Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2001-05-22:
Bør Norge søke medlemskap i Den europeiske union? Det er dette sentrale spørsmålet som har vært stilt til det norske folk gjennom to folkeavstemninger, og som også har maktet å engasjere lokalsamfunn, enkeltmennesker, organisasjoner, media og det politiske miljøet på alle plan som neppe noe annet spørsmål i moderne norsk historie. Når Stortinget nå skal drøfte Norge og Europa ved inngangen til et nytt århundre, er dette spørsmålet ikke på den politiske dagsorden. Ingen partier har tatt til orde for å reise spørsmålet på nytt – i hvert fall ikke direkte. Det er ikke så overraskende. Det norske folket gav et svar i 1994, og ingenting tyder på at folket har skiftet mening, snarere det motsatte. De meningsmålingene som jevnlig blir tatt opp om Norges forhold til EU, har i det siste vist en økende motstand mot tanken om å melde Norge inn i Den europeiske union. Dette tar Regjeringen konsekvensen av – eller gjør den det? Jeg synes at Haakon Blankenborgs mutte, nærmest arrogante svar tyder på det motsatte, og at det speiler en slags bevissthet om at det finnes et flertall i denne salen som er i utakt med det norske folk i synet på Europa-spørsmålet. Og når vi får en så vidt skjev framstilling av fordeler og ulemper ved den nåværende tilknytningsformen, hvor viktige, men problematiske prosesser i EU ikke blir drøftet, og hvor saksordføreren heller ikke ønsker å drøfte det fordi Norge ikke er medlem av EU og derfor angår ikke dette oss, så må jeg bare anmelde en dyp uenighet. For noen av oss er i prosess og vurderer hele tiden hvordan Norges interesser kan forholde seg til Den europeiske union, både i forhold til hvordan Norge utvikler seg, og i forhold til hvordan Den europeiske union og den europeiske virkeligheten formes. Da synes Arbeiderpartiets svar her i dag å være rent taktisk begrunnet. Jeg reagerer faktisk på tonen som man legger an allerede i begynnelsen av denne debatten, en slags forståelse av at andre standpunkter enn den som Regjeringen og Arbeiderpartiets flertall måtte ha i denne saken, ikke er velbegrunnet og derfor ikke fortjener oppmerksomhet, tid og gjennomtenkning. Jeg synes for min del at dersom Regjeringen virkelig mente at det beste for Norge var å melde landet inn i Den europeiske union, burde den faktisk prinsipielt ha gitt uttrykk for dette. Men det gjør den ikke. Da må det oppfattes som rent strategisk, taktisk begrunnet, fordi man ser at folkeviljen ikke ligger i forlengelsen av det som er Regjeringens prioriteringer. Den løsningen som Kristelig Folkeparti, sammen med Venstre, anviste i 1994 – nei til medlemskap, ja til EØS – har vist seg mer slitesterk enn hva både de fleste politiske partiene, NHO, LO, Nei til EU og Europabevegelsen trodde. I dag samler Kristelig Folkepartis løsning bred støtte i det norske folket, selv om det altså rynkes på nesen både her i Stortinget, i en del aviskontorer, i Regjeringskvartalet og altså hos våre ærede meningsmotstandere i Stortinget. Men man har likevel resignert og forstått at slik er folkeviljen, og det skal legge premissene for strategi og debatt om Europa-spørsmålene. Kristelig Folkeparti er selvfølgelig klart fornøyd med å få bekreftet sin politikk og sine vurderinger på denne måten. Men jeg kan likevel forsikre om at det ligger verken hovmot, overmot eller enkle forestillinger om de politiske realitetene som følger av et slikt standpunkt og en slik situasjon for Norge. Vi er fullstendig klar over at Norges standpunkt innebærer både betydningsfulle fordeler som vi vektlegger, og ulemper som vi er nødt til å ta med i dette regnestykket. Og jeg synes at det må være rett når vi har en Europa-melding, hvor del II er en oppsummering av våre erfaringer i vårt samarbeid med EU, at dette regnskapet blir presentert med både fordeler og ulemper. Jeg skjønner at Arbeiderpartiet ikke ønsker å snakke om ulempene, men det ønsker altså vi. Jeg synes det ville være svært beklagelig om interessen for Europa-debatten skulle skrumpe inn og visne hen, bare fordi det ikke er aktuelt å fremme forslag om medlemskap i EU på ny. Da