trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-01-31:
Etter statsrådens innlegg ble debatten langt på vei enda mer interessant enn den var før statsrådens innlegg. Et eksempel som statsråden brukte hvor nytte-kost-vurderinger er gjennomført, men hvor det ikke forhindret vedtak, var bygging av tunnel til Lærdal. Der gjennomførte man nytte-kost-vurderinger, men det forhindret ikke den type vedtak som innebar at man bygde tunnel i et område hvor nytte-kost-vurderingene kanskje ikke falt positivt ut. Og da vil jeg tilbake til den artikkelen som rektor Norman skrev i «Horisont», hvor det nettopp er den typen beslutninger rektor Norman mener vil forsvinne i et mer markedsbasert system, hvor beslutninger skal tas ut av de politiske organer. Mitt første spørsmål til statsråden blir: Står statsråden fast på de vurderinger han gjør i denne artikkelen i forhold til konsekvensene av fristilling av konkurranseutsetting og privatisering, altså det som blir beskrevet, og som er parallelt til det som ligger i denne redegjørelsen et stykke på vei? Det er det første spørsmålet som det skulle være interessant å få klarhet i. Det andre er: Når statsråden sier at pengene skal følge brukeren på flere områder – det gjelder statlige områder, ikke kommunale områder, hvor kommunene selv skal få avgjøre dette – kunne jeg godt tenke meg å få noen eksempler på områder der statsråden mener at denne ordningen kan utvides til, områder hvor man vil at pengene i større grad skal følge brukeren, og områder der det er uaktuelt å gjøre det. Det er i aller høyeste grad et relevant spørsmål. Så til et tema som representanten Lånke ikke kunne redegjøre for i synlig grad, nemlig fylkeskommunens framtid som et regionalt forvaltningsnivå, som ikke er nevnt med ett ord i redegjørelsen. Er det et arbeidsuhell at man så til de grader har oversett at vi faktisk har tre forvaltningsnivåer, som vi har gjort stortingsvedtak om at vi skal ha? Så til det siste spørsmålet, som egentlig også er knyttet til dette med at pengene skal følge brukeren. Jeg har stor respekt for det lokale selvstyret, og med fare for å motsi mine prinsipper om at vi skal gå svært langt, kan det faktisk tenkes at enkelte kommuner vil bestemme seg for at pengene skal følge brukeren. La oss ta Oslo som et eksempel. Regjeringen har åpnet for større innslag av private skoler, kommunen vedtar om pengene skal følge brukeren, og de som har økonomi til et visst innskudd av egne penger i tillegg til dem man får fra kommunen for å sende barna sine på en god Montessori-skole, vil få en bra skole. Men hvordan vil Regjeringen sikre at Oslo kommune faktisk er i stand til å sikre en god offentlig skole for dem som ikke har råd til medfinansiering av egne penger?
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2002-01-31:
Odd Roger Enoksen maner igjen fram privatiseringsspøkelset. Senterpartiet er forunderlig. I budsjettinnstillingen fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen står det på side 16: «Senterpartiet går inn for en offentlig sektor som er effektiv, ubyråkratisk og med færrest mulig mellomledd.» Likevel er Senterpartiets hovedprioriteringer i samme budsjettinnstilling tydelig preget av forsvar for det bestående og motstand mot nye og brukervennlige offentlige tjenester I motsetning til Senterpartiet vil Høyre ta konsekvensen av at samfunnet forandrer seg raskere enn noen gang før, og at du og jeg i dagens Velferds-Norge krever løsninger som er mer tilpasset våre individuelle behov. Tiden er overmoden for endringer innen det offentlige. Tjenestene skal være brukervennlige, vi skal møte den enkelte med fleksible ordninger, tilpasse barnehagene til barnehagebarna, tilpasse skolene til elevenes behov, gi pasienten det tilbudet pasienten trenger og ønsker, og dette skal vi gjøre så langt vi kan klare. Men for å få til dette må det være vilje til handling, for uten vilje blir det ingen endringer. Det eneste jeg klarer å få med meg fra Senterpartiets vilje til handling, er at det skal være mer penger inn i det offentlige. Men ser ikke Senterpartiet at det er nødvendig å utnytte ressursene bedre, slik at vi får bedre tjenester for de kronene vi allerede bruker. Og hva med omstruktureringer? Hva med nye arbeidsdelinger mellom det offentlige og brukerne nettopp for å gjøre tjenestene bedre? Og jeg ønsker et svar på følgende: På hvilken måte vil Senterpartiet møte dagens og morgendagens utfordringer?
