Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-05-21:
Dagens grunnlovsdebatt gjelder det framtidige forholdet mellom staten og Den norske kirke, slik det er formulert i kirkeforliket av 10. april 2008. I dagens innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen behandler en også det grunnlovsforslaget som representanter for Senterpartiet fremmet i Dokument nr. 12:25. Dette er forslag nr. 2 i innstillinga. Jeg tar herved opp det forslaget og tilråder at Senterpartiets representanter stemmer for forslag nr. 2. Forslag til vedtak, IV i innstillingen, som er kirkeforliket fra 10. april 2008, vil flertallet i Senterpartiets stortingsgruppe stemme for, samtidig som stortingsgruppa etter sedvane stilles fritt i slike spørsmål. Etter en personlig krevende avveining mellom et forlik som fikk knappest mulig flertall ved Senterpartiets stortingsgruppebehandling i 2008 og de langsiktige konsekvenser som jeg erkjenner at forliket innebærer, med en gradvis endring vekk fra den breie folkekirka – som etter min vurdering er så verdifull – vil jeg stemme mot forliket. Jeg er en av Senterpartiets stortingsrepresentanter som fremmer eget grunnlovsforslag i Dokument nr. 12:25. Der legger vi vekt på at Den norske kirke er en folkekirke med tusenårige røtter i landet, og ikke minst viktig er det at Den norske kirke også skal favne dem som vil leve et aktivt trosliv. Den norske kirke skal være åpen, inkluderende og møte enkeltmennesket i sin vesle tro og i sin store tvil, være et samlingsmerke ved nasjonale storhendinger og ulykker, og komme i møte dem som ønsker det i deres hverdag og ved milepælene i livet. Senterpartiet vil ha en romslig og inkluderende folkekirke, tros- og religionsfrihet og vern om menneskeverdet. Dette er byggesteiner i dagens og framtidas flerkulturelle Norge. Kirka og den kristne, humanistiske kulturarven har preget land og folkeliv i mer enn 1 000 år, og må fremdeles være verdigrunnlaget for nasjonen. Kirkeordninga har vært politisk diskutert og vært gjenstand for en rekke utredninger gjennom de siste 150 årene, slik flere har vært inne på. Dette til tross, i Senterpartiet har vi ikke registrert at det er noe stort folkekrav om å endre dagens kirkeordning. Tvert imot opplever vi at folk flest oppfatter dagens ordning som velfungerende. Den norske kirke har som kirkesamfunn en meget høy og stabil oppslutning. Om lag 85 pst. av befolkningen er medlemmer. Legger vi tallene fra 2003 til grunn, slik Gjønnes-utvalget gjør, blir 90 pst. av barn av medlemmer i Den norske kirke døpt. Konfirmasjonsandelen ligger på 68 pst., vigselsandelen på 52 pst. og gravferdsandelen på hele 94 pst. Det vitner om en kirke som står sterkt i folket, og som fungerer godt. Det er i alle fall vanskelig å lese disse tallene som et faresignal som fordrer en ny og radikal omorganisering av Den norske kirke. Den sterke oppslutning bekreftes også gjennom høringsrunden til Gjønnes-utvalget, der om lag 85 pst. av de lokalkirkelige organer hadde levert uttalelse, og der et klart flertall sa nei til Gjønnes-utvalgets modell og ga sin støtte til å bevare de sterke bånd mellom stat og kirke. Det er vel verdt å merke seg at i dette spørsmålet er det avstand mellom grasrota i Kirka og Kirkas lederskap, og også i en viss grad mellom enkelte partier og grasrota. I stat–kirke-debatten er et av argumentene mot dagens ordning at den er diskriminerende overfor andre tros- og livssynssamfunn. Flere utredninger om statskirkeordninga har kommet til at den ikke er det. Sjøl Bakkevig-utvalget, som gikk inn for et skille mellom stat og kirke, konkluderte med «at det strengt tatt ikkje er noko ved dei juridiske sidene av statskyrkjeordninga som direkte er i strid med menneskerettane». Det er da interessant å registrere kommentarene fra mennesker med en annen religiøs tilhørighet som opplever grunnlovsforankringa som positiv. Det signaliserer at staten har en klar verdiforankring, og det er et uttrykk for at staten anerkjenner behovet for og verdien av det religiøse. At en i Norge gjennom statskirkeordninga eksplisitt anerkjenner religion som en del av det fundament som vi bygger vår statsform på, oppleves altså som betryggende for personer som bekjenner seg til andre religioner her i Norge. Det kan i forlengelsen av dette være nærliggende også å nevne dagens økonomiske ordning, der alle livssyns- og trossamfunn får likt kronebeløp i tilskudd per medlem. Dette er sjølsagt også en helt nødvendig ordning for å oppfylle statens forpliktelser