Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Myanmar er et land som i lang tid har vært et av verdens hardeste diktaturer. De omtrent 60 millioner menneskene har mer enn 50 års erfaring med et veldig brutalt og undertrykkende regime. Den 18. juli 1996 fremmet Norge forslag om boikott i FN av landet som den gang het Burma, gjennom et innlegg i FNs økonomiske og sosiale råd. Ikke bare navnet har forandret seg i Myanmar det siste halvannet året. Hvis vi kaller utviklingen i Nord-Afrika og Midtøsten for den arabiske våren, kan kanskje oppvåkningen i Myanmar være for en soloppgang å regne. Det er på tide å diskutere norsk politikk overfor Myanmar. La meg starte med noen betraktninger, først når det gjelder valg. Historien kjenner vi: National League for Democracy, NLD, og Aung San Suu Kyi vant valget i 1990, men fikk aldri overta makten fra militærregimet, som i stedet satte Suu Kyi i husarrest og styrte landet med jernhånd fram til valget i fjor. Etter et valg i november i fjor som definitivt ikke var fritt og rettferdig, er situasjonen foran det kommende suppleringsvalget veldig oppløftende. NLD gikk senest sist fredag inn for å registrere seg som et parti på nytt, etter at de offisielt ble oppløst av det daværende militærregimet i Myanmar på grunn av at partiet boikottet valget det året. Samtidig er også valglovene endret, slik at såkalt tidligere straffedømte – som de ofte kalles, de politiske fangene – nå kan stille til valg. Dette åpner jo også for at Aung San Suu Kyi kan stille. Regimet følger på denne måten opp sine løfter fra oktober i fjor om å endre valglovene slik at fredsprisvinneren igjen kan delta i politikken. Samtidig åpner også dette opp for at andre dissidenter kan delta. Det er en bred opposisjon i Myanmar, og flere kan etter hvert også ta opp arven etter Suu Kyi når det en dag blir aktuelt. Mange har vært fengslet, men kan altså nå stille til valg. Regimet har overrasket oss på mange måter med reformtiltak. Håpet er nå at det er satt i gang en demokratiprosess som skal sørge for fri deltakelse i valg og samfunnsliv. Myanmar ligger i dag svært langt tilbake for sine naboland, f.eks. Kina, India og Thailand, etter vanstyret gjennom 50 år. Samtidig som vi skal glede oss over utviklingen, er det veldig viktig ikke å være naiv. Menneskerettigheter er universelle og skal sikre alle mennesker grunnleggende rettigheter: ytringsfrihet, trosfrihet, pressefrihet, forsamlingsfrihet, sosiale og økonomiske rettigheter og rettigheter for urbefolkninger – for å nevne noe. Fortsatt er det en vei å gå for å sikre hele befolkningen i Myanmar grunnleggende menneskerettigheter. 40 pst. av befolkningen tilhører ulike etniske grupper. Mange av disse, spesielt i grenseområdene, har vært utsatt for systematisk maktmisbruk og manglende beskyttelse gjennom 50 år, med det resultat at mange har flyktet til nabolandene, men også inn i jungelen. Situasjonen for etniske minoriteter er fremdeles svært vanskelig, og her må selvfølgelig det internasjonale samfunnet fortsatt trykke på. Så litt om løslatelsen av politiske fanger: Regimet har varslet løslatelse av 6 300 fanger. Mange er satt fri, og mange er flyttet til fengsler nærmere hjemstedet. Men fortsatt gjenstår det for mange å få tillatelse til besøk fra familien. Antallet gjenværende politiske fanger har faktisk blitt et uenighetsspørsmål, og det pågår en debatt om det i landet. Thailand-baserte AAPP, Assistance Association for Political Prisoners – som lenge har vært viktigst når det har vært vist til temaet politiske fanger – mener det er ca. 1 700, mens listen til Den nasjonale liga for demokrati, NLD, forrige uke viste 525 fengslede dissidenter. FNs generalsekretær, Ban Ki-moon, planlegger nå også et besøk til Burma. Løslatelsen av politiske fanger er fortsatt en av de viktigste sakene å ha press på. En kan stille spørsmål: Hva er driverne for endringene? Er det f.eks. økonomisk vekst i Kina og Asia generelt – noe som er fraværende i Myanmar – altså en strategi for å fremme økonomisk vekst? Skyldes det at regimet frykter for et internt opprør, sånn som vi har sett f.eks. i den arabiske