trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
I debatten om skolen spør Inge Lønning om det er privatskolene som truer enhetsskolen. Nei, foreløpig er det ikke det. Foreløpig er det Fremskrittspartiet og Høyre som gjør det, men de får god hjelp av Regjeringa. Det er ikke slik at det er så forferdelig mange privatskoler nå. Spørsmålet er: I hvilken retning skal dette gå? For SV er det viktig at den skolen som ikke er god nok for rikfolks barn, den er ikke god nok for noen. Vi ønsker en skole som er god, moderne og mangfoldig, og for alle. Vi ønsker at det pedagogiske mangfoldet skal inn i enhetsskolen, at elevene skal få mulighet til å komme seg en tur ut av skolestua innimellom, at lærerne får gode lønnsforhold og arbeidsbetingelser og at det blir moderne utstyr i skolen, som gjør at den faktisk kan utdanne barn for framtida, og ikke for 1950-åra. Det er viktig for oss at det skal være slik. Vi er ikke fornøyd med en skole der noen føler at kvaliteten ikke er god nok, at mangfoldet ikke er stort nok, eller at formålsparagrafen og livssynsundervisninga er slik at de ikke føler seg heime der. Så vi utfordrer Høyre til å være med på det, slik at skolen faktisk blir bra nok for alle, og at vi kan bevare det viktige som skolen representerer, nemlig at der skal alle møtes, slik at vi lærer oss å leve sammen også i framtida. Det tror jeg Høyre er opptatt av. Så hørte jeg at Fremskrittspartiets leder, Carl I. Hagen, entret talerstolen her og var opptatt av kommuneøkonomien, og det er kanskje et fremskritt. Men det har i dag vært snakk om hvordan Fremskrittspartiet skal finansiere kommunene, og da skal man inn med stykkpris, da er det staten som skal betale, blir det sagt herfra. Og det høres ut som om man skal øse ut av en eller annen utømmelig kilde, som ikke skal merkes for den enkelte. Men jeg har lest litt i Fremskrittspartiets program, og der står det at dette faktisk skal finansieres gjennom en avgift til folketrygden, f.eks. helsedelen. Og da kunne jeg tenke meg å spørre Fremskrittspartiets leder om de har regnet litt på dette. Hvor mye vil den sjukdomsskatten beløpe seg til for hver enkelt? Hvordan vil Fremskrittspartiet holde disse utgiftene under kontroll? Vil ikke dette bli et ganske løpsk system hvis det ikke er noen bremser i det? Skal hver enkelt kunne gå og hente ut akkurat de pengene de har lyst til å ha, og ta med seg hvor som helst, inn i landet, ut av landet, og bruke dem? Jeg har lyst til å få dette regnestykket på bordet, slik at Fremskrittspartiet ikke kan fortsette å si at dette er utgifter som staten skal betale, og at den enkelte skal slippe å bekymre seg for om kommuneøkonomien er dårlig, og at de i tillegg også skal få slippe å betale så mye skatt som de gjør i dag.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Fremskrittspartiet sier at det er forferdelig at man legger på egenandeler, særlig til eldre, i kommunesektoren. Men hva skjedde i fjor høst da Fremskrittspartiet satt ved forhandlingsbordet med Regjeringa? Var det de gamle og syke de sloss for da? Nei. 700 mill. kr i økning på egenandeler ved sykdom, skatt på sykdom, det syntes Fremskrittspartiet var greit, men ikke ei krone mer i skatt, ikke ei krone mer i skatt uansett hvor rik en var. Får en inntektene sine fra aksjeutbytte, betaler en ikke ei krone i skatt. Har en millioner i inntekt, så får en skattelette! Og de fikk skattelette. Tjente en over 750 000 kr, fikk en skattelette i fjor. Men de syke skulle betale mer i skatt. Og så snakker Fremskrittspartiet til og med om at kommunene ikke skal drive forretning og bruke offentlige penger til å starte det. Hvem er det som i disse dager er i ferd med å presse staten til å bruke milliarder av kroner på Fornebu til statlig forretningsdrift, og gi bort milliarder til folk som har mer enn nok penger fra før?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Senterpartiet har vært det partiet som alltid hadde mer penger til kommunene. Ved behandlingen av kommuneøkonomiproposisjonen for 1998 ville de bevilge 3,2 milliarder kr mer til kommunene. Det var bare et halvt år før de kom i posisjon. Men siden Senterpartiet kom i posisjon, og vi fikk senterpartistatsråder inn i Kommunaldepartementet, har vi sett lite eller ingenting til de rause forslagene om mer penger til kommunene. Nå kunne dette ha hatt sin naturlige forklaring, at det var glimrende ute i Kommune-Norge, og at det ikke var et skrikende behov etter større bevilgninger fra staten. Men slik er det jo ikke! Kommune-Norge opplever nå den dårligste kommuneøkonomien siden slutten av 1980-tallet. Underskuddene øker, fonds tappes, tjenestetilbudene – spesielt for barn og unge – forringes, egenbetalingene øker drastisk og e-verksaksjer selges ut for å dekke driftsunderskudd. Arbeiderpartiet mener at det er behov for å bevilge mer penger til kommunene for neste år, og vil gå inn for det. Senterpartiet vil ikke være med på det. Det er viktig bl.a. å øke de frie midlene, slik at de aller fattigste får råd til å benytte seg av de øremerkede midlene, som stadig øker. I siste nummer av Kommunal Rapport kan vi lese at én av tre senterpartiordførere trekker seg ved høstens valg. Det er svært mange i forhold til de andre partiene. Mener representanten Kvalbukt at dette kan ha noe å gjøre med at Senterpartiets troverdighet overfor kommunene er svekket etter at partiet kom i regjering? Når det gjelder barnehagene, som representanten Kvalbukt tok opp, og det med at Arbeiderpartiet ikke vil være med på å bevilge penger til de private barnehagene, er det helt feil. Vi har et helt annet barnehageopplegg. Vi vil bygge 12 000 nye barnehageplasser, ikke 2 500. Derfor må vi også ha penger til drift.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
