trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Statsråden sa i sitt innlegg at det var en enstemmig komite som sluttet seg til forslaget til retningslinjer fra Regjeringen om trygdeoppgjøret. Det er ikke korrekt. Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti gikk imot retningslinjene, bare så det er klarlagt. Jeg skal komme litt inn på årsakene til det, men først vil jeg sitere litt fra det komiteen har sagt. Komiteen sier følgende: «Komiteen viser til at folketrygdens grunnbeløp har vært underregulert over flere år. Dette innebærer at flere pensjonister med tilleggspensjon har hatt en inntektsutvikling som ligger under inntektsutviklingen for lønnstakere. Komiteen vil peke på at en slik utvikling ikke er i pakt med intensjonene Stortinget har gitt uttrykk for med hensyn til pensjonsutviklingen.» Likevel legger Regjeringen fram et forslag til retningslinjer, og bruker igjen følgende ordlyd: «Siktemålet for reguleringa skal vere å gi pensjonistar med folketrygdpensjon ei inntektsutvikling om lag på linje med utviklinga for yrkesaktive.» Man bruker igjen uttrykket «om lag» her, og jeg har inntrykk av at det er det som gang på gang i denne salen har vært brukt som et argument eller en unnskyldning for bevisst over en periode å underregulere grunnbeløpet i folketrygden. Spørsmålet mitt til statsråden blir da som følger: Er det det som også er grunnlaget denne gangen, altså at man bruker uttrykket «om lag» for å ha dette lille smutthullet som gjør at man nok en gang kan underregulere grunnbeløpet og henvise til retningslinjene?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Jeg registrerer at representanten Høegh ikke er fornøyd. Men jeg må igjen minne om at 1999-budsjettet var Høyre sterkt ansvarlig for. De underskudd som nå kommer fram, har altså sin bakgrunn i dette budsjettet. Jeg synes at Høyre burde ta dette ansvaret og gå litt stillere i dørene. I budsjettinnstillingen har regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti i en merknad uttalt seg klart positivt til en økning av tallet på medisinstudenter ved NTNU og ved Universitetet i Tromsø. Behovet for leger og annet helsepersonell er meget stort, som vi vet, spesielt i distriktene. Den såkalte lakseeffekten har vist seg å fungere bra når det gjelder helsesektoren. Det betyr at når f.eks. leger utdannes i Tromsø, blir de oftest i den nordlige landsdelen etter endt utdanning. Vi tror derfor at det er svært viktig å øke utdanningen av leger også utenfor det sentrale Østlandet. Hvorfor støtter ikke Høyre en økt legeutdanning ved NTNU og ved Universitetet i Tromsø? Så sier Høyre og Fremskrittspartiet i en merknad: «Disse medlemmer vil understreke betydningen av at det settes inn stimuleringstiltak ved de andre fakultetene for å hindre «flukt» av nøkkelpersonell.» Hva ligger det i dette? Og hva går slike stimuleringstiltak egentlig ut på?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Under budsjettbehandlingen i fjor var et av de viktigste målene for resultatet at renten skulle gå ned. Få sektorer og grupper ble spart. I en vanskelig situasjon tok Høyre ansvar. I et samarbeid for å oppnå dette måtte vi bl.a. heve inntektskravet til 1¼ G for å få rett til sykepenger. Dette rammet deltidsarbeidende kvinner og flere studenter. Allerede under revidert nasjonalbudsjett varslet Regjeringen at den ville senke inntektskravet, tilbake til ½ G. Hva er årsaken til at Høyre ikke vil følge Regjeringen nå? Og er Høyre komfortabel med den nåværende inntektsgrensen? Det andre jeg vil spørre representanten om, angår regionsykehusene. Kristelig Folkeparti ønsker at det skal være nærhet mellom eiere og brukere av sykehustjenester. Vi kan heller ikke se at det blir mer penger og personell til sykehus om staten skal overta, slik Høyre ønsker. I en pressemelding fra Høyres stortingsgruppe den 7. desember i år uttaler Høyres leder at regionsykehusene trenger omfattende systemreformer i tillegg til økte bevilgninger. Jeg siterer: «Dagens system, med delt ansvar mellom forvaltningsnivåene, fører til ansvarsfraskrivelse og spill mellom forvaltningsnivåene. Det hindrer en effektiv ressursutnyttelse, og gjør behandlingstrengende pasienter til kasteball mellom fylkene og staten.» Pressemeldingen konkluderer tydelig med at staten må overta regionsykehusene. Hva er det som gjør at Høyre mener staten kan fylle denne oppgaven bedre enn for eksempel Høyre-byrådet i Oslo?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-12-14:
Vi er jo alle kjent med den knusende kritikk som Riksrevisjonen har rettet mot Arbeids- og administrasjonsdepartementet, Sosial- og helsedepartementet og ikke minst Statsbygg når det gjelder byggingen av nytt Rikshospital. I klartekst sies det at Statsbygg ikke har hatt den tilstrekkelige kompetanse til å gjennomføre byggeprosjektet, og at ingen av de nevnte departementene har fulgt opp arbeidet godt nok. Et nytt, stort regionsykehus, RIT 2000, skal nå bygges. Høyre er i tvil om den strategi som er valgt for byggingen. Det må være tilnærmet umulig å forutse hvilke krav og muligheter det er naturlig å etterkomme 15 år inn i framtiden på et felt der sykehusutstyr og behandling er i en rivende utvikling. Kostnadsanslagene må derfor være svært usikre. Tatt i betraktning de dårlige erfaringene med Statsbygg som byggherre av nytt Rikshospital er Høyre i tvil om henholdsvis fylkeskommunen og et fylkestingsoppnevnt plan- og byggestyre vil være bedre egnet. Det er vår klare oppfatning at fylkeskommunen ikke bør ha prosjektansvaret. Dette er rett og slett en for stor oppgave. Ser ikke representanten Gløtvold disse betenkelighetene, og at det nå trengs en spesiell kompetanse, nasjonal eller internasjonal, som har erfaring med så store og kompliserte byggeprosjekter? Mener virkelig representanten Gløtvold at Sør-Trøndelag fylkeskommune innehar nødvendig kompetanse for et slikt enormt byggeprosjekt?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-12-14:
Det er bred enighet her i Stortinget om at det er viktig at Handlingsplan for eldreomsorgen blir fulgt opp også i år 2000. Regjeringen legger til grunn at aktivitetskravene knyttet til omsorgstjenestetilskuddet ligger fast også neste år, og at det er aktivitetsveksten som skal utløse tilskuddet. I dag gis det et oppstartingstilskudd på 175 000 kr til omsorgsboliger og 375 000 kr til sykehjemsplass. Mange kommuner velger å bygge omsorgsboliger i stedet for sykehjemsplasser, fordi driften faller billigere for kommunen. For å sikre at det bygges ut tilbud med heldøgns pleie og omsorg, mener Høyre at kommunene må få et høyere oppstartingstilskudd til omsorgsboliger, med tilknyttet personale på lik linje med sykehjem. Slik kan også omsorgsboligene kunne gi et tilbud om heldøgns pleie og omsorg. Samtidig kan man opprettholde oppstartingstilskuddet på 175 000 kr til omsorgsboliger som bare blir betjent av hjemmehjelp og hjemmesykepleier. En slik ordning mener vi vil gi en større fleksibilitet for kommunene og et bedre tilbud til brukerne, fordi man får en større kontinuitet. Man slipper f.eks. å flytte fra omsorgsbolig til sykehjem. Arbeiderpartiet og regjeringspartiene gikk imot å støtte en vurdering av dette spørsmålet i komiteen. Men jeg kunne tenke meg å høre statsrådens syn, om hun ser at dette kan være et bidrag til å øke tilbudet av heldøgns pleie og omsorg i kommunene.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
SV fremmer, sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, i budsjettinnstillinga et forslag om at forskriftene til pasientrettighetsloven skal legges fram for Stortinget. Samtidig er SV et av de partiene som har omtalt Regjeringas handlingsplan for forebygging av uønsket svangerskap og abort i positive vendinger i budsjettinnstillingen. Betyr det at SV støtter Regjeringas handlingsplan for forebygging av uønsket svangerskap og abort, uten at den har blitt behandlet i Stortinget?
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Regjeringen har uttrykt ønske om å endre AFP-ordningen, avtalefestet pensjon. AFP-ordningen er en følge av et trepartssamarbeid over flere tariffoppgjør, og har bidratt til moderate lønnsoppgjør i en tid da dette var særlig viktig. Mange av dem som er på denne ordningen, ville utvilsomt vært uførepensjonister hvis de ikke hadde fått AFP. Dette er folk på golvet som ikke har andre gunstige pensjonsordninger, i motsetning til andre grupper som har langt bedre ordninger og lavere pensjonsalder. AFP-pensjonistene er sliterne, de som har vært i arbeid fra svært ung alder. AFP er ikke problemet i arbeidslivet, men heller det å få satt i gang tiltak for å få langtidssykmeldte tilbake i arbeid. Ser ikke statsråden det urimelige i å angripe AFP-ordningen, som er en avtalt ordning for sliterne?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-12-14:
Jeg må få lov til å gi uttrykk for at jeg er takknemlig for innledningen som representanten kom med til sin replikk. Jeg får bare erkjenne og røpe at jeg syns at det ble detaljert nok. Når det gjelder referanseprissystemet, har jeg forstått det slik at formålet med dette er å sikre at utgiftene på det offentlige helsebudsjett ikke skal vokse uhemmet, at man skal prøve å sikre en viss kontroll knyttet til at i de tilfeller hvor det finnes rimeligere medisiner som gir en like god behandlingseffekt som de øvrige medisiner, skal man ha en stimulering til å velge de rimeligere medisiner. Jeg må si at denne grunnleggende tanken bak systemet vil jeg gi min klare tilslutning til. Hvordan dette så virker i praksis, må jeg innrømme at jeg har mindre grunnlag for å kunne ha en sikker oppfatning av. Men så vidt jeg har skjønt, er det meningen å evaluere dette systemet, evaluere hvordan dette fungerer i praksis. Og jeg vil ikke gå inn for noen endringer i dette før man gjennom en evaluering har funnet ut om det virker og fungerer på en skikkelig måte eller ikke.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-12-14:
Det er helt rett at Venstre mener at det er viktig med en lokal forankring for helse- og sosialtjenestene. Og, som jeg sa i mitt innlegg, det er vår klare oppfatning at dette sikrer bedre tjenester enn det man ville hatt dersom dette var eid og organisert av staten alene. Dette tilhører de spørsmål som det ikke er lett å føre direkte empiriske bevis for, i alle fall uten at man gjør en type forskning som i så fall også ville være ganske krevende. Men det er min erfaring og opplevelse at f.eks. sykehjem i en bygd også oppfattes som viktig for kommunen, for bygdas innbyggere, og er en institusjon som man har en interesse for og er opptatt av, og som jeg vil anta har noen kvaliteter ved seg som man ikke uten videre kan måle i kroner og øre. Dette er en del av effekten knyttet til det å sikre en lokal forankring og et lokalt eierforhold mellom innbyggere og institusjon, og er dermed også til fordel for dem som er på institusjonen. Så til spørsmålet om kutt i budsjettene. Jeg ble spurt om jeg er klar over at fylkestingene i dag sitter og vedtar kutt. Jeg tror kanskje jeg kan svare nei på spørsmålet, og si at det er jeg ikke uten videre klar over, og jeg er heller ikke uten videre sikker på om det virkelig er situasjonen. Det som jeg derimot er klar over, er at fylkeskommunene som sykehuseiere har et stort problem med å få økonomien til å gå i hop. Det skal man kanskje ikke undre seg over, for jeg tror dette er et område hvor vi må erkjenne at behovene faktisk er større enn det vi har av midler til å dekke dem.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Jeg vil også uttrykke min glede over de forventede klare signal som helseministeren gav på oppfølging av de merknader som ligger i komiteinnstillingen. Jeg er også veldig glad for det helseministeren sa om den sterke styringen av nye legeressurser. Det har ikke vært bra til nå. De tiltak som vi nå ser mange fylkeskommuner planlegger for å tilpasse driften til de ressursene som de regner med å få til disposisjon, uroer meg, og jeg forstår også at de uroer helseministeren. Vi ser forslag om kutt i pasientbehandling og nedlegging av vitale avdelinger. Dette betyr, slik en samlet komite sier, at Stortinget raskt må få helseministerens nye vurdering av situasjonen og forslag til styrking av driften. Jeg synes helseministeren uttrykte seg litt uklart om når Stortinget får ta stilling til dette. Jeg tror ikke at sykehusene og pasientene kan leve med en så stor usikkerhet særlig langt ut på nyåret, for da frykter jeg at fylkeskommunene vil måtte foreta uheldige driftskutt. Mitt spørsmål til helseministeren blir da: Hva er helseministerens råd til fylkeskommunene om de planer for driftskutt som de har, hvis det er slik at ministeren ønsker å vente til langt utpå vårparten før signaler blir gitt om hva et eventuelt driftsnivå skal være?