Oddvard Nilsen (Høyre), 2003-03-21:
La meg i likhet med foregående taler få begynne med å takke statsministeren for en god, en klar og en bred redegjørelse. Den bekreftet den faste linjen som Norge har hatt i Irak-spørsmålet. Den påpeker at krig er et onde, og at vi derfor bør gjøre alt vi kan for å unngå en væpnet konflikt. Det har Regjeringen gjort ved konsekvent å følge FN-sporet og understreke at en eventuell militær aksjon må forankres i folkeretten og i et nytt vedtak i Sikkerhetsrådet. Dette er en linje som har bred politisk støtte i Stortinget, og jeg uttrykker glede over at Arbeiderpartiets leder nå i sitt innlegg understreket nettopp det. Det er en styrke for dette landet, og det er jeg glad for. Norge har alltid arbeidet for et sterkt og fungerende FN. Det er grunn til dyp bekymring over at FNs sikkerhetsråd etter tolv år med resolusjoner, vedtak og press ikke klarte å samle seg i Irak-spørsmålet. Mye kunne vært sagt om det, men etter min mening har noen av stormaktene i Sikkerhetsrådet dessverre medvirket til å skape en unødvendig usikkerhet rundt viljen til handling overfor regimet i Bagdad. Det kan ha bidratt til å redusere presset på regimet, men jeg tror dessverre ikke at det har gagnet freden. Jeg er derfor helt enig i hva statsministeren og utenriksministeren gjentatte ganger har uttalt, at enighet i Sikkerhetsrådet var det som kunne avverge en krig. Jeg har også merket meg at utenrikskomiteens leder, Thorbjørn Jagland, har understreket nettopp det samme. Det var gode råd, og flere land burde ha lyttet til disse rådene. Det er derfor god grunn til å beklage at rådet nå var splittet. Det har nemlig svekket FNs autoritet. Men hovedansvaret for at det nå er krig i Irak, ligger likevel utelukkende på regimet i Bagdad. Det var enighet i rådet om resolusjon 1441, med sine krav. Det er helt på det rene at kravene er blitt brutt. Vi må ikke glemme at Irak helt siden 1991 har unnlatt å etterleve Sikkerhetsrådets bindende vedtak og gjort det de har kunnet for å hindre at våpeninspektørene skulle komme til bunns i sine undersøkelser. Det er Husseins manglende samarbeid og oppfølging av FNs resolusjoner som er årsaken til den konflikten vi nå dessverre har fått. Jeg sa innledningsvis at krig er et onde. Å ty til militær makt er et nederlag i seg selv. Det tydeliggjør at diplomatiske og politiske forsøk på å løse konflikten har feilet. Men Norge kan selvsagt ikke støtte en krig som ikke klart og helt har støtte i folkeretten og samtidig er knyttet til et vedtak i Sikkerhetsrådet. Nå er vi imidlertid der at krigssituasjonen og krigshandlingene har begynt. Da må vi ikke glemme at regimet i Bagdad er et av de aller verste denne verden har sett. Statsministeren var inne på det. Saddam Hussein har invadert land rundt seg to ganger. Han har brukt kjemiske våpen mot sin egen sivilbefolkning. Han har drept over 5 000 av sine egne i et slikt angrep. Han har faktisk også drept sin egen svigersønn, og han har ikke nølt med å drepe dem som var kritiske til hans regime. Dette er et redselsregime, og jeg understreker for min egen del at jeg ikke vil gråte en tåre om dette regimet blir borte. Krig vil alltid ramme uskyldige mennesker. Det er derfor viktig å støtte opp om bl.a. Kofi Annans oppfordring til begge parter i krigen om å ta mest mulig hensyn til den sivile befolkning, noe også statsministeren sterkt understreket i sitt innlegg. Norge har en sterk humanitær tradisjon, og det er viktig at vi bidrar med hjelp til sivilbefolkningen i Irak. Jeg er derfor glad for det statsministeren sa om at nettopp dette er en hovedoppgave, og at dette sporet også vil føres gjennom FN. Det tror jeg er viktig. La meg nevne helt til slutt tre ønsker som lå i statsministerens redegjørelse: Det var for det første at krigshandlingene raskt måtte være over, for det andre at lidelsene til sivilbefolkningen ble begrenset mest mulig, og for det tredje at Irak og Midtøsten for øvrig nå kunne få en stabil fremtid basert på fred, frihet, sikkerhet og demokrati. Det fortjener så visst denne delen av verden.