Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-04-27:
Jeg vil gi honnør til interpellanten Geir-Ketil Hansen for å ha tatt opp et av de aller viktigste spørsmålene vi må ta stilling til, nemlig hvordan vi bedre beskytter barn mot mishandling og omsorgssvikt. Slik representanten Hansen påpeker, anslås det at ni barn under tre år hvert eneste år dør av omsorgssvikt og mishandling. Dette er så hjerteskjærende og så tragisk at man ikke kan fatte de lidelsene som ligger bak tallene. Det er egentlig tankevekkende at dette ikke preger politiske debatter, avisoverskrifter og nyhetssendinger i større grad, med tanke på hvor alvorlig dette er. Kanskje er disse sakene så vonde å forholde seg til at vi vegrer oss for å gå inn i dem, men det ubehaget vi føler, er ingenting mot de lidelsene som disse barna gjennomgår. Derfor må vi gjøre alt vi kan for å unngå at dette skjer, både som medmennesker, som helsepersonell og som politikere. Barn er i utgangspunktet prisgitt sine omsorgspersoner. Når foreldre eller andre ikke ivaretar sitt ansvar for å gi omsorg, eller driver regelrett mishandling, er det et grunnleggende svik mot barnet. Når noen vet hva barn utsettes for, men ikke foretar seg noe, er det et nytt svik mot barnet. Vi har alle et moralsk ansvar for å melde fra når barn utsettes for omsorgssvikt eller mishandling, men helsepersonell står her i en særstilling, både juridisk og i kraft av sin kompetanse. De kommer oftere enn andre i kontakt med utsatte barn, de får ofte inngående kunnskap om deres livssituasjon. I tillegg har de en særlig kompetanse og et særlig ansvar for å bidra til å ivareta pasientenes helse i vid forstand. Tilsynsmeldingen fra 2009 refererer til en sak der fire psykiatere og én sykepleier unnlot å melde fra om at én av deres pasienter utsatte barn for overgrep, selv om pasienten selv hadde informert om at han begikk overgrepene. Dette førte også til at et nytt barn ble utsatt for misbruk. Helsepersonellet slapp unna med en advarsel og barna trolig med skader for livet. Helsetilsynet mener dette ikke er et enkelteksempel, men et uttrykk for en ukultur. Dette betyr at de systemene vi har etablert, ikke fungerer godt nok. Dette betyr også at vi som helsepolitikere må bidra til å rydde opp. I tillegg til de utmerkede forslagene som statsråden redegjorde for i sitt innlegg, som jeg synes er svært gode og som vi vil støtte, vil jeg be statsråden sørge for en kampanje for å lære opp helsepersonell til å vurdere tegn på omsorgssvikt i henhold til veiledere som er utarbeidet. Samtidig må det gis grundig informasjon om det betydelige ansvaret helsepersonell har, i henhold til informasjonsplikten. Det må gis klar beskjed om at det i disse sakene ikke er akseptabelt å se en annen vei og regne med at noen andre tar ansvar, å si at dette er ikke mitt bord eller å beskytte seg bak taushetsplikten. Vi må utfordre ledere på alle nivåer til å ta et ansvar for at helsepersonell ikke føyer seg inn i rekken av dem som sviktet et barn. Helsepersonell skal ikke vurdere behovet for tiltak, det skal barnevernet gjøre, men de må melde fra ved mistanke om omsorgssvikt og mishandling, slik at barnevernet kan vurdere situasjonen. Selv om helsepersonellets meldeplikt er avgjørende, er dette selvsagt ikke det eneste virkemiddelet for å beskytte barn mot omsorgssvikt og mishandling. Først og fremst er det foreldre og andre omsorgspersoner som har ansvaret for å gi barna gode oppvekstvilkår. Vi må sørge for bedre hjelp til utsatte familier. Vi vet at barn av rusavhengige og psykisk syke er særlig sårbare, og vi må målrette den forebyggende innsatsen bedre i forhold til disse barna. Høyre har derfor gått inn for å styrke helsetjenesten og oppfølgingen av utsatte familier. Når foreldrene ikke gir barna forsvarlig omsorg, må vi ha et barnevern som kan gi et bedre tilbud enn i dag. Dette dreier seg om ressurser – det dreier seg om kompetanse og organisering. Jeg er enig med tidligere politisjef Finn Abrahamsen som har sagt at vi må ha et bedre barnevern, ikke bare foreldrevern.