Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2009-12-17:
I nysalderinga er det små bevilgningsendringer, så jeg ser ikke noe behov for å kommentere dem. Det som det derimot er store endringer på, er i både inntekter og utgifter i forhold til det vedtatte statsbudsjettet for 2009. I motsetning til nysalderinga sist år er betydelige deler av de endringene bevisste endringer som Stortinget i løpet av 2009 har foretatt – tiltak som viste seg helt nødvendige. Det som er den store utfordringa nå i denne debatten, er å lære av tallene og forstå hvordan innbyggerne i det norske samfunnet lever, og hvordan innbyggerne i det norske samfunnet lever i forhold til andre lands innbyggere og styringsverk, altså se det i en internasjonal sammenheng. Situasjonen i Norge er spesiell – ja, blir stadig mer spesiell. Det fører til at det må utøves et krevende lederskap, og det må prioriteres langt skarpere i tida framover. Komiteens leder har beskrevet tallenes nøkterne tale. Vi gikk inn med et saldert budsjett med et strukturelt oljekorrigert underskudd på 92 milliarder kr. Gjennom endringer i tiltakspakke og storting og revidert har vi nå et saldert budsjett hvor inntektene er bedre enn i det som ble behandlet tidligere, slik at vi altså kommer ut med en underdekning på 124,4 milliarder kr. Likevel er vi i en situasjon hvor forbruket av penger er 33 milliarder kr høyere enn forventet realavkastning på kapitalen. Beløpet i seg sjøl er viktig, men det viktigste er hva pengene brukes til. Det er en vesentlig forskjell på om pengene brukes til investeringer som kan gi framtidige inntekter, eller om de rett og slett brukes til å holde hjulene i gang – les: forbruk. Det er behov for økte investeringer for at Norge skal kunne ha et høyt velferdsnivå i en stadig skarpere internasjonal konkurranse. En av de store, krevende utfordringene blir hvordan vi skal skaffe penger til økte investeringer, samtidig som vi demper veksten på statsbudsjettets utgiftsside. Et annet interessant poeng som vi opplever nå, er at vi på tross av finanskrisa har en videre privat forbruksvekst. Det er for så vidt ikke så unaturlig, for flertallet av den yrkesaktive befolkninga har fått mer penger til privat forbruk, gjennom både rentenedgangen og lønnsveksten. Julehandelen i år er forventet å øke med 3 pst. Det er vel ingen partier på Stortinget som har på sitt program at den skal øke, men det er det som skjer. Utfordringene framover, i tillegg til investeringer, er sjølsagt knyttet til rentepolitikken. Normalsituasjonen er det en brei forståelse for etter hvert: at det skal lønne seg å spare og koste å låne. Men i den spesielle situasjonen vi nå er i, er det svært gunstig å låne. Vi må hensynta kronekursen som et avgjørende element i rentepolitikken framover. Den medvirker til et større lånefinansiert forbruk enn det som godt er. Lønns- og inntektsoppgjørene blir svært sentrale i tida framover. Vi har vært i en situasjon hvor lønnsnivået i Norge har vært jamt på linje med lønnsnivået i Tyskland. Det utvikler seg slik at vi får et høyre lønnsnivå enn i Tyskland, langt høyere enn i Sverige, og enda langt høyere enn i Storbritannia. Det er en kjempeutfordring for oss. Derfor må fokus på lønnsoppgjøret, og ikke minst lønnsoppgjørets effekt når det gjelder å utjevne inntekter, bli svært sentralt. Det blir spennende å følge med i hvilken grad det offentlige lederskapet kan sikre at det skjer. Til slutt til finansiering av folketrygden: Der har vi fått et økt finansieringsbehov i løpet av behandlinga i 2009 på 12 139 mill. kr. Det kan ikke fortsette, samtidig som kampen mot fattigdom må fortsette. Dermed må vi, som SVs representant var inne på, gå inn på strukturene og se på hvordan vi kan endre dem, slik at vi her kan få en annen kostnadsutvikling, samtidig som livet til de menneskene som trenger det mest, blir bedre. Vi må da fokusere både på innsatte, på unge uføre og på barnevernsbarn i retning av å bedre systemet, samtidig som kostnadene ikke løper løpsk.