Harald Victor Hove (Høyre), 2004-03-11:
Jeg kan kanskje få lov til å gi uttrykk for at jeg faktisk oppfatter det som en glede å få lov til å være med og behandle denne saken i Odelstinget når jeg bare er inne som vararepresentant, siden dette er en del av oppfølgingen av det såkalte Frøiland-utvalget, hvor jeg hadde gleden av å være med som medlem for Venstre. Med bakgrunn i arbeidet fra Frøiland-utvalget har jeg lyst til å gi uttrykk for glede over at mens det i en del spørsmål hvor det i Frøiland-utvalget iallfall på ett punkt, nemlig i innsynsspørsmålet, var uenighet – jeg holdt på å si en tilsynelatende klar dissens, selv om jeg for min egen del den gangen var litt usikker på om ikke uenigheten nesten ble litt dyrket, slik at den på mange måter ble seende større ut enn det den egentlig var – har man nå kommet fram til det som jeg i all hovedsak velger å oppfatte som enighet. Det er riktig at det i innstillingen fra komiteen er dissens med hensyn til – jeg har nesten lyst til å si det slik – å beskrive hva som i dag er gjeldende praksis. Man er enig om lovregler, og man er enig om at man skal ha en fortsettelse i samsvar med det man har hatt. Det har det for så vidt, etter det jeg har forstått, stort sett vært enighet om at man skulle klargjøre. I spørsmålet som det i en viss periode var en ganske sterk diskusjon omkring, knyttet til Frøiland-utvalget, har jeg lyst til å gi uttrykk for at jeg oppfatter det slik at kontroll- og konstitusjonskomiteen nå har kommet fram til det som jeg langt på vei ser som en lykkelig løsning. Mitt problem er at jeg har litt vanskelig for helt å se hva uenigheten mellom flertallet og mindretallet nå består i, i og med at to medlemmer i komiteen, nemlig de to fra SV, har sluttet seg til både flertallet og mindretallet. Jeg er kanskje i denne sammenheng nesten litt fristet til å erklære meg enig i SVs merknader. Jeg tror de i hvert fall gir uttrykk for det som er oppfatningen. Men det ligger ikke i det at det fra min side oppfattes som å være noen uenighet reelt sett i forhold til det som er flertallets merknad – det er da en premiss for det utsagnet. Underveis har det dessverre oppstått – slik jeg oppfatter det – en dissens i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Jeg må innrømme at med hensyn til offentlighetsprinsippets gjennomslag er situasjonen den at Venstre vil gi uttrykk for at det er en klar grunn til å beklage at vi i dag kommer i mindretall i forhold til dette spørsmålet. Det synes jeg er svært lite ønskelig. Jeg må tillate meg å si, siden det tilsynelatende må kunne oppfattes som noe som en er litt uforberedt på i komiteinnstillingen, at det har vært lite varsel i forutgående dokumenter. Det er nok mulig at dette var med i et forslag til lov fra Riksrevisjonen som ble oversendt høsten 2000, hvis jeg oppfattet saksordføreren riktig. Hvis jeg har forstått det rett, er det ikke med i det forslaget til lov som Riksrevisjonen har oversendt som en mer bearbeidet versjon, etter at det opprinnelige forslaget hadde vært ute på høring. I det forslaget som er vedlagt komiteinnstillingen fra Riksrevisjonen, er så vidt jeg kan skjønne, ikke det forslaget med. Jeg må innrømme at jeg kom i en situasjon hvor jeg nesten måtte gjøre en liten forskningsinnsats for å finne ut hvordan dette egentlig lå an. Da oppdaget jeg omtrent følgende: Korrespondansen mellom Riksrevisjonen og forvaltningen har vært offentlig på forvaltningens hånd siden 1970, da offentlighetsloven ble vedtatt og trådte i kraft. Det er riktig at det i 1995–1996 ble fremmet en proposisjon av den daværende regjeringen Harlem Brundtland om utsatt offentlighet for korrespondanse også på forvaltningens hånd. Fram til 1996 hadde det faktisk vært en del innhugg i offentlighetsprinsippet over noen år, da man i ulike enkelttilfeller hadde gjort unntak for offentlighetsprinsippet. Jeg våger å påstå at det som skjedde i 1996, på mange måter var et skifte. De forslagene som gikk ut på å begrense dette, ble ikke fulgt opp, og man henviste til stortingsmeldingen som skulle komme om offentlighetsprinsippet. Den stortingsmeldingen var det den første regjeringen Bondevik som hadde gleden av å legge fram, og i den gis det uttrykk for at det her ikke er noe påtrengende behov for unntak. I komiteinnstillingen og i debatten i Stortinget ble det også gitt tilslutning til