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-01-31:
Jeg tror jeg må oppfordre fylkeslederen i Oslo Arbeiderparti til å følge litt bedre med på hva som skjer i bystyret. Det er klart at det er en del som er konkurranseutsatt, f.eks. storkjøkkenvirksomheten, noe som Arbeiderpartiets bystyregruppe var for, men ble presset av fagforeningen til å være imot. Da vi startet det arbeidet i Oslo, var det første gang man diskuterte kvalitet. Det var første gang man diskuterte hva som er et godt måltid på et sykehjem. Vi har fått mye bedre kvalitet på de offentlige tjenestene, fordi vi faktisk har laget kvalitetsbestemmelser om hva de offentlige tjenestene skal være. Det er mulig man kan kalle Oslo gjerrig, og det er mulig skolene forfaller, men så lenge Venstre har vært med på å lage budsjett i Oslo, har vi brukt 6 milliarder kr på skolebygg. Mens Hanne Harlem styrte skolene i Oslo, brukte hun 19 mill. kr. Det er ikke lagt ned et eneste fritidstilbud i Oslo. Før man mener det, må man vise til hvilket det er. Da jeg var skolebyråd, fornyet vi organiseringen av skolene, med økt desentralisering, og man brukte mindre på fakturaarbeid og papirarbeid og mer på skolearbeid. Vi flyttet 180 ansatte fra den sentrale skoleetaten ut til skolene. Det er én overtallig. Det har ikke vært en eneste protest fra noen av de ansatte.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-01-31:
Venstre har alltid vært opptatt av likelønn, og vi har en kvinnebevegelse bak oss som alltid har vært med på å sette det på dagsordenen. Men det er jo ikke slik at det offentlige er best på det området. Det er jo ikke sånn at offentlig ansatte kvinner på noen måte er de lønnsledende kvinner i Norge i dag. Det betyr at det kanskje ikke er det offentliges måte å fastsette lønn på som alltid har vært den beste. Jeg har veldig tro på samarbeid med fagforeningene, og jeg har veldig tro på dialog med de tillitsvalgte. Den omorganiseringen som jeg har vært med på i skoleetaten, og som jeg refererte til i stad, har vist oss hvor langt vi kan komme med den type dialog. Jeg tror vi må se på andre måter å fastsette lønn på. Jeg tror vi i dialog med fagforeningene må se på muligheter for å utvikle dette på andre måter. Jeg kan nevne et eksempel: Finansnæringen er vel den næringen i Norge som har vært utsatt for størst endring, største teknologipåvirkning. Hvis vi sammenlikner banker for ti år siden med banker i dag, ser vi klart at de er veldig forskjellige. De har hatt en fagforening som har vært opptatt av å være i dialog, en fagforening som ikke har hatt noen streiker, men også en fagforening der folk faktisk har vært lønnsvinnere. Jeg tror vi må se på andre måter i forhold til lønnsdannelse. Jeg utfordrer jo også fagforeningene til å være med på den diskusjonen, men jeg syns at vi skal jobbe mot likelønn for menn og kvinner i hele samfunnet sett under ett. Det er viktig både i det offentlige og i det private, men kanskje har det offentlige litt å lære av det private, for det offentlige har definitivt ikke vært best når det gjelder å verdsette kvinners arbeidskraft.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-01-31:
Jeg forklarer gjerne: Utgangspunktet mitt er Senterpartiets uttalte redsel for ulikheter mellom kommunene. Man skal være åpen for det lokale sjølstyret, man må bare ikke bestemme noe annet enn det man gjør i nabokommunen. Den likheten tror ikke jeg nødvendigvis alltid er best. Jeg tror at de politikerne man velger, er de beste til å finne fram til løsningene. Så er det selvfølgelig noen som har valgt feil politikere. Det skjer jo stadig vekk, men man må ta konsekvensene av de lokalpolitiske valg man tar. Den friheten er vi i Venstre opptatt av at man skal ha. Den friheten trodde jeg også Senterpartiet var opptatt av. Det var her jeg oppfattet at man var mer opptatt av at alle tjenestene skulle være like, enn av å støtte det lokale demokratiet. Det var det store tidsskillet jeg så i forhold til uttalelsene. Vi i Venstre har sterk tro på det lokale folkestyret. Vi har veldig tro på å finne fram til felles løsninger. Vi har veldig tro på å ha en sterk kommune. Men vi tror ikke at sjølve utføringen av tjenestene alltid må tilligge kommunen. I denne byen har det alltid vært frivillige organisasjoner som har drevet det meste av eldreomsorgen. Jeg tror ikke at det har ført til noen svekkelse av eldreomsorgen. Jeg tror at når Kirkens Bymisjon driver sykehjem, får de mange andre gamle damer til å stille opp og utøve en omsorg i tillegg, noe det offentlige aldri hadde klart å motivere folk til å gjøre. Det å finne de trådene som gjør at vi klarer å bringe inn frivillige organisasjoner, at vi klarer å bringe inn helheten rundt de eldre, er det bare de lokale som kan gjøre. Jeg rekker å nevne et lite eksempel: Oslo har en øy som heter Hudøy, hvor man har en feriekoloni. Den har Kirkens Bymisjon overtatt. Der er det leger som er villige til å bruke ferien sin til å jobbe. Mot at de får låne en hytte og en seilbåt, er de villige til å tilbringe ferien sin på øya. Det betyr at en har legevakt 24 timer i døgnet. Tror en at noen hadde vært villig til å gjøre det for Oslo kommune? Jeg tror ikke det. Men det er helt klart at det er noen som er villig til å bruke sommeren sin for Kirkens Bymisjon. Det å utløse den type engasjement tror jeg man gjør best med å bruke lokale løsninger, best med å få med frivillige og best med å se helheten.
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Oslo har vært et utstillingsvindu for det borgerlige samarbeidet, hvor Kristelig Folkeparti og Venstre har arbeidet tett sammen med Høyre. Der har også modernisering av offentlig sektor vært en flaggsak. Forsiden på redegjørelsen til statsråd Norman hadde et vers av Rudolf Nilsens dikt. Jeg skal sitere bare en liten del av det, for det syns jeg er mer relevant: «Gi meg de kolde og kloke … Intet er mere som skrift i sand enn løfter om kjærlighet.» – Det var en del av diktet som kanskje var det minst behagelige, for slik har det blitt i Oslo. Oslo har blitt en kaldere by å bo i som følge av denne moderniseringen, som følge av denne privatiseringen. Eldre mennesker får en uverdig alderdom, fattigdommen er blitt et økende problem, kommunen gjør business på utleie av egne boliger – fordi det er mer riktig enn å tenke på inkludering av sosialt vanskeligstilte mennesker. Skolene forfaller, fritidstilbud for ungdom forsvinner eller gjøres avhengig av foreldrenes betalingsevne. Byrådet i Oslo søker konfrontasjon med de ansatte, ikke samarbeid og dialog. Dette har Venstre vært aktivt med på. Oslo privatiserer, men effektiviserer ikke. Oslo er blitt en gjerrig by for dem som trenger støtte. Oslo har ikke hjertevarme, som jeg trodde at Venstre egentlig skulle vært opptatt av. Mitt spørsmål til representanten Skei Grande er derfor: Syns hun at erfaringene fra Oslo gir et godt grunnlag som veiledning for Regjeringens målsetting om modernisering og effektivisering i offentlig sektor?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-01-31:
Eg skal vere svært kort. Eg vil berre seie meg svært glad for at det siste innlegget frå representanten Haga uttrykte noko heilt anna enn det både forslaget og fyrsteinnlegget til representanten Haga presenterte, der det stort sett var problema som var overskyggjande. Men no kom det òg eit anna perspektiv fram. Då synest eg faktisk denne vesle runden her var nyttig, og så ser vi fram til den store debatten etter at stortingsmeldinga har kome.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Først vil jeg få lov til å be om unnskyldning for at jeg lo litt upassende – dette for å forhindre at statsministeren skriver et nytt brev til meg. Så er det sagt.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Takk, president. I mitt innlegg tok jeg til orde for at det er viktig at de ansatte har trygge arbeidsforhold. Det kan vel være noen som reagerer på at man retter søkelyset nettopp mot de ansattes situasjon. Men ser statsråden at det er viktig at de som jobber i det jeg kaller trøste og bære-yrkene, har trygghet i sin situasjon for å kunne bidra med enda bedre service overfor brukerne? Så litt til dette med gjennomstrømning og oppsigelsesvernet, som også er nevnt i redegjørelsen. Det er jo slik at mange trenger hjelp. De som er hjemmeboende trengende, får ofte møte mange hjemmehjelpere. Ser statsråden at dette kan bli et problem hvis man til de grader går løs på oppsigelsesvernet og dermed øker muligheten for at flere skal bli de som yter hjelp? Så helt til slutt: Kan statsråden garantere at egenbetalingen ikke øker for den enkelte bruker med det nye opplegget? Eller er det slik at statsråden vil gi kommunene økt økonomisk belastning?
