Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2020-05-28:
Når jeg lytter til innlegget til representanten Frølich, tror jeg kanskje man er vel – skal vi si – alvorstung på vegne av enkeltpersoner i de berørte områdene vi diskuterer i dag. For det er Østfold vi snakker om, og det er Romerike vi snakker om. Utfordringen har vært at man over tid og gjennom mye dokumentasjon konstaterer at det som man kaller en frivillig prosess, ikke oppleves som noe i nærheten av det lokalt. Da synes jeg ikke det er urimelig at Stortinget griper inn. Jeg synes heller ikke det er urimelig at vi ser det i sammenheng med andre prosesser som vi vet regjeringen har jobbet med. Domstolkommisjonen snakkes det om. Saken er ute på høring, og det er varslet at den skal legges frem for Stortinget. Disse tingene må ses i sammenheng – alle forstår det. At man har sånne parallelle løp som pågår uavhengig av hverandre, gjør det vanskelig. Jeg tror også vi må bli enige om hvordan vi skal definere begrepet «frivillighet». Dersom begrepet «frivillighet» betyr at tre sorenskrivere er enige, tror jeg kanskje vi må ta noen runder til. Det som er viktig, er at vi har prosesser som involverer, som bygger troverdighet, og som vi samler oss om. Det er overhodet ikke det som er tilfellet i de to konkrete sakene, og heller ikke i den overordnede saken som Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV er enige om, at vi skal stille i bero den store prosessen, men i denne sammenhengen også de små. Det synes jeg vi får illustrert svært godt, for det handler litt om perspektiv når man registrerer og ser hvordan reaksjonene er der ute. Når Stortinget gjør jobben sin og griper tak i det som er et reelt problem og en utfordring for folk der ute, blir folk selvfølgelig positive og glade for det. Men jeg registrerer en knusende motstand fra Oslo-pressen, som overhodet ikke er basert på de faktiske forhold. Når Gunnar Stavrum fra Nettavisen hevder at enigheten mellom de fire partiene fører til at vi stopper innsparing i størrelsesordenen 1 mrd. kr og 1,5–2 mrd. kr, stiller jeg spørsmål ved regneegenskapene, og jeg stiller også spørsmål ved hvor – skal vi si – kunnskapsbasert synsingen fra Oslo-pressen egentlig er. Når man etterlyser kompetanse, bør man kanskje også sjekke det ut med sin egen kompetanse. Før man påstår at kompetansen der ute er så dårlig, bør man kanskje også kunne borge for sin egen. For det er ikke snakk om betydelige innsparinger, og i hvert fall ikke milliardbeløp – og i hvert fall ikke de summene som Aftenposten, VG og Nettavisen prater om, med den nesten foraktelige tonen de omtaler enigheten på når vi i denne sal trer inn og tar tak i en sak som vi opplever ikke er utredet konkret nok i disse to områdene, og at vi også tar tak i det store bildet. Det tror jeg er viktig, og det tror jeg også vi kommer til å stå oss på. Det jeg ikke aksepterer, er den omtalen jeg opplever man har av norske domstoler når man nesten fremstiller det som at fordi en tingrett kanskje ikke er blant de største, er det liksom en automatikk i at det er dårlig rettssikkerhet i tingretten. Det er det ikke belegg for å si. Jeg er enig i at den eneste viktige, store grunnen til å se på strukturen hva gjelder norske domstoler, handler om rettssikkerhet. Det bør være den drivende årsaken. Men så vet vi at Norge er blant de beste i verden på rettssikkerhet, i hvert fall når det kommer til domstoler. Så vi har egentlig kanskje ikke de beste argumentene i utgangspunktet for å drive denne sammenslåingen. Hvis det kun er snakk om økonomi og de marginale innsparingene vi snakker om, tenker jeg at man i hvert fall bør kunne ta seg litt bedre tid, og det er det vi sier i dag: «stilles i bero». Det er altså en pauseknapp.