Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2001-03-14:
Opptreningsinstitusjonene har en behandlingstradisjon som er like gammel som rehabiliteringens historie. Den startet i de østlige middelhavsland med metoder som bestod av ulike former for bad, ikke minst gytjebad. Vegetarisk kost eller andre spesielle dietter ble også brukt. Metodene kom til Norge på midten av 1800-tallet og dannet grunnlag for de mange kurbadene som finnes i landet vårt. Litt senere ble også rekonvalesenthjemmene etablert. Fra starten av hadde disse nesten ingen tilbud om aktiv behandling. Begge typer institusjoner endret seg etter som verdien av aktiv behandling og trening stadig ble bedre dokumentert for mange lidelser. I 1992 omorganiserte Sosialdepartementet kurbadene og rekonvalesenthjemmene til «opptreningsinstitusjoner». De ble inndelt i gruppe 1, som regel tidligere kurbad, og gruppe 2, tidligere rekonvalesenthjem, avhengig av standarden på bygninger, f.eks. om der var varmtvannsbasseng. Det ble også lagt stor vekt på hvilket helsepersonell og hvilken fagekspertise de representerte. Begge grupper skulle gi kortvarig opphold for medisinsk, fysikalsk og annen relevant behandling og opptrening. Opptreningsinstitusjonene har en viktig oppgave, særlig i forhold til kronisk syke. Formålet med oppholdet er å bedre pasientens funksjonsnivå, hindre tilbakegang og bedre muligheten for egenomsorg. For at det skal ytes bidrag til opphold, må behandlingen være av vesentlig betydning for pasientens sykdom og funksjonsevne. Mange av opptreningsinstitusjonene er drevet fram av et privat engasjement og idealisme fra enkeltpersoner og organisasjoner. De har vært et positivt og viktig supplement til det offentlige tilbudet. Da vi behandlet rehabiliteringsmeldingen for snart to år siden, ble det presisert at det er viktig at institusjonene har god faglig kvalitet, bredde i tilbudet og god geografisk spredning. Det ble presisert at de må inngå i et helhetlig helsetilbud. Gruppe 1- og gruppe 2-inndelingen skal falle bort. For å skape faglig gode institusjoner er det nødvendig med en god og forutsigbar økonomi. En samlet komite bad Regjeringen legge fram forslag til en ny finansieringsordning som sikret framtidig drift og god kvalitet ved opptreningsinstitusjonene. Finansieringsordningen er under omlegging. Vi har, som helseministeren vet, hatt en midlertidig løsning for 2000. Sosialkomiteen har fått mange signaler på at økonomien er svært vanskelig for mange institusjoner. Derfor plusset vi på 30,85 mill. kr ved årets budsjett, slik at bidragssatsene kunne øke. Mange institusjoner klager på at disse midlene ikke er nådd fram til institusjonene. Er dette riktig? Jeg har merket meg at statsråden i et svar på et skriftlig spørsmål fra Svein Ludvigsen i februar i år sier at for inneværende år gir ikke det vedtatte budsjett over kap. 2711, post 75 Opptreningsinstitusjoner, grunnlag for en økning i bidragssatsene utover 2 pst. Institusjonene hevder at de kun har fått en økning på 1,34 pst. i gjennomsnitt. Hvordan kan dette henge sammen? I det samme brevet redegjøres det for egenandelene som nå er like for alle pasientene. Kristelig Folkeparti ser det som svært positivt at vi nå har fått en harmonisering av egenandeler. Dette har gitt de aller fleste brukere lavere kostnader. Men for en gruppe pasienter, særlig kronikere, kan selv 190 kr pr. dag bli mye. Det er derfor viktig å arbeide for at det innføres et egenandelstak 2 for å skjerme disse pasientene. Jeg regner med at statsråden følger opp et enstemmig stortingsvedtak om dette. Omleggingen av finansieringsordningen har ført til at det fastsettes en bidragssats til den enkelte institusjon på bakgrunn av fjorårets inntekter. Dette kan slå svært uheldig ut i forhold til bl.a. vedlikehold og vakante stillinger. Dette skaper også problemer for de institusjoner som er under oppbygging. NOPI har regnet ut at statlige bidragssatser for opptreningsinstitusjonene er i gjennomsnitt 717 kr pr. døgn. I tillegg kommer egenbetaling fra pasientene. CatoSenteret får et bidrag på 1 880 kr, ingen egenandel for pasientene. De fire spesielle helseinstitusjonene Beitostølen og Valnesfjord helsesportsenter, Hernes Institutt og Attføringssenteret i Rauland får 1 576 kr pr. døgn, ingen egenandel. Rehabiliteringsinstitusjoner knyttet til ISF-ordningen får 1507 kr, ingen egenandel. Det er lett å forstå at en slik forskjell virker urimelig. Flere opptreningsinstitusjoner utsetter ansettelse av fagpersonell, utsetter påkrevd vedlikehold, og noen frykter at de må avvikle driften. Kristelig Folkeparti mener at det snarest må utarbeides en langsiktig plan om de økonomiske driftsvilkårene ut fra en omforent beregningsmetode som fastsetter institusjonenes kostnader. Hvilke planer har statsråden, og er han enig?