: Representanten Andersen er veldig bekymret for utviklingen i kommunene, og da særlig i distriktskommunene. SV er veldig bekymret for at kommunale tjenester skal bli utsatt for konkurranse fra den ene eller andre kanten. De skriver i merknadene sine at befolkningens forventninger til kvalitet og kvantitet på kommunale tjenester ikke blir innfridd hvis man gjør det på den måten. Mitt første spørsmål går på det representanten var inne på i sitt innlegg: Er kvaliteten og kvantiteten på plass i dag? Det er det som er poenget. Vi får holde oss til dagens situasjon, og da er det slik at forventningene til kvantitet og kvalitet på tjenestene ikke er innfridd. Da etterlyser jeg kreativitet fra Sosialistisk Venstreparti for å finne andre muligheter å gjøre det på istedenfor gjennom skatteøkninger. Representanten Andersen var også inne på at de har bevilget 9 milliarder kr ekstra til kommunene i sitt budsjett. Det har de funnet å kunne gjøre ved bl.a. å skattlegge næringslivet ganske betraktelig. Mener representanten Andersen at Distrikts-Norge ikke har behov for næringsvirksomhet, og at de gjennom å skatte i hjel næringsvirksomheten skal styrke kommunene? Jeg vil spørre representanten Andersen om hva som er forskjellen på å være ansatt i offentlig sektor og få lønn derfra og det å hente lønnen sin fra privat virksomhet. Er det noen forskjell moralsk sett på det å hente ut lønnen sin fra det offentlige og det å hente den ut fra privat virksomhet? Konsekvensene av SVs politikk vil bl.a. for et lite distrikt i Nord-Trøndelag som heter Ytre Namdal, som har en verdiskaping på 500-600 mill. kr, være at man stikker av med 60 pst. av dette.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg tror forskjellen på representanten Jagland og representanten Hagen rett og slett er at Jagland ikke beveger seg i virkeligheten, i hvert fall ikke når det gjelder barnehagesituasjonen, for den framstillingen Jagland gav av barnehagene i dette landet, er langt fra virkeligheten. At Arbeiderpartiet og Jagland ikke greier å få gjennom sitt ønske om obligatorisk barnehage, forstår jeg godt er en stor skuffelse. Men at Arbeiderpartiet gang på gang presiserer at mer midler til kommunene også vil medføre bedre barnehagepolitikk, er jo direkte galt, for det er det som er problemet, at vi gang på gang overfører midler til kommunene, som har en oppgave når det gjelder barnehagepolitikken, men som ikke følger den opp. Poenget er at vi har en 40/30/30-deling som er vedtatt i dette stortinget, men kommunene har de siste ti årene fraveket denne på alle områder. Etter hvert har de private barnehagene i kommunene fått 10 pst. av disse overføringene, de kommunale har fått 90 pst. Det medfører at de private barnehagene nå går konkurs, og at det er mange kommuner rundt omkring som faktisk legger planer om å slå de private barnehagene konkurs, slik at de kan overta dem. Det er også direkte galt når representanten Jagland sier at Fremskrittspartiet har gått inn for mindre overføringer til barnehagene. Vi er det eneste partiet som tok barnehagenes situasjon alvorlig ved behandlingen av inneværende års budsjett og foreslo 240 mill. kr i overføringer til de barnehagene som slet med sin økonomi. Det Arbeiderpartiet ønsker å gjøre i denne situasjonen, er å bevilge ytterligere millioner for å etablere nye barnehager, mens vi vet at problemet er at barnehager går konkurs! Arbeiderpartiet skal etablere nye barnehager i stedet for å ta vare på dem som i dag har problemer med sin eksistens. De skal etablere nye kommunale barnehager som gjør situasjonen enda verre. Det gjentar seg faktisk også nå i forbindelse med behandlingen av revidert budsjett. Regjeringen har foreslått 37 mill. kr til ekstratiltak til private barnehager. Arbeiderpartiet, sammen med Fremskrittspartiet, får til en høyere bevilgning, men Arbeiderpartiet ønsker å bruke midlene til nye barnehager – stimulering til nye barnehageplasser – når problematikken er at barnehager går konkurs! Fremskrittspartiet ønsker i forbindelse med revidert å bevilge 100 mill. kr til driftsbudsjettet for å ta vare på situasjonen til barnehagene. Det ønsker ikke Arbeiderpartiet, ene og alene fordi de ikke får gjennomført obligatorisk barnehage i dette landet.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Representanten Brustad var opptatt av begrenset fantasi og kreativitet. Ja, jeg er opptatt av det samme selv, og det er akkurat det som er poenget. Arbeiderpartiet har jo ikke kreativitet i barnehagepolitikken sin lenger. På 1990-tallet har utviklingen gått den veien. Driftstilskuddet fra staten er likt uavhengig av om det er en kommunal eller privat barnehage. Men de største overføringene går altså til kommunene, det bakes inn i rammeoverføringene. Og når kommunene skal fordele sine midler, fordeler de dem til sine egne barnehager og nonchalerer de private barnehagene, på grunn av at etter at barnehageloven ble vedtatt, har forskjellige arbeiderpartistyrte kommuner, med Brustads velsignelse, vedtatt egne regelverk for sine respektive kommunale barnehager som går langt utover barnehageloven, det kan gjelde lønn, antall ansatte, uteareal osv., som medfører at de kommunale barnehagene er 15-20 pst. dyrere å drive enn de private. Samtidig reduserer kommunene overføringene til de private barnehagene, som på 1990-tallet har overtatt de dyre barnehageplassene, mens kommunene har beholdt de billige barnehageplassene. Derfor er forskjellen blitt så stor. Representanten Stoltenberg er også opptatt av dette, og kommer på en måte med en utfordring til valgkampen. Ja, jeg skal gjerne stå fram i valgkampen med rak rygg når det gjelder barnehagepolitikken, for her er det også begrenset kreativitet fra representanten. For hvis en har prøvd å følge med i hva Fremskrittspartiet har gjort for inneværende år, og hva vi gjør nå i revidert, vil ikke det medføre noen ytterligere utgifter – da er det snakk om Fremskrittspartiets kreativitet for å løse de problemene som har oppstått i barnehagesituasjonen på grunn av Arbeiderpartiets barnehagepolitikk. Sylvia Brustad og Arbeiderpartiet bygger hele barnehagepolitikken sin på at det skal bygges flere barnehageplasser. Det er det eneste de bygger sin politikk på. Jeg er helt enig i – og jeg er glad for at representanten Brustad slår det fast så hardt som hun gjør i sitt innlegg – at det er forskjell på vår barnehagepolitikk og Arbeiderpartiets barnehagepolitikk. I vårt parti er vi ikke så opptatt av institusjonsbarnet som Sylvia Brustad er, eller som jeg bruker å kalle det, 2-timers-barnet, og da er det knyttet opp mot Brustads sterke ønske om obligatorisk barnehage.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-16:
