Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-10-15:
Jeg vil takke interpellanten for muligheten til å diskutere dette viktige og store spørsmålet. Det er også på tide at vi begynner å diskutere flyktninger, både den humanitære situasjonen, som er akutt for mange som er i flyktningleirer, noe som er sjølsagt når man er på flukt, og også hvordan Norge vurderer de sikkerhetspolitiske utfordringene knyttet til at nærområder og fattige land får en så stor byrde som de faktisk får i dag. Det diskuterer vi veldig lite. Det diskuterer vi også veldig lite når vi diskuterer vår egen returpolitikk, f.eks. innenfor Schengen, når Norge returnerer asylsøkere til Hellas, som åpenbart er på knærne økonomisk, og der situasjonen for flyktningene i flyktningleirene i Hellas – i Europa – er kritisk, både humanitært og når det gjelder sikkerheten i leirene og forholdene rundt. Det er heller ikke sikkert at det er det beste for Afghanistan at Norge returnerer flest mulig ufrivillig dit, når landet er i krise. Komiteen var i Libanon og Jordan i vinter, har flere nevnt. Situasjonen der er prekær, ikke bare for syrerne, men også for palestinerne. I generasjoner har de vært flyktninger i Jordan og i Libanon, med de store belastningene det er på nabolandene. Jeg undrer meg av og til litt over den norske debatten når vi så åpenbart i 2015 ikke var budd på det forholdsvis begrensede antallet som kom til Norge da, når vi ser hva slags byrder vi legger på land, og tydeligvis også mener at de skal ta imot enda flere enn det de gjør i dag. Det er ikke spesielt lettere i Libanon eller i Jordan å forklare befolkningen hvorfor man f.eks. skal gi arbeidstillatelse til flyktninger når egen befolkning er arbeidsløs. Vi må forstå at konfliktene er store der også. Den blandingen av bistandsmidler og bistandshjelp og returavtaler som den norske regjeringen holder på med – for det gjør de, det står det også i dette budsjettet – mener SV vi må slutte med, også fordi vi gir bistand til land som utenriksministeren helt korrekt viste til, mangler intern sikkerhet sjøl, mangler rettssikkerhet og mangler beskyttelse av de menneskene vi returnerer. Det er jo derfor vi gir dem bistand, og da kan vi ikke ta dem som gissel for den politikken at de må ta imot mennesker som vi returnerer til dem. Da kan vi jo nettopp undergrave den sikkerheten disse avtalene er bygd på. Utenriksministeren nevnte også UNHCR, som er FNs organisasjon, der vi sammen skal forsøke å løse disse problemene. Her er vi helt avhengig av at alle land samarbeider. Da er det første Norge bør gjøre, å respektere det FN og UNHCR sier til oss. Og det de sier til oss, er klar tale: Gi mer hjelp i nærområdene. – Det er vel kanskje på det området regjeringen leverer best. Det andre er: Ta imot flere kvoteflyktninger. Realiteten i leirene er at mange mennesker mangler helt grunnleggende sikkerhet. Det kan være konvertitter, det kan være homofile, det kan være kvinner, og det kan være politiske flyktninger. Det er null sikkerhet i leirene, og man er helt avhengig av å ta disse ut, både for belastningen i nærområdene og for den reelle sikkerhetssituasjonen for dem det gjelder. Der kunne Norge gjort mer. Vi kunne i det minste tatt imot de 5 000 som UNHCR har bedt oss om. Det andre er at vi bør gjenoppta vårt samarbeid med Hellas for å ta imot noen av de asylsøkerne som sitter der nå, i leirer der forholdene er helt skrekkelige, og det er jeg helt sikker på at utenriksministeren kjenner til. Dessuten bør vi gjeninnføre rimelighetsvilkåret for intern retur. Det har også FN bedt oss om. Det er viktig at Norge står bak det FN og UNHCR ber oss om. Det er det som kan styrke dette samarbeidet: at land faktisk forholder seg til de anmodningene som kommer fra det multilaterale systemet.