trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-06-15:
Jeg kan forstå at representanten Gabrielsen er utålmodig, for norsk landbrukspolitikk rikker seg omtrent ikke av flekken. Det er ett steg fram og to tilbake. Selv om han er ny i denne komiteen, har han grunn til å være utålmodig. Men én ting kan være positivt ved at det går så langsomt: Da må vi regne med at det relativt raskt vil fremtvinges nye initiativ for å endre politikken, på grunn av internasjonale forhold, WTO osv., som Gabrielsen var inne på. Det er også positivt, sett fra vår side, at man neste år kan regne med at Høyre støtter Fremskrittspartiets forslag om å avvikle ordningen med jordbruksavtaler, et forslag vi har fremmet i hele denne perioden. Vi har gått foran, trukket opp løypa og bidratt til å fjerne en del gammel vanetenkning og noen hellige kuer – og tatt belastningen med det. Så kommer de andre etter. Men hvorfor skal alltid vi her i Norge være den dårligste gutten i klassen? Vi ser at det i Norden og ellers i Europa er konkurransepolitikken som kommer hele veien. Til og med Finland, som har langt dårligere økonomi enn Norge, er nå inne i en kraftig strukturendring innenfor landbrukssektoren. De skjønner at det er nødvendig. De kan ikke fortsette i de gamle sporene og betale det dette koster, når det ikke egentlig er nødvendig. Det er ikke noen fornuftig politikk på sikt heller, sier man i stort sett alle andre land. Så noe annet – jeg regner med at vi får støtte fra Høyre til neste år: Vi har en annen lov som også gjør mye vondt på landbrukssektoren, og det er omsetningsloven. Konkurransetilsynet sa i sin årsmelding for 1999 at den bidrar til langt høyere matvarepriser i Norge enn det som er nødvendig, fordi den hemmer konkurransen. Da tenker jeg på den interne konkurranse – vi har jo et tollbasert vern. Kan vi regne med at Høyre internt vil jobbe med denne saken, slik at vi kan få støtte fra Høyre også når det gjelder å avvikle omsetningsloven?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-06-15:
Komiteens leder, Morten Lund, har i dag kommet med et utspill i mediene der han har kritisert svenske matvarepriser og har påstått at svenskene bedriver dumping. Han har også kritisert at de har bygd butikker der det nesten ikke bor folk. Det er riktig at det er mange steder på den svenske siden av grensen hvor det bor lite folk, og hvor det kanskje bor mer elg. Men markedet for disse svenskene er Kari og Ola nordmann. Jeg har aldri hørt denne påstanden før, at svenskene har bedrevet dumping i dumpingordets rette forstand. Jeg har undersøkt litt i dag, og det er riktig at man har høyere priser i f.eks. Stockholm enn i Strømstad. Men dette er jo en helt logisk og normal markedstilpasning i et land der man har konkurransepolitikk og man ikke har den styringen og reguleringen som i Norge. Og at det er litt lavere priser i Strømstad-området, tjener jo Kari og Ola nordmann på, og alle svensker som bor i dette området, så det er i grunnen en glimrende politikk. Men jeg vil forfølge dette, for jeg føler at det er en ganske alvorlig påstand å si at svenskene bedriver dumping. Kan Morten Lund på noen måte dokumentere det, for jeg har aldri hørt dette tidligere?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-06-15:
Først en kommentar til statsrådens forklaring av virkninger og tolkninger av avtalen. Det styrker meg i min tro på at modellen med en jordbruksavtale er svært lite egnet. Når det er så mange forvillelser og forskjellige tolkninger ute og går etter at vi har jobbet med først landbruksmeldingen og så jordbruksavtalen, er det et tydelig bevis på at denne ordningen ikke fungerer som den skal, og bør avskaffes. Jeg skal ta opp et annet tema som er nevnt i proposisjonen, og det er dette med markedsordningen for melk, som vi nå har hatt i ca. tre år, og som har vært kritisert. Tine Norske Meierier er regulator, og bl.a. Synnøve Finden har kritisert ordningen, fordi hun mener at Tine har kommet med gale kalkyler og at det har vært kryssubsidiering. Jeg tok opp saken i Stortingets spørretime i januar 1999 med den foregående landbruksministeren, som innhentet informasjon fra Tine, som konkluderte med at det ikke var noe mislighold på området. Så har vi fått en rapport fra NILF som sier det helt motsatte. Her har vi hatt både prisdumping og kryssubsidiering, altså helt uakseptable forhold. Dette skulle være en markedsordning som skulle likestille aktørene konkurransemessig på foredlingssiden. Nå skal det gjøres noe med dette systemet. Vi kan ikke fortsette å ha det slik at Tine først feilinformerer departementet, og at statsråd Gjønnes så feilinformerer Stortinget. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Når man nå skal endre disse utjevningssystemene innenfor markedsordningen, tar man da høyde for at man får en uavhengig kontroll, slik at man sikrer seg for dette i framtiden, og ikke stoler på Tine, som ikke er tilliten verdig? Det er jo bevist gjennom rapporten fra NILF.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-06-15:
Jeg syns det var et meget godt innlegg av statsråden. Han grep fatt i problemstillingene – at vi ikke kan se oss tilbake her, det må foregå strukturendringer og i en relativt rask hastighet hvis det norske landbruket skal overleve. Hvis vi utsetter dette i tid, er det jo den norske bonden og det norske samfunnet som vil tape. Det burde være et minste felles multiplum som alle partier egentlig burde forstå og gå inn for, og ikke bruke all verdens vikarierende argumenter for å sementere en struktur som den norske bonde og det norske samfunn ikke er tjent med. Jeg leste en betenkning fra LO Industri, tror jeg det var, som hadde en del gode synspunkter på det, som jeg håper at Arbeiderpartiet vil jobbe videre med. Det er gjort en del undersøkelser, bl.a. fra Bergensforskere, som sier at vi kan opprettholde alle vesentlige mål som det politiske miljø er enig i når det gjelder landbrukspolitikken, men ved å dyrke 5 mill. dekar istedenfor 10 mill. dekar og med halve antallet bønder. Vi vet også at professor Normann Aanesland ved Landbrukshøgskolen i Ås sier at vi med beste teknikk kan opprettholde 10 mill. dekar full produksjon, men med 23 000 bønder. Det er altså fullt mulig å gjøre dette annerledes enn i dag. Og vi vet jo, og det har jo tidligere statsråder som har ansvaret for arbeidsmarkedet, sagt, at det er store områder i Distrikts-Norge der man mangler arbeidskraft. Ville det ikke da etter en viss omskolering og omstilling av særlig yngre arbeidskraft være fornuftig å kanalisere dem inn innenfor nye områder der de kan bidra til en større økonomisk verdiskaping? Det blir mitt spørsmål til statsråden.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-06-15:
