Inge Lønning (Høyre), 2008-04-24:
Etter den norske grunnlov er utenrikspolitikken Kongens ansvarsområde. For Stortingets inngrep med utenrikspolitikken er det et stort fremskritt at vi har fått de regelmessige redegjørelsene ved utenriksministeren på vegne av Regjeringen om Norges forhold til Europa. Ved siden av den generelle debatt om utenrikspolitikk avtegner det at vi får en slik regelmessig redegjørelse for europolitikken, Europas betydning for Norge. Det er jo slik at de aller fleste utenrikspolitiske utfordringer vi står overfor, har med vårt naboskap til andre land i Europa å gjøre, i tillegg til at svært mange av de globale utfordringene er av en slik art at Norges politikk i svært stor utstrekning vil være avhengig av å følge den politikk som EU-samarbeidet utvikler. Derfor avtegner dette vekten og betydningen av Norges forhold til Europa på en helt dekkende måte. Problemet med EØS-avtalen er at den i sin tid ble designet for et tidsbegrenset formål. Man kan vel tillate seg å bruke et bilde: at det var ment som et venterom for europeiske land som hadde vært med i EFTA-samarbeidet, og som av ulike grunner trengte lengre betenkningstid før de sluttet seg til EU-samarbeidet. Det var slik Jacques Delors og Gro Harlem Brundtland bl.a. tenkte da de modellerte EØS-avtalen. Så har det blitt et relativt langvarig venterom, og selv om venterom i og for seg kan pyntes og gjøres trivelige, har de aldri vært laget for det formål at noen skal oppholde seg der permanent. Det blir ekstra paradoksalt når samtidig stat etter stat etter stat på kort tid passerer forbi, uten å stanse i venterommet i det hele tatt. Da blir tilværelsen for de tre landene som blir sittende igjen, i noen sammenhenger litt stusslig. Skulle den situasjonen oppstå at et eller flere av de tre finner grunn til å forlate venterommet og gå inn i konsultasjonsrommet, er det lett å se for seg at oppholdet i venterommet vil bli enda mer stusslig. Jeg oppfatter utenriksministerens redegjørelse denne gang slik at han har ønsket å gjøre Stortinget oppmerksom på dette grunnleggende strukturelle problem. Det er mange enkeltsaker og enkeltproblemer knyttet til Norges nåværende tilknytningsform til EU, men enkeltsakene lar seg i de fleste tilfeller løse. Problemet strukturelt er at dette samarbeidet er mye mer enn summen av enkeltsakene. Dette samarbeidet har en innebygget dynamikk som er blitt mer og mer tydelig for hvert år som er gått. Etter hvert som flere og flere av medlemsstatene i den østlige halvdel av Europa har sluttet seg til samarbeidet, er denne dynamikken blitt tydeligere og tydeligere. Det er også blitt tydeligere og tydeligere at EU-samarbeidet beveger seg i retning av en demokratiseringsprosess, hvor EU-parlamentets innflytelse blir større og større, og hvor man antakelig på flere og flere områder beveger seg i retning av normale flertallsavgjørelser etter vanlig demokratisk behandling. Hvis det er slik, har utenriksministeren helt åpenbart rett når han peker på at dette gjør at vår tilknytningsform blir mer og mer krevende - som utenriksministeren sa. Det vil si: Den skaper det problem at vel kan vi løpe etter og håndtere enkeltsaker ved stadig nye improvisasjoner, men vi vil aldri komme i inngrep med dynamikken i den europeiske integrasjonsprosess. Jeg synes det er prisverdig at utenriksministeren bruker denne redegjørelsen til å gjøre oppmerksom på dette mer langsiktige perspektiv, og ikke bare på de dagsaktuelle enkeltsakene. Det er jo en del av norsk debatt at man burde gjennomføre en utredning av alternativer til EØS-avtalen. Motivene bak et slikt ønske er noe sammensatte, men jeg oppfatter utenriksministeren slik at hans redegjørelse egentlig var ment å være denne utredningen, og at den har en helt entydig konklusjon: Det finnes to opsjoner, enten å forbli i venteværelset, eller å gå inn.