Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-05-05:
Aller først må jeg si meg helt enig med interpellanten i de innledende ord om det å kunne trekke opp nettopp denne typen debatter også i politikken. Det er veldig viktig. Vi vet at de sakkyndige, både i de sivile sakene og også i straffesakene, spiller en viktigere og viktigere rolle. Det settes spørsmålstegn ved de sakkyndiges rolle og virke. I så måte handler dette om legitimiteten til hele rettssystemet og de viktige beslutninger som skal tas. Derfor er dette avgjort en viktig diskusjon, også i lys av det å forebygge at uriktige avgjørelser fattes, enten det er sivile saker eller det er straffesaker. Dette er ikke første gangen vi debatterer dette i Stortinget. Stortingsrepresentant Olav Gunnar Ballo reiste en interpellasjon, som ble besvart 24. november i 2006, om bruken av sakkyndige i rettssaker og graden av innflytelse som sakkyndighetserklæringer har innen norsk rettspleie. Spørsmålet som ble stilt den gang, har berøringspunkter mot den interpellasjonen som vi behandler her i dag. I domstolene behandles en rekke kompliserte og krevende problemstillinger. Bruken av sakkyndige i rettssaker er viktig for å belyse fagspørsmål på områder hvor retten ikke har spesiell kompetanse, og retten er i disse sakene nærmest helt avhengig av at de sakkyndige bidrar til sakens opplysning. Dette gjelder så vel i sivile saker som i straffesaker. Der er det viktig at alle parter kommer med inngrep i forhold til de sakkyndige, har mulighet til å stille dem spørsmål, kontradiksjon, og samtidig har en viss mulighet til å ha kontroll med den fagkyndighet som utøves. Når det gjelder det konkrete spørsmålet, om det er behov for å klargjøre rollefordeling mellom sakkyndige og dommere, er jeg av den oppfatning at det ikke er et særlig behov for å klargjøre denne rollen gjennom regelendringer. Reglene på dette området er i utgangspunktet klare. De sakkyndige bidrar med forklaringer og utredninger som er å anse som bevis. Et sakkyndigbevis er kun ett av mange bevis i saken. Retten er ikke bundet av de sakkyndiges vurderinger av fakta, men skal foreta en selvstendig og fri bevisvurdering. Jeg understreker det siste – for det er kanskje der en del av interpellantens utfordring kommer, om man faktisk foretar en selvstendig og fri bevisvurdering ut fra det faktum som er lagt på bordet. Det er om å gjøre å sikre en prosess som bidrar til at man foretar denne frie bevisvurderingen. Det er dommerne alene som skal ta stilling til bevisene som blir lagt fram. At det rettslige utgangspunktet er klart, innebærer imidlertid ikke at det ikke er utfordringer knyttet til rollefordelingen og forholdet mellom dommere og sakkyndige, som interpellanten er inne på. Dette kan f.eks. handle om vanskeligheter som kan oppstå i møte mellom jus og ulike andre fagområder, ulik bruk av terminologi og det interpellanten er inne på sjøl, at man har problemer med å tolke sin egen rolle som sakkyndig. Det kan også være manglende kunnskap hos enkelte sakkyndige om sin egen rolle, men også om det fagfeltet man faktisk skal representere. For å møte disse utfordringene er det behov for god kompetanse og kvalitet blant dommere og sakkyndige. Min oppfatning er at vi har en meget god dommerstand i Norge med et høyt faglig nivå, og som er seg sitt ansvar bevisst når det gjelder bruk av sakkyndige. Det arbeides likevel for at bevisstheten rundt dette temaet fortsatt skal stå sterkt. Bruken av rettsmedisinsk sakkyndige er et tema både under begynneropplæringen og videreutdanningen av dommere som arrangeres av Domstoladministrasjonen. Det tror jeg det er viktig å understreke også for framtida. Jeg mener også at de sakkyndige som opptrer i domstolene, jevnt over holder en høy faglig standard, og at