våren? Eller er det kort og godt oppriktig omsorg for befolkningen og en vilje til demokrati og ønske om forandring? Jeg har ingen fasit, og det er vanskelig å si hva som er fasiten. Men kanskje er det en kombinasjon av ulike årsaker. Myanmar er i dag en sinke målt opp imot den sosiale og økonomiske utviklingen i nabolandene. Det er naturlig at de ønsker å rette opp det og selvfølgelig henge med på den enorme økonomiske framgangen i Asia. Et godt og balansert forhold til både Vesten og Kina er viktig for å fremme f.eks. investeringer. Landet har jo så enormt mange muligheter, og mye ressurser, hvis de får til investeringer og økonomisk vekst – muligheter f.eks. innen gass, reiseliv og mineraler. Norges rolle har de siste årene fått økende interesse. Vi har vært lojale mot det internasjonale samfunnet og mot vårt eget forslag, mot FN og EU. Vi har hatt kontakt både med opposisjonen og regimet i Myanmar. Våre politiske besøk og vårt diplomati har gjort at vi nå har fått en posisjon internasjonalt som gjør at vi lyttes til. Selvsagt kan den positive utviklingen snu, selvsagt kan myndighetene vende tilbake til isolasjon, selvsagt kan et militærkupp ødelegge alt. Men foreløpig peker svært mange piler i riktig retning: Politiske fanger blir løslatt, et kinesisk demningsprosjekt vi vet om på den andre siden av grensen, ble stoppet fordi folket protesterte. Den nye regjeringen – som altså er tidligere generaler – har kastet uniformene sine og snakker plutselig om demokrati og åpenhet, og de viser det i handling. Myndighetene har f.eks. – nærmest over natten – innført noen av de beste arbeidslovene i Asia. Samtidig snakker de om miljøvern og bærekraftig utvikling. Aung San Suu Kyi oppfordrer nå opposisjonspolitikerne til å stille seg bak president Thein Sein så lenge han går i riktig retning. Spørsmålet er hvordan verdenssamfunnet kan reagere positivt og støtte opp under den nye politikken i Myanmar. Det var i utgangspunktet en tragisk hendelse som gjorde at vi fikk det fotfestet vi nå har fått i området – nemlig en enorm katastrofe, en syklon som drepte minst 140 000 mennesker i 2008 – og at vi på det tidspunktet til slutt ga 100 mill. kr i bistand, med betingelser om at hjelpearbeidere fikk tilgang til området, som på en måte gjorde at døra åpnet seg. Det ga rom for politiske samtaler, og jeg mener det er et rom som begge parter har utnyttet klokt. Det burmesiske folket er de som har lidd mest. Et brutalt regime og konsekvensene av internasjonale sanksjoner går alltid mest ut over dem som ikke har andre muligheter enn å bli i landet. Det er derfor svært viktig at vi og resten av det internasjonale samfunnet framover er villige til å diskutere om, og eventuelt når, vi skal lette på sanksjonene overfor Myanmar. Jeg ser i hovedsak fire ulike handlingsalternativer. Det ene er vente-og-se-holdningen, dvs. ikke gjøre noe nå – holde kontakten, men ikke gjøre noen endringer. Det andre kan være å sette betingelser for opphevelsen av sanksjoner, f.eks. at vi kan oppheve sanksjoner når alle politiske fanger er løslatt. Det tredje er på egne vegne å oppheve noen sanksjoner, dvs. gå foran f.eks. når det gjelder opphevelse av investeringsforbud. Det fjerde handlingsalternativet er rett og slett å oppheve alle sanksjoner. Så har vi i tillegg spørsmålet om Norge skal gå foran, om vi skal gjøre noe alene eller om vi skal gjøre noe sammen med de andre. Skal vi i realiteten vente på de andre? Mange vestlige land sier jo at det å frigi alle politiske fanger bør være en forutsetning for å lette på sanksjonene mot Burma. Jeg mener likevel at tiden er inne for at Norge letter på deler av sanksjonene mot Myanmar. Spesielt mener jeg det er viktig å diskutere om vi bør lette på sanksjonene mot investeringer. Vi vet at investeringer er noe av det som skaper økonomisk vekst, noe som er svært viktig for utviklingen i et land. Jeg er veldig spent på hvordan utenriksministeren ser på situasjonen i Myanmar, hvordan regjeringen ser på en videre utvikling av landet, og hvordan norsk politikk kan bidra på en positiv måte for å fortsette den siste tidens positive utvikling.