Stine Renate Håheim (Arbeiderpartiet), 2016-06-10:
Jeg la merke til at statsråden sa at krisen er over. Krisen er ikke over for de menneskene dette faktisk gjelder. Flyktningkrisen er ikke først og fremst vår krise. Det er en krise for dem som er rammet av krigens brutale virkelighet, mennesker som må forlate alt de eier og har, en krise for dem som må legge ut på en livsfarlig flukt. Jeg tenker at denne debatten har godt av noen perspektiver. Så la oss også minne hverandre på hvor heldige vi er som slipper å leve i frykt, som bor i et trygt og godt land, et land som folk flykter til – og ikke fra. Det er ingen tvil om at flyktningkrisen har utfordret oss – utfordret et mottaksapparat som ikke var rustet til å ta imot alle som kom. Det har utfordret oss, som er en stormakt når det gjelder folkerett og menneskerettigheter. Det har utfordret politikere til å vise nasjonalt lederskap, framfor å spille på frykt – til å sette nasjonale interesser foran politisk spill. Jeg er usikker på om alle politikere har bestått den testen. Men dem jeg er sikker på at historien vil skrive pent om, er ordførerne som kastet seg rundt og skaffet tak over hodet til mennesker som sårt trengte det, de frivillige på Tøyen som stilte opp med mat og samtaler, og alle de frivillige i hele vårt langstrakte land, både de som har bidratt her hjemme, og de som har reist ut for å hjelpe. De har vist hvorfor «dugnad» er et norsk ord. Jeg har også lyst til å takke jurister, advokater og humanitære organisasjoner som har stått opp for folkeretten, rettssikkerheten og menneskerettighetene. Det er verdier og prinsipper som ikke er laget for solskinnsdagene, men som skal hjelpe oss til å holde rett kurs når det stormer. Og det er det Arbeiderpartiet har forsøkt å gjøre. Det har vært krevende avveininger. Vi har lyttet til faglige råd, og vi ønsker å føre en kunnskapsbasert politikk. Vi mener det er riktig med innstramminger for å forebygge at mennesker uten beskyttelsesbehov søker om asyl og for å hjelpe dem som virkelig har behov for beskyttelse. Vi bidrar i dag til innstramminger. Regjeringen får en hjemmel til å sikre kontroll på grensen i en krisesituasjon. Vi skal stille flere krav til dem som skal ha permanent opphold, og vi foreslår innstramming i tidsfristen for å søke familiegjenforening. Men vi bidrar også til å skape flertall mot noen av regjeringens forslag. Det er forslag som har liten effekt på tilstrømmingen, eller som er til hinder for en god integreringspolitikk. Og det er alle forslag som har fått kraftig medfart i høringsrunden. Regjeringen foreslår en treårskarantene for å få familiegjenforening, og kombinert med et veldig høyt inntektskrav ville det, ifølge UDI, ført til at mange måtte vente 8–10 år på familiegjenforening. Det høres kanskje strengt ut i det tabloide ordskiftet, men i realiteten ville disse forslagene tvert om ført til flere asylsøkere til Europa. På nrk.no 9. februar kunne vi lese at UDI mente at strengere regler for familiegjenforening kan føre til at det kommer flere flyktninger til Norge. FNs høykommisær har advart mot det samme. 30. januar i år sa Høykommisærens europadirektør til Aftenposten: «Med en så restriktiv linje vil norske myndigheter bare fore trafficking-industrien. For hva gjør du hvis du blir stilt ovenfor disse utsiktene? Jo, du betaler heller menneskesmuglere for å få familien over.» Og det tok ikke lang tid før vi fikk det bekreftet. 