trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-08:
Jeg syns dette begynner å bli en veldig interessant debatt, for denne debatten dreier seg om langt mer enn bare opsjoner, som egentlig er bakgrunnen for Odelstingets behandling. Hvis man ser på hvilke beskatningsobjekt man har, internasjonalt, eller i hvert fall i våre nærmeste naboland, vil man se at Norge skiller seg ut i mange henseender. Børge Brende, eller representanter fra Høyre, bruker gjerne å trekke fram formuesskatten som et eksempel på en særnorsk beskatning og sier at den skal bort. Hvis vi går til våre naboland, vil vi oppleve at der har man helt andre beskatningsobjekt. Der er det særlig bolig, eiendom og arv som beskattes. For eksempel amerikanerne har en helt annen form for beskatning av bolig og eiendom enn det vi har i Norge. Og grunnen til det er delvis det OECD selv sier, at det å beskatte fast eiendom, som Børge Brende var inne på i sitt innlegg, altså objekter som ikke kan flyttes, er lettere enn å beskatte f.eks. kunnskap, som kan flyttes, eller mennesker eller kapital som kan flyttes. Jeg tror at det som er det viktigste i et skattesystem, er at systemet oppleves som rettferdig. Det er altså ikke noe mål for SV at vi skal ha høye skattesatser. Det er et mål at vi skal ha et bredt skattegrunnlag med relativt lave satser, men de skal være rettferdige. Denne opsjonsbeskatningen som vi i dag diskuterer, er et skritt i retning av større urettferdighet, fordi de premissene som er viktige for SV, ikke ligger i bunnen, nemlig at opsjonene skal tildeles alle, og ikke bare nødvendigvis berike ledelsen i bedriften – som all historie og all erfaring tilsier. Vi har et ønske om at dette skal utredes nærmere, men det som kanskje er det aller viktigste, er at vi her på terskelen av en ny økonomi som alle snakker om – en økonomi der nye dot.com-selskaper kanskje vil være framtiden – må diskutere ikke bare opsjonsbeskatningen, men hvordan vi som samfunn, Det norske storting og det politiske miljø, kan legge til rette for at den typen virksomheter kan vokse og gro i Norge. Opsjonsbeskatningen er en del av dette, men det er ikke nødvendigvis svaret, kanskje er det heller en del av problemet. Det vet vi altså ikke noe om. Der er en diskusjonen Det norske storting i mye større grad må ta innover seg, nemlig om det gamle industrisamfunnet og den typen beskatning vi har hatt, muligens tilhører en forgangen tid. Nå må vi se på hvordan vi skal klare å gå inn i den nye tid.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-08:
Statsråden har jo vært til stede i salen i hele dag, så jeg trenger ikke gjenta SVs argumenter mot lettelser i opsjonsbeskatningen. Jeg vil bare be statsråden komme med en betraktning rundt følgende: Hvis man ser utviklingen i mange sammenlignbare land, vil man se at opsjoner er en del av en ukultur som fører til større forskjeller. Er statsråden opptatt av og bekymret over det? Og vil statsråden i den vurderingen som stortingsflertallet, unntatt SV og Arbeiderpartiet, har bedt Regjeringen legge fram, også ta med hvilken næringspolitisk utvikling lettelser i opsjonsbeskatningen kan få? Her presiseres det at det skal være en «sunn næringsutvikling». Det betyr jo at man også må ha en betraktning om hva som er usunn næringsutvikling. Og det betyr at hele problemet med Forskjells-Norge og hvilken utvikling en mer utstrakt bruk av opsjoner vil få, også må inn i en sånn betraktning. Jeg ber statsråden om også å ta med noen ord om det.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-08:
Arbeiderpartiet forholder seg til beskatning av opsjoner som grisen forholder seg til en fotballkamp. Den skjønner ikke noe av det. Opsjoner i arbeidsforhold benyttes som en gulrot for å få ansatte til å yte en særlig innsats. Går det bra med bedriften, får ansatte utbytte av det. En i utgangspunktet gratis opsjon har flere særtrekk som Arbeiderpartiet ikke skjønner noe av. Den behøver ikke ha noen verdi, og vil dermed heller ikke benyttes. Den gir ikke salt i maten eller smør på brødet, verken når den mottas eller når den innløses, og ved innløsning har en gratis opsjon en mulig fremtidig verdi i seg selv knyttet til verdiøkningen før den ble innløst. Verdiøkningen etter dette er ikke knyttet til opsjonen, men til aksjen som er ervervet ved opsjonens innløsning. Å beskatte en opsjon ved innløsning er det samme som å beskatte en eventuell merverdi som ikke er kommet til utbetaling. I henhold til Arbeiderpartiets logikk er det dermed slik at den som innløser en opsjon – altså kjøper de aksjer opsjonen gir rett til – vil måtte selge en del av de samme aksjene for å betale skatt. Fremskrittspartiet mener at det ikke skal betales skatt av en gevinst eller inntekt før den faktisk kommer til utbetaling. Dette betyr at man beregner hvilken skatt som skal betales av opsjonsfordelen når den innløses i aksjer, men denne skatten vil vi ikke skal betales før aksjen selges. Når aksjen selges, vil det da selvfølgelig være slik at en eventuell aksjegevinst beskattes med kapitalskatt etter vanlige regler, mens gevinsten, som er knyttet til at opsjonen ble innløst, beskattes som lønnsinntekt. Opsjoner i ansatteforhold er jo nettopp knyttet til ansettelsesforholdet og brukes i en viss utstrekning nettopp som supplement til eller erstatning for lønn, spesielt i mindre venture-selskaper med usikker inntjening. Det er i denne sammenheng viktig å ha et øye til at den ansatte som sier ja takk til opsjoner fremfor lønn, løper en stor risiko, nemlig den at opsjonen viser seg å ikke ha noen verdi. Det er nok av eksempler på det. Det er altså ikke slik at opsjoner er et særegent instrument for at de rike skal bli rikere på andres bekostning. Å beskatte opsjoner som lønn gir heller ikke bedrifter og ansatte spesielt god grunn til å bruke opsjoner i stedet for lønn bare for å spare lønnsutgifter. Når opsjoner beskattes slik, ligger det i sakens natur at opsjoner vil benyttes når de er et nødvendig trekk for å tiltrekke seg nødvendig arbeidskraft – som før sagt spesielt til mindre selskaper med usikker inntjening. Jeg tar med dette opp de forslag som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-08:
Denne saken dreier seg om på hvilket tidspunkt opsjonen skal komme til beskatning. Skal den komme til beskatning på det tidspunktet man får den? Skal den komme til beskatning når den innløses? Eller skal den komme til beskatning, som Fremskrittspartiet og Høyre foreslår, når aksjene realiseres eller selges? Representanten fra Senterpartiet sier at han har et ønske om at de ansatte skal bli medeiere i selskapene, bli aksjonærer. Det er et ønske som vi deler med representanten. Men det er jo faktisk det motsatte som kan skje med dette forslaget, på grunn av at de som man er så mye imot, de veldig rike, selvfølgelig har mulighet til å betale skatt på det tidspunktet opsjonen realiseres, mens de som er ansatt i firmaet som vanlige lønnsmottakere, i stor utstrekning kan fratas muligheten fordi man må betale inn store summer på innløsningstidspunktet. Ser ikke representanten fra Senterpartiet faren for det?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-08:
Fremskrittspartiet legger vekt på at de nye reglene for eiendomskatt på kraftanlegg er mest mulig robuste mot endringer i kraftprisen, og at de endringene som gjøres, i hovedsak er saklig begrunnet. Det vil være uheldig dersom det utvikler seg en praksis der Stortinget endrer regelverket i takt med endringer i kraftprisen. Fremskrittspartiet legger vekt på at den samlede beskatningen av kraftforetak både tar hensyn til kommunenes inntekter, konkurransebetingelsene til norske kraftprodusenter og industriens behov for tilgang på stabile kraftleveranser. Fremskrittspartiet viser til den konsolideringen som foregår innenfor nordisk og europeisk kraftproduksjon, og er opptatt av at norske aktører sikres konkurransedyktige rammebetingelser. Det er viktig for at norske energiselskaper skal kunne utnytte sine naturlige fortrinn og de mulighetene som liberaliseringen av det europeiske energimarkedet fører med seg. Fremskrittspartiet har merket seg at departementet benytter anledningen til å fremme forslag om ikke å ta hensyn til prisnivået i langsiktige leveringsavtaler ved beregning av eiendomsskattegrunnlaget. Fremskrittspartiet mener det ikke er rimelig at produksjonsselskaper som har inngått langsiktige avtaler om industrikraftleveranser, skal betale eiendomsskatt basert på løpende spotpriser. Beskatningen bør baseres på faktiske, løpende inntekter og ikke på en spotpris produksjonsselskapene ikke får nyte godt av. Fremskrittspartiet legger vekt på at dette vil gi kraftkrevende industri mer stabile rammebetingelser og redusere kraftforetakets risiko ved inngåelse av langsiktige kontrakter. Dette prinsipp har hittil ligget til grunn, og Fremskrittspartiet mener dette fortsatt må ligge til grunn. Fremskrittspartiet går imot forslaget om å redusere risikotillegget i normrenten som brukes i nåverdiberegningene av kraftverkenes nettoinntjening og eiendomsskattegrunnlaget. Forslaget synes i overveiende grad å være begrunnet med ønsket om en økning av inntektene fra eiendomsskatten i 2001, ikke ut fra endringer i prisen på risiko i kraftmarkedet. Fremskrittspartiet går på denne bakgrunn imot den foreslåtte reduksjonen i risikotillegget i normrenten for beregning av formuesverdien fra 4 til 3 pst. Fremskrittspartiet støtter departementets forslag om å innføre en minimumsverdi for produksjonsanlegg fastsatt til 0,50 kr pr. kWh av grunnlaget for naturressursskatten på anlegget. Dette vil sikre enkeltkommuner mot kraftige reduksjoner i inntektene fra eiendomsskatten på kraftanlegg i perioder med svært lave kraftpriser. For å sikre enkelte kraftprodusenter mot kraftige økninger i eiendomsskatten i år med meget høye kraftpriser foreslår Fremskrittspartiet samtidig at det innføres en tilsvarende maksimumsverdi for produksjonsanlegg fastsatt til kr. 1,50 pr. kWh. Jeg tar med dette opp mindretallsforslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-08:
Det er faktisk et helt sentralt argument representanten Svendsen her tar opp. Beskatning på innløsningstidspunktet kan bety at en vanlig ansatt lønnstaker i en bedrift faktisk ikke vil være i stand til å innløse sine opsjoner i aksjer, men vil bli tvunget til å selge dem nettopp for å betale skatten. Det er faktisk én av de tingene jeg syns Finansdepartementet skal se nærmere på i sin utredning av dette, om det virker slik at det stimulerer til langsiktighet. Men jeg syns faktisk at Høyres og Fremskrittspartiets idé om å beskatte opsjonene på det tidspunkt man selger aksjene er en særdeles dårlig idé, nettopp fordi vi alle sammen er enige om at opsjoner skal beskattes som lønnsinntekt. En skal altså ha et etterslep på beskatningen av opsjonen, som da er en lønnsinntekt, og som skal beskattes som lønnsinntekt i hele den perioden en sitter på opsjonene, og ha en kapitalavkastningsbeskatning på den delen i den perioden en sitter med en aksje. Da skal en ikke betale skatt på lønnsinntekt, men da skal en betale skatt på kapitalavkastning. Skal en utsette beskatningen en har fra perioden en har sittet på opsjonen, helt til en selger aksjen, frykter jeg det vil være en uhensiktsmessig ordning. Men jeg har ingen innvendinger mot at Finansdepartementet ser på dette ved en senere anledning dersom det viser seg at nettopp den måten vi nå velger å foreta beskatningen på, fører til at opsjoner kun blir brukt som lønn og ikke også stimulerer til medeierskap. Jeg har, som jeg har sagt, lite til overs for å gå til en periodisering av beskatningen, nettopp fordi jeg tror at vi har gått langt nok nå, og at vi med de grepene som gjøres, gjør opsjonsordningen til en ordning som vil være attraktiv for de langt fleste ansatte i en bedrift. De fleste kan heretter delta i bruk av opsjoner dersom man ønsker det.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-08:
Hadde Senterpartiet sett det som nødvendig å vedta periodisering av beskatningen for å få til bruk av opsjoner som et godt virkemiddel for å fremme nyskaping og næringsutvikling, hadde vi selvsagt stemt for det allerede i dag. Men la meg si det sånn: Jeg tror det er all mulig grunn til å ile langsomt. Jeg tror vi skal være forsiktige med å etablere ordninger som oppleves som for gunstige av folk flest. Og jeg tror at med den form opsjonsbeskatningen har fått i dag, vil det være et virkemiddel som gjør at de langt fleste ansatte, også i nyetablerte bedrifter, kan ta del i opsjonsordningen. Vi har selvsagt ment det reelt når vi har bedt Finansdepartementet vurdere de forhold som vi ber om i punkt B. Fra vår side, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, er det også viktig å få vurdert en del andre sider av bruken av opsjonsbeskatningen, når Finansdepartementet måtte velge å komme tilbake med dette, bl.a. om det medvirker til sunn næringsutvikling, om det medvirker til langsiktig tenkning fra dem som tar del i opsjonsordningen, og ikke bare er til kortsiktig egen gevinst osv. Så vi ønsker selvsagt, på det tidspunkt dette kommer tilbake, å ta standpunkt til realitetene i det som måtte komme fra Finansdepartementet, og da få sett på virkningene av bruk av opsjonsordninger etter en tid, om ordningen medvirker til sunn næringsutvikling, om den medvirker til deltakelse fra flest mulig, og om det er en ordning som etter vår oppfatning gir den rettferdige beskatning som den skal gi.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-08:
Det er vel kanskje der den største forskjellen på Senterpartiet og SV er. Vi ønsker både å forholde oss til det som skjer ute i næringslivet, og å prøve ting ute i næringslivet og ikke bare i forskningslaboratoriene. Det er helt opplagt at Kristin Halvorsen har rett i at det er helt åpenbare ulemper også med opsjonsordningene. Men vi ønsker større utbredelse av ordningen. Vi ønsker større utbredelse nettopp i nyetablerte bedrifter, nettopp fordi vi tror at det bidrar til nyskaping. Jeg tror det bidrar til at langt flere ansatte i de nyetablerte bedriftene kan få ta del i verdistigningen – ikke bare eiere og ledelsen. Jeg har vært bedriftseier og bedriftsleder nesten hele mitt voksne liv, og jeg vet at det er ikke bare min innsats som eier og leder av bedriften som gjør at bedriften har en verdistigning, det er også i aller høyeste grad de øvrige ansatte sin fortjeneste. Jeg trodde faktisk at det burde være god SV-politikk å la de ansatte ta del i verdistigningen i den bedriften som de selv er med på å arbeide opp økte verdier i, nettopp gjennom denne form for ordninger som det her stimuleres til. Når det gjelder taket på 600 000 kr, dreier det seg fra min side først og fremst om et forenklingsgrep, som det også står i proposisjonen. Det er administrativt tungvint både for bedriften, for likningsmyndighetene og for de ansatte å forholde seg til et tak på 600 000 kr. Det som har betydning i forhold til utbredelsen av bruk av opsjoner, er ikke taket, men beskatningstidspunktet. Beskatning på ervervstidspunktet gjør at en begrenser det til et fåtall hvem som har mulighet til å delta i opsjonsordningen. En ekskluderer de aller fleste vanlig ansatte i en bedrift, nettopp fordi de har ikke økonomi til å bruke opsjonsordningen. Det blir ledere med god økonomi som da kan bruke opsjonsordningen, og da er vi tilbake til den gamle ordningen. Derfor ønsker vi å flytte beskatningstidspunktet, nettopp for å gjøre ordningen tilgjengelig for flest mulig ansatte.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-08:
Representanten Solberg vet inderlig vel hva som er Senterpartiets primærstandpunkt, og hva som har vært Senterpartiets primærstandpunkt hele veien. Så sent som i fjor høst tok jeg ganske kraftig til orde for å beholde den gamle § 8 i eiendomsskatteloven, nettopp fordi det etter min oppfatning ville gi den beste fordelingsvirkning og det sikreste grunnlag for kommunene til å få sin rettmessige andel av verdiskapingen fra utbygging av vannkraft. Det har vært Senterpartiets primærstandpunkt hele veien. Det har imidlertid vist seg at det ikke er mulig å få tilslutning til et sånt standpunkt i Stortinget. Stortinget har stått fast på dette hele veien, til tross for at det har vært dokumentert negative fordelingsvirkninger, og til tross for at det har vært dokumentert at skatteanslaget sannsynligvis vil komme til å bli en god del lavere enn den ene milliarden som ble lagt til grunn fra Stortingets side i 1996. Nå har Regjeringen, etter den budsjettavtalen som ble inngått mellom sentrum og Arbeiderpartiet i fjor, kommet fram til et opplegg som i sum vil gi noenlunde den samme skatteinntekt til kommunene som det gamle opplegget gav. Vi har erkjent at vi ikke får gjennomslag for vårt primærstandpunkt, og slutter oss da til det som vi oppfatter som nest best. Men jeg vil presisere, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, at det fortsatt er ting som tyder på at provenyanslaget kan være feil, nettopp fordi verditakseringen kan bli lavere enn det ser ut til at den kommer til å bli, og fordi fordelingsvirkningene mellom kommunene kanskje kan bli større enn det man i utgangspunktet hadde sett for seg. Derfor har også et flertall sluttet seg til å se på dette på nytt. Jeg synes det blir ganske uinteressant å vise tilbake til en debatt som foregikk i 1996, all den tid vårt primærstandpunkt, som står fast, og alle de argumentene som Per Olaf Lundteigen den gang brukte, som også står fast, ikke får flertall i Stortinget. Dermed er dette vårt subsidiære standpunkt.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-06-08:
For det første er det i hovedsak ett selskap som blir berørt av at det er spotpris som brukes og ikke de langsiktige kontraktene, og det er Statkraft, et 100 pst. statlig eid selskap, som har halvparten av sin produksjon knyttet til kraftkrevende industri, og hvor altså de langsiktige kontraktene medfører at man med dagens spotpris betaler en merskatt. Og det kan selvfølgelig være mye som tyder på at det kan komme til å bli situasjonen også i framtiden. Fra vår side har det helt fra vi behandlet dette i 1996, vært lagt til grunn at kommunene skulle beholde en andel av skatten på rundt 1 milliard kr. Gjennom det opplegget som nå er lagt fra Regjeringens side, har man klart å komme i en situasjon hvor kommunene altså beholder denne skatten på ca.1 milliard kr. Det behøver faktisk ikke å være slik som representanten Solberg beskriver, at spotmarkedsprisen til enhver tid ligger over alle langsiktige kontrakter. Det kan jo av og til hende at det er et kraftselskap som makter å inngå en kontrakt – om ikke akkurat med kraftkrevende industri, så andre langsiktige kontrakter – som faktisk i sum over en viss periode kan komme til å ha en høyere pris enn det spotmarkedsprisen vil være. Da slår det ut den motsatte veien av det representanten Solberg nå hevder.