forsømmer vi en viktig mulighet både til å gjøre opp status og til å legge en helt nødvendig strategi for de betydelige utfordringene som Norge står overfor i Europa-politikken, både i forhold til EU og til alleuropeiske spørsmål i sin alminnelighet. Norge har alltid hatt sterke bånd til resten av Europa. Kristelig Folkeparti er derfor enig med Regjeringen i at dette forplikter oss som nasjon til en aktiv innsats og til et bredt samarbeid med de øvrige europeiske landene for å møte viktige utfordringer som Europa står overfor ved inngangen til et nytt århundre. Disse utfordringene kan listes opp: fredsskapende arbeid og avspenning bygge opp unge, sårbare demokratier i Europa samarbeid for å lykkes med en bærekraftig, miljøvennlig utvikling forsterkning av utdannings- og forskningssamarbeidet en ytterligere utbygging av kultursamarbeidet fattigdomsbekjempelse økonomisk og handelsmessig samarbeid Det dreier seg altså ikke bare om temaer som er avgrenset til handel, økonomi og sikkerhetspolitikk, det er jo disse forholdene vi helst får høre om. Nei, utfordringene favner mye videre. Målet må være at vi styrker både menneskerettighetene, demokratiet, de historiske og kulturelle båndene og den økonomiske utviklingen i Europa, for på den måten å sikre fred og stabilitet. Og her skal Norge delta aktivt. Meldingen gir en rekke gode beskrivelser av disse og andre utfordringer og setter dette inn i en sammenheng med utviklingen i Europa fram til i dag. Dette er leseverdig, og det er en forstandig beskrivelse som gir innsikt. Men Kristelig Folkeparti, sammen med de øvrige sentrumspartiene, påpeker også klare svakheter i meldingen, som jeg har vært inne på tidligere. Regjeringen beskriver den vertikale fordypningen i samarbeidet innenfor EU uten å drøfte nærmere de problemer dette skaper, både for fremdriften av EUs utvidelse østover og i forhold til det enkelte medlemslands suverenitet og behov for tilpasning. De alleuropeiske samarbeidsorganisasjonene har, etter vår mening, også fått en altfor summarisk og lite utmyntet beskrivelse i meldingen. Og de frivillige organisasjonene, i likhet med andre ikke-statlige aktører, har overhodet ikke fått den omtale og oppmerksomhet som står i et rimelig forhold til den betydningen disse organisasjonene har i et alleuropeisk samarbeid og i samarbeidet med EU på ulike samfunnsområder. Dette gjelder også det sterke engasjementet fagbevegelsen har i det europeiske samarbeidet. Men det omfatter alt fra kultur, utdanning, faglig-politisk samarbeid, næringspolitisk samarbeid osv. EØS-avtalen har spilt en viktig rolle både politisk og økonomisk. Politisk har EØS-avtalen gitt mange velgere et reelt alternativ til et nølende ja eller til et tvilende nei-standpunkt, og dermed bidratt til å sikre et nei-flertall ved folkeavstemningen i 1994. Økonomisk har EØS-avtalen gitt en svært viktig adgang for norske produkter og tjenester til EUs indre marked. Til tross for alle dystre spådommer om EØS-avtalens utilstrekkelighet og begrensede holdbarhetstid, har denne vist seg både levedyktig og anvendelig. Også Regjeringen fastslår at «EØS-avtalen har siden samarbeidet trådde i kraft 1. januar 1994 ivaretatt grunnleggende norske interesser på en god måte». Og i NHOs siste Europa-dokument, «Mot en nasjonal Europastrategi?» foretar organisasjonen en tilsvarende oppsummering, samtidig som den foreskriver en rekke praktiske anvisninger for videre oppfølging og konkretiseringer. Det er et dokument som jeg for øvrig gjerne anbefaler for videre studium og vurdering både når det gjelder de erfaringene som en har med EØS-avtalen, og beskrivelsen av de enkelte innspill og konkretiseringer som bør følge EØS-avtalen. Denne beskrivelsen av EØS-avtalen som Regjeringen gir, og det som NHO bidrar med, er noe helt annet enn den elendighetsbeskrivelsen som gjennomgående preget den politiske debatten foran folkeavstemningen i 1994. Meldingen tar opp to problemområder når det gjelder norske handelsinteresser i forhold til EØS-avtalen, nemlig fisk og gass. Disse forholdene har Kristelig Folkeparti og Venstre utførlig kommentert i sine merknader. Vi