Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Det siste statsministeren sa, og det representanten Halvorsen sa i sin replikk, var vel egentlig i kodespråk – en henvisning til den interne debatten i Arbeiderpartiet om hvorvidt Arbeiderpartiet skal satse på en koalisjon bl.a. med SV, eller hvorvidt Arbeiderpartiet skal gå for bare å satse på en mindretallsregjering fra Arbeiderpartiet. Og her har det vært skiftende signaler fra Arbeiderpartiet og fra statsministeren selv. Jeg har jo forstått at Kristin Halvorsen har blitt svært skuffet over at statsministeren ser ut til å ha kommet til at en koalisjon mellom Arbeiderpartiet og SV – og Senterpartiet også, som Kristin Halvorsen ønsket – ikke er aktuell. Jeg skjønner godt hvorfor statsministeren har kommet til en slik konklusjon. Men vi registrerer også med interesse at det er fremtredende folk i Arbeiderpartiet og i Arbeiderpartiets sentralstyre som står for noe annet, så her er det i hvert fall ikke noen langsiktig, klar linje fra regjeringspartiet. For de fleste er Norge et godt land å bo i. Velferdssamfunnet har vært bygd opp i stor grad av politisk enighet om viktige prioriteringer. Innstillingen til Regjeringens langtidsprogram for neste stortingsperiode viser da også stor grad av enighet om hvilke områder som bør prioriteres. Og dette kan og må vi samarbeide om i norsk politikk, på tvers av partigrenser og regjeringskonstellasjoner. Når Kristelig Folkeparti mener det er behov for et regjeringsskifte i Norge, er det ikke fordi Arbeiderpartiets generelle målsettinger er så feilaktige, men fordi den praktiske politikk på flere områder går i gal retning i forhold til uttalte visjoner. La meg nevne noen eksempler på det. Regjeringen har ifølge langtidsprogrammet som visjon å gi alle barn og unge trygge og gode oppvekstvilkår. Men da må vi ved siden av å styrke de offentlige institusjoner også styrke familiens stilling. Småbarnsforeldre må selv få velge omsorgsform for barna sine. Den skal ikke dirigeres fra offentlige myndigheter gjennom økonomiske støtteordninger, slik Arbeiderpartiet i praksis legger opp til. Derfor vil vi ha en annen familiepolitikk, med valgfrihet som krever tilbud både om rimeligere barnehageplasser og om kontantstøtte. Regjeringen har videre som visjon at Norge skal ha et nyskapende næringsliv med sterke bedrifter og trygge arbeidsplasser. Nå har vi sett, ikke minst i forslaget til statsbudsjettet som kom i fjor høst, at Regjeringen i praksis har lagt opp til en nokså bedriftsfiendtlig politikk. Regjeringen foreslo kraftige skatte- og avgiftsbyrder på næringslivet, noe som er det motsatte av å skape sterke bedrifter og trygge arbeidsplasser. Sentrumspartiene lyktes gjennom budsjettforliket å rette opp de verste av disse skjevhetene. Men vi trenger en mer offensiv næringspolitikk enn det Regjeringen legger til grunn. Regjeringen sier den har en visjon om et samfunn som ivaretar hensynet til naturen og vårt felles miljø, både nasjonalt og internasjonalt. Men arbeiderpartiregjeringen kom jo til makten fordi den i allianse med Høyre vil bygge forurensende gasskraftverk, noe som vil gjøre det vanskeligere å oppfylle våre internasjonale forpliktelser om reduksjon i klimautslippene. Regjeringen sier at den vil støtte det frivillige arbeid, men i praksis har Regjeringen, som ved framlegget til statsbudsjettet i fjor høst, fremmet forslag som for mange frivillige organisasjoner ville ha betydd dårligere arbeidsvilkår. Heldigvis greide sentrumspartiene å rette også dette opp. Vi er nå inne i Frivillighetens år. På tross av dette har ikke Regjeringen skikkelig fulgt opp pålegg fra budsjettavtalen i fjor høst om en gjennomgang av momsreformens virkninger for de frivillige organisasjoner. Vi ser også på andre områder at Regjeringen trekker i gal retning, f.eks. ved en for sentralistisk skolepolitikk og ved en kirkepolitikk med tendenser til statlig overstyring av Den norske kirke som trossamfunn. Det er derfor behov for en annen kurs og for en ny regjering. I 1997 representerte nettopp innstillingen til Regjeringens langtidsprogram opptakten til et regjeringsskifte som gav landet en sentrumsregjering. Derfor er det