Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-01-11:
Prerogativ i forfatningsrettslig forstand betyr litt forenklet en førsterett eller en særrett til å styre eller fatte beslutning. Prerogativene i vår grunnlov stammer naturligvis fra førparlamentarisk tid, og tok utgangspunkt i et helt annet styringssystem sammen med et helt annet maktforhold mellom statsmaktene enn det som er tilfellet i dag. Utgangspunktet i 1814-grunnloven var at Kongen hentet sin kompetanse fra Grunnloven direkte som selvstendig maktgrunnlag. Han valgte selv sitt råd, og han ble også tildelt helt konkrete områder hvor hans bestemmelse skulle være endelig. Det er disse bestemmelsene som er blitt utfordret i nyere forfatningstid, særlig sett i lys av instruksjonsretten som konstitusjonell sedvanerett og innføring av parlamentarismen. I tradisjonell juridisk lære har prerogativene blitt sett på som en skranke mot Stortingets instruksjonsrett. Det innebærer at vedtak Stortinget fatter på prerogativenes område, ikke vil være konstitusjonelt bindende for regjeringen eller dens statsråder. Dette er et fornuftig system når den utøvende makt henter sitt maktgrunnlag direkte fra Grunnloven. Spørsmålet er imidlertid om denne begrensningen er like aktuell i en situasjon hvor Stortingets politiske makt har styrket seg vesentlig på den utøvende makts bekostning gjennom parlamentarismen. Komiteens flertall viser i innstillingen til at «prerogativene bidrar til ryddige styrings- og ansvarsforhold mellom storting og regjering og gjør at Stortinget kan stille statsråder og regjeringer til ansvar og prøve deres handlemåter». Det må bero på en slags misforståelse, tror jeg. For hele poenget med prerogativene slik de fremstår i dag, er å hindre Stortingets innblanding på prerogativenes område og unnta regjering og statsråder fra konstitusjonell ansvarliggjøring hva gjelder oppfølging av stortingsvedtak på disse bestemte områdene. Det er først etter innføringen av parlamentarismen en kan bruke politiske virkemidler mot en regjering og statsråder som opptrer i strid med Stortingets vilje, også på prerogativenes område. En kan altså ansvarliggjøre politisk, men er frarøvet muligheten til rettslig eller konstitusjonell ansvarliggjøring. Ansvarsforholdet, som enkelte har vært inne på her, mellom storting og regjering, styres jo ikke av prerogativene. De er klargjort i Grunnloven § 3, hvor regjeringen skal utgjøre den utøvende makt, og § 75, hvor Stortingets oppgaver gjengis. Spørsmålet om prerogativene handler altså ikke, som komiteens flertall later til å tro, om en fordelaktig ansvarsfordeling mellom storting og regjering, men om det i dagens konstitusjonelle situasjon er påkrevd å opprettholde særlige grunnlovsbestemmelser som avskjærer Stortinget fra muligheten til å fatte konstitusjonelt bindende instruksjoner på bestemte områder. Det er dette forslagsstillerne har etterlyst debatt om, og som forslagsstillerne også har sagt, er det ikke mulig å behandle alle prerogativene over ett. Men det er god grunn til å iverksette noen tankerekker om disse spørsmålene dersom en er opptatt av at Grunnloven faktisk skal gjenspeile den reelle politiske vilje og den faktiske konstitusjonelle situasjon. Det ville jo bety at en på enkelte områder vil finne at prerogativene er hensiktsmessige å opprettholde, nettopp for å gi dem fornyet kraft og fornyet styrke, mens det på andre områder vil være naturlig å fjerne særretten. Det er jo bakgrunnen for ønsket om gjennomgang av hvilke prerogativer som skal opprettholdes med straffrihet for regjering og utøvende makt dersom de ikke følger Stortingets pålegg, og hvilke som er konstitusjonelle anakronismer uten reelt innhold. En er naturligvis ikke avskåret fra å forfølge statsråder eller regjeringer konstitusjonelt i den grad det skulle være nødvendig ved andre brudd på ansvarlighetsloven enn manglende oppfølging av Stortingets vedtak på prerogativenes område. Så vil helt sikkert noen si at en slik debatt er bortkastet, for det første fordi det er så få som er interessert i den, for det andre fordi det uansett vil være Stortinget selv som avgjør dette spørsmålet om det skulle dukke opp en konkret sak som aktualiserer konstitusjonelt ansvar på prerogativenes område som følge av manglende etterlevelse av Stortingets vedtak, og for det tredje fordi det konstitusjonelle ansvaret i all hovedsak er erstattet av det parlamentariske ansvar, og her foreligger naturligvis ingen begrensning i Stortingets makt. Alle disse argumentene er relevante og kan tillegges vekt. Men dersom en er opptatt av maktforholdet mellom storting og regjering, vil det være umulig å komme forbi problemstillingen om prerogativene som grense for instruksjonsretten. Vi mener det fortsatt fremstår som aktuelt å diskutere den problemstillingen videre. Men på bakgrunn av at det er fremmet andre grunnlovsforslag, som også er nevnt tidligere, bl.a. som resultat av det historiske kirkeforliket, som jeg selv deltok i forhandlingene om, som er inngått mellom alle partier på Stortinget, fremstår det som mest naturlig ikke å gå inn for endringer på prerogativenes område under dagens behandling. Jeg vil imidlertid understreke at det kan være aktuelt å se nærmere på denne problemstillingen i et nytt grunnlovsforslag etter at Grunnloven er endret på de områder som nå ser ut til å kunne kollidere med forslag lagt frem i Dokument nr. 12:9 for 2007–2008. Utover dette tillater jeg meg å anbefale Fremskrittspartiets merknader i innstillingen – som saksordføreren gjorde, nær sagt, han tok vel med flere enn Fremskrittspartiets merknader, men dog – som kveldslektyre for dem som ikke allerede har lest dem nøye.