er enig i at fiskerisektoren representerer en utfordring for Norge når EU utvides til land der vi i dag eksporterer uten tollmurer. Likevel er det grunn til å peke på at Norge har hatt en betydelig økning i fiskerieksporten til EU-området under EØS-avtalen til tross for de eksisterende tollsatsene. Og uansett kan Norge gjøre krav på kompensatoriske tiltak overfor EU ifølge WTO-avtalens bestemmelser. Når det gjelder gass, bringer ikke Regjeringen noen nye problemstillinger inn i saken i forhold til dem vi kjente til, og som ble drøftet i 1994 forut for folkeavstemningen. Imidlertid må det være på sin plass å peke på at Norges posisjon som olje- og gassleverandør i Europa gir et betydelig bidrag til nasjonalinntektene, samtidig som denne viktige ressursen kan inngå som ledd i forhandlinger når vitale norske interesser skal sikres. Jeg savner for min del en atskillig mer offensiv og aktiv holdning fra Regjeringens side når slike problemstillinger blir drøftet i meldingen. Reservasjonsretten, eller vetoretten som vi gjerne har kalt den, er en viktig fremforhandlet mekanisme i EØS-avtalen som Norge til nå ikke har gjort seg nytte av. Vi er enig i at vetoretten må brukes med omtanke og etter nøye prioritering for å unngå at EØS-avtalen svekkes på unødig vis. Samtidig bør vi ta i bruk reservasjonsretten der grunnleggende norske interesser og verdier blir berørt. Reservasjonsretten er fremforhandlet for å brukes. Derfor var også sentrumspartiene villig til å bruke denne retten i saken om matsminkedirektivene. Og vi vil om nødvendig bruke den igjen, dersom f.eks. saken om å ta patent på livsformer skulle bli fremmet for Stortinget og forlangt implementert i EØS-avtalen.. Vi er glad for at Regjeringen har etterkommet vårt ønske om en årlig melding om EØS-avtalen som kan bli debattert i Stortinget. Vi mener det er behov for konkrete tiltak som ytterligere vil kunne forbedre informasjonen, styrke innsynet og gi nødvendig kunnskap både til oss politikere, til næringslivet, til media og til den enkelte norske borger. Jeg merket meg Blankenborgs positive omtale av våre forslag, og viser til forslagene nr. 1, 2, 3 og 4, som jeg på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre hermed tar opp. Europa er en spennende verdensdel. Både økonomisk og politisk utvikler den seg med stor kraft og dynamikk. I denne utviklingen skal Norge delta aktivt. Selvfølgelig utgjør EU en viktig og sentral rolle i dette bildet. Derfor har vi også knyttet oss opp til EU på flere måter, ikke bare gjennom EØS-avtalen, men seinere også gjennom tilleggsavtaler som Schengen, gjennom politi- og justissamarbeidet og etter hvert også til ESDP. Etter Lisboa har EU også orientert seg mot mer prosessorienterte samarbeidsformer utenfor de ordinære samarbeidsorganer og formelle prosedyrer som gjerne har blitt fulgt til nå. Dette skaper selvsagt nye utfordringer for oss. Vår medvirkning og våre interesser krever tett oppfølging og utvikling av mekanismer som åpner for en norsk kopling til disse nye samarbeidsformene. Vi må selvsagt også akseptere de begrensninger som vår EØS-status setter i forhold til EU-samarbeidet. Samtidig må vi utnytte maksimalt det tette og gode samarbeidet vi har med EU, både formelt og uformelt, til å sikre norske interesser. Norge har tradisjonelt lagt stor vekt på samarbeid, både gjennom EU og også gjennom internasjonale og regionale organer som FN, OSSE, NATO, EU, Europarådet, Nordisk Råd, Barentsrådet og Østersjørådet. Dette er ikke bare fordi vi nærmest må klynge oss til de redningsplanker som måtte drive forbi, alene som mange mener vi er i det internasjonale selskapet. Nei, disse organisasjonene har hatt en svært stor betydning for utviklingen av et stabilt og samarbeidende Europa gjennom konkret, praktisk innsats gjennom mange år. Ved et sterkt engasjement gjennom disse organisasjonene kan Norge gjøre seg gjeldende med sin erfaring, sin kompetanse og sine ressurser og dermed også vedlikeholde et interessant internasjonalt nettverk. Norge er ikke isolert i det internasjonale samfunnet, vi deltar aktivt både globalt og i det europeiske samarbeidet.