Ingjerd Schou (Høyre), 2018-12-05:
Jeg tenkte jeg skulle omtale det som går på innføring av partnerland og det å foreta en konsentrasjon. Norges bistand er spredt for tynt utover. Det ser vi av flere evalueringer – det har flere av disse evalueringene og gjennomgangene slått fast. Derfor er det veldig positivt at vi nå konsentrerer bistanden, utviklingsbistand og utviklingsmidler, både geografisk og tematisk, og at vi konsentrerer oss om færre områder og heller gjør det skikkelig når vi først engasjerer oss. Det som er nytt med partnerlandskonseptet, er at vi i større grad også ser at våre utviklingspolitiske virkemidler ses i sammenheng. Det vil si at de utvalgte partnerlandene forhåpentligvis vil oppleve en katalytisk effekt av den innsatsen vi gjør, og at de ulike tiltakene også har synergier til hverandre. Det vil si at sivilsamfunnet, næringslivet, de multilaterale kanalene og den bilaterale innsatsen ses sammen. Partnerlandene skal prioriteres i den bilaterale bistanden. Det betyr ikke automatisk at vi skal trekke oss ut av land vi har et bilateralt samarbeid med i dag, men det er grunn til å ha en kritisk og helhetlig tilnærming med det formål å konsentrere ytterligere. Partnerlandskonseptet er et første steg i en slik prosess, og det vil være et nyttig veikart å arbeide etter. Partnerlandskonseptet utgjør i seg selv ingen konsentrasjon av bistanden. Vi må følge opp fra Stortinget og følge med på dette gjennom våre politiske virkemidler. Partnerlandsmeldingen vil sånn sett være akkurat det veikartet for hvilke land som skal prioriteres framover. Så vil jeg også omtale det som går på valget av partnerland og utvalg av partnerland. Det er en helhetlig vurdering av kriteriene som ligger til grunn for valg av partnerland. Det viser meldingen som vi i dag behandler. Partnerlandene som er foreslått, har også ulike utfordringer og befinner seg i ulike situasjoner. Felles for dem er at vi tror at Norge kan utgjøre en forskjell i disse landene. Samtidig er det mange andre land i verden som også står overfor store utfordringer, og som også kunne være et partnerland. Hvis vi skal oppnå resultater i utviklingspolitikken, er det likevel viktig at vi nettopp konsentrerer innsatsen vår og evner å foreta noen prioriteringer. Det er viktig å understreke at partnerlandskonseptet ikke avskjærer oss fra å gi bistand til andre land. For eksempel kommer vi fremdeles til å ha en stor innsats mot avskoging i Brasil – uten at Brasil er foreslått som et partnerland. For partnerlandene for langsiktig utvikling har særlig tilstedeværelse vært et viktig kriterium. Å være på bakken gir et helt annet utgangspunkt for å følge opp innsatsen, og dette har igjen stor betydning for resultatet og for framdriften. Så skal jeg også omtale om vi skal ha noe igjen for å gi utviklingshjelp. Da tror jeg det er viktig å understreke at vi verken kan eller vil bruke den utviklingshjelpen som pressmiddel for å oppnå returer f.eks. av flyktninger eller asylsøkere. På den annen side vil en vellykket utviklingspolitikk kunne redusere behovet for migrasjon, og vi forventer også at land som mottar bistand, respekterer sine forpliktelser til å ta imot egne borgere. Gitt at det gis svært lite stat-til-stat-bistand fra Norge, er vi i de aller fleste tilfellene en liten aktør, selv om vi liker å tro noe annet – sett fra vårt ståsted. Vi er en liten aktør, og vi har mer gjennomslag for våre synspunkter gjennom å få til en god samtale, en tillitsskapende samtale, med positive virkemidler. Jeg må si at jeg synes det er veldig positivt at regjeringen også har etablert et samstemthetsforum for å sikre at vi får til denne samstemmigheten når det gjelder dette politikkområdet. For ordens skyld: Høyre kommer ikke til å støtte de tre forslagene som er framsatt av Arbeiderpartiet i salen.