trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Jeg er tilhenger av EØS-avtalen. EØS-avtalen skal bidra til at vi kan forflytte mennesker og næringsliv så vidt og bredt som mulig innenfor EØS-området. Schengen-avtalen er en viktig oppfølging av den ideen, slik at en reelt sett har passfrihet mellom medlemslandene. Det er en idé som bidrar til å styrke kampen mot kriminalitet, fordi alle de nasjonale politimyndighetene i Schengen-området samarbeider om informasjonsutveksling og kampen mot organisert kriminalitet og grenseoverskridende kriminalitet på en måte som vi aldri tidligere har hatt. Skal vi få det systemet til å fungere, må vi være en del av Schengen. Men det forutsetter selvfølgelig at en av grunnpremissene ved hele Schengen-avtalen er oppfylt, nemlig at en har kontroll på yttergrensene. Det er helt avgjørende at den kontrollen blir gjenopprettet, slik at vi igjen kan få et fungerende Schengen. Det er først når vi har et fungerende Schengen, det fremstår som aktuelt å fjerne den nasjonale grensekontrollen som vi nå har.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Det vil være fullstendig usammenlignbare størrelser, for England og Irland er medlem av EU. Det er ikke Norge, og jeg har ikke registrert at Senterpartiet ønsker at vi skal være en del av EU. Det samarbeidet som vi nå får en del av gjennom Schengen-samarbeidet, får vi nettopp på grunn av Schengen-samarbeidet. Hvis vi ikke er en del av Schengen-samarbeidet, har vi ingen avtalerelasjon på dette sikkerhetsområdet. Vi får ikke tilgang til den informasjonen som er registrert i Schengen-systemet, og det vil være et alvorlig slag mot kampen mot organisert kriminalitet og også mot kontrollen innenfor våre egne grenser. Jeg er helt enig i at alt ikke kommer til å rakne hvis vi gjeninnfører nasjonal grensekontroll – overhodet ikke. Men det vil skape en rekke sikkerhetsmessige utfordringer, i tillegg til at det løser noen andre. Det vil skape en rekke informasjonsutfordringer og samhandlingsutfordringer som jeg tror det blir krevende å håndtere. I tillegg pålegger vi altså borgerne våre og næringslivet vårt en masse ulemper og tar penger fra politiets andre satsingsområder. Jeg synes ikke det er verdt det.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Fremskrittspartiet er tilhenger av Schengen-avtalen, men Schengen-avtalen må jo oppfylles for at man skal få de fordelene av Schengen-avtalen som vi mener en skal ha. Regjeringen har vært veldig opptatt av å bidra til at Schengen-avtalen blir gjenopprettet, for det er dette det i realiteten handler om. Vi må bidra med våre ressurser for å sikre at vi kan gjenopprette yttergrensekontrollen. Så har ikke vi noen prinsipielle motforestillinger mot å gjeninnføre nasjonal grensekontroll når det er behov for det. Det er derfor vi har gjeninnført nasjonal grensekontroll for fergeanløp fra Sverige, Danmark og Tyskland, nettopp fordi vi mener at vi nå er i en unntakssituasjon i Schengen. Og det er et ansvar hos alle Schengen-medlemmene å bidra til at vi gjenoppretter normalposisjonen og normalsituasjonen med Schengen, slik at vi kan få ut de fordelene det faktisk er, både informasjonsdeling for næringsliv og personer og andre fordeler knyttet til Schengen-samarbeidet. Men da må vi også bidra til å rette opp i de manglene som nå er tilfellet langs yttergrensen.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Det er en hypotetisk problemstilling, for vi har allerede fått kommisjonens og rådets aksept for at vi skal fortsette med denne grensekontrollen, i første omgang frem til og med november. Jeg legger til grunn at EU på den måten har akseptert at en har nasjonale grensetiltak, så lenge situasjonen innenfor Schengen-området er slik som den er i dag. Så den interessen er allerede ivaretatt på en god måte og i samråd og i samarbeid med Schengen- og EU-systemet. Alle er opptatt av at vi skal få Schengen-systemet til å fungere. Alle bidrar nå for at vi skal klare å håndtere den situasjonen, som er ekstraordinær. Det har allerede vært gjennomført tiltak som bidrar veldig sterkt til å redusere migrasjonen til Schengen fra Tyrkia, og det er på trappene et helt nytt grensesystem for Schengen, som er en helt annen måte å løse grensekontrollen på, med enda strengere krav til medlemslandene og enda strengere oppfølging fra Schengen selv.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Jeg forsøker ikke å drive propaganda for noe som helst; jeg forsøker å gi uttrykk for den måten jeg oppfatter situasjonen på, og det mener jeg det er godt hold i. Jeg tror ikke vi kan gjøre som Jenny Klinge forsøker å gjøre, nemlig å se på EU som en slags à la carte-meny: Vi plukker ut det vi synes det er all right å være med på, og så gidder vi ikke bidra på de områdene der EU trenger oss. Det å melde seg ut av Schengen vil ha store konsekvenser, det vil f.eks. bidra til at vi ikke føler noen forpliktelse til å bidra til å gjenopprette kontrollen på Schengen yttergrense, for våre ressurser må da utelukkende gå til å håndtere våre egne nasjonale grenser. Dublin-avtalen er en ganske nært knyttet del av Schengen-området, og jeg tror det er illusorisk å tro at vi kan opprettholde en Dublin-avtale og en samarbeidsavtale om retur av asylsøkere som har ankommet et førsteland, hvis en ikke har Schengen-avtalen. Hele poenget med denne koblingen er jo at det første ankomstlandet skal ta ansvaret. Og hvis det første ankomstlandet alltid vil være et land vi ikke har noen reell avtalerelasjon til, vil de selvfølgelig heller ikke være med på noen Dublin-avtale.