I store deler av denne debatten har jeg vært veldig skuffet fordi det har vært mye preik, lite realisme og lite visjoner over politikernes innlegg når det gjelder fremtiden for den norske landbrukspolitikken. Men etter at jeg hørte statsråd Kosmo, ser jeg lysere på fremtiden. Jeg kommer til å sitere Kosmo i landbruksdebatter og distriktspolitiske debatter fremover. Som jeg sa i et tidligere innlegg: LO Industri har et program for distrikts- og landbrukspolitikken som jeg håper Arbeiderpartiet vil jobbe videre med framover. Han sa det jo helt riktig: Norsk næringsmiddelindustri er en viktig industri med mange tusen arbeidsplasser som vi er helt avhengig av. Den kan ikke overleve hvis de ikke får råvarer til konkurransedyktig kostnad. Og kan ikke den norske bonde skaffe det, må de gå andre steder. Og får ikke den norske forbruker matvarer til konkurransedyktige priser, reiser han over grensen til Sverige. Jeg har sagt det før: Det har alt etablert seg flere «Little Norway» på andre siden av grensen, som er blitt en lang handledisk. Der treffer du naboene dine, søskenbarnet fra Gjøvik osv. Dette kommer til å utvikle seg, det kommer til å akselerere hvis ikke norske politikere tar dette innover seg og bekjenner seg til virkelighetens verden, uavhengig av hva komiteens leder og Senterpartiet ønsker når de snakker om dumping av svenske matvarer. Det vil bare være et forbigående fenomen, de vil bli dyktigere og dyktigere. Svenskene ligger flere lysår foran oss her hjemme – matvareprisene i Sverige ligger 27 pst. over gjennomsnittet i EU, og de vil ha enda mer konkurranse i sitt system. Så dette må vi norske politikere ta innover oss og lære av andre land, for at den norske bonde skal kunne overleve og være konkurransedyktig i tiden framover. Men har vi noen gründere og industrialister som vi politikere kan lære av? Ja, personlig føler jeg at vi har det. I Gausdal har vi en bonde som heter Simen Fougner, som produserer uten å behøve å ta imot noe støtte. Han har til og med hatt realistiske planer for eksport av gris. Men han blir kriminalisert, for han holder seg litt over konsesjonsgrensene. Og så har vi på Østre Toten Per Idar Vingebakken, som ble stoppet av norske politikere. To tidligere statsråder, landbruksministre, var og priset hans integrerte konsept, primærproduksjon og meierivirksomhet. Også en statsminister var der og sa: Vi trenger et korrektiv til Tine. Han satte i gang fullt lovlig utenfor kvotesystemet for melk, men politikerne klarte å drepe virksomheten hans ved å innføre en ny lov om at alle skulle produsere innenfor konsesjonsgrensen. Der kan vi politikere lære hvordan norske bønder kan utvikle seg.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-06-15:
Først vil jeg benytte anledningen til å gi honnør til saksordføreren, for komiteen har år etter år etter år beskrevet problematikken, at vi har altfor mange rein i forhold til beitegrunnlaget osv., men det har i praksis ikke skjedd noe for å bringe reindriftsnæringen fremover i pakt med ressursgrunnlaget. Men saksordføreren har klart å samle komiteen om veldig viktige formuleringer, slik at jeg er optimist – at man nå kan legge de nødvendige føringer, og at departementet følger opp de påleggene som Stortinget gir i denne saken, slik at vi kan få en bedring. På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg komme inn på enkelte elementer. Vi er for så vidt imot reindriftsavtalen og det planøkonomiske systemet, som det viser seg ikke fungerer. Ikke sant? Først er det slik at man sprøyter inn en masse kapital – dette kan jo sammenlignes litt med landbruket – i reindriftsnæringen. Det ble gjort for en del år siden, slik at ungdommen gikk inn og etablerte seg, og da fikk man denne situasjonen med altfor mange rein i forhold til beitegrunnlaget. Og så må delvis de samme politikere komme med nye tilskudd og støtteordninger, tidligslaktetilskudd osv. for å forsøke å bøte på de problemene de selv er med på å skape. Vi får stadig bevist at planøkonomi i reindriftsnæringen og landbruksnæringen ikke fungerer, så hvorfor skal vi fortsette med systemer som ikke virker, når vi kan prøve alternativer som har bedre fremtidsmuligheter? Jeg vil også spørre meg: Hvis en bedrift hadde skadet miljøet så mye som reindriftsnæringen gjør, ville nok myndighetene vært ute mye tidligere. Forskere har jo påvist at det skjer en forørkning av Finnmarksvidda, med irreversible skader i tiår, og at skadene er langt større enn det vi ser ved nikkelverkene. Så her er det viktig nå at Regjeringen følger opp de påleggene og de merknadene som kommer fra Stortinget.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Dagen i dag er ein trist dag. Eit godt forhandlingsresultat dei to siste åra, eit godt forlik om landbruksmeldinga mellom sentrum og Arbeidarpartiet som gav optimisme og tru på at det var mogeleg å satse igjen i landbruket, er med eitt slag endra. Det er òg ein annan ting som er trist. Det er det at det er representanten Gunnar Breimo som til dei grader må gå i felten og gå til angrep på oss andre, når vi veit at han har stått for haldningar i denne saka som har hatt veldig mykje til felles med sentrums. Eg skal ikkje trøyte representanten Breimo eller forsamlinga med sitat i forhold til heile den utviklinga, men dei er mange, dei er interessante, og dei er heilt konsekvente på at dei i utgangspunktet har gått ut på det same som sentrumspartia har stått for, heilt til det har vore ei intern partibehandling i Arbeidarpartiet. Difor skal eg ikkje strø meir salt i opne sår i forhold til det. Eg har lyst til å stille representanten Breimo to spørsmål. Det eine gjeld inntektsutviklinga. Med det resultatet som ligg føre i år, vil ein då oppnå det som vi var einige om at ein skulle ha i inntektsutvikling, på linje med andre? Dersom ein ser dette over tid, vil utviklinga i år føre med seg at ein får den stigninga som andre grupper får, som er rekna til ca. 5 000 kr? Det andre spørsmålet går på det som representanten Breimo sa i debatten. Han var glad for at Høgre var parkert. At resultatet no fører med seg at Høgre støttar det, at Høgre gjev ros til resultatet, mens dei gav sterk kritikk av forliket, er ikkje det ein indikasjon på at framlegget til oppgjer har nærma seg Høgre, eller er det Høgre som har snudd?