Victor Norman (Høyre), 2002-01-31:
Jeg skal med glede gi representanten henvisninger til den store faglitteraturen om det såkalte «marginal cost of public funds», men jeg tror ikke jeg skal bruke Stortingets talerstol til å lære representanten sosialøkonomi. Det som er viktig å være klar over, er at det er en veldig stor forskjell mellom hvorvidt det å ha en offentlig sektor er en fordel for et land – og det er klart det er en fordel at vi har en stor, velfungerende offentlig sektor – og hvorvidt en ekstra krone i offentlige utgifter finansiert over skatter, koster null eller én krone, eller mer. Jeg tror både Finansdepartementet og Norges Bank kan supplere representanten med opplysninger i den forbindelse. Når det gjelder det mer generelle spørsmålet, må jeg si at jeg er bekymret over representanten Giskes evne til å lese. Det står i innledningen at vi må være klar over at en ekstra krone i offentlige utgifter koster mye. Det står også veldig klart i redegjørelsen at det er på få områder, om noen, hvor verdien av bedre tjenester er større enn når det gjelder offentlige tjenesteytelser. Det er det som er grunnproblemet vi står overfor. Vi bruker mye ressurser i offentlig sektor, og det koster mye å bruke mer. På den annen side er det få steder hvor vi har behov for at det blir gjort mer. Løsningen på det dilemmaet er ikke privatisering. Det ville være at det offentlige løp fra sitt ansvar, at vi abdiserte, at vi sa at vi skal gi opp det brede engasjementet for velferdsstaten som vi har i Norge. Det som er løsningen på det dilemmaet, er å effektivisere i offentlig sektor. Det er ikke noe område hvor effektivisering vil kaste mer av seg, nettopp på grunn av dette dilemmaet som vi snakker om. Så jeg vil anbefale representanten Giske å lese hele innledningen på nytt og forsøke å forstå det som står der.
Victor Norman (Høyre), 2002-01-31:
Statsråden trives utmerket godt i et verdikonservativt skap og har intet ønske om å tre ut av dette! Det er veldig hyggelig at Fremskrittspartiet er begeistret for mye av det som står i redegjørelsen. Det viser at vi kan være enige om veldig mye, selv om vi i utgangspunktet har et grunnleggende forskjellig syn på både verdier og formålet med offentlig sektor. La meg også si – og det går for så vidt også på forrige spørsmål – at jeg ikke har noen aversjon mot å ta ansvar for modernisering og sørge for at det er fremdrift, men veldig mye av det som kalles action, må dessverre komme på andre områder enn det jeg har ansvaret for. Jeg skulle veldig gjerne vært undervisnings- og forskningsminister i tillegg til å være arbeids- og administrasjonsminister, for det er det jeg måtte vært hvis jeg skulle gjøre noe med skolen. Det må nok dessverre være statsråd Clemet som må gjøre noe med skolen. På tilsvarende måte skulle jeg gjerne vært kommunalminister, men vi har allerede en kommunalminister, så det er Erna Solberg som må gjøre noe med det, osv. Veldig mye av den gjennomføringen som må foretas, jobber man med i de andre sektordepartementene nå. Resultatene kommer løpende utover dette året og senere år. Men på samme måte som det ikke var statsråd Kosmo som gjennomførte sykehusreformen eller kvalitetsreformen i høyere utdannelse, men derimot noen statsråder som, så vidt jeg husker, het Tønne og Giske, så er det altså ikke statsråd Norman som skal stå for mesteparten av den konkrete gjennomføringen av disse programmene.
Victor Norman (Høyre), 2002-01-31:
Takk for det, men det navnet kommer fra England. På spørsmålet om brukerkostnader, som jeg synes er veldig godt, vil jeg bare presisere at det vi sier, er at vi ønsker at det skal gjennomføres totalkostnadsberegninger, inklusive kostnader for brukerne, for å synliggjøre kostnadene, for å få regningen på bordet. Det betyr ikke at det er det som skal være utslagsgivende i alle sammenhenger, for å si det slik. Det er et krav om nytte-kostnad-kalkyler på alle veiprosjekter i Norge. Det har faktisk ikke vært til hinder for at det er bygd tunnel i Lærdal. Det er ikke alltid at synliggjøring av kostnadene nødvendigvis har implikasjoner for beslutningene som fattes. Når det gjelder spørsmålet om hvorvidt pengene skal følge brukerne, om valgfrihet og en del andre ting, har jeg lyst til å presisere igjen hva som står i redegjørelsen. Det står ikke at vi skal gjennomføre som prinsipp at pengene skal følge brukerne. Det står ikke at vi skal gjennomføre som prinsipp at det skal være full valgfrihet. Det står at vi skal ha økt valgfrihet. Det står at vi skal ha større bruk av ordninger der pengene følger brukerne, og det er tilsvarende formuleringer. Dette er litt viktig, for det har å gjøre med retning kontra hvor langt man skal gå. Det vi sier, er at det er på tide at vi krabber opp av den grøfta som består i at brukerne ikke har valgfrihet og at pengene ikke følger brukerne. Men vi har ikke dermed sagt at vi skal falle ned i grøfta på den andre siden. La oss holde oss på veien, så kan vi diskutere hvor brei eller smal den er, men i første omgang sier vi at det er flere områder hvor vi tror det er tjenlig at pengene følger brukerne. Det er noen områder hvor det ikke er tjenlig, hvor problemene er så sammensatte at vi må ha andre ordninger. Å innføre valgfrihet på flere områder enn i dag betyr ikke at man skal ha valgfrihet på absolutt alle områder. Siste poeng: Hvem skal så sørge for at det er kapasitet på de stedene hvor folk ønsker å velge seg til? Svaret på det er at det er akkurat de samme som sørger for at det er kapasitet i de brødbutikkene som har det beste brødet. De som gjør en god jobb i en ordning der pengene følger brukerne, vil få så store inntekter at de kan bygge ut kapasiteten. Ordningen fungerer faktisk i andre deler av samfunnet. Det er ingen grunn til å tro at ledere av fristilte offentlige enheter vil være noe mindre flinke til å tilpasse kapasiteten, enn det man er i andre deler av samfunnet hvor hovedprinsippet er at pengene følger brukerne.