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Aktivitetsutviklingen og effektiviseringen må følges nøye i sykehusene. Representanten John Alvheim gav fra denne talerstolen relativt bastante uttalelser om økt aktivitet på grunn av innsatsstyrt finansiering. Analyser som det er gjort rede for i budsjettet på side 237, viser ikke et slikt entydig bilde. Det var bedring i produktiviteten fra 1996 til 1997, dvs. det året en innførte ISF-ordningen. Fra 1997 til 1998 falt produktiviteten, og i 1999 er spørsmålet åpent. Jeg har ikke tenkt å sparke bein under ISF-ordningen, for det var faktisk Arbeiderpartiet som foreslo og fikk flertall for det i Stortinget i 1997. Men vi må tenke oss nøye om, vurdere situasjonen og så foreta de justeringer som synes å være nødvendige. Vi er ikke tjent med bare å tro, vi må vite. Tabellen på side 237 om veksten i antall sykehusopphold fra 1994 til 1998 viser en absolutt lineær utvikling, totalt uavhengig av ramme- eller innsatsstyrt finansiering – også til ettertanke for dem som skal vurdere ordningen. Budsjettforliket står fast, men vi ser behovet for å komme videre, spesielt når det gjelder økonomien i pasientbehandlingen, både når det gjelder vurdering av elementene i ISF-ordningen og nivået på statens overføringer til drift av sykehusene. Derfor har vi vært krystallklare på at fylkeskommunene i dag må få tydelige signaler om at mer penger er i sikte etter at helseministeren har vurdert situasjonen og fremmet sine forslag til tiltak. Når Arbeiderpartiet kritiseres for å komme med dette for sent, må én ting være helt klart: Stortinget må forholde seg til Regjeringens tallmateriale og kan ikke på en forsvarlig måte ensidig fatte vedtak på innspill utenfra. Når det så gjelder regionsykehusene, fanget forhandlerne i budsjettforliket opp prisstigningen fra 1999-2000, men det gjenstår trolig veldig mye når det gjelder regionsykehusene, bl.a. en analyse av økonomien i forhold til implantatproblematikken og forhold knyttet til dyre medisiner. Dette ser ikke ut til å ha blitt fanget opp verken i DRG-vektene eller i tilskuddsordningen til regionsykehusene, slik det er nå. Så var det til slutt kommunehelsetjenesten, som er grunnmuren i vårt helsevesen. Norge er unikt i denne sammenhengen. Fastlegeordningen er nettopp et meget viktig skritt for å gi befolkningen et bedre tilbud, og dessuten for at legene skal få gode arbeidsforhold. Så det forundrer meg at representanten Ballo kritiserte Arbeiderpartiet for å lene seg tilbake, når vi faktisk gjør det motsatte sammen med regjeringspartiene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Det kan vel være at enkelte fylkespolitikere, som representanten Øyangen refererer til, kan ha oppfattet det slik at jeg litt for tydelig har plassert ansvar hos dem som har ansvaret for en forsvarlige drift av sykehusene. Det er ikke alltid nyansene kommer fram når man debatterer dette i mer opphetede situasjoner. Men jeg har hele tiden holdt meg til den ansvarsfordeling som er i helsepolitikken – mellom storting og regjering, som har et overordnet ansvar for at rammebetingelsene er tilstrekkelige, og fylkeskommunene, som – for sykehusenes vedkommende – har ansvaret for driften innenfor de rammebetingelsene som storting og regjering trekker opp. Nå er vi oppe i en diskusjon om rammebetingelsene for 2000 – en sak som vi dels behandler nå, og som vi dels skal komme tilbake til til våren. Og det vil jeg følge opp. Dermed tar Stortinget, Regjeringen og helseministeren sin del av dette ansvaret. Så til spørsmålet om fremdriften: Jeg er opptatt av at den analysen som vi skal gjøre, og som Stortinget har bedt om, blir tilstrekkelig grundig til at vi har et fundament for å svare på spørsmålet om hva som skal til for å få til den aktivitetsutviklingen vi ønsker for 2000. Jeg mener at vi bør se regnskapsmaterialet for 1999, men jeg tar til etterretning at Stortinget ønsker en raskest mulig tilbakemelding og at det skal skje i god tid før revidert nasjonalbudsjett. Det vil jeg følge opp. Jeg vil altså komme tilbake til Stortinget i god tid før revidert nasjonalbudsjett, og jeg vil komme med et grunnlag som jeg anser for å være godt nok til å legges fram for Stortinget.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Fastlegeordningen og rammeverket for den ligger nå til behandling i Stortinget. Spørsmålet om forutsetningene for ikrafttredelsen i forhold til den enkelte kommune er berørt i den proposisjonen som Stortinget har til behandling. Det som er Regjeringens strategi når det gjelder legedekningen, er tredelt. For det første øker utdanningskapasiteten. Den har økt gjennom hele 1990-tallet. Det fører til at vi i år og til neste år får de største nye kullene av turnusleger inn på markedet som vi noen gang har hatt i Norge. Da gjelder det å sørge for at styringen av nye legeårsverk er patent. Det har den ikke vært de siste årene. Men Stortinget har vedtatt en ny lov som gir mulighet til å styre disse nye ressursene inn mot de prioriterte områdene. Det vil vi gjøre, og allmennlegetjenesten er blant de høyest prioriterte, som jeg nevnte i mitt innlegg. For det tredje trenger vi å forsterke stimuleringstiltakene for legedekning i distriktene. Det gjør vi med et forslag om 24 mill. kr på statsbudsjettet som Stortinget i dag behandler. Jeg kan nevne at et av de stimuleringstiltakene som ligger der, er midler til legevaktsamarbeid. Det er i ferd med å bli et meget vellykket opplegg. Omkring 90 kommuner er involvert i slike forsøk med legevaktsamarbeid, som gir en lavere belastning på legene i distriktene, og som dermed gjør legetjenesten i distriktene mer attraktiv. Vi må arbeide langs alle disse linjene samtidig. Jeg mener at med disse tiltakene og de mekanismer som ligger i lovforslaget som Regjeringen har lagt fram for Stortinget, skal ordningen kunne iverksettes fra neste år.