Mudassar Kapur (Høyre), 2019-11-27:
Norsk økonomi er nå i en oppgangsperiode. Aktiviteten øker over hele landet, og den registrerte arbeidsledigheten har kommet ned på nivåer vi ikke har sett siden 2008. Debatten om ulikheten er viktig. Vi i Høyre ønsker den velkommen. Den viktigste forskjellen i Norge er mellom dem som står i arbeid, og dem som står utenfor, mellom dem som gjennomfører et skoleløp, og dem som faller ut. Derfor har det noe å si at veksten er på vei opp, og at det i løpet av de siste årene er 50 000 flere som har kommet i jobb – 40 000 av disse i privat sektor. Derfor har det noe å si at regjeringen fortsetter satsingen på inkluderingsdugnaden, kunnskap og kompetanse for å inkludere flere i arbeidslivet og redusere utenforskapet. Regjeringen la fram et budsjett som løser viktige oppgaver for i dag og ruster Norge for årene framover. Samtidig har jeg fulgt opposisjonen med stor undring under både høstens og dagens budsjettdebatt så langt. Hva er egentlig limet i opposisjonen? Hva er det som binder opposisjonen sammen? Vel, de har jo lagt fram sine alternative budsjetter, som spriker i alle retninger. Det partiene virkelig har til felles, hvis man leter ordentlig etter, er at de øker skatter og avgifter. De skal opp – det har partiene til felles. Videre har de til felles at valgfriheten skal ned, og de private skal ut. Det er det som så langt i debatten i dag binder opposisjonen sammen. Det er greit nok det, men da har vi også fått det på bordet. Men det er også en annen ting som jeg har oppdaget den siste tiden – en, hva skal jeg si, ny og bekymringsfull enighet som nå har oppstått mellom partiene Rødt, Miljøpartiet De Grønne, SV og Arbeiderpartiet. La meg introdusere denne enigheten først, gjennom å lese opp en kort og meget presis merknad i forbindelse med behandlingen av fondsmeldingen, som ble behandlet tidligere i år, og som Arbeiderpartiet og de nevnte partiene også var med på. Den lyder veldig kort og enkelt: «Fondet skal ikke være et politisk virkemiddel.» Jeg gjentar: «Fondet skal ikke være et politisk virkemiddel.» – Så enkelt og så godt sagt. Men under årets Zerokonferanse kom lederen i Arbeiderpartiet, Jonas Gahr Støre, med en ganske oppsiktsvekkende uttalelse. Han mente da at vi måtte begynne å venne oss til å si at vårt pensjonsfond er et politisk redskap. Det er det motsatte av det Arbeiderpartiet har ment i forbindelse med fondsmeldingen og egentlig i alle år fram til nå. Nå har lederen i Arbeiderpartiet rodd i alle retninger etter den uttalelsen, så da kan man jo tenke: Vel, da var det ikke så nøye. Men det er det, for hva skjedde? Jo, problemet er at SV, Rødt og Miljøpartiet De Grønne har kastet seg over det og vært raskt ute og sagt at de vil gå enda lengre enn det Gahr Støre ville. Og så er det en annen gruppe som har vært helt stille. Det er Arbeiderpartiets finansfraksjon. Hvor har de vært i denne debatten? De er helt stille. De sitter også i salen her i dag. Er de fortsatt enig i at de politiske prioriteringene gjøres i budsjettene, slik vi gjør i dagens debatt, og ikke gjennom fondet? Eller er det slik at partilederen har talt, og vi kan forvente en ny linje? Jeg vil utfordre Arbeiderpartiets finansfraksjon til å avklare om de fortsatt står for at fondet ikke er et politisk verktøy.