trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2004-12-03:
Dette blir litt til begge statsrådene. Hilde Frafjord Johnson mente at Moskva burde sørge for rettferdig fordeling i Russland. Det er for så vidt et synspunkt jeg deler. Men Russland er et veldig stort land, med lange autoritære tradisjoner, og demokratiet står uhyre svakt. Det er bl.a. et prosjekt som går på trening i ytringsfrihet, hvilket er noe helt nytt for innbyggerne, som det søkes om støtte til. Det går også på det å lære opp folk til å stille krav om desentralisering og en mer rettferdig fordeling innad i landet. Da trenger vi noen midler. Land som Norge kan gå inn og bidra til demokratiutviklingen, i tillegg til selvfølgelig å bekjempe sykdom, noe som betyr veldig mye for folket som lever der, men som også representerer en betydelig fare for våre egne borgere.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2004-12-03:
Jeg tror Regjeringen må ha fått en helt annen informasjon om de sosiale levekårene og tilstanden i Nordvest-Russland enn det jeg har sett, og den informasjonen jeg har fått, når utviklingsministeren kan snakke om «rikingene i mellominntektslandene». Det synes jeg var kanskje å dra det litt vel langt. Det har blitt sagt at utenriksministeren har mistet interessen, sitt store engasjement, som han hadde for Russland da han var stortingsrepresentant. Da han klatret opp på taburetten, forsvant den interessen gradvis. Vi vet nå at det ligger en stortingsmelding om nordområdene i departementets skuffer som har blitt utsatt gjentatte ganger. Kanskje det er på tide å spørre om den meldingen skal fremmes snart? Hvis den ikke skal det, hva er årsaken til det? Er disse områdene av liten strategisk interesse for Norge?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-12-03:
Senterpartiet er som kjent opptatt av FN, og vi er overbevist om at FN-bistanden bare blir effektiv hvis hele FN-familien fungerer enhetlig på landnivå. Det vet jeg at også Regjeringa er opptatt av. I den virkelige verden er det slik at noen organisasjoner følger godt opp i forhold til dette, mens en del andre FN-organisasjoner ikke gjør det. Mitt spørsmål til utviklingsministeren er: I hvilken grad legger Regjeringa vekt på organisasjonenes vilje til å la seg koordinere når en bestemmer hvilke kanaler bistanden skal gå gjennom? Spørsmålet mitt blir vel også: I hvilken grad er en villig til å sette makt bak kravene i forhold til koordinering?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2004-12-03:
Når det gjelder hiv/aids-kampanjer, vil vi selvfølgelig ta opp de spørsmål som representanten Gunhild Øyangen og andre stortingsrepresentanter har observert i Zambia. UN AIDS og andre FN-organisasjoner er helt klare når det gjelder å drive kampanjer blant ungdom som inkluderer både holdning, etikk og kondomer, så det må vi i tilfelle ta opp med rette vedkommende. Når det gjelder ODA-godkjenning og bistand til andre trengende, vil jeg si følgende: Det er ingen tvil om at Norge stiller opp i forhold til Russland. I dette budsjettet er det faktisk ingen kutt i dette arbeidet. De får en solid støtte. Det henger også sammen med at de er bedre stilt enn de fattigste landene. Det som er utfordringen i Russland, er en bedre fordeling, ikke minst i den økonomiske vekstperioden de nå er inne i. Folk i Moskva må lære seg å dele med folk i resten av Russland, i tillegg til at vi stiller opp i tråd med det som ligger i Regjeringens budsjett. Jeg kan fullt ut forsvare de prioriteringene vi gjør. Jeg tror det er helt korrekt.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2004-12-03:
Veksten er betydelig – helt i tråd med de forpliktelser flertallet i Stortinget har påtatt seg, og vi er fremdeles langt unna 1 pst. når det gjelder ordinær bistand. Når det gjelder situasjonen i Nordvest-Russland, vil jeg igjen påpeke at i Russland er det en økonomisk vekst som er betydelig. Det er framgang i økonomien, og det er fullt mulig for russerne selv å ta ansvar for de kår man ser befolkningen lever under i Nordvest-Russland. Også der er det faktisk bedringer i sikte, og kløften er ikke så stor som den var i kriseperioden for fem–ti år siden. Hvis en skal bruke situasjonen i Nordvest-Russland som utgangspunkt for en full diskusjon om ODA-retningslinjene, er jeg redd for at man virkelig gjør en kardinaltabbe. Det som vil bli situasjonen da, er at flere ressurser vil komme til Moskva, men man kan stille spørsmålet: Hvor i all verden kommer de hen i neste runde? Jeg har ingen tro på – hvis ikke de utfordres til bedre fordeling – at de kommer befolkningen i Nordvest-Russland til gode. De har alltid vært marginalisert, og vi må utfordre til bedre fordeling og til å ta ansvar for eget folk.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2004-12-03:
Hele poenget med giverkoordinering er å få mer fattigdomsbekjempelse som når de fattigste med hver krone, ikke å ha en giverstyrt ordning som betyr at vi først og fremst er ute etter våre egne interesser eller egne flagg. Når situasjonen er den, som den var f.eks. i Tanzania for tre–fem år siden, at det var om lag 10 000 forskjellige rapporter som måtte skrives av finansministeren til de ulike giverne årlig, og det var 2 000 delegasjoner i året – i Zambia er det fremdeles, så vidt jeg vet, 1 200 forskjellige giverkonti som finansministeren må operere under – da er det faktisk en fare for at vi glemmer de fattige fullstendig, fordi vi er mest opptatt av oss selv og av å bli synlige – visible, som det heter – og ha flaggene oppe på giversiden. Det er dette vi må få bukt med. Så er det selvfølgelig en veldig viktig utfordring å sikre at vi har øye for og kontakt med de fattigste underveis. De som først og fremst ber oss om å rydde opp i egne rekker og reformere bistanden, er landene selv. De ber oss tynt om det, og så må vår utfordring være å sikre at våre folk på bakken ivaretar den kontakten.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2004-12-03:
