Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
I 2010 ble 210 mennesker drept i trafikken i Norge. Det er det laveste tallet siden 1954, men likevel er det 210 for mange. Trafikkulykker er den skjulte tragedien – det er tragedien som kommer i små drypp året gjennom, og som oftest resulterer i små notiser i avisene. Nullvisjonen, ønsket om en framtid uten hardt skadde og drepte, er ledestjernen vår i trafikksikkerhetsarbeidet. Og spørsmålet blir: Er vi villige til å ta de takene, til å fatte de beslutningene, til å gjøre det som kreves av oss, for at vi skal bli troverdige når vi snakker om nullvisjonen? Det er det denne interpellasjonen egentlig handler om. Trafikksikkerhet har vært høyt på den politiske dagsordenen en stund. Heldigvis, fordi det er et spørsmål om liv og død – og dessverre, fordi det er tragiske ulykker som har forårsaket denne plasseringen på dagsordenen. Utfordringen med den debatten som har vært ført så langt, mener jeg er det ensidige fokuset på midtdelere. Jeg vil starte med å slå fast at jeg mener midtdelere er viktig. Det er et viktig trafikksikkerhetstiltak, men det er på veier med høy trafikk. Om grensen skal gå ved 8 000 biler i døgnet, ved 4 000, eller ved andre kriterier, mener jeg vi skal diskutere. Men jeg mener det ikke vil være mulig eller realistisk å bygge midtdelere på alle veiene i Norge. At enkelte partier skaper et inntrykk av at de mener det, får de selv forsvare eller forklare. Her ligger hovedårsaken til at jeg fremmer denne interpellasjonen: Trafikksikkerhetsarbeid er så mye mer enn midtdelere, og jeg vil gjerne at vi skal ha en diskusjon om trafikksikkerhet som setter fokuset på alt det andre vi også må gjøre – på alle de politiske utfordringene vi har, som virkelig setter fokuset på om nullvisjonstenkningen vår bare er et luftslott, eller om vi mener alvor. Det gjøres et godt trafikksikkerhetsarbeid i dag, både nasjonalt, regionalt og lokalt. Nasjonalt er det utarbeidet en plan med 152 tiltak som Statens vegvesen, Utdanningsdirektoratet, Helsedirektoratet, politiet og Trygg Trafikk står bak. Regionalt har fylkeskommunene sine trafikksikkerhetsutvalg og sine planer, og vi vet at også mange kommuner har planer og et aktiv trafikksikkerhetsarbeid. Nullvisjonen tar utgangspunkt i at vi snakker om et trafikksystem. Et system der veien, kjøretøyet og trafikantene må spille på lag, og der alle må gjøre sin del av jobben for at dette skal fungere. Vi som politikere kan være med og påvirke dette samarbeidet gjennom å bidra til at vi får bedre trafikanter, bedre og sikrere kjøretøy og bedre og sikrere veier. Vi kan også vedta tiltak som kompenserer for at deler av systemet ikke fungerer optimalt, eller for at vi ikke får gjort de tiltakene vi mener er nødvendige til enhver tid. Jeg mener vi uansett ikke kan bygge veier som tar høyde for at trafikantene får oppføre seg som de vil. Vi må kunne forutsette, eller i det minste sette inn tiltak som bidrar til, at trafikantene stort sett holder fartsgrensene, bruker bilbelte og kjører rusfritt. Men la meg illustrere hvorfor det ensidige fokuset på midtrekkverk ikke løser alle utfordringer. Jeg velger å bruke dødsulykkene i mitt hjemfylke, Nord-Trøndelag, i 2010 for å illustrere dette. Det var elleve drepte i trafikken i Nord-Trøndelag i fjor. Av disse var fire møteulykker, fire utforkjøringsulykker, en ulykke i kryss, en velt og en fotgjenger som ble påkjørt. Dersom vi hadde hatt midtrekkverk på alle veiene i Nord-Trøndelag, ville vi fremdeles hatt minst sju av de elleve drepte i trafikken. Over halvparten av møteulykkene skjedde også på fylkesveier der midtrekkverk ikke står høyt oppe på den politiske dagsordenen, på grunn av lav trafikk. Derfor er det viktig at vi har et