politisk viktig at sentrumspartiene igjen har skrevet seg sammen i omfattende fellesmerknader i dagens innstilling, under overskriften «Sentrum - tar ansvar igjen». Det er nettopp hva vi er beredt til. Vår innstilling peker ut en annen retning innenfor bl.a. familiepolitikken, miljøpolitikken, næringspolitikken, distriktspolitikken og Europa-politikken i forhold til det arbeiderpartiregjeringen står for. I Norge har vi relativt mange partier, og intet parti kan alene oppnå flertall. Det kreves samarbeid på tvers av partigrenser. I så måte er det i seg selv verdifullt at de tre sentrumspartiene har utviklet så mye felles politikk. Så er vi uenige på en del områder, men vi har vist at vi kan nå fram til omforente løsninger både gjennom forhandlinger i opposisjon og i regjeringssamarbeid. Noen forsøker nå å avskrive en sentrumsregjering. Jeg tror at disse kloke av skade bør være forsiktige i så måte. Selv har jeg så gode erfaringer med en sentrumsregjering og i ledelsen av den at vi gjerne prøver det alternativet igjen. Men vi er selvsagt avhengige av valgresultatet og de drøftinger som deretter skal finne sted. Den gamle blokkpolitikken og todelingen i norsk politikk er over. Sentrum representerer et eget alternativ som har sin styrke dels ved at vi fører en økonomisk politikk i den nødvendige balansen mellom offentlig og privat sektor, til forskjell fra partiene til høyre og venstre for oss, som legger for ensidig vekt på en av de to faktorene, og dels ved at vi prioriterer annerledes enn andre partier, med større vekt på verdispørsmål, på miljø- og distriktspolitikk, på frivillig sektor og ved en aktivisering av lokaldemokratiet. Vi la også på viktige deler av disse områdene fram egne handlingspakker i forbindelse med langtidsprogrammet. I fellesmerknadene til langtidsprogrammet markerer sentrumspartiene også at vi vil fortsette utbyggingen av de sentrale velferdsgodene, hvorav helsetjenestene, eldreomsorgen og skolen kanskje er de aller viktigste. Når det gjelder helsetjenesten, er Arbeiderpartiet nå om dagen først og fremst opptatt av statlig overtakelse av sykehusene. Jeg tror det er ganske likegyldig for pasientene om sykehusene eies av staten eller fylkeskommunen, hvis de ikke får den behandling de trenger og har krav på. Derfor er det viktigere at vi nå først og fremst følger opp der manglene er størst innenfor helsevesenet, nemlig de områdene som er forsømt – psykiatri, kreftomsorg og anskaffelse av mer moderne utstyr ved sykehusene. Dette kan bidra til å kutte køene til helsetjenester. Derfor vil sentrumspartiene konsentrere seg om å følge opp de opptrappingsplanene som vi selv la fram forslag om for Stortinget på disse områdene. Også når det gjelder eldreomsorgen, er vi nå inne i en utbyggingsperiode i et samarbeid mellom stat og kommune. Dette er ikke gjennomført i alle kommuner, og vi må sørge for at så skjer. Vi står nå foran en periode hvor vi også må ta nye krafttak innenfor skolevesenet. Det trengs både en indre opprusting i form av sterkere vekt på kvalitet og verdiformidling, og det trengs en ytre opprusting av skoleverket med ressurstilførsel for innkjøp av mer moderne læremiddel og opprusting av skolelokaler. I mange kommuner har skolebygninger over lang tid forfalt. Det henger selvsagt bl.a. sammen med en stram kommuneøkonomi. Jeg tror ikke vi nå lenger kan forvente at det problemet alene blir løst ved å henvise til kommuneøkonomien. Jeg tror det vil være tid og rom for, etter hvert som investeringsboomen i eldreomsorgen begynner å avta ifølge de planer vi har vedtatt, at stat og kommune også kan gå sammen om å ruste opp skolebygningene og læremiddel på en måte som virker rettferdig overfor de kommunene som tross alt har prioritert dette relativt høyt i den senere tid. Jeg stilte statsministeren et konkret spørsmål om han var åpen for en slik felles dugnad mellom stat og kommune. Jeg fikk intet svar på det. Men jeg retter gjerne utfordringen på nytt videre til Regjeringen og til Arbeiderpartiet, i et forsøk på at vi kan samle oss om noe som er konkret og viktig for utbyggingen av den viktige bærebjelken i det norske velferdssamfunn som heter skole og utdanning.