Det er ikke bare Senterpartiet som er opptatt av FN. Det er Regjeringen også. Det spørsmålet som representanten Åslaug Haga her reiser, har vært hovedgrunnen til at vi i samarbeid med seks andre land dette året har lagt fram et reformpapir for FNs utviklingsarbeid hvor nettopp det å forbedre koordineringen og sammenhengen i det de ulike FN-organisasjonene gjør, har vært hovedpoenget, ikke minst å gjøre dette på landnivå og sikre at det gjennomføres, slik at vi i neste omgang kan øke ressursene til FN. Det er nettopp fordi vi ikke vil pøse midler inn i ineffektive FN-organisasjoner som ikke er villige til å la seg koordinere og reformere, at vi legger fram det budsjettforslaget vi nå gjør. Det reflekterer denne prioriteringen. Man kan legge merke til at vi gir lite støtte til f.eks. FAO, som ikke leverer. Man kan også legge merke til at UNICEF får mindre i kjernebidraget, nettopp fordi de ikke er flinke nok til å la seg koordinere for tiden. Det er denne politikken vi legger til grunn, og som er styrende for vår FN-politikk. Det vil styrke FN.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2004-12-03:
Spørsmålet om ytringsfrihet i Russland, spørsmål om desentralisering og en mer rettferdig fordeling internt i Russland, er først og fremst utenrikspolitikk. Det er ikke utviklingspolitikk. Utviklingspolitikken dreier seg om å stille opp for verdens fattige, sørge for at de tusenårsmålene og de utviklingsmålene vi har satt oss, blir fulgt opp, og at vi får en bedre og mer rettferdig fordeling globalt. Det er utviklingspolitikkens formål. Vi må ikke gå i den grøften at vi bruker utviklingspolitikken til å sørge for utenrikspolitiske mål i Russland. Det er et utenrikspolitisk spørsmål. Vi må sikre og ta et felles ansvar for at utenriksministeren får nok ressurser til å gjøre den jobben. Jeg er helt enig i at den er viktig. Når det gjelder ODA-regelverket, er det heller ikke slik at man kan ha en regional fordeling, slik at noen områder i et land kan være ODA-godkjent og andre ikke. Det blir helt uhåndterlig, både for OECD og for oss som et globalt samfunn. Det vil være umulig å praktisere. Min vurdering er at vi ikke skal la rikingene i mellominntektslandene slippe unna. De skal være med på å betale kaka.
Jan Petersen (Høyre), 2004-12-03:
Jeg er enig i at det er en meget nøye sammenheng mellom utvikling og kriser og konflikter. Det er selvfølgelig en problemstilling som går langt forbi selve handelen med våpen, slik at jeg er ikke sikker på om det er den riktigste vinkelen å begynne å se denne problemstillingen fra. Men at man ikke får til utvikling hvis det ikke er fred og sikkerhet, tror jeg vi må være enige om. Så er det et spørsmål hvordan vi kan greie å koble disse elementene sammen. Men det er riktig, som Jacobsen sier, at eksistensen av våpen i stor utstrekning er et utviklingsproblem. Derfor prioriterer Norge ganske høyt bl.a. arbeidet for å bli kvitt disse store mengdene med håndvåpen som finnes verden over. Det er ikke noe enkelt arbeid, men jeg tror det er viktig at vi arbeider oss igjennom dette for å forsøke å få grep om dette spørsmålet også.
Jan Petersen (Høyre), 2004-12-03:
Jeg kan bekrefte at meldingen skal fremmes, og ikke i altfor fjern fremtid heller, dvs. at den kommer nå på nyåret. Det er også bakgrunnen for at jeg vil si til representanten Øyangen at hvis hun har hørt at jeg har mistet interessen for nordområdene, vil jeg anbefale at hun ikke lytter til alt hun hører, for det er slett ikke riktig. Ellers vil jeg bare si at det er nok slik at store deler av den tredje verden har betydelig større problemer enn det vi nå ser i Russland. Vi undervurderer på ingen måte de store sosiale problemer vi ser i deler av Russland, og i særlig grad i Russlands ytterkanter, men når man vet at store deler av verdens befolkning lever på én dollar dagen, må jeg bare si at det er tross alt problemer også utenfor dette området.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2004-12-03:
Størstedelen av utenrikskomiteens budsjett for 2005 dreier seg om bistand i ulike former. Derfor har vi et ansvar for at disse midlene forvaltes på en best mulig måte. Bistand måles best i resultater, ikke i kroner. Dersom man ukritisk deler ut midler, uten at det er foretatt en analyse av sannsynligheten for å lykkes før prosjekter settes i gang, er det stor sjanse for at man bidrar med en bjørnetjeneste, selv om hensikten er den beste. Det er også viktig at det foretas en evaluering etterpå. Åpne markeder er også et godt virkemiddel for å skape økonomisk utvikling. Fattigdom hindrer utvikling i store deler av verden, men utviklingslandene må også selv ta et ansvar for å føre en politikk som legger til rette for vekst og utvikling. Blodige konflikter går vanligvis ut over de mest fattige og er alvorlige hindringer for utvikling og fattigdomsreduksjon. Et udemokratisk politisk system og korrupsjon er også en hindring og risiko både for landets egne og utenlandske investorer. Derfor er det viktig at dette vektlegges fra giverlandenes side. Bistand fra rike land kan også ved varer og tjenester bidra til utvikling. Derfor bør det private næringslivets rolle i bistanden styrkes, og de rike landene må gi bedre markedsadgang når det gjelder utviklingslandene. Det er jo liten vits i å sette et land i stand til å produsere eksportvarer når det ikke er vilje til å kjøpe disse eller det legges hindringer i veien. Fremskrittspartiet vil også peke på den økende terrortrusselen, som hindrer utvikling i fattige land. Godt organiserte terrornettverk medfører en trussel mot hele den demokratiske verden. Derfor må Norge fortsatt sette kampen mot internasjonal terror og kriminalitet høyt på sin dagsorden, og i sine prioriteringer. Fremskrittspartiet mener at hjelp til selvhjelp er en god måte å komme seg ut av fattigdom på, og utdanning er et nøkkelord i denne forbindelse. Sykdomsbekjempelse er også viktig for å få flere hender i arbeid og for å avlaste helsevesenet, som i de fleste u-land er svært mangelfullt. Det må også i større grad enn i dag stilles krav om måloppnåelse, og det må kunne forventes at oppnådde resultater dokumenteres. Dette må bli et krav til alle som yter bistand med offentlige midler, slik at man oppnår størst mulig effektivitet. I mottakerland der man motsetter seg innsyn i hvor u-hjelpen blir av, eller der mye av hjelpen forsvinner i det statlige fordelingsapparatet, bør det settes krav om at hjelpen gis direkte til de grupper den er tiltenkt. Det må også settes søkelys på hvordan landet bruker sine egne midler, når bistandsland velges. Jeg vil til slutt sette søkelyset på de mange katastrofer og nødssituasjoner som vi stadig ser, og leser om, rundt i verden. Dette er et område som Fremskrittspartiet gjerne hadde sett styrket i budsjettet, også området humanitær bistand og menneskerettigheter. Norges Fredsråd hadde også satt pris på en økning av budsjettet i stedet for en reduksjon. Men Fremskrittspartiet har inngått forlik med regjeringspartiene, så jeg vil avslutte innlegget med: «Det får vårrå som det e, når det itj vart som det sku.»