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Høgre sine representantar har vore veldig opptekne av at det er mykje «tristhet» her i dag. No er jo ikkje dette ei mentalhygienisk øving, og eg er ikkje veldig forundra over at ikkje representanten Gabrielsen er trist, for han har fått tilbake Arbeidarpartiet så nær seg som han ikkje hadde tort å håpe på sjølv då han brukte store ord då vi diskuterte her den 9. mai. Så at han har ein god kveld, det er ikkje noko overraskande. Han snakka om den feststemninga som hadde vore ute i landet då ein debatterte landbruksmeldinga. Det er ein fenomenal jobb som er gjord med førebuinga til meldinga, med dei debattrundane som har vore, der mange har delteke, med behandlinga her i Stortinget, og det var i ferd med å verte skapt ein optimisme. Og så seier Gabrielsen og andre: Det er heiltidsbøndene vi ville støtte denne gongen. Men heller ikkje dei får støtte i dette opplegget! Det vi ser no, er at melding etter melding – seinast i kveld på Dagsrevyen – tyder på at dei som driv på heiltid, faktisk går ned i inntekt dei òg. Er det feil, etter representanten Gabrielsens meining, eller er det slik? Og kva med kombinasjonsbrukarane – meiner representanten Gabrielsen at det berre er spekulasjon at ein driv fleire produksjonar, eller kan det vere at ein utnyttar ressursgrunnlaget på ein god måte? Og med den naturen vi har, vil vi nokon gong kunne produsere like billig i heile landet som ein kan i nabolanda våre, f.eks. Danmark? Representanten Gabrielsen har vore med og sagt i innstillinga at vi skal ha eit levedyktig landbruk i heile landet. Så til slutt ei lita filosofisk vurdering. Det er heilt rett, det representanten Gabrielsen seier, at Arbeidarpartiet ikkje på mange år har klart å få eit landbruksoppgjer i hamn med ein avtale. Sist vi klarte det før sentrumsregjeringa, var under regjeringa Syse, der Høgre/sentrum hadde regjering. Er Høgre innforstått med at dei må innta ei ganske anna holdning, og at dei faktisk må føre ein annan landbrukspolitikk, dersom det skal bli ei alternativ regjering til arbeidarpartiregjeringa der Høgre er inkludert, eller skal dei halde fram med å ture fram som no?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Kristeleg Folkeparti og sentrum står sjølvsagt bak dei premissane som vi var med og skreiv inn i innstillinga, og som statsråden siterte frå i sitt innlegg. Men samstundes er det slik at når ein skriv ut ein medisin, er det òg vanlegvis ei dosering knytt til den medisinen. I den grad ein begynner å ta heile medisinglaset eller heile medisinpakka på ein gong, vil det kunne få ganske dramatiske konsekvensar. Difor vert det for lettvint når statsråden meiner at ein kan gå så langt ein vil i den retninga som ein er samla om og seier ein skal gå i, og at ein kan ta ut dei grepa med ein gong. Det er vel òg slik at når ein behandlar ei melding, reknar ein med å ha lagt ei retning for ganske lang tid. Difor reagerer eg på korleis ein brukar dei premissane. Så til taldiskusjonen. Eg registrerer at statsråden seinast på Dagsrevyen i dag skulda faglaga for å jukse med tal. I den siste delen av innstillinga er det eitt brev frå Bondelaget, og det er eitt brev frå departementet. Slik som eg ser det, har ikkje brevet frå departementet nekta for realitetane i det som Bondelaget greier ut om. Og den måten faglaga greier ut om tal på, tek utgangspunkt i dei åra som no ligg bak oss, heilt frå 1995. Så er det klart at den reelle oppgangen er 5 000 kr ut frå dei oppnådde prisane. Det er rett, men då har ein altså endra måten å skildre på kva inntektsmoglegheiter som ligg der ut frå forhandlingane. Så eg vil spørje statsråden: Er det feil i historieskrivinga til Bondelaget her? Er ikkje det som går føre seg, ein diskusjon om korleis tal kan brukast? Og vil ikkje det å skulde nokon for juks vere eit svært dårleg bidrag til å skape eit samarbeidsklima mellom statsråden og ei næring?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Det gler sjølvsagt både meg og Kristeleg Folkeparti og sentrum at statsråd Kosmo no slår heilt klart fast at han ynskjer at vi skal ha eit landbruk også i framtida, at vi skal ha mange som er sysselsette der, og at vi skal ta vare på det multifunksjonelle. Men så understrekar han sterkt den omstillinga som trengst. Og det har mange gjort her i dag, og vi har erkjent at det trengst omstilling. Men eg har lyst til – sidan Kosmo er utnemnd til superministeren som skal omstille offentleg sektor – å prøve eit resonnement på statsråd Kosmo. Når han no skal omstille offentleg sektor, har både han og statsministeren sagt at det er nødvendig å ha dei tilsette med. Det er punkt 1. Eg går ut frå at han er samd i at det også gjeld i landbruket. Punkt 2 er at det er sagt at det er ynskjeleg å få meir over frå administrative ting direkte til teneste, pleie, undervisning og liknande, og det høyrest veldig logisk og rett ut. Men er det slik at ein då fyrst budsjetterer inn gevinsten og så omstiller etterpå, eller er det faktisk slik at ein fyrst finn ut korleis ein skal gjere det, ein gjennomfører tiltaka, og når ein har fått ein avtale som gjer at ein får omstilt folka, kan ein òg kome vidare? Kva er det som gjer at ein innanfor landbruket kan ta ut gevinsten fyrst og så forvente at dette skjer etterpå? Vi er samde om eit verdiskapingsprogram. Det er viktig. Det er ikkje oppe og står enno, men det skal i gang. Ein del andre nye inntektsmoglegheiter er òg skisserte i meldinga og i innstillinga. Dei er ikkje oppe og står enno. Men her tek ein altså fyrst ut gevinsten, og så seier ein at landbruket sjølv er ansvarleg for at det blir inntekt nok. Spørsmålet mitt til statsråd Kosmo er: Ville det ikkje vere klokt å bruke same tenking og metodikk her som ein gjer når ein skal omstille elles?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-06-15:
