Ola Elvestuen (Venstre), 2015-05-26:
Først vil jeg takke for initiativet, at vi nå får en debatt om pressefrihet i Norge. Jeg synes det er spesielt å ha det i dag, når Oslo Freedom Forum pågår rett i nærheten, og de nettopp i forkant av at vi har denne debatten, har hatt en sesjon som går på retten til å fornærme – «The right to offend» – bl.a. med tegnere fra Charlie Hebdo, men også med andre som beskriver sin hverdag, og det ytre presset som de er utsatt for. Det er to hovedproblemstillinger. Den ene er det ytre presset, som man kanskje spesielt som tegnere utsettes for dersom man går over noen fastlåste linjer for en del personer. Det er viktig å understreke ytringsfrihetens absolutthet – at du har rett til å ytre deg. Også tegnere skal ha rett, selvfølgelig innenfor de rammene som man setter selv for kvalitet og relevans. Men så har man det som er det mer norske, som er en problemstilling som flere har tatt opp tidligere, som er det økonomiske presset som norsk presse er utsatt for, dvs.: Hvordan opprettholder man en kvalitetsjournalistikk innenfor en vanskeligere økonomisk ramme og med nye medier som vokser fram? Da er det viktig med de rammevilkårene som vi kan gi gjennom at man har en pressestøtte, at man kan få nullmoms også på nettmedier, at vi har innført redaktørplakaten i lovverket – at det er noe fundamentalt som ligger der. Når denne debatten dukker opp, synes jeg det er ting man må reflektere over, og da ser jeg også på min egen situasjon. Her i Oslo stilte jeg til valg i 2003 og 2007. Da var det lokalaviser i hver eneste bydel og en levende debatt om hver eneste byggesak som gikk i bystyret i Oslo. I dag finnes det ingen felles arena hvor man diskuterer de bystyresakene i Oslo som må følges like tett som man gjorde den gangen. Det mener jeg er noe som man må reflektere over. Og det er også andre områder: Olje- og gassnæringen er helt dominerende i Norge og norsk økonomisk utvikling og i den norske samfunnsutviklingen. Da må man se på: Hvor mange oljejournalister har vi innenfor det norske mediebildet? De er i SYSLA, de er i Stavanger Aftenblad – men er det egentlig mange nok som følger dette tett? Samtidig synes jeg man skal sette et spørsmålstegn når vi går inn i bl.a. utenlandsoperasjoner. Vi hadde mange års erfaring i Afghanistan. Hvilke krav ble stilt til journalister for å følge de norske styrkene i Afghanistan? Og fikk man være med også neste gang dersom man lagde kritiske reportasjer når man deltok ved de operasjonene som ble gjennomført? Dette synes jeg det er viktig å sette spørsmålstegn ved. Så må vi, som flere har vært inne på, hele tiden jobbe for at det er nok åpenhet innenfor den offentlige sektor. Det ble sagt noe her om kommuner. Jeg tror vi alltid må passe på at man faktisk følger offentlighetsloven. Men så er det en egen debatt akkurat om rammene innenfor byrådsystemet, som jeg er enig i at må evalueres. Jeg er også enig med Marit Arnstad i at den saken som nå ligger, på grunn av debatten den har ført til, må oversendes til regjeringen for å få den nødvendige saksbehandling dersom de ønsker å gå videre med den. Men ikke minst: Hvilken åpenhet har vi i departementene? Har man den nødvendige åpenheten i departementene og det offentlige Norge? Eller er det sånn at man heller dekker seg bak at det er viktigere med den interne saksbehandlingen enn det man gir ut? Vi har jo noen gode eksempler på at aviser er helt nødvendig: BT med sin avsløring – også viktig for Venstre – av hva som faktisk skjedde med asylbarn, Dagbladets arbeid i forbindelse med salget av Forsvarets båter til Nigeria, viktige saker som viser betydningen av den gravende journalistikken. Til slutt vil jeg også nevne varslerne og om vi har de nødvendige rammebetingelser for dem som er varslere, både gjennom at det er en overvåkning, og at IP-adresser blir mer og mer kjent. Har varslernes kår blitt verre i de siste årene? Og er dette noe som en vil ta spesielt hensyn til?