Inge Lønning (Høyre), 2004-12-03:
Komiteens innstilling er enstemmig, og det er ikke behov for noen vidløftig kommentar til det. Jeg ønsker imidlertid å peke på to ting. Det ene er at svalbardbudsjettet er en eiendommelig konstruksjon i forbindelse med Stortingets behandling av statsbudsjettet. Det er nemlig et internbudsjett for virksomheten på Svalbard, og det som er en del av det ordinære statsbudsjettet og de bevilgninger Stortinget gir, er egentlig den delen som har form av direkte overføringer. Stortinget har, senest da man behandlet den forrige Svalbard-meldingen, gitt sin tilslutning til at Regjeringen fortsetter denne praksis. Det henger sammen med at Svalbardtraktaten forutsetter at Svalbard ikke uten videre er en del av norsk territorium når det gjelder f.eks. skatteregler og det som ellers gjelder for det norske samfunn. Derfor er dette antakelig fremdeles den formålstjenlige måten å gjøre det på. Det andre som jeg gjerne vil kommentere, er at utviklingen i retning av å utnytte Svalbard som base for forskning relatert til arktiske forhold, klimaforskning, marin forskning, fortsetter i det positive spor som er lagt. Det er to skritt som er viktig å registrere, med tilslutning fra Stortingets side, som komiteen har gjort. Det ene er forskningsparken i tilknytning til universitetsstudiene i Longyearbyen, og det andre er det nye forskningsbygget i sjøkanten i Ny-Ålesund, som vil gi helt unike muligheter for marin forskning i denne delen av verden. Begge deler har et internasjonalt aspekt som er viktig å understreke. Blant de studentene som søker til universitetsstudiene i Longyearbyen, er der et økende innslag av studenter fra andre verdensdeler. Det er i seg selv positivt. I forskersamfunnet i Ny-Ålesund begynner det internasjonale spekter å bli skikkelig bredt, særlig etter at Kina etablerte en egen forskningsinstitusjon i Ny-Ålesund. Dette er en del av Svalbardtraktaten som det er viktig at vi fra norsk side vektlegger. Svalbardtraktaten forutsetter at alle de landene som har undertegnet traktaten, skal ha den samme adgang til å drive både næringsvirksomhet og andre typer virksomhet på Svalbard, og at vi fra norsk side lykkes i å motivere stadig flere andre land til å delta i forskningsaktiviteten på Svalbard, er svært gledelig. Komiteen har ikke noe å bemerke av kritisk art til det budsjettforslaget som er lagt frem, og har derfor nøyd seg med å påpeke og understreke viktigheten av at man fortsetter i det samme positive spor.
Inge Lønning (Høyre), 2004-12-03:
Svaret er ja. Det er ikke fnugg av uenighet mellom utenrikskomiteens leder og meg i denne sammenheng, og jeg kan underskrive hvert eneste ord som Thorbjørn Jagland sa om dette. Men la meg føye til, fordi jeg tror at representanten Djupedal misoppfattet det som jeg sa om politikk og jus i denne sammenheng: Mitt poeng er nettopp at det er Stortinget som landets lovgivende forsamling som sitter med det hele og fulle ansvar for hvorledes Grunnloven tolkes, og hva som er grunnlovsmessig forsvarlig eller ikke. Derfor mener jeg at Stortinget må forholde seg til det man får seg forelagt, og jeg synes det vi fikk oss forelagt i forsvarsministerens redegjørelse, på dette punkt var meget klargjørende. Men også redegjørelsen forutsatte én ting, nemlig at den avtale som ennå ikke er utformet, virkelig blir slik at Grunnlovens krav er oppfylt.
Inge Lønning (Høyre), 2004-12-03:
Jeg finner det svært positivt at Fremskrittspartiet så langt slutter seg til det som var hovedlinjen i forsvarsministerens redegjørelse. Det betyr at det er en meget bred oppslutning i Stortinget om at det er ønskelig at Norge kan delta i den påtenkte kampgruppen sammen med våre naboer Sverige og Finland. Men jeg har et lite spørsmål når det gjelder representanten Høglunds overlegninger omkring USA og Europa. USA og Europa er ikke helt i harmoni bestandig, sa Høglund. Det må vel være et understatement. Vi vet alle at det er betydelige interessemotsetninger fra tid til annen, og at de bl.a. følger de skillelinjene som Høglund var inne på. Men burde ikke konsekvensen av Høglunds påpekning av dette være at hvis Norge virkelig skal yte et aktivt bidrag inn i forskjellene mellom de europeiske land – for det er jo der skillelinjen og uenigheten går – må Norge fullt ut kunne delta i den diskusjonen?