til å legge til rette for full livs- og trosfrihet. Spørsmålet om en endring av kirkeordninga berører både grunnleggende konstitusjonelle forhold og enkeltmenneskers mulighet til religionsutøvelse. En konstitusjonell forankring av Den norske kirke gir en viktig referanse for tradisjon, tilhørighet og identitet for Norge som nasjon. Bruk av merkelappen «folkekirke» er i seg sjøl ingen garanti for at Kirka i realiteten oppleves som åpen og inkluderende. For meg er det viktig å understreke at Kirka ikke kun består av de formelle kirkelige organer. Kirka er det fellesskapet som inkluderer alle døpte, som fortsatt velger å være medlemmer i Den norske kirke, uansett grad av tro og tvil. For meg er det derfor grunnleggende viktig å kjempe for at Den norske kirke også i framtida skal være en folkekirke, der det er plass til den lille tro og den store tvil. Jeg mener at dette best ivaretas gjennom en grunnlovfestet statskirkeordning, der Kongen i statsråd er øverste kirkestyre. La meg her understreke at Senterpartiet la til grunn at forliket med hensyn til demokratireform på ingen måte innebar en automatikk i overføring av bispeutnevninger. Resultatet av de kirkelige valgene og evalueringa av de igangsatte forsøkene skulle undergis en reell vurdering før Senterpartiet stemte for de aktuelle grunnlovsendringene om å overlate utnevninga av biskoper til Kirkas organer og avvikle kirkelig statsråd. For Senterpartiet er det viktig at de institusjonaliserte ordninger fører til reell styrking av demokratiet i de kirkelige organer, slik at det gir en tilstrekkelig bred forankring hos medlemmene i Den norske kirke. I den sammenheng vil Senterpartiet understreke at det påhviler Den norske kirke et betydelig ansvar for å sikre sterkere demokratisk legitimitet og forankring hos sine medlemmer. Senterpartiet er spesielt opptatt av å sikre at Kirka fortsatt skal være 100 pst. offentlig finansiert. Vi advarer mot en ordning der det enkelte medlem skulle avkreves en form for egenbetaling for å være medlem i Den norske kirke. Ingen skal måtte ransake verken lommeboka eller graden av personlig tro for å aksepteres som fullverdig medlem i Den norske kirke. Vi må alle reflektere over møtet mellom det historiske Norge og det Norge vi er nå, og det Norge vi vil utvikle videre. Er det slik at vi i den tida vi nå er inne i, bør trekke religionen mer ut av det offentlige rom, eller er det motsatt? Er det sånn at det som er en felles verdibasis i vår historie, nå bør tones ned, eller er det viktigere nå enn før at vi har en bevissthet rundt vårt verdifundament? Det er ikke fra de nye befolkningsgrupper som har kommet til Norge, at ropet om å endre statskirkeordning har vært sterkt. Nei, kravet har kommet fra Kirkas ledelse og fra dem som ønsker seg et sekulært samfunn, Human-Etisk Forbund. De som skyver minoritetene foran seg for å gjøre Norge mer sekulært, har en dårlig sak, for det er ikke noe stort rop derfra om å fjerne det religiøse fra det offentlige rom. Jesus sier i sin programerklæring, Bergprekenen: «Salig er de fattige». Dette var stikk i strid med den vanlige oppfatningen blant det religiøse lederskapet. Jesus behandlet alle likt – fattige samaritanere, tollere og hedninger. De eneste han hadde noen konflikt med, var det religiøse lederskapet. Det er først med pietismen og den liberale teologi på 1800-tallet at forestillingen om at noen er mer kristne enn andre, vokser fram. Den danske teolog P.G. Lindhardt, født i 1910, uttalte at troen er ikke noe du har, men noe du gjør. Flere av dem som ønsker et løsere bånd mellom stat og kirke, har argumentert for at det vil føre til at Kirka vil kunne være mer kritisk mot makta. Hvis man ser på Den norske kirkes historie de senere årene, ser man at er det noen som har vært kritiske mot makta, har det nettopp vært Den norske kirke innenfor dagens ordning. Vi har sett det i Irak-krigen, vi har sett det i flyktningpolitikken, og vi ser det i miljøpolitikken – senest med biskop Erling J. Pettersen, som i Stavanger Aftenblad den 19. mai utfordret Statoils generalforsamling meget kraftig under overskriften: «Den som bygger sitt hus på tjæresand.» Den norske kirke er særdeles fri. Den norske kirke har mange av de frieste og mest taleføre røstene. Har det vært noen sterke hindringer innenfor dagens ordning for biskoper og andre talspersoner for Den norske kirke til å være kritiske til makta, må det være basert på teori og ikke på virkelighet når man ser på det offentlige ordskiftet som vi har.