Annelise Høegh (Høyre), 1999-05-31:
Dette er en debatt som skal være den lovmessige oppfølging og det lovmessige utgangspunkt og grunnlag for den opptrappingsplanen som er vedtatt for psykiatrien. Akkurat som det var stor enighet om opptrappingsplanen, er det også stor grad av enighet om dagens lov. Det er bare på noen få punkter det er uenighet, men disse få punktene er desto viktigere – som debatten så langt også har vist. Det dreier seg om spørsmålet om faglig ansvarlig skal være psykiater eller klinisk psykolog og spørsmålet om tvang utenfor institusjon. Spørsmålet om bruk av tvang er det aller viktigste og det aller vanskeligste i psykiatrien, som andre steder. Det berører sentrale menneskerettigheter, og det berører pasientenes integritet og verdighet. Det er altså bare i ytterste nødsfall at behandling mot en persons vilje kan iverksettes. Det skal alltid forsøkes med frivillige tiltak først. Men dersom pasientens utsikt til helbredelse eller vesentlig bedring blir betydelig redusert eller vedkommende utgjør en nærliggende og alvorlig fare for eget eller andres liv, kan det altså på bestemte vilkår anvendes tvang. Samtlige vilkår og forutsetninger for bruk av tvang er det enighet om. Men det er uenighet om bruksområdet for tvang – og det er dessverre svært viktig. Jeg er ikke et øyeblikk i tvil om at flertallet, like sterkt som mindretallet, ønsker å begrense tvangsbruken til et minimum. Men jeg er beklageligvis redd for at det flertallet gjør, vil øke tvangsbruken. For når vi utvider bruksområdet for tvang, samtidig som mangelen på institusjonsplasser er stor, skal det ikke stor spådomskunst til for å forutse at flere vil bli utsatt for tvangstiltak i hjemmemiljøet. Og det verste er at dette kanskje vil skje fordi det i mangel av institusjonsplasser er billigere og enklere. Tvang oppfattes naturlig nok som så integritetskrenkende og nedverdigende at det, slik Høyre ser det, er viktig for opprettholdelsen av menneskeverdet at anvendelsesområdet ikke utvides. Derfor har da også det store flertall av høringsinstansene, både pasientorganisasjonene og fagmiljøene – enten, og det vil jeg påstå, de er i nærheten av eller langt fra institusjonene – i stor grad og i det alt overveiende gått imot denne utvidede adgangen til tvangsbruk i hjemmemiljøet uten forutgående institusjonsbehandling. Heldigvis har Regjeringen og flertallet gått bort fra forslaget om tvangsbehandling i hjemmet. Men forslaget om å opprettholde muligheten til å pålegge og, om nødvendig, hente pasienten med tvang i boligen for fremmøte til tvungen behandling på de distrikspsykiatriske sentrene møter sterk motbør, så vel fra pasienthold som fra fagmiljøer. Man kan jo tenke seg hvilken verdighet man opplever dersom man skal bli hentet med politibil for å bli fraktet fra sin bolig og til et poliklinisk tilbud. Helen Bjørnøy fra Kirkens Bymisjon skrev i Stavanger Aftenblad 25. mai i år bl.a. følgende: «Det å åpne for bruk av tvang også utenfor sykehusene, er et alvorlig brudd med det menneskesynet som hittil har vært rådende i vårt samfunn. Poliklinisk behandling har jo nettopp basert seg på at når timen er slutt, skal du gå. Da er du alene – med tvangserfaringen og det traumet som det er i tillegg til sykdommen. Poenget må være å holde fast at dersom en pasient er så dårlig at vedkommende ikke selv er i stand til å nyttiggjøre seg en poliklinisk behandling – men at en må bruke tvang – da er vedkommende så dårlig at han/hun trenger den omsorg og behandling og de relasjoner som ligger nettopp i et sykehusopphold.» Jeg kan ikke annet enn å slutte meg fullt og helt til det hun der sier. For her er vi etter Høyres mening ved sakens kjerne. Uansett hvor god hensikt flertallet har om at den nye § 3-1 annet ledd skal føre til mindre tvangsbruk, er det dessverre slik i dag at selv pasienter som vil behandles, og som søker hjelp frivillig, ikke slipper til. Den situasjonen flertallet beskriver, nemlig at dette skal føre til mindre tvangsbruk, er vel i