trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-06-08:
Den rød-grønne regjeringen har snart fullført sitt sjette år. Det har ikke vært tatt så veldig mange initiativ for å diskutere boligpolitikken i sin fulle bredde. Derimot har det vært fremmet mange saker som har vært med på å fordyre boliger for dem som trenger dem – planbyråkrati, standardkrav, andre sider ved arbeidslivet som er med på å fordyre produktene for dem som etterspør bolig. Mitt spørsmål er meget enkelt. Det er: Når kommer boligmeldingen?
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-06-08:
Representanten Holmås hadde en visitt til det jeg forstår var bystyret i Oslo, nærmere bestemt ved Fremskrittspartiet, når det gjaldt Oslos boligpolitikk. Der kan jeg si at det råder en stor grad av konsensus, som også innbefatter rød-grønne partier, om boligpolitikken. Når representanten Holmås sier at man har færre boliger til vanskeligstilte grupper, er jo det nettopp fordi man har villet legge om fra en utdeling av boliger betraktet som et naturalgode, slik at man kan unngå at man får det man kaller kategoribygg. Det er en meget viktig strategi, slik at vi ikke fastholder en geografisk dimensjon av ulikhet, som de rød-grønne partiene ofte ellers sier de er imot. Alternativet er nettopp å bygge opp betalingsdyktigheten hos personer som ikke har sikre inntekter, eller som har lave inntekter. Det er jo poenget. Slik har også Husbankens ordninger vært lagt om, fra å subsidiere spesielle boformer, spesielle bygnings- og boligstørrelser og dermed også en geografisk skjevfordeling til å sette folk i stand til å etterspørre en fornuftig og rimelig bolig. Jeg er litt forundret over at representanten etterlyser gårsdagens boligpolitikk. Men jeg legger stadig merke til at representanten Holmås uttaler seg om Oslo, som han på papiret representerer her i salen, med lite forkunnskap om hvilken sosial boligpolitisk linje som har vært et tverrpolitisk felleseie i Oslo bystyre. Jeg må i denne sammenheng også si at boligkooperasjonen er viktig for dem som prøver å etablere seg i markedet. Boligkooperasjonen representerer jo også en mellomform, mellom det å eie og det å leie. Da vil jeg også peke på at vi i denne sal i denne perioden har diskutert forbud mot lavinnskuddsboliger i borettslag, hvor de rød-grønne partiene forlangte at det skulle være 30 pst. egenfinansiering. Hvis man da ikke har velordnede bankforbindelser, betyr det at man setter et krav om 750 000 kr i egenkapital hvis man skal etablere seg i en bolig til 2,5 mill. kr. Det er altså de rød-grønnes konkrete bidrag i denne sammenhengen, der Høyre ser muligheten for at man også kan akseptere seriøse borettslag som har lavere krav til egenkapital. Svært mye av politikken består i å fremme nye forslag for å kompensere for utilsiktede utslag av gammel politikk. Da bør man kanskje vurdere om man skal forandre den gamle politikken.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-06-08:
Det blir også en kort merknad. Jeg har bare lyst til, etter å ha lyttet til representanten Holmås, å oppklare den misforståelsen som kan ha sneket seg inn. Det var jo ikke hans herkomst jeg hadde noe å si på, det var hans kunnskap om den byen han sier å representere.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-08:
Jeg hører at innvandreren fra Danmark, Michael von Tetzschner, har en litt nedlatende holdning til oss som har innvandret til denne flotte storbyen, Oslo, fra Bergen – men det får nå være hans innstilling. Jeg tenkte at jeg skulle gå i rette med et par av de påstandene som framkom under det innlegget. Det ene er at det har vært skjønn enighet om politikken mellom høyresiden og venstresiden i Oslo. Det er ikke riktig. Senest ved behandlingen av meldingen om den boligsosiale politikken i Oslo sto venstresiden sammen om at man burde ha ambisjoner om å bygge 500 nye utleieboliger i året i Oslo – et forslag som av byrådspartiene ble stemt ned. Det var ett av eksemplene. Det andre er politikken som går på å sørge for at man får større grad av kommunale utleieboliger over hele byen. Det er en politikk som vi fra venstresiden i Oslo bystyre har stått for. Jeg vet ikke hvor langt unna kommunale utleieboliger Michael Tetzschner bor. Det kan han sikkert redegjøre for selv. Vi har selv kommunale utleieboliger i eget borettslag – og i samme bakgård en hel gård. Det er avgjørende viktig for å få gode bomiljøer at vi får til å bygge flere kommunale utleieboliger på vestkanten. Der er det vel slik at de siste boligene som ble bygget, er de boligene som ble kjøpt av Stortinget, nemlig i Sigurd Syrs gate. Det var de siste 18 boligene som ble bygget, og det er vel omtrent det vi har sett fra høyresiden i byrådet de siste årene. Det er avgjørende viktig å få det til. Men vi ser altså at byrådet har utbyttekrav på 300 mill. kr i året på de kommunale boligene. En oppstilling gjort av utredningsseksjonen på Stortinget viser hvordan man gjennom salg av kommunale boliger har tappet Oslo kommune for over 700 mill. kr de siste årene og ikke reinvestert det i nye boliger. Så representanten fra Høyre og Oslo må gjerne påstå noe annet, men forskjellen på venstresiden og Høyre i boligpolitikken i Oslo er slående, og derfor er det så nødvendig å klare å få skiftet ut byrådet i Oslo, og at venstresiden vinner valget i Oslo til høsten. Jeg er helt enig med representanten fra Kristelig Folkeparti, Knut Arild Hareide, som var oppe her i stad, men også med Geir Jørgen Bekkevold. Det er veldig tydelig at den boligpolitikken som har vært ført i Oslo, har skapt flere bostedsløse, ikke færre, og jeg håper at vi etter valget i Oslo kan stå sammen om en annen kurs.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2011-06-08:
Senterpartiet mener at en trygg og stabil boligsituasjon er en viktig forutsetning for et godt liv. Vi ønsker at flest mulig skal få mulighet til å eie sin egen bolig, også de som har lave inntekter, og som ikke kan få vanlige banklån, og også de som er i en slik situasjon at Husbankens støtteordninger på en eller annen måte ikke vil være tilstrekkelige. De som har de største problemene med å komme inn på boligmarkedet, er avhengig av offentlige støtteordninger for å kunne eie sin egen bolig. Ordningen leie-før-eie har vært utprøvd i Fræna kommune med positivt resultat. Modellen innebærer at kommunene kjøper en ny eller brukt bolig i markedet. Boligen finansieres med tilskudd fra Husbanken og ved at kommunene tar opp et lån. Det inngås en femårig leiekontrakt med det aktuelle husholdet, der leien settes til en sum som er det maksimale som husholdningen kan klare å betale i denne perioden. I det sjette året kan husholdningen velge å kjøpe boligen hvis den da er i en økonomisk situasjon som gjør at det er mulig. Målet er å gi flyktninger, rusmiddelmisbrukere og andre sosialt eller økonomisk vanskeligstilte en mulighet til å komme inn på boligmarkedet – en mulighet de ellers aldri ville hatt. Fræna kommune rapporterer om gode resultater så langt, og ønsker å videreføre ordningen leie-før-eie. På bakgrunn av Frænas positive erfaringer mener Senterpartiet at leie-før-eie-ordningen bør gjøres til en av Husbankens ordinære virkemidler. Senterpartiet understreker at boligene under denne ordningen primært skal være plassert i vanlige blandede bomiljø der det i liten grad er kommunale utleieboliger i dag, og at ordningen ikke er en statlig instruks, men et verktøy som kommunen kan velge å bruke i arbeidet sitt med å skaffe boliger til vanskeligstilte. Ordningen er derfor på ingen måte en begrensning av den lokale styringsretten, men har sitt opphav i et ønske fra Fræna kommune om å videreføre dette – en ordning som har hatt så positive resultater at vi ønsker å gjøre det til et ordinært virkemiddel.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2011-06-08:
Senterpartiet mener at det å kunne beherske det norske språket, både skriftlig og muntlig, er den viktigste forutsetningen for å kunne delta aktivt i yrkeslivet og i samfunnslivet for øvrig. I dag har alle innvandrere mellom 16 og 55 år med en oppholdstillatelse som gir grunnlag for permanent oppholdstillatelse, rett og plikt til 300 timer opplæring i norsk og samfunnsfag, noe som har vist seg å være knapt for de fleste. En utvidelse til 600 timer, 550 timer i norsk og 50 timer i samfunnskunnskap, vil gi innvandrerne mye bedre forutsetninger for å kunne skaffe seg informasjon, engasjere seg i lokalsamfunnet og for å kunne konkurrere om arbeid eller ta fatt på en videre utdanning. En naturlig følge av utvidet timetall er at kravet til antall timer gjennomført norskopplæring ved søknad om statsborgerskap økes tilsvarende. Samfunnskunnskapsundervisning på et språk som vedkommende behersker, vil kunne foregå parallelt med norskopplæringen. Det vil etter min mening være altfor sent å starte med den opplæringen når nødvendige norskkunnskaper er på plass. For analfabeter vil det kanskje dreie seg om flere år før de vil få denne kunnskapen. Her, som i all annen form for undervisning, er det viktig med individuell tilrettelegging. En praktisk tilnærming til språket vil være viktig, ikke minst for dem som har lite skolegang fra før. Senterpartiet mener at praktisk rettet opplæring, f.eks. språkpraksis i bedrift eller i en frivillig organisasjon, for mange kan være et vel så godt alternativ som tradisjonell klasseundervisning. Regjeringen vurderer at timetallsutvidelsen ikke vil medføre økte utgifter for kommunene, da mange i dag tilbyr 600 timer eller mer, og mange kommuner har klasser som ikke er fylt opp. Det vil si at økt elevtall ikke vil kreve økte lærerressurser. KS hevdet imidlertid i høringen at det kun medfører ekstra kostnader for enkelte kommuner. Det har vært avholdt møte mellom KS og departementet om temaet den 23. mai, og det vil bli et nytt møte når Beregningsutvalgets rapport om kostnader for 2010 foreligger. Senterpartiet viser til den kontakten som her er etablert mellom KS og regjeringen, og ber om at eventuelle budsjettmessige konsekvenser følges nøye opp. Lovendringen innebærer også en utvidelse av personkretsen for introduksjonsprogrammet. Dette gjelder personer som etter bortfall av familieinnvandringstillatelsen har fått opphold på selvstendig grunnlag, enten fordi det er grunn til å tro at vedkommende har vært utsatt for mishandling i ekteskapet, eller fordi skilsmissen vil gi urimelige vanskeligheter med retur til hjemlandet, f.eks. ved oppløsning av tvangsekteskap. Dette er personer som er i en spesielt sårbar situasjon, og som ikke var omfattet av introduksjonsprogrammet da de kom til Norge fordi de da var gift med en norsk statsborger og hadde tilgang til privat forsørgelse. Dette er etter Senterpartiets mening en forbedring av eksisterende regelverk som vi hilser velkommen.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2011-06-08:
Aller først vil jeg takke statsråden for hennes innlegg og hennes støtte til Kristelig Folkepartis forslag. Jeg synes det er veldig flott at man kan se på mange ulike tiltak for å hjelpe folk inn på boligmarkedet som ellers ville hatt problemer med å finansiere det på egen måte. Men i dette bildet – vi er litt inne på det i våre merknader – ser vi at det er ganske mange bostedsløse i Norge. Det er ikke sikkert at alle disse passer inn i en leie-før-eie-ordning, men like fullt er det slik at også de må få et boligtilbud. Der har man utfordringer i dag. Representanten Heikki Holmås sa at alle må bo, sånn er det bare. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at alle, også de som er bostedsløse i dag, får et sted å bo – et trygt sted å være?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2011-06-08:
I Noreg har me hatt ei jamn og god bygging av bustader. Eg hadde for kort tid sidan møte med min svenske kollega. Han stilte spørsmål om korleis det kunne ha seg at Noreg i høve til folketalet byggjer dobbelt så mange bustader som ein gjer i Sverige per år. Eg hadde ikkje godt svar på det, men eg trur ein del av svaret er at i Noreg har me fleire som eig bustaden sin sjølve, og at ein dermed har mindre «turnover» når det gjeld bustad. Men me har altså dobbelt så høg utbygging i Noreg som i Sverige. Det har teke seg opp igjen etter ein nedgang under finanskrisa, slik at me no har mange bustader under planlegging. Eg er oppteken av arealplanlegging og av at kommunane skal ha handlefridom til å lage gode kommuneplanar. Der ein tek planarbeidet på alvor og gjer det skikkeleg, får ein òg til gode areal til bustadbygging. Men kommunane har ein jobb å gjere med å lage gode planar.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2011-06-08:
Å sikre alle ein stad å bu krev eit breitt spekter av verkemiddel. Ein del av dei verkemidla ligg innanfor bustadpolitikken. Ein del ligg òg innanfor andre sosiale tiltak for at ein del av dei som er bustadlause, rett og slett skal trenast opp til å bu. Det er veldig mange årsakssamanhengar som gjer at folk er bustadlause, det at ein ikkje har ei fast adresse – ein bur ikkje på gata, men ein har ikkje ei fast adresse. Det er norske kommunar landet rundt som har ansvar for å sikre at så ikkje skjer. Me har laga ny bustønadsordning. Me har auka bustønaden. Me har lagt til rette for at kommunane skal få verkemiddel til å gjere denne jobben, og det kjem me til å fortsetje å gjere, i eit kontinuerleg arbeid, for å sikre at alle norske innbyggjarar skal ha ein trygg busituasjon som grunnlag for å leve verdige liv.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2011-06-08:
Som eg sa i innlegget mitt, får me innstillinga frå bustadutvalet 11. august. Me skal følgje ho opp med ei stortingsmelding. Ho skal leggjast fram i 2012, dersom alle planar og tidsplanar held.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-06-08:
Jeg er så heldig at jeg eier mitt eget hus. Jeg er attpåtil født i det huset, så i den grad et hus er en del av et menneskes trygghet, har jeg det godt på det området. Andre er ikke like heldige. Vi har ca. 6 000 bostedsløse i Norge. Alle disse har en individuell historie, som varierer, og alle er ikke like stigmatiserte som bostedsløse, selv om de mangler bolig for øyeblikket. Men noen er definitivt dypere nede i hengemyra enn andre og trenger andre tilbud enn de som klarer seg selv. For Arbeiderpartiet er boligpolitikken viktig. Vi vil bruke de boligpolitiske virkemidlene i større grad enn de er utnyttet til nå. Vi ønsker at boligpolitikken skal være mer bredspektret og treffe bredere. Her har kommunene en viktig rolle og en mulighet overfor sine innbyggere. Vi har ulike sett av virkemidler, som eksempelvis startlån, men kommunene kan også velge å ta en mer aktiv rolle ved å benytte flere av Husbankens muligheter og bygge utleieboliger. Nettopp det å leie bolig kan være inngangen til boligmarkedet for dem som av ulike grunner er utestengt fra det samme markedet. Dette virkemiddelet er også en unik mulighet for distriktskommuner som ikke har privat boligutbygging, og som heller ikke har ledige boliger tilgjengelig. Det er faktisk slik i mange distriktskommuner, selv om man ikke skulle tro det. Når folk flytter, beholder de barndomshjemmet, gjerne som en fritidsbolig. Det er en del av velferdsutviklingen i Norge at vi har mulighet til å ha en bolig nr. 2. Hvis kommunene bygger utleieboliger, kan de også tilby det til unge folk. Kanskje kan kommunene rekruttere noen nye innbyggere eller beholde noen av dem som ville ha dratt. Vi vet at mange steder i distriktene er salgsprisene på hus lavere enn det det koster å bygge et nytt hus. Det skremmer selvsagt mange fra å bygge selv. Her kan kommunen ta en aktiv rolle og på den måten bidra til attraktive boforhold, både for dem som ikke tar sjansen på å sette seg i gjeld, og for dem som ikke er i stand til å skaffe seg sin egen bolig. Kanskje nettopp det å leie kan være inngangen til å ønske å kunne eie sin egen bolig i et litt lengre tidsperspektiv.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2011-06-08:
Eg er veldig glad for den mottakinga forslaget frå Kristeleg Folkeparti har fått i denne salen. Leige-før-eige-ordninga er ei god ordning. Eg vil òg seie at regjeringa har ikkje vist ei veldig stor evne tradisjonelt til å lytte til gode forslag frå opposisjonen – eg vil ikkje bruke ordet tunghørt – og derfor synest eg det er veldig gledeleg at statsråden har sett på denne saka på den måten. Eg synest òg pressemeldinga som kom i april, var veldig god og er ei vidareføring av intensjonen i dette forslaget. Så vil eg òg seie at denne ordninga synest eg står på ein heilt annan måte i kontrast til noko av den bustadpolitikken vi ser i Oslo. Når me ser på noko av den sosiale bustadpolitikken i Oslo, knytt til Sinsen-området i Oslo, ser me at der er det vanskelegstilte grupper som får bustad av kommunen som har ein veldig dårleg standard. Kommunen betaler høge leigeprisar til private aktørar, som eg vil seie utnyttar den situasjonen som denne gruppa er i. Derfor står denne ordninga, tenkinga som statsråden legg opp til, i positiv kontrast til den politikken vi ser i Oslo. Suksessformelen bak dette er ei ansvarleggjering. Det vi ser, er at når ein får lov til å bu i ein bustad som ein har moglegheit til sjølv å eige etter ei viss tid, får ein inn ei ansvarleggjering; ein tek vare på bustaden på ein annan måte. Det meiner eg er den gode tenkinga bak forslaget og det som er vidareføringa frå regjeringas side. Eg er veldig glad for dei signala som kjem frå statsråden, og eg er glad for at regjeringa viser evne til å lytte, på eit område der Kristeleg Folkeparti og regjeringspartia står nærme kvarandre.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-06-08:
Helt til slutt i debatten har jeg lyst til å knytte noen kommentarer til innlegget til representanten Amundsen, som prøver å tegne et bilde av Fremskrittspartiets ensomme kamp for viktigheten av å lære seg norsk – og legg merke til den understrekingen, for den detaljen er litt viktig. Han viser til Carl I. Hagen, til egg og tomater. Jeg husker godt en del av det. Uttrykk som «slabbedasker» og «unnasluntrere» ble brukt. Eller var det kanskje en karakteristikk av sosialhjelpsmottakere mer generelt? Det var i hvert fall begrep som Carl I. Hagen brukte ganske ofte på den tiden. Men forskjellen mellom Fremskrittspartiet og de andre ligger i den lille detaljen som jeg sa. Vi gjør ting i litt motsatt rekkefølge. Det vi gjorde i Drammen f.eks., var først å legge til rette, så stille krav. Men også Fremskrittspartiet er i stand til å endre seg, og det synes jeg er gledelig. Jeg vil bare henvise til at på side 2 i innstillingen fra komiteen, midt på første spalte, står det: «Rett og plikt til å kvalifisere seg til deltakelse henger nøye sammen. Når samfunnet legger til rette, kan det også stilles krav. Tilsvarende blir det vanskeligere å stille krav hvis tilbudet om opplæring er mangelfullt.» Dette står en samlet komité bak, og det er jeg glad for. Så kunne jeg også godt tenke meg en liten kommentar til Fremskrittspartiets forslag om bestått prøve. Arbeiderpartiets landsmøte har også vedtatt et sånt forslag – men igjen er det denne lille forskjellen som er så viktig: Det som ligger i landsmøtevedtaket fra Arbeiderpartiet, er at vi først må sikre at vi har finansiering til å utvide retten til norskopplæring. For hvis man stryker, må man altså få rett til ytterligere opplæring og rett til å gå opp til ny prøve. Vi må også finne et fornuftig nivå på kravet den prøven skal inneholde. Jeg tror ikke det er et mål at alle som kommer til Norge, skal lære seg og/å-regelen, der tror jeg det er mange av oss som har problemer, både stortingsrepresentanter og journalister, for å nevne noen, og kanskje til og med prester bommer på det noen ganger, så det blir nok å legge lista litt for høyt. Samtidig tror jeg at dette er et område vi ikke blir ferdig med én gang for alle. Jeg vil bare vise til at landsmøtet i Arbeiderpartiet også signaliserte et mål om at alle utlendinger som slår seg ned i Norge, uansett bakgrunn, skal få tilbud om språkopplæring. Det er jo et forslag som vil kreve finansiering, og det er et forslag som vil kreve en plan for gjennomføring. Det er ting vi helt sikkert kommer tilbake til, det er ikke en del av saken her i dag, men det viser at her må vi hele tiden jobbe for å forbedre og forbedre, for å få et bedre resultat for den enkelte innvandrer, flyktning, asylsøker og for samfunnet som helhet.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-08:
Erfaringene med de første seks årene av det representanten Amundsen kaller SV-skolen, tyder på at norske elever lærer mer og mer – i hvert fall hvis vi skal tro disse målingene som gjøres. Jeg har tro på at også effekten av denne type SV-skole vil være at de som tar kursene, lærer mer og mer. Vi legger inn det nye og etter mitt skjønn riktige og viktige grepet at det å ta disse prøvene blir obligatorisk, at det å fullføre det økte timetallet blir en del av grunnlaget for varig opphold og statsborgerskap i Norge. Jeg har stor tro på at folk ikke vil sitte i 600 timer eller mer for ikke å lære, men vil få betydelig ut av det. Det er også det resultatene av introduksjonsordningen viser til nå. Vi har gode resultater. Dette er integreringspolitikk som virker, og det vi gjør i dag, vil føre til at det virker bedre.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-08:
Jeg er glad for at interpellanten ser positivt på de ulike tiltakene som jeg skisserte i mitt svar. Jeg mener det er veldig viktig at vi tar diskusjonen om hvordan vi kan få en riktigst mulig behandling av saker som både handler om de klassiske barnelovspørsmålene og problemstillinger som dreier seg om barnevernets ansvarsområde. Det er klare likheter, som interpellanten peker på, men selvfølgelig også forskjeller mellom barnelovsaker og barnevernssaker. Vurderingstemaet i den typiske barnefordelingssak, der begge foreldrene er egnet, er jo forskjellig fra vurderingstemaet i den typiske barnevernssak, der spørsmålet er om foreldrene har tilstrekkelig omsorgsevne. Samtidig er det, som interpellanten nettopp peker på, helt avgjørende at spørsmålet om vold, overgrep og omsorgssvikt faktisk tillegges den vekt det skal ha i saker der det er til stede. Da tror jeg at ikke minst kompetansespørsmålet, det å sørge for at denne typen saker behandles av noen som har tilstrekkelige forutsetninger for å ta riktige beslutninger, er svært viktig. Jeg mener spørsmålet om barnehusene, som interpellanten tar opp, er et spørsmål som er viktig. Vi har så positive erfaringer med barnehusene. Det var representanten Thorkildsen selv som først foreslo å etablere barnehus i Norge her i Stortinget. Det har vist seg å være et forslag som har betydd noe svært konkret og svært positivt for mange barn. Den evalueringen av barnehusene som nå skal gjøres, vil gi oss en mulighet til å ta diskusjonen om det bør gjøres endringer i barnehusenes måte å fungere på, ansvarsområdet, i framtiden. Jeg mener det er veldig positivt at vi får den evalueringen i gang. Det er Justisdepartementet som har ansvaret for det. Så er jeg veldig opptatt av at vi klarer å løfte det perspektivet som handler om barns rett til å bli hørt, bredt i alt vårt arbeid med barn og barns rettigheter. Jeg har lagt sterk vekt på det i arbeidet med barnevernet. Derfor har vi bl.a. gjennomført den første brukerundersøkelsen i barnevernet nylig. Det er jo et paradoks at det aldri har vært gjort før. Men jeg er opptatt av at vi skal klare å ha det samme perspektivet i barnefordelingssaker. Jeg mener at både de eksemplene som representanten trekker fram og de perspektivene hun har i sin interpellasjon, er viktige i det arbeidet, og det vil bli en del av grunnlaget for de vurderingene vi skal gjøre videre.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-08:
Representanten Solveig Horne etterlyste, tror jeg, egentlig for andre gang – for det er jo nå en stund siden den forrige debatten vi hadde – et bredere engasjement i Stortinget rundt de spørsmålene vi ofte diskuterer. Det er et ønske det er lett å slutte seg til. Men dette er jo et godt eksempel på det, da også et av finanskomiteens medlemmer har tatt opp et spørsmål på vårt felt i Stortinget. Jeg vil kort komme inn på noen av de temaene som har vært oppe i debatten. For det første etterlyste representanten Horne det arbeidet som jeg varslet Stortinget om i fjor, og som jeg også var inne på i mitt første innlegg i dag, nemlig de ulike sakene som kom opp i fjor, som stilte spørsmål ved hva som skjer med barn der en forelder er dømt for vold, og der det likevel innvilges samvær. Jeg svarte Stortinget den gang at jeg ønsket å se på muligheter for å endre loven, sånn at den gir bedre beskyttelse for barna. Vi utreder behovet for lovendringer, og jeg tar sikte på at vi kan sende et eventuelt høringsnotat ut på alminnelig høring innen utgangen av året. Så det er et arbeid som vil bli fulgt opp fra vår side. Så vil jeg også bare bemerke til debatten om automatisk delt omsorg som ofte kommer opp fra Fremskrittspartiets side, at jeg har et sterkt engasjement for sterkere rettigheter for og sterkere anerkjennelse av fedre som omsorgspersoner. Jeg mener det er helt avgjørende, og den debatten vi har i dag, belyser hvorfor det alltid skal være barnets beste som ligger til grunn for de beslutninger som tas. Derfor er det en skjønnsmessig vurdering av det og ikke automatikk i forhold til en bestemt samværsløsning som bør være utgangspunktet for loven. Det er det riktige etter mitt og regjeringens syn. Så tar jeg på alvor det representanten Linda C. Hofstad Helleland tok opp knyttet til forskning. Resultatene av det arbeidet hun pekte på, er jo verdt å se på. La meg samtidig bare nevne det som jeg også nevnte i mitt innlegg: Nyere forskning, fra 2010 ved forsker Kristin Skjørten, viser positive funn knyttet til at barn i hovedsak blir hørt fra syv års alder, men her har vi behov for et godt kunnskapsgrunnlag framover. Jeg har lyst til å takke alle som har deltatt for en konstruktiv debatt, og jeg kan love Stortinget at de tingene som jeg har nevnt, vil bli fulgt opp fortløpende i tiden framover.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-08:
Jeg vil takke for svaret. Jeg syns dette er veldig lovende. Det er jo igangsatt mye arbeid både fra Barne- og likestillingsdepartementet og Justisdepartementet nå, og i samarbeid mellom de to departementene. Jeg håper man kan få med Helsedepartementet i større grad enn det man har klart til nå. Dette arbeidet tror jeg kommer til å få konkrete resultater også i lovverket, og det tror jeg vi er helt nødt til. Jeg er spesielt glad for å høre at departementet er innstilt på å vurdere kompetansekrav til dommere. Jeg vil sterkt anbefale at man i dialog med berørte departementer også sikrer det samme for sakkyndige. Jeg hører fra mange hold nå at dommere i stor grad lener seg på de sakkyndige i så stor grad at man i realiteten har gjort de sakkyndige nærmest til dommere sjøl. Vi vet også at mange sakkyndige heller ikke har kompetanse på vold eller incest, og at det samme gjør seg gjeldende der som hos de fleste andre, nemlig at man egentlig ikke ønsker å tro at det foregår, og at man heller leter etter andre typer forklaringer. Da blir jo til sjuende og sist barnet det viktigste momentet her og det sentrale for å få avdekket disse sakene. Problemet nå er at veldig mange av disse barna ikke tør å snakke, med mindre vi virkelig legger godt til rette for at de skal tørre. Det vi vet fra forskning, og som er referert også på hjemmesidene til Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, er at det er tre faktorer som er særlig viktige for at barn skal si noe om dette. Det ene er at de hadde en anledning til å fortelle. Det andre er at det hadde en hensikt å fortelle, og det tredje var at det i samtalen var skapt en forbindelse til temaet overgrep. Det betyr jo at i tillegg til at barnehusene vil være en viktig arena for å sørge for trygghet og mulighet for barn til å si noe om hva de har vært utsatt for, må også de andre som møter barn utenom rettsapparatet, involveres i å få disse barna til å stå fram. Det vi i altfor stor grad ser, er at det tabulokket som har lagt seg over disse sakene, eller som egentlig har ligget der hele tida, bidrar til at barna ikke tør. De tror ikke at de kommer til å bli trodd, og de føler seg ikke trygge på at de kommer til å bli tatt på alvor. Det jeg har sett i for mange saker i det siste, er at sjøl der barna forteller rett ut til flere ulike instanser – inkludert helsevesen, inkludert i dommeravhør – at de har vært utsatt for overgrep og har navngitt den personen, settes det effektivt til side hvis en sakkyndig kan komme med hentydninger om at dette antakelig ikke stemmer likevel, sjøl om den sakkyndige ikke engang har snakket med barnet sjøl. Da begynner jeg å bli alvorlig bekymra. Da tenker jeg: Hvis vi går så langt som vi gjør i en del av disse sakene, er det veldig mange andre syndere der ute også, som vi er nødt til å ta tak i.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-08:
Jeg vil takke for en oppløftende debatt, og jeg vil takke statsråden særskilt for å ta imot utfordringer på en offensiv måte, både når det gjelder barnehusene – at det nå kan være på tide å vurdere mandatet i forbindelse med at de blir evaluert, og se på om de skal brukes i flere typer saker, eller om man skal slippe å måtte anmelde saken for å kunne forklare seg for de kompetente fagfolkene som jobber der – og når det gjelder dommere, at man vil vurdere krav til formell kompetanse. Det er veldig positivt. Jeg vil da supplere igjen ved å si at sakkyndige også må tas med i betraktninga. At man har igangsatt utviklingsprosjekter og forskning fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementets side, er også veldig positivt når det gjelder barnefordelingssaker hvor det er mistanke om vold og overgrep. Barns medvirkning er også et tema som debatteres stadig vekk i komiteen som statsråden møter for. Det er også ekstremt viktig. Blant andre Laila Marie Reiertsen pekte på dette, og det samme gjorde Linda Hofstad Helleland. Jeg tror dessverre det for ofte er sånn at man ikke snakker med barna direkte. Det har vi vel også fått belegg for i ulike typer studier. Jeg trodde i mange år at det var sånn at det barnevernet gjorde, det var jo å snakke med barn, at