trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Høyre har gjennom flere år markert seg som et parti som først og fremst ønsker skattereduksjoner for dem som tjener best. Dette ser vi klart i Høyres budsjettforslag, der grensen for toppskattinnslaget er foreslått hevet, samtidig som minstefradrag og klassefradrag er redusert i forhold til Regjeringens forslag, noe som har som følge at de med lavest inntekt kommer dårligere ut. Dette bekrefter at Høyre først og fremst er et høyinntektsparti. For Fremskrittspartiet er en reduksjon i skatter og avgifter særdeles viktig. Men for Fremskrittspartiet er det også viktig at alle skattebetalere skal få ta del i en reduksjon i skattene, og ikke bare de som tjener best. Fremskrittspartiet støtter Regjeringens forslag til høyere innslagspunkt og lavere sats i toppskatten enn i dag, men Fremskrittspartiet ønsker i motsetning til Høyre å øke klassefradraget, slik at alle skattebetalere skal få ta del i en reduksjon i skattene. Og mitt spørsmål til representanten Foss og Høyre blir: Hvorfor ønsker Høyre at de med lavest inntekt ikke skal få ta del i en reduksjon i skattene?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Senterpartiet har over lang tid arbeidet for å bli oppfattet som et distriktsparti. Ser man på resultatene fra siste valg og meningsmålingene ute i Distrikts-Norge, kan man med stor sikkerhet konstatere at det stort sett er de innvalgte representantene fra Senterpartiet i kommunestyrer, fylkesting og Storting som fremdeles tror at Senterpartiet er et distriktsparti. Hva er det som kjennetegner et distrikt? Jo, det er først og fremst avstander, avstander til sentra og avstander til markedene. Og ulempene ved å bo og etablere seg i distriktene er jo kostnadene med disse avstandene, kostnader med å sende produkter til markedet og kostnader med å komme seg til og fra et senter. Senterpartiet har hele tiden vært en pådriver for å øke avgiftene som gjør at avstandskostnadene blir høye, og en siste hilsen til distriktene er å fjerne dieselavgiftsfritaket for turistbusser, som gjør at det blir dyrere for bussreiseturister å feriere i Distrikts-Norge. Mitt spørsmål til representanten for Senterpartiet blir: Hvilken avansert logisk tankegang ligger bak at et distriktsparti, som Senterpartiet ønsker å være, vil forsterke ulempene med å bo og leve i distriktene ved å øke avgiftene?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Sosialistisk Venstreparti har som ett av fem hovedmål arbeid for alle. Dette følger SV opp med en skatteøkning på i overkant av 8 milliarder kr i forhold til forliket mellom Fremskrittspartiet, Høyre og sentrumspartiene. Det fører bare til fjerning av 35 pst.-rabatten ved formuesverdsetting av ikke børsnoterte aksjeselskaper, innstramming i identifikasjonsreglene i delingsmodellen, fjerning av taket på delingsmodellen, fjerning av 80 pst.-regelen, innføring av 29 pst. skatt på utbytte og innføring av ordinær selskapsskatt for rederiene. Disse skatteskjerpelsene vil for det meste ramme små og mellomstore bedrifter – de som skaper arbeidsplasser. Forstår ikke Sosialistisk Venstreparti at hvis deres forslag blir vedtatt, fører det ikke til flere arbeidsplasser, men det motsatte? Flere av de små og mellomstore bedriftene som driver med helt marginale overskudd, eller kun er i balanse, vil møte veggen og gå konkurs eller velge å legge ned. Spørsmålet må da bli: Hvor har SV tenkt at de som blir arbeidsledige når disse arbeidsplassene blir lagt ned, skal få jobb? Skal det mer offentlig subsidierte arbeidsplasser til, eller skal de ansettes i det offentlige?
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Først vil eg uttrykkje glede for at Høgre støttar det justerte budsjettframlegget frå sentrumspartia. Representanten Foss peikte i sitt innlegg på at Regjeringa hadde eit svakt parlamentarisk grunnlag med sentrumspartia sine 42 representantar på Stortinget. Men trass i at vi har ei mindretalsregjering, har vi fått gjennomslag for viktige saker. Vi har fått tilslutning til kontantstøtte, auka minstepensjon, Verdikommisjonen har blitt oppretta, viktige helsereformer innen psykiatri og kreftomsorg og gjeldsplan for utviklingsland har blitt vedtatt. Tiltaksplan for nedkjemping av vald, ein del ulike handlingsplanar for å få redusert alkoholforbruket, tiltak for funksjonshemma, handlingsplan for små og mellomstore bedrifter, handlingsplan for næringsretta IT og handlingsplan mot rasisme og diskriminering har blitt fremma. Dette viser at vi har ei offensiv regjering som står på for mange gode saker. Det justerte budsjettframlegget prioriterer bl.a. helse, barnefamiliar, næringslivet, distrikta og justissektoren. Eg er glad for at kontantstøtta no blir trappa opp frå januar til å gjelde både 1-åringar og 2-åringar. Arbeidarpartiet har hatt ein ideologisk kile mot kontantstøtta. Høgre har derimot vore med og kjempa for kontantstøtta, og det er vi i Kristeleg Folkeparti glade for. Det gir ein etterlengta valfridom for barnefamiliane: å kunne velje mellom barnehageplass eller kontantstøtte. Og målet om full barnehagedekking står sjølvsagt fast. Kontantstøtta vil gi ein valfridom som burde ha vore gitt for mange, mange år tilbake. Eg er glad for at den no blir ein realitet. Det blir ingen skatte- og avgiftsauke. Det er viktig at det er eit stramt budsjett for å få renta ned. Det vil kome alle til gode. Men Høgre har i sitt alternative budsjett ein skattelette på 2,3 milliardar kr, og er det det riktige å prioritere i ei tid med så mange uløyste oppgåver? Pressestøtta har blitt litt redusert i det justerte budsjettopplegget. Høgre foreslo å fjerne heile pressestøtta på 250 mill. kr. Ville ikkje det få dramatiske konsekvensar for avismangfaldet?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Representanten Holte nevnte på slutten av sitt innlegg at det var lagt grunnlag for en moderat lønns- og kostnadsutvikling, og at det burde kunne gi lavere rente. Representanten uttalte seg om det samme spørsmålet i finansdebatten i fjor, altså for ca. et år siden, og da sa han: «Det justerte budsjettopplegget frå sentrumspartia er ikkje slik Arbeidarpartiet forsøker å framstille det, eit politisk eksperiment som vil true ein moderat lønnsvekst, svekke vår konkurranseevne og gjere det vanskeleg å føre ein stabil kronekurs.» – Det sa altså representanten Holte om det budsjettet som gjelder for i år, og på alle områder var altså spådommene gale. Til tross for det prøver ikke minst Holte å framstille det som om det i hvert fall ikke er det budsjettet som da ble vedtatt – og som altså sprakk med 5 milliarder kr i forhold til det budsjettforslaget Arbeiderpartiet la fram i fjor – som har skylden for at renten har gått opp. Det er alle andres skyld. Det er internasjonale konjunkturers skyld, og de vet vi påvirker oss. Det er oljeprisens skyld, og den vet vi påvirker oss. Men ifølge Regjeringen og regjeringspartiene har ikke Regjeringen noe ansvar for at rentene har gått opp fordi budsjettet ble for omfattende i år. Men nå påstår altså Regjeringen at hvis vi får en innstramming – som de til å begynne med sa skulle være 9 milliarder kr, men som nå er godt under 8 milliarder kr – ja, da vil renten gå ned. Da er spørsmålet mitt om representanten Holte kan forklare hvordan i all verden det kan ha seg når Regjeringens budsjett for i år ikke har bidratt til den renteøkningen vi har fått, at når vi skal lage et strammere budsjett for i år, så vil det bety noe for at renten skal gå ned.