Victor Norman (Høyre), 2002-01-31:
Jeg er glad for å få denne anledningen til å presisere et veldig viktig poeng akkurat når det gjelder forholdet til kommunesektoren. Det vi sier, at det skal være økt bruk av valgfrihet, flere innslag av at pengene følger brukerne, gjelder for staten, hvor prinsippet vårt er delegering. Når det gjelder kommunesektoren, sier vi at vi ønsker å desentralisere ansvar og myndighet. Det betyr at vi ikke ønsker å være de som bestemmer hvilke ordninger kommunene skal gjennomføre. Vi akter ikke å ta føringer på at kommunene skal innføre ordninger der pengene følger brukerne. Vi synes det er en god idé å prøve det, men vi synes kommunene selv skal avgjøre det. Det jeg tror konkret sett vil skje i veldig mange sammenhenger, er at en del mindre kommuner i samarbeid med nabokommunene vil si at nå kan vi godt tenke oss å innføre en ordning hvor kanskje spesielt foreldre i små kretser istedenfor å få ett skoletilbud kan få lov til å få skoletilbud i nabokommunen hvis den skolen ligger nærmest, basert på et prinsipp om at pengene følger brukeren. Det gjelder generelt i kommunesektoren. De av oss, og det gjelder heldigvis både representanten Kleppa og meg, som har tro på at ikke alle løsninger består i å lage fryktelig store enheter, de av oss som har tro på et mangfold av kommunestørrelser og et mangfold av løsninger, må samtidig være åpne for at vi da må finne frem til litt ukonvensjonelle måter å løse tjenestetilbudet på i små kommuner. Løsninger som innebærer mer konkurranse mellom kommunene, større valgfrihet for innbyggere til å velge tilbudet i nabokommunen og ordninger som støtter opp under det, tror jeg er midler som gjør at også små kommuner kan klare å hevde seg godt i årene som kommer.
Victor Norman (Høyre), 2002-01-31:
Like lite som det er gitt garantier under arbeiderpartiregjeringer om at brukerbetalinger ikke skal øke, like lite vil jeg gi noen garantier om hva som skal skje med egenandeler og andre former for brukerbetalinger i årene fremover. Når det gjelder spørsmålet om forholdet til de ansatte, er det helt klart, som vi sier i redegjørelsen, at de ansatte er en ressurs. Nesten hele kompetansen som vi skal utvikle offentlig sektor med, sitter i hodene og hendene på de enkelte ansatte. Og vi må motivere dem. Vi må slippe dem løs. Vi må gi dem den utfordringen det er selv å bli med på å forme et bedre tilbud. Det betyr at vi også må ta de ansattes organisasjoner sterkt med på råd, og ta dem med i forhandlinger. Det ønsker vi. Det har vi invitert til. Men det vi sier må være en klar premiss for forhandlinger knyttet til offentlig ansatte, er det som har vært den lange tradisjonen i norsk fagbevegelse, og som gjør at Norge og Sverige har gjort det så mye bedre enn mange andre land, nemlig at vi har hatt organisasjoner som har sagt at vi skal stå på de ansattes rettigheter, men vi skal hele tiden prioritere effektivitet og omstilling. Alle organisasjoner som er villig til å diskutere med oss med det utgangspunkt at man er for effektivitet og omstilling, skal vi ha en veldig god dialog med, og da tror jeg det kommer til å gå bra. Så har vi sagt at i denne dialogen er det viktig at vi ser på alle aspekter ved lønns-, ansettelses-, arbeids- og pensjonsvilkår. La meg si det på en litt annen måte: «Offentlig sektor må kunne konkurrere effektivt om arbeidskraften. Potensialet for belønning av nytenkning og kreativitet må utnyttes bedre. Statens lønns- og forhandlingssystem bør derfor gjennomgås». Jeg synes det er veldig godt sagt. Det er sitat fra Stoltenberg-regjeringens langtidsprogram.
Victor Norman (Høyre), 2002-01-31:
Først vil jeg bare presisere at rektorer ved Norges Handelshøyskole ikke har faglige meninger. Men professor Victor D. Norman skrev en artikkel som sikkert var veldig interessant, og hvor det stod veldig mange spennende ting, men som ikke forplikter regjeringer som denne personen måtte havne i senere. Jeg har redegjort for Regjeringens syn på modernisering i offentlig sektor. Regjeringen står ved alt som står i redegjørelsen. Når professor Victor D. Norman er ferdig som statsråd, står han selvfølgelig ved alt han har skrevet. Men vi snakker nå om hva som er fremlagt som et teamarbeid fra Regjeringen, og det er det vi diskuterer her nå. Jeg bad egentlig om ordet i forbindelse med en annen sak. Det var for å presisere min uttalelse om forslaget fra Karin Andersen. Jeg synes det er et eminent forslag, men da forutsetter jeg at ordet «likelønn» dreier seg om likelønn mellom menn og kvinner, og ikke om et mer generelt likelønnsprinsipp – bare så det er sagt. Og hvis det er noen uklarheter her, synes jeg det taler for at forslaget bør oversendes Regjeringen og ikke realitetsbehandles i salen. La meg også ta opp to andre ting. Det ene er spørsmålet om hvorfor fylkeskommunen ikke er omtalt. Den er omtalt. Alt som står om kommunene, gjelder både primærkommunene og fylkeskommunene – ferdig med det. Regjeringens syn på fylkeskommunen er kjent. Representanten Enoksen kan sikkert også finne ut at professor Norman og andre tidligere har hatt andre synspunkter på fylkeskommunen enn det som er Regjeringens syn, men Regjeringens syn på fylkeskommunen er klart og fremgår av Sem-erklæringen. Representanten Enoksen bad også om eksempler på områder hvor penger kunne følge brukerne innen statlig tjenesteytelse. Jeg synes et veldig godt eksempel, som vi jobber med nå, er penger knyttet til kvalifiseringstiltak på arbeidsmarkedet. Det er ingen grunn til at det skal være bundet opp til én tjenesteyter. Som det står i erklæringen, er vi interessert i å slippe flere til i dette kvalifiseringsarbeidet, og jeg tror arbeidssøkere ofte kan få et bedre tilbud hvis det er flere aktører som får lov til å konkurrere om muligheten til å jobbe med kvalifisering av folk for arbeidslivet.
