Anders B. Werp (Høyre), 2012-03-22:
Takk til interpellanten for å reise et grunnleggende og viktig spørsmål knyttet til justisfeltet – og ikke bare justisfeltet. Når justiskomiteen er ute og besøker justissektoren, møter vi nesten utelukkende stolte medarbeidere innen politi, domstoler og kriminalomsorg, som vet at de utgjør en viktig brikke og gjør en stor forskjell og en viktig jobb med hensyn til å ivareta de grunnleggende demokratiske prinsipper og sikre rettsstaten, og de vet at den generelle samfunnsutviklingen faktisk er avhengig av at vi har den fundamentale tryggheten på plass i samfunnet. Så det er mange gode begrunnelser vi som justispolitikere møter når vi møter etatene, begrunnelser for budsjettøkninger sett i det perspektivet, og det interpellanten gjør, er nettopp å ta tak i den positive drivkraften som vi møter i sektoren, men samtidig ha med seg at vi må også stille de viktige kontrollspørsmålene. De foregående talerne og ikke minst statsråden har pekt på mange sentrale temaer i den sammenhengen. Det vil også jeg gjøre. Hvordan vektlegger vi det kriminalitetsforebyggende arbeid, er et kontrollspørsmål. Hva er effekten av det kriminalitetsforebyggende arbeidet? I en hektisk hverdag i politiet er det kanskje litt for enkelt å nedprioritere det forebyggende i forhold til å ta seg av de løpende sakene. Men vi skulle gjerne hatt tall som viser effekten av kriminalitetsforebyggende arbeid som et beslutningsgrunnlag i justisdebattene her i Stortinget. Representanten Bøhler var også inne på målekriteriene som Stortinget – og kanskje først og fremst Riksadvokaten – legger til grunn for å vurdere politiets innsats og resultater. For ca. et år siden debatterte vi akkurat det samme, under behandlingen av stortingsmeldingen om kampen mot organisert kriminalitet. Et samlet storting sa jo at vi imøteså departementets gjennomgang av målekriteriene, både for at vi skulle fange opp flere forhold, og for at vi dermed kunne bli mer målrettet i kriminalitetsbekjempelsen – et viktig tema innen rammen av denne interpellasjonen. Vi må også se på kriminalomsorgen og rehabiliteringsarbeidet som skjer der. Klarer vi å få ut den maksimale effekten av de ressursene kriminalomsorgen får? Vi må stille kritiske spørsmål, også fra Stortinget, til etablerte rutiner og strukturer i justissektoren, slik justiskomiteens leder var inne på. Vi må se på om det er mulig å bringe flere gode krefter på banen i kampen mot kriminaliteten og i kampen for enda bedre rehabilitering, bl.a. ved økt bruk av frivillige – for politiet innen forebyggende arbeid, for domstolene å se på muligheten for å videreføre modellen vi har med konfliktrådene og bruk av såkalte stormøter, der det er utstrakt bruk av frivillige, og innenfor kriminalomsorgen. Dette gjelder altså rehabiliteringsarbeidet og økt bruk av frivillige, hvor vi kanskje kan få enda mer ut av de ressursene vi fra Stortinget bevilger til sektoren. Vi må se på grensesnittene i justissektoren: grensesnittet mellom politi og domstoler, uttrykt ved økte restanser, som har en stor menneskelig og samfunnsmessig kostnad. Vi har grensesnittet mellom domstolene og kriminalomsorgen, uttrykt gjennom soningskøene. En begynner nå å få bekymringsfulle meldinger om at soningskøene øker. Det har store samfunnsmessige og menneskelige kostnader. Mitt poeng når det gjelder den stoltheten vi møter i justissektoren – og der har vi alle et felles politisk ansvar – er at vi også får på plass en endringskultur, slik at vi i enda større grad får nytte av ressursene og oppnår de resultatene vi alle ønsker.