Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-02-15:
Russland har gjennom hele historien sørget for å skaffe seg mye oppmerksomhet – på godt og vondt. Putins nylige retoriske utfall mot USA gir oss på mange måter noen minner fra gamle, men ikke akkurat gode dager, da dette var hverdagsbildet. Marit Nybakk gav i en replikk til Erna Solberg uttrykk for at Høyre har en litt aggressiv politikk overfor Russland, i motsetning til regjeringspartiene, som – som hun sier – opptrer med større «fasthet». Dette er jeg helt uenig i. Det er vår plikt å si fra. Det er vår plikt å påpeke demokratiske overgrep, brudd på åpenhet og alle forsøk på å hindre det frie ord i å nå ut. Krefter som undertrykker slike friheter, trives dårlig i offentlighetens søkelys. Høyre har gjort et forsøk på å sette offentlighetens søkelys på slike saker fordi det er vår plikt å si fra. Vi har sett at en norsk utenriksansatt som jobber med AMEC-programmet, ble stoppet ved ankomst til Russland og sendt hjem igjen. Som naboland til kjempen i øst bør disse hendelsene gi oss en påminnelse i flere sammenhenger; det gjelder vår utenrikspolitikk i videste forstand, men også vår forsvars-, sikkerhets- og handelspolitikk. Vår handelspolitiske «alenegang» har også medført at vi i de øvrige spørsmål som tenderer i retning av de utenrikspolitiske, er havnet bak i det internasjonale feltet. I nordområdespørsmålene trenger vi venner og allierte. Men vi har også behov for å være nær venn med Russland, ikke minst fordi vi har vår største miljøtrussel nær vår grense, og fordi verdens energiutfordring tilsier at vi må lykkes på flere arenaer. «Nordområdene er derfor Regjeringens viktigste utenrikspolitiske satsingsområde,» sa utenriksministeren i sin redegjørelse. Noen ganger lurer jeg på om dette kan være rett. I alle fall viser mediebildet at andre hjørner i verden får vel så stor oppmerksomhet og vel så stort engasjement. Jeg tviler ikke på de politiske ambisjonene når det gjelder nordområdesatsingen. Ambisjonene er tverrpolitiske. Men utfordringen i nord nå er å fylle politikken med innhold utover ambisiøse målsettinger. Det blir en felles jobb, for det butter imot i nord. Noe av den næringspolitiske optimismen har fortatt seg. «Norge skal være til å kjenne igjen i nordområdene», sa utenriksministeren i sin redegjørelse sist tirsdag. «Nærvær, aktivitet og kunnskap er nøkkelord for vår satsing». Det tas små skritt på disse områdene, men skal vi lykkes i vår nordområdesatsing, må vi lykkes bedre i vår samhandling med Russland. Det er i denne forbindelse litt overraskende at utenriksministeren ikke i større grad fremhevet nærings- og handelssamarbeid med Russland som hovednøkkel for å oppnå utvikling, vekst og samhandling. Når vi ser på vårt nærområde, de nordiske landene, og også på de baltiske og de sentraleuropeiske landene, ser vi mengder av «good stories» fra norsk økonomisk samarbeid med disse landene. Slike «good stories» mangler når det gjelder vår samhandling med Russland. Samtidig med regjeringsovertakelsen i 2005 fikk vi fiskeeksportkrisen med Russland. Det ble sagt at vi var nær en løsning. Vi er ikke nærmere en løsning i dag enn vi var på slutten av 2005. Vi har sett at vår største enkeltmottaker av fisk har sperret sin grense, og vi har sett at når Kystvakten har påpekt ulovligheter ved russiske fangster, velger russerne ikke å bry seg nevneverdig om det. Dette må vi gjøre noe med. Vi må få disse spørsmålene fram i større offentlighet. Jeg tror at skal vi lykkes i denne sektoren i vår russlandspolitikk, må vi være villig til å la Innovasjon Norge, virkemiddelapparatet, gå i takt med de utenrikspolitiske overordnede mål. Der ligger nøkkelen, og da tror jeg det er på tide å flytte noen engasjement fra Sentral-Europa til områder der vi ikke har lyktes like godt, nemlig i Nordvest-Russland.