Martin Engeset (Høyre), 2002-01-31:
Allerede tre måneder etter at den nye regjeringen tiltrådte, har Stortinget i dag anledning til å diskutere de mest løfterike, offensive og revolusjonerende planene for modernisering, effektivisering og fornyelse av offentlig sektor som noen statsråd noen gang har presentert. Der tidligere statsråd Kosmo tok sats og landet på kulen, har statsråd Norman akkurat begynt på et hopp som så langt tegner til å ende opp langt nede i bakken. Om statsråd Norman skulle greie å gjennomføre halvparten av det han har satt seg fore, ville også det innebære en revolusjon av hvordan offentlig sektor arbeider og fungerer. Selve gjennomføringen av svevet i hoppet og nedslagets kvalitet vil avgjøre hvilke stilkarakterer statsråden vil oppnå til slutt. Dette lover imidlertid meget godt, og jeg ser virkelig frem til fortsettelsen. Opposisjonens motstand, syting og klaging over disse planene og visjonene var meget forutsigbar. For reguleringspartiene, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, fremstår dette som farlige og truende planer på en del punkter, fordi dette vil redusere disse partienes mulighet til å blande seg opp i folks hverdagsliv, hvor langt mer av beslutninger og organisering overlates til brukerne og de ansatte selv: Den enkelte skole skal få mer makt og få ta større ansvar, brukerne skal få ett sted å henvende seg, og myndighet delegeres til lokale organer. Vi ønsker å vise de ansatte og lokaldemokratiet tillit. Nettopp derfor var det da også meget interessant at den nye direktøren for Kommunenes Sentralforbund – Kommune-Norges organisasjon – Olav Ulleren, tidligere senterpartipolitiker, omtalte statsråd Normans planer i meget rosende vendinger. At også avisen Nationen fulgte opp på lederplass forleden, burde være et alvorlig tankekors for museumsvokterne i Senterpartiet.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2002-01-31:
«Arbeids- og administrasjonsminister Victor D. Normans visjon for offentlig sektor er til å bli klok av», skriver Dagens Næringsliv 25. januar i år. Det forstår jeg godt. Samarbeidsregjeringens innfallsvinkel til moderniseringsdebatten er: fra ord til handling. Det er også forståelig når man ser hva som kom fra Stoltenberg-regjeringen, nemlig et moderniseringsprosjekt som var: fra tomme ord til fagre løfter. Modernisering, effektivitet og forenkling i offentlig sektor har ett mål, nemlig bedre tjenester for brukerne. Etter å ha fulgt debatten i dag tror jeg det er på sin plass å nevne det én gang til. Våre moderniseringsreformer gir den enkelte skole mer makt og ansvargir brukere på områdene trygd, arbeid og sosiale tjenester ett sted å henvende segskal gi felles arbeidsmarked mellom offentlig og privat sektorgir mer delegering av myndighet til lokale organergir offentlige forskrifter et solnedgangsprinsippgir mulighet til å velge ulike kombinasjoner av offentlige og private løsninger innenfor pensjonssystemet Dette gjør vi nettopp fordi tjenestene skal bli bedre, enklere og mer tilpasset den enkelte bruker. Paradokset er at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forsvarer dagens system, et system som gjør at det kun er de pengesterke som kan kjøpe seg ut av helsekøer og velge private supplement. Det er motsatt av det Høyre og resten av Samarbeidsregjeringens partier ønsker. Vi ønsker at alle skal kunne ta del i private og offentlige løsninger, der de selv velger det beste, det som er tilpasset den enkelte. Oddvard Nilsen sa det ganske godt: Det er et system med ««likhet» som mål, og ansvarsfraskrivelse som resultat».
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Representanten Martin Engeset kalte redegjørelsen for revolusjonerende. Det minnet meg om inderen som etter å ha bodd i Norge noen måneder sa han hadde fått en ny forståelse av ordet «krise». Gjennom de siste årene har én dimensjon ved debatten om offentlig sektor så å si forsvunnet fra det politiske ordskiftet, nemlig hvor langt kommuners, fylkeskommuners og statens ansvar for å sikre oss velferdstjenester skal gå. Det synes ikke lenger å være noen politisk uenighet om ansvaret for at alle skal ha samme rett og samme tilgang til de grunnleggende velferdstjenestene. Det er et ansvar for fellesskapet. Og det er en seier for den linje Arbeiderpartiet har stått for. Den politiske debatten er i dag langt sterkere knyttet til finansieringsordninger, organisering og i hvilken grad det kan og bør benyttes private leverandører også innen områder som helse og omsorg. Derfor er det på to områder administrasjonsministerens redegjørelse er av spesiell interesse. Det står i redegjørelsen: «Alvoret i det ansvar det offentlige har påtatt seg, og de samfunnsøkonomiske kostnadene ved offentlig ressursbruk tilsier en gjennomgang og klargjøring av hvor grensene for det offentlige ansvaret bør gå.» Det er en Høyre-melodi som er til å kjenne igjen. Men klargjøringen av disse grensene er ikke påtrengende i redegjørelsen og heller ikke i denne debatten. Det kunne være interessant å vite når og hvordan statsråden har tenkt å følge dette opp, og på hvilke velferdsområder en slik avgrensning skal settes. Er det innen helse, innen utdanning, innen omsorg eller innen sosialtjenestene? Det andre området er ønsket om å åpne for større private tilbud, bl.a. innen helse- og utdanningssektoren. Koblet på ønsket om større konkurranse mellom virksomhetene som virkemiddel for å fremme kvalitet og utvikling i tjenestetilbudet, burde også dette være gjenstand for en debatt rundt ressursbruk. På andre områder i samfunnet med sterk konkurranse om kundene er det også et langt større tilbud enn det vi samlet sett har behov for. Denne overkapasiteten har også en samfunnsøkonomisk kostnad som må tas med i vurderingene, eller i totalkostnadsberegningene, som Regjeringen vil innføre i offentlig sektor for å få mest mulig ut av hver krone. Hvordan skal vi skape en tilsvarende dynamikk på områder hvor knappheten er fagfolk og kompetanse? Hvordan skal vi kombinere en kvalitetsfremmende konkurranse innen helsevesen og eldreomsorg og samtidig sikre at det er behovene og ikke betalingsevnen som sikrer oss alle et godt tilbud? Hvordan skal vi i et slikt system sikre oss en best mulig utnyttelse av knappe ressurser, som i dagens Norge ikke er penger, men kompetanse og mennesker? Det er viktige problemstillinger. Hvis Regjeringen har gitt opp en gammel Høyre-fanesak om at de som kan betale for seg, skal få muligheter til å sikre seg flere og bedre tjenester, så er det gledelig, men da er de problemstillingene jeg nettopp nevnte, en veldig viktig del av debatten.