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Jeg er glad for de avklaringer som også representanten Høegh gir uttrykk for når det gjelder grunnlaget for samspillet framover om utviklingen av sykehusøkonomien. Det er helt klart min og departementets intensjon at vi gradvis skal forbedre grunnlaget for den innsatsstyrte finansieringsordningen vi har, som vi mener er et gode, men, som jeg sa, hvor det klart er rom for forbedringer. Et av disse bidragene vil være etableringen av et faglig uavhengig miljø utenfor både departementet og fylkeskommunene, men med tilgang både for departementet og fylkeskommunene til å benytte seg av det. Det ligger inne i vårt budsjettforslag, og vi er allerede i gang med forberedelsene til etableringen av et slikt faglig miljø. Jeg er enig i at det bør være åpenhet i størst mulig grad omkring de faglige vurderingene som ligger til grunn, f.eks. for utformingen av enhetsprisen. Det vil jeg søke å bidra til. Nå etterlyser representanten Høegh raske endringer i ISF-systemet. Det er klart det er en balansegang her mellom ønsket om på den ene siden å ha forutsigbarhet og ikke-endringer i løpet av året, og på den andre siden å sørge for at man får til nødvendige forbedringer. Det må vi nok fortsatt ha en avveining av i tiden som kommer. Det kan f.eks. ikke være slik – og det går jeg ut fra at flertallet heller ikke mener – at departementet, når en oppdager feil, ikke skal kunne rette opp det, slik at man utbetaler midler som det ikke er grunnlag for å utbetale.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Jeg er for så vidt enig med representanten Ballo i at det er viktig å se på ressursbruken i hele behandlingskjeden, slik han også er inne på i sine merknader i komiteinnstillingen. Men det blir lett en litt teoretisk diskusjon: Hva ville skjedd hvis man hadde gjort det annerledes? Det har vært et klart ønske fra storting og regjering å øke ressursinnsatsen i sykehusene. Man har de senere år brukt en aktivitetsbasert finansiering for å øke ressursinnsatsen i sykehusene, og da må man ikke bli forundret over at det er det som skjer. Vi har oppnådd en aktivitetsvekst som er betydelig. Aktiviteten er større enn noen gang, men det koster også penger, og det er den situasjonen vi nå står overfor. Vi ser at etter at ISF ble innført, har det vært tilført 1,8 milliarder kr til helsetjenesten og sykehusene, og det har vært ønsket. Når det er sagt, mener jeg absolutt at vi bør ha søkelyset på hvordan ressursene utnyttes. Det må helsetjenesten tåle. Det må enhver offentlig tjeneste tåle, ikke minst de som gjennomlever en betydelig vekst. Gjennom Steine-utvalgets arbeid vil vi få en fokusering på hvordan vi bruker de ulike personellgruppene. Jeg synes også, bl.a. ut fra SINTEFs rapport for 1998, at det er grunn til å analysere hvordan legeårsverkene utnyttes, ut fra det enkle prinsipp at legene i størst mulig grad må få lov til å være leger og sykepleierne få lov til å være sykepleiere. Hvis ikke vil vi få kostnadsspiraler inn i dette systemet som ikke er tilsiktet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Signalene i sosialkomiteens innstilling og i mitt innlegg her i dag turde være rimelig klare. Jeg sa at jeg vil komme tilbake til Stortinget med en vurdering av hva som skal til for å få til en fortsatt aktivitetsvekst ved sykehusene, slik Regjeringen tar sikte på for 2000. Det er med referanse til vårt forslag til statsbudsjett for 2000. Og dette får fylkeskommunene forholde seg til. Jeg mener, nettopp ut fra det som representanten Øyangen også har understreket flere ganger, at Stortinget må forholde seg til et fremlegg fra Regjeringen, og det fremlegget må basere seg på en skikkelig analyse av utviklingen i 1999 og hva som skal til for å oppfylle vårt siktemål om fortsatt vekst i tråd med det som ligger inne i statsbudsjettforslaget. Og vi må ta den tiden som er nødvendig for å gjøre den jobben skikkelig. Men det skal, som flere har vært inne på, gjøres så raskt som overhodet mulig, og jeg vil komme hit med en sak i god tid før revidert nasjonalbudsjett. I mellomtiden må fylkeskommunene forholde seg til de politiske signaler som er gitt av Stortinget, og som er gitt i tilknytning til denne budsjettdebatten.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Representanten Sonja Irene Sjøli reiste spørsmål om situasjonen med hensyn til intensivkapasiteten på nyfødtseksjonen ved Rikshospitalet. På bakgrunn av oppslag i dagspressen i dag har jeg bedt Rikshospitalets ledelse om en redegjørelse for situasjonen og en vurdering av hva slags tiltak som blir satt inn, og som bør settes inn, for å møte denne kritiske situasjonen. Fordi situasjonen berører flere sykehus i østlandsområdet, har jeg også bedt Helsetilsynet og fylkeslegene vurdere situasjonen, bl.a. ut fra kravet til forsvarlig behandling av mor og barn. Departementet vil vurdere oppfølging på grunnlag av disse rapportene. Representanten Sjøli var også inne på spørsmålet om flytting til Nytt Rikshospital. La meg understreke at jeg ser alvorlig på de problemene man har hatt med ferdigstillelsen og innflyttingen i det nye Rikshospitalet. Hensynet til pasientenes og personalets sikkerhet må være overordnet i vurderingen av tids- og kostnadsrammer for flytting og fullføring. Hovedmålet er fortsatt å sikre innflytting i Nytt Rikshospital før sommeren. For å forsere tiden før bygget tas i bruk, er det etablert en ny arbeidsordning som sikrer en tettere beslutningsprosess mellom Rikshospitalet og Statsbygg. En slik forsering av flytteprosessen er sterkt ønskelig og innebærer at drift og ferdigstillelse mer løper over i hverandre, og man kan ha en midlertidig drift i deler av sykehuset. Den nye