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Jeg har nylig lest i avisen at det er jeg som vanligvis karakteriseres som arrogant, ikke representanten Elvenes – men det er forfriskende at en kan veksle litt på karakteristikkene. Jeg må erkjenne at jeg synes det er underlig å høre representanten Slagsvold Vedum forklare seg om situasjonen på Storskog. Der er det jo vitterlig nasjonal grensekontroll – der har vi jo det kontrollregimet som representanten mener vi skal gjennomføre i hele landet. Det kontrollregimet førte altså ikke til at vi begrenset asyltilstrømningen før vi fikk en egen lovendring på plass, som sikret at vi kunne betrakte Russland som et trygt tredjeland. Så den historieforklaringen som representanten Slagsvold Vedum forsøker seg på her, er rett og slett feil. Jeg synes ikke det skal få stå ubesvart i referatet – derfor synes jeg det er et behov for å si det. Men det er altså det systemet som representanten Slagsvold Vedum mener skal løse alle problemer. Jeg er ganske overbevist om at det ikke vil være tilfellet. Så vil jeg også si at jeg er helt enig i at Schengen langt ifra er perfekt. Det er utrolig store utfordringer i Schengen nå. Det er en slags krise i hele Schengen-systemet, det skal vi ikke stikke under stol. Men da kan vi løse det på to måter: enten ved å si at ok, da klarer vi oss best alene – og ingen andre land tenker den tanken nå – eller ved å si at vi må gjøre alt vi kan for å få det til å fungere. Hvis vi likevel ikke klarer det – mot enhver formodning – må vi sette oss ned og se på hva slags løsninger vi da kan finne, i fellesskap med andre. Det at Norge skulle gå sologang når det gjelder dette, tror jeg ville føre oss ut i den virkelig kalde skyggedal når det gjelder samarbeid med andre EU- og Schengen-land, men også med hensyn til informasjonsdeling om akkurat det vi er så opptatt av å dele informasjon om, nemlig personer som ikke burde kunne ferdes fritt over grensene. Så er jeg helt enig med representanten Navarsete i at vår viktigste oppgave er å trygge borgerne. Jeg er langt ifra sikker på at forslaget til Senterpartiet bidrar til å trygge borgerne. Jeg tror det kunne bidratt til det motsatte, og det er jo derfor jeg er så opptatt av at vi må behandle dette på en annen måte enn ved bare å si at hvis vi melder oss ut av Schengen, løser alle problemer seg. Jeg tror vi ville opplevd en rekke nye problemer, og det hjelper ikke å forsøke å løse ett problem ved å skape et nytt problem. Jeg har igjen lyst til å minne om at Schengen jobber nå beinhardt med et felles grensekontrollsystem som skal fungere mye bedre, med bedre kapasitet og sikrere samarbeid med nasjonalstatene. Når det gjelder spørsmålet fra Senterpartiet om vår holdning til muligheten til å gå inn i andre land, har jeg forklart det flere ganger tidligere. Det er Norges modell som er valgt. Det er slik at en får krav, det gjennomføres tiltak. Hvis en ikke oppfyller de kravene, vil Schengen-grensen bli flyttet, så man får i realiteten en suspensjon midlertidig, istedenfor at en griper inn.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Jeg tar ordet igjen fordi jeg synes innlegget til Slagsvold Vedum blir en sammenblanding av veldig mange forskjellige ting samtidig, og det er vanskelig på en måte å ta det ene fra det andre. Slagsvold Vedum konkluderer med bred penn med at Schengen-samarbeidet er en fiasko. Det er basert på en helt ekstraordinær situasjon som vi nå befinner oss i. Spørsmålet er om Norge med nasjonal grensekontroll ville kunne håndtert situasjonen bedre. Det er ingen argumenter fra Senterpartiet som skulle indikere at den situasjonen for Norges vedkommende ville blitt håndtert så mye bedre. Og det er det som er spørsmålet, om en gjennom nasjonal grensekontroll, slik situasjonen er nå, ville oppnådd et bedre resultat. Så er det muligens en misforståelse som foreligger knyttet til disse seks månedene. Avtalen sier at man kan ha grensekontroll i inntil egentlig åtte måneder, for det er to akuttmåneder og så ytterligere seks måneder. Realiteten er at Schengen har sagt at de utvider muligheten for å ha den nasjonale grensekontrollen. Det betyr at Schengen faktisk fungerer, for de ser at her er det en ekstraordinær situasjon, her er det enkeltland som har særskilte utfordringer, ergo legger vi til rette for at de skal kunne håndtere det gjennom nasjonal grensekontroll. Det viser egentlig det motsatte av det Senterpartiet ønsker å få frem her. Det viser at Schengen-samarbeidet faktisk fungerer også i krise for enkeltland, selv om det fortsatt er store utfordringer på yttergrensene og det er mye jobb som må gjøres før en kan si at en er i land med det. Men den er altså innenfor rammene, den grensekontrollen som Norge nå har, og som kan opprettholdes til midt i november. Så virker det også som om Senterpartiet jobber veldig sterkt for å fremstille det som om det er en normalsituasjon å ha grensekontroll i Norge, det er liksom det vi er vant til, før Schengen. Det er også feil. Vi har ikke hatt grensekontroll mot våre nordiske naboer siden 1950-tallet. Det Senterpartiet nå foreslår, er at vi skal gå tilbake til den situasjonen som var før den nordiske passunionen, og gjeninnføre grensekontroll mot Sverige og Danmark. Jeg tror ikke det kan karakteriseres som noe skritt fremover, jeg tror det er et skritt tiår tilbake, faktisk generasjoner tilbake.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
La meg først si at det er betryggende å høre at representanten Klinges rotfasthet i Senterpartiet strekker seg såpass langt ned at hun ikke vippes inn i et annet parti på grunn av en debatt om Schengen-samarbeidet. Det tror jeg er bra for henne – og sikkert bra for oss andre. Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet igjen, men representanten Navarsete gjør seg skyldig i det som må fremstå som en ganske åpenbar misforståelse. Det fremstilles som om det foreligger et forslag om at det skal være en overnasjonal grensestyrke som skal kunne overkjøre nasjonale parlamenter. Det er ikke riktig. Riktignok var det en del av kommisjonens opprinnelige forslag, men det er bearbeidet vesentlig siden den gang. Det forslaget som nå ligger best an – dette er jo fortsatt en prosess, så vi vet ikke hva som blir det endelige resultatet – er det forslaget som Norge har fremmet veldig tydelig i denne prosessen, nemlig at en ikke skal komme i en situasjon hvor en skal få en overnasjonal grensestyrke som kan overstyre nasjonale prioriteringer, men hvor en skal være tydelig i kravsettingen til de landene som ikke oppfyller grenseforordningen, og som ikke oppfyller Schengen-forpliktelsene. Deretter skal de få tilbud om tiltak som Schengen-avtalen kan hjelpe dem med for at de skal kunne tilfredsstille disse kravene. Dersom de avviser den bistanden, vil en gjennom Schengen-samarbeidet i realiteten kunne vedta midlertidig å suspendere dette landet og innføre grensekontroll mot det aktuelle landet. Det er noe helt annet enn det representanten Navarsete gir inntrykk av at hun tror gjelder. Det kan være fordi oppdateringene ikke er kommet hit, men det kan også være at hun forsøker å skape et inntrykk av noe som ikke er en realitet. Derfor syntes jeg det var greit å nevne det fra talerstolen.
