Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Jeg er selvsagt glad for at representanten Warloe er opptatt av framtidig kunnskapsbasert verdiskaping i Norge, og det var med interesse jeg lyttet til hans innlegg. Dette er jo noe som både jeg og regjeringen også er opptatt av. Norge har i dag et konkurransedyktig næringsliv med betydelig omstillingsevne. Vi har et høyt BNP og god vekst, stort eksportoverskudd og lav arbeidsledighet. Til tross for et høyt kostnadsnivå og en åpen økonomi har norsk næringsliv klart seg godt så langt. Det er viktig at vi sammenligner oss med andre land for å få fram hvor vi gjør det godt, og på hvilke områder vi har utfordringer. Samtidig er det avgjørende å ha en god forståelse av hva indikatorer måler og ikke måler, og hvilke premisser de bygger på. Indikatorer må derfor alltid forstås i den konkrete sammenhengen de inngår i, og en må evne å sette spørsmålstegn ved hvor representative de underliggende modellene er. Nå beveget Warloe seg i innlegget sitt bort fra det interpellasjonen i utgangspunktet handlet om, nemlig Norges score på European Innovation Scoreboard, men det står faktisk en utfordring om det i interpellasjonen, så jeg ønsker å forholde meg også til det. Det er grunn til å stille spørsmål ved – akkurat som Warloe for så vidt gjorde ved eksakte målinger – om Innovation Union Scoreboard gir et godt grunnlag for å vurdere den norske konteksten, og da viser jeg til Forskningsbarometeret 2011. Statistisk sentralbyrå setter spørsmålstegn ved relevansen og nytten av nettopp Innovation Union Scoreboard, og OECD sier at Scoreboard ikke fanger opp alle faktorer som påvirker Norges innovasjonsevne. Videre peker OECD på at viktige faktorer som påvirker innovasjonsevnen, ikke fanges opp i denne type målinger. Og der kommer vi til litt av sakens kjerne, som også Warloe utfordrer meg og regjeringen på, nemlig forholdet vårt til bruttonasjonalprodukt og hvordan vi måler ulike former for innsats. Det er en kjent sak at norsk næringsliv forsker noe mindre i forhold til BNP enn næringslivet i andre nordiske land. Det er også en kjent sak at det primært skyldes et høyt BNP og næringsstrukturen i Norge. I Norge er de råvarebaserte bedriftene ofte svært kunnskapsintensive. Denne kompetansen bygges opp på andre måter enn ved direkte investeringer i forskning. Kunnskap hentes inn fra leverandører, fra krevende kunder, gjennom ansettelser av folk med forskerkompetanse osv. Et kunnskapssamfunn basert på kunnskapsintensive, råvarebaserte næringer med relativt lav grad av patentering kommer dermed dårlig ut på de vanlige internasjonale indikatorene. Selv forskningsintensive bedrifter som Statoil faller dårlig ut, fordi petroleumsnæringen er definert som lavteknologisk. Indikatorene fanger også i mindre grad opp effektene av innovasjoner i offentlig sektor. Det er for øvrig verdt å nevne at de nordiske land, som det sammenliknes med, er blant de land som ligger aller høyest blant OECD-landene når det gjelder forsknings- og innovasjonsintensitet, og de har da også en noe annen næringsstruktur enn Norge. Men vi skal selvfølgelig strekke oss etter alt som er bedre enn det vi gjør. Når dette er sagt, er jeg enig med representanten Warloe i at det må arbeides systematisk med kunnskapsbasert verdiskaping i næringslivet og for å styrke kunnskapsoverføringen og samhandlingen mellom høyere utdanningsinstitusjoner, forskningsinstitutter og næringsliv. Derfor er det gledelig at vi kan registrere en sterk økning i antall mottatte forretningsideer og nye foretak ved universiteter og høgskoler. Regjeringen har iverksatt en rekke tiltak for å stimulere til mer samhandling mellom akademia og næringsliv. Et ledd i dette er innretningen av styrene ved universitetene og høgskolene, som skal ha en bred sammensetning, med eksterne styremedlemmer. Noen har da også ekstern styreleder – de som har ansatt rektor. Dette bidrar til å styrke samarbeidet mellom akademia og næringslivet. Videre er det i de senere år innført en rekke ordninger for å styrke samarbeidet mellom universiteter og næringsliv, forskning i og for næringslivet og kommersialisering av forskningsresultater. Særlig kan nevnes ordningen med Sentre for forskningsdrevet innovasjon og Forskningssentre for miljøvennlig energi, Norwegian Centres of Expertise, Nærings-ph.d.