Inge Lønning (Høyre), 2004-12-03:
Jeg er glad for presidentens presisering av forretningsordenen på dette punkt. Det er ugreit at det gis referater fra møter i den utvidede utenrikskomite fra Stortingets talerstol, især når referatene er misvisende. Så til innhold. Representanten Halvorsen har selvfølgelig hundre prosent rett i at dette er komplisert. Det er komplisert å samarbeide på like fot med andre land innenfor en organisasjon som man ikke er medlem av. Man kan selvfølgelig gi ulike svar på hvordan man kan løse det problemet. Der går jeg ut fra at Kristin Halvorsen og jeg er uenige – og det vil ikke overraske noen. Men når det gjelder faren for at Norge her skulle bli fanget, er det grunn til å minne om at beslutninger i EUs råd må være enstemmige. De to landene vi her skal samarbeide med, kjenner vi rimelig godt historisk – Sverige og Finland – og det er liten grunn til å tro at noen av dem er mindre påpasselige og mindre fredselskende enn Norge er. Til spørsmålet: Kristin Halvorsen kommenterte overhodet ikke Kofi Annans syn på dette, som ble referert av Thorbjørn Jagland. Det ville være interessant å høre hennes vurdering.
Inge Lønning (Høyre), 2004-12-03:
Representanten Arnstad la veldig stor vekt på at Norge har et valg. Ja, selvsagt har vi det, det er derfor vi har denne debatten i Stortinget. Og selvsagt står Norge fritt til å svare enten ja eller nei når vi får en forespørsel, hva enten det er fra våre naboland eller fra andre. Men representanten Arnstad overser en ting når hun insisterer på å gjøre NATO og EU til alternative opsjoner i denne sammenheng. Det er at det for lengst er inngått en samarbeidsavtale mellom EU og NATO som gjør at EU under gitte forutsetninger kan trekke på NATOs militære ressurser, derunder også norske NATO-ressurser. Det er allerede situasjonen, det. Men det jeg gjerne ville hatt en kommentar til, er det som jeg viste til i mitt hovedinnlegg, nemlig at ingen norsk regjering har anstrengt seg mer eller gått lenger når det gjelder å få full aksept for at Norge fullt ut kan delta i dette samarbeidet i EU, enn regjeringen Bondevik I, hvor Senterpartiet deltok. Den gang hørte ingen – ikke jeg i hvert fall – et eneste pip fra Senterpartiet om betenkeligheter.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-12-03:
Det er jo et paradoks at med det som nå skjer, kan altså Norge, som har sagt nei til EU-medlemskap, komme til å knytte seg nærmere til EUs militære samarbeid enn det EU-landet Danmark gjør. Forsvarskomiteens leder hadde i går kveld et innlegg om kampgruppene som var en så åpenbar positiv tilslutning til disse kampgruppene at en jo må stusse litt når en i dag hører utenrikskomiteens leder. Det å vente på en rammeavtale synes på mange måter å være et spill for galleriet fra Arbeiderpartiets side. Spørsmålet mitt er: Er det noen som helst grunn til å tro at Arbeiderpartiet kommer til å si nei til kampgruppene uansett hvordan rammeavtalen ser ut?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-12-03:
Avkledd alle fraser om nordisk samarbeid og den type ting er dette noe langt mer enn bare et forpliktende europeisk samarbeid, som Lilletun påstår. Her snakker vi om permanente militære kampgrupper. Vi snakker om grupper som skal kunne brukes i skarpe oppdrag, også utenom det rent fredsbevarende eller fredsopprettende. Vi snakker om at det skal vedtas av EUs råd, og om at Danmark, som er vår nordiske nabo, har valgt ikke å være med. Det er altså mulig å si nei til deltakelse. Spørsmålet mitt er bare: Med hånda på hjertet, er det virkelig slik at nei-partiet Kristelig Folkeparti ikke ser noen betenkeligheter ved dette spørsmålet, og ikke ser noen grunn til å problematisere noen sider ved disse kampgruppene?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-12-03:
Grunnen til at jeg trakk inn ja- og nei-siden her, er rett og slett den at det gjorde representanten Jagland, og det gjorde representanten Lilletun, og det var et naturlig tilsvar til dem. Men det er ingen tvil om at Senterpartiet mener det er både uheldig, unødvendig og uriktig av Norge å delta i de kampgruppene som EU skal opprette, som representerer et militært element i en organisasjon Norge ikke er medlem i. Når det gjelder grunnlovsmessige utredninger, er det slik at jeg tror vi alle kunne ha vært tjent med at det hadde vært noen utenfor dette hus, og at det hadde vært noen utenfor departementskontorene, som hadde vurdert de konstitusjonelle sidene. Det kunne kanskje ha vært slik også for dem som i dag sier at de er litt i tvil om de konstitusjonelle sidene. Det kunne kanskje også for deres del ha vært en fordel å få en uavhengig vurdering omkring det forholdet. Når det gjelder Senterpartiets forhold til den typen operasjoner, er det slik at Senterpartiet mener at vi burde konsentrere oss om å delta der vi allerede har forpliktet oss, og i de organisasjonene der vi er medlem. Norge er medlem i NATO. Vi har forpliktet oss i forhold til NATO Response Force. Der har vi meldt inn styrker, og den forpliktelsen skal vi sjølsagt følge opp videre. I de tilfellene der FN ønsker mannskap, bør det skje enten gjennom NATO eller ved at vi var litt mer positive til de direkte forespørslene vi faktisk har fått fra FN.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-12-03:
Som jeg tidligere har sagt, mener Senterpartiet at Norge skal bidra aktivt gjennom NATO gjennom NATO Response Force og i de operasjoner som NATO eventuelt kan ta på seg på vegne av bl.a. FN. Vi er heller ikke imot at vi kan delta i enkeltstående EU-ledede operasjoner, som den i Makedonia f.eks., det er vi ikke imot. Men det er noe helt annet enn å si at vi skal delta i en stående militær kampgruppe i en organisasjon der vi ikke er medlem. Jeg må si at i forhold til et NATO-vennlig parti som Høyre synes jeg det er grunn til å advare mot å være så ensidig at en sier at dette uten videre blir dupliserende i forhold til NATO. Jeg tror at en langt inn i NATO og langt inn i USA vil finne stemmer som sier at det er en fare for at det utvikler seg en uheldig konkurransesituasjon mellom NATO og EU. Nå får jeg ikke tid til å gå nærmere inn på det, men jeg kan også vise til forskere i Norge, f.eks. Sven Melbye i NUPI, som påpeker akkurat det samme, nemlig at spørsmålet om konkurranse her kan bli et problem mellom NATO og EU.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-12-03:
