Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2010-06-15:
Helsepolitikken handler om livskvalitet, livslengde, liv og død. Den handler om omsorg, pleie og behandling, om kompliserte teknologiske inngrep, om vilje til å forske og utvikle, og den handler om tro og håp om et bedre liv. Tidligere helseminister Sylvia Brustad fikk et brev i 2006, som på en veldig god måte illustrerer vår idé for utvikling av en fellesfinansiert helsetjeneste. Mannen skrev: «Jeg blir 86 år i morgen og er frisk og rask – takket være fire titanledd fra Diakonhjemmet og en fantastisk ny linse fra Ullevål. Jeg tror bare høyre ben har kostet staten ca. 800 000 kr, så takk for det! Går nå uten stokk og nyter livet med 11 barnebarn og ett oldebarn.» Dette brevet forteller først og fremst hva vår samfunnsmodell betyr for enkeltmenneskene, men bringer også tankene over på hvordan tilbudet ville ha vært i et privat økonomisk styrt helsevesen. Er det trolig at de eldste blant de gamle ville ha fått en privat helseforsikring? Ville mannen i så fall hatt råd til det? Det har vært tankevekkende å følge helsedebatten i USA. De bruker mest penger på helse i hele verden, og de har mange fremragende miljøer innenfor kreftforskning, som flere har trukket fram i debatten her i dag. De har mange gode leger og eksperter, men fordelingen av tilbudene er katastrofal. Det har vært en av president Obamas hovedsaker, noe som de private aktørene advarte høylytt mot. Det er et kjennetegn ved det norske samfunnet at renholderen og direktøren blir behandlet på samme sykehus. En slik politisk utvikling har vært villet. Dette er og blir Arbeiderpartiets mål også for framtiden. Så er vi inderlig klar over at det ikke alene nytter å vise til at vi har et av verdens beste helsevesen. Vi må hele veien være åpne for å organisere bedre og finne nye løsninger når det trengs. Det er nettopp også dette som lå til grunn for Samhandlingsreformen. Kritiske røster i helsesektoren er både bra og nødvendig, fordi det faktisk er mye som både kan og bør forbedres, men også fordi det viser at folk bryr seg om vårt felles helsevesen. Vi må bruke klokskap og våre menneskelige og økonomiske ressurser, slik at vi både forebygger helseplager bedre enn i dag, og slik at vi styrker helsetilbudene og skaper den maksimalt mulige trygghet for folk landet rundt. Vi må ha moderne helsetjenester som oppleves tilgjengelige, og der absolutt alle blir sett og respektert. Så vil det hele tiden være behov for å stoppe opp og forsikre oss om at både helsevesenet og politikere faktisk bidrar til at de sosiale forskjellene i helsevesenet reduseres. Det bør vi makte å få til uten at det skapes unødvendig utrygghet blant så vel pasienter som befolkningen for øvrig. Her har selvfølgelig vi som politikere, men ikke minst helsemyndighetene et særskilt ansvar. Når Høyre i dag har satt fokus på kreftsykdom, gir det oss mulighet til å drøfte et tema som opptar svært mange. Det gir både regjering, fagmyndigheter og storting mulighet til å synliggjøre utviklingstrekk på området og etterse hva som er de faglige og politiske strategiene også for framtiden. Det er bra. Kreft er en alvorlig sykdom som rammer stadig flere. Kreftpasienter og andre alvorlig syke mennesker skal ha rask og god behandling. Den siste tidens debatt om prioritering og bruk av kostbar og avansert behandling er en del av hva dagens moderne helsevesen står oppe i. Etiske dilemmaer er en del av det samme. Jeg synes det er veldig viktig og riktig at helseministeren med all mulig tydelighet har avvist at en «maksimalprisdiskusjon» knyttet opp til enkeltpasienter skal være førende i en slik debatt. Av og til må det gjøres vanskelige avveininger, men det overordnede bildet er likevel at det knapt finnes noe sted i verden der du er sikret forsvarlig behandling i samme grad som i Norge. Og vår ambisjon må være at det skal være slik også i framtiden at vi i Norge skal være i front når det gjelder å ta i bruk nye behandlingsmetoder og muligheter, og at du får god behandling uansett hva din økonomiske og sosiale status er.