stort fokus også på andre tiltak. Mange ulykker er knyttet til manglende førerdyktighet, for høy fart eller fyllekjøring. Det betyr at vi må sette inn tiltak som gjør at vi får bedre trafikanter. For meg handler dette om tiltak helt fra barnehagen og til ferdig utdannet bilfører. Derfor mener jeg at vi må diskutere følgende: Er trafikkopplæringen i barnehager og i skole bra nok? I grunnskolen har vi tatt inn læringsmål når det gjelder trafikk i læreplanene. Men når vi læringsmålene? Vi trenger kunnskap om hvorvidt vi når læringsmålene. Min kjennskap til temaet tilsier at det er veldig varierende og veldig avhengig av den enkelte lærer. Sånn kan vi ikke ha det! Vi må sikre oss at elevene som går ut av grunnskolen, har den nødvendige kunnskap om trafikk og de nødvendige holdninger. Satt på spissen er dette et spørsmål om liv og død. Er føreropplæringen god nok? Det vi kan fastslå, er at vi har verdens beste utdanning av trafikklærere. Vi har valgt at trafikklærere som utdannes i Norge, skal ha høgskoleutdanning, med sterk vekt på pedagogikk og trafikksikkerhetstenkning. Ingen andre land i Norden har gått så langt. Men hva med føreropplæringen? Har vi en føreropplæring som tar mer hensyn til at den skal være billigst mulig i stedet for at den skal være best mulig? Vi har en føreropplæring som er lik for alle, uavhengig av hvordan vi er som mennesker. Når jeg snakker med fagfolkene på trafikklærerutdanningen ved Høgskolen i Nord-Trøndelag, får jeg følgende tilbakemelding på hva som kan gjøre føreropplæringen bedre: gjeninnføre obligatorisk teorikurs få til mer mengdetrening satse på individtilpasset føreropplæring Nå er det satt i gang en evaluering av føreropplæringen, men det må være hevet over enhver tvil at den kan forbedres, og jeg mener at det haster. Skal vi diskutere gradvis utvidelse av førerretten? Skal det være sånn at når du får førerkort ved fylte 18 år, får du først bare lov til å kjøre alene og på dagtid, og senere får du utvidet førerretten til å kjøre når det er mørkt og til å ha med passasjerer? Jeg registrerer i avisoppslag i Adresseavisen for få dager siden at UP-sjefen i Trøndelag mener vi bør innføre forskjellig aldersgrense for førerkort for jenter og gutter. Nyere forskning viser at det er en biologisk forskjell på kjønnene – jentene er mer modne enn guttene – og at det derfor bør innføres en differensiert aldersgrense. Dette må vi i hvert fall tørre å diskutere. Kjøretøyet er også en del av trafikksystemet. Med utgangspunkt i nullvisjonen mener jeg vi i hvert fall bør diskutere følgende: Når vi vet at ungdom er spesielt ulykkesutsatt, hvordan skal vi bidra til at bilene til ungdommene blir mer trafikksikre? Ungdom har som regel de eldste bilene – og det er dem som er minst trafikksikre. Jeg mener vi må vurdere å øke vrakpanten betydelig, i hvert fall som et tidsbegrenset tiltak, for å få skiftet ut de eldste bilene, og spesielt ungdomsbilene. Det kommer stadig nytt sikkerhetsutstyr i nye biler. Det finnes utstyr som hindrer deg fra å sovne, som gjør det nesten umulig å kjøre inn i bilen foran eller i møtende kjøretøy, og det finnes airbager for fotgjengere, dersom du skulle være uheldig å kjøre på en fotgjenger, for å nevne noe. Problemet er at dette utstyret er forholdsvis dyrt, og at vi har et avgiftssystem som bidrar til at det blir dyrere. Her må vi diskutere om sånt sikkerhetsutstyr rett og slett skal fritas for avgifter. Ny teknologi er et stikkord som gir oss utfordringer framover – politiske utfordringer. Alkolås og fartssperre er teknologi vi har kjent en stund, men som vi ennå ikke har valgt å ta i bruk som virkelige virkemidler. Når medvirkende årsak til halvparten av dødsulykkene er fart, sier det seg selv at å ta i bruk