Lars Sponheim (Venstre), 2000-06-08:
Ærede representant! Den siste setningen til Per-Kristian Foss var ganske påfallende. Han sa nemlig: «en viss oppslutning i salen». Det er faktisk slik at Venstre er opptatt av å finne fram til flertallsløsninger. Vi skal endre politikken, og til det trengs det et flertall i denne salen. Når Terje Johansen har gått vekk fra det som åpenbart er hans primærstandpunkt – og jeg deler det – og aksepterer at vi her er med i et flertall som er villig til å se nærmere på dette, så ligger det faktisk en mulighet i det til å kunne påvirke politikken. Det er det dette langt på vei handler om. Det avgjørende er – når vi nå ser skrittet fra vi for fire år siden mistet hele opsjonsordningen som et effektivt virkemiddel, tilbake til de forsiktige, men nødvendige skritt som Bondevik-regjeringen tok, og vi vet at rammene for dette ble utvidet i tidligere budsjettavtaler med Høyre og Fremskrittspartiet, hvilket også trakk i den retningen som det i dag fattes vedtak om – at vi på en måte nå vil etablere en mye bredere legitimitet og forståelse for hva opsjoner er, at det ikke er en eksklusiv ordning for de få, men et helt nødvendig basisvirkemiddel for å få fram de ufødte bedrifter, tilby medeierskap og dermed få mulighet til å dele kapitalinntektene på mange flere. Vi vil gjerne være med i en sånn utvikling. Vi er opptatt av at det blir praktisk politikk, og ikke av at det blir en viss tilslutning i denne sal.
Lars Sponheim (Venstre), 2000-06-08:
Denne saken har jo en historie tilbake i denne sal til før representanten Jensens tid, og det var slik at den betydelige forverring i det som gjaldt avvikling av opsjonsordningen, var mot Venstres stemmer. Så vidt jeg husker, var det Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre som var imot det som ble foreslått av den tidligere arbeiderpartiregjering – bare så den historien ligger på plass. Så tok regjeringen Bondevik viktige skritt, nemlig til å akseptere prinsippet. Dermed var det et flertall i denne sal for å flytte beskatningstidspunktet på opsjoner innenfor en sterkt inngjerdet ramme, som vi husker. Jeg tror den var 300 000 kr – så vidt jeg husker forslaget – og gjennom forhandlinger med Høyre og Fremskrittspartiet ble den økt til 600 000 kr. Jeg har vært i debatt tidligere med representanten Jensen utenfor denne sal, hvor hun ikke riktig husket at det faktisk ble fremmet et slikt forslag, men det var en prinsipiell viktig avklaring at en aksepterte et annet beskatningstidspunkt. Så ble det et forlik, hvor dette ble flyttet på. Så vidt jeg vet, ble det iallfall forlik om dette, og dermed var alle partier enige om at det var et skritt å gå som var akseptabelt, og sågar fornuftig. Da fikk vi denne ordningen med 600 000 kr som ytre ramme for å flytte beskatningstidspunktet. Realiteten var at den forrige regjeringen – og det tror jeg har vært rimelig kjent – var helt klar når det gjaldt å legge fram forslag om lettelser i opsjonsbeskatningen. Vi var usikre på hvor Arbeiderpartiet stod her. Det er sannsynligvis veldig ulike syn – det er vel en tilbakevendende fløy og en framovervendende fløy i dette partiet, etter hva jeg har forstått – og det var usikkert hva slags forslag de ville komme med. Derfor valgte vi ganske raskt etter at vi kom i opposisjon, å fremme et forslag som satte trykk på den nye regjeringen for å komme med endringer i enda mer liberal retning, slik som vi nå opplever. Det er, etter mitt skjønn, en ganske tydelig konsekvens av det bidrag Venstre har kommet med her for å få en forbedring av opsjonsordningen, som er nødvendig, og igjen vil jeg understreke: nettopp for å ta vare på medeierskap og nye bedrifter.