Det ble brukt en del sterke ord i innlegget til Breimo om de interne forholdene med sentrum, og det er klart på en dag som Lilletun betegner som en «trist dag» – det er kanskje en skilsmissedag, eller jeg vil heller si at ekteskapet blir erklært ugyldig, for det er inngått på premisser som viser seg ikke å stå seg i virkelighetens lys. Jeg må spørre Breimo om noe rundt hele forhandlingsinstituttet. Arbeiderpartiet har så vidt jeg vet, på de 20 siste årene bare greid én gang – muligens to ganger – å komme til enighet med begge organisasjonene. Har det noen hensikt å fortsette med dette skuespillet, som dette i realiteten har utviklet seg til, når vi ser på hva som har skjedd, ikke minst i år? Nå hørte jeg Breimo svare på en tidligere replikk at Arbeiderpartiet gikk for det. Men det jeg kunne tenke meg å spørre om, er: Er Breimo styrket i troen på dette instituttet? Føler han at disse to organisasjonene tar det totale ansvar for de prioriteringene vi må gjøre også innenfor dette området, ved å bruke 13 milliarder kr i direkte tilskudd og 7 milliarder kr i skjermingsstøtte? Føler han at f.eks. næringsmiddelindustriens interesser blir tilstrekkelig ivaretatt? Føler han at man er tilstrekkelig opptatt av konkurranse i den industrien som skal produsere av de varene som den norske bonden fremstiller? Føler han at man er opptatt av kostnadene mellom det punkt da bonden avleverer varen, og til den forefinnes i forretningene? Har vi et institutt som tar det totale samfunnsansvar i forhold til disse tingene? Eller kan det tenkes at vi på dette området burde gjort som vi gjør i forbindelse med statsbudsjettet for øvrig? Vi diskuterer beløpene, prioriterer mellom alle formål, legger premisser og føringer, og Regjeringen får forestå detaljfordelingen av pengene. Er han styrket i troen, eller er han svekket?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-06-15:
At Høyre har de rette svarene i egne øyne, kan ikke komme som noen overraskelse. Og tidvis kan man få det inntrykk også når man hører Opseth, at han ikke er helt ubesnæret av egne utsagn. Når det gjelder retningen på norsk landbrukspolitikk, er den beskrevet i St.meld. nr. 19. I tillegg til å ha lest meldingen har jeg reist land og strand rundt sammen med bl.a. Gjønnes, hans statssekretær og hele hans horde fra Landbruksdepartementet, og jeg har debattert dette sammen med Bondelaget og med daværende saksordfører Hanssen. Det var noen svært trivelige seanser vi hadde. Vi var selvfølgelig ikke enige om alt, men det var trivelig og lærerrikt – i hvert fall for meg. Det som er helt sikkert: I St.meld. nr. 19 anvises det ingen kurs tilbake fra en strukturutvikling som har det i seg at det går sju bruk ut av produksjon hver dag, og at det er en avgang på 2 500 årsverk. Det er vanskelig objektivt å fastslå om den vil resultere i 2 700 eller i 3 100 i en periode, om det vil bli mer enn disse 2 000. Men det er ingen tvil om fremskrivingen av strukturen i norsk landbrukspolitikk, basert på St.meld. nr. 19 – det er bare spørsmål om man skal bruke 12 år, 15 år eller 17 år på å komme dit. Det er tempoet vi diskuterer, ikke «om». Det er ingen innstillinger på hele 1990-tallet om norsk landbrukspolitikk som jeg kan se peker tilbake til den virkelighet som en gang var, men det er noen som prater som om det er det de gjør. Det er det inntrykk en får når en hører at e-mailen nesten har brutt sammen i dag, og telefonene, og når de refererer til folk de har snakket med i salen – det er som om de har lansert en alternativ vei. Det er ikke gjort. Vi diskuterer ikke retning, vi diskuterer tempo.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-06-15:
Det er ikke gjort. Jeg tar herved opp Høyres forslag.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-06-15:
La meg si i forhold til dette med å støtte og ikke støtte: Hvis vi skulle komme til at her bør noe gjøres annerledes, er det primært ikke for å støtte noen som helst, da er det fordi vi mener at det er rette måten å gjøre det på. Det at Fremskrittspartiet har dette standpunktet, verken påskynder eller forsinker en slik prosess. Jeg vil betegne det som ikke riktig det som Hedstrøm sier, at strukturutviklingen i norsk landbruk står på stedet hvil. Det er feil. Det er bare å lese statistikk, så ser man at bruksstørrelsen øker år for år, man ser utviklingen når det gjelder antall årsverk osv. Der er det definitivt en utvikling. Skal man gjøre endringer i en hel næring, som omfatter så mange enkeltindivider, kan man ikke ta 180° -vendinger. Fremskrittspartiet har spesialisert seg på dette med at hvis man i 100 km fart framover plutselig bråvender uten egentlig å stoppe, så er man på vei andre veien. Så enkelt er det ikke. Her har man tross alt en del man skal ta hensyn til. Når det gjelder omsetningsloven og reguleringen: Omsetningsrådet, i all sin prakt, kan vel ikke akkurat sies å være det mest vellykkede vi har. Jeg mener definitivt at flere av de produksjoner som i dag er strengt regulert i forhold til omsetning, burde frigis – definitivt. Jeg ser ingen grunn mot det, og jeg registrerer at også produsentene innenfor kraftfôrkrevende produksjoner begynner å komme på disse tankene. Jeg fikk ikke besvart siste del av Opseths spørsmål, om hva jeg vil ha isteden for jordbruksforhandlinger. I debatten om statsbudsjettet, i desember, vil jeg prioritere dette opp mot alt mulig annet og legge visse føringer for hvilke premisser Regjeringen skal legge til grunn når de fordeler disse tingene – i en alminnelig landbrukspolitisk debatt, ikke i en slik sandpåstrøingsaffære som vi har nå.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-06-15:
Hvem som turer fram, avhenger tydeligvis av – jeg holdt på å si – hvem som turer. Den feststemningen jeg snakket om på disse debattmøtene, må endelig ikke tolkes dit hen at det kom av det innholdet som forefantes i St.meld. nr. 19, for uansett hvor jeg kom, hadde Bondelaget naturlig nok samme standpunkt, uansett i hvilket fylke jeg var, hadde de samme manus. Og det som gikk igjen, og som drev daværende statsråd Gjønnes til vanvidd, var karakteristikken av inntektsmålsettingene i meldingen. Det var det verste Norges Bondelag hadde sett siden krigen – og da fikk man inntrykk av at det var krigen 1940-45 det dreide seg om, og ikke noen priskrig om et eller annet på 1990-tallet. Så det var ikke akkurat hælene i taket overalt hvor en kom. Men jeg hadde inntrykk av, særlig da jeg i kaffepausene stod og snakket med bøndene, at det ikke var vanskelig å få aksept for at her må det dramatiske omprioriteringer til blant dem vi overfører penger til i norsk landbruk – og det var ikke hobbybøndene de hadde i tankene. Når det gjelder kombinasjonsbruk, er dette helt klart bruk som kommer dårligere ut enn andre. Hvorfor gjør de det? Jo, fordi overkompensasjonen har vært bort i natta. Nå blir det mindre ille enn det har vært. Men det er jo ikke et lineært system, det er fremdeles en kraftig overkompensasjon for dem som driver smått og urasjonelt – definitivt er det det, det er ennå langt å gå. Og er det én ting jeg er sikker på, er det at i kommende landbruksoppgjør eller i kommende landbrukspolitikk vil man måtte fortsette dette. Det er det helt åpenbart at man må. Når det gjelder om det er spekulasjon i kombinasjonsbruk: Det er både–og. Det er veldig mange som driver kombinasjonsbruk, som sammen med vedkommende byråkrat på landbrukskontoret slår opp og ser etter hvor mye en bør ha av hvert for å få maks ut. Det er vel kjent. Spør dem som er leverandører av utstyr til disse, og du vil få svar. Men mange driver kombinasjonsbruk som eneste mulighet. Derfor har jeg uttalt at dette er en av de tingene man må se på – ved siden av en del av svineprodusentene, som kan synes å komme dårligere ut enn man muligens har hatt til hensikt.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-06-15:
Morten Lund hadde en opplysning som jeg synes er trist: Senterpartiet hadde ikke fått noen telefoner fra noen som var fornøyd. Det viser jo hvilket negativt bilde de må ha spredd, for vi har faktisk fått opptil flere telefoner til Høyres sekretariat, og det er faktisk blomsterkvaster på kontoret mitt som kan tyde på at det i hvert fall er noen bønder som er fornøyd. Men om det er det at de ikke er fornøyd med Senterpartiet, eller at de ikke har fått noe tilskudd til å kjøpe blomster, vet ikke jeg – eller om det ikke er linjer nok. Men onde tunger har tidligere sagt at Senterpartiet ikke har noen landbrukspolitikk, de er imot alt. Enhver endring er de imot, og de lanserer ikke egne alternativer. Det kan ikke jeg si noe om, for jeg har bare syv års erfaring fra dette huset. Hva som har foregått tidligere, vet jeg ikke. I forbindelse med den innstillingen vi behandler her, var det jo en utmerket anledning for Senterpartiet til å vise Stortinget, det norske folk og den norske bondestand hva Senterpartiet og sentrum eksakt ønsker å gjøre på de fire kapitlene i statsbudsjettet som har med landbruksoppgjøret å gjøre – satt inn hvor grensen skal gå for grovfôrtilskuddet, hva som skal være dyretilskuddet, hva man ønsker å endre. Man kunne fått votert over et helt konkret tilfelle. Hadde man brukt energien på å lage et alternativ istedenfor på mye av det andre man har brukt den til, så hadde man virkelig hatt noe å slå i bordet med etter mitt skjønn. Men nå er det retorikk og tomme ord etter mitt skjønn når man i forslags form går inn for å sende dette tilbake til Regjeringen for nye forhandlinger, hvilket man vet ikke blir vedtatt. Men det hadde vært interessant å se et fullstendig opplegg over hva Senterpartiet ønsker. Til slutt kunne jeg tenke meg å spørre: Hva er årsaken til at Senterpartiet vil begrense den frie bondens anledning til å drive i samdrifter, som de 350 samdriftene som er etablert, er så veldig begeistret for, og som jeg også tror presidenten er begeistret for?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-06-15:
Ja, dette er ikke enkelt, skjønner jeg. Jeg så at lederen i Bondelaget og generalsekretæren ristet på hodet da statsråden nå prøvde å forklare dette og vice versa. Det jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om, er akkurat det som går på tolking av den innstillingen som vi hadde i forbindelse med St.meld. nr. 19. I den innstillingen vi i dag behandler, har sentrumspartiene en særmerknad, ja det er i realiteten bare særmerknader i hele innstillingen. En ting er at det står at Regjeringen mislykkes totalt, men det er en åtte-ti ganger det gjentas at Regjeringen bevisst legger opp til en politikk som står i direkte motstrid til det Stortinget har sagt. En regjering som bevisst legger opp til en politikk klart i motstrid til det Stortinget har sagt, og sågar har sagt det for meget kort siden, er relativt alvorlige greier. Det som etter mitt syn også er alvorlig, og som jeg også sa i innlegget mitt, er at denne landbruksmeldingen og denne innstillingen vil måtte få begrenset verdi for ettertiden ved at det er en så total uenighet om forståelsen av disse tingene. Føler statsråden at det på en måte er med på å svekke hele muligheten til å forankre den landbrukspolitikken som skal føres, i det Stortinget har sagt? Det jeg kunne tenke meg å spørre om til slutt, er i forhold til det som går på det saken dreier seg om i dag, nemlig jordbruksoppgjøret. Er det instituttet etter statsrådens syn et velegnet virkemiddel å bruke på dette området? Eller deler han stortingspolitiker Alstads syn om at dette kanskje har kommet til vegs ende? Andre talere fra Arbeiderpartiet har gitt uttrykk for at de i hvert fall ikke har fått noen styrket tiltro til det, snarere tvert imot.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-06-15:
Enoksen sa at det var en svart dag for Distrikts-Norge. La meg i hvert fall si at noe særlig lysere og lystigere hadde det i hvert fall ikke blitt om Senterpartiet i større grad hadde hatt en hånd på dette rattet. Det er i hvert fall helt sikkert. Det å gå med bind for øynene er ikke akkurat noen lys opplevelse. Jeg har et spørsmål til Senterpartiet på slutten av denne debatten – eller til sentrum for så vidt, men la meg stille spørsmålet til parlamentarisk leder for Senterpartiet. I den innstillingen vi behandler i dag, er det etter mitt skjønn åtte-ti merknader fra sentrum som hver for seg innebærer mistillit til statsråden, eller for den saks skyld til Regjeringen. Det gjentas åtte ganger at stortingsvedtak effektivt er satt til side av Regjeringen. Mitt spørsmål til Enoksen er enkelt: Har Senterpartiet tillit til den statsråden som har lagt fram denne proposisjonen?
