Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2017-04-18:
La meg aller først på vegne av Fremskrittspartiet uttrykke en ærbødig takk til de ti norske soldatene og de to sivile som har gitt sitt liv på oppdrag i Afghanistan. Jeg ønsker også å gi uttrykk for min dypeste medfølelse til de pårørende og deres familier. Utvalget som har evaluert og trukket lærdommer av Norges sivile og militære innsats i Afghanistan, har gjort et særdeles godt arbeid. Utvalget har gjort en åpen, ærlig og grundig analyse. Utvalgets leder, Bjørn Tore Godal, bør ha all ære for jobben som er gjort. Sjelden har et regjeringsoppnevnt utvalg vært så tydelig på at et så omfattende internasjonalt oppdrag har vært delvis mislykket. Utvalget sier sågar i første setning: «Etter mange års internasjonal innsats er situasjonen i Afghanistan nedslående.» Særlig tydeligere er det ikke mulig å uttrykke det. Målsettingen for engasjementet er ikke nådd. Årsakene til dette er ifølge utvalget mange, men det pekes spesielt på motstand mot reformer fra konservative religiøse og nasjonalistiske krefter. Det finnes imidlertid et lyspunkt. Utvalget poengterer at Norge har oppnådd ett av sine mål, nemlig å støtte USA og å gjøre NATO relevant, noe også utenriksministeren understreket i sin redegjørelse. Det er nemlig lett å glemme at årsaken til NATO-landenes nærvær i Afghanistan er angrepet mot USA 11. september 2001, og utløsning av NATOs artikkel 5, som sier at et angrep på et av medlemslandene er et angrep på alle. Dette målet styrker NATO. Men det sier ingenting om NATOs evne til å bekjempe fienden. Norges to øvrige mål kan ikke sies å ha blitt oppnådd. Selvsagt kan man hevde at Afghanistan ikke lenger er et arnested for terror, men det hjelper lite når nabolandene i regionen mer enn gjerne har tatt over rollen. Norges tredje mål var å bygge en stabil og demokratisk stat gjennom langsiktig bistand og fredsdiplomati. Det er ikke oppnådd. Utvalget konkluderer sågar med at Norge ikke har utgjort en betydelig forskjell. Antall drepte er mer enn 90 000, inkludert 3 496 internasjonale soldater. Prisen på det internasjonale engasjementet har vært nær 5 000 mrd. kr, eller omtrent fire norske statsbudsjetter. Norge har for egen del brukt nær 20 mrd. kr, hvorav 11,5 mrd. kr på militær innsats. At islamistiske Taliban ofte i samarbeid med al-Qaida gjenerobrer stadig større områder i landet, er også et trekk i utviklingen. Dette er dramatisk. Den internasjonale militære og sivile innsatsen i Afghanistan kan ikke ses isolert fra koalisjonen av frivillige lands innsats for å bekjempe terror, tyranner og religiøs fundamentalisme også i flere land i Midtøsten. Engasjementet og tilstedeværelsen i Afghanistan åpnet opp for en mer omfattende innsats, og det er ikke mulig å se den isolert fra bekjempelse av terrororganisasjoner i Irak, Libya, Yemen og Syria. Også kamper på grensen mellom Afghanistan og Pakistan har dette formålet. De færreste i Vesten vil betvile at våre lands militære og sivile engasjement har mål om å skape en bedre fremtid for menneskene i regionen. For mange oppfattes imidlertid ikke den vestlige tilstedeværelsen som et oppdrag for å skape forsoning, forståelse og fred. I land hvor etnisk og religiøs stammetenkning er selve essensen i kulturen, er demokratiet i vestlig forstand helt fremmed. Det er også mange ganger vanskelig å vite hvor og til hvem lojaliteten til samarbeidspartnerne ligger. I vår iver etter å gjøre deres hverdag mest mulig lik vår må vi ikke glemme at mange mennesker i regionen oppfatter Vestens militære engasjement som en religionskrig – et korstog mot islam. Dersom man gjør det, brukes dette som et argument for å finne støtte i ulike grupper. Også mange mennesker som har reist fra disse landene og har hatt anledning til å bosette seg i vestlige land, tenker