Lars Sponheim (Venstre), 2000-06-08:
Jeg forstår det er bred aksept for at opsjonsordninger er å se som en form for avlønning; det er lønn vi snakker om. I det øyeblikket en lønnsmottaker som har en slik avlønningsordning gjennom opsjoner, mottar eierskap i bedriften sin gjennom å motta aksjer, overtar han også et papir som er dramatisk mer likvid, og som dermed kan omsettes. Da vil den enkelte være i stand til å gjennomføre sine skatteforpliktelser etter reglene, f.eks. ved at deler av aksjene kan omsettes, mens en velger å beholde andre. Jeg er sikker på at det er en god ordning. Så til det generelle spørsmål om vi har for høyt marginalskattetrykk. Det er klart at 80 pst. er høy skatt, men når man kommer på et så høyt inntektsnivå, betyr det også at man faktisk har evne til å kunne betale den høye skatten. Men jeg er enig i at det er fornuftige og gode resonnementer som tilsier at ser vi på dette som en avlønning som har falt over en rekke år, så vil det også være riktig å gjøre en reell vurdering av om det ikke er rett å fordele denne inntekten over denne perioden, slik at en får den marginalskatt som tilsvarer de ulike årene. Jeg tror det er grunnlag for å si at vi gjør en dramatisk forbedring av opsjonsordningen i retning av å bli konkurransedyktige, men vi er fremdeles ikke i det øverste skiktet når det gjelder å ha gode opsjonsordninger. Det er veldig mange som er av den oppfatning at Norge bør ha verdens beste opsjonsprogram for å kompensere for andre ulemper vi måtte ha. Men det er dette skrittet som det er politisk mulig å ta i Norge i dag. Jeg tror det er rett å ta det, og jeg tror det i denne omgang er tilstrekkelig, og så må vi fortløpende kunne vurdere det. Jeg håper at finansministeren – og det vil han kunne bekrefte i innlegget sitt nå – gjør en reell vurdering av dette, har en veldig god dialog også med næringen selv, slik at han til høsten kan legge fram for Stortinget om det er behov for å videreutvikle systemet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-06-08:
Jeg ble litt forundret da jeg hørte representanten Sponheims innlegg, for det er altså ikke veldig lenge siden den samme representanten satt i regjering. Jeg husker godt en del runder som Høyre og Fremskrittspartiet hadde med de daværende regjeringspartier, i håp om å få til lettelser i opsjonsbeskatningen. Representanten Sponheim viste nå nettopp til at vi gjennom forhandlinger klarte å få gjort noe med taket – beløpsgrensene. Ja, det var da i hvert fall ikke takket være sentrumspartiene. Det var takket være Høyre og Fremskrittspartiet, som la det inn som et krav i forhandlingene. Det var faktisk på det tidspunktet nesten umulig å få sentrumspartiene med på å erkjenne behovet for å lette opsjonsbeskatningen. Så skjedde da det kostelige, at det ble regjeringsskifte. Og bare noen få dager etter det – jeg lurer på om det ikke var samme dag – fremmet sentrumspartiene plutselig forslag om at man skulle lette opsjonsbeskatningen. Jeg synes det er noe underlig at i det øyeblikket disse partiene satt i regjering, da ville de ikke gjøre noe med opsjonsbeskatningen, mens i det øyeblikket de gikk ut av regjering, var det plutselig tvingende nødvendig å gjøre noe med den. Når representanten Sponheim står på denne talerstolen og sier at dette har vært en lang vei å gå, og at det er gledelig at vi nå endelig får til noe, må jeg spørre hvorfor man ikke gjorde noe med dette da man virkelig hadde muligheten i regjering og kunne ha fått dette på skinner mye raskere, vel vitende om at det ville vært etablert et flertall i Stortinget ganske så kjapt for å få til løsningene. Jeg synes det er viktig at Venstre opptrer som en del av det fellesskapet i sentrum som de hele tiden bedyrer at de er en del av. Det kan på en måte gjennom denne debatten virke som om sentrum distanserer seg helt fra dette sentrumssamarbeidet. Det er et spørsmål jeg gjerne vil ha svar på: Er det et forpliktende samarbeid i sentrum også om opsjoner, eller er det ikke det?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-06-08:
Bare en kort stemmeforklaring på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre. Vi velger å stemme for hele innstillingen, men viser i den sammenheng til våre forslag som vil bli oversendt Stortinget, da vi ønsker å gå lenger. Men vi mener altså at dette er et skritt i riktig retning, og vil derfor stemme for.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
Jeg vil først si at min understrekning av at det i enkelte tilfeller kan innebære økt beskatning, er i forhold til dagens regelverk. Men det har også sammenheng med størrelsen på inntekten og – som representanten var inne på – forholdet til toppskatt, arbeidsgiveravgift osv. Så til spørsmålet om reglene er konkurransedyktige: Ja, min vurdering er at det regelverk som vi i dag legger fram, er konkurransedyktig. Det innebærer at vi har samme system som vi hadde før 1996. Jeg mener at det er konkurransedyktig, og at det, som også flere har vært inne på i dagens debatt, sørger for balansegangen mellom det at vi må ha et regelverk som er sammenlignbart i forhold til de land vi konkurrerer med, samtidig som opsjoner – som reelt sett er lønn – også skal beskattes som lønn. Så reiste representanten spørsmål om hvordan jeg vurderer det vurderingstema som eventuelt blir vedtatt i dag. Jeg oppfatter det som en anmodning fra Stortinget om å legge fram materiale som grunnlag for en vurdering. Jeg oppfatter ikke at det er en anmodning om å lande på en bestemt konklusjon.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
Jeg registrerer synspunktet til representanten Djupedal om det materialet som skal legges fram i tilknytning til nasjonalbudsjettet for 2001. Vi vil også forsøke å ivareta ønsket om å belyse den type spørsmål som representanten anmodet om. Så har jeg lyst til å si at det er riktig at vi ser utslag av en grådighetskultur som i mange sammenhenger også er knyttet til bruk av opsjoner. Samtidig er det viktig å skille mellom grådighetskulturen og opsjoner som system. Det er ikke opsjoner som system som fremmer grådigheten. Det er snarere slik at der det måtte være grådighet, velger man av og til å bruke opsjoner som virkemiddel for å gi utløp for den. Men det er altså ikke opsjonene som system som i så fall er det avgjørende problem. Jeg føler også behov for i noen grad å avdramatisere spørsmål knyttet direkte til opsjoner. Det er altså fullt mulig å gi bonusordninger knyttet til aksjekursutviklingen og ha lønnssystemer knyttet til det som er til forveksling lik spørsmålet om opsjoner, og som da beskattes senere enn det tidspunkt denne bonusordningen etableres. Jeg tror derfor ikke at vi nødvendigvis skal si at opsjonssystemet i alle tilfeller er det som er avgjørende. Det er nok dessverre slik at det er holdningen som ligger bak utnyttelsen av de ulike systemene, som ofte er vel så avgjørende.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
