Erna Solberg (Høyre), 2002-02-21:
Det er to påfølgende debatter her i dag som i og for seg dreier seg om det samme temaet. Jeg har lyst til å understreke et par vesentlige rammer som jeg mener bør være rundt en slik debatt. Det er for det første at det regelverket vi i Norge skal ha, skal være ikke-diskriminerende. Det vil si at regler som innføres, skal gjelde både nordmenn, uansett etnisk bakgrunn, og innvandrere. Det andre er at de forhold vi lager politikk for å hindre, nemlig dette som går på tvangsekteskap, familiers æresoppgjør, en del av konsekvensene av kulturkonflikter, kan ha sin årsak i to ulike forhold: For det første har man et problem knyttet til at det er økonomiske motiver, ønsket om å gi andre en billett til Vesten, enten familiemessig eller av økonomiske grunner. For det andre kan det være dyptgripende kulturtradisjoner som bl.a. gir seg sterke utslag i frykten for at barn skal bli norske, mindre etniske. Det skillet bør vi ha med i debatten, for selv om de to forholdene er gjensidig forsterkende, er mitt poeng med å trekke dette frem at hvordan ulike regelendringer slår ut, må vurderes ut fra om man bekjemper tradisjoner eller rene økonomiske motiv. Jeg synes kanskje debatten av og til legger særs mye vekt på noen av disse temaene, spesielt de økonomiske motivene. Regjeringens utgangspunkt i denne sammenhengen er at vi skal fokusere på endringer som bedrer situasjonen til unge med flerkulturell bakgrunn, og at vi skal stå på de unges side i disse konfliktene. Hvis årsaken til konfliktene først og fremst er billett til Vesten, kan virkemidler som sperrer adgangen, være viktigst. Hvis det er kulturkonflikter, kan nettopp slike politikkomlegginger forsterke problemene for ungdommene selv. Når det gjelder selve interpellasjonen, har representanten fokusert mest på integreringsarbeidet. Jeg vil få lov å kommentere en del av de spørsmålene som tas opp i selve interpellasjonen. Utlendingsloven har som hovedregel at underhold må være sikret for den som søker om familiegjenforening. Dette kravet er altså ikke fjernet. Når en utenlandsk borger søker familiegjenforening med sin ektefelle i Norge, er det vanligvis en forutsetning at underhold er sikret. Det er imidlertid unntak fra underholdskravet dersom den som bor i Norge, har asyl her, er overføringsflyktning eller har fått innvilget oppholdstillatelse på humanitært grunnlag etter søknad om asyl. Normalt blir det også dispensert fra underholdsplikten for herboende som er norske borgere, eller når sterke menneskelige hensyn tilsier det. Å være «sikret underhold», som det står i loven, betyr at søkeren må kunne forsørge seg selv, eller bli forsørget av den som han eller hun søker gjenforening med. Tilstrekkelig underhold kan sikres gjennom arbeidsinntekt, pensjon eller på annen måte. Utlendingsdirektoratet legger til grunn at samlet inntekt for søker og den som bor her, minst tilsvarer lønnstrinn 1 i statens lønnsregulativ. Det er mulig å endre reglene og stille vilkår for familiegjenforening, f.eks. slik det foreslås i Dokument nr. 8:50, som er til behandling i Stortinget. Generelt ville slike forslag også gjøre det vanskeligere for mange utlendinger i Norge, særlig for de nyankomne som hadde et etablert familieliv før de kom til Norge. Jeg antar at hensikten med å ta underholdsplikten opp i denne sammenhengen først og fremst er rettet mot å stille klarere forsørgelseskrav for dem som har bodd i Norge lenge. Jeg tror det er riktig å gjennomgå disse reglene, fordi praksis synes å være mye romsligere enn det regelverket faktisk er. Det kan også være grunnlag for å gjøre endringer. Men skal vi gjøre store endringer, må det gjelde både nordmenn av norsk etnisk bakgrunn og nordmenn av minoritetsbakgrunn. Samtidig må vi sikre oss at reglene våre ikke tvinger norsk ungdom tilbake til foreldrenes hjemland, eller at strenge forsørgelseskrav tvinger ungdom vekk fra utdanning og ut i yrkesliv. Det er derfor behov for å gjennomgå hvilke konsekvenser endringen i regelverket vil ha før man konkluderer med at det skal skje større tilstramninger og hvordan man eventuelt skal foreta de tilstramningene. Det spørsmålet arbeider departementet mitt med, og vi vil se nærmere på det og komme tilbake igjen til det. Når det gjelder økonomiske sanksjoner for å forhindre at barn og unge tas ut av grunnskolen for å tilbringe perioder i foreldrenes hjemland, er det bestemmelser i opplæringsloven og barnetrygdloven som kan anvendes. Kommunen er ansvarlig for at barn og unge får opplæring i henhold til loven. Rett og plikt til grunnskoleopplæring inntrer når det er sannsynlig at barnet skal være i Norge i mer enn tre måneder. I opplæringsloven § 2-1 femte ledd heter det: «Dersom ein elev utan å ha rett til det har fråvære frå den pliktige opplæringa, kan foreldra eller andre som har omsorg for eleven, straffast med bøter dersom fråværet kjem av at dei har handla forsettleg eller aktlaust. Offentleg påtale blir ikkje reist utan når kommunen set fram krav om slik påtale.» Foreldrene kan ikke bøtelegges ved gyldig fravær, som sykdom eller permisjon. Kommunen kan gi elever fri fra grunnskolen i inntil to uker når det anses som forsvarlig. Kravet om at hver enkelt permisjon skal være forsvarlig, setter grenser for hvor mange permisjoner en elev kan få i løpet av et skoleår. Bøtestraff er i dag den eneste økonomiske sanksjonen som er mulig etter