Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-11:
Jeg setter stor pris på at representanten Tajik reiser denne debatten med det utgangspunktet hun tar. For det første peker hun på at elever med minoritetsbakgrunn, som i tillegg til norsk behersker andre språk på morsmålsnivå, er en ressurs for samfunnet. For det andre peker hun på variasjonen mellom elever med minoritetsbakgrunn. I den offentlige debatten om disse spørsmålene forsvinner ofte de nyansene som jeg synes interpellanten nå nettopp legger vekt på, og jeg gleder meg til den videre debatten om dette. Mange elever med minoritetsbakgrunn er flerspråklige og flinke i norsk, mens andre har problemer med norsken – særlig de som har kommet til Norge midt i skoleløpet, og som må lære seg et helt nytt språk når de er både 10, 12 og 14 år. De som er født og oppvokst i Norge og har lang tilknytning her, har en helt annen type utfordring. Blant dem som har gått på gode skoler i hjemlandet før de kom til Norge, finner man elever som er dyktige i det meste bortsett fra norsk – som de selvsagt må lære seg – mens andre barn, som kommer til Norge når de er litt oppe i alder, kanskje er i den situasjonen at de aldri tidligere har gått på skole. Dette mangfoldet er det vi diskuterer når vi diskuterer skolegang for barn med minoritetsbakgrunn. Den gruppen elever vi bør være særlig opptatte av og oppmerksomme på, er ungdom som kommer til Norge seint i utdanningsløpet. Vi må sette mye inn på at de skal komme raskt inn på et godt utdanningsspor og få hjelp til å fullføre videregående opplæring. Det er nøkkelen til å stå på egne bein i det norske samfunnet. Det samme gjelder voksne som kommer til Norge med lite utdanning. Utdanning er også for dem nøkkelen til integrering. Uten disse nyansene og en forståelse av hvor komplekse utfordringene er, vil vi ikke lykkes med å finne tiltak som virker, og som gjør oss gode til å håndtere det mangfoldet som finnes i befolkningen. Mangfold er positivt. Å møte mennesker med en annen bakgrunn gir oss nye perspektiver. Men det er også krevende. Jeg har stor respekt for de utfordringene som lærere står overfor hver eneste dag når de må forholde seg til en elevgruppe hvor mange ikke behersker norsk godt nok. Kulturforskjeller kan også skape misforståelser og konflikter. Mangelen på mangfold kan også være et problem. Hvordan skaper vi forståelse for at Norge er et flerkulturelt samfunn om alle elevene på skolen er lyse i huden og har slekta si fra norske bygder? Hvordan får elevene en god forståelse for norske tradisjoner og norske samfunnskoder, som representanten Tajik trekker fram, om få elever ved skolen har foreldre med norsk som morsmål? Det kan ikke være tvil om at det enkleste for skolene og elevene ville være om vi kunne vedta her i dag at alle skoler skal ha en variert elevsammensetning som avspeiler befolkningsgrunnlaget rundt seg og i Norge som helhet. Sånn vet vi at det ikke er mulig å møte disse problemene, og ikke ønskelig å møte disse utfordringene. Oslo er først og fremst en klassedelt by – det er bare å skumme gjennom Aftenpostens boligannonsebilag for å få det dokumentert – og Oslo har alltid vært en klassedelt by. Så mange av de problemstillingene vi diskuterer i denne sammenheng, henger sammen med det som er en utfordring for Oslo hver eneste dag, og som har vært det lenge før diskusjonen dreide seg om minoritetsspråklige. Boligmarkedet er klassedelt, arbeidslivet er også klassedelt, og klasseforskjellene har fått en tydelig etnisk dimensjon. Veldig mange av de billigste boligene befolkes av folk med innvandrerbakgrunn – rett og slett fordi de tjener dårligere – og veldig mange av de lavtlønnede tjenestene vi er avhengige av i det daglige, utføres av arbeidstakere med innvandrerbakgrunn. Jeg mener at dette er hovedårsaken til at vi har fått en for ensidig elevsammensetning ved mange Oslo-skoler, både i øst og i vest. Årsakene er å finne i boligforhold og økonomiske forhold, og de grunnleggende løsningene for dette finnes også der. Vi trenger varierte bomiljø i Norge og en god miks av elever ved alle skoler, men det er ikke skolene eller barna som skal ta ansvaret eller unngjelde for et klassedelt Oslo. I sommer har vi hatt en livlig debatt om den skjeve elevsammensetningen. Ikke minst tok det fart da en tidligere skolebyråd fra