Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2012-02-09:
I mange debatter er det viktig å huske på det mest primære, og det viktigste for rekrutteringen til Forsvaret er den allmenne verneplikten, at Forsvaret nettopp kan rekruttere de beste av de beste i hele årskull. Det mener vi i Senterpartiet fortsatt er helt avgjørende, at Forsvaret har en bred rekrutteringsbase inn til førstegangstjeneste og videre karriereløp i det norske forsvaret. Det må vi ikke glemme, det er av stor verdi for rekrutteringen til Forsvaret. Så er det noe jeg har lyst til å si – jeg er veldig enig med interpellanten og også statsråden, men jeg har lyst til å dra noen tanker i tillegg. Det ene gjelder tunge oppdrag forsvarspersonell har tatt på seg, ikke minst de siste ti årene. Vi har nå stått sammenhengende i kamplignende situasjoner i ti år – ikke minst gjelder det Hæren. Det har vært store krav for dem som har vært i slike situasjoner, men også for familiene til dem som f.eks. har vært i Afghanistan på vegne av oss de siste ti årene. Det er vi i Senterpartiet opptatt av. Nå har det skjedd veldig mye bra, og det er en helt annen bevissthet i Forsvaret med hensyn til oppfølging av psykolog og prest. Man har gode rutiner. Men i de lokalmiljøene der man er tungt berørt, f.eks. av oppdrag som i Afghanistan, er det en spesiell belastning. Det vi har diskutert før, og som kan ligge litt i tankegangen når det gjelder Pilotprosjekt Østerdalen, er hvordan vi kan se primærhelsetjenesten i kommunene sammen med de tjenestene man har i Forsvaret og statens helsetjenester, at man kan styrke den ekstra i de forsvarstunge områdene. Det er en ekstra belastning nettopp på familiene – og i skolesituasjonen, der det er foreldre som er sendt ut i denne type tunge, krevende og farlige oppdrag, hvor det kanskje er fire–fem elever i en klasse som har en far eller en mor som er i Afghanistan, og man har hørt på nyhetene om morgenen at det har gått av en bombe, eller at en soldat er skadet. Det må vi ha en bevissthet rundt. Det er en stor styrke for lokalmiljøet å ha tunge forsvarsinstallasjoner, men lokalmiljøenes skolehverdag og familiehverdag blir også preget av internasjonale hendelser. Det er en tenkning som man begynner å snakke om, men jeg tror det fortsatt er mye å gå på her for å styrke kompetansen i det ordinære helsevesenet. Så er det én ting til som bekymrer meg litt – og jeg har også vært innom det før. En del av de soldatene som har vært ute i denne type tunge oppdrag, synes det er vanskelig å snakke om psykiske problemer i forsvarsregi, for man er redd for at det kan virke hemmende på karrieren videre. Hvis en soldat sier til en psykolog i Forsvaret at han sliter psykisk, har mye mareritt og den type ting, er han redd for at det kan gjøre at han senere ikke får lov til å dra på den type tunge oppdrag. Derfor tror jeg et tilleggselement for at en bør styrke primærhelsetjenesten i tunge forsvarsområder, er at de soldatene som er usikre på om de kan bruke Forsvarets eget apparat, kan bruke det andre offentlige hjelpeapparatet for å få hjelp, et hjelpeapparat som da har spesielt god kompetanse på området. Når vi skal ta for oss langtidsplanen, er det én ting som vi må være viss på. Det er at det skal være helhetlige karriereløp i Forsvaret, ikke sånn som det har vært, at snakker du med en forsvarsunge, kan han alle dialektene i hele Norge – det er klart det er en kvalitet, men det kan være litt slitsomt også – men at det skal være mulig å bosette seg i f.eks. Østerdalen eller Indre Troms som fenrik og se for seg at det går an å kjøre et helhetlig karriereløp i visse forsvarstunge områder. Derfor mener jeg den utviklingen vi har, er rett, ved at vi har konsentrert Forsvaret tyngre til visse områder, slik at en f.eks. i mitt område kan gå fra å være fenrik til å være generalmajor i Østerdal garnison. Så en har muligheter. Og da kan dette være familiens base mens man kanskje i kortere perioder må tjenestegjøre andre steder. Det siste jeg vil si, og der jeg tror vi også har en vei å gå, gjelder muligheten for f.eks. grenaderer og andre som er rekruttert inn, til å ta utdanning underveis, at man ser på sivilt–militært samarbeid, ser på hvordan man kan bruke sivile høyskoler, slik at man i kombinasjon med et militært karriereløp kan få seg en bedre utdanning, og at man slik står bedre rustet den dagen man går ut av det militære. En del av de oppdragene som grenaderer har, passer ikke for en 50-åring. Det må være muligheter også etterpå.