fartssperre ville ha vært et meget effektivt virkemiddel. Alternativt finnes det teknologi som enten via sensorer i bakken eller via GPS kan fortelle bilen din hva fartsgrensen er og hjelpe oss til å holde fartsgrensen. Dette utfordrer frihetsbegrepet til mange, og derfor er det et spørsmål som krever politisk avklaring. For meg er denne avklaringen forholdsvis enkel. For meg handler det ikke om at jeg som trafikant skal ha frihet til å kjøre som jeg vil, men det handler om den friheten vi alle som trafikanter skal ha til å føle oss trygge og sikre når vi er ute i trafikken. Derfor er jeg positivt innstilt til at vi skal ta i bruk den nye teknologien fortest mulig. Trafikksikkerhet er et område hvor det er mye synsing, hvor vi alle ut fra våre egne erfaringer har gjort oss opp meninger om hva som virker eller ikke virker. Det vi glemmer, er at trafikksikkerhet også er et område hvor vi har mye forskning og dermed mye kunnskap om hva som faktisk virker. Jeg mener vi som politikere i for liten grad forholder oss til og tar i bruk den kunnskapen som finnes. Fart er et område vi vet mye om. Vi vet at dersom du kjører på en fotgjenger, vil fotgjengeren sannsynligvis overleve dersom farten ikke er over 30 km/t. Ergo burde fartsgrensen i tettbygd strøk være maks 30 km/t. Vi vet at ved møteulykker er sjansen stor for å overleve dersom man ikke kjører fortere enn 70 km/t. Ergo burde fartsgrensen på alle veier uten midtdeler være maks 70 km/t. Jeg er veldig glad for nyheten vi hørte på radioen i dag – at fartsgrensen nå skal settes ned på de mest trafikkerte og ulykkesutsatte strekningene hvor det ennå ikke er bygd midtdelere. Men om vi skal ta nullvisjonen på alvor, burde vi ha diskutert om vi skal gjøre dette på alle veiene. Det ligger i nullvisjonens natur. Dersom trafikksikkerhet var viktigst for oss, hadde dette vært en grei diskusjon. Men vi vet at det kommer i strid med andre mål – med mål om framkommelighet. Vi vet at det vil virke, men vi vet at det sannsynligvis ikke vil være populært blant velgerne. Dersom vi hadde satt ned fartsgrensene fra 50 til 30 km/t i tettbygd strøk og fra 80 til 70 km/t der det ikke er midtdelere ellers, og alle hadde fulgt fartsgrensene, ville 135 færre personer blitt drept hvert år – 135 personer. Det er et så høyt tall at vi i det minste bør koste på oss å reflektere over muligheten for at dette er tiltak vi kan ta i bruk. Vi vet også fra forskning at forholdsvis små endringer i den generelle hastigheten gir store utslag. Dersom fartsnivået senkes med 5 pst., reduseres antall drepte med 20 pst., og dersom fartsnivået reduseres med 10 pst., reduseres antall drepte med 40 pst. Når vi vet at fartsnivået mange steder ligger godt over det som er fartsgrensen, vet vi også at det å få ned farten til den faktiske fartsgrensen vil virke veldig bra. Derfor er vi for flere fotobokser, vi er for gjennomsnittsmåling mellom fotoboksene, såkalt streknings-ATK, og vi er for mer politikontroll. Vi har styrket UP – og jeg håper samferdselsministeren har en god dialog med sin kollega i Justisdepartementet om hvordan vi skal få til enda flere politikontroller i framtiden. Noen partier bidrar til å skape et inntrykk av at trafikksikkerhetsutfordringene er enkle å løse. Jeg mener at det er feil. Jeg mener det handler om å ha flere tanker i hodet på en gang. Men utfordringen min til samferdselsministeren, i tillegg til spørsmålet som jeg har stilt, er: Hvordan vil samferdselsministeren legge til rette for at vi politisk kan få tatt disse vanskelige diskusjonene, og hva skal vi gjøre for å få konkludert og komme i gang? Selv om 210 er et historisk lavt tall, er det 210 for mange, og er vi villig til å ta i bruk de virkemidlene som trengs for å komme videre?