Hårek Elvenes (Høyre), 2016-06-08:
La det være sagt: Politiet har også i dag tilgang til skjulte tvangsmidler, f.eks. telefonavlytting og kameraovervåkning. Forutsetningen er selvfølgelig domstolens godkjennelse, og slik skal det også være i fortsettelsen. Det er domstolen som avgjør hensynet til kriminalitetsbekjempelsen og veier dette opp mot andre tungtveiende samfunnshensyn, spesielt personvernet, og stiller vilkår for selve gjennomføringen. De fleste tvangsmidlene som PST bruker i dag, ble vedtatt av Stortinget i 2005. Siden den gang har både trusselbildet og teknologien endret seg betraktelig. PSTs bruk av skjulte metoder gir oss i dag dårligere tilgang til informasjon enn det som ble forutsett av Stortinget i 2005. Proposisjonen Stortinget behandler i dag, uttrykker behovet for en helhetlig oppdatering av hvilke tvangsmidler PST bør ha tilgang til for å bekjempe terror og alvorlig kriminalitet. De siste årene har PST beskrevet et alvorlig trusselbilde, med økt terrorfare og økt alvorlig kriminalitet på tvers av landegrensene. Dessverre har vi fått syn for segn. Flere av våre allierte er hjemsøkt av grov, grusom terror, der menneskeverdet brutalt er blitt meid ned. At økt bruk av kryptering skaper utfordringer for politi og etterretning, framkommer tydelig i Lysneutvalgets utredning, Digital sårbarhet – sikkert samfunn. Det hjelper ikke med avlytting mellom a og b når kommunikasjonen foregår mellom a og a. Eller sagt på en annen måte: I dag kan man gå inn på andres datamaskin og hente ut informasjon uten å kommunisere med hverandre. Det er ingen tvil om at kryptering har brakt politiet på defensiven i bekjempelsen av alvorlig kriminalitet. Dataavlesning vil gjøre det mulig for politiet å skaffe seg tilgang til opplysninger i et datasystem på et så tidlig tidspunkt at kryptering ikke kan gjøre informasjon utilgjengelig. Dataavlesning som metode vil fylle etterretningsskillet som kryptering i dag skaper. Dataavlesning vil være et målrettet angrep mot den alvorlige kriminaliteten som foregår i det digitale rom, og som svekker samfunnssikkerheten. Det er hensynet til innbyggernes sikkerhet som skal veie tyngst. Skjult metodebruk er inngripende, og tiltaket må benyttes med varsomhet. Derfor vil det kun åpnes for dataavlesning i særskilte tilfeller. Forutsetningen er at det er skjellig grunn til mistanke om alvorlig kriminalitet som kan medføre en fengselsstraff på inntil ti år eller mer, f.eks. terror, menneskehandel, kidnapping og etterretning mot statshemmeligheter, altså den typen kriminalitet som kan ramme enkeltmennesket og staten hardest.
Hårek Elvenes (Høyre), 2016-06-08:
Først vil jeg som saksordfører få rette en takk til komiteen for et godt samarbeid i denne saken. Komiteens flertall, som består av representantene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, er opptatt av selve formålet med Schengen-avtalen, nemlig å gjøre det enklere og mer effektivt for personer å kunne reise i Schengen-området. I tillegg nyter norsk eksportindustri store fordeler av en enklere og raskere transport over landegrensene. Flertallet er enig i at grensesamarbeidet og mer åpne grenser øker risikoen for grenseoverskridende kriminalitet og illegal innvandring. Schengen-avtalen inneholder derfor en rekke kompenserende tiltak for å bekjempe både grenseoverskridende kriminalitet og illegal innvandring. Dette omfatter bl.a. reglene om kravene til personkontroll ved ytre grenser. I tillegg kommer etableringen av et nært operativt politisamarbeid og et rettslig samarbeid om visumspørsmål. Schengen-samarbeidet har vært under press i forbindelse med den økte migrasjonsstrømmen. Fravær av en nasjonal grensekontroll betinger økt og skjerpet kontroll ved Schengens yttergrenser. Grensekontrollen ved Schengens – rettere sagt Europas – yttergrense i dag er ikke god nok. På denne bakgrunn har flertallet i komiteen forståelse for at regjeringen, på lik linje med EU-landene, har tatt i bruk Schengen-regelverkets bestemmelser om å gjeninnføre midlertidig personkontroll ved de indre grensene. EU arbeider derfor aktivt med å utforme ulike tiltak for å sikre at medlemslandene som har utfordringer ved yttergrensene, kan settes i stand til å håndtere disse. Komiteens flertall ber regjeringen i forhandlingene med de europeiske landene jobbe for en tilfredsstillende yttergrensekontroll, og understreker betydningen av at man faktisk har kontroll ved yttergrensene for å hindre ukontrollerte sekundærbevegelser i Europa. Dersom Norge skulle tre ut av Schengen-samarbeidet, hvilket komiteen selvsagt ikke anbefaler, vil kostnadene ved grensekontrollen øke. Norge vil i så fall miste tilgangen til Schengens informasjonssystem, som er en viktig kilde til informasjonsutveksling med tilsvarende myndigheter i andre Schengen-stater. Politiets evne til å avdekke, forebygge og hindre organisert kriminalitet vil settes betydelig tilbake, og vår sikkerhet vil kunne svekkes. Flertallet understreker at den delen av Schengen-avtalen som regulerer politisamarbeidet, er av avgjørende betydning for den nasjonale sikkerheten. Dessuten vil en gjeninnføring av grensekontrollen innebære betydelige konkurranseulemper for norsk næringsliv og økonomi, som komiteen ikke vil anbefale.