at det ikke var noe behov for å unnta offentlighet her, dvs. i hvert fall ikke noe behov som var sterkere enn de grunner som talte for at man skulle følge offentlighetsregelen. Det er i det perspektivet Regjeringen nå har til behandling et nytt lovforslag til ny offentlighetslov. Det er noe bekymringsfullt at man får et nytt tilbakeslag for et offentlighetsprinsipp som tas som en selvstendig sak uten at den ses i en større sammenheng. På en måte kunne dette slik sett ha virket litt annerledes hvis det hadde vært satt inn i en større sammenheng, og man hadde veid for og mot i totalen. Da er vi tilbake igjen til det som for så vidt også representanten Arnstad var inne på, nemlig at de argumenter som her framføres, i det alt vesentlige vil kunne framføres i forhold til det enkelte saksområde. Det er omkostninger knyttet til offentlighetsprinsippet. Det er av og til ubehag knyttet til at det er innsyn. Det er det også her. Samtidig var et av de viktige prinsipper man virkelig stod fast på i 1970, at det skulle være innsyn også under saksforberedelsen. Det var et av de viktige prinsippene man la vekt på da. Et av vurderingsalternativene den gangen var nemlig at man først skulle ha innsyn etter at en sak var avgjort. I utkastet til ny lov om offentlighet er det tatt inn en formålsbestemmelse. Der er det framhevet at kontrollhensyn for allmennheten – altså allmennhetens mulighet til å føre kontroll med forvaltningen – er en del av formålet med offentlighetsloven. Da er det litt rart at det å ha et godt innsyn i hvordan det viktigste organet for kontroll med forvaltningen, nemlig Riksrevisjonen, fører sin kontroll, ikke skulle være en del av det som er veldig viktig for allmennheten. Det er ærlig talt litt vanskelig å se at det er så spesielle grunner på akkurat dette området, og at det her er grunnlag for et unntak i forhold til hovedprinsippet som eventuelt ikke ville hatt gjennomslag på andre områder. Hadde man valgt å ta dette i sammenheng med loven som sådan, hadde man i så fall hatt lettere for å kunne vise og identifisere hvilke andre grunner det var akkurat her, og som ikke var i samsvar med resten. Så til slutt noe som får mer karakter av et spørsmål fra min side. Nå kommer det kanskje til å bli oppfattet som plutselig å skifte innfallsvinkel, men det står noe i komiteinnstillingen som etter min vurdering er en feiloppfatning av gjeldende rett. Det står i innstillingen på side 18 nederst, første spalte: «Som et ledd i revisjons- og kontrollvirksomheten har Riksrevisjonen bl.a. rett til å få oversendt interne dokumenter i forvaltningen. Hvis forvaltningens dokumenter automatisk blir offentlige som en følge av at de oversendes Riksrevisjonen, vil flertallet peke på at dette vil kunne skape problemer både for forvaltningen og Riksrevisjonen. En konsekvens kan være at revidert virksomhet vil være tilbakeholden med å oversende interne dokumenter til Riksrevisjonen, noe som i tilfelle vil skape store problemer for Riksrevisjonens revisjons- og kontrollarbeid.» Det er – og det tror jeg at jeg kan si med ganske stor tyngde – gjeldende rett at disse dokumentene ikke blir offentlige i kraft av oversendelse til Riksrevisjonen. De beholder sin interne karakter, slik at det eneste som blir offentlig, er det dokument som er laget i tilknytning til den konkrete revisjonssaken. Noe av grunnen til at jeg tar dette opp, er at saksordføreren i sitt innlegg så vidt jeg skjønte, brukte nettopp dette som et tungt argument for å foreslå den regelen om utsatt offentlighet som man foreslår. Men hva blir da resultatet, hvis det er dette som er begrunnelsen? Jo, da blir resultatet at når man er forbi den tidsfasen da man har utsatt offentlighet, vil disse dokumentene ut fra det samme resonnementet måtte oppfattes som offentlige. Det vil være en ganske dramatisk og etter mitt skjønn uønsket utvidelse av offentlighetsprinsippet og offentlighet i disse saker. Så jeg føler på en måte at vi her kanskje burde hatt en avklaring av hvilke dokumenter det er man mener dette dreier seg om. Er det de dokumenter som er relatert til selve revisjonssaken, altså som på en måte er utarbeidet i tilknytning til det? Eller er det også de dokumenter som komiteinnstillingen omtaler, etter mitt skjønn feilaktig, og som saksordføreren etter det jeg forstod, la vesentlig vekt på som en del av begrunnelsen?