Representanten Karin Andersen er opptatt av skolens tilstand, og det er bra. Nå er vel det likeverdige skoletilbudet i Norge primært et spørsmål om hvorvidt kvaliteten på det barn og unge har med seg ut av skolen, er likeverdig, og ikke hvorvidt man har brukt nøyaktig like mange kroner på dem underveis. Jeg la merke til at representanten Andersen formulerte følgende: Foreldre som har god råd, vil vende seg bort fra den offentlige skolen. Ja, det avhenger jo av om SV og Arbeiderpartiet får gjennomslag for sitt prinsipielle syn på friskoler, for de ønsker å ta bort statsstøtten, og da vil man jo være garantert at det bare er foreldre som virkelig har god råd, som i det hele tatt kan gjøre bruk av det tilbudet. Det vil være å invitere til et klasseskille i norsk skole. Arbeiderpartiet og SV vedgår motstrebende at Norge har forpliktet seg gjennom en del menneskerettskonvensjoner, som gjør at vi ikke kan nedlegge det forbudet mot private skoletilbud som partiene egentlig ønsker. Men det man kan gjøre, er nettopp å ta bort den offentlige støtten, og dermed garantere at det bare er en forsvinnende liten prosentandel av foreldrene som kan gjøre bruk av valgfriheten. Det er en annen innfallsvinkel til spørsmålet om tjenestetilbud og kommuner enn det som representanten Andersen valgte. Jeg kunne tenke meg å spørre: Mener Andersen og SV at kommunene og staten er de suverent beste arbeidsgivere i Norge, de som er best i stand til å ta vare på de ansattes lønnsutvikling, arbeidsmiljø og andre forhold? Jeg støter meget sjelden på offentlig ansatte som mener at de har en god arbeidsgiver. Hvorfor i all verden er SV da så livende redd for å åpne for konkurranse om arbeidskraften? I alle sammenhenger viser det seg – det gjelder sykepleiere og lærere ikke minst – at det er konkurransen om arbeidskraften som kan gi lønnsutvikling.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-16:
Arbeiderpartiet har i denne debatten kjørt med stor lydstyrke på skole og utdanning, dels i form av en generell elendighetsbeskrivelse av tilstanden i skolen, dels med en påstand om at det er de private skoletilbudene som er årsak til at det står dårlig til med de offentlige tilbudene. Hva er Arbeiderpartiets eget svar på all denne elendighet? Det er et forslag om en økning på litt mindre enn ½ pst. i kommuneøkonomien, og det skal dekke alle formål. I sitt forslag til alternativt statsbudsjett har Arbeiderpartiet lagt inn økning til ett eneste formål på skolekapitlene, nemlig skolefritidsordningen, og det har man til alt overmål saldert ved å skjære langt mer i utdanningsbudsjettet enn det man plusser på. Det er en selsom form for offensiv. Man må vel også si til Arbeiderpartiets opptatthet av grendeskoler og mangfold at det er ikke noe parti i dette land som har en så uslåelig rekord når det gjelder sentralisering av skolen, som Arbeiderpartiet i de lange perioder partiet har sittet med regjeringsmakt. Det er ikke noe parti som har nedlagt så mange grendeskoler i dette land. Til og med det ene eksemplet som man nå har klart å finne frem på at det er én kommune i dette land hvor det muligens er en sammenheng mellom opprettelse av en privatskole og nedlegging av grendeskolen, også i den kommunen var det faktisk Arbeiderpartiet selv som hadde tatt initiativ til å nedlegge grendeskolen før diskusjonen om en privatskole kom inn i bildet i det hele tatt. Man har altså så langt ikke klart å finne én eneste kommune hvor det er dette som er den virkelige problemstilling. Påstanden om at det er de private skoletilbud som truer enhetsskolen i dette land, er med respekt å melde et folkeeventyr, til og med et dårlig folkeeventyr. Statistikken viser at det er i underkant av 1 ½ pst. av elevene i norsk grunnskole som går i private skoler. Altså ett og et halvt hode pr. hundre hoder. I Sverige er det dobbelt så stor andel, i Danmark er det åtte ganger så stor andel som går i private skoler, uten at noen der har oppdaget at det har rasert samfunnssolidariteten eller toleransen eller andre gode formål. Det er ikke noe alternativ – enten private skoletilbud eller offentlige skoletilbud. Men det er på dette som på alle andre områder i denne verden sunt med konkurranse, det er sunt med valgfrihet. Og det er grunn til å regne med at de fleste foreldre i dette land er oppegående voksne, selvstendige mennesker som er i stand til å vurdere dette selv. Nå har jo SV og Arbeiderpartiet kommet opp med ett tiltak for å rette på det som skal være den skakkjørte tilstanden, hvor de private tilbud skal rasere de offentlige. Det forslaget går ut på i praksis å overlate muligheten for private skoletilbud til de foreldrene som er søkkrike. For det er det som er den faktiske konsekvens av hva man foreslår, nemlig å ta bort statsstøtten til private skoletilbud. Da vil man være helgardert i retning av å få til to ulike, skarpt klasseskilte skoletilbud i dette land. Det er for meg å se til overhodet ikke noe samsvar mellom den diagnosen man stiller, og den form for behandlingstilbud som de sosialistiske partiene foreslår.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-16:
Representanten Djupedal bekjente at han hadde problemer med å forstå noe av Høyres skolepolitikk. Det behøver ikke være noe stort problem. Flertallet av SVs velgere forstår den meget vel, for den siste meningsmålingen tatt opp her i Oslo, viser at et overveldende flertall av SVs velgere støtter den skolepolitikk Høyre-byrådet fører, bl.a. basert på prinsippet om valgfrihet. Det flertallet er til stede i samtlige partier i denne by, bortsett fra RV, og flertallet er særlig stort blant SVs velgere, så det er ikke alle av de velgerne som har så tungt for det som representanten Djupedal. Så til påstanden om at Høyre kutter på utdanningsbudsjettene til den offentlige skolen. Det er med respekt å melde fullstendig galt. Hvis representanten Djupedal har fulgt med i sin egen komite under behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, vil han kanskje ha registrert at Høyre øker med netto 114 mill. kr på utdanningskapitlene i sitt forslag til revidert nasjonalbudsjett. Så igjen til denne stadig gjentatte omsorg fra Arbeiderpartiets side når det gjelder det desentraliserte skolemønster i dette land. Jeg må si det er ganske imponerende, tatt i betraktning den innsats Arbeiderpartiet i regjeringsposisjon har gjort i tiår etter tiår for å sentralisere det norske skolesystemet så langt som det overhodet er mulig. Det er ikke noe parti som har en så uslåelig norgesrekord i nedlegging av grendeskoler i dette land som nettopp Arbeiderpartiet. Og som jeg sa i sted: Til og med i den ene kommunen man har klart å lete frem i dagens situasjon, hvor det er tilløp til en konkurranse mellom et privat skoletilbud og en grendeskole, var det Arbeiderpartiet som tok initiativet til å nedlegge grendeskolen før det fantes noen planer om et privatskoletilbud i det hele tatt. Det er og blir ganske hinsides virkelighetens verden å påstå at det er «den store godkjenning», som representanten Brustad sa, av private skoler som er problemet. Man må fremdeles bruke mikroskop for å få øye på den andelen av elever i grunnskolen i Norge som går i private skoler. I Sverige er det, som jeg sa, dobbelt så stor andel, i Danmark er det åtte ganger så stor andel. Begge steder har man sosialdemokratiske regjeringer, og jeg har ikke registrert at disse sosialdemokratiske regjeringer et øyeblikk har tenkt på at dette skulle være et problem. Det kan simpelthen skyldes at de der har oppdaget at vi lever i en tidsalder hvor mennesker ønsker valgfrihet, og hvor de ikke ønsker at det skal føres en nasjonal politikk hvor man bruker økonomiske tvangsmidler for å ta bort valgfriheten fra foreldrene. Det er jo det Arbeiderpartiet og SV går inn for. Man skal bruke økonomiske tvangsmidler for å gjøre privatskolene til klasseskoler.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-16:
President, jeg er ikke min brors vokter! Alle ønsker en levende kvalitativt god offentlig skole. Svaret på Tom Thoresens spørsmål er innlysende. Forskjellen i denne sak går på hvorvidt man ønsker å overlate et valg til foreldre og elever, eller om man ønsker at den offentlige skolen skal være den eneste mulighet. Det var derfor jeg stilte spørsmål i sted: Hvorfor ønsker Arbeiderpartiet og SV å bruke tvangsmidler for å presse folk inn i den offentlige skolen? Jeg må få lov til å gjenta tallenes tale; det er 1,5 pst. av norske elever som i dag går i private skoler. Økningen i løpet av det siste tiåret har vært 0.29 promille, altså under promillegrensen i alkohollovgivningen. Hvis Arbeiderpartiet er i stand til å oppfatte det som en trussel mot enhetsskolen, da må jeg si at det er et lettskremt parti. Om Thorbjørn Jagland skulle bli like gammel som Metusalem, ville han etter 1000 år fremdeles kunne sove rimelig trygt om natten.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-06-16:
Først vil jeg nok si at jeg i hvert fall vil ha en annet begrepsbruk og innfallsvinkel til disse spørsmålene enn det Fremskrittspartiet gir uttrykk for. Jeg syns begrepsbruken «kommunale monopoler» på ingen måte er noen gunstig inngangsport til å gå inn i disse spørsmålene. Men samtidig er det klart at man må være innstilt på og positiv til å se på på hvilke måter man kan effektivisere kommunenes virksomhet uten at det går ut over viktige verdier, som jeg også var inne på i innlegget mitt. I den sammenheng er vi opptatt av økt effektivitet gjennom systemendringer, som samtidig også kan ha gunstige sideeffekter, altså det jeg var inne på i innlegget om færre regler og færre detaljreguleringer som kanskje hindrer kommunene i å kunne se de ulike tjenester i sammenheng på en fornuftig måte. Dette tror jeg avgjort vil kunne gi rom for effektivisering, samtidig som det ivaretar viktige verdier, og kanskje også styrker og bedrer dem. I den sammenheng er Venstre også innstilt på å se på både privatisering og konkurranseutsetting som et på mange måter positivt bidrag til en bedre kommunal sektor og et bedre system i kommunene. Men for det første må det være opp til kommunene selv å skulle bestemme dette – det er det ene, for det andre må ikke staten først foreta innstramming i kommuneøkonomien under en forutsetning av at det her skal være effektiviseringsgevinster å hente, og for det tredje er det ikke slik at dette er sesam sesam-løsningen for å bedre kommunenes situasjon.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-06-16:
Det var to interessante og viktige problemstillinger som Karin Andersen reiste i sin replikk. For det første: Når det gjelder å styrke kollektivtrafikken, er det et område som Venstre har vært og fortsatt er sterkt opptatt av. Det er selvfølgelig et visst problem når disse midlene ligger inne i en generell ramme. Det er noe av motstykket til at når man ikke øremerker, vet man ikke uten videre hvor pengene går. Når man så øremerker på andre områder, kan det faktisk bli et press i forhold til de områdene som ikke er øremerket. Jeg kan ikke love å gi noen tilslutning til det forslaget som ligger her fra SVs side på dette området, men det er klart at det å være med på ulike tiltak for å bedre kollektivtrafikken og den infrastruktur som kollektivtrafikken også er avhengig av, er noe Venstre også vil være opptatt av å følge opp. Også den andre problemstillingen er viktig og interessant, for det er vel ikke tvil om at særlig for små kommuner vil forholdet kunne være at personer med særlig store behov ikke sprer seg jevnt over kommunene, slik at man så lett får dette inn i forhold til rammetilskuddet. Jeg tror det er en problemstilling som det er grunn til å gå nærmere inn i for å se om det her er enkelte ting som kan sikre disse personene en tryggere tilværelse og samtidig hindre at de i den enkelte kommune på en måte blir sett på som en spesielt tyngende utgiftspost. Jeg tror det er et sentralt og viktig spørsmål.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-06-16:
Vi er selvsagt interessert i å samarbeide med dem som kan sørge for at Regjeringen får best mulig gjennomslag for måten man ønsker å løse oppgaver på. Jeg har sagt at Arbeiderpartiets opplegg er uansvarlig på bakgrunn av at årsaken til at vi behandler kommuneøkonomiproposisjonen på vårparten, nettopp er at kommunene skal ha størst mulig forutsigbarhet i forhold til sin budsjettbehandling på høsten. Det legges det ikke opp til gjennom Arbeiderpartiets opplegg, hvor man sier at man skal ha en økning i rammen om lag i tråd med det Arbeiderpartiet foreslo for inneværende år. Man sier også at man skal øke de frie midlene, slik at man kan benytte seg av de øremerkede tilskuddene. Man skal få økt økonomisk handlefrihet. Arbeiderpartiet skal også satse ytterligere bl.a. på helse, på skolefritidsordningen, på barnehager og på skole. For å være oppriktig: Det Arbeiderpartiet lover, går overhodet ikke i hop. Man gir ingen konkrete løfter om hvor rammen skal ligge, men man fremmer en mengde forslag som skal løses innenfor en allerede – det tror jeg vi må være enig om – trang ramme. Flesteparten av de forslag som Arbeiderpartiet nå fremmer, innebærer faktisk at graden av øremerking øker, ikke reduseres. Den øker. Innenfor de tre områdene skolefritidsordning, barnehage og helsesektor vil det sannsynligvis føre til økt øremerking, ikke redusert. Så er det riktig at barnehageutbyggingen er lav. Det gir selvsagt grunn til bekymring. Det skal jeg være enig med representanten Brustad i. Men det er ikke først og fremst barnehageutbyggingen som er avgjørende. Det som er avgjørende, er hvor mange det er som ikke får plass, og hvordan det ser ut i forhold til barnehageutbyggingen. Reduksjonen i barnehageutbyggingen har flere årsaker. Det har bl.a. sammenheng med gjennomføringen av 6-åringsreformen, som i hovedsak har fått bred støtte i denne sal, hvor behovet og etterspørselen etter barnehageplasser ble redusert. Når det så gjelder veksten i kommunesektorens inntekter, som Arbeiderpartiet har kritisert sentrumspartiene for ikke å ta på alvor, skulle det være tilstrekkelig å minne om at det i denne proposisjonen legges til rette for en reell vekst på 2,5 milliarder kr, eller 1¼ pst. Det er ikke en ubetydelig vekst.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-06-16:
Det er riktig, som jeg også har sagt i mitt innlegg i dag, at et bortfall av tapskompensasjonen for de kommunene som blir verst berørt, etter min oppfatning ikke vil være mulig å gjennomføre uten at det samtidig vil bety bortimot en dramatisk rasering av en rekke småkommuner i dette land. Det tror jeg faktisk ingen i denne sal ønsker, og jeg tror alle er enig om at det må ses på en erstatning for tapskompensasjonsordningen når den bortfaller. Vi har etter min oppfatning to valg: enten å videreføre tapskompensasjon inn i all framtid eller å se på nødvendige endringer i inntektssystemet. Utviklingen på kommunesektoren når det gjelder fordeling, nivå på inntekter osv., må følges nøye i tiden framover, og man må se på inntektsnivået i forhold til de oppgaver som skal løses. Endring av selskapsskatten ble vedtatt for ett års tid siden. Den legges det ikke opp til å gjøre noen forandringer i fra departementets side. Skattøren blir ikke fastlagt nå, men rammen, altså den totale veksten, blir fastlagt. Dermed har kommunene forutsigbarhet. Man kan forutsette at veksten i inntekter skal bli i tråd med det som Regjeringen signaliserer i proposisjonen. Så til spørsmålet om konkurranseutsetting. Jeg tror faktisk ikke at den veien som Fremskrittspartiet foreslår å gå, er løsningen på kommunesektorens utfordringer. På den ene side sier Fremskrittspartiet at kommunesektoren skal få større handlefrihet, lokaldemokratiet skal styrkes. Men samtidig sier man på den andre siden at alle de store, tunge oppgavene skal overføres til staten og ivaretas gjennom midler som skal følge den enkelte bruker. Det vil si at det er de små, ubetydelige oppgavene som blir igjen til å ivareta den kommunale handlefriheten, som Fremskrittspartiet er opptatt av å øke. Det er den ene siden av det. Jeg tror, i likhet med veldig mange andre talere som har hatt ordet i dag, at den effektivitetsgevinst som vi har sett i kommunene over lang, lang tid, tilsier at det – riktig nok – fortsatt er mulig å gjøre forbedringer i enhver organisasjon. Det kan like godt ivaretas innenfor et offentlig system som innenfor et privat system. Det er jeg helt overbevist om. Jeg tror ikke det er i nærheten av de gevinstene som Fremskrittspartiet opererer med ved å konkurranseutsette.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-06-16:
Innretningen på dette vil Regjeringen, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, komme tilbake til i forbindelse med kommuneøkonomiproposisjonen for år 2001. Det vil ikke være mulig for meg å svare på i dag hvordan dette skal løses. Det jeg mener er et faktum som man like godt kan slå fast, er at det ikke vil være mulig å gjennomføre et bortfall av tapskompensasjon for de kommuner som blir berørt, uten at det får dramatiske konsekvenser. Enten må tapskompensasjonen opprettholdes, eller man må finne andre mekanismer for å ivareta et inntektsbortfall som disse kommunene vil komme til å merke hvis tapskompensasjonen forsvinner over natta. Jeg er uenig med representanten Hoddevik i at det å opprettholde tapskompensasjonen vil føre til at disse kommunene ikke omstiller seg i nødvendig grad. Nå tror jeg det er så enkelt som at man skal gå inn og se på hva slags beløpsstørrelser det er vi her snakker om som vil falle bort for mange små kommuner. Det er ikke mulig å få til en endring i drift som skal kompensere for bortfall av tapskompensasjon. Jeg tror at den forutsigbarhet skal man også være med og skape så tidlig som mulig overfor disse kommunene at inntektsbortfallet på et eller annet vis må kompenseres. Så kan man selvfølgelig spørre om man er tjent med å opprettholde et inntektssystem over tid som har så store innebygde svakheter at man mer eller mindre må operere med en evigvarende tapskompensasjon. Det vil jeg ikke spekulere i i dag, men jeg vil, som jeg har sagt i mitt innlegg, iallfall legge til rette for at disse kommunene ikke skal få det bortfall av inntekter som det kan ligge an til dersom tapskompensasjonen oppheves.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-06-16:
Jeg har i mange ulike sammenhenger utfordret Arbeiderpartiet til et samarbeid på områder hvor jeg mener at vi kan oppnå gode resultater. Representanten Brustad spør om sentrum makter å samarbeide med Arbeiderpartiet. Det er en utfordring som like gjerne kan føres tilbake til Arbeiderpartiet: Akter Arbeiderpartiet å innse at kontantstøtten er vedtatt, at kontantstøtten ligger fast, og kan de på bakgrunn av det bidra til å finne konstruktive løsninger på de felles utfordringene som vi står overfor? Jeg registrerer også at representanten Djupedal går tilbake til høsten 1996 for å finne et budsjettopplegg som, som det ble sagt av statsministeren i går, var bra for kommunesektoren. Representanten Djupedal viser til at også SV var med på det budsjettopplegget – som gratispassasjer. Men jeg kunne ha lyst til å returnere et spørsmål også til representanten Djupedal: I hvor stor grad har SV vært med og påvirket utviklingen i kommunesektoren og bidratt til bedre budsjettopplegg for kommunesektoren etter høsten 1996, da man opererte som gratispassasjer i et opplegg som var framforhandlet mellom sentrum og Arbeiderpartiet? I hvor stor grad har SV fått gjennomslag for sine budsjettopplegg? I svært liten grad. Det viser også noe av det som er SVs dilemma: Man kan gjerne ha offensive forslag i denne sammenheng og kritisere andre for at man ikke når fram, men man har ikke i synderlig stor grad maktet det selv. Det opplegget som er framlagt fra Regjeringens side, er sentrumregjeringens opplegg. Det er ikke et opplegg som er et resultat av et forlik med noen andre partier, det er sentrumsregjeringens opplegg. Det legges opp til en reell vekst på 2,5 milliarder kr, hvor det gjennomføres en kostnadskrevende reform innenfor eldresektoren. Jeg har sagt i flere sammenhenger at jeg gjerne skulle ha sett at andelen av frie midler kunne ha økt noe mer, og at overgangen fra øremerkede midler til frie midler kunne ha vært større enn det Regjeringen har fått til i denne sammenheng. Men våre ambisjoner på dette området ligger fast. Vi akter å komme tilbake til dette i kommuneøkonomiproposisjonen for 2001, som jeg også har varslet flere ganger i debatten i dag. Nå er det også slik at for denne regjeringen har det vært avgjørende å sikre norsk økonomi og sikre utviklingen i norsk økonomi. Det har ligget i bunnen i det budsjettopplegg som er fremlagt for 1999, og det er opplegget for kommuneøkonomien for år 2000 som vi legger fram. Jeg tror alle i denne sal er enig med meg i at dersom vi ikke hadde fått kostnadsutviklingen under kontroll, fått redusert renten gjennom det økonomiske opplegget som er lagt fram fra Regjeringen, og som har fått tilslutning i denne sal, så ville faktisk situasjonen for Kommune-Norge vært langt, langt verre enn det den er i dag. Og de 9 milliarder kr som SV foreslår i påplussing, ville ganske raskt ha blitt oppspist i form av kostnadsøkning og høyere renter dersom man ikke hadde hatt et finansopplegg som også ivaretar helheten i norsk økonomi.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
I forgårs hadde vi her i Stortinget en lang debatt om utdanningspolitikken og om en likeverdig skole. Der var regjeringspartiene, SV og Arbeiderpartiet enige om de lange linjene, og hadde i aller høyeste grad skrevet seg sammen om det meste. De som var isolert, var Fremskrittspartiet med halehenget Høyre. De hadde fortsatt, som de alltid har hatt, de gamle svarene på nye utfordringer. Men den gamle tiden kommer faktisk ikke igjen. Vi kan ikke fortsette med å tenke bare på de spesifikke vurderingene av hver enkelt elev, vi må gå langt mer inn i selve læringsprosessen – noe ikke minst den nye tiden med IT og teknologi vil kreve, for bare å nevne noe. Inge Lønning besværer seg over at det er så få private skoler. Det er ikke det det gjelder. I de småsamfunnene som nå enkelte steder opplever at nærskolen blir privatskolen, som har en veldig snever inntakskrets der ikke alle kan delta, der forsvinner den offentlige møteplassen som også gjør at barn lærer i samvær med andre. Og når den private skolen i dette tilfellet får automatiske statstilskudd og forrykker den offentlige skolen, appellerer vi til dem som er enig i en enhetsskoletenkning, om å rette opp dette. Og positivt har Johan J. Jakobsen sagt at dette bør man se nærmere på. Videre snakker Jan Petersen om hvor viktige lærerne er. Det er jeg helt enig i. Samtidig gikk Inge Lønning fredag i forrige uke til felts mot lærerorganisasjonene for å være de som omtrent hadde ødelagt dette utstillingsvinduet som Høyre selv har knust når det gjelder skolepolitikken i Oslo. Vi kommer ikke lenger i skolepolitikken hvis vi ikke går i dialog med de lærerne som står ansikt til ansikt med elevene i en vanskelig hverdag. Ellers har Thorbjørn Jagland appellert til de partiene som vil satse på barn og unge. Her i dag har representanten fra regjeringspartiet vært helt taus, og det sier litt om det dilemmaet som Regjeringen selv har plassert seg i.
