Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2012-10-04:
Skal vi tro meningsmålinger og enkelte kommentatorer, går den rød-grønne regjeringen inn i et skjebneår. Etter sju år med politikk for likeverdige levekår over hele landet er det noen som likevel mener at nok er nok, at alt har sin tid, og at det er på tide å slippe andre til. Fra denne trontaledebatten og fram til den neste blir det norske folk utfordret til å velge hvilken vei samfunnsutviklingen skal ta. Fasiten har vi om ett år, men jeg kan love at dette skjebneåret skal fylles med all den kraft og tyngde som grasrota i de tre rød-grønne partiene kan mobilisere, slik at hele Norge fortsatt skal tas i bruk, og slik at alle i Norge skal få det enda litt bedre, men uten at man setter tryggheten på spill. Hvem og hva er egentlig det rød-grønne prosjektet? Ja, etter sju år vet vel de fleste svaret på det, men jeg tror det er sunt å minne om det likevel. Jeg er stolt av å si at vi er et snitt av folk flest – arbeidsfolk, bønder, lærere, regnskapsførere, snekkere osv. – som kjenner den norske arbeidsdagen og den norske hverdagen, som vet at endringer skjer gradvis, og at oppsparte midler skal brukes med omhu. Noen vil raljere over at politikken vår både er traust og kjedelig. Da kan jeg forsikre om at det er den ikke. Vi har fått til mye, men alt er ikke bra. Samfunnet forandrer seg, og da må vi også løse oppgavene på nye måter. Men det er likevel et faktum at de siste årene har vært preget av store og dels omfattende reformer og fornyingsprosjekter i det norske samfunnet, endringer som etter hvert gjør hverdagen bedre for folk flest. Jeg er stolt over at vi har satt Samhandlingsreformen ut i livet, en reform som skal snu folkehelsen fra å reparere til å forebygge. Jeg mener at Forsvaret går gjennom en kraftfull modernisering, og at landbruket og matnæringen nå står bedre rustet til å møte framtidens utfordringer. Vi har Nasjonal transportplan som sikrer en historisk økt utbygging av vei og jernbane, vi har Kulturløftet, vi har barnehagesatsingen – blant mange saker. Balansen mellom å bygge landet og ivareta trygghet og forutsigbarhet er krevende og iblant en ganske kompromissløs øvelse. Det er fristende å la alle gode formål bli tilgodesett med mer penger. Men selv ved inngangen til et krevende valgår slår vi ikke strek over den ansvarligheten vårt rød-grønne prosjekt bygger på. Vi er gitt tillit til å styre landet, men vi strør ikke om oss med billige poenger og dyre prosjekter hvis det går ut over folks trygghet for jobb og egen økonomi. Vi pumper ikke ut penger gjennom statsbudsjettet for å stjele en stemme til valget i 2013. Vi holder på den langsiktigheten og stabiliteten som ligger til grunn for vår politikk. Vi skal ikke forbruke mer, men forvalte bedre. Rokker vi ved folks trygghet, kan vi heller ikke med hånden på hjertet si at vi jobber til beste for det norske folket. Tryggheten her hjemme står i skarp kontrast til et Europa som opplever en gjennomgående krise. Fortsatt vet vi lite om konsekvensene av denne krisen. Unionskonstruksjonen blir stadig mer kompleks – og valutaunionen. Ingen kan vel hevde at situasjonen her er stabil? Da er det avgjørende at Norge er bevisst sitt forhold til resten av Europa, at vi evner å beskytte våre nasjonale interesser, men samtidig bidrar, f.eks. slik vi har gjort med mange titalls milliarder til IMF. Jeg tror det norske folk merker seg Høyres servile holdning til EU, at man står med lua i hånda og nærmest ukritisk svelger alt som kommer fra Brussel. I Dagens Næringsliv i går eksemplifiserer Erna Solberg denne serviliteten med ramsalt kritikk av statsministeren for å ha vært «for svak i møtet med en aktiv nei-side, neglisjert EU-debatten og blitt tvunget til å bruke opp Norges politiske goodwill i Europa» på det representanten Solberg kaller «uviktige og feil saker». Jeg må si at statsministeren og regjeringen ikke gjør noe annet enn å forsvare Norges interesser overfor EU. Og det skulle bare mangle! Det er regjeringens