Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Dette forslaget har egentlig en misvisende tittel. Dette er ikke et forslag om å begrense menneskerettighetene, men om å regulere rekkevidden av og vilkårene for dem, særlig satt opp mot hverandre. For det er ikke et alternativ at dette ikke vil skje. Det har skjedd, det skjer, og det vil skje. Spørsmålet er hvordan det skal skje, og hvem som skal legge rammene og vilkårene for det. Noe av formålet med grunnlovsrevisjonsarbeidet som vi hadde i fjor, var å oppdatere Grunnloven slik at den speiler statsskikken i Norge og hvordan vi styrer dette landet. Å gi et inntrykk av at det ikke foregår avgrensinger og vektinger mellom menneskerettigheter og ordinær lovgivning, er direkte misvisende. For det å si nei til et forslag er også å gi en beskjed, og den beskjeden ville være feil. Jeg er for at virkeligheten skal reflektere Grunnlovens verdier og intensjon, men da må også Grunnloven møte virkeligheten. Hvis ikke vil den miste legitimitet, og det er det ingen som er interessert i. Alternativet til å vedta paragrafen slik den er foreslått, er at det bare er opp til Høyesterett, ikke den folkevalgte forsamling, å fastslå hvilke rettigheter som kan settes opp mot hverandre, og hvordan. Grunnloven er folkets lov, og Arbeiderpartiet mener derfor at folket gjennom sine representanter i Stortinget skal sette opp disse skrankene, ikke Høyesterett alene. Paragrafen er først og fremst en retningslinje for domstolene i tolkningen av rettighetsbestemmelsene i Grunnloven i lys av Stortingets lovgivning og er på ingen måte, som det blir forfektet, en billett til jusen inn i skjønnsmessige politiske vurderinger. Den billetten tror jeg heller ikke de vil ha. Dersom man derimot lar menneskerettighetskatalogen stå uten § 115, vil Høyesterett bli tvunget til det. Det har de allerede blitt, og jeg skal komme tilbake til det. Paragraf 115 legger bånd på domstolene når de må vurdere lover opp mot Grunnlovens grenser. Stortinget regulerer på områder som faller inn under grunnlovsbestemte rettigheter. Men paragrafen regulerer på hvilke vilkår og hvor langt Stortinget kan gå i å gripe inn i grunnlovsrettighetene: Stortinget må respektere kjernen i grunnlovsrettighetene, begrensningen må være forholdsmessig og nødvendig for å ivareta tungtveiende allmenne interesser eller andres menneskerettigheter. Det er det som ligger i forslaget. Alternativet til å vedta det er at man skal fortsette å begrense via Høyesterett uten å ha noen retningslinjer. Paragraf 115 sier også at Stortinget ikke kan uthule rettighetene i Grunnloven ved å tolke dem snevrere enn formålet, og ordlyden tilsier at å kreve en begrensning må respektere rettighetenes kjerne. Alternativet, altså ikke å vedta paragrafen, er at det ikke går tydelig fram at all begrensning må respektere kjernen i grunnlovsrettighetene, begrensningen må være forholdsmessig og nødvendig for å ivareta tungtveiende allmenne interesser eller andres menneskerettigheter. Da vil det altså fortsette å foregå en begrensning som det ikke er noen vits i å late som ikke foregår, uten krav til å respektere verken menneskerettigheter eller nødvendighet. Det går bra nå, men det kan koste dyrt i møte med en høyesterett eller et storting som ikke tar denne oppgaven på alvor. Høyesterett er på ingen måte en motsetning til folkestyret. Tvert imot avhenger et demokratisk folkestyre av en aktiv høyesterett. Men den, og Grunnloven, kan ikke overlates fullstendig til seg selv. Dette er, som jeg nevnte i begynnelsen, ikke en begrensningshjemmel, begrensningen foregår åkkesom. Paragraf 115 kan man egentlig kalle en balanseringsmekanisme. Den gir både domstolene og Stortinget som lovgiver en helt nødvendig mekanisme for å balansere Stortingets behov for samfunnsregulering gjennom lovgivning med rettsstatens krav om vern av grunnlovsbestemte individuelle rettigheter. På den måten er § 115 en ren operasjonalisering av formålsbestemmelsen i Grunnloven § 2 andre punktum: «Denne Grunnlov skal sikre demokratiet, rettsstaten og menneskerettighetene.» Denne paragrafen har ikke kommet ut av ingenting. Den er foreslått av Menneskerettighetsutvalget, ledet av Inge Lønning, nettopp som en premiss for måten alle endringene i menneskerettighetskatalogen er formulert: som absolutte. Selv den korte historien etter at de ble vedtatt, har vist at det ikke kan stå uten behov for tolkning. La meg ta § 106 som eksempel. Den paragrafen gir alle med lovlig opphold rett til fritt å ferdes innenfor grensene og å velge bosted i Norge. Det er jeg og Arbeiderpartiet for. Men i absolutt forstand kan det innebære at man ikke kan sette opp besøksforbud, hindre ferdsel på privat eiendom eller la det offentlige regulere arealer tiltenkt f.eks. boliger. Det bør man ha anledning til i tråd med Stortingets intensjon. Vi skal ikke begi oss ut på den brede retoriske landevei, men det er grunn til å spørre seg om flertallet ikke er enig i dette, og hvordan man i så fall ser for seg en håndhevelse av besøksforbud eller utlendingsloven. Arbeiderpartiet er enig i Menneskerettighetsutvalgets forslag om å gå over til den modellen som EMK og andre traktater benytter, og som innebærer en vurdering i to ledd, der første spørsmål er hvor langt en gitt rettighet rekker, og andre spørsmål er i hvilken grad nasjonal lovgiver