Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-11-17:
Etter 11. september 2001 har vi levd i en verden der krefter konstant har forsøkt å sette kultur- og religionskonflikter på spissen. Her hjemme har debatten omkring ulikhetene mellom kulturer også hardnet til. Det å prøve å forstå har nesten blitt hånliggjort. Debatten om forskjellene mellom kulturer har vært preget av absolutter. Dette har ikke minst preget debatten i forhold til islam – en flat debatt om islam i Vesten har ikke bidratt til å øke den intellektuelle ballasten aktørene i Afghanistan trenger. Våre aktører må for å gjøre en god jobb, ha forståelse for kompleksiteten, ikke bare for sin egen profesjon. Vi må forholde oss til at mange afghanere vil mene at vi ikke er invitert. Skal vi lykkes, er det av stor betydning at vi lytter til erfarne sivile stemmer. Det er også et tankekors i norsk Afghanistan-debatt at de afghanske stemmene nesten er helt fraværende. Norge har lang tradisjon for å drive utvikling gjennom sivile, ikke militære midler. I takt med at kolonitidens grep slapp taket i tenkemåtene, utviklet norsk bistand seg i retning av å stimulere til lokalt eierskap. Vår deltakelse i Afghanistan er nytt for oss, men vår tradisjon gjør det naturlig å se på de militære som et virkemiddel som skal støtte overordnede og styrende sivile målsettinger. Det militære er underordnet; de er der for å skape ro og stabilitet slik at andre kan bygge et samfunn og skape utvikling. Langt fra alle er enig med oss, og en av årsakene til at vi nå sliter med å oppnå gode nok resultater etter åtte år i Afghanistan, er kanskje at Norges allierte har svært ulik historisk ballast å bygge på. Historisk sett gikk koloniherren inn, overtok et samfunn og skapte det i sitt bilde – om vi vil. Da han drog, var det ofte kaos, og samfunnet måtte bygges på nytt. Det var ikke lokalbefolkningens samfunn han etterlot seg, men en fremmed konstruksjon. Koloniherren trengte aldri å tilegne seg veldig stor kulturell innsikt i eller forståelse for det samfunnet han hadde gått inn i. Under den forrige presidentperioden i USA – med Bushs retorikk – var det lite rom for nyanser og lite rom for spørsmål, men det var veldig mange eksakte svar. Den politiske praksisen skapte ikke rom for kulturell og religiøs samforståelse. Det var en retorikk og en politikk som bygde opp konflikter i stedet for å bidra til å løse dem. Vi har dessverre sett resultater av det i Irak, i Pakistan, i Afghanistan og i Palestina. I dag er det en ny administrasjon i USA – med nye toner og med en mer åpen holdning, der det også er lov å stille spørsmål. Det er mange spørsmål vi også må stille oss i forhold til vår strategi i Afghanistan for å skape et stabilt og godt samfunn over tid. Når det gjelder Afghanistan, må vi samles om det målet at det skal være et stabilt samfunn, på afghanske premisser der bredden i samfunnet må inngå som en del av forsoningen. Det er det som er løsningen. Vårt engasjement i Afghanistan forplikter. Det valget vi foretok for åtte år siden, har gitt resultater, men erfaringene tilsier at det er ikke militære virkemidler alene som bygger et stabilt samfunn over tid. Dagens situasjon i Afghanistan tilsier at Norge, og vi som sitter i Stortinget, må være villig til å sende norske soldater til området for å sikre stabilitet, sørge for sikkerhet, og dermed også gi rom for å bygge opp et sivilt samfunn som kan ha bærekraft over tid.