det var det de var opplært til. Men det viser seg jo at barnevernet har ikke kompetanse til å snakke med barn i utgangspunktet. De er ikke lært opp til å snakke med barn. Det mener jeg vi må sikre at de i større grad skal kunne. Så er det dette med tidsaspektet, som flere har vært inne på. Det må vi ta skikkelig tak i. Jeg tror at vi i større grad må tørre å styre særlig politi og domstoler. Der har jeg hørt justisministeren i det siste komme med veldig oppløftende, offensive lovnader, ikke minst i Vestfold for en ukes tid siden. Så skal vi jo legge fram en stortingsmelding om velferdsstatens yrker. Det er en veldig god anledning til å si noe om disse tingene og hvor viktig det er å få opp temaet vold og overgrep. Hvis ikke det temaet blir snakket om og man ikke får kompetanse om omfanget av dette – det er faktisk veldig skremmende omfangsundersøkelser vi nå har – så kommer vi heller ikke til å avdekke det. For, som sagt, og som incestsentrene har sagt i alle år: Du ser det ikke før du tror det. Så har Solveig Horne vært inne på at det også er fedre som utsettes for – hva skal jeg si – manipulasjon og falske anklager fra motpart. Det stemmer jo også, selvfølgelig, men de fleste overgriperne er fortsatt menn, viser disse undersøkelsene som vi gjør om omfang, og de aller fleste saker som bringes fram, blir brakt fram av mødre. Men jeg syns det er veldig bra at representanten Horne også tok opp spørsmålet om samvær når man til og med er blitt dømt for overgrep. Det er vi nødt til å få en orden på.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-06-08:
Først vil jeg gi ros til interpellanten for å ha tatt opp viktige problemstillinger gjennom den debatten som er reist. Vold og overgrep mot unger kan aldri bekjempes tungt nok. Unger som lider, enten på grunn av overgrep av eller konflikter mellom voksne, fortjener at vi som samfunn legger inn all den innsatsen vi kan både i forhold til å forebygge at det skjer, og i forhold til å følge opp med konsekvenser når det faktisk skjer. Seksuelle overgrep mot unger kan og må aldri forsøkes ties i hjel, tvert imot må det snakkes om. Det må møtes med åpenhet, og det må løftes fram i lyset, fordi vi vet at det skjer i langt større grad enn det vi liker å tenke på, i lokalsamfunn rundt omkring i hele landet. Vi som jobber med unger i ulike sammenhenger gjennom vårt politiske arbeid, møtes med mange innspill om svakheter ved ungers rettssikkerhet innenfor barnevernet, innenfor rettsapparatet og i barnefordelingssaker. Når det gjelder overgrep og vold, er det ikke noen tvil om at det er for få saker som kommer til etterforskning, det er for få saker som kommer for rettsapparatet, og det er for få voldsutøvere og overgripere som blir dømt for den typen overgrep. Det må vi som politikere sette inn ressurser for å få gjort noe med. For oss er det lett å erklære det. Samtidig er utfordringen for dem som sitter i domstolene, faktisk å skille ut hvem som skal dømmes, hvem som skal få den dommen og i hvilke tilfeller man kan sannsynliggjøre at det har skjedd noe, slik at man kan felle en dom. Det er det som er utfordringen i den debatten. Ikke desto mindre er det viktig, som interpellanten tar opp, å styrke kompetansen når det gjelder barn og unge i hele kjeden av alle de aktører og instanser som møter ungene i den sammenhengen, ikke minst i domstolene selv. Også innenfor barnevernet får vi mange meldinger om at ungers rettssikkerhet ikke er godt nok ivaretatt. Det er derfor viktig å arbeide videre med å forbedre prosessene i barnevernet, slik at rettssikkerheten i større grad blir ivaretatt. Det er en utfordring i alle de ulike typene saker vi her snakker om, at unger ikke blir hørt i stor nok grad. Det må vi gjøre noe med, og det er også blitt påpekt av de fleste andre som har hatt ordet i debatten. Samtidig vil det også være en balanse mellom å lytte til unger og be om deres synspunkter og samtidig ikke gjøre det på en måte som gjør at unger føler at de pålegges et ansvar for de beslutningene som blir tatt. Barnefordelingssaker er, som interpellanten også påpeker, for ofte en arena der konflikter mellom voksne rammer unger. Spørsmålet på det området, som på de andre områdene vi berører her, er: Hvordan kan vi da forebygge at unger utsettes for unødig lidelse som følge av voksnes atferd? Da benytter jeg til slutt anledningen til igjen å stille spørsmål ved hvorfor ikke regjeringen har sett hvor enormt potensial som ligger i å løfte opp familievernet, løfte opp samlivstiltak, samlivskurs og gi familievernet muligheten ikke bare til å ta lovpålagte oppgaver og håndtere de køene de får, men faktisk å drive forebyggende arbeid for å forebygge at konflikter mellom voksne påfører unger lidelser.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-06-08:
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Det er jo også sånn at komiteen hadde møte med denne saudiske prinsen, prins Salman. Det var jo merkbart at menneskerettigheter var et tema han helst ikke ønsket å diskutere, men komiteen tok det allikevel opp, naturlig nok. Men det er klart at det er jo som utenriksministeren sier, Saudi-Arabia er også en viktig samarbeidspartner. Det viktige er imidlertid at Norge legger de samme standardene til grunn i forhold til menneskerettigheter uansett hvilket land det er snakk om, uansett om det er et land som betyr mye for Norge når det gjelder samarbeid, eller om det er et land som betyr lite for Norge. Det må ikke være sånn at det er lettere å kritisere land som ikke betyr noe, enn land som er viktige. La meg også benytte sjansen til å gå i et litt bredere perspektiv i forhold til regionen, for det er dagsaktuelt i forhold til hva FN og FNs sikkerhetsråd diskuterer nå. Det er en stor dynamikk i hele regionen, og mellom de heftige politiske diskusjonene – som komiteen da faktisk også fikk oppleve på nært hold – i Egypt, om det som skjer i Tunisia, og om den militære operasjonen i Libya, er det jo nå opprør i andre land som foreløpig er noe uforløst, og da tenker jeg særlig på Syria og Jemen. Når det gjelder