Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Representanten Dørum setter i sin interpellasjon søkelyset på en epoke i norsk adopsjonshistorie der samfunnsforholdene var helt annerledes enn dem vi kjenner i dag, ikke minst i forhold til ugifte mødres livssituasjon. Det var en periode under og etter krigen som var preget av sosiale og økonomiske forhold som til dels var vanskelige. Det var også vanskelig for mange barn som ble født av ugifte mødre. Mange fikk slengt etter seg stigmatiserende termer som «lausunge» og «uekte». For mange kvinner ble derfor adopsjon det eneste reelle alternativet. Representanten Dørum skal ha honnør for å ta opp dette forholdet i vår nære historie. Han bidrar på sett og vis også til dels til å oppfylle noen av målsettingene med interpellasjonen, nemlig å rette fokuset mot en del av norsk adopsjonshistorie. Selv om enkelte kan ønske fokus på adopsjonssaker i perioden, er det ikke gitt at alle ønsker et fokus. Det er ikke nødvendigvis slik at alle som har adoptert bort barn i denne perioden, ønsker å bli oppringt av en offentlig granskingskommisjon. Det kan oppfattes som vanskelig for veldig mange. Adopterte er heller ikke en ensartet gruppe, og mange av dem som ble adoptert bort i den perioden, er ikke klar over det selv i dag. Derfor mener jeg vi skal være varsomme før vi eventuelt setter i gang en kartlegging. Det vil kunne vekke sterke følelser, og bryte opp og inn i nye og etablerte familieforhold. Selv om vi må legge til grunn at de aller fleste fikk en god oppvekst, er vi kjent med enkelthistorier som her blir tatt opp på en god og grundig måte. Men vi må være forsiktig med å trekke generelle konklusjoner. Jeg er opptatt av at vi ser på dette som en viktig sak. Tidligere statsråd Bekkemellem signaliserte at hun ville sette i gang en offentlig utredning av norsk adopsjonspolitikk. I den anledning vil det altså være viktig å se på hvordan voksne adopterte bør ivaretas når de henvender seg for å søke opplysninger om sine biologiske foreldre og om sin adopsjonssak. Enkeltpersoner som har lidd uforskyldt under oppvekst i adoptivfamilier, kan søke Stortinget om billighetserstatning. Denne ordningen skal nettopp sikre en individuell erstatning til dem som har kommet uheldig ut sammenlignet med andre i tilsvarende situasjon. De som i dag mener de har lidd overlast som følge av en adopsjon som ble gjennomført i denne tidsperioden, kan derfor benytte seg av billighetserstatningsordningen. Vår adopsjonslovgivning strekker seg jo tilbake til 1917. Fra 1917 til 2006 er det altså registrert over 65 000 adopsjoner. Da vi fikk en generell velferdsutvikling og det var lettere å bli akseptert som enslig mor, ble antallet adopterte i Norge med norsk bakgrunn redusert. I 2003 var det kun tre slike saker i Norge. Adopsjonsformidling handler om å finne fram til adoptivforeldre til det enkelte barn. I den perioden Dørum snakker om, og som er omtalt i den gode boka til Bjørn Steinar Meyer, «Mødre uten barn», tok jordmødre imot gravide kvinner med tilbud om «diskret opphold» ved slutten av svangerskapet og i forbindelse med fødsel. Så fikk vi en ny barnevernslov i 1953, hvor det ble forbudt for privatpersoner å drive adopsjonsformidling. Forbudet ble straffebelagt. Organiseringen av en offentlig adopsjonsformidling tok gradvis form på 1950-1960-1970-tallet. Så det er jo helt klart at myndighetene har forbedret seg på dette området. Enkeltskjebner, slik de er beskrevet i bl.a. boka representanten Dørum viser til, gjør et sterkt inntrykk. Jeg har stor forståelse for dem som har måttet leve i en slik vanskelig livssituasjon. Bjørn Steinar Meyer beskriver jo også i boka et kvinnesyn som jeg er glad vi har lagt bak oss. Men tross dobbeltmoral og sørgelige enkeltskjebner er ikke Meyers bok helt uten håp og livsglede. Det var barn som kom til gode og kjærlige hjem, og dette beskrives også godt i denne boka. I våre dager framstiller vi ofte 1950-årene som den lykkelige husmortida hvor folk hadde tid til omsorg og tid til hverandre. Omsorgen var imidlertid ikke alltid betingelsesløs. Dersom du brøt med sosiale normer, fikk du ikke nødvendigvis del i det samme sosiale fellesskapet. Hvis du var f.eks. same eller reisende, ble gravid uten å være gift, eller var homofil, var fordømmelsen stor. Det var samhold, men det var ikke alltid så lett å være annerledes. Som sagt innledningsvis er det vanskelig å definere adopterte som en ensartet gruppe, men jeg vil vise til St.meld. nr. 44 for 2003-2004 om erstatningsordning for krigsbarn og erstatningsordninger for romanifolk/tatere og eldre utdanningsskadelidende samer og kvener, som daværende justisminister Dørum la fram i 2004. Hans konklusjon, som kommer til uttrykk i stortingsmeldingen, var at alle framtidige rimelighetsbaserte krav fra forskjellige grupper i samfunnet bør behandles gjennom Stortingets billighetserstatningsordning.