Kari Oftedal Lima (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Noe som ofte slår en i lokalpolitikken, enten det er på kommune- eller fylkesplan, er hvor ofte de fleste partiene fraskriver seg ethvert kjennskap til sine partifeller i denne salen. Det blir sagt at «statlige myndigheter» har bestemt, «staten» har bestemt, som om ikke avgjørelser som er viktige for Kommune-Norge, blir tatt av deres egne partifeller her i Oslo. Jeg har ingen problemer med å vedkjenne meg SV. Årsaken til de andre partienes talemåter er åpenbare. I plassen for å styrke økonomisk det som partiene lover eller ønsker å få gjennomført lokalt, blir store midler brukt til å subsidiere de som allerede har det fett. Alle parti sier at skole og utdanning er viktig, ja, til og med det viktigste. I en reportasje i Stavanger Aftenblad for en tid tilbake ble kontrasten mellom de som har, og de som ikke har, vist tydelig gjennom situasjonen til to familiemedlemmer. En far, som jobbet i en bank, beveget seg i lyse, velutstyrte lokaler med plenty av plass. Avkommet satt i et overfylt klasserom med dårlig inneklima, en arbeidsplass uten nødvendige fagbøker og oppslagsverk, som er et «must» for å følge opp den ambisiøse læreplanen. Slik er situasjonen altfor mange plasser i Kommune-Norge. Skolene avgjør i disse dager hvilke elever de har råd til å kjøpe nye bøker til, og hvem som må klare seg med gamle, utdaterte læreverk. Kanskje skroter også banken eller oljeselskapene noe IT-utstyr, så det blir færre elever pr. maskin når tilfeldige smuler utdeles – et tankekors i forhold til det som skal skje av investeringer på Fornebu. For å finansiere viktige kommunale oppgaver er det f.eks. de som vasker, som nå skal bli melkeku. De sendes ut på anbud – disse lavtlønte, hardt arbeidende renholderne, som som regel er kvinner. Når jeg ser den lokale iveren som f.eks. Kristelig Folkeparti viser for at renholderne skal bli en ny inntektskilde, er jeg fristet til å foreslå at partiet oppretter en ny verdikommisjon – for renholdere. Da ville en kanskje få tydeliggjort hvor viktig deres innsats er, ikke minst i skolen, der de også er svært viktige omsorgspersoner. Jeg gremmes iallfall over den økonomiske utvikling i Kommune-Norge, som så lite verdsetter det helt grunnleggende, særlig for barn og unge.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 1999-06-16:
Komitemedlemmene fra Høyre og Fremskrittspartiet peker i innstillingen på at i mange kommuner setter et politisk flertall sin egen ideologi og sine bindinger til organiserte interesser i høysetet fremfor de grupper som er avhengige, av gode, offentlig finansierte tjenester. Dette er en merknad som jeg ønsker å konkretisere. Min mellomstore østlandskommune har i de fleste år vært styrt og dominert av Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet har fått flertall for sin budsjettpolitikk. I dag er situasjonen den at kommunen er uten handlefrihet. Alle kasser er tomme, alle fondsmidler er nær oppbrukt. Lånegjelden er meget stor. Likevel har ikke effektivisering og rasjonalisering stått sentralt i den politikken som har vært ført. Det har vært ganske fraværende. Det er svært liten vilje til å bruke konkurranseutsetting som virkemiddel. Det er svært liten vilje til å la andre enn det offentlige drive mer kostnadseffektivt. Tvert imot har man de siste årene vedtatt budsjetter som sier at all aktivitet skal opprettholdes. Da legger man seg ikke ut med noen, verken organisasjoner, fagforeninger eller andre pressgrupper. Man safer. I mine Høyre-øyne er dette helt feilslått politikk. Når man ikke vil gjøre noen endringer, ikke foreta noen omprioriteringer, blir det trange økonomiske kår i kommunen, og man greier ikke å ivareta nye oppgaver som må løses. Man greier heller ikke å satse på de viktigste oppgavene, som skole, helse og eldreomsorg. Jeg savner et mer helhetlig syn i Arbeiderpartiets politikk. Jeg savner en større vilje til å se på sin egen organisering og drift av kommunen fremfor kun å snakke om økte midler. Jeg synes det overhodet ikke er grunn til å dramatisere, slik som Arbeiderpartiet vitterlig gjør her i dag med sin store bekymring for barnehageutbyggingen. Seksåringene er tatt ut av barnehagene og inn i skolen. Restplassene tilbys nye aldersgrupper. Kontantstøtten gir valgfrihet til foreldrene. Vi er fortsatt i en overgangssituasjon, som ikke tilsier at en ukritisk skal bygge flere barnehager. Målsettingen må være at alle behov skal dekkes, ikke at alle barn skal gå i offentlige barnehager. Det er misforstått arbeiderpartipolitikk at alle barn skal oppdras av det offentlige.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
La meg få takke statsråden, som endelig gjorde seg umaken å komme opp på talerstolen. Problemet med det han sa, var at han ikke svarte på en eneste av de utfordringene han har fått. Jeg antar at grunnen til det er at han føler et visst ubehag ved det kommuneopplegget som ligger her, for det er veldig langt fra det som har vært Senterpartiets utgangspunkt og posisjon. Han skryter i alle fall på seg en vekst i Kommune-Norge, en vekst jeg tror ingen i Kommune-Norge ser. Grunnen til det er at veksten ligger i øremerkede midler til eldre- og helsesatsing, som et enstemmig storting har sluttet seg til. Det betyr at de frie midlene som kommunen må stille med for å utløse statlige midler, går på bekostning av barn og unge. Det viser den entydige rapporten som kommer fra Kommune-Norge. Jeg antar det er derfor statsråden på en så – skal man si – relativt ufin måte går til angrep på SV. Det må han gjerne gjøre, men det er han som er statsråd, så han må forsvare det han selv har lagt fram, men han unndrar seg å svare. Så bare helt kort til hr. Lønning: Han må gå tilbake til sitt kontor og lese revidert statsbudsjett. Det er riktig at Høyre har en påplussing på utdanningsbudsjettet, men de skjærer ned på grunnskolen. Vi er sammen om påplussinger på universiteter og høgskoler.