har adgang til å gjøre modifikasjoner eller unntak. Så kan man spørre seg: Hva er «tungtveiende allmenne interesser» egentlig? Det er først og fremst et politisk spørsmål, som det tilkommer Stortinget som lovgiver å avgjøre, og som ikke bør kunne overprøves av domstolene. Domstolenes prøving etter § 115 må med andre ord være begrenset til en vurdering av om de virkemidlene som er brukt for å oppnå slike allmenne hensyn, er forholdsmessige og nødvendige. Arbeiderpartiet forutsetter at domstolene med sin etterprøving vil legge betydelig vekt på hva som er lovgivers vurdering av forholdsmessighet og nødvendighet, og bare sette lover og andre beslutninger til side på dette grunnlaget, der det framstår som klart at denne vurderingen fører til et grunnlovsstridig resultat. Det er en enkel forutsetning å ha, for det gjør de allerede. Arbeiderpartiet mener at det er viktig å finne en paragrafformulering Stortinget kan samles om. Høyesterettspraksis etter grunnlovsrevisjonen i 2014 illustrerer nødvendigheten av en begrensningshjemmel. For allerede i tre dommer siden grunnlovsrevisjonen i 2014 har Høyesterett lagt til grunn tilsvarende kriterier som i § 115 ved tolkingen av de nye rettighetsbestemmelsene i Grunnloven. Allerede i høyesterettsdom av 24. november 2014, tatt inn i Rt. 2014 s. 1105, avsnitt 28, uttalte Høyesterett i forbindelse med tolkingen av den etter ordlyden unntaksfrie § 102, og jeg siterer: «hvorvidt en lov som griper inn i privat- og familielivet, hjemmet, kommunikasjonen eller den personlige integritet, er forenlig med § 102, også beror på om loven ivaretar et legitimt formål og er forholdsmessig.» Det samme gjelder i høyesterettsdom av 29. januar 2015. Der tok Høyesterett uttrykkelig opp spørsmålet om en begrensningshjemmel for de nye rettighetsbestemmelsene i Grunnloven. Høyesterett har altså i praksis tolket begrensningskriteriene fra forslaget til ny § 115 inn i § 102. De dommene som foreligger, peker klart i retning av at dette vil Høyesterett fortsette med, at de vil gjøre det samme for de andre rettighetsbestemmelsene i Grunnloven. Stortinget må følge med i timen og sikre at de nye rettighetsbestemmelsene kan virke etter sitt formål. For når en paragraf i realiteten praktiseres, må den jo vedtas, settes rammer for. Høyesterett gjør ikke dette for å tilta seg politisk påvirkning, tvert imot, det er nødvendig for å overholde Stortingets og Grunnlovens intensjon. Jeg varsler her og nå at hvis det framsatte forslaget skulle falle, vil Arbeiderpartiet fremme et nytt forslag til ny § 115. Det vil lyde: «Enhver begrensning av rettigheter i denne grunnlov må være fastsatt ved lov, være forholdsmessig og respektere kjernen i rettighetene. Det kan ikke i noe tilfelle gjøres slike begrensninger i §§ 16 første punktum, 93, 94, 95, 96, 100 fjerde ledd første punktum og § 105. Tilsvarende gjelder for § 97 ved spørsmål om straff.» Paragrafformuleringen er noe slankere enn den som foreligger nå, men tar opp i seg samme intensjon: Den gir domstolene og lovgiver et helt nødvendig grensesnitt for å balansere Stortingets behov for samfunnsregulering gjennom lovgivning med rettstatens krav om vern av visse grunnleggende rettigheter. Den adgang til å gjøre begrensninger i rettighetene som er nevnt i Grunnloven § 115, vil være avhengig av flere kriterier, som alle er formulert som kumulative. Den må være fastsatt ved lov, den må respektere kjernen i rettighetene, og den må være forholdsmessig og nødvendig for å ivareta tungtveiende allmenne interesser eller andres menneskerettigheter. Det betyr at det kun er Stortinget som lovgivende myndighet som kan gjøre unntak fra Grunnloven. Slik situasjonen er nå, er ikke det formulert noe sted. Etter de nevnte høyesterettsdommene er det fremdeles usikkert hvor langt og på hvilke områder Stortinget gjennom lov kan gjøre begrensninger i rettigheter i Grunnloven. I forslaget til § 115 er det presisert at noen rettigheter i Grunnloven er absolutte og ikke kan begrenses ved lov. Noe tilsvarende går ikke fram av de nevnte høyesterettsdommene. Denne uklarheten i Grunnlovens rekkevidde er det viktig å få avklart, og det bør skje gjennom et grunnlovsvedtak. Det er Stortingets ansvar som grunnlovgiver å definere sentrale kriterier for Grunnlovens virkning og rekkevidde. Dette handler også om at Stortinget som grunnlovgivende makt er med på å trekke opp grensen mellom domstolenes legitime kontrollvirksomhet og Stortingets politiske handlingsrom. Denne grensen er altfor viktig til at domstolene kan være alene om å trekke den opp. Når Stortinget vedtar en særskilt begrensningshjemmel i Grunnloven, vil Stortinget i framtiden også kunne ha en mening om hvordan domstolene praktiserer den. Flertallet, bestående av Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, skriver: «Da de fleste rettighetene er skjønnsmessig formulert, vil flertallet kunne se for seg en situasjon der det ikke er Stortingets lovgivning, men til syvende og sist Høyesterett som avgjør hvor omfattende rettigheten er.» Den situasjonen kan jeg også se for meg, for det er den situasjonen vi befinner oss i i dag. Det er virkeligheten uten § 115. Den vil Arbeiderpartiet endre på, slik at det er den folkevalgte forsamling og ikke Høyesterett som definerer omfanget av rettighetene. Jeg tar opp Arbeiderpartiets forslag i saken.