arbeidsordningen er et meget viktig skritt i riktig retning og har medført at de første pasienter er mottatt på nytt Rikshospital, ved at det er igangsatt MR-undersøkelser i Radiologisk avdeling. Styret for Rikshospitalet konstaterte i møte i går at det ikke foreligger grunnlag for et fullstendig flyttevedtak med dato for hovedflytting og flyttemodell nå. Styret opprettholder imidlertid målsettingen om hovedflytting før sommeren. Fremstillingen i pressen i dag på dette punkt er altså ikke riktig. For å oppnå brukerbelastning av bygget og de tekniske anleggene er det viktig å komme i gang med flytting av de første enhetene. Det er derfor gledelig at styret i går gav klarsignal til at flytting av utvalgte enheter kan starte i februar 2000. Det innebærer at Institutt for indremedisinsk forskning, Institutt for pediatrisk forskning og Immunologisk institutt vil flytte tidlig i februar måned. Jeg vil for øvrig vise til at byggeprosjektet blir gjenstand for en grundig gjennomgang bl.a. på grunnlag av Riksrevisjonens rapport, og jeg antar at Stortinget vil komme tilbake til sin endelige behandling av saken i den sammenheng. La meg helt til slutt si at Regjeringen i aller høyeste grad har tatt helsepersonellsituasjonen i forhold til satsingene på helsesektoren alvorlig, og det ligger over 400 mill. kr i forslaget til statsbudsjett som en satsing på disse personellgruppene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Lat meg fyrst seia at eg er glad for det breie engasjementet som er i Stortinget, for auka innsats på rusmiddelfeltet, for auka innsats når det gjeld ulike behandlingstilbod. Eg har sett ned ei arbeidsgruppe som har gjennomgått tre viktige delar av dette feltet: for det fyrste forholdet mellom behov og tilbod, for det andre kvaliteten på dei tilboda som er, og for det tredje organisering og finansiering. Dette ser eg heilt klart som eit viktig bidrag – som eg vil følgja opp overfor Stortinget – i forhold til metadonassistert rehabilitering og den kombinasjonen som der må vera. Det som er nykelen, og hovudsaka, for at ein skal koma vidare og få endå fleire inn på metadonassistert rehabilitering og på buprenorfin, er at den enkelte kommune følgjer opp med ein tiltaksplan rundt den enkelte rusmisbrukaren, ein plan som omfattar t.d. bustad, arbeid, utdanning, sosialt nettverk. Dette er i dag for nokre ein bremsekloss. Så til spørsmål nr. 2, som gjeld bryggerireklame. Mitt utgangspunkt er at det er viktig kva regelverk det enkelte landet har. Vi har eit restriktivt regelverk i Noreg som utgangspunkt for samarbeid, på både nordisk og europeisk nivå.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Det er Regjeringa sitt mål å taka vare på den tilliten ein i dag har til folketrygda, og sikra den grunntryggleiken som har vore fundamentet til no, og å taka vare på den standardsikringa som ligg her for at arbeidstakarar skal ha ein pensjon som samsvarar med inntekta. Lat det vera klart. Så til komiteen si handtering av retningslinene og Regjeringa sitt forslag der. Eg legg til grunn at det er ein samla komite som ikkje ynskjer indeksregulering. Det vil seia at det er ein samla komite som vil ha årlege drøftingar, forslag og vedtak her i Stortinget på grunnlag av det. Eg meiner det er klokt, som eg sa i mitt innlegg. Det ligg ikkje i det eit rom for å følgja opp den underreguleringa som er omtala i meldinga, og som har føregått over fleire år, men det ligg eit rom for vurdering og drøfting, noko som er ei vidareføring av den praksis vi har hatt over fleire år.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Det var ein føresetnad for det tverrpolitiske forliket vi hadde i 1997, som galdt Handlingsplan for eldreomsorgen, at dei plassar som vart bygde ut og det tilbodet som vart utvida, skulle omfatta dei eldste eldre, dei som hadde størst behov for pleie og omsorg. Stortinget la òg til grunn at ein etter to år skulle føreta ein gjennomgang av korleis dei vedtekne ordningane fungerte, og kva dei hadde medverka til. Eg meiner, som representanten Sonja Sjøli, at det er behov for å gå nøyare igjennom dette. Det er grunn til å sjå på dei investeringstilskota som i dag blir gjevne til sjukeheimar og omsorgsbustader, og det er òg grunn til å sjå på korleis omsorgstilskota har verka. Eg førebur no ei stortingsmelding som vil bli lagd fram våren 2000, der eg vil gå nærare inn i dette. Lat meg òg nemna at ein viktig bit der må vera sjukeheimane si framtidige rolle. Skal ein reindyrka endå meir korttidsopphald og det medisinske tilbodet på sjukeheimane? Skal ein satsa på lokale variasjonar, som i dag – det er det sikkert god grunn til, all den tid ein har opna for så store lokale variasjonar – eller bør ein institusjonalisera eldreomsorga endå meir? Dette vil eg som sagt koma tilbake til, og eg synest òg det er naturleg å sjå nærare på Høgre og Framstegspartiet sitt framlegg i den samanhengen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Eg ser fram til behandlinga av utjamningsmeldinga i Stortinget, ikkje minst i lys av budsjettforliket mellom sentrum og Arbeidarpartiet, og òg signal som er gjevne frå andre parti inklusiv SV. Utjamningsmeldinga dokumenterer at det er grupper i dette landet som har sakka etter, og den dokumenterer i sine analysar at funksjonshemma er ei av desse gruppene. Det fell òg naturleg for meg å sjå eigendelar og høve til inntekt i samanheng – det gjer det òg for Regjeringa. Det er òg difor vi har teke initiativ til ein gjennomgang av eigendelane slik som dei i dag er utforma, for å få til eit tak 1 og eit tak 2, og på den måten få til ei skjermingsordning for funksjonshemma og kronikarar. Eg deler representanten Ballo si vurdering av at dette hastar. Eg ser føre meg at vi skal ha moglegheit til å få noko på plass til budsjettet for 2001, men eg reknar med at det er forståing for at eg ikkje på nokon måte forskoterer budsjettet så langt fram i tid. Men det som er hovudpoenget, er nettopp på den eine sida å ha eigendelar for dei aller fleste av oss som kan betala inn til fellesskapen, og dermed vera med og tøya helsetenestene lenger, men på den andre sida å skjerma storforbrukarane.