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Nå er det slik at mange ikke har råd til å skru av lyset heller. Mange er jo bundet opp i gjeld i landbruket, så de kan jo ikke bare slutte. Jeg ser heller ikke det store poenget i det å tyne bøndene lengst mulig for å se hvor lenge de holder seg i næringen. Jeg synes signalene er ganske tydelige fra det vi har fått fra praktikere, som har regnet på hva dette har å si for dem selv, hva slags faktisk utslag det har og hvordan de vurderer sin situasjon og sin framtid. Det tar jeg faktisk på alvor. Når det gjelder skattefradraget og operasjonen der, har det i hele vinter når dette har vært diskutert, vært snakk om at man skal ha det fra 1. januar år 2000. Dette er en engangsoperasjon, og det var en del av den operasjonen å innføre skattefradraget samtidig som man reduserte målprisene. Og det å redusere målprisene er ganske vanskelig for landbruket å gå inn på, men i den operasjonen er det da en gest med det at man får det gode først – altså skattefradraget kommer, full pakke år 2000. Det har hele tiden vært snakket som om det var dealen, det var avtalen. Jeg reagerer veldig på at man så lett omtaler den forskjellen mellom inntektsmuligheter som er fremforhandlet året før, og de faktisk oppnådde prisene. For hvis man hele tiden tar utgangspunkt i hva man faktisk har oppnådd, viser det seg at man faktisk har tatt fra jordbruket, eller man underslår på en måte det de har forhandlet seg til året før. Man må ikke blande. Når man regner, bør man være konsekvent med å snakke om inntektsmuligheter eller faktisk utvikling, og så må man navngi det med rette ord og ikke blande de to regnemåtene for å finne den framstillingen som passer best.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Litt av tankegangen bak skattegrepet er jo det at man skal hjelpe folk med å klare seg sjøl. Og landbruket er jo en lavinntektsnæring, og det er det i de fleste land. Det er ikke sånn som med fiskeri, der man kan ta den store lotten. Dette er en lavinntektsnæring med forholdsvis lav avkastning på kapitalen. Blant annet har Tyskland en slik ordning der man har et skattefradrag. De første 200 000 man tjener kan man bruke til å leve på. Et annet alternativ var at man kunne øke budsjettstøtten. Man kan jo også kombinere begge deler. Men jeg tror faktisk det var et nødvendig og et riktig grep å gjøre. Når det gjelder dette med skatteinntektene i kommunene, har ikke dette noen direkte innflytelse på skatteinntektene i kommunene, for de fleste kommunene er jo minsteinntektskommuner der det er skatteutjamning. I tillegg beregner man jo skatteinntektene til kommunen på en slik måte at dette ikke vil slå direkte inn.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Nå tror jeg kanskje ikke at representanter fra Høyre er helt enig i den virkelighetsbeskrivelsen, for jeg syns Gabrielsen hadde andre kommentarer når det gjaldt om Arbeiderpartiet fulgte Gjønnes, eller om vi fulgte Gjønnes. Når jeg omtaler disse brukene på under 100 dekar, er det fordi det er en gruppe på 32 000 private næringsdrivende i Norge som driver bruk på den størrelsen, og de er ganske viktige for næringsstrukturen i veldig mange bygder over hele landet. At de får et negativt signal i denne avtalen, føler jeg blir veldig galt, for flere av disse driver faktisk heltidsvirksomhet på brukene. Det er vanskelig i avtalen å treffe godt, det skal jeg innrømme, og derfor bør man kanskje være litt forsiktig med de grep man gjør i en avtale, for det kan fort virke for – la meg bruke ordet brutalt. Mange vet ikke hvordan de skal klare å skaffe seg inntekt framover; bl.a. de som bor i en del næringssvake områder, har ikke andre alternativ. Når jeg ikke snakker så veldig mye om å få matvareprisene ned, er vel ikke det helt riktig. Jeg følger helt Gjønnes" opplegg. Poenget med skattegrepet var jo at det skulle gjøres sammen med målprisreduksjoner. Det var jo det som var poenget. Så Gjønnes var i høyeste grad opptatt av det. Kristelig Folkeparti var i høyeste grad opptatt av at vi skulle lykkes i dette oppgjøret – og det på en måte som også ble en god måte for næringa.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Jeg følte at det var nødvendig å forlenge debatten med i hvert fall tre minutter til, for jeg har lyst til å kommentere statsråd Kosmos innlegg. Han laget et poeng av at det var stor forskjell mellom å forhandle med lønnsmottakere og å forhandle med private næringsdrivende. Jeg fikk inntrykk av – av måten ministeren uttalte seg på – at det visstnok ikke var så nøye hvordan man forhandlet med private næringsdrivende, at man egentlig forhandlet med dem av ren snillisme. Det hørtes slik ut av måten det ble formulert på. Jeg synes det er litt merkelig, og det er i høyeste grad historieløst. Dette er en samfunnsavtale med private næringsdrivende. Det burde være like hensiktsmessig og fornuftig å forhandle med dem. Dessuten må bøndene bære konsekvensene av en slik forhandlingsavtale i større grad enn kanskje mange lønnsmottakere må. Det er en annen type forhandlinger. De har ikke arbeidstakerrettigheter som i NNN, men de har stolthet, sjøltillit, sjølbergingsevne, egenkapital – og de har arv som de stiller med. Det skal forhandles om en samfunnsavtale som man har forhandlet om i hele etterkrigstida. Den er historisk. Det er ikke noe nytt at man forhandler, og at bøndene er private næringsdrivende. Dette er ikke noe nytt som noen har oppdaget. Det har vært slik hele tida. I forhandlinger må regel nr. 1 fortsatt være at man skal skape tillit, og at man skal sørge for å finne fram til en vinn-vinn-løsning. Man kommer kanskje ikke så langt ved å legge seg på en belærende og allvitende linje, der man har fasit på folks beste, nemlig at de ikke skjønner