de er viktige bidragsytere til at domstolene treffer gode og riktige avgjørelser. Vi har imidlertid erfaringer fra de siste tiårene som har økt bevisstheten om at sakkyndiges uttalelser i mange tilfeller ikke kan oppfattes som udiskutable fasitsvar. Jeg er derfor opptatt av at de sakkyndiges arbeid kvalitetssikres i tilstrekkelig grad. De ulike fagmiljøene har et stort ansvar innen sitt felt, og det er ikke nok at de ligger langt framme rent faglig. De må også forstå sin rolle, bl.a. I tillegg kreves bl.a. en kultur for åpenhet både med hensyn til faget og de sakkyndiges egne begrensninger. I straffesaker sørger Den rettsmedisinske kommisjon for verdifull kvalitetssikring. Kommisjonen innehar høy faglig kompetanse, og samtlige rapporter som avgis av rettsoppnevnte sakkyndige, skal kvalitetssikres av kommisjonen. Etter min mening bidrar dette til å sikre at materialet utarbeidet av rettsoppnevnte sakkyndige i straffesaker holder en gjennomgående høy kvalitet. Det er i de siste årene gjort viktig arbeid rundt kvalitetssikring av sakkyndige uttalelser, f.eks. Rognum-utvalgets utredning, NOU 2001:12, som så på rettsmedisinsk sakkyndighet i straffesaker, og også Graver-arbeidsgruppens rapport av 16. mai 2006, som vurderte bruk av sakkyndig helsepersonell innen justissektoren, og senest Mæland-utvalgets utredning fra 2007, som bl.a. så på de sakkyndiges og domstolenes rolle under Fritz Moen-saken, som interpellanten var inne på. Det gav oss veldig viktige innspill. Dette arbeidet har resultert i mange fornuftige og gode forslag. En rekke av forslagene er allerede gjennomført, og andre er under oppfølging. Av forslag som allerede er gjennomført, vil jeg trekke fram følgende: Utdannelsen i rettmedisinske fag er styrket. Det har vært arrangert og jobbes med å organisere kurs for rettsmedisinske sakkyndige i juridiske og etiske forhold, nettopp med henblikk på rollen, samt spisskompetansekurs for rettspsykiatere. Det er opprettet en oversikt over kvalifiserte rettsmedisinske sakkyndige. Den rettsmedisinske kommisjon har utarbeidet en veileder om utredninger der det er mistanke om bevisstløshet i gjerningsøyeblikket, og en veileder om hvordan fysiske skader i voldssaker skal beskrives. Av arbeid som pågår, vil jeg nevne at Mæland-utvalgets utredning har vært på høring. Departementet har bl.a., i tråd med utvalgets anbefaling, foreslått å lovfeste at både retten og politiet/påtalemyndigheten skal pålegges å utforme skriftlig mandat og eventuelt tilleggsmandat til sakkyndige. Mandatets ordlyd vil sikre åpenhet og etterprøvbarhet om den sakkyndiges oppdrag, noe som er viktig for rettssikkerheten, som jeg var inne på innledningsvis i forhold til kontradiksjon – mulighet for partene til å se hva mandatet var, om man har gjort det man har blitt bedt om, og kontroll opp mot dette. Departementet arbeider nå med å følge opp høringsuttalelsene, og dette arbeidet har høy prioritet hos oss. I tillegg kan det nevnes at Justisdepartementet er i dialog med Den rettsmedisinske kommisjon og med det rettspsykiatriske fagmiljøet med sikte på å komme fram til tiltak for å bedre rekrutteringen av og kompetansen hos rettspsykiatrisk sakkyndige. Det er helt nødvendig at vi gjør det. Det er en økende oppgavemengde, det er krevende, det er vanskelige saker, og vi trenger folk med kompetanse og rolleforståelse til å gjøre dette arbeidet. Det er et arbeid vi nå er i gang med i departementet. Jeg vil videre arbeide for å legge forholdene til rette for at de avgjørelser som treffes av domstolene, har høy kvalitet og er riktige, og at man unngår uriktige domfellelser. Jeg mener at kvaliteten ved norske domstoler er god, og at vi har få uriktige domfellelser i Norge – og vi må si heldigvis, for en eneste uriktig domfellelse er én for mye.