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Regjeringa ynskjer å vareta ei god AFP-ordning. Det som vi stiller spørsmål ved, er likevel: Er det rett at vi i dag har avtalefesta ordningar som gjer at arbeidstakarar faktisk blir stimulerte til å gå av med pensjon i staden for å bruka kompetansen og erfaringa si i eit arbeidsliv der det er mangel på arbeidskraft? Vi har i nasjonalbudsjettet drøfta nokre sider ved dette, det er faktisk òg sider som Jagland-regjeringa delvis sjølv har peikt på bør vurderast nærare. Det var vel difor dei sette ned eit førtidspensjonsutval, som kom med si innstilling. Dei sidene vi har meint bør drøftast nærmare, er for det fyrste delpensjon og den proratariske avkortinga som der var føresett då avtalen vart inngått, det er spørsmål om godskriving av pensjonspoeng i folketrygda når ein vitterleg har gått av med pensjon, det er avkorting av gavepensjon i samband med AFP, og det er skatteordningar som faktisk kan medverka til at folk vurderer sin eigen økonomiske situasjon og vel å tre av frå eit yrkesaktivt liv. Det er Regjeringas openberre og oppriktige meining at her skal det vera ordningar som sikrar at folk kan tre av frå eit yrkesaktivt liv med verdigheit. Men samtidig er det grunn til ei nærmare drøfting av om ein her overstimulerer folk til å slutta av tidleg.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Rusmiddelproblematikken er en stor utfordring for oss alle. Omfanget øker dessverre. Statsråden har vist et økt engasjement for å hjelpe misbrukerne med tiltak som tar sikte på å gjøre misbrukeren rusfri, men også med tilbud om metadonassistert behandling. Vi har dessverre en altfor lang venteliste når det gjelder metadonassistert behandling, mellom 300 og 350 står i kø bare ved MARIO i Oslo. Jeg har også registrert at det tar tid å få etablert behandlingstilbud hvor bruk av buprenorfin inngår. Hvilke tiltak vil statsråden iverksette for å få en raskest mulig avvikling av metadonkøen i Oslo? For en tid tilbake hadde vi en til dels sterk debatt om bryggerireklame under ishockey-VM i Norge, om Warsteiner-reklame. Det er mange hver eneste dag som ser på Eurosport-kanalen, hvor det reklameres for den finske vodkaen, Finlandia, og whisky fra Skottland. I går kveld kunne vi se verdenscupslalåm fra Madonna di Campiglio, hvor det var reklame for Carlsberg bryggeri. Hvilke grep har statsråden tatt for å få oppslutning om Norges holdning, altså ingen bryggerireklame ved idrettsarrangement? Det hjelper lite hvilken målsetting vi har, hvis den ikke er realistisk med tanke på å nekte slik reklame ved overføringer over norske kanaler, og når vi rundt omkring i hundretusenvis av hjem kan få reklame for både bryggeri- og brennevinsprodukter.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Velferdssamfunnet skal legge til rette for at det skal lønne seg å arbeide. Et altfor stort antall mennesker er helt utenfor det ordinære arbeidsmarkedet. Det er mange grunner til at personer faller utenfor, som f. eks. sviktende helse og redusert førlighet forårsaket av trafikkulykker eller hjerneslag. For dem som formelt er en del av arbeidsstyrken, må målsettingen være at de bringes tilbake i arbeid igjen. I den forbindelse vil jeg si meg fornøyd med at komiteen har uttrykt at den offentlige innsatsen på rehabiliteringsfeltet er utilstrekkelig i forhold til behovet. Jeg vil understreke nødvendigheten av å styrke rehabiliteringstilbudet for å få flest mulig tilbake til et tilnærmet normalisert liv. De fleste rehabiliteringssentre ligger i dag i Hedmark, Oppland og Buskerud. Men det kan ikke være til hinder for at sentrene bør få statsstøtte. Dette er ikke et spørsmål om geografi, men om kompetanse. Det viktigste er at folk får et vel kvalifisert tilbud. Jeg har ved selvsyn sett hvor store fremskritt som kan oppnås etter opphold ved Cato-senteret i Son, som hjelper trafikkskadde tilbake til livet. Jeg vil derfor anmode statsråden om nøye å vurdere muligheten for statlig tilskudd til rehabiliteringsinstitusjonene. Arbeiderpartiet ser det som viktig å arbeide for at folk får anledning til å nytte sin restarbeidsevne. Passivitet er sløsing med menneskelige ressurser. Livet kan av og til være vanskelig. Unge mennesker utsettes daglig for store utfordringer og fristelser. Reklamen forteller oss hvor lykkelige vi blir bare vi ser slanke og pene ut. Dessverre ender ofte slankehysteriet med spiseforstyrrelse, som blir en tvangstrøye for mange. En undersøkelse fra Danmark forteller oss at 10 pst. av dem som får anoreksi, dør av sykdommen. De fleste starter med sykdommen svært unge og kunne vært hjulpet dersom det hadde vært nok tilbud. Det er for få tilbud etter det behovet som eksisterer i dag. Jeg vil be helseministeren om å følge denne sykdommen nøye. Det bør være en oppgave for det offentlige å sørge for at det finnes flere kvalifiserte behandlingstilbud til dem som trenger det. De som rammes av spiseforstyrrelser, trenger behandling så fort som mulig av psykolog og lege. De fleste som rammes av denne sykdommen, er unge og har framtiden foran seg. God informasjon er viktig. Det er et stort ansvar som påhviler oss som voksne og foreldre. Men det trengs også kunnskap hos lærere, selvsagt hos ungdommen selv, men ikke minst hos idrettstrenere og ungdomsarbeidere. En litt «flåsete» bemerkning kan føre til alvorlige spiseforstyrrelser. Det er spesielt viktig for unge mennesker å være populær og føle at en er godt likt. Vi er som kjent mest sårbare når vi står ved begynnelsen av livet. Derfor er det nødvendig å understreke at det må være en offentlig oppgave å skaffe nok og kvalifisert hjelp til mennesker med spiseforstyrrelser. Jeg har tillit til at statsråden tar dette signalet med seg.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