på samme måten. Det har nå snart gått en generasjon siden det militære engasjementet i Afghanistan ble igangsatt. Det betyr at de fleste soldatene som i dag inngår i de internasjonale styrkene, ikke har noen direkte assosiasjoner med terrorangrepet mot tvillingtårnene i New York i 2001. Krigen i Afghanistan er i ferd med å bli en av historiens lengste. Konklusjonen er derfor åpenbar: Vi kan ikke fortsette som vi stevner. Vi må tenke annerledes, og vi må handle annerledes. Vi må finne en vei ut. Afghanistan-utvalget trekker tydelige konklusjoner om at Norge ikke bør engasjere seg i statsbygging, utvikling og sikkerhet av større omfang. Som Fremskrittspartiets medlemmer også påpeker i sine merknader, kan det tyde på at Norge har tatt på seg oppgaver vi vanskelig kan lykkes med. Et av utvalgets mandater var å peke på lærdommer og erfaringer Norge bør trekke av sin Afghanistan-innsats, og hvordan disse kan overføres til militære engasjementer i andre land. Utvalget er igjen tydelig. Norge kan alltid velge ikke å delta i militære operasjoner. Afghanistan var et unntak, grunnet utløsning av NATOs artikkel 5. Velger vi å delta, må målet kommuniseres tydelig til Stortinget og ha forankring hos folk flest. Det aller viktigste er imidlertid at det i forkant defineres en exit-strategi. Da må det etableres et tydelig mål, og drift i målene må unngås. Jeg vil legge til at forutsetningen for å nå målet kan endres betraktelig. Da er det ikke et nederlag å trekke seg ut. Konsekvensen av deltakelse må også inngående analyseres. I dag er eksempelvis en av de mest paradoksale konsekvensene av våre militære engasjementer at samtidig som vi sender våre unge veltrente menn og kvinner for å krige i andre land, reiser mange av disse landenes egne unge menn og kvinner til vårt land for å søke beskyttelse fra krig. Det er et paradoks av dimensjoner. Disse landenes egne unge burde jo ha egeninteresse av å skape fred og levelige vilkår i sine egne hjemland. For dem burde det sågar være en plikt. NATO-landene gikk inn i Afghanistan med mål om å stille dem som sto bak terrorangrepet i New York i 2001, til ansvar. Det målet har organisasjonen klart. Bin Laden og hans direkte medansvarlige er for lengst drept eller tatt til fange. Vi vet samtidig at sikkerhetssituasjonen i Afghanistan de påfølgende årene har forverret seg. Med et slikt bakteppe må det være naturlig å stille følgende fire spørsmål. For det første: Hva er i dag mandatet for det militære engasjementet i Afghanistan? Det å bekjempe terror er et flytende mål, og det kan aldri nås. Det vil alltid finnes terror, uansett hvor mange internasjonale og norske soldater som prøver å bekjempe det. For det andre: Dersom det er uklart, bør da det internasjonale militære nærværet opphøre? Det er også en debatt som må tas, men som ikke tas. Den tas ikke i Norge. Den tas heller ikke i NATO. Den tas bare ikke. Det er ikke en del av den diskusjonen som finner sted. Det bør vi faktisk tørre å gjøre. Det gjør Godal-utvalget, og det skal det ha all ære for. For det tredje: Bør NATO fokusere på sine primæroppgaver – altså forsvaret av våre egne land etter at vi har klart å ta livet av dem som angivelig sto bak terroren mot USA i 2001? For det fjerde: Bør Norge avslutte sitt militære engasjement i Afghanistan? Denne debatten kommer sannsynligvis ikke som noe mer enn en ny debatt som kanskje kommer om ett, to, tre eller fire år. Vi er nødt til å trekke noen konklusjoner. Vi er nødt til å ta noen beslutninger. Det er faktisk derfor denne salen har jobben med å diskutere Norges innsats og Norges gjøremål internasjonalt. Så det er opp til oss. I likhet med Høyres Øyvind Halleraker støtter Fremskrittspartiet forslaget fra Miljøpartiet De Grønne om hvordan behandle krigsfanger. I likhet med Høyre støtter Fremskrittspartiet forslag nr. 2.