Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-05-12:
Først vil jeg takke for interpellasjonen. Jeg er glad for at det blir fokusert på så viktige tema som jordvern og matsikkerhet også fra Stortingets talerstol. Etter min mening er det å sikre nok mat til en raskt økende befolkning i en stadig varmere verden den viktigste problemstillingen verdens befolkning står overfor. Det er derfor av helt avgjørende betydning at denne problemstillingen også blir tatt opp i denne salen. Og det er derfor Regjeringen og jeg har vært så opptatt av disse spørsmålene. Det å vinne flest mulig hjerter for jordvernet ser jeg nemlig på som en av mine viktigste oppgaver som landbruks- og matminister. Derfor er også denne interpellasjonsdebatten viktig. Jordvern handler ikke bare om matsikkerheten for oss i Norge i dag. I en verden med nesten 1 milliard mennesker som sulter, handler det også om matsikkerheten for hele verdens befolkning. Og med prognoser om at den globale matproduksjonen må fordobles innen 2050, for å mette en befolkning på hele 9 milliarder mennesker, handler det ikke minst om matsikkerheten for våre etterkommere. Vi har rett og slett svært lite dyrket mark i Norge sammenlignet med de fleste andre land. Bare 3 pst. av arealet er dyrket mark, og kun 1,3 pst. er egnet til matkornproduksjon. Dette utgjør bare 2,2 dekar pr. innbygger, mot 2,7 dekar pr. verdensborger. Nedbyggingen av matjord er dessuten et irreversibelt inngrep i en ressurs som naturen har brukt tusenvis av år på å bygge opp centimeter for centimeter. For blir slik jord nedbygd, kan den ikke tas i bruk igjen til matproduksjon. Interpellasjonen bygger på et foreløpig og et litt for stort tall for den reelle omdisponeringen av dyrket og dyrkbar mark i 2008. Et riktigere tall for dette er ca. 14 800 dekar, ikke 16 500 dekar, som interpellanten oppgir. 14 800 dekar blir nemlig tallet når en trekker fra arealene som er omdisponert til skogplanting, og arealene som er regulert til landbruk. Hvis en legger dette tallet til grunn, er det faktisk en liten nedgang i omdisponeringen det siste året. Sammenligner vi med gjennomsnittstallet for årene 2002–2004, er det imidlertid en nedgang på hele 6 800 dekar, dvs. ca. 31 pst. Ut fra disse tallene ser det derfor heldigvis ikke så mørkt ut som det de tallene til representanten Holten Hjemdal viser. Hvis vi skiller ut den dyrkbare marka og bare ser på den dyrka marka, ser det enda lysere ut. Da er nedgangen i omdisponering på hele 6 000 dekar og 45 pst. sammenlignet med årene 2002–2004. Sammenlignet med hele tiårsperioden 1993–2004 er nedgangen litt mindre, og på ca. 38 pst. Jeg ønsker ikke her å gå inn i en teknisk diskusjon om hva som er de mest korrekte tallene, men det har faktisk vært en betydelig nedgang i omdisponeringen siden vår regjering overtok, og vi har gjort en betydelig innsats for å få til dette. La meg imidlertid få understreke at jeg er den første til å innrømme at nivået på omdisponeringen av den beste dyrkede jorda fortsatt er altfor høyt, og at det fortsatt er viktig å gjøre hva man kan for å redusere den så mye som mulig. Regjeringen arbeider ut fra en målsetting om å halvere den årlige omdisponeringen av de mest verdifulle jordressursene innen 2010. Denne målsettingen ble faktisk første gang formulert under Bondevik II-regjeringen ved behandlingen av budsjettproposisjonen for 2004. Senere er den gjentatt i budsjettproposisjonene fram til nå, og ikke minst i St.meld. nr. 26 for 2006–2007, Regjeringens miljøpolitikk og rikets miljøtilstand. Det skulle således være bred oppslutning om målsettingen. Denne regjeringen har tydelig signalisert et sterkere jordvern. Senest i denne uken vedtok Miljøverndepartementet å ta til følge to innsigelser i tråd med mitt departements