Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-11-18:
Nå har jo proposisjonen om Statskog-kjøpet kommet til Stortinget, og man kan jo lure på hvorfor vi da skal ha en interpellasjonsdebatt. Men jeg synes at den proposisjonen ikke inneholder noen svar på de sentrale spørsmålene som jeg synes saken reiser. Derfor valgte jeg å ta interpellasjonen likevel. For det er jo som i teksten presidenten leste opp, at det er de dilemmaene som staten nå har kjørt seg opp i, jeg mener må få ekstra fokus. Det tror jeg man kommer til å hoppe glatt over i behandlingen av proposisjonen. Staten pålegger alle andre i markedet helt andre spilleregler enn dem det nå har vist seg at de selv spiller etter i markedet. Det mener jeg setter et veldig stort spørsmålstegn ved staten som reguleringsmyndighet. Jeg mener man egentlig har lagt reguleringen død, og at man på direkten burde oppheve prisreguleringene og mye av lovverket knyttet til dette. Så er det spørsmål nr. 2, og det gjelder ekspropriasjonssaker. Der må altså folk avstå eiendom mot sin vilje til samfunnsnyttige formål. Det har vi behov for en gang iblant. Det er uomtvistelig. Nå har vi en rekke rettssaker der staten har lagt seg på et krav på 5 pst. avkastning. Da skal altså den som avstår eiendom mot sin vilje, få en erstatning som ligger godt under halvparten av det prisnivået staten nå har synliggjort at man tror skog kan forsvare. Det er interessante problemstillinger som jeg synes bør belyses, og i tillegg mener jeg at man kan gripe sjansen til å ta en debatt rundt skog generelt – det potensialet og de mulighetene som faktisk ligger der. Min oppfatning er klart at man innenfor mye av landbruket har regulert seg til armod, og må få et helt annet fokus på hvordan man faktisk skal utnytte potensialet som ligger i næringen. Eiendomsmarkedet blir veldig sentralt når det gjelder skog, for skogsdrift er utrolig langsiktig. Det er så langsiktig at mange ikke orker å tenke tanken på å gå inn i det. Det er veldig langsiktig, og det er nå stort sett kapitalforvaltning. Næringen har vært veldig tilpasningsdyktig til et velferdssamfunn i utvikling. Man har utviklet en produktivitet som svært få andre næringer kan vise til. Man har dermed også en høy lønnsevne, og man driver veldig rasjonelt. Problemet er da at det ikke er mange timer igjen, og man får deleierskap. Egentlig er dette en suksesshistorie. Som det er sagt i mange andre sammenhenger, er det faktisk selve forutsetningen for at Norge skal utvikle økt velferd. Reguleringen av eiendomsmarkedet blir også kritisk på andre måter, for gjennom eiendomsmarkedet signaliserer man tro på framtiden. Og det er klart at det prisnivået som er etablert for Borregaard Skoger, signaliserer en voldsom tro på framtiden. Det er jeg veldig glad for. Jeg tror jeg skal komme litt tilbake til at det kanskje også er mange grunner til det. Men hvorfor skal man ta den bort fra resten av Distrikts-Norge? Hvorfor skal man ta den bort fra det private som driver innenfor skog? I forbindelse med gjennomgang av statsbudsjettet har vi bl.a. stilt spørsmål til Landbruksdepartementet rundt gjeldsutviklingen i landbruket. Det å synliggjøre verdiene også for skog vil hjelpe ganske betraktelig på gjeldssituasjonen. Så en liten beskrivelse av Borregaard, for det blir alltid en diskusjon rundt regnestykkene – og det regner jeg med at komiteen kommer til å få fram i forbindelse med behandlingen av proposisjonen, for regnestykkene her blir veldig sentrale. Det er ingen tvil om at Borregaard Skoger innenfor skogbruket forstlig sett går for å være kanskje Norges mest veldrevne eiendom. Investeringsnivået har vært veldig høyt og har sånn sett også etablert tro på framtiden. I det ligger også at man har hatt et høyt avvirkningsnivå, og det er langt fram til man kan ta ut potensialet. Her blir konsesjonskravene, eller regnestykkene, bak statens kjøp veldig interessante. Det man gjør i forhold til alle andre kjøpere, er å sette opp et regnestykke som viser årlig forventet overskudd på en eiendom. Man kapitaliserer det til 4 pst., og så får man