Det er åpenbart at det finnes mange land som har gunstigere ordninger enn det Norge har. Men min vurdering er altså at de avvik som måtte være etter den endring som nå er foreslått, er av en slik karakter at de vil være «konkurransedyktige» i den betydning at de ikke vil gi forskjeller som er slik at de forhindrer etablering i Norge. Når det er sagt, har jeg også lyst til å understreke at vi gjennom den endringen som nå foretas, sørger for at beskatning av opsjoner blir sammenlignbar med beskatningen av lønn. Mitt prinsipielle utgangspunkt er helt klart: Opsjoner i arbeidsforhold er å regne som lønn, og må da beskattes som lønn. Jeg er klar over at deler av næringen har en noe annen vurdering av det spørsmålet, og at man ønsker særskilte skattestimuli som gjør at beskatningen for dem som tar ut opsjoner, blir lempeligere enn alminnelig beskatning av lønn. Det er et synspunkt jeg er uenig i.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
Bare noen ganske få ord mot avslutningen av debatten. Jeg synes det er viktig å minne om at vannkraften er en av Norges viktigste naturressurser, og at det er viktig at denne ressursen blir utnyttet på en mest mulig effektiv måte siden den utgjør en viktig del av grunnlaget for velferden og sysselsettingen i Norge. Målsettingen med kraftskattereformen som ble vedtatt i 1996,var derfor å komme fram til et nytt skattesystem med egenskaper som sikrer samfunnsøkonomisk riktige beslutninger i utbygging og drift, samtidig som skatteinntektene blir opprettholdt, samlet sett. Det nye kraftskattregimet har sikret større grad av skattemessig likebehandling mellom kraftforetak og mellom kraftnæringen og annen næringsvirksomhet. Det ble også vedtatt å innføre nye regler for beregning av eiendomsskatt i kraftskattereformen, men de vedtatte reglene har altså vist seg å gi en større reduksjon i kommunenes inntekter fra eiendomsskatt enn forutsatt. Regjeringen har i tråd med Stortingets forutsetninger derfor fremmet forslag til endringer i verdsettelsesreglene for eiendomsskatt for kraftanlegg. Jeg er glad for at komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet og Høyre, legger til grunn at framlagte forslag er i tråd med flertallets intensjon om nivå for samlede inntekter for kraftproduksjons-anlegg. Etter min mening vil de foreslåtte endringene gi en god avveining mellom hensynet til kraftkommunenes eiendomsskatteinntekter og hensynet til å få gjenspeilet markedsverdien på kraftanleggene på en god måte. Det er imidlertid ikke til å unngå at overgang til mer lønnsomhetsbaserte verdsettelsesregler vil gi omfordelingsvirkninger kommunene i mellom. Omfordelingsvirkningene vil imidlertid bli vesentlig mindre enn innenfor de opprinnelig vedtatte reglene. Jeg antar derfor at dette er innenfor akseptable rammer. De endringene som i dag vedtas, er viktige for å få på plass de nye reglene for eiendomsbeskatning for kraftanlegg, men det gjenstår fortsatt noe arbeid. I forbindelse med iverksettelsen av § 8 er det også behov for nye fordelingsregler for eiendomsskatt mellom kommuner der kraftanlegg krysser kommunegrensene. Departementet arbeider nå med utformingen av slike regler, og jeg vil så snart som mulig fremme forslag om det. Jeg ser også behov for å foreta en ny vurdering av verdsettelsesreglene for overføringsanlegg, og vil komme tilbake med en slik vurdering så snart som mulig.
Erna Solberg (Høyre), 2000-06-08:
Da Stortinget behandlet omleggingen av kraftverksbeskatningen, var Per Olaf Lundteigen fra Senterpartiet saksordfører. Han benyttet den gang anledningen til å bruke dette som kroneksemplet på alle de ulike feilene som eksisterte i det norske samfunnet. Ikke minst var han veldig opptatt av «blårussens» markedstenking, og viste til dette kraftverksbeskatningssystemet som ett eksempel på det. Blant annet sa han i debatten: «Det verste er likevel at markedsbindingen av kraftsektoren gir norsk kraftforsyning og kraftkrevende industri et banesår og bryter ned grunnlaget for samfunnskontrakten mellom storsamfunnet og ressurskommunene». Og han sier videre: «Senterpartiet kan ikke godta at skattereglene baseres på børspriser.» Litt senere i samme innlegget, når de skal ta ros for at det faktisk har skjedd endringer på grunn av Senterpartiets påvirkning, til tross for at de valgte å stå utenom forliket, er et av de viktige områdene han trekker frem: «Senterpartiet fikk forhindret Regjeringens forslag om at spotpriser» – og dette er altså børsprisene – «på industrikontrakter skulle legges til grunn fra første dag med det nye skattesystemet.» Da må jeg innrømme at jeg lurer litt på hvorfor Senterpartiet i dag legger børsprisene til grunn, som altså var ett av de ideologiske motstandspunktene Per Olaf Lundteigen og Senterpartiet la til grunn ved eiendomsbeskatningen i 1996. For det er jo det man faktisk gjør når man sier at langsiktige kontrakter skal fastsettes til spotpris – de berømte «børsprisene» til Per Olaf Lundteigen. Hva er det som har skjedd med Senterpartiet? Er det slik at f.eks. de langsikte virkningene av dette i forhold til kraftkrevende industri ikke lenger har betydning? Og er hele den ideologiske motstanden mot å bruke spotpriser, og ikke faktiske priser, forsvunnet?
Erna Solberg (Høyre), 2000-06-08:
Det er jo interessant at det er Odd Roger Enoksen som skal fremstå som «blårussens» fremste eksponent og talsmann. Det er faktisk slik at da vi behandlet skattesystemet, var vi opptatt ikke bare av virkningen mellom kommuner, men også av hvilke prinsipp som skulle ligge til grunn for de ulike delene av et skattesystem. Ved reform av et skattesystem må en jo først og fremst være opptatt av å ha den riktige strukturen, ikke den riktige fordelingen av skatteinntektene. Og på strukturområdet var altså spotprisene Senterpartiets største angrepspunkt. Hvorfor var de det? Jo, fordi bruk av spotpriser vil medføre at man blir beskattet for inntekter man ikke har når det gjelder de langsiktige kontraktene. Igjen kommer det til å kunne påvirke muligheten for å iverksette nye langsiktige kontrakter, og svekke muligheten for å oppnå gode priser på strømmen for kraftkrevende industri i fremtiden. Det var Per Olaf Lundteigens resonnement. Men jeg hørte ikke et ord fra Odd Roger Enoksen annet enn at kraftproduserende kommuner skulle få høyere inntekter. Betyr det for Senterpartiet at distriktsaspektet knyttet til kraftkrevende industri og beskatningen, ikke lenger har noen verdi? Er det bare hvor mye de kraftintensive kommunene får, som er av betydning? I så fall må jeg si at man har snevret betraktelig inn hva distriktspolitikken fra Senterpartiets side skal være.