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Representanten Gitmark var tidligere i dag oppe på talerstolen og sa at Arbeiderpartiet «forsvarer dagens system». Dersom representanten Gitmark ikke har misforstått, må det skyldes at han er ny her i huset, eller at han driver med direkte misledende utsagn. Det var Stoltenberg, som alle vet, som tok initiativ til moderniseringen av offentlig sektor. Forskjellen på Stoltenberg-regjeringen og den nåværende regjering er at denne regjeringen sier at det er dyrere å bruke arbeidskraft i offentlig sektor enn i privat sektor. Én krone brukt i offentlig sektor, har en høyere kostnad enn én krone, sier statsråden. Det kunne være interessant å vite hvor mange ukjente faktorer statsråden da bruker i sitt regnestykke. Etter å ha lest redegjørelsen finner jeg grunn til å spørre: Ser statsråden at kostnader også kan regnes i menneskelige verdier? Det snakker nemlig statsråden lite om. Det virker som om pleie- og omsorgssektoren skal bli butikk, og derfor skal det spares i offentlig sektor. Statsråden har i media brukt Kristiansand som eksempel på hvordan det skal gjøres – kommunen som har eldreopprør, fattige skoler og dårlig økonomi, men som tross alt har greid seg med mindre overføringer hvis en sammenligner med tjenestetilbud og andre kommuner. Jeg er redd for at dette utspillet er et utgangspunkt for sosial dumping av Velferds-Norge. Samtidig har Regjeringen varslet svekkelser i pensjonsordninger for offentlig ansatte, svekkelse av stillingsvernsreglene i arbeidsmiljøloven og svekkelse av arbeidstidsreglene. En skal simpelthen organisere offentlig sektor på en ny måte. En skal drive det norske samfunnet framover som en butikk, der REMA- og RIMI-tankegangen skal sitte i førersetet. Jeg etterlyser Regjeringens motiv i forhold til også å ivareta de ansattes rettigheter og interesser i det arbeidet som nå skal gjennomføres, men jeg forventer ikke det initiativet. I stedet for å forsvare Regjeringens politikk bør parlamentarisk leder i Kristelig Folkeparti faktisk få frysninger nedover ryggen når han får hallelujarop fra Fremskrittspartiet. Jeg frykter at istedenfor halleluja vil dette fort ende opp i et Sodoma og Gomorra.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Her kommer et innlegg fra en av dem som roper begeistret. Behovet for modernisering i offentlig sektor er for mange av landets innbyggere åpenbart. Behovet for effektivisering av offentlig sektor er for mange av landets innbyggere påtrengende klargjort. Behovet for forenkling innenfor offentlig sektor er for mange av landets innbyggere provoserende nødvendig. De mange av landets innbyggere som gjennom årene har samlet seg rundt et klart krav om modernisering, effektivisering og forenkling i offentlig sektor, har gjennom 25 år hatt Fremskrittspartiet å stole på – interesse og fokusering fra andre politiske partier har til dels ikke vært å finne, til dels vært til stede i begrenset grad og med begrenset engasjement. Det vi nå får fremlagt, er god fremskrittspartipolitikk – politikk som Fremskrittspartiet har vært ivrig talsparti for, og politikk som Fremskrittspartiet ofte har vært ensomt talsparti for. Altfor lenge har offentlig sektor vært en monopolsektor, der det offentlige har vært både bestiller og leverandør. Altfor lenge har offentlig sektor vært spart for kritiske krav om nettopp modernisering, effektivisering og forenkling. Norge har en stor offentlig sektor. I altfor mange tilfeller står faktisk ikke meget stort ressursbruk i forhold til resultatene. Sykehussektoren er ett av mange eksempler: Vi bruker masse penger og har lange ventelister. Andre land bruker forholdsmessig mindre, og der vet innbyggerne knapt hva ventelister er. Samlet omtales denne redegjørelsen slik: Fra ord til handling. Fremskrittspartiet hilser redegjørelsen velkommen. Den kommer etter vår mening på overtid; dette viktige arbeidet skulle vi vært i gang med for lenge siden. Fremskrittspartiet ser med forventning frem til oppfølgning fra Regjeringen som viser at ord faktisk blir til handling. Fremskrittspartiet understreker at det nettopp er handling som må til, handling som viser frem både lovendringer og prinsipiell opprydning i hva som bør være statens oppgaver, og hvordan slike oppgaver kan utføres på en for innbyggerne best mulig måte. Og for Fremskrittspartiet er det dette som er viktigst. For Fremskrittspartiet er det selvsagt ikke et mål at vi skal ha en stor, tung og mektig offentlig sektor, men at vi skal ha gode tjenestetilbud til landets befolkning, og at vi som nasjon forvalter og bruker offentlige penger på en måte som er god for innbyggerne, og at det offentlige også vektlegger service og kvalitet. God forvaltning og gode tjenester forutsetter at vår store, offentlige sektor nå må ut av tornerosesøvnen og fornyes gjennom modernisering, effektivisering og forenkling. Vi venter nå spent på handlingen, og kan love aktiv støtte til gode handlinger til beste for innbyggerne.