Kristelig Folkeparti ville ha egne norske klasser på Stovner. Andre har tatt til orde for bussing. Alle elever i Norge har rett til å gå på sin nærskole. Nærskoleprinsippet er lagt inn i opplæringsloven, og tilhørigheten til nærskolen har en betydning langt utover det som skjer i timene. I Oslo er det såkalt fritt skolevalg, som betyr at foreldre og elever kan søke seg til andre grunnskoler enn nærskolen hvis det er plass til dem der. Det er helt i orden så lenge dette ikke går ut over noens rett til å gå på sin nærmiljøskole. Så at noen frivillig velger å gå på skole på en annen kant av byen, er ikke noe problem. Det jeg mener vil være helt feil, er å gjennomføre denne typen tiltak med tvang. I den grad bussing er aktuelt, må det være et frivillig initiativ fra foreldre som ønsker en annen løsning. Uansett vil aldri bussing være løsningen på de utfordringene vi har når det gjelder sammensetningen av elevgrupper i Oslo-skolen, hvor minoriteter dominerer på noen skoler, og majoriteten nesten er enerådende på andre skoler. Alternativet til en sånn type politikk vil være å sørge for at vi har en kraftinnsats for kvaliteten i skoletilbudet til alle som bor i et område der et flertall av elevene er minoritetsspråklige. De skolene som har en overvekt av minoritetsspråklige elever, må være rett og slett knallgode på norskopplæring, tospråklig fagopplæring – støtte flerspråklighet, sånn at elever kan ta vare på morsmålet sitt samtidig som de lærer seg norsk. Skolene må få tilført tilstrekkelig lærerkompetanse til å håndtere dette og tilstrekkelig antall lærere til å gi alle elever en god, tilpasset opplæring. Vi trenger en systematisk opprustning av skolen for å sikre at alle elever opplever en inkluderende skole og gode betingelser for å lære det man trenger for å vokse opp i Norge som et fullverdig medlem av det norske samfunnet. Det var bakgrunnen for at tidligere kunnskapsminister Bård Vegar Solhjell nedsatte et utvalg for en offentlig utredning om dette, det såkalte Østberg-utvalget. NOU-en «Mangfold og mestring» er nå på høring og vil bli fulgt opp. Denne utredningen er en videreføring av det engasjementet som regjeringen har hatt på dette. Høringsfristen er 1. november. Vi kommer tilbake med forslag om hvordan vi skal følge opp dette, men mye av tonen fra interpellanten ligger også i Østberg-utvalgets utredning, nemlig å se på hva slags enorme ressurser vi har blant barn som har mulighet til å ha to morsmål – en flerspråklighet som vi ikke har sett hvilke muligheter det ligger i. La meg trekke fram tre hovedområder hvor det har vært satset systematisk. For det første: økt barnehagedeltakelse. Nå går 95 pst. av barn med minoritetsbakgrunn i barnehagen før de begynner på skolen. Det er en kjempemulighet for å utvikle språk, sosial kunnskap og kjennskap, knekke koder, finne seg til rette. Jeg har vært rundt på mange skoler som har mottatt barn fra barnehager med gratis kjernetid. De rapporterer om at de har en mye mer skoleforberedt barnegruppe, og det er mye lettere å komme i gang med det som er skolens kjerneoppgaver, nemlig systematisk læring og konsentrasjon om grunnleggende ferdigheter. Vi vet at særlig jentene har stort utbytte av tilbudet med gratis kjernetid. Det gir oss noen utfordringer når det gjelder minoritetsguttene – hva skal til for å sørge for at de får et raskere tilbud? I sammenheng med stortingsmeldingen om kvalitet i barnehagen har flertallet – alle opposisjonspartiene gikk imot, til min store overraskelse – gått inn for at vi skal kartlegge barns språkutvikling i barnehagen, ikke gjennom testing i tradisjonell forstand, men gjennom systematisk observasjon. Vi har et eget utvalg nå som ser på hvordan vi kan jobbe systematisk med dette. Det gir oss et utgangspunkt for å være tidlig på med tiltak. For det andre må vi ha bedre kvalitet i grunnopplæringen i norsk for dem som begynner på skolen uten å kunne norsk. I 2008 ble systemet med norsk som andrespråk fjernet. Vi jobber nå videre med hvordan vi skal styrke norskopplæringen for denne gruppen barn. For det tredje må vi sørge for at vi møter alle barn med respekt for deres tro og tradisjoner. Derfor er jeg glad for at vi nå har en formålsparagraf og et RLE-fag som gjør at vi lever opp til standarden som Den europeiske menneskerettighetsdomstol krever av oss.