Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-05-08:
Jeg ble litt fascinert av finansministerens avslutning på sitt innlegg i den forrige interpellasjonen, hvor hun snakket om samtaleterapi, så jeg vet ikke om vi kan fortsette i denne interpellasjonen med noe av det samme. Jeg innbiller meg at det kanskje kan være behov for litt samtale innad i Regjeringen når det kommer til akkurat dette temaet i hvert fall. Regjeringen og finansministeren markedsfører en høy politisk profil når det gjelder å bruke skatte- og avgiftspolitikken til å stimulere miljøvennlig adferd og utvikling av miljøvennlig teknologi. Det er fornuftig å bruke skatte- og avgiftspolitikken som virkemiddel til å påvirke forbrukernes valg, slik at de tar hensyn til samfunnskostnadene, f.eks. ved miljøutslipp, når de kjøper varer og tjenester som har ulike miljøegenskaper. Som følge av dette har vi en bred politisk enighet om disse prinsippene. Vi har fått et sinnrikt system for miljøavgifter med kriterier for hvordan miljøegenskapene skal prises inn i avgiftene. Jeg – og sikkert også de fleste av mine medrepresentanter i denne salen – ønsker finansministeren lykke til med videreutviklingen av dette arbeidet, og ser fram til at også skatte- og avgiftspolitikken skal gjenspeile våre høye ambisjoner når det gjelder innenlandske tiltak for å redusere miljøutslipp. Men mange av de samme prinsipielle argumentene vi bruker for å differensiere avgifter etter miljøegenskaper, er gyldige også for i større grad å kunne differensiere avgiften på matvarer etter helseegenskaper. Det er hevet over enhver tvil at det er en sammenheng mellom ernæring og helse. For flere år siden uttalte f.eks. det som da het Statens ernæringsråd, at dersom befolkningen i snitt økte forbruket av frukt og grønnsaker med 65 pst., ville antallet krefttilfeller de påfølgende 15 år synke med 20 000. I fjor rapporterte Sosial- og helsedirektoratet at Norge, i likhet med andre vestlige land, ville bli rammet av en fedmeepidemi – altså en sykdom. Ifølge Sosial- og helsedirektoratet ville det da være en sammenheng mellom sosiale kriterier som inntekt og utdanning og sannsynligheten for å bli rammet av denne epidemien – et aspekt som jeg er overbevist om at finansministerens parti synes er interessant. Jeg går ut fra at finansministeren i sitt svarinnlegg vil vise til Regjeringens relativt ferske nasjonale kostholdsplan med 73 konkrete tiltak som skal gjennomføres i perioden 2007–2011 – ikke et vondt ord om den, selv om vi nok i edruelighetens navn bør si at den nok presenterer mange aktiviteter som har pågått og vil pågå helt uavhengig av en slik plan. Men at en slik plan i det hele tatt er utarbeidet, viser jo at vi i hvert fall er enige om utgangspunktet: Ernæring og kosthold er vesentlige faktorer for god folkehelse, og kosthold er ikke utelukkende et rent privat anliggende. Hver enkelt bestemmer selvsagt over sitt eget kosthold, men det er både etisk og økonomisk riktig for det offentlige å oppmuntre til gode kostholdsvaner. Det er vel ingen stor hemmelighet at det nok kan være spenninger internt i Regjeringen om i hvilken grad man skal øke ambisjonene når det gjelder å bruke skatte- og avgiftssystemet sterkere til å stimulere til fornuftige kostholdsvaner. Derfor er også formuleringene i kostholdsplanen på dette punktet blitt ganske ulne, for å si det forsiktig. Regjeringen skal «utrede muligheter for bruk av økonomiske virkemidler for å fremme et sunt kosthold». Da kan man jo spørre hvilken effekt utredningsarbeidet i departementene har på helsen til de ansatte der. Det skal ikke jeg uttale meg om, men denne målsettingen syder vel ikke akkurat av høye ambisjoner når det gjelder folkehelse i et videre perspektiv. Derfor vil jeg gjerne oppfordre finansministeren til å øke ambisjonsnivået. Det har hun gode grunner til å gjøre. For det første foreligger det klare faglige råd fra nasjonalt råd for ernæring om at det faktisk vil gi positive effekter for folkehelsen om man f.eks. fjernet merverdiavgiften på frukt og grønnsaker, eller satte den ned til lav sats og dekket inn provenytapet – for det vet jeg jo at finansministeren er opptatt av – ved å øke merverdiavgiftssatsen på enkelte andre mat- eller drikkevarer med høyt kaloriinnhold, eventuelt justere andre særavgifter. I dagens Dagbladet kan vi alle lese om det «sukkersjokk» som våre barn og unge nå er utsatt for. Dette bekreftes også av finansministerens kollega i Helse- og omsorgsdepartementet, som i svar på spørsmål fra Kristelig Folkeparti refererer til studier som sier at både prisreduksjon på frukt og grønnsaker og en prisøkning på sukkerrike mat- og drikkevarer klart vil påvirke etterspørselen etter disse varene. Dersom det skjer, vil det altså gi positive effekter for folkehelsen, redusere det offentliges behandlingsutgifter på lang sikt og i tillegg bidra til å redusere sosiale ulikheter i befolkningen. Jeg vil ikke bli forbauset om finansministeren internt i sitt departement har støtt på motforestillinger av typen «mer komplisert og administrativt tungvint avgiftsregelverk». Vel, både Finansdepartementet, øvrige offentlige skattemyndigheter, næringsdrivende og forbrukere er vant til at merverdiavgiftssystemet har flere satser – 0, 8, 14 og 25 pst. Å differensiere mellom enkelte matvarer innenfor et slikt system vil sikkert kreve noen tilpasninger, men det kan umulig være umulig. Det er gode muligheter for at finansministeren i sitt svar til meg vil sitere følgende: «Finansdepartementet har nedsatt et utvalg som skal vurdere dagens særavgifter. Dette utvalget skal ha en bred tilnærming til spørsmålet om hvordan særavgiftene best mulig kan utformes. I denne sammenhengen vil også de helse- og kostholdsrelaterte særavgiftene diskuteres. Utvalget skal levere sin rapport innen 23. juni 2007. Finansdepartementet vil i etterkant av dette ta stilling til hvordan rapporten skal følges opp.» Så hvis jeg da allerede har gitt et svar som det som finansministeren muligens kommer med, skal jeg i stedet utfordre finansministeren på to spørsmål. For det første: Hvis det er slik at skatte- og avgiftssystemet faktisk kan bidra positivt i forhold til målsettinger i Regjeringens egen kostholdsplan, vil da finansministeren prinsipielt åpne for at økonomiske virkemidler bør kunne brukes sterkere enn hva som er tilfellet i dag – altså ta et prinsipielt standpunkt? Og for det andre: Vil finansministeren sørge for at det ikke bare er særavgifter, men også differensiering innenfor merverdiavgiftssystemet som vil bli vurdert av den nevnte arbeidsgruppen og deretter fulgt opp politisk av statsråden?