I en NTB-melding som kom i dag, var ordlyden at kommunene har skylda for at psykiatrien har store mangler. Det ligger mange ferdigbehandlede psykiatriske pasienter på psykiatriske sjukehus, og de kommer ikke ut i kommunene. Og hva er grunnen til dette? Jo, svarer kommunene, de mangler fagfolk. Det er ikke bare på dette området kommunene mangler fagfolk. På de aller fleste helseområdene og sosialområdene mangler kommunene fagfolk, i tillegg til manglene som er i skolen. Det vil ikke være nok arbeidstakere de nærmeste ti åra til å bemanne de reformene vi har vedtatt. Det kunne være interessant å høre hva helseministeren har tenkt å gjøre med dette. For at det skal være mulig å gjennomføre alle disse reformene og sørge for at vi har fagfolk på plass, må det en helt annen satsing til på helsebudsjettene, men også generelt på kommunebudsjettene. Dette dreier seg om utdanning, men det dreier seg også om at kommunesektoren skal kunne ha en lønns- og arbeidsgiverpolitikk som gjør at folk opplever at de har et framtidsyrke, og at det ikke er yrker hvor folk pådrar seg store helseproblemer og må slutte i etter 10-20 år, fordi de ikke klarer å bli værende. Dette er en alvorlig sak, som jeg oppfatter at Regjeringa foreløpig ikke har tatt på alvor, på tross av at det i kommuneøkonomiproposisjonen i vår stod at hvis kommunesektoren skal få det antall fagfolk de trenger – og det er oppimot 58 000, står det – i tillegg til de som er i dag, må den ta dobbelt så mye av den ledige krafta som det er rom for i makroøkonomien. Så har jeg også hørt at enkelte i debatten har vært forferdet over en del av det som nå skjer i Kommune-Norge, både i kommuner og i fylkesting, når det gjelder nedskjæringer. Det kan ikke være så mye å forundre seg over når kommunesektoren nå har det største underskuddet på ti år. Jeg tror faktisk at kommunepolitikere og fylkespolitikere har minst like mye hjerte for og forståelse for at både sjukehus, helsetjeneste på alle nivåer og sosiale tjenester skal ha bedre vilkår enn i dag, men det lar seg altså ikke gjøre uten penger. Det ansvaret ligger i denne salen, og det er på ingen måte riktig å skyve ansvaret nedover, slik som jeg oppfatter at enkelte representanter, kanskje spesielt representanter for Fremskrittspartiet, gjør. De oppfører seg som om all moral og all politisk vilje til å sikre disse områdene finnes i Stortinget. Det er ikke sant.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Innafor helsesektoren er sentralisering et økende problem. Da er det viktig at vi fra politisk hold gjør det vi kan for å motvirke denne sentraliseringa. Et av de områdene som det er størst bekymring om i Distrikts-Norge generelt, og spesielt i de nordligste fylkene, er mangelen på tannleger. I tillegg kommer at de tannlegene som er i jobb i distriktene, ofte slutter i jobben like etter at de har begynt. Det har allerede vist seg at når stadig flere tannleger søker seg fra den offentlige tannhelsetjenesten over til privat sektor, er det ei utvikling som rammer distriktene. Dette er et problem som vil bli forsterket dersom det blir færre tannleger totalt sett. Ifølge Regjeringas forslag til statsbudsjett vil det bli om lag 600 færre tannlegeårsverk i 2015 dersom man ikke gjør noe med utdanningskapasiteten, og en enstemmig komite drar den naturlige konklusjonen: Utdanningskapasiteten bør økes snarest. I forbindelse med legeutdanning er det godt dokumentert at å utdanne leger i Nord-Norge er det beste og rimeligste langsiktige tiltaket for å rekruttere leger til den nordnorske landsdelen. Som departementet sjøl omtaler i St.prp. nr. 1, har det utvalget som i fjor fikk i oppdrag å utrede framtidig tannlegebehov og eventuell tannlegeutdanning i Tromsø, avgitt sin rapport nå i august. Dette utvalget konkluderte med at utdanningskapasiteten bør økes med 67 studieplasser, og at 40 av dem bør etableres i Tromsø. I denne rapporten er det to hovedbegrunnelser for å opprette tannlegeutdanning i Tromsø. Det første er at det er den rimeligste måten å rekruttere tannleger til Nord-Norge og Midt-Norge på. For det andre vil ei etablering i Tromsø gi muligheter til å utvikle en modell der problemstillinger fra den offentlige tannhelsetjenesten gis dominans både i undervisninga og i praksis. Jeg vil oppfordre helseministeren til å vektlegge disse to forholdene når departementet skal legge fram denne saken for Stortinget. Den naturlige konklusjonen mener jeg må være at man følger rådet fra utredninga og sier ja til å opprette tannlegeutdanning i Tromsø. En annen sak som engasjerer meg sterkt, er tilbudet til folk som er rammet av spiseforstyrrelser. Det er spørsmål som jeg tidligere har tatt opp i spørretimen, men jeg vil bare gjenta at det er behov for å få fortgang i arbeidet med å styrke både behandlingstilbudet og det forebyggende arbeidet på dette området. I ei slik opptrapping vil det være riv ruskende galt å starte med å bygge ned tilbudet, men det ville faktisk vært konsekvensen dersom styret for Regionsykehuset i Tromsø skulle få gjennomført sitt forslag om å legge ned kompetansesenteret for spiseforstyrrelser i Tromsø. Derfor er jeg glad for det vedtaket som en samlet komite står bak, om at Regjeringa må ta ansvaret for at kompetansesenteret opprettholdes.
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Jeg har noen få spørsmål til statsråden. Er det å gå inn for ny leieavtale for annen gang i Sauda i tråd med det statsråd Arnstad mente i fjor? Og er det i tråd med det Senterpartiet har ment tidligere om hjemfallsordningen? Er det i det hele tatt i tråd med det som har vært prinsippene for hjemfallsordningen? Kan statsråden forsikre oss om at de endringene Stortinget nå gjør, er i tråd med EØS-avtalen, i og med at regjeringspartiene jo er med på det aller meste av de endringene som Arbeiderpartiet har foreslått. Så har jeg en liten kommentar til slutt. Statsråden legger veldig stor vekt på at dette skal være en overgangsordning, at industrien mer og mer skal over på markedsbestemte betingelser, og det er vel og bra. Men hva gjør Regjeringen for å sikre at det er nok kraft i det norske markedet, sånn at kraftprisene holder seg nede på et lavt nivå? Så langt har jeg ikke registrert at Regjeringen har løftet en finger for å få fram ny kraftproduksjon i Norge for å sørge for at kraftprisene holder seg på et lavt nivå.