Det er nesten sånn at når jeg hører Lønning vise til at en i dag har et samarbeid mellom NATO og EU, og at NATO kan trekke på EUs ressurser, må jeg spørre: Ja, og så? Poenget er at det er ikke det som er problemet her. Det er ikke det at det finnes en dialog mellom NATO og EU, som er problemet. Det er ikke det at Norge kan komme til å delta i enkeltstående operasjoner som er EU-ledet, som er problemet. Problemet er at vi har tenkt å melde inn en stående enhet i EUs kampgrupper. Det er ikke deltakelse i en enkeltoperasjon. Det er ikke det som vi hittil har oppfattet som et samarbeid, det er en stående enhet under EUs råds kommando som vi skal ha i beredskap hvert tredje år, da skal den stå der og være EUs utrykningsenhet, dersom det er aktuelt. Det er det som er det nye. At vi for øvrig har en dialog mellom NATO og EU, og mellom Norge og EU, kan umulig være et argument for at vi skal gå inn i den type militære kampgrupper, som en riktignok har forsøkt å fordekke med at det er nordiske innsatsgrupper og samarbeidsgrupper og den type ting, men som ikke desto mindre er det de er – militære kampgrupper, stående enheter.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-12-03:
Det med reservasjon er både et teoretisk og reelt spørsmål. Vi har teoretisk sett en vetorett i EØS, som ligger i avtalen, men reelt sett er det mange i denne sal som har sagt at den ikke kan brukes, fordi det ikke er mulig. Det blir også et viktig spørsmål i forbindelse med kampgruppene: Hvor realistisk er det faktisk at en kan reservere seg? Hvert tredje år skal den kampgruppen Norge er medlem av, sammen med en annen kampgruppe, være den som står i EUs styrke, og som skal være i beredskap til å rykke ut. I et tilfelle hvor EU kunne tenke seg å rykke ut, og Norge reserverer seg, og Norge da har personer i enheten som har funksjoner – det kan være sambandsfunksjoner, etterretningstjeneste, kommando- eller stabsfunksjoner – kan det bety en betydelig forsinkelse hvis de ikke deltar. Altså dersom Norges reservasjon møter motstand fra EU-siden, samtidig som det kan forsinke en operasjon med uker eller måneder, hvor realistisk tror statsråden det egentlig da er at en kan trekke seg fra kampenheten, med den kritikk og de betydelige forsinkelser det eventuelt ville medføre?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Representanten Lønning berørte de grunnlovsmessige og juridiske sider av dette spørsmålet veldig lemfeldig, for han sa at dette ikke var en forsamling av jurister, og som sådan var de lovmessige sider av dette ikke en del av Stortingets ansvar. Det er selvfølgelig ikke riktig. Det er Stortinget som har ansvar for å påse at Grunnlovens både bokstav og ånd etterleves. Det er jo det som gjør at denne saken er langt mer komplisert enn de operasjoner som Norge tidligere har vært en del av, og som også EU har vært en del av. Forbilledlig tok utenrikskomiteens leder dette på alvor og problematiserte det så grundig som nødvendig. Derfor er det også nødvendig å høre med Høyres representant om han deler de betraktninger som utenrikskomiteens leder gjorde seg knyttet til de grunnlovsmessige sider ved dette. Og gitt at avtalen ikke oppfyller dette, betyr det at Norge må si nei. Ikke fordi man nødvendigvis vil, men fordi det er det Grunnloven faktisk setter begrensninger for.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Takk til representanten Lilletun. Det er i grunnen bare ett spørsmål som jeg har behov for å få avklart med Kristelig Folkepartis parlamentariske leder. Det er forholdet rundt det formelle og det han selv sa om det: Det finnes ingen formelle argumenter, og de har ikke substansiell kraft. Realiteten er jo den, gitt at disse kampgruppene opprettes, at man i all hovedsak er enige om det. Så oppstår den situasjonen at dette meldes inn, men Norge er uenig, Norge mener at det ikke er riktig å sette inn disse kampgruppene – vi vet at det i alle beslutninger av denne type finnes en sterkt sosialiserende kraft, som gjør at det vil være et sterkt press for å bli enig, men Norge er uenig. Jeg vil gjerne få bekreftet av representanten Lilletun at den formelle muligheten også er en reell mulighet, og at Lilletun ser for seg at den situasjonen oppstår. Så sier Norge nei, med den konsekvensen at Norge da ikke deltar. Jeg bare ber om å få den bekreftelsen fra representanten Lilletun.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Jeg respekterer selvfølgelig fullt ut at Kristelig Folkepartis parlamentariske leder sier det han sier. Jeg føler meg nok ganske overbevist om at hadde ikke Kristelig Folkeparti sittet i regjering, ville de nok også her ha kommet til en annen konklusjon, simpelthen fordi dette er vanskelig. Vi snakker nå om overføring av makt, en institusjonell endring med hensyn til disse kampgruppene når det gjelder Norges forhold til det å delta i EU-operasjoner. En samlet nei-side har tidligere her i salen akseptert – og ikke bare akseptert, men syntes det har vært riktig – å delta med norsk personell i Makedonia, og nå også i Bosnia. Det vi står overfor, er en institusjonell endring, ikke et spørsmål av praktisk-politisk karakter, men et langt mer omfattende spørsmål. Det er klart at det er vanskelig for Kristelig Folkeparti å si at de ville ha vært av en annen oppfatning hvis de ikke hadde vært i regjering. Jeg vil allikevel tillate meg å spørre: Ville hr. Lilletun ha brukt mer tid på de konstitusjonelle betraktningene rundt dette og det institusjonelle i dette, gitt at han hadde hatt en litt annen posisjon enn den han i dag har?