plikt å benytte seg av det handlingsrommet, den dynamikken, som f.eks. EØS-avtalen innebærer. Denne muligheten har vi i Norge fordi vi har sagt nei til å bli medlem i EU – og heldigvis: Det er fortsatt et soleklart flertall i folket for at vi skal stå utenfor. En konsekvens av vårt utenforskap er nettopp mulighet til debatt om det jeg vil kalle viktige og riktige saker. En slik sak er toll på landbruksprodukter – innenfor WTO-avtalens rammer. Det paradoksale er at her heier Høyre og også Fremskrittspartiet på EU – lavere tollvern, mer frihandel. Hvor ligger egentlig disse partienes lojalitet? EU har et klart mål om å øke eksporten av landbruksvarer til Norge, som allerede er flere titalls milliarder per år, og som har økt voldsomt de siste årene. Det er norske interesser og verdier som blir skadelidende om norsk matproduksjon erstattes av økt import fra EU. Høyre og Fremskrittspartiet setter norske næringer, landbruk og fisk, opp mot hverandre, og nikker samtykkende til EUs trusler om motreaksjoner. La meg få si at på den måten skader de to partiene våre nasjonale interesser og framstiller Norge som et annerledesland med særinteresser. Hadde Norge, som Høyre ønsker, vært medlem av EU, ville vi ikke hatt en åpen debatt om hvordan utnytte handlingsrommet i EØS-avtalen, eller om muligheten for å sikre norsk matproduksjon gjennom høyere tollsatser, eller endog om i hvilken grad arbeidsliv skal være en del av EØS-avtalen. Da hadde vi i enda større grad vært prisgitt Brussel og den politiske dragkampen mellom medlemsstatene. Vi ser stadig klarere EUs appetitt på og forsøk på å legge rammer for forvaltningen av Norges naturressurser. I disse dager er jeg takknemlig for at vi fortsatt kan ta både debattene og avgjørelsene selv i Norge. I mitt hjerte handler vårt politiske samfunnsoppdrag om å bygge landet nedenfra og oppover. Jeg får – la meg si det sånn – dårlige vibrasjoner av høyresiden som hele tiden minner oss om at landet skal styres ovenfra og ned. Det norske folk har sagt rungende nei til EU, og det betyr at vi må passe oss for å «snik-EUalisere» norsk politikk. Det er faktisk vi nordmenn som bestemmer i dette landet, og sånn må det fortsatt være. Når vi følger debatten i media og her i salen, er det interessant å høre høyresidens beskrivelse av det norske samfunnet og lovnader om «total endring» på en rekke områder. Jeg tror ikke folk flest ønsker totale endringer i et land vi selv beskriver som verdens beste land å bo i. Det er de små endringene som påvirker folks hverdag. Det handler om enkle verdier som sunn og trygg mat på bordet, trygge veier i lokalsamfunnet, en verdig og god eldreomsorg, en framtidsrettet skole for ungene våre og et miljø vi kan være stolte av. Når vi stikker fingeren i jorden og ser rundt oss, er det ikke dramatiske endringer vi trenger. Vi trenger en gradvis forbedring av det vi allerede har, f.eks. innenfor eldreomsorgen. Ingen var uberørte av NRK Puls på mandag denne uken, der Jannicke Kristoffersen fra Heimdal ga oss et tankevekkende bilde av utilstrekkelighet og knapphet på ressurser. Vi ble alle berørt av den reportasjen, men vi bør ikke bli resignert, og jeg skal fortelle hvorfor: Bare i kommunehelsetjenesten har det blitt 22 000 nye ansatte siden 2005; selvsagt fordi det har vært bruk for nye og flere hender. Det presset som hjemmetjenesten fortsatt opplever, vitner om at samfunnet er i stadig utvikling, og vi kommer ikke til veis ende, for å si det sånn. Flere kommunemilliarder må på plass hvis Jannicke skal få muligheten til å yte en mer verdig omsorg til brukerne på Heimdal. Senterpartiet er en sterk politisk grasrotbevegelse som vil bidra til at vanlige folk i grender og i småbyer sitter ved bordet når godene fordeles. Vi er garantister for sunne, norske verdier, sterke og levedyktige lokalsamfunn og bærekraftig norsk matproduksjon. Vi vil være vanlige folks nærmeste ombudsmenn i den krevende jungelen som kalles staten, og denne grasrotbevegelsen har ingen planer om å slippe taket.