Hårek Elvenes (Høyre), 2016-06-08:
Man kan undre seg på om Senterpartiet har tenkt igjennom konsekvensene av sitt eget forslag. Dette er egentlig for alvorlig til å bli møtt med et skuldertrekk. Det ble vedtatt på Senterpartiets landsmøte i 2013 at Norge skulle ut av Schengen-samarbeidet. Da risikerer man mye. Man risikerer bl.a. en opphoping ved Norges grenser, at man ikke kan få returnert personer som søker asyl i Norge. Dublin-mekanismen vil tre ut av kraft, og Norge har ingen rett til å få returnert personer som ikke har rett til opphold i Norge. Man kan se litt mer konkret på andre konsekvenser av dette, hva som vil skje på grensen til Sverige. Grensen mellom Norge og Sverige er Europas lengste grense. Den er på 1 630 km. Det er 50 grenseoverganger. Hvis man der skal ha kontinuerlig grensevakt, og på Svinesund, der det er 5 millioner passeringer i året, vil man utløse et enormt behov for midler for å kunne betjene det. I Norge er det 70 millioner enkeltutreiser fra landet. Hvis man skal ha passkontroll av disse, ser man selv hvilket enormt kontrollsystem man da er i ferd med å rigge på plass. Vil Senterpartiet gå inn for dette? Har man på en måte gått inn i konsekvensene rundt dette? Og som justisministeren var inne på: Ved å gå ut av Schengen-samarbeidet settes man tiår tilbake hva gjelder muligheten til å føre kamp mot den grenseoverskridende kriminaliteten. Man får ingen tilgang til Schengens informasjonssystem, som er helt avgjørende for veimyndighetene, tollmyndighetene og politimyndighetene for å kunne føre en effektiv kriminalitetsbekjempelse på disse områdene. Mon tro om dette forslaget om å melde oss ut av Schengen kom opp – ja, hva skal jeg si – på landsmøtet til Senterpartiet utenom selve landsmøtesalen, kanskje på landsmøtefestene i Senterpartiet, som er viden kjent for å være hyggelige og kreative?
Hårek Elvenes (Høyre), 2016-06-08:
Undertegnede og representanten Navarsete kan i hvert fall være enige om at dette forslaget har sin opprinnelse på et landsmøte – og alle som har vært på et landsmøte, vet at det er politikk utenfor landsmøtesalen. Men til saken: Det var representanten Slagsvold Vedum som nevnte det nordiske passamarbeidet. Det vil ikke være mulig å etablere det samarbeidet på nytt. Norge kan ikke tvinge et slikt samarbeid på plass når de landene vi faktisk ønsker å samarbeide med i Norden, fortsatt forblir Schengen-land. Det er på en måte en umulighet – i matematikken ville man ha sagt at løsningsmengden er Ø. Uavhengig av Schengen og Schengens yttergrense ligger årsaken til utfordringene i Europa en langt annen plass. Den ligger i ustabiliteten i Midtøsten, og den ligger i den enorme befolkningsveksten og den mangelen på økonomisk vekst som er i Afrika. Skal man løse dette problemet, må man bl.a. få til økonomisk vekst, man må få til handel, man må bygge ned handelshindringer, man må ha mindre proteksjonisme for å løfte et helt kontinent ut av fattigdommen. Men det er jo også Senterpartiet imot.
Hårek Elvenes (Høyre), 2016-06-08:
Jeg tillater meg å minne Senterpartiet om at det er de andre landene i Europas innføring av den midlertidige grensekontrollen som primært har ført til at Norge har fått mindre migrasjonsstrøm mot seg. Representanten Slagsvold Vedum forvekslet at Schengens yttergrense ikke fungerer, med at Schengens regelverk ikke fungerer. Schengens yttergrense fungerer ikke godt nok, og der settes det inn tiltak. Men Schengen-avtalen fungerer meget godt. Det er nettopp med hjemmel i Schengen-avtalen at Schengen-landene har kunnet innføre midlertidig grensekontroll. Det er ingen Schengen-land som har gått ut av Schengen-samarbeidet. Spørsmålet man må stille seg, er: Ønsker man seg tilbake til et Europa med grensekontroll mellom alle land, med de store ulempene som det medfører? Skal man hoppe på den løsningen som den politiske løsningen, eller skal man jobbe med de utfordringene som man står overfor, slik at man kan videreføre de mange fordelene som ligger i Schengen-samarbeidet – som det dessverre ikke er anledning til å bruke tid på fra talerstolen, for de er mange?