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Jeg skal prøve ikke å bidra til å forlenge debatten, men jeg må få si følgende: Senterpartiet har hevdet i flere innlegg at de ikke har snudd i spørsmålet om hjemfallsordningen. Sakens fakta er: I fjor sa statsråd Arnstad nei, i år sier statsråd Lahnstein ja til å gjøre endringer i prinsippene om hjemfallsordningen. Hvis ikke det er å snu, så vet ikke jeg hva som er å snu. Men de snur kanskje så ofte i Senterpartiet at det har gått i surr. Senterpartiet sier ja til å endre på prinsippene om hjemfallsordningen. Nok om det. Debatten i kveld viser at i dette spørsmålet spriker Stortinget i alle retninger. Vi får det som det er mulig å få til i Stortinget, slik som situasjonen er. Arbeiderpartiet er ikke fornøyd med det resultatet vi får, men så lenge verken regjeringspartiene eller høyrepartiene ønsker endringer til det bedre for industrien, er det lite Arbeiderpartiet alene kan gjøre med det.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Det industrien ønsker seg, er et reelt tilbud når det gjelder tilgang på kraft og muligheten for å handle i et fritt marked. Det ville også være den beste garantien for en riktig pris og en lav pris, også med hensyn til EØS-avtalen. Statsråden har skapt litt usikkerhet når det gjelder proposisjonen i forhold til EØS-avtalen, og jeg oppfattet i det svaret som statsråden kom med til Bent Hegna, at det var litt mer usikkerhet ute og gikk. Da må jeg vise til brevet fra komiteen, der komiteen spør statsråden om forslag til ny industrikraftavtale er i tråd med EØS-avtalen. Det svaret som vi fikk fra statsråden 10. mai, har gjort meg usikker, og mer usikker ble jeg i dag, for i svarbrevet bruker statsråden uttrykk som «etter beste skjønn» og «departementet vurderer». Med andre ord: Statsråden er ikke helt sikker. Det samme gjelder brevet fra departementet 27. mai, der statsråden skriver at departementet finner det vanskelig å gi en presis vurdering av usikkerheten i forhold til EØS-avtalen. Dersom Stortinget inkluderer nye bedrifter, heller øker andelen av kraftbehovet. Og statsråden avslutter brevet med å skrive at en overgangsordning kan forårsake økt interesse fra konkurrerende industri i EØS-området. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor har ikke Regjeringen vurdert industrikraftkontraktene, slik at man med sikkerhet for industrien kan si at disse kraftkontraktene og leieavtalene er i tråd med EØS-avtalen?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Det har vært brukt en del tid underveis i denne debatten fra regjeringspartienes side på å uttrykke takknemlighet for at Arbeiderpartiet har sluttet seg til hovedlinjene, mens Arbeiderpartiet synes det er hyggelig at sentrumspartiene og sentrumsregjeringen har sluttet seg til Arbeiderpartiets forslag. Vel, det kan sikkert være en interessant polemikk. Jeg tror kanskje at det som sentrumspartiene og Arbeiderpartiet i fellesskap bør være enige om og tilfreds med, er at vi kan få vedtatt et regime som er robust og sikkert for industrien i et langtidsperspektiv. Jeg må likevel få lov å knytte en kommentar til Bent Hegnas første innlegg, som var proppfullt av veldig store bokstaver og bl.a. gav uttrykk for at statsråden hadde truet komiteen med EØS og ESA. Jeg synes det er en bemerkelsesverdig beskrivelse, når statsråden faktisk orienterer om en virkelighet som vi er nødt til å forholde oss til. Og i likhet med hva statsråden selv gav uttrykk for i sted: Dette er ikke noe som vi tuller med. Det ville vært en klar forsømmelse av statsråden hvis hun på et så viktig område hadde unnlatt å påpeke nødvendigheten av å ha et ryddig forhold til disse spørsmål. I så måte synes jeg det tvert imot er beundringsverdig at statsråden er presis og ikke til å misforstå i sine uttalelser når en sak skal vurderes opp mot et regime som EØS-regler og en eventuell ESA-problematikk. Så sier Torny Pedersen i sitt innlegg, og det har vært hevdet før, at dette er i realiteten en politikk for nedleggelse av kraftkrevende industri. Det må vi tilbakevise. Det som Regjeringen har presentert, er et opplegg som er meget grundig gjennomtenkt. Det er robust i forhold til industriens behov i et langtidsperspektiv, og det er nødvendig at det ikke skapes unødvendig usikkerhet, også av hensyn til industrien. Og det er nettopp av den grunn at Regjeringen har påpekt at vi ikke kan gjøre for store dramatiske endringer i en sak som er så finstemt i møte med industriens behov, men også i forhold til de krav som stilles opp mot EØS-området og EØS-avtalen. Det er en kontraktsordning som i dag gir industrien all god mulighet for langtidsplanlegging og nødvendig omstilling, samtidig som de har sikkerhet for at de har den krafttilgang som de er i behov av, til priser som de kan leve med. På det grunnlag bør Stortinget og flertallet i dag være tilfreds med de vedtak som fattes.
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-06-16:
Det føles litt pussig for en EU-tilhenger å støtte seg til EØS-motstander Enger Lahnstein, men jeg tror ikke det er noen grunn til å mistenke henne for taktisk spill når hun har advart komiteen mot å endre Regjeringens opplegg. Jeg tror statsråden når hun sier at det er for å unngå usikkerhet i forhold til EØS. Jeg registrerer imidlertid at regjeringspartiene støtter enkelte forslag til justeringer, og jeg oppfattet statsrådens siste svar slik – og det er i grunnen det jeg ønsker å få bekreftet at jeg har forstått riktig – at hun mener at de foreslåtte endringene når det gjelder indeksering og svakere nedtrapping, med de presiseringer hun foretok i sitt innlegg, er innenfor EØS-protokollens rammer, slik departementet også mener at proposisjonen er. Disse to forslagene vil kunne få Høyres støtte, dersom statsråden altså kan bekrefte at de, med de tolkninger hun har gitt, er innenfor EØS-protokollens rammer. Da gjenstår det ett spørsmål, og det gjelder Becromal og Hunsfos. Jeg vil be statsråden foreta en vurdering her, om det er innenfor rammene å inkludere Becromal, eventuelt hvordan det vil forholde seg i forhold til Arbeiderpartiets forslag om også å inkludere Hunsfos.