Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2012-03-29:
Takk til interpellanten som tar opp et tema som berører veldig mange – og veldig mange kvinner – men som mange ikke roper veldig høyt om. Jeg synes det er godt at slike temaer kommer på dagsordenen med jevne mellomrom her i salen, og at debatten kan synliggjøre om vi klarer å lage et bedre tilbud og en bedre hverdag for dem som sliter. Det er den tause gruppen, og derfor er det viktig at vi er et talerør. Grunnene for smerte kan være mange. Det å ha kroniske smerter påvirker hele livet, ikke bare dem som rammes, men også dem som er rundt. Det å delta aktivt i samfunnslivet eller arbeidslivet kan være vanskelig, og for mange preges hverdagen av det å overleve. Ulike medikamenter, behandlingsmetoder og gode tips brukes for å prøve alt for å bli bra. Det er mange som lever med skuffelsen når ingen ting virker. Fysiske plager blir fort psykiske, og en er inne i en ond sirkel. En kan bare tenke seg fortvilelsen når ingen ting virker. Spørsmålet er om fastlegenes spillerom brukes godt nok. Smerteklinikker kan være et alternativ, men ikke alle kan komme dit, noe også interpellanten nevner. Ventetidene er ofte lange, og ikke alle som henvises, kommer heller inn etter vurdering. Det er derfor viktig å ha ulike tilnærminger til problemene, og det er viktig å ha et bredt tilbud som dekker flere ting. Økt kunnskap og fokus på helseutdanningene er også nødvendig. Det kan være alt fra riktig bruk av medikamenter, riktig henvisning til fysioterapi, til bruk av avslapningsøvelser eller gruppeterapi. Fysisk aktivitet kan hjelpe noen, mens andre trenger hvile. Derfor er kunnskap om smerte viktig. En tverrfaglig tilnærming med både leger, manuellterapeuter og psykomotoriske tiltak kan være et alternativ. Jeg har vært opptatt av denne saken lenge. Allerede i oppdragsdokumentet i 2006 ble det stilt særskilt krav til at tilbudet til kroniske smertepasienter skulle styrkes. Der sto det bl.a.: «(…) i samhandling med primærhelsetjenesten styrke tilbudet til pasienter med kroniske smerter. Det skal legges til rette for tilstrekkelig kompetanse og kapasitet for å møte utfordringene på dette området, bl.a. ved smerteklinikkene.» (…) Vi er ikke der ennå, dessverre. Statsråden viser i sitt innlegg til hvordan dette er nå, og at hun følger dette nøye opp. Det er jeg veldig fornøyd med. Det er mange som trenger et bedre tilbud, og derfor er det viktig å ha økt fokus på dette. Smerte er en subjektiv opplevelse, og det er ofte vanskelig å diagnostisere. Det er også derfor det er så vanskelig for de mange med kroniske smerter å få et godt tilbud. I bladet Glimt – medlemsbladet til Foreningen for Kroniske Smertepasienter – kan en lese om de ulike metodene som kan øke livskvaliteten. Én metode er kognitiv terapi, som kan hjelpe i hverdagen, og når vi snakker om en god dag, er det for mange ikke en smertefri dag, men en dag med mindre smerter. Det å ha tilleggsbekymringer knyttet til økonomi, oppfølging av barn og arbeidssituasjon kan igjen øke smerten. Derfor er det også viktig at offentlige instanser, som Nav, er en brikke i det å takle hverdagen. Smidige løsninger og god oppfølging er viktig, og ikke minst er det å bli trodd og bli tatt på alvor et bidrag til det å mestre. Fastlegenes tid til å lytte er viktig – og også oppfølging av de pasientene som trenger det. Det er bra med henvisninger, men det hjelper lite hvis en ikke når fram. Medisinering har vi sett kan være en fare i seg selv dersom det blir det eneste alternativet. Vi har dessverre sett at mange har blitt avhengig av medikamenter, som er en tilleggsbelastning til smerten. Derfor er, som statsråden nevnte, kunnskap om smerter så viktig å få på plass. Frisklivssentraler og selvhjelpsgrupper, som kommunene kan tilby, kan også bidra til en bedre hverdag, og lavterskeltilbud som legene er kjent med, bør være en del av det tilbudet som blir gitt. Jeg er veldig glad for at det vurderes å utarbeide nasjonale retningslinjer hvor en ser på sammenhenger og samhandling, for på dette feltet er det viktig at ting fungerer sammen. Bedre kunnskap og et variert tilbud er viktig både for samfunnet og den enkelte og ikke minst for livskvaliteten til den enkelte. Det viktigste er kanskje det å lære å takle smerte, for en smertefri hverdag kan for mange være en utopi.