Henrik Asheim (Høyre), 2015-02-19:
Forslaget og forslagsstillerne baserer seg på et ønske om å sikre elevene tilstrekkelige lærerressurser tidlig i skoleløpet. Det er en ambisjon som jeg tror komiteen ganske enstemmig kan stille seg bak. Det er også en av grunnene til at forslagsstillernes eget parti, Kristelig Folkeparti, i budsjettforliket med Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre fikk inn mer ressurser til nettopp å sikre ressurser tidligere i skoleløpet. Når det er sagt, innebærer det forslaget som nå fremmes, noe ganske annet enn å øke ressursbruken tidligere, og Høyre stiller seg svært kritisk til å vedta en slik bestemmelse, altså en statlig satt norm for hvor mange elever det skal være per lærer i et klasserom. Et slikt forslag ville passet fint hvis alle skolene var like store, lå nøyaktig like langt fra hverandre, og alle elevene hadde de samme utfordringene. Slik er Norge ikke. Man kan da risikere å havne i en situasjon – hvis Stortinget skulle vedta denne normen – hvor man har to klasser over gangen for hverandre, hvor den ene klassen har flere elever med lærevansker, og hvor rektor, sammen med lærerne, har satt inn ekstra ressurser for å hjelpe de elevene, og hvor elevene i den andre klassen lærer godt og det ikke er behov for ekstra lærerressurser. Hvis vi på Stortinget vedtar en statlig satt norm på antallet elever per lærer, vil rektor måtte gå inn i den klassen hvor man har satt inn ekstra ressurser, ta den læreren ut av det klasserommet og sette ham i en klasse som ikke har behov for den ekstra læreren. Det mener jeg er en lite treffsikker skolepolitikk. Det er bare ett formål med å lage en norm, uansett om man bryter den normen ned på klassenivå, på skolenivå eller for den saks skyld på kommunenivå. Det er at man ønsker å overstyre lokale prioriteringer. Vi vet hva som skaper mest læring i klasserommet. Det er viktig med nok lærere, og det er viktig at de har nok tid til å følge opp elevene, men det er ikke det som er det avgjørende for læring. Det viktigste er at vi har faglig oppdaterte og motiverte lærere i klasserommet. Norge har, relativt sett, en ganske høy lærertetthet sammenliknet med landene rundt oss. Det betyr ikke at vi ikke skal lytte til den bekymringen som lærerne rapporterer om fra skolen, om at tiden ikke strekker til, og at de stadig føler at de ikke får fulgt opp elevene godt nok. Derfor gjør vi veldig mye både når det gjelder å rekruttere nye lærere, å beholde gode lærere i skolen og å rydde opp i tidstyver. Men når vi spør oss selv om hva vi skal prioritere fra denne sal, mener jeg det blir veldig rart å si at vi skal prioritere en lærertetthetsnorm i et land som har relativt høy lærertetthet, en norm som også vil innebære totalt å overstyre det lokale skjønnet til en rektor og de andre lærerne på den skolen. Vi fra regjeringspartiene Høyre og Fremskrittspartiet går sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre nå inn og betaler veldig mye av regningen for f.eks. videreutdanning av lærere. Det er en måte å påvirke de lokale skoleeierne på til å prioritere videreutdanning av lærere. Men igjen – det er stor forskjell på å gi en gulrot og prioritere det viktigste først og det å lage en statlig satt norm som skal trumfe kommunestyrets eller rektors vurderinger. Dette standpunktet er velkjent, både fra forslagsstillerne i Kristelig Folkeparti og fra SV. Det nye er at Arbeiderpartiet ser ut til fullstendig å ha skiftet standpunkt i denne saken. I det programmet som Arbeiderpartiet gikk til valg på i 2013, og som representantene som sitter i salen nå, vel er valgt på, sier de ordrett: «Kommunene må ha handlefrihet til å styre ressursene til de skolene som trenger det mest.» Det er en så god formulering at jeg skulle ønske at den sto i Høyres program. Men det Arbeiderpartiet nå sier, er at de ber statsråden om å komme tilbake med en sak om hvordan man kan innføre en statlig bestemt norm for et delingstall på hvor mange elever det skal være per lærer. Det kunne vært greit å få et svar fra Arbeiderpartiet i denne sal i dag på spørsmålet om hvorvidt de nå har forlatt standpunktet som sto i deres stortingsvalgsprogram – som antagelig er vedtatt med stor støtte fra Arbeiderpartiets egne lokalpolitikere, som er de som har skoen på, og som vet hvor problemene ligger i sine kommuner – og om de nå heller mener at vi skal overstyre det med nye delingstall og normer. Helt til slutt vil jeg kommentere at representanten Tynning Bjørnø viste til at vi ikke skal stå og slå hverandre i hodet med forskning: Vel, jeg er for å bruke også forskningsbasert skolepolitikk, og jeg mener det er interessant å se på hva som skaper mest læring. Men hvis man ikke ønsker å slå hverandre i hodet med forskning, synes jeg det er spesielt at Arbeiderpartiet har gått med på en merknad som viser til én forskningsrapport, som ikke er underbygd av andre forskningsrapporter, og viser til at det på en måte er fasiten for hva vi skal gjøre i norsk skole. Slik skaper vi ikke en kunnskapsbasert skole, og slik sørger vi ikke for at flere elever lærer mer.