Hårek Elvenes (Høyre), 2016-06-08:
Europaparlamentet og Rådet for den europeiske union vedtok 16. april 2014 opprettelse av ordningen for økonomisk støtte til ytre grenser og visum, som en del av fondet for indre sikkerhet. Det er framforhandlet en avtale mellom Norge og EU om tilleggsregler vedrørende ordningen for økonomisk støtte til ytre grenser og visum som en del av det indre sikkerhetsfondet. Avtalen er ennå ikke undertegnet. Det henger sammen med at kommisjonen tolker Schengen-tilknytningsavtalen slik at Norge først er forpliktet til å meddele godkjennelse av Schengen-rettsaktene. Norge har framholdt at rettsaktene og tilleggsavtalen utgjør et hele som må forelegges Stortinget samlet. Undertegningen vil således finne sted når Stortinget har samtykket til godtakelse av disse rettsaktene. Det er det Stortinget behandler i dag. Til slutt må jeg komme med en helt nødvendig presisering. Det kom et brev fra Justis- og beredskapsdepartementet til Stortingets presidentskap datert 6. juni 2016. Det er en presisering av kostnadene knyttet til å gå inn i dette samarbeidet for Norges del. I proposisjonen står det: «For perioden 2014–2020 er grense- og visumordningen i utgangspunktet på 2 760 mill. euro(senere redusert av Europaparlamentet til 2 716 mill. euro) (senere redusert av Europaparlamentet til 2 716 mill. euro) I presiseringen som kommer fra departementet, er dette kostnadsestimatet justert opp til 2 851 mill. euro. Jeg tar ikke med den innledende teksten, men det er essensen i brevet som kom, og det måtte etter reglementet for Stortinget også meddeles Stortinget på en slik måte.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Jeg hadde for mer enn ti år siden gleden av å være med på en tilsvarende debatt i denne salen. I 2004–2005, etter angrepene i USA i september 2001, fremmet daværende justisminister Odd Einar Dørum en sak som gikk på hvordan man skulle bekjempe alvorlig kriminalitet mot enkeltmennesker og mot samfunnet som sådan. Også den gang var dilemmaet, diskusjonen, mellom to forhold: behovet for å beskytte enkeltmennesket samtidig som man ikke ofret personvernet på det andres alter. Det samme gjør vi i dag. Jeg husker at det var en stor diskusjon den gangen vedrørende kommunikasjonskontroll og hemmelig ransaking. Hvordan kan man gjøre det på en forsvarlig, god måte som sikrer samfunnet, uten at en tar fra den som er under mistanke, sine rettigheter? Det man gjorde, var at man fant et system der man oppnevnte en tredjepartsadvokat som ivaretok rettighetene til den som var under mistanke. Det er man nødt til å gjøre videre, for samfunnet vil hele tiden utfordres. Jeg tror ikke, som enkelte har sagt fra denne talerstolen i dag, at man greier å ha et lovverk som til enhver tid møter alle utfordringene. Slik virker ikke demokratiet. Demokratiet må av og til erfare ting – av og til på en hard og brutal måte – før man tar innover seg behovet for endringer. Det gjør man nå. Selv om målet er å ha et optimalt samfunn med fred og fordragelighet, trygghet og gode arbeidsplasser, møter vi av og til andre forhold. Også da er man nødt til å ha et lovverk som er godt og velfungerende. Derfor synes jeg, når man ser på innstillingen i dag, kanskje spesielt på I, II og III, at dette er viktige forhold, det er viktig at man har en gjennomgang av de metodene som brukes, og ser på funksjonalitet, og ikke minst at en da, gjennom det, kan avdekke at det faktisk er behov for det. Det verste vi gjør, er å gi metoder til dem som skal ta vare på oss og sikre oss, og så brukes de ikke! Da mister vi troverdigheten. En annen ting er at man har nødvendige ressurser til dem som skal påse at de som har fått fullmaktene, gjør det innenfor det mandatet de faktisk har. Slik sett er det en god dynamikk mellom det vi som lovgiver gjør, og det de som er satt til å passe på oss der ute, skal ha. Jeg synes debatten har vært god, jeg synes mange elementer har blitt berørt, og det viser igjen interessen for og viktigheten av dette. Men det aller viktigste er: Vil vi med denne lovgivningen som blir vedtatt i dag, skjerme samfunnet? Den store diskusjonen etter det som skjedde i USA, var om lovverket kan forhindre det. Det kan det sikkert ikke. Men kan vi redusere ett angrep, har systemet virket. Og jeg har oppfattet at de som tar vare på oss på denne skjulte måten i Norge, er tydelige på at ja, de metodene de har fått, har virket, og det vi gjør i dag, kommer til å gjøre oss enda sterkere framover.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Jeg er glad for at statsråden var tydelig på at man ikke kan gjøre hva som helst med hvem som helst. Det er bestandig en god presisering å ha med seg! Men spøk til side: For Fremskrittspartiets del er noe av det vi gjør i dag, viktig og riktig. Vi var det eneste partiet som gikk inn for dataavlesning under behandlingen i 2004–2005, og selvfølgelig også med domstolskontroll. Det var det store temaet den gang, og det ble nedstemt av alle partier med unntak av oss. I dag går vi den veien. Vi syntes det var riktig da, og vi synes det er riktig nå, og vi har fortsatt på plass en domstolskontroll. Et annet element som tidligere lovgivning har vist at det har vært en svakhet i, er kravet om forbund, altså at man er flere enn én. Fremskrittspartiet var tydelig den gangen også på at det er skadepotensialet som den enkelte eller grupperingen er ute etter, som er viktig og som er nøkkelen til hvilke metoder som kan brukes – og ikke antallet. Jeg har stor respekt for at det er forskjellige argumentasjoner når det gjelder hvor langt man skal gå. Men til syvende og sist er det jo ettertiden som vil dømme oss ut fra treffsikkerheten vår på den lovgivningen vi legger fram, og som vi støtter. De som går imot det som nå skjer i dag, vil da i ytterste konsekvens kunne si at vi hadde rett. Eller så kan vi andre si at dere tok feil, og vi hadde rett, for den loven som nå blir vedtatt, hadde den fordelen at den faktisk ivaretok samfunnet på den måten som vi forutsatte. Det er jo det vanskelige med å drive lovgivning, for man står i en situasjon der en er nødt til å gjøre noe, og det er også ganske vanskelig å ignorere det når fagmyndighetene påpeker at vi har svakheter i systemene våre. Da kan man enten ignorere det og si at det må vi leve med, og ta den politiske konsekvensen, eller man kan gå videre med det, gjøre noe med det, og da ta en annen type politisk konsekvens. Men dette er for meg politikk.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
