Nikolai Astrup (Høyre), 2011-12-12:
Klimatoppmøtet i Durban ligger bak oss, men klimautfordringen forblir uløst. Årets møte var det syttende møte i rekken. Heller ikke denne gangen var det mulig å bygge bro mellom dem som vil, og dem som ikke vil, utover en løs enighet om å bli enige på et senere tidspunkt. I FN er det den som vil minst, som bestemmer mest. Oppsiden med dette beslutningssystemet er at revolusjon ikke er mulig. Nedsiden er at selv det mest åpenbare, kollektive gode kan settes til side dersom et land ikke vil. Det er den fundamentale svakheten i FN-systemet, og det er dette som gjør det nødvendig å spørre om FNs beslutningsstruktur gjør det mulig å møte de utfordringene verden står overfor, innenfor den tidsrammen FNs klimapanel setter. Misforstå meg rett: Jeg er i likhet med, vil jeg tro, de fleste i denne sal tilhenger av en multilateral verdensorden, ikke minst fordi det gjør det mulig for små land som Norge å ta del i – og finne beskyttelse i – en internasjonal retts- og samfunnsorden. Samtidig, og med klimautfordringen som bakteppe, må vi erkjenne at FN har svakheter. I mange spørsmål var FN lammet under den kalde krigen. Nå som verden er i ferd med å finne varmen, møter vi den samme lammelsen. Akkurat som FN ikke var årsaken til at den kalde krigen tok slutt, er det godt mulig vi må se til andre arenaer og former for samarbeid for å omsette klimapolitiske ambisjoner i handling og konkrete tiltak på global skala. De store forurenserne i verden må finne sammen om noen grunnleggende prinsipper og spilleregler, i visshet om at klimaendringene rammer oss alle, utgjør et skjebnefellesskap og krever kollektiv og resolutt handling. Kanskje er det mulig å finne sammen innenfor rammen av FNs klimakonferanser, men vi må holde muligheten åpen for at andre arenaer og virkemidler må til, og det bør være en øvelse for alle å vurdere hvordan Norge best kan bidra i en slik sammenheng. I påvente av en global klimaavtale må Norge gjøre sin del av jobben. Vi har teknologi, kompetanse og kapital til å bidra med løsninger på utfordringen, og vi er blant de land i verden som best kan vise at det er mulig å kombinere vekst og høy levestandard med et klima- og miljøvennlig samfunn. De siste par årene har Høyre fremmet en rekke forslag som vil bidra i riktig retning. Sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre har vi foreslått at regjeringen skal komme i gang med samfunnsøkonomisk lønnsomme tiltak fra Klimakur 2020, uten å vente på klimameldingen. Høyre har forslått en milliardinnsats for kollektivtrafikken i storbyregionene. Vi har foreslått et miljøteknologifond som kan bidra til å utvikle og implementere ny utslippsreduserende teknologi. Vi har foreslått en helhetlig gjennomgang av drivstoffavgiftene med mål om å gjøre det lønnsomt og forutsigbart å velge miljøvennlige alternativer. For en uke siden la vi frem et forslag om en nasjonal strategi for biogass. I vårt alternative statsbudsjett foreslår vi å øke mineraloljeavgiften, men også å øke støtten til utskifting av oljefyr, vi bevilger mer til forskning på fornybar energi og til belønningsordningen for gang- og sykkeltiltak i byene, og vi foreslår momsfritak for leasing av elbiler og batterier i elbiler – for å nevne noe. Felles for alle disse forslagene er at de stemmes ned av regjeringspartiene. I stedet for å komme i gang med tiltak som vi uansett må iverksette, er regjeringens strategi å vente med tiltak til man er enige om helheten i regjeringens klimamelding. Utfordringen er at det blir dyrere og mer krevende å nå de klimamålene vi har satt oss for hver dag som går. Med regjeringens tempo vil det snart ikke være praktisk gjennomførbart å nå målene i klimaforliket. I samme stund hører vi på radioen at statsråd Solheim vil gjøre mer hjemme. Ja vel, men kan han i det minste ikke begynne å gjøre noe istedenfor å fokusere på å gjøre mer, så kan vi snakke om mer når han har begynt å gjøre noe. I statsbudsjettet for 2012 er det ett nytt klimatiltak i praksis, og det er ny avgiftspolitikk for plug-in hybridbiler. Det er vel og bra, men det burde og kunne vært så mye mer. Statsråd Solheim gikk i valgkampen ut og var høy og mørk på vegne av det klassiske naturvernet og angrep Høyre for å ville svekke naturvernet. Nå vet vi fasiten. Regjeringen, med SV ved roret i Miljøverndepartementet, kutter dramatisk i bevilgningene til to viktige områder innenfor det klassiske miljøvernet. Det ene er opprydning av giftige sedimenter, hvor det siden 2010 er kuttet fra 110 mill. kr i bevilgninger til litt over 60 mill. kr i bevilgninger nå – det til tross for at departementet selv mener å ha identifisert et økende behov for nettopp opprydning av giftige sedimenter, noe departementet varslet i 2008, i 2009 og i 2010. Det andre området er skogvern, som er viktig for å nå våre forpliktelser når det gjelder å bevare det biologiske mangfoldet i Norge. Likevel opplevde vi kraftige kutt til frivillig skogvern, og det henger ikke sammen med de øvrige ambisjonene vi har. La meg til slutt avlegge representanten Marthinsen et lite besøk. Hun tok opp den kritikk som bl.a. var reist av representanten Gundersen om at delegasjonen til Durban kunne ha vært bredere sammensatt, med representanter fra flere departementer. Det ble nevnt av representanten Meling at f.eks. Næringsdepartementet, Landbruksdepartementet og andre departementer kunne hatt nytte av å være til stede. Det ble underbygget av statsråd Bjurstrøm, for hun sa at vi måtte ha en tverrsektoriell tilnærming.