Kjellaug Nakkim (Høyre), 1998-11-30:
Representanten Jørgen Holte sa i sitt innlegg at en regjering med et smalt parlamentarisk grunnlag i Stortinget og en tilsvarende bred opposisjon må regne med langt større motbør enn en regjering med et bredere grunnlag. Senterpartileder Anne Enger Lahnstein er den i Regjeringen og den i Senterpartiet som ivrigst har understreket Bondevik-regjeringens blokkuavhengighet, uavhengighet av den sosialistiske og av den borgerlige blokken i politikken. En følge av en slik uavhengig blokktenkning var at regjeringen Bondevik la fram et budsjett som de visste ikke ville bli akseptert verken av høyre- eller venstresiden. Etter den turbulente budsjettbehandlingen nå må Senterpartiet ha innsett at blokkuavhengigheten er parkert på sidelinjen. Det er et ugjendrivelig faktum når Bondevik tre ganger har søkt støtte for sitt økonomiske opplegg hos Høyre og Fremskrittspartiet. Det politiske landskapet er blitt vesentlig forandret i høst. Senterpartileder Anne Enger Lahnstein sa til Dagens Næringsliv sist torsdag: «- Når jeg merker at presse og andre nå igjen skal prøve å binde oss til en mast knyttet til en blokk, så er det viktig for meg å si: La oss glemme blokkene.» Det kaos og rot som har vært rundt budsjettet i høst, kan ikke gjenta seg. Det sentrale for Høyre har i hele høst vært at det som er riktig økonomi for landet, er også riktig for Høyre: primært skatte- og avgiftslette, subsidiært null i skatte- og avgiftsøkninger. Men jeg ser og hører at Senterungdommens ledere og flere av fylkeslederne trøster seg med at budsjettforliket gjelder bare for neste år. Tre budsjettforlik av tre mulige er inngått med høyresiden. Hver gang har Regjeringen håpet på å oppnå en avtale med Arbeiderpartiet. Håper Senterpartiet fortsatt på det også ved neste korsvei? I så fall vil det være å late som om drømmen om uavhengighet fortsatt lever. Det er ille å måtte stille en så hyggelig mann som Jørgen Holte dette spørsmål: Har årets budsjettfarse fått sentrumspartiene og i særdeleshet Senterpartiet til å forstå at såkalt blokkuavhengighet for en regjering med 42 mandater i Stortinget, ikke bare er et politisk påfunn, men også et hasardspill med landets økonomi?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Representanten Holte sa nå i sitt svar at det var en rettesnor for Senterpartiet å oppføre seg slik i regjering som Arbeiderpartiet hadde gjort, altså at de kunne svinge hit og dit. Da må jeg spørre: Vet ikke representanten Holte at vi nå har gjennomført et budsjettsystem som gjør dette umulig, og kan representanten Holte beskrive innholdet av de avtalene som er inngått med Fremskrittspartiet og Høyre, på en slik måte at det sannsynliggjør at det er mulig å finne noen andre forlikspartnere ved neste korsvei? Det er ikke så lett for oss andre å se, men det hadde vært veldig fint om Senterpartiet nå kunne avklare en gang for alle at de ser denne åpningen, at de har lyst til å bruke den. Så sier Holte at Senterpartiet opprettholder tjenestene i kommunesektoren. Da må jeg spørre om representanten Holte ikke vet at det mangler i hvert fall 4 milliarder kr i kommunesektoren for å opprettholde tjenestene. Og det som skjer når vi øremerker til helse og omsorg, slik Regjeringen har gjort, og slik flertallet ønsker, er at kommunesektoren må kutte systematisk på barn og unge og på skolesektoren, fordi pengene ikke er øremerket på samme måten. Da må jeg spørre om dette er god senterpartipolitikk. Er dette villet politikk, eller er det slik at Senterpartiet nå bøyer seg for alt som kommer, uansett hva det er, og bare lar det skje, fordi de er mer glad i regjeringsposisjonen enn de er i alle de hjertesakene som de stod for før forrige valg?
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Etter at Regjeringen har lagt fram diverse rådslag og debattopplegg og mye rot, foreligger nå endelig en revidering av revideringen. Og Senterpartiet valgte altså Fremskrittspartiet som sin nære samarbeidspartner. Hvordan harmonerer dette med Senterpartiets verbale omsorg for de svakeste i vårt samfunn? Arbeiderpartiet har kjempet for å redusere arbeidsledigheten og lyktes med det. Nå ser vi at arbeidsledigheten igjen er på tur oppover. Verbalt har Senterpartiet snakket om kommuneøkonomi og lovet mer penger og ny kurs. Allikevel velger altså Senterpartiet å samarbeide med Fremskrittspartiet. Innstramminger i budsjettet og reduserte arbeidsmarkedstiltak vil ramme dem som trenger det mest, nemlig innvandrere, ungdom og langtidsledige, akkurat de gruppene som Senterpartiet verbalt har vært opptatt av. Nå har jeg registrert at Senterpartiet har lært seg en lekse, nemlig: Arbeiderpartiet har skylda, det er Arbeiderpartiet som har presset stakkars Senterpartiet inn i Fremskrittspartiets favn. Nå skal jeg gi Senterpartiets finanspolitiske talsmann sjansen til å si hva Senterpartiet egentlig ønsker, altså hva som er Senterpartiets selvstendige politikk. Ønsker virkelig Senterpartiet å straffe de barna og familiene som trenger fellesskapsløsninger? Synes Senterpartiet at det er greit at eldrereformen utsettes, og at barnas trivsel ofres for en kontantstøtte til de voksne for at Senterpartiet skal få fortsette i Regjeringen? Hvordan står det til med Senterpartiets samvittighet i dag?
