Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-08:
Representanten Dørum har satt et viktig, men ikke så ofte diskutert tema på dagsordenen i Stortinget. Det synes jeg er bra. Jeg er helt enig med representanten i at sjølhjelpsvirksomhet er en svært viktig del av det forebyggende arbeidet innenfor psykisk helsearbeid. I et samfunn der stadig flere har psykiske plager og problemer med å mestre livet, er det viktig å løfte fram denne formen for folkehelsearbeid. I Norge har vi, som representanten har redegjort for, satt i gang et systematisk arbeid for å fremme sjølhjelpsarbeid, bl.a. gjennom en nasjonal plan for sjølhjelp. Og i Opptrappingsplanen for psykisk helse er det satt i gang flere tiltak for å styrke dette feltet. Sjølhjelp som metode er, som det er sagt, en måte å hente fram egne ressurser og endre livssituasjonen i en positiv retning til tross for at livet kan oppleves både tungt og vanskelig. Sjølhjelp kan styrke evnen til å mestre eget liv, øke livskvaliteten og bedre menneskers mulighet til å delta i samfunnet. Sjølhjelp er også et viktig verktøy for å fremme brukermedvirkning, slik jeg ser det. Mestring, deltakelse og brukermedvirkning er også viktige mål i opptrappingsplanen. Det er derfor også gitt tilskudd til sjølhjelpsvirksomhet for å styrke den psykiske helsen i befolkningen. Da Stortinget behandlet folkehelsemeldinga, St.meld. nr. 16 for 2002-2003 Resept for et sunnere Norge, ble det vedtatt å utarbeide en nasjonal plan for sjølhjelp. Flere frivillige organisasjoner deltok i dette arbeidet, og planen ble lagt fram i oktober 2004. Denne planen skulle bidra til å systematisere og spre erfaringer og kunnskap om sjølhjelp, den skulle bidra til mer forskning og kunnskapsutvikling og til å etablere nye sjølhjelpsgrupper. I folkehelsemeldinga har man brukt nettopp Angstringens definisjon av sjølhjelp, som er uttrykt slik: «Selvhjelp er å ta tak i egne muligheter, finne fram til egne ressurser, ta ansvar for livet sitt og selv styre det i den retning en ønsker. Selvhjelp er å sette i gang en prosess, fra passiv mottaker til aktiv deltaker i eget liv.» Sjølhjelp er en metode som kan brukes av enkeltpersoner som ønsker å ta tak i egne problemer og skape forandring i livet sitt. Den er basert på at alle mennesker har ressurser og krefter i seg til å endre en vanskelig livssituasjon. Men det er viktig å si at det handler ikke om å ta seg sammen eller å klare alt sjøl. Det dreier seg snarere om at den som har et problem eller en sjukdom, også har kunnskap og drivkraft til å endre situasjonen. Jeg har i likhet med representanten Dørum stor tro på at forandring ofte skjer i møtet med andre. Det er også grunnleggende for sjølhjelp som metode. Nettopp fordi møtet med andre er så viktig, skjer det aller meste av sjølhjelpsarbeidet i grupper. Her kan mennesker som sliter med noe i livet sitt, øve seg på å prøve og feile i trygge omgivelser. Jeg mener at dette arbeidet har stor verdi når vi vet at det er så mange som møter veggen, gjennom alle krav, forventninger og prestasjonspress som vi på ulikt vis utsettes for. Sjølhjelpsgruppene drives ikke av fagfolk, men ved hjelp av såkalte igangsettere. Meningen er ikke at sjølhjelp skal være en avlastning for det offentlige hjelpeapparatet, men et tillegg til profesjonell hjelp. Sjølhjelpsarbeid handler om mestring av f.eks. psykisk helse, ikke om behandling av sjukdom. Jeg ser at en del av de sjølhjelpsgruppene som er kommet til den siste tida, ofte har tatt utgangspunkt i temaer som preges av kvinners erfaringer, f.eks. sjølhjelpsgrupper for kvinner med spiseforstyrrelser, for traumatiserte kvinner og for mennesker med angstproblemer. Men også menn har mye å hente ved å delta i sjølhjelpsarbeid. For eksempel har det vært mange menn i noen av de første sjølhjelpsgruppene som ble etablert, f.eks. Anonyme Alkoholikere og Anonyme Narkomane. Derfor er det riktigere å si at sjølhjelpsarbeid først og fremst handler om å være menneske og å ta aktiv styring over eget liv. Jeg vil løfte fram noen interessante erfaringer fra Angstringen, som Dørum også var inne på, som er en av Norges største sjølhjelpsorganisasjoner. En evaluering av dem som deltok i 1990-årene, viste at deltakerne hadde fått økt motivasjon til å jobbe med sine problemer, de hadde fått styrket sjølfølelse og skapt større åpenhet om egne problemer. Det førte igjen til bedre sosial tilhørighet og mindre sosial isolasjon. Funnene passer godt med det som er beskrevet i både norsk og internasjonal litteratur på området. Med andre ord: Det nytter! Den