Syria, har Saudi-Arabia inntatt den holdning at først støttet kong Abdullah president al-Assad. Så ble det veldig stille. Så har en del av fredagsbønnene også i Saudi-Arabia blitt brukt til å støtte opprørerne. Det er særlig båndet til Iran Saudi-Arabia er spesielt bekymret for, og den sterke stillingen Teheran synes å ha i al-Assads virke. Det andre landet er Jemen. Der har det vært et uttrykt ønske om å fjerne Saleh, fordi man mener at opposisjonen faktisk representerer en større stabilitet. Likevel har Saleh åpenbart oppfattet de utspillene som har kommet fra Saudi-Arabia, som støtte – og blitt sittende. Et eksempel er for så vidt at Saudi-Arabia har fått tankbiler inn i Jemen for å avhjelpe drivstoffmangelen. Det ble tatt som et tegn på støtte. I Bahrain, nevnte jeg, ble det ble sendt soldater inn for å hindre at kong Hamad måtte gå av. I denne sammenheng: FNs sikkerhetsråd skal i dag diskutere et resolusjonsforslag som fordømmer volden i Syria. Hvordan tolker utenriksministeren utviklingen i disse landene? Har han håp om at den utviklingen som nå skjer i FN og i Sikkerhetsrådet, vil ha en positiv innvirkning på den krevende situasjonen som er både i Syria og i Jemen?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-06-08:
Som jeg pekte på i mitt oppfølgingsspørsmål, har Saudi-Arabia en særlig rolle i regionen, kanskje spesielt overfor land som Syria og Jemen. Da Saudi-Arabia var tema for interpellasjonen, og FNs sikkerhetsråd akkurat i dag diskuterer en resolusjon om å fordømme volden i Syria, fant jeg det faktisk unaturlig å utelate det og faktisk svært naturlig å kommentere det. Nettopp fordi mange kommentatorer og redaktører og andre peker på at disse kvinnene som skal aksjonere neste fredag, representerer det sterkeste kvinneopprøret, den sterkeste kvinnebevegelsen på 20 år, og at det opprøret som kommer, har sprengkraft i seg til å føre til noe av den samme uro og noe av de samme bevegelsene som man har sett i andre land i regionen, er det jo grunn til også å være en smule optimistisk, sjøl om det er en deprimerende situasjon. Skal håpet om forandring i Egypt, i Tunisia, i alle landene i regionen i Nord-Afrika og i Midtøsten lykkes, kreves det jo at kvinner med ulik bakgrunn, ulik religiøs oppfatning er fullverdige partnere rundt bordet når man skal diskutere framtida til disse landene. Dette er noe av den samme situasjonen som vi har sett i forhold til fred og sikkerhet. Jeg hadde en interpellasjon om FNs resolusjon 1325 om kvinner, fred og sikkerhet for ikke lenge siden, der nettopp mange av de samme tingene avtegner seg. Skal man få utvikling og fred i et land, må kvinner være partnere i den utviklingen. Det er mye som har forandret seg i løpet av 100 år, men det er mye som faktisk er det samme også. Det er mange regjeringer og myndigheter verden rundt som henger etter i det reformarbeidet som de har lovet at de skal gjennomføre. Det betyr at forskjellene og splittelsene i samfunnet blir dypere, og det betyr også at man får større ulikhet mellom kvinner og menn. Det er en risiko for at kvinnene blir stående på sidelinja i kjølvannet av disse revolusjonene, sjøl om de sto skulder ved skulder med menn på Tahrir-plassen og andre steder i regionen. De var kanskje de som ropte høyest, fordi de følte urettferdighetene og de manglende menneskerettighetene så sterkt på kroppen, men de har også nå en risiko for å bli stående på sidelinja. Jeg legger til grunn at utenriksministeren legger opp en konsekvent og konsistent linje når han snakker menneskerettigheter med Saudi-Arabia. Det må være samme standard uansett hvilket land vi snakker med og snakker om. Jeg legger også selvfølgelig til grunn at han vil reagere på menneskerettighetsbrudd og på trakassering av kvinner i forbindelse med den aksjonen som skal være fredag om en uke.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-06-08:
I dag har vi markert i Oslo at det er 20 år siden de baltiske stater fikk selvstendighet og uavhengighet. Vi brukte tiden også til å se på kontrasten til det som nå skjer i den arabiske verden. Interpellanten nevnte flere land. Det er vanskelig å gi et enhetlig svar på det, for situasjonene er så forskjellige. For Egypt håper vi på at valg vil være demokratiske, representative og fredelige, og at den økonomiske utviklingen kan komme i gang – tilsvarende for Tunis. Når det gjelder Libya, ser vi med forferdelse på hva som skjer med Gaddafi-regimet, som fortsetter å bruke vold mot sitt eget folk. Vi ser med stor uro på utviklingen i Syria, der regimet ikke synes å ha klart å treffe reformbehovet og reformbølgen og nå er kommet inn i et spor hvor de i tiltakende grad bruker vold. Situasjonen er uoversiktlig, fordi vi har få uavhengige kilder fra innsiden. Jemen er nå på vei mot en situasjon hvor de ikke har lederskap. Det er ikke noe heldig og lystig scenario at vi på hver side av bukta i Det indiske hav kan oppleve å få to såkalt «failed states» – Somalia på den ene siden og Jemen på den andre. Midt oppe i dette spiller Saudi-Arabia en viktig rolle, fordi landet er etter forholdene rimelig stabilt – det er vanskelig å bruke de samme måleenhetene på dette, fordi landene tross alt er veldig forskjellige – og fordi det er et land som er aktivt i forhold til mange andre land, og som til en viss grad blir sett på som en motsats til Irans voksende innflytelse. Så til spørsmålet fra interpellanten – i et treminutterssvar er det ikke lett å gå veldig mye i detalj: Har man håp for denne utviklingen? Jeg mener at vi må ha håp. Vi er nødt til å knytte an til det som er folks aspirasjoner – respekt for menneskerettigheter, deltakelse, demokratisk utvikling, velferdsutvikling, jobb. Jeg tror at noen av landene som velger den veien, har muligheter til å lykkes med det. Vi ser at i vår tid er det å stå imot den type folkelige bevegelser over noen tid oppskriften på at alt går i negativ retning. Jeg tror nok at vi som land vil ha begrenset direkte innflytelse på hver enkelt situasjon, men vi skal iallfall være tydelige i våre uttalelser. Som interpellanten vet, har Stortinget tatt til etterretning at regjeringen har sluttet seg til sanksjoner som EU har innført overfor Syria. Det er viktig at vi har en tydelig og klar stemme. Men så er det fortsatt slik at mens vi ikke støtter at Norge skal innføre ensidige sanksjoner, er det heller ikke noe poeng at Norge ikke har dialog med disse landene. Vi har ambassader der – vi kan hente inn informasjon, og vi kan formidle vårt budskap. Veldig sjelden er det til hjelp at vi ikke har kontakt, og at vi ikke kan formidle det vi mener.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-06-08:
Det er ikke godt å gi en bedømmelse av om dette er det sterkeste kvinneopprøret på lenge, men at det er en interessant utvikling i Saudi-Arabia med bruk av ny teknologi, er helt sikkert. Samtidig har det gjort inntrykk på meg i diskusjoner med saudiarabiske representanter i litt ulike miljøer at de også påpeker – om jeg blir tillatt å si det – at kvinner i Saudi-Arabia på mange måter også representerer den mest konservative kraften på noen av disse områdene, slik at det er støttespillere til tradisjoner, tolkninger, også blant kvinner, for regler som rammer kvinner – slik vi ser det, og slik universelle menneskerettigheter indikerer det. Det bare understreker kompleksiteten i disse spørsmålene i samfunn som ikke er inne på en reformvei i forhold til hva vi definerer som reformer. Men for oss er det egentlig enkelt å svare på komitélederens oppfordring om å være «konsistent» og «konsekvent», for det som gir utgangspunktet for å kunne være begge deler, er jo de universelle menneskerettighetene og de konvensjonene landene har sluttet seg til. Nå er dilemmaet med Saudi-Arabia at de ikke har sluttet seg til alle, og at de har tatt forbehold om noen. Men det er heller ikke slik at det gjør det umulig for oss å markere våre synspunkter på det. Jeg er glad for at det er støtte i denne sal til at vi har dialog. Jeg skjønner at representanten Woldseth synes selv det er krevende, og jeg forstår det. Men jeg vil veldig sterkt tale for at vi gjør det, fordi det er veien å gå for å kunne få kommunikasjon på tvers av skillelinjer som er ganske dype. Vi har som sagt veldig mye som trengs å løses med medvirkning fra land som Saudi-Arabia, og som ikke kan løses med isolasjon av land som Saudi-Arabia. Derfor ønsker vi ambassaden i Oslo velkommen. Vi ønsker gode arbeidsforhold for vår ambassade i Saudi-Arabia, og vi ønsker generelt sett utbedret kontakt. Et slående trekk fra møtet med de baltiske utenriksministre i går og i dag var jo hvordan den menneskelige kontakten ble fremhevet som så viktig for det som ledet opp til forandringene der for 20 år siden og i utviklingen etter. Jeg tror det var null norske bedrifter i disse landene i 1990, nå er det 1 000 – som et eksempel på en slik kontakt. For øvrig ser jeg fram til å være en av de 1 000 som vil slutte seg til den Facebook-siden som det her er snakk om, og her kommer vi til å ta i bruk de sosiale mediene som gjør det mulig, i alle fall på et symbolsk sett, å si fra både som enkeltperson og som representant for regjering og norske myndigheter.
Ragnar Nordgreen (Arbeiderpartiet), 2011-06-08:
Et skatteletteparti som Høyre stiller selvsagt skatteletteforslag i Stortinget. Ingen burde vært overrasket om Høyre hadde stått sammen med Fremskrittspartiet om å få eiendomsskatten avviklet. Det smaker i det minste litt av skattelette. Men hva er det representanten Gundersen foreslår? Jo, han foreslår å gjeninnføre et av de mest uklare, uprinsipielle, urettferdige og ikke minst byråkratiserende skillekriterier norsk skattelovgivning har inneholdt. For hva er «bymessig»? Representanten Gundersen og hans meningsfeller i Høyre og Fremskrittspartiet brukte begrepet for å kalle eiendomsskatten betaling for gatelys, for nærhet til kommunale installasjoner i kommunesentre osv. Det var ikke redelig. Eiendomsskatten hverken var eller er noen avgift for kommunale installasjoner eller tjenester. Eiendomsskatten er en skatt med fiskalt formål – ene og alene å være en del av de ikke øremerkede inntektene som finansierer den viktigste velferdsproduksjonen i velferdssamfunnet, nemlig den som foregår i velferdskommunene. Og den er den eneste kommunene selv kan iligne. Det er grunnleggende urettferdig å frita en del av kommunens innbyggere fra en skatt som ikke er øremerket bruk i noen bestemt del av kommunen. Kan representanten Gundersen tenke seg utligning av statsskatten på grunnlag av avstanden mellom skattyterens bosted og en europavei, et teater, et sykehus osv.? Representanten Gundersen innser hvilket enormt byråkrati som ville måtte etableres for å oppnå noe som like fullt ville måtte bli en lite treffsikker geografisk gradering av statsskatten. Men det er det samme han foreslår på kommunalt nivå. Jeg har som mangeårig lokal folkevalgt erfaring med å praktisere det uklare skillekriteriet representanten Gundersen nå ønsker å gjeninnføre. Om kommunene enn er mindre enn staten, er det byråkratiske, det uprinsipielle og det urettferdige ved det skillet Gundersen ønsker gjeninnført, like tydelig. Det vil som før skape harme hos dem som havner på den gale siden av den for dem så meningsløse skattegrensen representanten Gundersen ønsker å trekke opp igjen. Eiendomsskatten er ikke 100 pst. sosialt treffsikker. Det er ingen skatteordning. Skatteinngangen fra landets virkelig rike viser det. Men representanten Gundersens forslag gjør ingenting med det. Med det måtehold kommunene viser når skattepromillen fastsettes, og med et kronefestet bunnfradrag, begrenses de sosiale urimelighetene. Høyre må i sin omsorg for hytteeiere, som meg, huske at folk har krav på til dels kostbare kommunale tjenester, som helsetjenester, når de er på hytten, selv om de ikke betaler skatt til hyttekommunen. Bunnfradraget skjermer dessuten oftest vanlige folks hytter mot eiendomsskatt, som hyttepalasser rimeligvis må betale. Så vil jeg til slutt si at Høyre var akkurat like mye imot eiendomsskatten da skillet representanten Gundersen ønsker å gjeninnføre, gjaldt, som de nå er uten.