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Under arbeiderpartiregjeringene opplevde vi ofte at SV, sammen med Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, kritiserte Arbeiderpartiet for den politikken som da ble ført. Særlig innafor områda miljøpolitikk, bistandspolitikk og flyktning- og asylpolitikk var disse fire partia rimelig samstemte. Ja, det ble faktisk brukt uttrykk som at politikken som ble ført, var jernhard og uten menneskelig ansikt. Vi husker alle appeller og demonstrasjonstog også utafor denne bygningen, hvor nåværende sentrale regjeringsmedlemmer deltok. Nå har vi hatt over et år med ny regjering. Vi er midt oppe i den andre statsbudsjettbehandlinga. Nå skulle vi se den nye kursen som SV, sammen med Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, etterlyste innafor miljø-, bistands- og flyktning- og asylpolitikk. Jeg vil da stille spørsmålet til SV og Djupedal: Nå er vel SV endelig fornøyd med den «store» satsinga vi ser i framlegget til statsbudsjett på miljø og bistand?
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Representanten Djupedal sa at Regjeringen har forlatt den politikken den gikk til valg på. Det har den selvfølgelig ikke. En viktig familiepolitisk reform som kontantstøtten kommer nå på plass i sammenheng med budsjettet. Sosialistisk Venstreparti er i likhet med Kristelig Folkeparti opptatt av barns og unges oppvekstvilkår, og ikke minst av at barn faktisk trenger mye voksenkontakt og tid sammen med foreldrene. De er også opptatt av rettferdighet, noe kontantstøtten jo bidrar til. I SVs alternative budsjett står det: «Kontantstøtteordningen gir ikke først og fremst foreldre større valgfrihet til å være hjemme med egne barn, men belønner alle som ikke velger barnehageplass med kontantstøtte.» Mener SVs representant Øystein Djupedal at det er mer rettferdig å belønne med statlig tilskudd bare dem som har barnehageplass, velger barnehageplass, får barnehageplass, mens de som ikke får, men velger andre løsninger, straffes økonomisk for dette? I tillegg: Mener Øystein Djupedal og SV at man ved å sette inn Arbeiderpartiet vil føre en bedre politikk i Europa-spørsmål, når det gjelder miljø – eksempelvis utbygging av vassdrag som Øvre Otta – og når det gjelder fordelings- og distriktspolitikk?
Erna Solberg (Høyre), 1998-11-30:
I løpet av høsten har det utviklet seg en lang og intens TV- og radiodekning av forhandlinger og diskusjoner knyttet til finansinnstillingen og mulighetene for et budsjett. I den sammenheng har TV-journalister og andre organer utviklet en stor hyppighet i å bruke mange kommentatorer, som oftest hverandre, ved å snakke om hva man føler og mener skjer fremover, mellom journalister. Men veldig ofte har SV måttet innta en slik holdning at enten hr. Djupedal eller representanten Halvorsen må kommentere hva de andre partiene driver med. Jeg har også lyst til å be om en kommentar fra hr. Djupedal på oppførselen til et parti i en enkelt sak som er knyttet til budsjettet og budsjettinnstillingen. Hva synes representanten Djupedal vil være en riktig karakteristikk av et parti som det ene året bruker mye tid og krutt på å kritisere andre partier fordi de subsidiert må gå fra sin primære posisjon for å skaffe landet et budsjett, ut fra et standpunkt som et parti er enig i i utgangspunktet, men som de neste år glatt og enkelt hopper av uten å si noe som helst? Jeg sikter her til den tusenlappen i innstramminger i form av skatt som pensjonistene opplevde etter fjorårets budsjett. I fjor og i vår brukte representanten Djupedal mye spalteplass i norske aviser på å kritisere Høyre for at vi, selv om vi var imot, ikke klarte å forhandle vekk innstrammingen overfor pensjonister da, og kritiserte oss for det faktumet. Man leser da med litt forbauselse finansinnstillingen, som viser at SV i år, uten å være under press eller å gå i kompaniskap med noen andre, hopper av sitt eget standpunkt og nå er for en skatteskjerpelse for pensjonister på en tusenlapp i året. Hvilken karakteristikk vil representanten Djupedal gi av den typen oppførsel?
Terje Johansen (Venstre), 1998-11-30:
Jeg har forsvart sentrumsprofilen i budsjettet. Jeg mener at de gode sentrumssakene fortsatt står der, og jeg vil ikke gjenta disse. Så snakker representanten Nordtun om respekt for andre partier. Det er mulig at Arbeiderpartiet har respekt for de mindre partiene, men la meg si det slik: Jeg har ikke sett så mye til det, og slett ikke i de såkalte forhandlingene som jeg har vært med på å føre med Arbeiderpartiet to ganger tidligere. Nå har ikke jeg sagt at Arbeiderpartiet har noen som helst fiendtlighet overfor småbedrifter, men det jeg har sagt – og det gjentar jeg gjerne – er at de har gitt alle fordelene til storkapitalen. Representanten Nordtun trekker fram de fordeler som vi vil gi småbedriftene. Når vi f.eks. ikke ønsker å svekke delingsmodellen ytterligere – delingsmodellen som faktisk medfører at småbedriftene får opptil dobbelt så mye skatt som storkapitalen – og når vi ikke ønsker å fjerne aksjerabatten for småbedrifter, er det fordi vi ønsker å gi disse arbeidsplassene, som hører med blant de mest utsatte i Norge, noen fordeler, i alle fall minst like store fordeler som storbedriftene har. Det er et faktum at den renteøkningen som vi alle nå forsøker å bekjempe, har ført til at en rekke småbedrifter i distriktene er utsatt. Dersom vi nå skal høyne formuesskatten for dem også, vil dette føre til at disse utsatte arbeidsplassene går ad undas. Og det vil vel ikke Arbeiderpartiet heller, håper jeg?