verdien. Det er sånn, enkelt sagt. Staten pålegger altså andre å bruke 4 pst. Hvis man regner veldig optimistisk på Borregaard Skoger, så har de en historie på at de har et overskudd på rundt 15 mill. kr. Hvis man sier at Statskog er så dyktig til å drive at de dobler det overskuddet til 30 mill. kr, så får man fortsatt en realrente på rundt 2 pst. Det viser hvor langt unna de vanlige regnestykkene man er med dette kjøpet. Så litt om ekspropriasjon. Da går man inn med 5 pst. Hvis man skulle lagt samme regnestykke til grunn, ville Borregaard havnet på rundt 700–800 mill. kr i verdi – i hvert fall ikke høyere. Det er et kjempeparadoks, etter min mening. Det er også mange andre grunner til å diskutere skog. Det er en viktig distriktsnæring. Det er kanskje en av de næringene som er til stede i flest kommuner. Den har et veldig potensial. Den er for tiden midt i mye av den sentrale samfunnsdebatten – altså om CO2-binding. Der har regjeringen voldsom tro på binding utenlands, men ikke så mye tro på innenlands binding – merkelig nok. Man er helt sentral i forhold til mye av problemstillingen. Så har jeg lyst til å komme med en liten klargjøring, for det er klart at Borregaard Skoger ikke er underlagt konsesjon, så det er greit for kjøper og selger å bli enige om en pris. Det er også Høyres prinsipielle holdning. Vi ønsker egentlig ikke å ha noen oppfatning om priser på eiendommer. Det tror jeg det er viktig å presisere. Men det sentrale her er at når skog- og landbruk ikke er der, må man faktisk forholde seg til at staten pålegger helt andre kriterier å regne etter. Når det gjelder skog generelt, har vi massevis av utredninger i Landbruksdepartementet hvor man fokuserer på at eiendomsstruktur er en utfordring for å utnytte potensialet i skogbruk. I flere utredninger ender man opp med at eiendomsstrukturen er et problem. Det er 125 000 eiere av skogeiendommer, mange så små at eierne ikke lenger vet hvor de ligger. Det er et dårlig utgangspunkt for å vite om man skal gjøre noe. Det er flere over 70 år som eier skog i Norge, enn det er under 40 år. Dette er Landbruksdepartementets egne tall. Og det er klart at det hjelper ikke mye å gi Viagra på gamlehjemmet for å få opp fødselstallet. Det er litt det samme med skogeiendom. Det hjelper ikke mye å sende ut informasjon til dem som allerede har passert 70, eller kanskje er langt oppe i 80-årene. Her kommer boplikten inn, for man tviholder på eiendommen i frykt for at staten skal komme og beslaglegge private verdier, mens neste generasjon ikke ser det som mulig å bosette seg med utgangspunkt i eiendommen. Igjen er altså reguleringen av eiendomsmarkedet helt sentral. Vi har nå 40 års historie på at man egentlig bare leder næringen inn i problemer som man burde løse opp ganske fort. Skognæringen – og det får veldig lite fokus – er faktisk en komplett næringskjede i Norge. Den leder helt fra primærproduksjon til eksportmarked, og den har en verdiskaping som er på linje med fisk, altså oppdrett, og den har en lønnsomhet som konkurrerer godt med fisk. Men av en eller annen grunn fokuseres det ikke på næringen. Det er også typisk for distriktspolitikken og landbrukspolitikken i Norge. Man har en tendens til å glemme det som er lønnsomt, og så blir det fokusert på det som trenger støtte. Norsk skogbruk utnytter under halvparten av sitt verdiskapingspotensial gjennom avvirkning. Det ligger enorme ringvirkninger framover hvis man er villig til å gå inn og se på mulighetene med helt nye øyne. Så konklusjonen min er at landbruksministeren burde ta grep. Han burde fjerne reguleringene fra skogbruket. Han burde fjerne prisreguleringen og innse at det er første konsekvens av statens kjøp av Borregaard Skoger. For det blir nærmest umulig for offentlige tjenestemenn å gå inn og fortelle private at de skal selge til halv pris av det staten selv er villig til å by. Det neste: Staten burde stoppe alle ekspropriasjons- og vernesaker inntil man har avklart sin holdning til det med ekspropriasjon. Jeg ser fram til å høre landbruksministerens svar og en debatt rundt temaet.