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Jeg tar herved opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen og ber om at dette settes opp mot komiteens forslag til innstilling. Vi har et litt annet syn enn komiteens flertall. Vi foreslår at prøveordningen, der departementet har gjennomført en anbudskonkurranse, faktisk gjennomføres. Det er gjort et omfattende arbeid i forbindelse med dette prosjektet. Vårt syn er at det faktisk er viktig å komme i gang, og at det vil gi oss verdifull erfaring å få gjennomført en prøveordning. Samtidig er det etter vårt syn viktig at den tiden som brukes i prøveperioden, også brukes til videre bearbeidelse av prosjektet. Fremskrittspartiets syn er at både prøveprosjekt og videre prosjektarbeid skal ha som mål en løsning som sikrer tilgjengelighet for biblioteker, skoler, skoleelever og studenter samt for befolkningen i sin alminnelighet til en nasjonal og nettbasert kunnskapsbase. Vi er opptatt av at dette skal inkludere videreføringen av det tradisjonelle norske leksikon og andre aktører som har og vedlikeholder kunnskapsbaser av nasjonal betydning og sikrer at tilgang til slik kunnskap skal skje på norsk. Fremskrittspartiet understreker også at statens direkte engasjement i en permanent løsning er uavklart og må utredes. Når det gjelder vårt eget forslag, forutsetter Fremskrittspartiet en gjennomføring med fortløpende evaluering av prøveordning og prosjekt og at en evalueringsrapport med eventuelle forslag fremlegges for Stortinget. Jeg vil legge til et par ting til. Vi har en tidsramme på to år som inkluderer en evaluering. Fremskrittspartiet registrerer at Arbeiderpartiet, som tok et initiativ i denne saken gjennom et Dokument nr. 8-forslag, og som gikk hardt ut i tilløpet, hopper relativt kort. Fremskrittspartiet mener bestemt at den prøveordningen som det har vært lagt til rette for, faktisk lar seg gjennomføre også i dag. For øvrig vil jeg understreke det som ble sagt av foregående taler, at vi forutsetter en aktiv oppfølging fra Regjeringen. Når man er i mindretall, må man være omhyggelig både med aktiv oppfølging og aktsom oppfølging. Det gjelder på flere områder og flere saker enn denne.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-01-31:
Alle norske borgarar kjem i kontakt med offentleg sektor. Den er stor. Og svært mange får hjelp og omsorg. Det er sant at det er mange kvardagsheltar der ute. Men mange – for mange, synest eg – har eit tøft møte med offentleg sektor. Og det opprører meinigmann å møta eit stivbeint, regelbunde byråkrati, anten kommunalt eller hos eit av «vesena» våre. Eg føler at det meste er sagt i denne debatten. Men eit kvardagseksempel har eg likevel lyst til å framføra, og det er ikkje eineståande. Eg har ein ven. Han har seks barn i alderen frå 4 til 22 år, eig ein gard og driv ein skog. Berre to gardar var att i den kommunen. Venen min fekk økonomiske vanskar og ville selja gamlehuset for å koma på beina. Jordstyret sa nei; på ein gard skulle det vera to våningshus. For å fiksa det ville han byggja eit nytt hus. Eldstebarnet ville taka opp lån dersom han kunne få byggja på yndlingsplassen sin. Nei, det var av ein uforståeleg grunn utmark. Då ville venen min selja nokre tomter. Marknaden var stor, og utmarka likeså. Nei, då måtte han betala heile reguleringsplanen. Venen min var nær konkurs. Resultat: konkurs, kona har gått frå han, barna er ulykkelege, samfunnet har fått to åleineforsørgjarar, og det er berre att ein gard som vert driven i den kommunen. Dette er «molbo». Vi treng eit enklare Noreg – ei modernisering av offentlege tenester. Og vi treng i sanning ei solnedgangslov. Det er svært viktig at vi no lukkast i å forenkla og modernisera offentleg sektor. Brukarane skal ikkje lenger oppleva å verta sende som kasteballar frå kontor til kontor. Ein skal i staden for A4-tilbod velja individuell tilpassing og ein effektiv ressursbruk – til beste for brukarane og totaløkonomien. Og kommunane skal få større ansvar og større makt til å tilpassa skule, barnehage, heimehjelp og teknisk etat – «you name it» – det som er best for nett den kommunen det gjeld. Statsinstitusjonar skal flyttast ut. Kristeleg Folkeparti synest at dette er smart. Indre Hardanger treng ikkje og ynskjer ikkje det same regelverket og dei same «beskrankningene» som ein har i Oslo og Akershus.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-31:
Leksikonutgivelser var tidligere en blomstrende geskjeft i Norge. Men det er ikke slik lenger, og debatten dreier seg nå om hvordan Norge skal sikres en felles bred kunnskapsbase i fremtiden. En slik kunnskapsbase handler om vår nasjonale identitet, om vår mulighet til å orientere oss i vår egen kultur og på vårt eget språk. Vi nordmenn har lenge lett etter faktiske kunnskaper i leksikon, men ny teknologi har sterkt berørt leksikonbransjen. CD-ROM-bølgen på midten av 1990-tallet førte til at publikum ble tilbudt leksikon til samme pris som en musikk-CD. Vi må altså integrere kunnskap og teknologi, slik at ikke IT-samfunnets utvikling fører til at leksikonet forsvinner. Derfor er det viktig at Regjeringen har lagt vekt på betydningen av å sikre det felles norske informasjonsgrunnlaget i IT-samfunnet. Kilder til generell kunnskap på norsk samt kunnskap om Norge og norske forhold må derfor vurderes i et bredere perspektiv. Det tas sikte på at kunnskapen skal fremskaffes på en bred multimediaplattform med tyngde også på lyd og bilder. Kristelig Folkeparti er tilfreds med at departementet mener det er viktig å sikre utdanningsinstitusjonene og bibliotekene tilgang til store norske kunnskapsbaser. Ja, det er viktig for hele Norge! Det har vært en positiv utvikling i komiteen nettopp i denne saken, og jeg takker saksordføreren for det. Resultatet har blitt at vi nå kommer til å få ikke bare én nasjonal kunnskapsbase, men flere! Vi trenger å tilrettelegge kunnskapsbasene på en bred måte. I tillegg er det viktig å vurdere de teknologiske og innholdsmessige muligheter og utfordringer. Evalueringskomiteens rapporter viser at det er mange problemstillinger som ikke er blitt tilstrekkelig vurdert gjennom anbudskonkurransen. Det videre arbeidet vil bli knyttet til det interdepartementale IT-politiske samarbeidet eNorge og bestrebelsene for å skaffe norsk elektronisk innhold på nettet. Det er også signalisert at det skal være en nær dialog mellom private og offentlige aktører på feltet, herunder de aktørene som deltok i anbudskonkurransen. Innenfor utdanningssektoren vil spørsmålet vurderes i sammenheng med de erfaringer som gjøres innenfor rammen av Regjeringens betydelige satsing på digitale læremidler og Skolenettet, og innenfor kulturfeltet vil spørsmålet særlig vurderes i sammenheng med videreutviklingen av Kulturnett Norge. Utfordringene i det videre arbeidet er å sikre funksjonelle løsninger med kvalitetssikret norsk innhold. Det må være organisert på en slik måte at det er enkelt å finne fram for de ulike brukergrupper. Samtidig må det tas hensyn til regler om offentlige anskaffelser, statsstøtte og konkurranseregler. Kristelig Folkeparti har tiltro til at statsråden finner den mest hensiktsmessige og den teknologisk sett mest fremtidsrettede løsningen innen kort tid.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-01-31:
Først en takk til saksordføreren for et konstruktivt arbeid i komiteen. Nasjonal kunnskapsbase, eller nasjonal digital kunnskapsbase, har en historie som vi har fått referert tidligere. Jeg mener at nå får Regjeringen et godt dokument for det videre arbeidet med opprettelse av en nasjonal digital kunnskapsbase som bidrar til å sikre og ta vare på vår nasjonale kunnskap og vår nasjonale identitet. En ny tid gir jo også nye muligheter, og den digitale hverdagen har vært her lenge allerede. Tilgangen på informasjon gjennom Internett-tjenester er enorm, og problemet er faktisk ikke å skaffe seg informasjon, men problemet er ofte å vurdere den informasjonen som er tilgjengelig. Og her er en nasjonal kunnskapsbase et helt sentralt virkemiddel for å kvalitetssikre den informasjonen som hentes ut. Senterpartiet mener derfor det er av avgjørende betydning at en nasjonal digital kunnskapsbase har «en grunnstamme av pålitelig og kontrollerbar kunnskap», som det står i innstillingen. Slik kan vi sikre at basene blir et godt og kvalitetssikret tilbud, bl.a. til bruk i skolen for elevene. De gamle leksikons tid er nok forbi, men det er ikke så lenge siden vi kjøpte vårt første leksikon på avbetaling og satte det i stuen. Vi skal ikke gråte over at den tiden er forbi, for i dag snakker vi faktisk ikke om leksikon, men vi snakker – som vi har hørt tidligere – om en multimediaplattform med inngangsportaler og linker. Levende bilder og lyd skal faktisk utgjøre hovedtyngden av det stoffet som det tidligere bare ble skrevet om. Videreføring og videreutvikling av leksikonbaser på norsk og med referanser til norsk historie og samfunnsliv vil være en viktig oppgave, der staten skal være en medvirker og en tilrettelegger. Senterpartiet vil videre understreke viktigheten av at likestilling mellom våre to målformer blir ivaretatt i en fremtidig nasjonal digital kunnskapsbase. Og da tenker jeg både på tekstinnhold og på søkersystemer, for det handler faktisk om identitet. Senterpartiet mener at det haster med denne saken, noe komiteen også understreker. Jeg tror faktisk at Regjeringen vil arbeide raskt og grundig, slik at det blir en kontinuitet i det arbeidet som faktisk er satt i gang.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-31:
Kystpartiet vil kjempe for at norske eksportvarer skal få en best mulig adgang på verdensmarkedet, og selvsagt på det europeiske markedet. Samtidig vil vi gjøre alt for å sikre at samarbeidsavtaler med andre land ikke innebærer at vår nasjonale kontroll over naturressursene, nøkkelbedriftene og arbeidsmarkedet går tapt. Hvis Norge går foran med et godt eksempel i denne sammenheng, vil vi kunne bidra til å skape forutsetninger for internasjonale handelsavtaler som ikke undergraver det enkelte lands muligheter til å få råderett over egne ressurser. Derved vil de få en økt evne til å motstå de negative virkningene av globaliseringen. Kystpartiet mener at den eksisterende handelsavtale av 4. januar 1960 gir et godt grunnlag for å regulere handelen mellom partene. Denne avtalen er ikke styrt av overnasjonale organer, og viktige beslutninger må være enstemmige. Kystpartiet mener at EFTA-avtalen bør beholdes primært som en handelsavtale, men med mulighet for å omfatte samarbeid også på andre begrensede områder. Det kan være forskning, utveksling av fagpersonell, utvikling av næringsprosjekter osv. På denne måten kunne organisasjonen for Norges del fungere som et godt alternativ til f.eks. EØS. En videreutvikling av EFTA ville være uproblematisk hvis den holdt seg innenfor de ovennevnte rammene. Uten å ha innhentet et klart mandat fra Stortinget har imidlertid Regjeringen og statsadministrasjonen forhandlet fram en revidert avtale som også inneholder bestemmelser om vidtrekkende EØS-tilpasninger. Det betyr at Regjeringen prøver å frata Stortinget anledningen til å bestemme premissene for forhandlingene om en internasjonal avtale av stor betydning for Norge. Dette kan ikke vi fra Kystpartiet karakterisere som akseptabelt. Kystpartiet foreslår derfor at Stortinget sender saken tilbake til Regjeringen, og ber om at EFTA-avtalen av 1960 reforhandles på et nytt grunnlag. På denne bakgrunn vil jeg fremme følgende forslag: «Stortinget sender saken tilbake til Regjeringen som pålegges å innlede nye forhandlinger med sikte på å beholde EFTA-konvensjonen som en handelsavtale uten den omfattende tilpasningen til EØS-reglene som nå er foreslått. Det gjelder spesielt investeringer, offentlige anskaffelser, fri flyt av kapital og fri bevegelighet av personer.» For å ta stemmeforklaringen med en gang: Hvis Stortinget avviser vårt tilbakesendelsesforslag og den foreliggende stortingsproposisjon fremmes, vil vi stemme imot.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-31:
Det må være helt klart at man fra Kystpartiets side hele tiden har vært imot EØS-avtalen og de tilpasninger som er der. Derfor står jeg ved de tingene jeg har sagt i denne saken. Jeg ser dette som en kraftig harmonisering av EFTA-avtalen i forhold til EØS-regelverket. EFTA-avtalen kunne vært et frihandelsalternativ til EØS-avtalen, som Kystpartiet er imot, så vi står fullt og helt for den holdningen.