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Først en liten merknad. Det er vel ikke slik at jeg kom i fare for å røpe statshemmeligheter. Bakgrunnen for at vi har saken til behandling i åpent storting i dag, har jo vært kjent gjennom pressen lenge. Har verden behov for slike skarpe militære kampgrupper? Ja, det har antakelig verden behov for – grupper som på oppdrag fra FN kan gripe inn i enkelte konflikter. Det vi har pr. i dag, er det NATO som har, og Norge deltar i den sammenheng. SV har ikke hatt noe ønske om at Norge skulle delta i så skarpe militære operasjoner. Vi har sagt at vi bør legge opp vårt eget forsvar på den måten at våre egne hovedprioriteringer – ut fra dels nasjonale interesser, men også ut fra det ansvaret vi har på vegne av verden i forhold til nordområdene – må gå først, og så at vi bør delta internasjonalt på de områdene der vi er sterke ellers. Det betyr at i de skarpeste militære kampstyrkene bør ikke, etter SVs oppfatning, Norge stå først i køen. Men det betyr ikke det samme som at vi ikke militært kan tenkes å delta i ulike operasjoner. Det som jo er en stor problemstilling nå, er at i mange av de oppdragene der FN selv har regien, har Norge minimalt med deltakelse.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Jeg skal ikke diskutere noe mer forholdet mellom den utvidede utenrikskomite og Stortinget. Men jeg synes det blir litt parodisk hvis man later som om det er et grovt brudd på Stortingets forretningsorden å referere til noe som har framkommet i pressen. Jeg kan følge opp dette senere på en egnet måte, for jeg synes forretningsordenen på dette punktet er ganske avleggs. Når det gjelder innholdet i den replikken som Inge Lønning kom med, tror jeg han har rett. Jeg tror at i de aller fleste tilfellene vil det være slik at de politiske vurderingene fra Sveriges og Finlands side i forhold til å delta i en kampstyrke vil være overensstemmende med de vurderingene man gjør i Norge. Men det er jo ikke poenget i denne saken. Poenget når det gjelder de konstitusjonelle spørsmålene i denne saken, er jo hvilke reelle rettigheter vi har dersom uenighet skulle oppstå. Det er jo ikke løst på noe som helst slags vis, selv om vi vanligvis er enige med Sverige og Finland.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Det er jo interessant å samarbeide forsvarspolitisk med Sverige og Finland. SV har faktisk tatt det opp ved flere anledninger. Senest da vi skulle bygge et skytefelt på Østlandet til 1 milliard kr, foreslo SV i Stortinget at vi i stedet skulle samarbeide med Sverige. Det ligger nemlig et svensk skytefelt rett på andre siden. Den gangen fikk SV som svar at det lot seg ikke gjøre, fordi vi var medlem av NATO, og det var ikke Sverige. Så for oss er det veldig interessant å tenke mer i retning av Sverige og Finland i et forsvarspolitisk samarbeid og å se nordområdene som en del av det. Problemet er jo at vi trenger ikke gå via Brussel for å klare å få til et sånt samarbeid. Det er der utfordringen ligger. Men vi ser at denne saken faktisk også åpner noen muligheter i forhold til å diskutere et forsvarspolitisk samarbeid som alle i Stortinget tidligere har avvist. Men det prinsipielle og det konstitusjonelle ligger i forholdet til Grunnloven, og i forholdet til om man gir fra seg rettigheter til en organisasjon en selv ikke er fullverdig medlem av.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Vi har en diskusjon om noen av de forslagene fra Senterpartiet og SV som er lagt fram til avstemning her i dag. Forsvarsministeren har svart imøtekommende når det gjelder forslagene nr. 3 og 4, men jeg kunne tenke meg å utfordre forsvarsministeren og si at det som dreier seg om de økonomiske konsekvensene av dette, bør legges fram i den saken, som ikke er en budsjettsak, der Stortinget får selve avtalen tilbake til behandling. Det kan ha betydning for mange budsjetter framover å se på hva man forplikter seg til økonomisk. Når det gjelder forslag nr. 2, vil jeg for det første oppfordre forsvarsministeren til å sørge for at Stortinget får seg forelagt de vurderingene som Regjeringen selv får når det gjelder spørsmål i forhold til Grunnloven. For det andre vil jeg oppfordre til at man også konsulterer miljøer utenfor departementene, fordi det kan ha betydning for hvilke betraktninger og vurderinger Stortinget gjør. Hvis ikke kan jo situasjonen bli den at Stortinget må be om sine egne betraktninger rundt dette når saken kommer til behandling.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Etter debatten vil jeg på vegne av forslagsstillerne gjerne omgjøre forslagene nr. 3 og 4 til oversendelsesforslag.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-12-03:
Først får eg registrere at Stortinget no har fått seg førelagt Kristin Halvorsen sin versjon av drøftingane i den utvida utanrikskomiteen. Dernest har eg eit grunnleggjande spørsmål til Kristin Halvorsen, om SV meiner at det er bruk for slike internasjonale kampgrupper for bl.a. å støtte FN-vedtak. Kofi Annan har, som Thorbjørn Jagland sa, sagt at det er bruk for slike. Dersom SV meiner at det er bruk for slike kampgrupper som kan rykkje raskt ut, for det er det som er poenget, blir spørsmålet: Skal Norge bidra? Dersom SV svarer ja på at Norge skal bidra, blir spørsmålet: Meiner SV at Norge skal bidra aleine? Nei, det er umogleg. Vi har ikkje kapasitet til det. Da må Norge bidra saman med andre. Og skal ein bidra saman med andre i slike kampgrupper, må ein vere samtrent, elles vil norske styrkar ikkje ha noko å bidra med, dei vil snarare vere ein fare for seg sjølve og andre. Dersom vi skal delta saman med andre, kven skal vi da bidra saman med – f.eks. Sverige og Finland? Men Sverige og Finland samarbeider i EU. Har SV eit godt opplegg for å få Sverige og Finland til å slutte med samarbeidet i EU og heller samarbeide med Norge?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-12-03:
Eg skal få følgje opp det som ein vel må kalle avanserte førebuingar til regjeringssamarbeid, og spørje Senterpartiet – denne gongen: Er det slik at Senterpartiet eigentleg er litt i tvil med hensyn til om desse kampgruppene er innafor konstitusjonelle rammer eller ikkje? Når ein ber om uavhengige råd, må det vel vere fordi ein ønskjer å få avklart situasjonen. I andre situasjonar svinga Marit Arnstad over til det heilt skråsikre, at det går ikkje. Det er eit heilt ryddig standpunkt at Norge ikkje skal vere med i den typen kampgrupper, anten fordi ein er imot at den typen kampgrupper eksisterer, eller fordi Norge ikkje kan delta. Det er heilt greitt. Men eg synest det er veldig rart at det skal vere omsynet til ja- eller nei-parti som avgjer dette. Eg trudde dette var noko vi diskuterte ut frå Norges tryggleik og omsynet til internasjonal folkerett og moglegheita til å følgje opp FN-vedtak. I den samanhengen blir jo ja- eller nei-parti ganske uinteressant. Spørsmålet til Senterpartiet blir til sjuande og sist: Er det greitt at andre opprettar denne typen kampgrupper for å sikre at FN-vedtak blir gjennomførte, eller meiner Senterpartiet at dette er eit usikkert moment i forhold til internasjonal fred og tryggleik, slik at den typen raske utrykkingsgrupper ikkje bør eksistere? Eller skal Senterpartiet berre halde seg til NATO, og det blir den einaste berebjelken for Senterpartiet i framtida?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-12-03:
Representanten Halvorsen seier at problemet ikkje er løyst sjølv om vi vanlegvis har felles syn med Sverige og Finland. Så har samtidig representanten Halvorsen sagt at det truleg er bruk for slike grupper. Eg har oppfatta det slik at ho er einig i at skulle vi fyrst samarbeide med nokon, var det å samarbeide med Sverige og Finland det mest naturlege. Problemet er at det skjer i EU-regi, og det konstitusjonelle rundt det. Dersom det er slik at vi i ni av ti tilfelle vil kome ut likt med Sverige og Finland, og vi den tiande gongen vil kome ut ulikt og bruke den retten vi har til å trekkje oss ut, er ikkje dette da likevel den beste måten å få oppretta slike grupper på – som representanten Halvorsen faktisk seier at vi treng internasjonalt, og som ho er einig i at Kofi Annan har bedt om?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-12-03:
Den «bekreftelsen» skal representanten Djupedal få. Det er heilt klart at det må vere ei reell moglegheit, ikkje berre ei formell. Og dersom det var slik at vi gjekk inn i desse gruppene, med desse landa, og det var svært sannsynleg at vi her kom til å ende opp med totalt andre vurderingar enn det dei hadde, kunne ein òg stille spørsmål om dette reint praktisk, ikkje formelt, hadde noko for seg. Men ut frå den kunnskapen vi har om desse tre landa, og med kunnskapen om at det faktisk skal vere eit samrøystes EU-vedtak, trur vi at den formelle moglegheita som vi har, ikkje veldig ofte vil verte naudsynt å bruke. Men det er heilt opplagt at det må gå reelt fram av det dokumentet som vi til slutt skal ta stilling til, at det er mogleg. Og det må vere vilje her i salen til å gjennomføre det, når vi er totalt på kollisjonskurs med det vedtaket som ser ut til å verte gjort.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-12-03:
Eg synest ikkje at representanten Arnstad og Senterpartiet skal bruke Danmark som eksempel, for dei har ikkje vore med i det samarbeidet som vi i regjeringa Bondevik I gjekk inn i. Dei har ei anna tilknytingsform til NATO, slik at dei har klargjort at dei ikkje er med i den typen samarbeid. Det er heilt opplagt at det finst motførestellingar. Men eg er overtydd om at dersom vi ikkje synleggjer for det norske folk at vi er i stand til å vareta våre forsvarspolitiske interesser breitt, vil det verte eit sterkt ja-argument for medlemskap i EU. Der er altså våre analysar forskjellige. Vi står like fast på vårt nei til EU-medlemskap. Men vi trur at det å gå inn i det samarbeidet, faktisk styrkjer nei-sida og ikkje det motsette. Her vil nok analysane vere ganske forskjellige, òg dei som i dag går inn for denne løysinga. Men for Kristeleg Folkeparti har denne analysen lege til grunn heilt sidan vi begynte samarbeidet i 1999.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-12-03:
Det er eit interessant og morosamt tankeeksperiment at vi om nokre år skal møtast i motsette posisjonar her. Måtte Herren forby det, men likevel! I forhold til realitetane erkjenner eg at det er konstitusjonelt vanskeleg. Kristeleg Folkeparti kunne ikkje ha sagt ja om det ikkje låg føre ein reell vetorett. Men i og med at begge partia – både Kristeleg Folkeparti og Sosialistisk Venstreparti – har sagt ja til dei andre EU-samarbeidsstyrkane, må vi no setje oss betre i stand til å løyse desse oppgåvene som desse styrkane skal ha. Vi må kunne vere einige om at det er fornuftig at vi set desse styrkane i stand til å gjere jobben sin betre når dei skal løyse så vanskelege situasjonar. Da er vi som sagt avhengige av å ha vetoretten. Men når vi har vetoretten, trur eg – eg er van med å byggje på tru – eg ville ha hatt det same standpunktet om eg sat i opposisjon her i salen.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-12-03:
Her har jeg nøyaktig den samme forståelse som utenrikskomiteens leder. Det er tre viktige primisser for Regjeringens syn. Det er: at det skal være en klar forutsetning at beslutning om bruk av norske styrker fattes av norske myndigheter at norsk medvirkning i operasjonene blir ivaretatt hvis vi går med på å være med i en operasjon at innsetting av styrkene er forankret i folkeretten Disse forholdene vil først og fremst bli ivaretatt ved nasjonale beslutningsprosesser i forkant av en beslutning i EUs råd. Jeg vil gjerne legge til, siden mange i debatten har vært inne på det, at samtlige andre EU-land har det samme ønsket om nasjonal råderett over sine styrker. Det vil si at det vil være parallelle prosesser i hvert enkelt EU-land før EUs råd tar en beslutning knyttet til om man skal støtte eller ikke støtte at EU skal engasjere seg i en operasjon, og i EUs råd er man avhengig av enstemmighet. Norge har erfaringsmessig i NATO vist en raskere evne til å komme fram til en nasjonal konklusjon enn mange av de kollegene som jeg vet også sitter ved EUs bord.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-12-03:
