Michael Tetzschner (Høyre), 2010-10-11:
Til foregående taler vil jeg bemerke at det er ganske interessant at en representant fra Arbeiderpartiet mener at vi i fullt alvor skal vurdere bussing av skolebarn i Oslo. Det betyr at de rød-grønne partiene må være innbyrdes uenige. Jeg var langt på vei fornøyd med statsrådens gode svar. Man kunne nok beklage at ikke hver enkelt bydel er en gjennomsnittsbydel, og at det ikke er variasjoner i byen, men statsråden var jo også klar over og uttrykte her i salen at man ikke kan vedta mangfold. Hun sa også at det ikke var mulig og ønskelig å bruke slike virkemidler. Hvis jeg har misforstått forrige taler, vil jeg gjerne bli irettesatt, men det fremstår altså som om Arbeiderpartiet er veldig uenig i virkemidlene. Jeg synes Stortinget kan være ganske fornøyd med sin hovedstad og være litt stolt av den, for den får til utrolig gode resultater, ikke minst innenfor det som er en av politikkens viktigste oppgaver: å sørge for at vi har en god skole. Det betyr ikke at det ikke er utfordringer, men kartleggingen av Oslo-skolen har også vist at de områdene som har et stort innslag av minoritetsspråklige, scorer over gjennomsnittet for landet. Oslo som helhet har landets beste skole. Man kan nok si at man fra tidligere bærer en arv om en klassedelt by. Da var det jo bare synd at man ikke brukte de gylne sosialdemokratiske årene på 1960-tallet til å tilby variert boligbebyggelse, men la ensidig vekt på et høyt antall boliger som skulle bygges pr. år, og som skulle være veldig rimelige, men som i ettertiden sett ble for små, slik at når folk fikk bedre råd, så flyttet de vestover eller ut av kommunen. Dette har også vært oppe til diskusjon i bystyret i mange år, og man har kompensert for sosialistisk byplanlegging ved å sørge for at det er blitt mer blandet bebyggelse i nye områder. Et annet viktig forhold er at vi har et arbeidsmarked som fungerer. Det er svært viktig for byene våre at vi ikke får en stor underklasse av mennesker uten fast tilknytning til arbeidsmarkedet. Bolig og arbeid er også viktige integrasjonsfaktorer, ikke bare for innvandrerbefolkningen, men også for nordmenn som faller utenfor. Det må også være vårt perspektiv. Når det gjelder skolens bidrag til sosial mobilitet, har det lenge vært en diskusjon. Det er bra at de rød-grønne har kommet etter og erkjent at skolen ikke bare skal være et sted å være, men også et sted å lære – nettopp leke- og væreskolen fremfor kunnskapsskolen var jo nettopp en skole som innbød til å fastholde sosiale forskjeller. De som er skadelidende ved en dårlig offentlig skole, er jo de som kommer fra ikke skolemotiverte hjem. Det har også en innvandringspolitisk komponent. Når man løfter nivået for skoletilbudet i en by, løfter man også integreringen og dem som skal inn i samfunnet. Så ser vi også at det er en del utfordringer. Innvandrerjentene gjør det bedre enn innvandrerguttene. Det er en del kunnskap man må ta med seg videre og rette inn spesielle tiltak mot. Man har også benyttet et virkemiddel som SV og Arbeiderpartiet heller ikke ønsker, nemlig lønnsdifferensiering. Man har gitt lærere lønnspålegg for å være i områder med utfordringer når det gjelder minoritetselever. Det har gitt store resultater når man har sett på de objektive kunnskapsprøvene. Så lønnsdifferensiering er også et viktig virkemiddel. Jeg har lyst til avslutningsvis å peke på at det lenge var en diskusjon i Oslo om det skulle være mulig å søke seg til hvilken skole man ville, ut fra karakteroppnåelse. Det frie skolevalg når det gjelder videregående skoler, har også vært med på å fremme sosial mobilitet – hele byen har vært et inntaksområde for elevene i videregående skole.