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Jeg kommer til å vinkle en problemstilling som har vært fraværende, fraværende i meldinga, i innstillinga og i debatten – med unntak av SV. Jeg tar utgangspunkt i grunnlaget for denne regjeringa og Voksenåserklæringa, hvor det heter: «En sentrumsregjering vil prioritere kollektivtransporten fremfor privatbilismen i byer og tettsteder. Kollektivtrafikktilbudet må få økt kvalitet med hensyn til reisetid, hyppigere avganger og komfort. Prisene må brukes aktivt for å fremme bruken av kollektivtrafikktilbudet.» Nå ligger kollektivtrafikken som en del av rammeoverføringene, og med lupe har SV leita etter hva sentrumsregjeringa ville foreslå – hvordan de ville følge opp si egen erklæring. Det står ikke ett, ord i proposisjonen om hvordan sentrumsregjeringa ville prioritere kollektivtrafikken, hvordan de skal få økt kvaliteten med hensyn til reisetid, hyppigere avganger og komfort, og hvordan de skal bruke prisene for å fremme bruken av kollektivtilbudet. Det står det i erklæringa at Regjeringa skal gjøre. I proposisjonen fant vi den totale taushet. I innstillinga er det bare SV som bryr seg om kollektivtransporten. Da vi behandlet vegplanen i min komite for to år siden, sa en enstemmig komite: «Komiteen mener at kollektivtrafikken må ta større del av veksten i transportarbeidet. Komiteen vil understreke at kollektivtrafikken må styrkes i byer og bynære områder av hensyn til miljø- og transportavviklingen. Komiteen vil videre peke på at det må opprettholdes et tilfredsstillende minstetilbud i distriktene av hensyn til de store grupper som ikke selv disponerer bil.» Det var gode målsettinger fra en enstemmig komite. Men det er kommunalkomiteen som steller med pengene, og de mener ingenting. Man kan undres over at det er mulig å være taus om et så viktig felt som Kommunaldepartementet og komiteen steller med. Jeg er fristet til å si, som det lyder i en barnesang: «Er de"kke rart? Er de"kke rart? Jeg tror de"kke før jeg får se det.» Men jeg har sett det; det står ingenting. Ikke engang rapporten fra TØI, som viser synkende satsing på kollektivtrafikk og redusert kundegrunnlag, får komiteens flertall til å våkne, til å tenke: Dette er det motsatte av våre målsettinger. Jeg vil gjerne henvise, spesielt sentrum og Arbeiderpartiet, til det forslaget som er lagt fram fra SV, hvor vi ber Regjeringa fremme forslag om en opptrappingsplan for statlig tilskudd til kollektivtrafikken. Det er et forslag som må ligge midt i kjernen av det som er Voksenåserklæringa, det som er komitemerknadene – vel å merke fra en annen komite, som ikke steller med penger, men som har synspunkter på kollektivtrafikken. Så jeg ville finne det veldig forunderlig hvis sentrum og Arbeiderpartiet – og for den del Høyre – ville gå imot det forslaget som er lagt fram fra SV. Jeg er veldig spent på en begrunnelse hvis de sier nei til forslaget.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Jeg hørte representanten Siv Jensen slo fast at Blair og Schröder reformerte sosialdemokratiske velferdssamfunn. Og jeg som trodde at Blair tok over en sosial ruin etter et altfor langt styre med Thatcher og Major, og at det ikke var mye sosialdemokrati igjen i det landet! Schröder tok over etter Kohl, som heller ikke var noen utpreget sosialdemokrat. Så hvis de vil reformere noe, så er det i hvert fall ikke sosialdemokratiske velferdssamfunn. Men la det ligge. Jeg la merke til at representanten Petersen mente at lønnsoppgjøret gikk helt av skaftet, men samtidig ville han at lærere skal få bedre lønn og vilkår. Sammenhengen er ikke så lett å få tak i. Men egentlig: Det som er avgjørende for Kommune-Norge, er ikke de spennende og spenstige duellene som har vært her i dag – det har virkelig tatt av helt. Det som er viktig, er alliansene i denne sal og ikke duellene i denne sal. Jeg har merket meg hvor taust det har vært fra sentrum når temperaturen her har steget. Det er egentlig sentrum som er interessant, for det er de som i stor grad avgjør hvilken veg alliansene skal gå. Og da representanten Djupedal utfordret statsråd Enoksen på spørsmålet om alliansene, svarte Enoksen med å harselere over SVs avmakt, i stedet for eventuelt å forklare hvorledes Senterpartiet nådde sine mål gjennom å sitte avmektig i regjering på Høyres og Fremskrittspartiets nåde. Det er dette som er interessant, og det er sentrums svar som er mest spennende når det gjelder spørsmålet om Kommune-Norges framtid – hvilke allianser de skal bygge framover. Men det avhenger også av at Arbeiderpartiet snakker med sentrum uten for mye aggresjon i enhver debatt, at tonen fra i går, i operadebatten, også kan føres i debatter framover, for da er kanskje muligheten for å bygge allianser som kan bety noe positivt for Kommune-Norge, til stede. Så mitt spørsmål går egentlig til statsråden: Føler han at han i alliansen med Fremskrittspartiet og Høyre greier å løse Kommune-Norges oppgaver? Føler han på en måte at han får til noen steg i retning av Senterpartiets målsettinger i den typen allianser, eller ser han at det kommer til å bli en stor byrde for Kommune-Norge dersom sentrum nå ikke greier å bygge politiske allianser andre veger enn mot Høyre og Fremskrittspartiet? Og da kan han jo svare på det i stedet for å harselere over SVs avmakt. Vi vil gjerne ha mye mer makt enn vi har, men vi innser at vi ikke er i en veldig gunstig posisjon akkurat i denne perioden. Det er ikke så mange saker der vi har sittet på vippen og kunnet forhandle akkurat – det syns jeg jo er litt trist.