Personlig har jeg en åpen holdning til å konsultere ulike interne og eksterne miljøer. Men jeg vil likevel understreke det som er selve hovedpoenget – og som nettopp Sosialistisk Venstreparti har vært inne på tidligere i debatten i dag – at til syvende og sist er det opp til Stortinget å avgjøre om Grunnlovens premisser er ivaretatt. Jeg er glad for at det er, i hvert fall har det vært det hittil, et bredt flertall i denne sal som sier at hvis de premisser Regjeringen legger til grunn, også representeres i avtalene, tyder alt på at de konstitusjonelle forhold er i orden. Men jeg vil gjerne benytte anledningen til å utfordre SV på ett område. Verden er full av dilemmaer. SV har tidligere vært opptatt av at Norge skulle delta i Afrika, bl.a. i Kongo, der Sverige deltok sammen med Frankrike i en EU-ledet operasjon. Ser ikke SV at nettopp det vi nå gjør med EUs innsatsgrupper, kan være med på å gi Norge en mulighet til å ta et internasjonalt ansvar på et område der SV tidligere har ønsket norsk deltakelse?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-12-03:
Jeg tror jeg vil formulere meg slik at det nettopp er den erfaringen jeg har fått de tre siste år med å diskutere muligheter for ulike operasjoner i NATO, som gjør at jeg føler meg trygg på at vår mulighet til å si nei er reell. I praksis vil det nemlig være slik at man diskuterer muligheten for en operasjon lenge før det ligger an til en formell beslutning. Det er også slik at hvis en nordisk innsatsgruppe skal delta i en operasjon, må som hovedregel de tre land være enige om det, for i den intensjonserklæringen de tre land framla den 22. november, sies det at vårt samarbeid vil være basert på konsensus. Det utelukker selvfølgelig ikke at man i en gitt situasjon kan la to land delta og ikke et tredje, men det forutsetter i så fall at det er enighet om det. Det betyr at det normale vil være at enten er alle tre enige om å delta, eller så er det mindre sannsynlig. Det er heller ikke sannsynlig at EUs råd vil legge fram til avstemning et forslag når de vet at den aktuelle kampgruppe ikke er villig til å stille. Det er nemlig akkurat slik det skjer når vi drøfter situasjonen i NATO, og jeg har all grunn til å tro at det vil skje på samme måte i EU.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-12-03:
Jeg tror jeg vil svare såpass rundt som at det vil være i Regjeringens interesse å sørge for at Stortinget er mest mulig tilfreds med den informasjonen som Regjeringen gir, når man legger fram en sak. I det ligger selvfølgelig også å dele all den informasjonen vi har fått, om det som er viktige premisser for en beslutning. Når det gjelder det rent økonomiske, er situasjonen den at hvor mye en deltakelse i en operasjon koster, er et anliggende for det enkelte års budsjett. Normalt ville det å delta i EUs kampgrupper ikke bety noe for det enkelte års budsjett, annet enn det året vi faktisk har beredskap. Jeg synes fortsatt at dette er mest naturlig å ta i de årlige budsjetter, men det er klart at ved en gjennomgang av avtalen mellom Norge, Sverige og Finland – når den blir ferdig framforhandlet – vil det være anledning, som i alle andre saker, til å svare på alle de spørsmål som Stortinget måtte ha.
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Stortinget gir i dag klart uttrykk for at en avklaring av de konstitusjonelle sidene av denne saken må belyses, og at dette danner en forutsetning for deltakelse i innsatsstyrkene. I sin redegjørelse på tirsdag forutsatte forsvarsministeren at den beslutningsprosess og de forutsetninger norsk side har stilt for deltakelse i en innsatsstyrke, fullt ut vil være innenfor rammen av Grunnlovens bestemmelser. Vi kommer altså tilbake til dette senere. På hvilken måte vil Regjeringen rent konkret gå igjennom de konstitusjonelle sidene av denne saken i forbindelse med utarbeidelsen av traktatforslaget? Vil det være mulig for Regjeringen å inkludere uavhengige miljøer i disse konstitusjonelle vurderingene?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-05-11:
Nå gav statsråden gode svar på en del spørsmål i sitt innlegg. Hun åpnet for nøyaktig en uke siden for en debatt om sponsorplakater. I dag konkluderte hun. Det ble en forholdsvis kort debatt, men det var en riktig konklusjon. Det gledet meg også å høre at hun sier at når det gjelder seeroppslutning og NRKs mål om å være størst, kan det fortsatt være gjeldende politikk for NRK. Jeg tror det er viktig også for de smale programmene at man har en slik bredde. Men så har jeg et spørsmål. Vi hjelper også NRK og mediebedrifter som driver med TV i Norge, til å produsere gode kvalitetsserier ved at vi gir støtte gjennom Filmfondet. I dag ble vi gjort kjent med at statsråden faktisk i revidert budsjett nok en gang foreslår kutt i Filmfondet, på 7 mill. kr, samtidig som vi ser at norsk film og norsk TV-produksjon blomstrer. NRK vant senest i helgen pris for «Sorte penger, hvite løgner» og viste at det er mulig å produsere gode kvalitetsserier på norsk. Hvordan ser statsråden på den typen satsing når hun samtidig kutter i tilsvarende budsjett i forbindelse med revidert?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-05-11:
Denne debatten har vist at med unntak av Fremskrittspartiet er det bred støtte for de strategiene som NRKs styre har valgt. Når det gjelder økonomien, er det slik at det er gjort to forsøk fra kulturministere de siste 20 årene på ikke å prisjustere NRKs inntekter, og begge gangene har man lidt nederlag i Stortinget. Det skulle si ganske klart fra om hva dette huset mener om den saken. Jeg er også glad for avklaringene om seeroppslutningen, sponsorplakaten og den løsningen som er funnet for NRK Nordland. Statsråden engasjerte seg i forbindelse med distriktskontoret i Sogn og Fjordane, og jeg har lyst til å spørre om hun vil være i dialog med NRK for å opprettholde en god distriktsstruktur og en størst mulig lokal tilstedeværelse. Etter mitt syn er det en helt grunnleggende faktor for den tillit NRK har i folket. Jeg vil også spørre om kravet om norsk musikk vil bli behandlet med en viss fleksibilitet, slik at f.eks. det NRK P2 gjør med et europeisk musikksamarbeid, kan videreføres, og at kravet gjelder NRK som helhet.