nasjonale planen for sjølhjelp inneholder fire hovedpunkter: å etablere et nasjonalt knutepunktforskning og kunnskapsutviklingå opprette en tilskuddsordning til lokale tiltakå gjennomføre nasjonale konferanser og en internasjonal konferanse Det viktigste tiltaket i Nasjonal plan for selvhjelp har vært å etablere et nasjonalt knutepunkt for sjølhjelp. Det ble som kjent åpnet våren 2006 i Oslo. Dette nasjonale knutepunktet har ulike oppgaver. Det skal bl.a. være koordinator for et nettverk av ulike grupper og organisasjoner som jobber med sjølhjelp. Knutepunktet skal drive med informasjon, lære opp igangsettere, gi råd og veiledning og være med på å etablere nye grupper på ulike områder. Det finnes også nettbaserte løsninger for å stimulere til sjølhjelpsvirksomhet. I Norge er det hittil forsket lite på sjølhjelp, men det som er gjort, viser at det er behov for et nasjonalt knutepunkt som kan spre kunnskap om gruppene og metoden. I et møte nylig med lederen i knutepunktet Selvhjelp Norge, Solbjørg Talseth, fikk jeg bl.a. opplyst at det nå skal holdes kurs for alle ansatte i lærings- og mestringssentrene i helseforetakene. Det synes jeg er kjempebra! Disse sentrene er godt etablert i den foretaksstrukturen vi har. Jeg mener at kurs for ansatte ved disse sentrene er et flott tiltak og et eksempel på at frivillig og offentlig sektor kan oppnå mer ved å dra lasset sammen. Målet med dette er at vi skal dra i gang flere sjølhjelpsgrupper over hele landet. Det er behov for å styrke forskning og kunnskapsutvikling på dette området. Her er vi foreløpig i den forberedende fasen. Jeg ser det som svært viktig at det forskes mer på området. Forskningen skal også bidra til å belyse og dokumentere utfordringer og muligheter i sjølhjelpsarbeidet. Jeg legger vekt på at det skal komme i gang forskningstiltak på dette området i løpet av dette året. For å stimulere til økt sjølhjelpsaktivitet på det psykiske helsefeltet er det også opprettet en egen tilskuddsordning. Det har vært stor interesse for og mange søknader til denne ordninga. Vi har fått søknader fra bydeler, kommuner, utdanningsinstitusjoner, lærings- og mestringssentrene, brukerorganisasjoner og andre frivillige organisasjoner. ADHD-foreningen har fått tilskudd til sjølhjelpsarbeid for sine medlemmer, Stiftelsen Fellesskap mot seksuelle overgrep, som er en paraplyorganisasjon for 16 sentre mot incest og overgrep, har fått midler, Mental Helse i Møre og Romsdal har startet sjølhjelpsgrupper for unge mennesker som sliter, og det skal også startes sjølhjelpsgrupper for pårørende til mennesker med psykiske lidelser, for å nevne noen eksempler fra den rike floraen av det som er på gang når det gjelder sjølhjelpsarbeid. Den første nasjonale konferansen ble arrangert i desember 2004, og ble oppstarten til et nettverk for sjølhjelpsarbeid. Siden har det vært årlige konferanser som fungerer som en viktig møteplass, med en brei målgruppe. Så langt jeg vet, er Norge alene om å ha en nasjonal plan for sjølhjelp. Flere nordiske land har tatt kontakt med oss og med knutepunktet Selvhjelp Norge for å få råd og ideer til eget planarbeid. Men vi har også mye å hente fra andre land likevel. Jeg tenker bl.a. på forskningsresultater og erfaringsbasert kunnskap om dette felte. I 2005 ble det arrangert en internasjonal konferanse i Norge for å spre kunnskap om sjølhjelp og ta i bruk internasjonale nettverk på dette området. Representanten Dørum spør hvordan jeg vil følge opp sjølhjelpsarbeidet etter 2008, når Opptrappingsplanen for psykisk helse utløper. For det første vil jeg si at Regjeringa legger opp til å komme tilbake til Stortinget i budsjettet for 2008 med en samlet redegjørelse for hvordan det psykiske helsefeltet skal følges opp når opptrappingsplanen utløper. Der vil vi også gi en omtale av det temaet som vi her snakker om. Jeg kan ikke forskuttere løfter om oppfølging på enkeltområder, men jeg håper det går fram av det jeg har sagt, at jeg er særdeles opptatt av å styrke dette feltet. Vi vet det tar tid å opparbeide strukturer for sjølhjelpsarbeid og bygge kompetanse. Det gjelder både for hjelpeapparatet og for frivillig sektor. Jeg mener dette er viktige bidrag. Jeg vil også på en dag som denne, den internasjonale kvinnedagen, slå fast at det er uaktuelt å innstille eller legge ned et arbeid som berører så mange kvinner – også menn, det er viktig, men det berører i høyeste grad svært mange kvinner. Derfor er knutepunktet Selvhjelp Norge noe som vi skal evaluere, men jeg vil med en gang si: Vi har ikke tenkt å legge det ned.