Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Jeg syns den siste replikkvekslingen var litt interessant. Representanten Thorbjørn Jagland inviterer statsministeren til et konstruktivt samarbeid om å sikre den offentlige skolen, noe statsministeren svarer veldig lite på, men han forteller hvor ille han syns Arbeiderpartiets synspunkter på den private skolen er. Dette syns jeg kanskje er noe av budsjettdebatten i et nøtteskall. Det er tydelig at statsministeren hadde bestemt seg for før han kom hit, og før han hadde hørt på debatten, at han skulle si at Arbeiderpartiet driver med svartmaling – det er tydelig at det stod i manus – til tross for at det gang etter gang fra parlamentarisk leder Jagland inviteres til samarbeid om de utfordringene vi står foran. Så var statsministerens innlegg et sammenhengende selvskryt for alt Regjeringen har fått til, uten noen analyse av hvilke utfordringer vi akkurat nå står foran. Et eksempel på det er næringspolitikken. Der hører vi det gjentatte ganger, ikke minst fra statsministeren selv, framstilt som om noen har drevet med enorm skremselspropaganda i forhold til hva som kommer til å skje på ledighetsfronten i løpet av året. Men hvis noen kunne være så snill å se på hva som faktisk ble sagt fra Arbeiderpartiets side i fjor høst, ville de se at det var moderat, og det pekte konkret på de sektorene som Regjeringen nå i sitt eget reviderte nasjonalbudsjett på side 6 sier at vi har begynt å få problemer på. Regjeringen sier det selv: Ledigheten kommer til å øke, og de områdene som først og fremst får problemer, er verftsindustrien og muligens bygg- og anleggssektoren – helt spesifikke områder som får problemer, akkurat det samme som vi sa før jul i fjor. Men svaret fra Regjeringen er ikke å drøfte hva vi kan gjøre med det – nei, det er å prøve å framstille det som om noen drev med svartmaling i fjor høst. Det er veldig lite konstruktivt. Så prøver Regjeringen å gi inntrykk av at den har gått inn for de samme tiltakene overfor verftsindustrien som vi nå går inn for. Punkt for punkt i innstillingen går det fram at våre forslag ikke blir støttet av sentrumsregjeringen. Allikevel dukker statsministeren opp og skryter av alt den får til, og det kommer han til å gjøre bare vi får vedtatt dette også, mot sentrumspartienes stemmer. Men det beste eksemplet på dette problemet syns jeg er renteutviklingen. Finansministeren har i dag sagt at han ikke har lovet rentenedgang i 1999. Det Jan Petersen akkurat siterte, rentenedgang «ned mot europeisk nivå», viser at det stikk motsatte av det Restad sa, er riktig. Men statsministeren forsvarer det også. Det er i det hele tatt litt pussig det med rentepolitikken. Først har Regjeringen altså sørget for at renten gikk opp, gjennom dårlig økonomisk styring, slik bl.a. Per-Kristian Foss har redegjort godt og grundig for. Renten var da Regjeringen overtok, på 3,5 pst, så gikk den opp til 8 pst., og så har den gått ned igjen til 6 pst. Og så opplever vi altså at statsministeren skryter og egentlig syns det er litt synd at han ikke blir hyllet av opposisjonen fordi han har fått renten ned igjen med 2 pst. Det blir omtrent som en pyroman som har fyrt opp, slukker halve brannen og venter skryt for det. Men realiteten er at det er finansstyringen som har ført til at vi har fått en renteoppgang i Norge. Finanspolitikken blir drevet etter «Doris Day-doktrinen», som er kjent for de fleste her: Det som skjer, det skjer. Før jul i fjor, da Regjeringen la fram budsjettet, var det helt avgjørende for finansministeren å få en innstramming på 9 milliarder kr. Da budsjettet ble vedtatt, var det veldig bra å ha fått til en innstramming på 7,8 milliarder kr. Da Regjeringen la fram revidert nasjonalbudsjett, var innstrammingen på 5,2 milliarder kr korrigert for tekniske omlegginger, og når det nå blir vedtatt, er en nede i 4,7 milliarder kr – altså halvparten av den innstramming som Regjeringen sa var tvingende nødvendig for et halvt år siden. Da kan jo ingen bli forundret over at en vanlig familie i Norge i løpet av dette året har vært nødt til å betale 15 000 kr ekstra i renteutgifter, og de som har minst, har betalt mest. Det er resultatet av den politikken som blir ført. Men så sier Regjeringen at nå vil den samarbeide med Arbeiderpartiet – kanskje. Ja, vi får håpe det er riktig. Hittil har den konsekvent blinket til venstre, men svingt til høyre i hvert eneste kryss.