Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2002-06-18:
Jeg hadde forventet at de vedtakene Stortinget skulle fatte i dag om klimapolitikken, ville være ambisiøse, forpliktende og konkrete. Min påstand er at resultatet vi kommer til å oppleve i løpet av kvelden, vil være det motsatte. Regjeringspartiene sørger for at svært få av de forslagene som kunne ha ført til en bedre miljøpolitikk, en miljøpolitikk som monner, får flertall. Perioden etter 2008 er det ikke særlig uenighet om. Men for perioden fram til da får Regjeringa altså gjennom sitt forslag til et smalt, nasjonalt kvotesystem, med støtte fra SV. Jeg må si at jeg virkelig hadde trudd at når SV støtter dette forslaget, så ville de få noe tilbake. Så langt jeg kan se, har SV ikke fått støtte til noen av de forslagene som de ønsker støtte til. Alt tyder på at symbolene er viktigere enn realiteten for disse partiene i denne saken. Jeg må ta avstand fra en del påstander som har kommet under denne debatten, senest fra Venstres Vihovde, som fra denne talerstolen sa at Arbeiderpartiets forslag går i samme retning som Fremskrittspartiets. Nei, det er feil. Jeg tar også avstand fra Korsbergs utsagn om at Arbeiderpartiets politikk er like ille som regjeringspartiene og SVs. Dette faller på sin egen urimelighet, særlig når vi vet at Arbeiderpartiet og Senterpartiets forslag har støtte fra en samlet industri, fra både arbeidstakere og arbeidsgivere, i tillegg til Bellona. Når vi går inn for at prosessindustrien skal redusere sine utslipp med 30 pst., i motsetning til regjeringspartiene og SVs 20 pst., er det et forslag som er bedre både for miljøet og for industrien enn det forslaget som vil få flertall her i kveld. Industrien ønsker å stå sammen om tiltakene istedenfor å få tildelt like store kvoter til hver enkelt bedrift, slik som flertallet i kveld går inn for. Jeg synes også at det samarbeidet som industrien har vært med på sammen med myndighetene gjennom svovelavtalen, har vist at industrien er villig til å ta ansvar. Det eneste forslaget som regjeringspartiene så langt ser ut til å samle seg om, nemlig å pålegge sin egen regjering om å samarbeide med industrien, er mildt sagt oppsiktsvekkende. Men det ser ut til at det er helt nødvendig. Etter vår vurdering har det vært dårlig kontakt med industrien i forkant av denne prosessen. Vi får håpe at det blir bedre i framtida, og vi er gjerne med på å støtte et pålegg om at Regjeringa bør samarbeide med industrien. For oss i Arbeiderpartiet er det resultatene som teller, ikke de fine ordene. Vi ønsker en klimapolitikk som er ambisiøs, og som gir resultater, men som samtidig er slik at vi ikke risikerer nedleggelser av industri i Norge. Det vil bare føre til at produksjonen flyttes til andre land som ikke på langt nær har så strenge miljøkrav som Norge. Med Regjeringas opplegg derimot er jeg redd for at vi vil få nedleggelser av industri i Norge. Og det er ikke noe vi har funnet på av oss sjøl. For eksempel sier direktøren ved TTI i Tyssedal det veldig klart i Hardanger Folkeblad den 14. juni: «Vedtaket» – han snakker da om det vedtaket som flertallet vil gå inn for her i kveld – «slik jeg forstår det i dag, betyr kroken på døra for oss. 200 arbeidsplasser er i fare.» Dette kan bli situasjonen for mange lokalsamfunn, dersom vi får se resultatene av flertallets klimapolitikk. Arbeiderpartiet vil at vi også før Kyoto-perioden starter i 2008, skal gjennomføre reduksjoner her hjemme, slik at vi står mest mulig rustet til å oppfylle våre forpliktelser i Kyoto-perioden. Da må vi bruke penger på å utvikle en ny og moderne teknologi. Da kan ikke norske aktører kjøpe seg fri gjennom billige tiltak i u-land. Det er også bakgrunnen for at vi foreslår at det opprettes et karbonfond, der alle kan delta i finansieringa av teknologiutviklende prosjekter, i tillegg til andre tiltak som representanten Konglevoll har gjort rede for. Jeg vil helt på tampen også nevne oljesektoren, som er en av de største kildene til klimautslipp. Vi vet at mye av utslippene kommer fra kraftproduksjonen på plattformene, og det er bakgrunnen for at vi vil få fortgang i planene om elektrifisering på sokkelen. Vi går langt når vi sier at vi ønsker at det skal bli et gasskraftverk med CO2-håndtering. Vi går langt når vi sier at det prosjektet, sammen med andre prosjekter som gjelder elektrifisering, må bety en reduksjon på minst 3 mill. tonn CO2. Heller ikke dette vil regjeringspartiene være med på. Nå er det ikke noe poeng å ha konkurranse om hvem som er best. Men det er et poeng at vi fatter vedtak som betyr noe for klimaet vårt, og at vi også fatter vedtak som betyr noe for den industrien som faktisk er den minst forurensende i verden.