sitt eget beste. Det er kommet påstander om svartmaling. Svartmaling har det vært på hele 1990-tallet. Jeg har sett utviklingen i mitt eget fylke, Finnmark, på 1990-tallet. Det kan jo sies å være et ganske marginalt område, der man kan teste litt effekter. Her har jeg i løpet av 1990-tallet sett at underskogen av små bruk er vekk. Oppgjøret i 1996 gav en inntektsreduksjon på minus 30 000 årsverk på sau. Året etter spikret sauebøndene i Loppa igjen døra. På samme tid økte saueholdet i sentrale strøk. Og dette løpet fortsetter. Men det som er det alvorlige, er at det skjer så mye raskere. Og det skjer i en takt som blir vanskelig for de private næringsdrivende som må bære kostnadene av dette selv og følge med. Det kan kanskje se ok ut på papiret, men effekten for bønder som ser at det er minus 5 000 kr og regner på det, er at det kan variere mellom 10 000, 15 000 og 20 000 kr – begge veier. Det skaper frykt. Det var ikke det vi trengte nå når vi skulle drive omstilling.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Vi støtter også det med å sette øvre reintall for hvert distrikt. Jeg tror dette er et rett grep, men det avhenger av hvilken prosess som blir ført videre. Det er også veldig spennende å se hva lovutvalget kommer fram til. Det vil være veldig avgjørende. Men jeg vil ta opp én ting som jeg synes kanskje kan vurderes videre. Det er rammen rundt forhandlingene. Jeg synes at man kanskje burde vurdere om reindriftsforhandlingene burde foregå i Sametinget, man kunne kanskje bruke det nye sametingsbygget. Det har noe med konteksten og rammen rundt det hele å gjøre. Det er her snakk om en flerkulturell kontekst. Man skal operere med to språk, og jeg håper at man også skal lykkes med å komme i gang med forhandlinger der man bruker begge språk fullt ut og har fulltolking. Jeg tror det er en riktig vei å gå for å komme i den nødvendige dialogen med næringen som man må ha. Jeg tror også det er viktig at Sametinget trekkes mer aktivt med, til tross for at vi nå i komiteen har gjort et vedtak som jeg vet at Sametinget ikke er fornøyd med. Men det kan det være mange grunner til – her er det mange kryssende interesser. Jeg tror også det fra statens side er viktig at man får kvinner med i forhandlingsdelegasjonen. Jeg tror at man må ha enda mer styrke på dette med kvinnespørsmål. Til slutt vil jeg legge til at tilleggsnæring må også her vektlegges sterkere fremover. Det tror jeg er helt nødvendig for å ha en sjanse til å sikre et materielt grunnlag for reindriftsfamiliene fremover.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-06-15:
Ordet trist har gått veldig mye igjen i dagens debatt, og ikke minst rakk representanten Karlstrøm å benytte ordet opptil flere ganger. Jeg synes at mest trist er det jo at det ser ut til, hvis representanten Karlstrøm er representativ for sentrum, at man har valgt å melde seg ut av hele landbruksdebatten. Man har samtidig valgt å fri seg fra Gjønnes, som har farskapet til landbruksmeldingen, og som helt klart slo fast at norske matvarepriser måtte ned på grunn av våre WTO-forpliktelser. Og det er trist at man ikke fra sentrums side anviser en eneste ambisjon annet enn mer penger. Men jeg har ikke sett 50 flate øre mer fra sentrumspartiene i denne debatten enn det som Regjeringen og Høyre subsidiært kommer på bordet med. Det er forunderlig at man fra Kristelig Folkeparti velger å bruke hovedinnlegget til å fokusere på bruk opp til 100 dekar. Og det er forunderlig at man ikke bruker ett sekund på å nevne behovet for lavere matvarepriser, og at man ikke bruker ett sekund på å fokusere på hvordan man skal få bukt med overproduksjonsproblematikken og få en balanse i markedet. Men det jeg registrerer, er at man akter aktivt å rendyrke en politikk som viderefører overproduksjon, og som skaper ytterligere pessimisme hos norske bønder. Hvorfor ønsker ikke Kristelig Folkeparti i en situasjon hvor kapasiteten i norsk landbruk må noe ned, å prioritere bonden som henter sin hovedinntekt fra gården? Men jeg registrerer at heller ikke sentrumspartiene til denne bonden bidrar med 50 øre mer enn Regjeringen og Høyre bidrar med.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-06-15:
Jeg er nødt til å starte med det såkalte forhandlingsinstituttet, spesielt siden statsråd Kosmo var inne på at han trodde det kom til å bli enda vanskeligere for fremtiden å komme fram til avtaler mellom stat og landbrukets organisasjoner. Nå er vel ikke Kosmo her først og fremst for å skulle fremstå som spåmann, men er det Arbeiderpartiets historikk han har i bakhodet, eller betyr det uttrykket han brukte, «enda vanskeligere», at statsråden er på søk etter andre og mer tjenlige instrumenter i denne sammenhengen? Det andre jeg har lyst til å spørre statsråd Kosmo om, er den jobb som han prisverdig har tatt fatt på, hvor han ønsker å modernisere den norske stat, sett i forhold til at hver bidige dag går sju gårdsbruk ut av produksjon i nasjonen. Rundt 2 500 årsverk forsvinner ut av norsk landbruk pr. år. Vi vet at vi har nokså mange tusen ansatte i offentlige veiledningsinstitutt i stat, fylke og kommune – jeg kjenner ikke til hvor mange tusen, jeg går ut fra at Kosmo kan hjelpe meg med å finne det korrekte tallet innenfor en viss feilmargin. Vil statsråden i denne moderniseringsjobben som han prisverdig tar fatt på, også sørge for å slanke dette såkalte veiledningsinstituttet? Dette innebærer nokså brutale såkalte overheadskostnader som rammer bondens status, når alt dette blir slått i sum med de totale offentlige overføringer.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-06-15:
Norsk reindriftsnæring hadde egentlig fortjent en nokså bred debatt – på dagtid – om sin situasjon, om sine utsikter og sine rammevilkår, og særlig berører det den situasjonen som vi har i Finnmark fylke. For norsk reindriftsnæring sliter – ikke minst fordi myndighetene ikke har lyktes i sin reindriftspolitikk. Dagens situasjon, særlig i indre Finnmark, er meget alvorlig. Vi er fortsatt ikke kommet nærmere en balanse mellom reintall og beitegrunnlag. Det er derfor en enstemmig komite i dag så tydelig understreker at ensidig bruk av reindriftsavtalens virkemidler for å tilpasse reintallet til beiteressursene ikke er tilstrekkelig, og at det ikke fungerer som verktøy for å tilpasse reintallet. Det er derfor bedrøvelig å registrere at disse forholdene har vært tatt opp fortløpende siden behandlingen av St.meld. nr. 28 for 1991-92 En bærekraftig reindrift. Komiteen konstaterer at problemene bare øker i omfang. Derfor er det vårt håp at landbruksministeren nå tar fatt i utfordringene, og derfor ber en enstemmig komite om at Regjeringen i samarbeid med reindriftsutøverne fastsetter et øvre reintall for hvert distrikt. Vi er nå nærmest på overtid når det gjelder behovet for å få de nye fellesbeitene, altså den nye distriktsinndelingen, på plass – en jobb som skulle ha vært avsluttet. Jeg anmoder også statsråden om å foreta en gjennomgang av reindriftsforvaltningen. I dagens utsatte situasjon er det avgjørende at forvaltningen kan kombinere solid juridisk kompetanse og næringspolitisk ekspertise med forståelsen for lokale forhold og tradisjoner, og ikke minst forståelsen av samisk reindriftskultur. Jeg vil også understreke behovet for økt satsing på markedsføring av reinkjøtt. Komiteen ser et potensial i å kunne videreutvikle foredlingsindustrien. En slik satsing vil kunne bety økt sysselsetting i næringen, og det er ikke minst viktig å sørge for at foredlingsindustrien utvikles for å tilfredsstille de krav som bl.a. EØS-avtalen hjemler for produksjon.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2000-06-15:
Det er ikkje noko nytt for oss som har opplevd representanten Gabrielsen i salen her, at han og Høgre som regel har dei rette svara på det meste – i deira eigne auge, vel å merke. Men dersom vi tek utgangspunkt i St.meld. nr. 19, må representanten Gabrielsen vere samd i at den la til rette for ei utvikling i retning av det som også Høgre ønskjer, nemleg at dei som har landbruk som hovudyrke, skulle få ein større del av dei overføringane som vi yter tilskot til i dag og i framtida. Dersom det er nokon som har hoppa av St.meld. nr. 19, må det vere sentrumspartia. For det er nettopp den retninga oppgjeret no har, nemleg at vi må prioritere overføringane i retning av dei som har dette som yrke, eller som i alle fall har den vesentlege delen av inntekta si frå landbruksnæringa. Høgre vil avvikle forhandlingsinstituttet. Eg må ærleg vedgå at etter det som har hendt i år, begynner òg eg å stille spørsmål om det er den rette måten å gjere det på i framtida. Det kunne vere greitt å få vite om Høgre har gjort seg nokon tankar om kva som skal kome i staden.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2000-06-15:
Sjølv om eg er djupt usamd i den framstillinga som representanten Lund har av det som har skjedd her i huset på jordbrukspolitikkens område i vår, vil eg absolutt ikkje påstå at representanten Lund og sentrumspartia fer med triksing. Men eg vil så sterkt eg kan få understreke at landbruksministeren og Regjeringa har full støtte for det jordbruksoppgjeret som no er lagt fram i St.meld. nr. 19, og ikkje minst i innstillinga. Dei som prøver å bortforklare det, kan gjerne få lov til å gjere det til dei er både blå og grøne, men dei kjem ikkje noko lenger av den grunn. Det er dekning – så lenge har eg vore i dette huset at eg veit korleis innstillingar skal lesast.(Munterheit i salen) Kva var det så som skjedde i 1998? Jau, avtaleprisane vart heva med 325 mill. kr, og i 1999 vart dei heva med 330 mill. kr. Kva vart resultatet? Jau, i 1998 mangla det 338 mill. kr på at avtaleprisane vart oppnådd, i 1999 var det 846 mill. kr som mangla på at målprisen vart oppnådd – og i 2000 blir det om lag 1 milliard kr. Og så er det i denne situasjonen vi får den agitasjonen, med Bondelaget og sentrumspartia i spissen, som går på at bøndene tapar i titalls tusen. Men dersom ein reknar på den faktiske avtalen og på inntekta, går det i pluss. (Munterheit i salen) Eg begrip ikkje kvifor sentrumspartia og bondeorganisasjonane skal skape den pessimismen i norsk landbruk som dei no medverkar til kvar einaste dag.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2000-06-15:
Det var jo konstruktivt at representanten Sponheim på tampen av førre svar på replikken frå representanten Hernæs gav uttrykk for at bøndene er sjølvstendig næringsdrivande, og at dei har høve til å skaffe seg inntekter på andre måtar, og også til å påverke sine inntekter på bruket på ein heilt annan måte enn mange andre har. Verdiskapingsprogrammet er nettopp det at ein legg til rette for at det er mogleg. Vi kombinerer altså ei endring i struktur gjennom overføringar med å ta til orde for eit verdiskapingsprogram som det er mogleg å gjere seg nytte av. Så seier representanten Sponheim at vi har hatt ein nedgang i talet på bønder. Ja, det har vi hatt kvart einaste år i lang tid. Men det faktiske forholdet er at det aldri har vore meir produktiv jord på bruka enn det er i dag. Og det er jo det som er det viktige for nasjonen Noreg, at det dyrka og produktive jordbruksarealet blir brukt. Og det er eg heilt sikker på kjem til å skje også i framtida, sjølv om vi får strukturendringar. Eg merkar nok på tonen til den tidlegare næringsministeren at han i noko større grad enn dei to andre representantane frå den tidlegare sentrumsregjeringa som var oppe på talarstolen, har forståing for dei strukturendringane som no skjer.