Terje Johansen (Venstre), 1998-11-30:
: Det burde ikke være så vanskelig for Alvheim og Fremskrittspartiet å få øye på Venstres helsepolitikk. Vår helseminister har nå lagt fram flere forslag, slik at det burde begynne å bli ganske klart hva Venstre står for i helsepolitikken. Vi sitter nemlig i regjering, og det er Regjeringens helsepolitikk som er Venstres helsepolitikk. Jeg vil bare si, som svar på flesteparten av de spørsmålene som Alvheim her stiller, at den store forskjellen mellom Venstres helsepolitikk og Fremskrittspartiets helsepolitikk er at vi fortsatt ønsker et sterkt offentlig helsevesen. Men vi ser med glede på de private supplementer som nå er i ferd med å komme, fordi vi tror at de kan være et nyttig korrektiv til de offentlige helsetilbudene. Den innsatsbaserte finansieringen synes vi nå er kommet på et nivå der vi gjerne vil se virkningen før vi går videre. Vi er nå kommet opp til 50 pst. Det har vært en betydelig økning i løpet av de to siste budsjettene, og vi synes nå at vi bør flate ut der og se hva som skjer i det norske helsevesen. Det vil vi gjerne komme tilbake til sammen med svar på de andre spørsmålene.
Terje Johansen (Venstre), 1998-11-30:
: Det som har vært nødvendig å gjøre så vel overfor næringslivet som overfor offentlig sektor og private forbrukere i de to budsjettene denne regjeringen har hatt ansvaret for, er å forsøke å stramme inn, slik at det skulle bli mulig å få renten ned. Det Regjeringen har gjort, er å skjære tynt av velferdsveksten for alle, og dermed har det smertet litt for alle. Det er ikke noe å legge skjul på at vår næringsminister, Sponheim, har ytet store bidrag til smerten, for å si det slik. Jeg skal ikke tolke kroppsspråket hans, men at han har vært komfortabel med det, tror jeg neppe. Men la meg si det slik: Når vi har kommet til et kompromiss med høyrepartiene om deler av den økonomiske politikken, er vi fornøyd med det. Men det som gjør at vi fortsatt holder armlengdes avstand, er at forskjellene i fordelingspolitikken er betydelige. Det vises bl.a. gjennom det skatteforslag som vi opprinnelig hadde, og det vi måtte gå med på. Det er ingen tvil om at fordelingen i sentrumspartienes forslag til skatteendringer var vesentlig bedre enn det vi nå har måttet gå med på. Det er beklagelig. I miljøpolitikken ser jeg bruken av energiavgifter som kanskje det viktigste av alle tiltak, og forbrukerne kunne faktisk ha unngått disse ved å spare. Men la meg si om disse tiltakene at jeg ikke lover noen varig forbindelse med Høyre før vi i alle fall kan bli enige om de viktige tingene med hensyn til fordeling og miljø. Når det gjelder energiavgiftene, har jeg bare én ting å si: Vi kommer igjen.
Terje Johansen (Venstre), 1998-11-30:
La meg i hvert fall først få si at kommuneøkonomien ble atskillig bedre med dette forliket enn om Høyre og Arbeiderpartiet hadde fått lov til å slå seg sammen. Men når jeg hører på SV, er det helt åpenbart at jo lenger ut på sidelinjen de befinner seg, jo høyere må de kauke for at vi som er inne på banen, skal høre dem. Lydnivået stiger jo med avstanden ut til stedene der tingene foregår. I sentrum har vi bl.a. en flyktningpolitikk, en bistandspolitikk, en miljøpolitikk, en distriktspolitikk, en kulturpolitikk og fremfor alt en Europa-politikk som burde ligge ganske nær SVs. Det er helt uforståelig for meg at SV-representanten raljerer med sentrumspolitikken når jeg vet at de falbyr seg til Arbeiderpartiet nær sagt for enhver pris.
Terje Johansen (Venstre), 1998-11-30:
Om vi kan vente et forslag om økt elavgift i revidert, tviler jeg på. Nå bør vi avvente den utredningen som Energiutvalget har laget – for øvrig under ledelse av en varaordfører fra Arbeiderpartiet i Bergen, hvis jeg ikke husker feil – og som er helt klar i sine konklusjoner. Energiprisene må opp dersom ikke miljøet skal gå ned. Når det gjelder småbedriftenes manglende inntjening eller lavere inntjening i 1998, skyldes den ganske riktig først og fremst det økte rentenivået, den skyldes overopphetingen i norsk økonomi og den skyldes lønnsoppgjøret. Alt dette er vi enige om. Jeg trodde faktisk at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene var noenlunde enige om innstrammingen også. Vi ligger og dupper rundt 7-8 milliarder kr i begge alternativer, og det er vi enige om må til for å få rentenivået ned. Så langt er alt vel og bra. Hva er vi da uenige om? Jo, vi i Venstre vil ikke pålegge småbedriftene økte skatter, økt formuesskatt og delingsmodellen, som tar 49-50 pst. av overskuddet i stedet for 28 pst. som i storbedriftene. Vi ønsker ikke å true disse arbeidsplassene mer enn de allerede er blitt truet.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Det er med stor tilfredshet jeg registrerer at flertallets budsjettinnstilling ytterligere har forsterket gjennomslaget for Fremskrittspartiets helsepolitikk. Jeg kunne i denne anledning tenke meg å be Venstres Terje Johansen kort redegjøre for Venstres helsepolitikk, som jeg tror få kjenner, og da knyttet opp mot følgende spørsmål: Ønsker Venstre å opprettholde et desentralisert sykehusvesen, hvor sykehusdriften nærmest er å betrakte som et sysselsettingstiltak for å opprettholde fylkeskommunen? Kan en vente støtte fra Venstre for å fristille sykehusene i form av stiftelser eller aksjeselskap? Kan en vente støtte fra Venstre i Regjeringen for å øke den innsatsbaserte finansieringen til 60 pst. fra år 2000, slik alle – jeg understreker alle - sykehusdirektører ber om for å øke behandlingskapasiteten? Og endelig: Vil Venstre støtte et forslag fra Fremskrittspartiet om at den innsatsbaserte finansieringen skal utbetales direkte til sykehusene og ikke, som nå, til fylkeskommunene?