-ordningen, virkemiddel for regional FoU og innovasjon, VRI, og ordningen med regionale forskningsfond. Brukerstyrt forskning, hvor bedrifter er prosjektledere for forskningsprosjektene, er styrket. Her er prosjektenes forventede utløsende effekt på bedriftens egen FoU-aktivitet et kriterium for tildeling. Systemet for og bevilgningene til kommersialisering av forskningsresultater fra universiteter, høgskoler, institutter og helseforetak er også blitt styrket i de senere år gjennom FORNY 2020-programmet. Norge har også en godt utviklet instituttsektor som bidrar betydelig til utviklingen av næringsrelevant kunnskap og forskningsresultater. I statsbudsjettet for 2012 har regjeringen foreslått å øremerke 26 mill. kr til tiltak som skal øke deltakelsen fra forskningsinstituttene i EUs rammeprogram. Midlene skal også bidra til å styrke samarbeidet mellom instituttene og næringslivet. Siktemålet her er både økt deltakelse fra bedriftene i EUs rammeprogram og økt forskningsintensitet i næringslivet. Når det gjelder representanten Warloes siste spørsmål, om økt forskningsinnsats i næringslivet, vil jeg vise til at den offentlige FoU-støtten til bedrifter i næringslivet er betydelig styrket gjennom de siste ti årene, og den ligger nå på et relativt høyt nivå sammenliknet med andre land. Forskningsrådets støtte til næringslivet er økt med mer enn 300 mill. kr i perioden 2006–2010. I 2010 ble om lag 2,3 mrd. kr kanalisert som offentlig støtte til næringslivets FoU gjennom Forskningsrådet og SkatteFUNN, som også representanten var inne på. Det utgjorde om lag 10 pst. av den offentlige støtten til FoU. Representanten Warloe peker med rette på viktige problemstillinger for framtidig verdiskaping i Norge. Jeg mener imidlertid at tradisjonelle indikatorer i liten grad klarer å fange opp kjennetegn ved det norske samfunnet som er viktige for vår innovasjonsevne, som f.eks. de mange avtaler og møteplasser mellom staten, arbeidstakerorganisasjonene og næringslivet. Vi har også belegg for å si at rammebetingelsene for FoU og innovasjon i Norge i all hovedsak er gode, og at vi har en god sammensetning av virkemidler for forskning i næringslivet. Men så er vi sannsynligvis enige om at det bør og kan forskes mer fra næringslivets side. Det er den store utfordringen, og regjeringen er opptatt av de viktige utfordringene som representanten Warloe peker på. Derfor har vi også iverksatt tiltak. Vi skal legge fram en ny forskningsmelding i 2013. Selv om den endelige innretningen og opplegget for denne meldingen ennå ikke er avklart, vil det i meldingen være svært relevant å ha oppmerksomhet mot utfordringer og muligheter knyttet til samspill, læring og samarbeidsformer mellom høyere utdanning, forskning og innovasjon – det såkalte kunnskapstriangelet. Instituttsektorens rolle vil også bli sentral i den kommende forskningsmeldingen. Så jeg tror vi er enige om analysen, at det er et stykke vei å gå før næringslivet i Norge når de mål som vi har satt oss – 2 av de 3 pst. som skal gå av BNP til forskning. Men jeg tror også vi kan være enige om at det er mange måter å måle det på, og et stort mangfold av virkemidler og stimulanser som vi bør gi både gjennom universiteter og høgskoler og gjennom forskningsinstitutter. For at det er et mål at man skal samarbeide bedre og tydeligere og åpnere mellom akademiske institusjoner og næringslivet, er det ingen tvil om, og vi har altså iverksatt en del mekanismer for å få det til. Jeg har tillit til at våre høyere utdanningsinstitusjoner tar den utfordringen og selv også er med på å utvikle gode møteplasser, gode kommunikasjonskanaler og gode informasjonsmuligheter fra næringslivet og til de akademiske miljøene.