opplæringsloven. Utdannings- og forskningsdepartementet har til nå ikke vurdert endringer i regelverket som regulerer sanksjoner i forhold til foreldre i grunnskolen. Når det gjelder rett til barnetrygd, er det et vilkår at barnet er bosatt i Norge. Barnet regnes ikke som bosatt i Norge ved opphold i utlandet som er ment å vare mer enn tolv måneder, eller dersom barnet skal oppholde seg i utlandet mer enn seks måneder pr. år i to eller flere påfølgende år. I disse tilfellene stanses barnetrygden med virkning fra måneden etter utreise. Barnets foreldre har plikt til å melde fra om barns utenlandsopphold som kan få betydning for rett til stønad. Det er grunn til å anta at meldeplikten ikke alltid blir overholdt. Barne- og familiedepartementet vurderer derfor å innføre bedre kontrollrutiner for å hindre feilutbetalinger av barnetrygd i forbindelse med barns utenlandsopphold. Dette arbeidet skjer i samråd med Sosialdepartementet, Utdanningsdepartementet og Rikstrygdeverket. Jeg er enig i at en forutsetning for vellykket integrering av innvandrere er at de så raskt som mulig tilegner seg norskkunnskaper for å delta i arbeidsliv, samfunnsliv og utdanning. Alle innvandrere skal få tilbud om norskopplæring når de kommer til Norge, og de fleste tar imot tilbudet. Pr. 1. desember 2000 deltok ca. 22 000 i norskopplæring. Regjeringen har startet arbeidet med å innføre obligatorisk norskopplæring. Innføring av obligatorisk norskopplæring vil understreke at norskkunnskaper er så viktig for vellykket integrering at man ikke bør ha en mulighet for å velge bort norskopplæringen. Foreldre med gode norskkunnskaper er viktig for barns integrering. Det er òg viktig for foreldres mulighet til å utøve foreldrerollen i vårt samfunn. Obligatorisk norskopplæring vil i seg selv ikke bedre kvaliteten på opplæringen eller løse problemet med fravær og frafall. Både innenfor dagens system og innenfor en ordning med eventuell obligatorisk opplæring har vi problemer med å nå fram til innvandrere i enkelte miljøer. Hvordan vi skal kunne løse det, og eventuelle sanksjoner, må vi se nærmere på. Det er også vesentlig her å ha fritaksordninger, bl.a. for gamle, syke og traumatiserte flyktninger. Vi har nedsatt en tverrdepartemental arbeidsgruppe som utreder obligatorisk norskopplæring for voksne innvandrere. Denne arbeidsgruppen vil ha sin innstilling ferdig før sommeren 2002, slik at vi kan sette i gang arbeidet med hvordan vi skal gjennomføre dette. Samfunnskunnskap er viktig for dem som kommer til Norge og skal bli boende her. Dette er i dag integrert i norskopplæringen. Jeg mener det er rom for å se mye nærmere på innholdet i den samfunnskunnskapen som gis. Oppmerksomhet rundt vårt samfunns roller og forventninger samt mulige konflikter med barn bør etter min mening introduseres tidlig. Det er veldig mange utfordringer vi normalt ikke tenker på, som møter foreldre fra andre kulturer. Jeg har bl.a. blitt møtt med spørsmål fra en del somaliske foreldre som ikke vet hva matpakke er, hva den skal inneholde, og det faktum at barn bør ha mat med seg på skolen. Det er viktig for oss å se at når man kommer fra en annen bakgrunn, har man andre problemer enn det vi er vant til, og det vi har en politikk for. Jo mer familiene trekkes inn, jo lettere blir det å motvirke fordømmende holdninger til vårt samfunn. Jeg tror det også vil gjøre at konfliktnivået i innvandrerfamiliene kan reduseres. Både jeg og flere av mine kolleger i Regjeringen har jevnlig kontakt med representanter for innvandrermiljøene, både enkeltpersoner og ledere for ulike organisasjoner. Det har vært flere møter i den senere tiden, hvor bl.a. imamer har vært til stede. Jeg har tro på at sammen med endringer i lovverket vil dialog og samarbeid være det viktigste virkemidlet for å få resultater på lang sikt. Samtidig skal det ikke være tvil om at norske lover og regler gjelder for alle som bor i Norge. Som et ledd i arbeidet med å styrke dialogen mellom innvandrermiljøene, også de religiøse, vil Regjeringen invitere til en nasjonal konferanse i august. Hensikten med en slik dialogkonferanse er å sette fokus på barnas situasjon, på integrering og de problemområdene som har vært i fokus de senere årene, og få til samarbeid om gode løsninger, men også klart å fortelle hvilke forventninger vi har. La meg understreke én ting, fordi interpellasjonen bl.a. peker på muslimske ledere. De konflikter og kulturtradisjoner vi har sett gi seg utslag i grove overtramp, er ikke knyttet kun til muslimske miljøer. I en rekke andre miljøer med andre religioner foregår det også slike overgrep. Ved å fokusere for mye på muslimer, eller for mye på pakistanere eller somaliere, kan vi overse mange unge som trenger hjelp. Det må vi ha med oss i det videre arbeidet. Vi arbeider videre også med en odelstingsproposisjon om introduksjonsordning for nyankomne innvandrere. Den vil bli fremmet før sommeren 2002. Sammen med obligatorisk norskopplæring vil dette legge grunnlaget for bedre integrering av de mange som gifter seg hit, og som kommer hit fordi vi trenger arbeidskraft. Jeg tror at vi har rom for å gjøre mer på mange av integreringsområdene, men jeg tror vi skal ta den tiden(presidenten klubber) som trengs for nettopp å sørge for at det er ungdommens problemer som står i fokus for de løsningene vi velger(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen) Takk, president!