Jan Tore Sanner (Høyre), 1998-11-30:
Når man lytter til Venstres talere, ser kommentarene i media og ikke minst ser på kroppsspråket, er det ikke til å komme forbi at Venstre ser ut til å føle seg mer komfortabel med det forliket man har oppnådd med Høyre og Fremskrittspartiet, enn med sentrumsregjeringens opprinnelige forslag til statsbudsjett. Og det er kanskje ikke så rart. Venstre gikk jo til valg på å skulle bedre vilkårene for små og mellomstore bedrifter, mens Venstre i regjering har fremmet forslag som vil innebære at bedriftene vil få det verre med Sponheim som næringsminister enn de hadde med Thorbjørn Jagland som statsminister. For 1999 foreslo sentrumsregjeringen en trippelsmell for de små og mellomstore bedriftene: høyere skatt, høyere avgifter og en forlengelse av arbeidsgiverperioden ved sykefravær, noe som ville føre til høyere kostnader. Etter forliket med Høyre og Fremskrittspartiet er disse forslagene begravet. Og hvis Terje Johansen skal være ærlig, tror jeg vel ikke at han beklager at Høyre har bidratt til å redde litt av Venstres ære når det gjelder politikken for små og mellomstore bedrifter. Høyre er opptatt av stabilitet og forutsigbarhet, særlig i den økonomiske politikken. Bedriftene er ikke tjent med at sentrumsregjeringen vakler videre, fra den ene siden og til den andre. Høyre ønsker å legge forholdene til rette for mer varige forpliktelser mellom sentrum og Høyre, særlig i den økonomiske politikken. Mitt spørsmål blir: Vil Venstre være med på å bidra til at man kan få et mer varig samarbeid om den økonomiske politikken mellom sentrum og Høyre?
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Venstre må i alle fall sørge for å komme igjen i denne perioden, for i neste periode kan det være for sent. I slutten av disse forhandlingene kom partileder Sponheim med en klar advarsel til Høyre om at hvis Regjeringa måtte gå, ville det bli katastrofalt for regjeringssamarbeidet på den borgerlig siden i lang tid framover. Deretter kaster sentrumsregjeringa klærne og byr seg fram til Høyre og Fremskrittspartiet. Har vi det klart? Sentrumsregjeringa vant anbudsrunden over Arbeiderpartiet om Høyres gunst. Terje Johansen er såre fornøyd. Han unner Høyre de resultatene de har oppnådd, og det er jo ikke forunderlig. Venstre er jo egentlig bare «lille Høyre» – med litt forskjell, de er litt mindre opptatt av bedrifter enn det Høyre er, og så har de i perioder hatt litt miljøferniss, men det er ikke så mye igjen av den heller. Så sier Terje Johansen at sentrumspolitikken står fast, og at uroen omkring budsjettet er blitt skapt. Han nevner barnepolitikk og distriktspolitikk som eksempler på at det står fast. I erklæringa fra Voksenåsen står det: «Det er en forutsetning for et styrket lokalt sjølstyre at de økonomiske rammebetingelsene bedres», og det er da kommunene. Hvorfor skal kommunene legge ned skoler og barnehager, hvorfor skal det bli dyrere å ha en skolefritidsordning osv.? Hvis sentrumsregjeringens barnepolitikk står fast, skulle det være helt unødvendig. Hvorfor diskuterer Venstre-ordførere i mitt fylke hvorvidt de skal legge ned vervene sine? Hva slags uro har disse Venstre-ordførerne skapt som det ikke er grunnlag for? Hva har de ikke skjønt? Det virker som om lokalpolitikerne, også de fra Venstre, føler en uro som det ikke er grunnlag for. I Hamarøy kan de bare roe seg ned og si at det går bra, dette budsjettet får vi i havn, for det står i Voksenåserklæringa at kommuneøkonomien skal bli bedre. Det er bare vi som ikke har oppfattet det.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det kunne vært mange spørsmål å stille til Terje Johansens replikkrunder her nå, men for å begynne med det første: Kan vi vente at Regjeringen allerede i revidert kommer med forslag om elavgift igjen, siden Terje Johansen uttrykte så klart at «vi kommer igjen»? I sitt hovedinnlegg sa representanten Johansen svært lite om små og mellomstore bedrifter, som har vært hans fanesak i lang tid, i hvert fall har han prøvd å uttrykke det fra talerstolen her. Til opplysning for Terje Johansen kan det meddeles at inntjeningsevnen for små og mellomstore bedrifter i 1998 forventes å ha blitt svekket med ca. 11 pst. Jeg vet ikke hvor han legger forklaringen på det. Men det er neppe det små og mellomstore bedrifter venter på akkurat nå, i hvert fall i forhold til en erkjennelse i en handlingsplan fra en næringsminister. Arbeiderpartiet mener at det å få rentenivået ned er det viktigste bidraget for bedriftene og for å hindre økt ledighet. Vi har tross alt et rentenivå i Norge som er dobbelt så høyt som i Sverige, og Regjeringen hevder at det stort sett er forhold utenfor Norge som er årsaken til det høye rentenivået. Det kunne vært interessant å få et svar fra Terje Johansen på om det da er nødvendig med innstramminger i norsk politikk på nærmere 8 milliarder kr når Regjeringen hevder at rentenivået stort sett skyldes ting som ikke ligger i den innenrikspolitiske kursen her i landet.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-11-30:
Hva blir virkningen av det budsjettet som nå vedtas, spør Hill-Marta Solberg. Ja, nå har i hvert fall Regjeringen sørget for at man får vedtatt et tilstrekkelig stramt budsjett til at tilliten til norsk økonomi bør kunne gjenopprettes. Dermed vil forholdene som Regjeringen la hovedvekten på i utarbeidelsen av budsjettet, nemlig å legge til rette for en krone med normal kurs og reduserte renter, kunne være oppfylt. Nå er det dessverre ikke bare det som skjer her i Stortinget i ettermiddag og i kveld, som avgjør tilliten til norsk økonomi, kronekursen og dermed rentenivået. En veldig viktig faktor utenom det som skjer her, er oljeprisen, og den har dessverre verken storting eller regjering herredømme over. Men denne regjeringen har i hvert fall gjort det som står i dens makt ved å sørge for redusert utvinningstakt, og dermed bidra til at oljeprisen ikke blir lavere enn høyst nødvendig. Men det ligger klart en bekymring i at OPEC-møtet i forrige uke ikke kom fram til tilfredsstillende resultater, så usikkerheten om oljeprisen må vi dessverre leve med. Allikevel har jeg tro på at omverdenen ikke vil sitte rolig og se på at vi har et rentenivå i Norge på bortimot det dobbelte av Europa forøvrig, uten at norske kroner igjen bør bli attraktive. Og det er min overbevisning at omverdenen mistolker norsk økonomi. Det er ingenting i realøkonomien som skulle tilsi den svake kronekursen og dermed det høye rentenivået. Jeg frykter for at man forestiller seg at Norge er mer avhengig av oljen enn vi faktisk er, og jeg minner om at i et budsjett på omkring 500 milliarder kr, bruker vi bare 1 pst., omkring 5 milliarder kr, til å saldere budsjettet. Resten, 99 pst., skaffes til veie fra fastlandsøkonomien. Så vi er ikke så avhengig av oljen som omverdenen dessverre synes å tro.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-11-30:
Når man skal lage et statsbudsjett, må man legge til grunn visse forutsetninger, og en viktig forutsetning for et norsk statsbudsjett vil være anslaget på oljepris. Våre beste spesialister på dette området mente da statsbudsjettet ble utarbeidd og finalisert i slutten av september/begynnelsen av oktober, at 110 kr pr. fat var det beste estimat man kunne komme fram til. Jeg minner om at det forekommer veldig store svingninger i oljeprisen. Bare i løpet av min korte tid som finansminister har jeg opplevd oljepriser på opp til 160 kr pr. fat og i de siste dagene ned til 77 kr pr. fat. Så derfor å spå om oljeprisen ett år framover i tiden er ikke lett – det skal innrømmes. Men for statsbudsjettet betyr det jo ikke noen større katastrofe om vi skulle ta feil av oljeprisen, enn at overskuddet vil bli redusert og avsetningen til petroleumsfondet vil bli tilsvarende redusert. Det betyr ikke, med rimelig anslag av oljepriser, at vi skal komme i en situasjon hvor vi ikke fortsatt har betydelig overskudd i statsbudsjettet, så større katastrofe enn det er det ikke. Men langt mer bekymringsfullt er det, som jeg var inne på i mitt forrige svar, at en vedvarende lav oljepris kan medføre at det ikke går så raskt som vi skulle ønske, å få kronekursen tilbake til normalnivå igjen og dermed få rentene ned. Jeg er klar over at SV har en annen holdning til pengepolitikken, og mener at vi burde styre etter et inflasjonsmål. Det er jeg totalt uenig i, og det er også resten av salen her uenig med Fremskrittspartiet i. Det eneste som er sikkert, er at hvis vi hadde hatt et inflasjonsmål, ville vi ha hatt den høyere renten som vi fikk i år, allerede for et par år siden. Det er bare å studere hva Norges Bank mente om presset i økonomien den gangen, og for å gjøre noe med det presset de mente var der, ville Norges Bank med et inflasjonsmål ha måttet sette opp renten allerede da.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-11-30:
Ja, det var en forsnakkelse.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-11-30:
Når Regjeringen i sitt budsjettopplegg, for å få til en innstramning på opp mot 1 pst. av BNP, foreslo betydelige skatte- og avgiftsøkninger i en størrelsesorden opp mot 4 milliarder kr, var det fordi det var vanskelig etter veldig mange år med kutt i de offentlige utgifter å kutte mye mer, for dette er ikke det første året vi kutter i offentlige utgifter, det har våre forrige regjeringer gjort i de siste tre-fire-fem årene, og det var begrenset hvor langt man kunne komme på dette området. Dessuten er det et viktig poeng at en hovedårsak til det sterke presset, og som vil videreføre presset i økonomien også neste år, er en sterk økning i det private forbruket. Derfor var det riktig etter vår oppfatning å trekke inn kjøpekraft i form av økte skatter og avgifter. Nå måtte vi dessverre konstatere at det ikke er noe flertall i Stortinget for økte skatter og avgifter, idet både Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet gikk imot det. En mindretallsregjering må selvfølgelig ta virkeligheten til etterretning, og derfor fikk vi et opplegg hvor de foreslåtte skatte- og avgiftsøkninger i all hovedsak ble fjernet. Så synes jeg nok at Børge Brende også gjør den samme feilen som mange andre gjør, og fremstiller oss som så veldig oljeavhengig. Vi er riktignok en oljenasjon, men når vi, som jeg nevnte i et tidligere replikksvar, har den situasjonen at 99 pst. av inntektene for å dekke våre utgifter skaffes fra fastlandsøkonomien, blir det noe skjevt å fremstille oss som så totalt oljeavhengig. Når det gjelder framtidige skatte- og avgiftsopplegg, vil jeg ikke forskuttere dem nå. Det vil vi måtte komme tilbake til når vi skal legge fram et budsjett for neste år.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-11-30:
Ja, denne Regjeringen har selvfølgelig en tålegrense, og den er ikke overtrådt i forbindelse med den avtalen som nå er inngått med Høyre og Fremskrittspartiet. Det er ikke riktig som det er fremstilt, at dette nå er blitt et rent Høyre-opplegg. Det plager ikke oss så veldig mye at man fikk redusert kuttet i forsvarsbudsjettet med 450 mill. kr, og at man fikk styrket politiet med 100 mill. kr. Det gledet faktisk meg personlig, som har et langt liv i etaten, at det var mulig å få til det. Det var heller ikke så problematisk for oss at vi brukte 95 mill. kr for å redusere egenandelstaket fra 1 550 kr til 1 320 kr. Heller ikke at vi fikk 5 mill. kr til å stimulere legedekningen i distriktene, var særlig problematisk for sentrumspartiene. Og dette er elementer av endringer som har kommet i avtalen, i tillegg til at vi måtte ta til etterretning at det her i salen ikke er flertall for skatte- og avgiftsøkninger, som derfor i hovedsak måtte nulles ut. Når det gjelder kommuneøkonomien, vil jeg gå litt tilbake til høsten 1996. Da bidrog jeg selv her i huset ganske mye til å forhandle fram med Arbeiderpartiet en sterkt forbedret kommuneøkonomi – 4,5 milliarder kr mer enn Arbeiderparti-regjeringen hadde lagt til grunn. Til dette høye nivået har man deretter for inneværende år lagt ytterligere realvekst på 0,75 pst., og det er forutsatt en ytterligere realvekst til neste år på 1¼ pst. At kommunene allikevel har fått problemer, er jo ikke til å undres over, når vi vet at vi fikk et lønnsoppgjør som for kommunesektoren utgjør omkring 7 pst. – altså det dobbelte av det som var forutsatt i nasjonalbudsjettet, som for øvrig var framlagt av arbeiderpartiregjeringen. Dette har i sin tur medført at kommunene får økte utgifter til pensjonspremier til KLP, i tillegg til at de – forhåpentligvis i en kortere periode – må leve med noe høyere renter enn det vi skulle ønske.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-11-30:
Jeg vil gjerne ta temaene i motsatt rekkefølge av det Ranveig Frøiland nå tok dem opp. Når det gjelder eurotilknytning, viser jeg for det første til det jeg sa i innlegget, og ikke minst viser jeg til den omfattende redegjørelsen jeg hadde i den utvidede utenrikskomite 19. november, og som er å finne på Internett. Jeg har ikke tid til i løpet av to minutter å gå nærmere inn på det. Så vil jeg tilbakevise den påstand som nå gjentas flere ganger her, at vi allerede registrerer en økt arbeidsledighet. Det er ikke riktig. Jeg følger med på nesten daglig – i hvert fall ukentlig – tall for utviklingen i arbeidsledighet. De siste tallene som jeg fikk like før helgen, viste et ledighetsnivå på under 49 000 – nærmere bestemt 48 900 arbeidsledige, og det er det laveste tallet vi har hatt på veldig lenge. Så det er ikke riktig at vi nå har en økende arbeidsledighet foran oss. Finansdepartementets beste vurdering er at vi nå har en utflating, og i nasjonalbudsjettet har vi forutsatt at det gjennomsnittlig vil bli en noe lavere ledighet i 1999 – ca. 0,1 pst. lavere – enn vi har hatt i 1998. Så er det oljeprisens og de innenlandske forholdenes betydning når det gjelder kronekursen. Jeg sa ikke at innenlandske forhold har liten betydning. Innenlandske forhold har betydning, men det er ingen tvil om at oljeprisen har større betydning for tilliten til kronen og dermed for rentenivået. Og det vi har mulighet for å gjøre noe med, er da budsjettet – vi har nå sørget for at vi får et stramt budsjett. Vi har fått en avtale som gjør at det blir vedtatt et stramt budsjett ved avslutning av debatten her i dag. Da er det, med det vi kan ha herredømme over, lagt til rette for at kronekursen igjen skal komme tilbake til normalt leie og rentene igjen gå ned. Så får vi bare håpe på at oljeprisen ikke varig blir liggende på det lave nivået den er på i øyeblikket, og jeg har god tro på at vi skal få redusert rente og dermed bedre de økonomiske vilkår for folk flest.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1998-11-27:
Jeg vil fremme et forslag om oppnevning av et utvalg for vurdering av konsekvensene som den tiltakende bruk av fullmaktsloven har for befolkning og næringsliv.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1998-11-27:
Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa er en historisk suksess. Organisasjonens forløper, Konferansen om sikkerhet og samarbeid i Europa, var gjennom mange år, riktignok til dels med langsom framgang, forumet for avviklingen av den kalde krigen i Europa og for utviklingen av menneskerettighetene. Samtidig som konferansen har tatt steget over i organisasjonens form, har den fått nye oppgaver og nytt ansvar. Valg og demokratioppbygging i Bosnia har vært den største oppgaven til nå, inntil situasjonen i Kosovo har krevd enda en ny satsing. I forbindelse med disse viktige oppgavene har det vært gledelig å registrere de mange positive tilbakemeldinger når det gjelder norske medarbeideres innsats i ulike posisjoner. OSSE blir, som andre organisasjoner, hva medlemslandene vil gjøre den til. En organisasjon må bedømmes ut fra de forutsetninger den blir gitt. Etter min vurdering er OSSE med sin vekt på menneskerettigheter en unik kontaktskapende og konfliktforebyggende organisasjon og må verdsettes for det. Det har vært et problem at OSSE har vært lite kjent blant folk flest. Med oppmerksomheten omkring Norges forestående formannskap i organisasjonen regner jeg med at dette vil rette på seg. Men det er fortsatt mange som ikke vet at OSSE ikke bare er regjeringenes organisasjon. Organisasjonen har også en parlamentarikerforsamling. Denne er, slik jeg ser det, svært betydningsfull for kontakt innen menneskerettighetsarbeid og demokratiopplæring. Min erfaring er at denne forsamlingen er spesielt viktig for representanter for de såkalte nye demokratier, som her får anledning til å knytte kontakter og til å samarbeide på like fot med representanter for de øvrige land i Europa. For øvrig er det også slik at dagens parlamentarikere ofte er morgendagens regjeringsmedlemmer. OSSE-parlamentarikerne benyttes også i stor grad som valgobservatører og har i denne funksjonen den fordel at de i de land hvor valgene observeres, betraktes som kolleger av landets egne parlamentarikere. Dermed blir det kanskje lettere å forholde seg til eventuelle kritiske bemerkninger. Når OSSE nå samler sitt observatørkorps i Kosovo, er det klart at slik langtidsobservasjon ikke er forenlig med arbeid som parlamentarikere i hjemlandet. Likevel vil jeg mene at parlamentarikere kan ha en viktig funksjon i denne sammenheng. Nærværet av parlamentarikere må antas å kunne ha en gunstig virkning, bl.a. gjennom en viss grad av medieoppmerksomhet. Jeg vil derfor anmode om at det blir vurdert å benytte parlamentarikere fra ulike land i denne sammenheng, og da naturligvis for kortere perioder som er forenlig med virksomheten i de hjemlige nasjonalforsamlinger. En slik rotasjonsordning blant parlamentarikere fra ulike land ville bidra til å styrke kontakten mellom disse og observasjonsområdet. Ordningen ville også øke kunnskapsnivået om konfliktområdene i hjemlige kretser, noe som neppe ville være til skade. Det er for øvrig en god begynnelse at et medlem av forrige forsvarskomite er på plass som nestkommanderende for plasskommandanten i OSSE-hovedkvarteret i Pristina.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1998-11-27:
Jeg merket meg at utenriksministeren enkelte steder i sin redegjørelse valgte en historisk analyse av en del av de voldsomste konfliktområdene vi står overfor i Europa. Det tror jeg er riktig, og jeg taler ikke her bare ut fra rent personlig interesse, men også ut fra hvilke muligheter vi har for å bearbeide slike konflikter. Jeg tror neppe det er noen tvil om at så vel en del av det som er skjedd innenfor det tidligere Sovjetunionen, som – kanskje i særlig grad – det som skjer på Balkan, er gamle konflikter. Dypt sett er det selvfølgelig deprimerende at mange av de samme konfliktene – og med blodige resultater – fortsatt eksisterer i slutten av dette århundret nesten på samme måte som det skjedde i begynnelsen av dette århundret. Det som selvfølgelig er det løfterike i denne situasjonen, er at både verdenssamfunnet og det europeiske fellesskapet – i bestemt form – har bygd ut instrumenter som viser seg effektive i konfliktdemping og, forhåpentligvis også på lengre sikt, i varig konfliktfravær, demokratibygging og toleransebygging. Det er riktignok slik at Norge er et lite land. Det betyr selvfølgelig også at det er begrensninger på hva Norge kan bruke av ressurser i dette viktige arbeidet både når det gjelder fredsbevarende og fredsskapende operasjoner, og i varig og langsiktig demokratibygging. Derfor vil det etter min oppfatning være særlig viktig for Norge å få gjennomslag for at kreftene må forenes og ikke splittes i dette viktige arbeidet. Som parlamentarikere i den norske nasjonalforsamlingen deltar mange av oss i parlamentarikerforsamlinger i ulike av de europeiske samarbeidsorganer. Jeg tror at Regjeringen og parlamentarikerne i fellesskap har en viktig oppgave å gjøre i å forhindre revirtenkning og bedre praktisk samarbeid mellom disse organisasjonene. Og fordi jeg selv leder den norske parlamentarikerdelegasjonen til Europarådet, satte jeg særlig pris på at utenriksministeren nevnte dette som en viktig problemstilling både overfor Island, som overtar formannskapet på ministersiden, og for rent allment å sikre et kvalitativt samarbeid mellom disse organisasjonene. Jeg tror at utenriksministeren, antakelig med full støtte fra Stortinget og fra oss som representerer Stortinget i disse ulike delegasjonene, gjerne kan gå så langt som mulig i dette arbeidet, fordi det fins apparater, men det fins også prestisje. Norge bør antakelig bruke et formannskap i OSSE nettopp til å samordne det første og få lagt det andre noe mer til side. Jeg skulle også tro at de fast ansatte både i OSSE og i Europarådet på hver sin måte besitter ekspertise som ikke bør komme i konkurranse med hverandre, men med en felles utnyttelse av apparatet antakelig vil få vår felles innsats til å rekke lenger.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
For å ta det siste først: Selvsagt vil Regjeringen følge opp stortingsflertallets ønske og vedtak. Nå hadde ikke representanten Jagland anledning til å være til stede da dette ble drøftet i den utvidede utenrikskomiteen for en tid tilbake, men det fremgikk der av finansministerens redegjørelse – og den ble offentliggjort etterpå, så det er ingen hemmelighet jeg røper – at hvis en med en såkalt nærmere tilknytning til euroen, og det har vært vanskelig å få en klar presisering av hva flertallet i Stortinget mener det skal være, mener støttekjøpsavtale, så forutsetter det at en går tilbake til fastkurspolitikken fra før 1992, ikke den kurspolitikken vi nå har, som tar sikte på stabile valutakurser i forhold til et gjennomsnitt av de europeiske. Da må i tilfelle Arbeiderpartiet og Høyre, som ønsker dette, si om det er det de vil. Det å føre en fastkurspolitikk kan være meget problematisk for et såpass oljeavhengig land som Norge, fordi vi kan få større svingninger i kronens verdi. Og når en så nærmer seg de svingningsmarginene en fastkurspolitikk åpner for, kan spekulantene virkelig sette inn, fordi en da vet at vi må bruke alle midler, nemlig både renten og støttekjøp, for å holde den der. Dette får vi anledning til å drøfte senere, men det er klart at vi skal følge opp hva stortingsflertallet her ønsker av ytterligere undersøkelser i EU-systemet, noe vi allerede har gjort en del av. Når det så gjelder arbeidsledigheten, har Regjeringen i sine forutsetninger i nasjonalbudsjettet, som selvsagt bygger på uttalelser og vurderinger fra ulike eksperthold, lagt til grunn at vi ikke får noen økende ledighet neste år. Men det betyr ikke at vi overser advarsler fra miljøer som mener at det kan gå annerledes. Dette vil vi ha under kontinuerlig overvåking, og tilpasse den økonomiske politikken deretter. Vi får selvsagt mulighet til å komme tilbake til dette – om ikke før så i revidert nasjonalbudsjett – og kan sette inn nye virkemidler hvis ledigheten viser en økende tendens. Men det siste tallet vi fikk i forrige uke, viste under 49 000 ledige – så langt jeg husker, det laveste vi har hatt på hele 1990-tallet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Det er riktig som representanten Hagen påpekte, at vi står overfor en betydelig usikkerhet når det gjelder oljeprisens utvikling. Det må Regjeringen fortløpende følge opp, og vi får anledning til å komme tilbake til dette i revidert nasjonalbudsjett. Jeg vil nødig sette i gang et arbeid som nærmest forutsetter en så lav oljepris som vi har nå. Det kan i seg selv nærmest virke selvforsterkende på en slik uheldig tendens. Men hvis erfaringene over tid viser at oljeprisen blir liggende så ekstremt lavt som den nå gjør, er det en del forutsetninger som må justeres. Jeg synes det er naturlig at Regjeringen arbeider med det, utreder det og kan komme tilbake til det i revidert nasjonalbudsjett, når vi har noe mer erfaring enn det vi har hatt til nå. Det som først og fremst har vært situasjonen de siste månedene, er en kolossal svingning. Bare i sentrumsregjeringens tid har oljeprisen svingt fra ca. 160 kr fatet til under 80 kr. Det viser først og fremst en usikkerhet – ikke en permanent lav pris. Når det gjelder OPEC-tilknytning, har det vært bred enighet i dette hus om at det ikke har vært naturlig for Norge av flere grunner å være medlem der. Men vi har former for samarbeid med OPEC, og vi skal gjerne gå grundigere inn i om disse kan utvikles og forbedres. La meg så til slutt også benytte denne anledningen til å svare på et spørsmål fra den foregående replikkrunden som jeg ikke rakk, nemlig om ikke Regjeringen vil foreta seg noe hvis kronekursen fortsatt vil være svak og renten høy. Situasjonen i dag viser fremfor alt at oljeprisen er en kolossalt sterk påvirkningsfaktor i forhold til kronekursen og dermed renten – ikke den eneste, men den er viktig. Hvis vi ikke får noen hjelp av oljeprisen til å få styrket kronen igjen og få renten ned, er det klart at Regjeringen må vurdere om vi kan gjøre mer ved nasjonale tiltak. Men får vi ikke noen hjelp fra oljeprisen, er det begrenset hva vi klarer med nasjonale tiltak.