Jeg tror jeg vil starte med å referere noe som komiteen har skrevet i innstillingen, og som jeg synes er særdeles viktig: «Taushetsplikten er viktig. Samtidig mener komiteen at det er umåtelig viktig å kjenne til dens unntaksbestemmelser og ikke minst en annen bestemmelse som avvergingsplikten. Komiteen vil vise til at denne plikten er nedfelt i straffeloven. Komiteen er bekymret for hvilke konsekvenser gjentatte brudd på melde-, opplysnings- og avvergingsplikten kan få for utsatte barn.» For meg er dette essensen i forslaget og i problemstillingen som er reist, og jeg ønsker også, som andre har gjort før meg, å gi honnør til forslagsstillerne. I mitt forrige liv jobbet jeg 15 år med ungdom som var utsatt for ulike overgrep, vold og tilsvarende. Jeg mener at noe av det verste man kan gjøre, er å påføre barn som har vært utsatt for dette, i verste fall av noen av sine nærmeste, en ny type overgrep ved at systemene som skal hjelpe dem, faktisk ikke gjør det, men lar dem gå igjennom prosesser som de skal skånes for. I så måte er ethvert grep vi kan ta for å ivareta denne målgruppen, et godt tiltak. Jeg mener at det å ikke gjøre det på en måte vil være å akseptere at systemet er viktigere enn dem som trenger hjelpen, og det er en tilnærming som i hvert fall Fremskrittspartiet vil ta sterk avstand fra. I så måte er jeg glad for at regjeringen har en ambisjon om å følge det opp. Jeg forventer selvfølgelig at systemene jobber sammen med samme fokus, nemlig å bistå de som trenger hjelp, og ikke skjerme systemene for systemene sin del. Det vil etter mitt skjønn være en direkte skivebom i denne settingen. Jeg mener også at en måte å måle kvaliteten i et samfunn på er å se hvordan man tar vare på de svakeste. Voldsutsatte barn er av de aller, aller svakeste. De har krav på den største oppmerksomheten, og på at vi gjør vårt ytterste for at deres hverdag skal bli så god som overhodet mulig.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
La meg starte med representanten Navarsetes innlegg, og starten på det hun sa, der hun sa at det viktigste var å ivareta borgernes sikkerhet. Det er i utgangspunktet noe jeg er helt enig i. Samtidig finner jeg det rimelig provoserende sett i lys av at man faktisk satt i regjering 22. juli for fem år siden. Hvis man leser Gjørv-kommisjonens rapport, konkluderte den rimelig nøye med at den regjeringen som da satt der, iallfall ikke gjorde det som representanten Navarsete etterlyste at denne regjeringen skal gjøre – for å ha det sagt med en gang. Så tror jeg det er naivt å gå tilbake til en ordning som har vært. For det første mener jeg at oppslutningen om dette forslaget viser at det er å føre en politikk som ikke har spesielt stor tilslutning, sånn som debatten framskrider nå i hvert fall. Jeg er ingen stor EU-tilhenger, for å si det veldig forsiktig, men jeg er en stor tilhenger av Schengen-samarbeidet, fordi jeg tror at skal man bekjempe terrorisme og annen alvorlig, grenseoverskridende kriminalitet, må man gjøre det sammen. Det er når man står alene om enkelttiltak, enkeltmennesket, at man blir svak. Det er når man jobber sammen for å bekjempe det, man blir gode. Hvorfor har vi Interpol? Det er fordi man gjennom et internasjonalt politisamarbeid på tvers av landegrensene i fellesskap skal kunne gjøre en bedre jobb. Hvorfor har vi FN? FN er der som et verktøy for å kunne gjøre ting og gripe inn utover det som enkeltnasjoner kan gjøre. Schengens ambisjon er det samme. Så kan man mislike eller like EU. Man kan mislike eller like Schengen. Men de er der, og per i dag vil jeg si at det er det minst dårlige vi har. Og hvis det er det minst dårlige vi har, skal vi ta vare på det. Istedenfor å fjerne det må vi ta inn over oss at det har svakheter. Og så må vi utfordre de relasjonene som er verd å ha med i Schengen-samarbeidet, på å bli bedre. Når vi erkjenner svakhetene våre, erkjenner hvor forbedringspotensialet er, har vi to muligheter: Enten kan vi ignorere fakta, eller så kan vi reise oss opp og gjøre noe med det. Jeg tilhører dem som synes at vi skal reise oss opp og gjøre noe med det. Å ignorere det vil være det som representanten Navarsete var inne på, ikke å ta vare på borgernes ve og vel. Det motsatte er svaret, det motsatte er løsningen, og det gjør denne regjeringen med et stortingsflertall i ryggen.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-08:
La meg starte med å gi honnør til forslagsstillerne, som tar opp et viktig tema. Jeg tror at noe av det aller viktigste med denne saken er at når barn begår overgrep, gjør de noe som det er vanskelig for oss voksne å forstå. Det betyr ikke at det ikke skjer, men det betyr at det utfordrer oss til faktisk å ta innover oss at barn er i stand til å gjøre ting som de i utgangspunktet ikke skal gjøre. Voksne gjør det, voksne gjør stadig dumme ting, men det å forstå at et barn kan utsette et annet barn for vold eller seksuelle overgrep, utfordrer oss. Samtidig er noe av det vi skal lære den neste generasjonen, at det er forskjell på rett og galt. Det er sånn at bryter man en lov, får det en konsekvens. Det viktigste vi kan gjøre, er å finne smarte løsninger. Smarte løsninger betyr – iallfall sånn som jeg ser det – at man må ha et mangfold av ulike tiltak, nettopp fordi folk er forskjellige. Folk er ikke like, folk er forskjellige i utvikling, i holdninger, i mentalitet, i hudfarge og religion, for den saks skyld, men i utgangspunktet betyr det at ingen kan gis fritak fra å ta ansvar for det man faktisk har gjort, og da er man nødt til å finne smarte løsninger. Det man gjør i dette forslaget, er å påpeke smarte løsninger, og jeg oppfatter også at statsråden er tydelig på at man ønsker å gå videre med det man ser som er fornuftig. Kan man berge ett av disse barna fra å begå et nytt overgrep eller en ny voldshandling, har vi gjort jobben, og vi kan være fornøyde med oss selv, vi kan være fornøyde på vegne av det barnet. Det er vanskelig å få det til, men vi har ikke lov å la være. Jeg tror at selv om det utfordrer oss, er det de sakene som kanskje ikke virker størst i utgangspunktet, som kanskje er de vanskeligste, men også de viktigste, nettopp fordi det er vanskelig å ta innover seg. Men igjen, som sagt, så er forslaget betimelig. De tiltakene man ønsker å se på videre, som statsråden har sagt hun skal følge opp, er også gode. Det er når man setter seg ned og tenker over realitetene i ting, uavhengig av hvor vanskelig det er, at man finner de gode løsningene. Det bidrar Stortinget til i denne saken.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-06-08:
Då står vi her igjen klare for å gjere nye vedtak, ta eit par nye steg, eit par nye knepp i retning av eit samfunn der staten får stadig fleire moglegheiter til å sjå og registrere det vi alle bedriv tida vår med. Kva skal ein eigentleg stille oppe med i møte med truslar som terrorisme, atomvåpen og ikkje minst narkotika? Logikken som alle som forsvarar forslaga, har brukt, er nettopp den: Verda er ein farleg plass. Politiet og myndigheitene trur at desse verkemidla vil vere nyttige for å gjere oss trygge, ergo bør dei få dei. Men då vil eg seie at når saksordførar Werp seier at her har ein funne ein god balanse mellom personvern og sikkerheit, så er det altså den same Werp frå det same partiet som meinte at ein hadde funne ein minst like god balanse mellom desse omsyna då ein vedtok datalagringsdirektivet i denne salen, og som viste seg å vere i strid med menneskerettane. Den same representanten stod på talarstolen i førre veke og tok til orde for tilfeldig ransaking av norske borgarar utan mistanke. Eg ser at komiteen skryter av at her har ein heva tersklane, ein har heva skrankane, det skal vere vanskeleg å bruke. Dersom ein ser straffeloven, straffeprosessloven og politiloven sine heimlar i samanheng, er eg i sterk tvil om det. For å ta eit eksempel: Du kan bruke dataavlesing dersom det er grunn til å undersøkje om nokon førebur, truar med og medverkar til å skjule ein person som har drive med terrorfinansiering. Korleis skal ein domstol kunne føre ein reell kontroll, setje reelle skrankar, når ein tillèt at det går så langt før noko kriminelt i det heile har skjedd? Så seier ein at ein hevar terskelen for kva type brotsverk det skal gjelde. Det skal ikkje lenger gjelde simple narkotikabrotsverk, men grove narkotikabrotsverk. Men så skriv ein samtidig i innstillinga at ein er klar til å senke tersklane fortløpande – det er det fleirtalet skriv. Og det kjem ein sikkert til å gjere, for det gjer ein jo i denne saka med eit anna verkemiddel, nemleg romavlytting, og fjernar kravet om tilknyting til organisert kriminalitet ved etterforsking av drap. Ein kunne sagt mykje om kor tvilsam den grunnlovstolkinga fleirtalet legg til grunn, er. Eg trur det er ein reell fare for at den vil bli slått ned på av Høgsterett på eit tidspunkt. Men eg trur eigentleg eg vil bruke dei siste 15 sekunda til å seie at eg synest det er synd at ikkje endå fleire representantar teiknar seg til ein så viktig debatt, for her veit vi jo at det er reell ueinigheit i mange parti. Eg er einig i at det kan vere vanskelege avvegingar, men då burde dei i mykje større grad ha kome til uttrykk i innstillinga og i debatten, der vi i dag går nokre steg til i feil retning.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-06-08:
Eg trur nok at det ordet ein har brukt mest i denne debatten – ved sida av terrorisme – er domstolskontroll. Domstolskontroll er bra. Det er eit kjenneteikn på ein rettsstat. Men det er ikkje slik at domstolskontroll er ein magisk personverntryllestav, som sørgjer for at ein berre kan gje kva heimel ein vil, fordi ein har ein domstolskontroll, og då går det fint. Domstolen kontrollerer det vi i denne salen gjev han moglegheita til å kontrollere – den utstrekninga heimlane gjev han moglegheit til å overvake. Det er det vi diskuterer i dag: Kor langt skal det vere mogleg å gå? Det stortingsfleirtalet seier, er at det skal vere mogleg å gå svært langt. Då har ikkje domstolane noko anna val enn å seie at det er greitt. Ein kan gå svært langt – ikkje berre for å etterforske det som har skjedd av alvorleg kriminalitet, ikkje berre for å stoppe det mens nokon er i ferd med å forberede det, men før det. Det var det eg tok opp i mitt første innlegg: Når ein lèt det gå så mange steg tilbake – mot sjølve tankeprosessen – er det vanskeleg for ein domstol å kontrollere kor stor grunn politiet eigentleg har til å undersøkje dette, som ein seier. Så peiker representanten Ropstad på at det ikkje berre er det at ein gjev fleire moglegheiter til overvaking, ein gjer også innstrammingar til fordel for personvernet. I den grad det å gå tre steg fram og eitt tilbake er ei innstramming, så har han kanskje rett. Men det ein forsøkjer å tilsløre her, er at ein i realiteten gjer det mogleg å gå lenger. Det er kanskje ikkje så rart at det skjer. For når representanten Ropstad står på talarstolen her og seier at viss ein berre kan førebyggje eit drap, så er ein villig til å bruke skjulte tvangsmiddel, fortel det meg at Kristeleg Folkeparti er for å førebyggje drap – det er også vi i Venstre – men at det er veldig få rettssikkerheitsskrankar som ligg i botnen. Det er problematisk. Så er det ikkje slik at dei av oss som er skeptiske til å innføre stadig nye overvakingsheimlar, er for terrorisme, for drap eller for grov narkotikakriminalitet. Men det er heller ikkje slik at fagmiljøa og forskinga peiker på at det vi no treng, er nye heimlar for å førebyggje og hindre den typen kriminalitet. Kva er lærdomane frå 11. september, frå bombene i London og Madrid eller frå 22. juli? Har lærdomane vore at ein har for lite overvaking? Viss vi går til vår eigen Gjørv-kommisjon, sa dei etter 22. juli: «Etter kommisjonens mening handler(…) lærdommene» – frå 22. juli – «i større grad om ledelse, samhandling, kultur og holdninger – enn mangel på ressurser» – eller – «behov for ny lovgivning». (…) Eg synest vi skal lytte til det og gjere det som fungerer, ikkje det som tek oss i feil retning.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-06-08:
Kor stor er avstanden – eigentleg – i denne debatten? Eg trur nok mange av oss har eit veldig forskjellig utgangspunkt, i alle fall. Nokre veit vi vil gå mykje lenger enn det som i dag blir vedteke, nokre av oss vil gå betydeleg kortare, og så har vi også historisk vorte einige om ein del plassar vi møtest på vegen. Eg har ikkje sagt at vi no innfører ei masseovervaking, eller eit overvakingssamfunn, men det eg seier, er at vi no tek ein del ganske store steg i feil retning. Det som også er eit problem, er at dette gjer vi nettopp steg for steg, og vi har gjort det i mange år. Ein av dei tinga Metodekontrollutvalet meinte var eit problem, var nettopp at dei ikkje hadde nok kunnskap om effekten av dei heimlane som allereie er innførte – kva er totalen av det dette stortinget vedtek med stadig nye små steg? Derfor vil eg avslutte debatten med å oppmode representantane til å stemme for det forslaget Venstre har til behandling i Stortinget om å setje ned ein personvernkommisjon, som kan gje oss nettopp dei viktige svara før ein eventuelt tek fleire nye steg.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2016-06-08:
Politiet i Norge har alltid hatt adgang til å benytte seg av skjulte tvangsmidler for å etterforske, forebygge og avverge alvorlig kriminalitet. Regjeringen velger nå å introdusere et nytt tvangsmiddel, kalt dataavlesning. Det betyr at politiet kan avlese informasjon som finnes på en pc eller en mobil, ved å bryte seg inn på den. Det er nesten som å ransake et rom eller en bolig, bare at ransakingen skjer digitalt. Politiet har lenge etterspurt denne metoden, siden kriminelle kommuniserer gjennom digitale og krypterte tjenester som politiet ikke har tilgang til. Appen WhatsApp er et eksempel på en kryptert tjeneste som politiet i dag ikke kan få tilgang til, selv om det er grunn til å mistenke terrorplanlegging eller en stor narkotikainnførsel. Politiets tvangsmidler må med andre ord følge den teknologiske utviklingen og være på linje med de kriminelles metodebruk. Dagens trusselnivå, sett i lys av hendelsene i bl.a. Paris og Brussel, er dessverre også en av grunnene til at politiet må være best mulig rustet til å utføre sitt samfunnsoppdrag. Jeg registrerer at det fra enkelte representanter gjentakende har vært gjort et poeng av at politiet nå skal overvåke din mobil eller din datamaskin. Nei, ethvert tvangsmiddel i straffeprosessloven er rettet mot enkeltpersoner man kan mistenke har begått en alvorlig straffbar handling, slik som drap, befatning med overgrepsbilder og terrorplanlegging. Det er dermed ikke din mobil som er av interesse for politiet. Det samme vil også gjelde dataavlesning. Det å si at politiet skal overvåke din datamaskin, vil dermed heller ikke være riktig. Det er ikke en form for masseovervåking. Politiet skal med rettens godkjennelse bare kunne overvåke datamaskinen til en potensiell overgriper, terrorist eller narkotikabaron. For kommunikasjonskontroll gjelder dette rundt 100 saker i året, og ikke 5 millioner, som tilsvarer Norges befolkning. Jeg skjønner ikke at det framstilles som en trussel mot personvernet at norsk politi, under streng rettslig kontroll, får tilgang til opplysninger om personer som med skjellig grunn kan mistenkes for et straffbart forhold. Politiet står i dag ofte på sidelinjen, prisgitt et utdatert lovverk, og de kriminelle går videre med sine handlinger. Vi ser at omfanget av overskuddsinformasjon vil øke ved innføringen av nye tvangsmidler. Derfor har Stortinget også bedt regjeringen om å gjennomgå dagens regelverk for bruk og behandling av overskuddsinformasjon for å styrke personvernet. Alternativet til regjeringens forslag er å ikke gjøre noe. Jeg er i alle fall usikker på om jeg er komfortabel med det i lys av dagens trusselnivå.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2016-06-08:
Jeg ønsker å takke saksordføreren for en god redegjørelse for sakens innhold og komiteen for konstruktivt arbeid med denne viktige saken. Intensjonene i representantforslaget er enkle å forstå. Vold og overgrep mot barn er alvorlig kriminalitet, og i slike saker er det mange etater som er påkoblet. Alle disse etatene – det være seg barnehage, skole, barnevern, helsetjeneste eller politi – har ulike roller og ulikt lovverk å forholde seg til, og ikke minst ulik praksis. Disse etatene kan ha ulik forståelse og praktisering av reglene om taushetsplikt, opplysningsplikt og opplysningsrett i saker som omhandler volds- og overgrepsutsatte barn. Dette kan være en utfordring med hensyn til å gi disse barna et godt nok tilbud. For meg og Høyre er det å sørge for at barns rettssikkerhet blir ivaretatt, og at hjelpen til de barna som utsettes for overgrep, mishandling og vold, er godt koordinert, viktig. Da må ikke taushetsplikt og annet regelverk være et påskudd for mangel på handling. Bekymringen som framkommer gjennom dette representantforslaget, ble til en viss grad mer nyansert under høringen i saken. De fleste tilbakemeldingene viser til at taushetspliktsreglene ikke oppleves som et hinder for samarbeid i praksis. Men utfordringen kan være at kunnskapen om de ulike bestemmelsene som gjelder, er mangelfull. Da er det betryggende å registrere at regjeringen har satt i gang flere utredninger, har satt ned utvalg og holder på å utarbeide veiledere og retningslinjer, nettopp med tanke på å bedre kompetansen til dem som arbeider innenfor dette viktige området. Kunnskap og kompetanseheving rundt regelverket i forvaltningen er viktig for å unngå at barn som skal fanges opp og få hjelp, ikke får den nødvendige hjelpen de har behov for. Med dette som bakgrunn forutsetter vi at regjeringen kommer tilbake med forslag til forbedringer i regelverket for taushetsplikt i saker som omhandler disse barna. Når det gjelder partenes innsynsrett, viser det seg at det kan være problematisk å klargjøre faktum i saken så lenge foreldrene har innsynsrett fra første stund. Det kan være situasjoner der barn bør få mulighet til å fortelle fra sin side i saken, uten at det skal påvirkes av foreldrenes innsynsrett. Derfor kan det være nødvendig å vurdere begrensninger i, eller utsettelse av, pårørendes innsynsrett i journal og i dokumenter i barnevernssaker, når det er til barnets beste, jf. forslaget. Et annet viktig tema som er belyst gjennom denne saken, er avvergingsplikten. Det er like ille ikke å ha kunnskap om det ansvar som framgår gjennom avvergingsplikten, som det er ikke å ha god nok kunnskap om taushetspliktbestemmelsene. En samlet komité er tilfreds med at Riksadvokaten i sitt prioriteringsdirektiv har varslet at politi og påtalemyndighet i større grad må fokusere på å håndheve denne bestemmelsen. Videre har også justisministeren varslet at regjeringen holder på med en gjennomgang for å se om avvergingsplikten bør utvides til å gjelde flere lovbrudd.