19. februar i år intervjuet Aftenposten Gada Ali, fra Damaskus i Syria. Hun hadde tatt med seg fem små barn på den livsfarlige ferden over Middelhavet. Hun sa at det er «mye usikkerhet om nye regler i Europa og vi følte vi bare hadde ett valg. Vi måtte ut. Og det med hele familien.» Fra juni i fjor til februar i år var andelen barn og kvinner i livsfarlige båter doblet på kort tid. Det er den samme ruten hvor 2 400 mennesker har dødd så langt i år. Vi trenger ikke en uklok innstrammingspolitikk som vil sende flere kvinner og barn på en livsfarlig ferd over Middelhavet. I tillegg sier alle faglige råd og forskning på feltet at familiegjenforening er viktig for integreringen. Høringsinnspillene er helt tydelige for dem av oss som har lest dem. Regjeringens eget ekspertorgan på integrering, IMDi, skriver bl.a. i sitt høringsinnspill at forskning viser at tvungen familieadskillelse med konstant bekymring for familien, uten utsikter til å kunne bli gjenforent før det er gått mange år, for mange vil kunne resultere i svekket psykisk helse, dårligere konsentrasjon, læringsevne og integrering. Regjeringens drastiske innstrammingsforslag i retten til familiegjenforening vil altså kunne føre til både flere asylsøkere og dårligere integrering. Vi sier også nei til mer bruk av begrenset opphold for enslige, mindreårige asylsøkere. Under den rød-grønne regjeringen strammet vi inn for den gruppen mellom 16 og 18 år. Og i den offentlige debatten, og også her i dag, kan det nesten virke som om regjeringen bare foreslår å fjerne aldersgrensen på allerede eksisterende regelverk. Det stemmer altså ikke. Regjeringen har gått langt mer drastisk til verks. De foreslår bl.a. å fjerne skjønnsvurderingen og innføre en skal-bestemmelse i loven. Vi har fått kraftige advarsler om at det vil bryte med barnekonvensjonens krav til individuell vurdering av barnets beste. Den innstrammingen som ble gjort i 2009, var avgrenset til barn uten beskyttelsesbehov, altså § 38 i utlendingsloven. Det regjeringen derimot gjør, selv om de prøver å benekte det, er å innføre den samme muligheten i § 28, nemlig den paragrafen som hjemler asyl til dem som har et beskyttelsesbehov. Hva betyr det? Jo, det betyr at med regjeringens forslag ville barn med et beskyttelsesbehov kunne få midlertidig opphold – barn som kanskje kommer når de er 10–12 år vil måtte leve veldig mange år i usikkerhet. Det er et tiltak som også har begrenset effekt, fordi regjeringen har innført en forskrift for lengeværende barn, som sier at disse barna til slutt mest sannsynlig uansett ville fått opphold. Det er også verdt å merke seg Barne-, ungdoms- og familiedirektoratets særlige bekymring for de negative konsekvensene forslaget vil ha for barn og unges evne til å bidra i det norske samfunnet. De skriver at mangelfull integrering og dårligere levekår gir grunnlag for mistillit og avvisning av felles verdier og kan skape grunnlag for radikalisering og økt konflikt. Det er ikke en politikk vi ønsker å støtte, og det er heller ingen som har greid å sannsynliggjøre at dette tiltaket vil føre til at færre barn legger ut på flukt alene. All den tid statsråden er så opptatt av det, burde man kanskje tatt en titt på eget forslag til drastiske innstramminger i familiegjenforeningen, som jo fører til at flere barn må dra på en livsfarlig flukt. Det er faktisk ingen som har oppsummert forslaget om enslige mindreårige asylsøkere bedre enn det regjeringen selv skriver på side 57 i lovproposisjonen: «Ingen støtter forslagene til nye bestemmelser. Mange ber om at forslagene trekkes tilbake.» Jeg er glad for at Stortinget i dag sørger for det. Dette er en debatt med krevende avveininger. Det er ulike hensyn som står opp mot hverandre. Og nettopp i denne type debatter er det viktig å ha en kunnskapsbasert politikk. Det er viktig at vi gjennomfører innstramminger som faktisk virker, men vi må greie å ha flere tanker i hodet samtidig. Innstrammingene må også balanseres mot andre hensyn. Skal vi ha troverdighet når vi reiser rundt i verden og forteller andre land at de må respektere folkeretten og menneskerettighetene, må også vi greie å gjøre det. Så er vi alle enige om at Norge ikke kan gjøre alt. Vi kan ikke hjelpe alle. Det er det ingen land som kan. Men nettopp derfor må alle land gjøre noe. Jeg er glad for at vi i dag legger opp til innstramminger, men også til en politikk som tar vare på dem som kommer, og gir dem muligheten til å starte et liv og bidra til det norske samfunnet.