anbefaling. Det gjelder en sak i Lillehammer og en sak i Skaun kommune. Det betyr at Miljøverndepartementet hittil har fulgt mitt departements anbefaling i 20 av 21 jordvernsaker i denne regjeringsperioden. Jeg mener således at denne regjeringen har tatt et viktig og ganske langt skritt i riktig retning. Og jeg mener at vi faktisk kan ha mulighet for å nå Regjeringens målsetting i 2010. Det betydde mye at daværende miljøvernminister Helen Bjørnøy sammen med daværende landbruks- og matminister Terje Riis-Johansen sendte det såkalte jordvernbrevet til kommunene i 2006. Dette brevet mener jeg har vært svært viktig for å få fram jordvernets betydning, Regjeringens halveringsmålsetting og ikke minst kommunenes viktige rolle i arbeidet. For det må understrekes at kommunene er tildelt et stort ansvar i arbeidet med jordvern, både ved å avgjøre enkeltsøknader og ikke minst ved å planlegge etter plan- og bygningsloven. Jeg mener at det er slik det fortsatt skal være, først og fremst fordi kommunene er nærmest til å vurdere disse sakene i egen kommune. Det forutsetter imidlertid at kommunene er seg sitt ansvar bevisst ved å følge de statlige føringene om et strengt jordvern. Som tidligere ordfører vet jeg hvor vanskelig dette er, og hvor stort press det er for å bygge ut områder for å skape nye arbeidsplasser. Kommunene må ta dette ansvaret på alvor og ta større jordvernhensyn, enten alene eller gjennom interkommunalt samarbeid. Som nok et tiltak for å få redusert omdisponeringstakten fikk Statens landbruksforvaltning rett til å fremme innsigelse mot kommunale arealplaner i 2006. Resultatet er at Statens landbruksforvaltning har stoppet omdisponeringen av litt over 4 000 dekar dyrket jord. Det er antakelig et areal som grovt regnet kan gi mat til 5 000 nordmenns årlige forbruk. Disse tallene skulle også vise at dette tiltaket har virket. Men jeg kan ikke og vil ikke bare rette ansvaret mot kommunene. Staten har selvsagt også selv et stort ansvar, ikke minst innenfor samferdselssektoren. Jeg er derfor glad for at Regjeringen nå har styrket fokuset på dette i ny Nasjonal transportplan. For første gang blir det der presisert at det skal tas hensyn til jordvernet i alle faser av planleggingen av utbyggingene. Å innføre en vernehjemmel i jordloven er et annet svært viktig tiltak som jeg arbeider med. Dette tiltaket skal føre til at samfunnet på varig basis kan verne jordbruksarealer mot omdisponering. Jeg mener det er et paradoks at vi verner strandsonen for å sikre allmennhetens adgang, at vi lager egne markalover for å sikre friluftsliv, og at vi verner skog for å sikre biologisk mangfold, men ikke har den samme muligheten til å verne områder for å sikre arealer for matproduksjon, som kanskje er det aller viktigste formålet. Det siste tiltaket mot omdisponering som jeg har tenkt å nevne i dette innlegget, ble nylig lagt fram for Stortinget i Ot.prp. nr. 44 for 2008–2009. Dette tiltaket består i å innføre en lovhjemmel som gjør at fylkesmannen fortløpende kan pålegge enkeltkommuner å oversende sine vedtak om omdisponering etter jordloven. Hensikten med en slik hjemmel er at fylkesmannen lettere kan følge med på og påklage enkeltvedtak i utvalgte kommuner. Til slutt vil jeg si litt om betydningen av et sterkt jordvern for å løse klimaproblemene. Matkrisen og klimakrisen henger nemlig tett sammen, som også representanten Holten Hjemdal understreket. Matsikkerhet er etter min mening en absolutt forutsetning for å lykkes med klimapolitikken, for vi løser ikke klimaproblemet uten at folk er mette. Vi legger for øvrig snart fram en klimamelding for landbrukssektoren. Gjennom arbeidet med den har vi også blitt oss mer bevisst jordvernets store betydning for å kunne produsere mat med minst mulig klimautslipp.