Erna Solberg (Høyre), 2000-06-08:
Da Stortinget behandlet saken i 1996, var vi opptatt av at prinsippene skulle være bærende uavhengig av inntektsnivået eller prisnivået, at vi måtte lage et system som var robust, også for en situasjon hvor f.eks. spotmarkedsprisene var betraktelig høyere enn det de er i dag. Og ikke minst var vi opptatt av at det sammen med et mer liberalisert marked for energi var viktig å ta hensyn til at skattesystemet ikke skapte særskilte problemer med at det skulle etableres langsiktige kontrakter. Derfor ble altså Finansdepartementets forslag om spotprisfastsetting som grunnlag fjernet, og faktiske priser i kontraktene skulle legges til grunn. Det var et prinsipp som også Arbeiderpartiet tidlig i sin egen behandling hoppet av Regjeringens opplegg på og tok sterk avstand fra, for virkningene den gangen – dette var et år hvor vi bl.a. så betraktelig høyere spotpriser enn det vi har sett de siste årene – ville ha hatt meget sterk betydning ikke bare for energiselskapenes lønnsomhet, men også for industriens fremtidige muligheter til å etablere langsiktige kontrakter på et prisnivå som kunne gjøre den konkurransedyktig også i fremtiden. Nå vet vi at det skjer andre markedsmessige endringer samtidig, bl.a. det at ESA nå har tatt opp spørsmålet knyttet til om vi i fremtiden kan fortsette med de industrikontraktene som vi har hatt. Da blir spørsmålet om hvilket beskatningssystem vi har, meget viktig. Det betyr at vi kanskje ikke lenger kan stortingsfastsette spesialkontrakter, men at markedet må løse det. Da blir jo spørsmålet: Ser representanten Hildeng at det i en gitt situasjon, hvor man f.eks. har en spotpris på 20 øre og beskatter til 20 øre, kommer til å ha en betydning for hvordan markedet fungerer i forhold til hvilke priser som vil bli gitt på en langsiktig kontrakt, at det skattesystemet som det nå legges opp til med spotpriser og endringer på sikt, faktisk vil måtte bidra til å øke prisene på lang sikt for langsiktige kontrakter til kraftkrevende industri?
Erna Solberg (Høyre), 2000-06-08:
Jeg må si at jeg ble ikke klok på det svaret. Jeg vil gjerne høre et ja eller nei til om representanten Britt Hildeng er enig i at gitt økende spotmarkedspriser – som altså var den profilen man så for seg i årene fremover, man så for seg at markedsprisen på energi ville stige – gitt at prisen i spotmarkedet f.eks. blir 20–25 øre, vil et skattesystem som baserer seg på spotmarkedsprisen, som altså avhenger av hvor mye det regner i Norge, faktisk også medføre at bedrifter vil betale et risikotillegg hvis de inngår langsiktige kontrakter, og det kommer til å heve hele prisen for den kraftkrevende industrien i Norge. Jeg vil bare vite om representanten Britt Hildeng ser at dette er konsekvensene av å bruke dette prinsippet, og samtidig spørre om det er sånn at dette prinsippet skal bli bærende i hele kraftverksbeskatningssystemet.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
Skattesaker er ofte kompliserte, og eiendomsskatt på kraftanlegg er ikke noe unntak. Reglene for takst på et kraftanlegg står i ligningsloven og i eiendomsskatteloven, og disse lovene må nå samordnes. Men det som er konklusjonen i det nye, er at taksten eller eiendomsskattegrunnlaget skal uttrykke markedsverdien på kraftanlegget, og det tror jeg er fornuftig. Nå er det ikke lett å fastsette markedsverdien på et kraftanlegg, for selv om det de senere årene er blitt omsatt en del kraftverk, er omsetningen liten, og omsetningen har vært mellom offentlig eide verk. Derfor er jeg enig med Regjeringen i at det er best å bruke reglene som ble vedtatt i 1996. Der er utgangspunktet salgsinntekten knyttet til hvert enkelt kraftanlegg minus driftsutgifter og framtidige utskiftingskostnader. Det som blir et usikkerhetsmoment for kraftkommunene, er at verdifastsettingen skal skje til spotmarkedspris. Dette kan gi større svingninger i inntektene, men i et lengre perspektiv tror jeg det er bra for kommunene. Det at det innføres en minimumstakst tilsvarende 0,50 kr/kWh av produksjonen som en nedre grense, vil dempe virkningen av en eventuell lav spotpris. Det som er uavklart, er fordelingsreglene mellom kommunene når kraftanlegget strekker seg over flere kommuner. Nå varsler Regjeringen at den vil komme med nye regler i løpet av året og eventuelt fremme forslag til nye verdifastsettingsregler for overføringsanlegg. Jeg håper det blir en utjevningsvirkning mellom kommunene i forslaget. Stortingets utgangspunkt er at kraftkommunene skal ha en inntekt på ca. 1 milliard kr. For år 2000 ser det ut som om eiendomsskatten til kommunene kunne blitt på ca. 600 mill. kr, altså et skattebortfall på 400 mill. kr. Dette skyldes svært lave kraftpriser og vedtaket om hensynet til de langsiktige kontraktene. De nye reglene som vi nå vedtar, vil altså rette opp disse skjevhetene. Den forventede inntekten er et beløp som kommunene og LVK er fornøyd med. Det er kanskje ikke kraftverkeierne, men jeg tror eierne tenker kortsiktig dersom ikke kommunene får sin del av disse naturressursene, som tross alt ligger i kraftkommunene. Samarbeid har preget utbygging av vannkraften i Norge, og det har hele samfunnet tjent på.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-01-20:
Jeg tillater meg å foreslå Ursula Evje.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-01-20:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er litt skuffet over at man med de erfaringene man har, ikke er kommet lenger i prosessen enn det man har, slik at man innser nødvendigheten av at noe mer radikalt må gjøres på dette området. Det er jo en kjent sak, og det sies fra alle politiske hold, at manglende integrering er et av de største bidragene vi i dag har til rasisme. Statsrådens innlegg illustrerer nettopp mitt poeng i interpellasjonen, at det mellom dem som skal dekke utgiftene, altså Regjeringen, og f.eks. Kommunenes Sentralforbund er vesentlig uenighet om hva som ligger i tallene. Jeg kan f.eks. vise til et utsagn i Kommunal Rapport av flyktningkonsulent Nina Gran fra KS, hvor hennes påstand helt klart og tydelig er at de økonomiske tilskuddene er for dårlige. Som jeg sa i mitt innlegg, er det 14 000 som i dag sitter i mottak, og kommentarene i media, i Dagbladet og Dagsavisen f.eks., går ut på at det er lite trolig at man vil finne plass til de 8 000 som Regjeringen har bedt om skal fordeles på kommunene i året som kommer, slik Regjeringens målsetting er. Det mest nærliggende og åpenbare problemet her er kanskje boligtilskuddet. Det har jo vært sagt en gang i historien at løgn, «forbandet løgn», ikke er så ille som «løgn med statistikk». Dette er vel noe av poenget her, at det er uenighet, og det understreker etter min mening behovet for en kostnadsberegning som er klarere, og som kan rydde av veien den tvilen og uenigheten som vi har i denne debatten. Andre fordeler ved en slik beregning er at den kan være med på å fjerne en del myter vedrørende kostnadene – på godt og vondt. Jeg tror også at det vil være et bidrag til en mer åpen, rasjonell og fordomsfri debatt om flyktning- og asylpolitikken. Dersom denne debatten ikke tas, vil det ytterligere være med på å styrke grunnlaget for fremveksten av rasistiske og fremmedfiendtlige holdninger.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-01-20:
Når vi har denne debatten, er det etter min mening viktig å skille ut hva vi diskuterer og hva debatten ikke dreier seg om. Dette er ikke og har ikke fra min side vært ment å skulle være en debatt om norsk kultur og verdien av den. Selvsagt er jeg åpen for fremmede kulturimpulser og synes at mange av dem er positive. Representanten Kvalbukt nevnte poteten. Mesteparten av den maten vi alle spiser, kommer selvfølgelig fra andre land. Fremmede kulturimpulser har vi også på alle andre kulturområder. Det er ikke Norge som har vært foregangslandet når det gjelder kulturell utvikling. Jeg har heller ikke påstått at dette dreier seg om noe regnskap, eller foreslått at man skal sette opp noe regnskap over innvandrere. Det jeg har stilt spørsmål om, er om man kan få avklart de offentlige utgiftene, slik at man har et bedre grunnlag for å fatte fornuftige beslutninger og dermed sikre seg at kommunene får de økonomiske tilskudd som de trenger for å føre en fornuftig og ansvarlig integreringspolitikk som er i alles interesse. Videre har jeg bevisst valgt å forsøke å legge også denne debatten på et nivå som gjør at den ikke skal kunne karakteriseres som fremmedfiendtlig osv. Jeg har f.eks. unnlatt å komme inn på kostnader forbundet med utgifter til politi- og rettsvesen som følge av kriminalstatistikk, men det betyr ikke at jeg må unnlate å nevne faktiske forhold. En åpen debatt må nettopp innebære at det er adgang til å trekke fram også de negative tingene. Dette betyr selvsagt heller ikke at jeg ser på innvandrere som utelukkende en utgiftspost. Å påstå noe slikt er langt fra den virkelighet som eksisterer her i dag. Representanten Signe Øye gav uttrykk for at innvandrere har behov for å komme hit, og at vi har behov for innvandrerne. Jeg skal være enig med representanten Øye i at vi har mange flyktninger som har behov for å komme hit, og at vi bør forsøke å hjelpe disse på en best mulig måte. Det gjør vi ved å hjelpe dem i nærområdene. Når vi har en folkevandring i verden i dag som i stor grad er økonomisk betinget, fordi folk ønsker å bedre sin levestandard – og det skjønner jeg godt at de vil gjøre – så tror jeg ikke Norge løser dette problemet ved å ta flest mulig av disse menneskene inn i Norge.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-01-20:
Jeg er enig med representanten Danielsen i at vi skal føre en nyansert debatt, som skal sikre en god integrering, en god bosetting og at våre nye landsmenn kommer i arbeid så raskt som mulig og blir en del av det norske samfunn så raskt som mulig. Men jeg må si at den måten representanten Danielsen trakk opp denne debatten på innledningsvis, ved å beskrive områder i Oslo hvor det bor en stor andel innvandrere, nærmest som ghettoer – med overfylte leiligheter, med høy kriminalitet osv. – ikke er noe konstruktivt bidrag i forhold til å få til en mer nyansert debatt på dette området. Med hensyn til fordelingspraksis: Ja, det er komplisert å få kommunene til å si ja til bosetting. Vi skal bosette mellom 8 000 og 9 000 flyktninger inneværende år. Vi har fått stilt til disposisjon ca. 5 000 boenheter. Det er derfor viktig at ikke flere kommuner velger å gjøre som Os kommune, som har en fremskrittspartiordfører, og si nei til å ta imot flyktninger på prinsipielt grunnlag. På den måten vil det iallfall bli enda flere som må bosettes i Oslo kommune, og det vil øke de eventuelle problemene som Dag Danielsen her møter. Det er et faktum at utgiftene til sosialhjelp i Oslo er lavere enn gjennomsnittet for hele landet, nettopp på grunn av at det er mange som kommer hit, som flytter etter at de har fått seg arbeid her. Det er også slik, som jeg har sagt, at utgiftene til undervisning er lavere i Oslo enn i resten av landet, samtidig som Oslo faktisk har det høyeste tilskuddet pr. undervisningstime i hele landet. Det at man har lavere kostnader i Oslo, har også sammenheng med at mange har hatt sin norskopplæring før de kommer til Oslo. Det er min intensjon å ta nødvendige grep og sørge for at vi skal kunne forbedre oss på dette området. Derfor har jeg nær kontakt med Kommunenes Sentralforbund, og vi tar sikte på å arrangere konferanser rundt omkring i landet, ikke minst for å få ordførere og andre i kommunene som arbeider med dette vanskelige feltet, i tale på en måte hvor vi kan sikre erfaringsutveksling fra de kommuner som gjør det best, til de kommuner som gjør det dårligst på disse områdene. For det er helt opplagt at det at vi har lang oppholdstid i mottak, at vi har lang oppholdstid både før søknad behandles og før vi får til bosetting, er en belastning på dem som sitter i mottak, og det gjør at det er vanskeligere å sørge for at de som kommer hit, blir gagns mennesker og kan komme i arbeid så fort som mulig. Mange av dem har vært utsatt for store belastninger i sine hjemland før de kom til Norge, og det er viktig at de blir tatt imot og tatt vare på på en så god måte som mulig for at de skal kunne gjøre en innsats også etter at de er kommet hit.