beste fall en realitet om seks eller syv år – når vi forhåpentligvis har fått gjennomført den opptrappingsplanen som bare er i sin aller spedeste begynnelse. Pasienter som i dag ønsker behandling, får det ikke, rett og slett fordi de ikke er syke nok. Konsekvensen er at de blir så syke at de til slutt legges inn på sykehus under tvang, og at de skrives ut for tidlig. Dette paradokset er regelen i dag, ikke unntaket. Nå kan dette forsterkes gjennom utvidet adgang til tvangsbehandling med medisiner som skal holde folk i sjakk. Dette er å angripe problemet i feil ende. Først må tilbudet bygges ut og opptrappingsplanen være gjennomført, slik at det ikke er brist i alle ledd, og slik at folk får hjelp når de ber om det. Først da kan vi hindre en uheldig sykdomsutvikling og dermed behovet for den tvangsbruken som vi dessverre ser i dag. Flertallet har, som også saksordføreren har vært inne på, i sine merknader til § 3-1 annet ledd tatt inn viktige presiseringer for hvordan denne nye muligheten skal praktiseres. Jeg siterer også fra flertallets merknad, der det heter: «Er pasienten selv av den oppfatning at et institusjonsopphold vil være det beste, vil lovens ordlyd måtte forstås slik at institusjonsopphold må iverksettes samtidig med etablering av vernet.» De sier videre at «adgangen til å etablere tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold og uten forutgående institusjonsopphold fortrinnsvis vil kunne være aktuelt for pasienter som er kjent av behandlingsapparatet». Jeg mener at dette i realiteten er så vesentlige presiseringer og innskrenkninger med hensyn til hvordan paragrafen kan praktiseres, at jeg er forbauset over at flertallet ikke har endret loven tilsvarende. I motsetning til saksordføreren anser jeg det slik at en pasient ikke behøver være så syk at man ikke greier å forholde seg til at man skal utsettes for tvang, og man får i realiteten et valg, slik flertallet har formulert seg i komiteinnstillingen. Er det virkelig slik at flertallet mener alvor med sine merknader – og det må man gå ut fra at de gjør – står det vitterlig at når man kan velge om tvang skal gjennomføres i hjemmemiljøet eller i en institusjon, at pasienten kan velge, burde det fremgå av lovteksten at det er et valg pasienten har. Mange pasienter tror jeg vil være i stand til å forholde seg til det. Etter hva vi vet, vil mange også foretrekke å komme i en institusjon fordi de der har relasjoner, omsorg og et miljø som i større grad er i stand til å ta vare på deres behov, også etter at timen er slutt. Jeg vil utfordre flertallet til å tenke igjennom om ikke en lovendring her kunne være på sin plass, slik at det er overensstemmelse mellom merknadene, de viktige presiseringene og innskrenkningene som ligger der, og lovteksten, for det er det ikke nå. Når det gjelder § 1-4 og den faglig ansvarlige, er det grunn til å understreke, som vel flere har gjort, at faktisk alle støtter hovedregelen om at det er vedkommende overlege som er faglig ansvarlig for å treffe vedtak samt beslutte nærmere angitte tiltak. Uenigheten dreier seg om, hvis jeg et øyeblikk ser bort fra Fremskrittspartiet, i hvilken grad det i forskrifter skal kunne gjøres unntak fra denne hovedregelen. Dersom flertallet med sine merknader ikke vil endre realiteten, slik at unntaket blir viktigere enn hovedregelen, er spørsmålet om det er fornuftig av flertallet å gå så detaljert til verks som de gjør i sine merknader. Flertallet mener seg nemlig kvalifisert til å trekke opp ganske nøyaktig de faglige skillelinjer, som man for øvrig mener bør forskriftsfestes. Jeg leser ikke inn i proposisjonen og de merknader som står der, hverken til paragrafen eller i teksten for øvrig, at departementet i utgangspunktet hadde tenkt seg de skillelinjer som flertallet går inn for. Høyre fastholder at det i de aller fleste situasjoner vil være en forutsetning at man har den brede kompetansen som en overlege har, for å fatte de vedtak som skal fattes i forbindelse med tvangsbehandling.