voldelige politiske aktivister som har brukt sin klare rett til ytringsfrihet og organisasjonsfrihet, slik den også er nedfelt i Vietnams grunnlov – dette er altså ikke noe påfunn utenfra. Flere rettssaker står dessverre for tur. Vår ambassade i Hanoi har gjort vietnamesiske myndigheter tydelig oppmerksom på at de ønsker å følge disse rettssakene. Bruk av démarcher, offisielle protester, er ett av flere virkemidler som Norge benytter seg av i arbeidet med fremme av menneskerettigheter. Vietnam har, i likhet med Kina og Indonesia, en egen menneskerettighetsdialog med Norge. Hovedformålet med denne dialogen – som ble igangsatt i 2003, og fire møter er hittil avholdt – er å styrke landets gjennomføring av det internasjonale menneskerettighetslovverket. Dialogen gir også anledning til å ta opp konkrete menneskerettighetssaker, fra begge sider. Fra vår side trekker vi inn kompetanse og ekspertise fra forskjellige fagmiljøer, rettsvesen og frivillige organisasjoner. Dette gir oss et godt utgangspunkt for å gå i dybden på konkrete, alvorlige problemstillinger, som f.eks. bruk av dødsstraff. Disse dialogene øker kunnskapen om de landene vi samarbeider med og styrker våre bilaterale kontaktflater, og vi mener at de i sum har en positiv innvirkning, noe omtalen av dialogen med Kina i går fra en ekspert på området bekrefter. Her mener jeg det er en god tradisjon for og bred støtte til det politiske hovedsporet. La meg sitere hva min forgjenger, Jan Petersen, sa i sitt interpellasjonsinnlegg 12. mars 2004: «Vi har en åpen dialog med Vietnam om menneskerettighetsspørsmål.» Han sa videre: «… vi engasjerer oss. Og vi engasjerer oss på en slik måte, vil jeg håpe, at vi er i kommunikasjon, at det lyttes, og at det er mulig å nå frem.» Og Jan Petersen minnet om noe viktig her, nemlig at «det er ikke nok å uttale seg slik at det norske hjemmepublikum er fornøyd, man må også sørge for at det engasjementet man har, virkelig fører til en forandring, at det gjør en forskjell.» Dette er ord jeg slutter meg til. Valg av virkemidler er avhengig av situasjonen i det aktuelle land. Nå går det i negativ retning, og vi må revurdere virkemidlene sammen med dem vi normalt jobber tett med. Ensidige tiltak står i en særstilling, da disse som oftest benyttes som en klar markering i alvorlig forstand – og det har vært tilfellet overfor Vietnam. Samtidig må vi finne former for å ta dette opp i politiske samtaler. Under dialogmøtet mellom Norge og Vietnam i Oslo 15.–17. januar i år tok statssekretær Raymond Johansen opp problemstillingene knyttet til ytringsfrihet, medias rolle, demokratiutvikling, menneskerettighetsforsvarere, samvittighetsfanger, dødsstraff og religionsfrihet. Det er tunge og viktige temaer. Som et resultat av årets møte arbeider vi nå med å få på plass et politisamarbeid mellom Norge og Vietnam om menneskehandel, fangers rettigheter og oppbygging av generell menneskerettighetskompetanse. Vi har også fått henvendelse fra vietnamesiske myndigheter om et samarbeid om reintegrering av kvinner som har vært utsatt for menneskehandel. Neste dialogmøte vil finne sted i Hanoi i 2008. La meg til sist si at det representanten Solberg sa om eventuelt virke fra vietnamesiske myndigheter i Norge for å kartlegge norske statsborgeres syn, er en informasjon jeg vil ta med meg. Det er selvfølgelig noe vi finner uakseptabelt, og vi må finne egnede former for å finne mer ut av det. Vi må altså engasjere oss langs en bred agenda, med andre land, med andre organisasjoner, og vi må også se på det dilemmaet det er at vi kan få se negativ utvikling på menneskerettighetsområdet etter at et land har passert et hinder som det å komme inn i WTO. Det er ikke mekanismer i WTO for den type ting, men det er likevel ting vi kan markere i dialogen med det landet det gjelder, nemlig Vietnam.