Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2016-10-04:
Starten på den siste sesjonen i denne stortingsperioden er en god anledning til å oppsummere stoda etter tre år med Høyre og Fremskrittspartiet i regjering. Det er en periode preget av rekordhøy arbeidsledighet, en politikk for økte forskjeller mellom folk og salg av fellesskapets ressurser. Før 2013 manglet det ikke på advarsler om å slippe Fremskrittspartiet til i regjering. Jeg husker spesielt godt en politiker som i en kronikk for noen år siden presenterte en liste med ti grunner til å stenge Fremskrittspartiet ute fra regjeringssamarbeid. Ifølge forfatteren var Fremskrittspartiet et parti som svikter i økonomisk politikk. Nå viser fasiten at regjeringen har økt oljepengebruken mer på tre år enn den samlede økningen de ti foregående årene, et innfasingstempo som en rekke regjeringsnedsatte utvalg sier ikke er bærekraftig. For første gang på 25 år drives Norge med underskudd. For første gang i pensjonsfondets historie har en regjering gjort et uttak fra fondet som skal finansiere velferd for oss, men ikke minst for generasjonene som kommer etter oss. Forfatteren av kronikken skriver videre hvordan Fremskrittspartiet er et «vingleparti», og at «partier som har ambisjoner om regjeringsansvar, må vise evne og vilje til å fronte det helhetlige opplegget og ikke motarbeide det kort tid etterpå(…) Det er knapt noen overdrivelse å benevne en slik vingling som lite ansvarlig». (…) Det er lett da å la tankene fly hen til poseavgift, flypassasjeravgift, flyktningforlik, klimaspørsmål, trygdeoppgjør, nikab og en rekke andre saker hvor Fremskrittspartiet på Stortinget har stått på plenen og demonstrert mot Fremskrittspartiet i regjering. I kronikken kan vi også lese at Fremskrittspartiet er et parti som «setter arbeidsplasser i fare» og vil slippe oljepengebruken løs «som aldri før». «For tiden er faktisk Fr.p. et parti som står i front for å øke de offentlige utgiftene og forsyne seg enda mer av petroleumsfondet.» Siden regjeringen tiltrådte, har arbeidsledigheten økt jevnt og trutt til det høyeste nivået på to tiår. Andelen som er i jobb, har ikke vært lavere på over 20 år. Mens det ble skapt 360 000 nye jobber med Stoltenberg II-regjeringen, hvor 72 pst. kom i privat sektor, er det bare skapt 25 000 nye jobber så langt med dagens regjering, hvor 76 pst. har kommet i offentlig sektor. Det skapes nesten ikke private jobber med dagens regjering. I fjor ble det sagt at oljeprisfallet er årsaken, men vår politikk vil virke snart. I år blir det sagt at oljeprisfallet er årsaken, men vår politikk vil virke snart. Oljeprisfallet er på ingen måte skapt av Høyre og Fremskrittspartiet, men kunne vært møtt på en annen måte, med mer direkte stimulering av aktivitet og private bedrifter i stedet for store, generelle skattekutt. Regjeringsskiftet markerte også et skille fra en arbeiderpartistyrt periode hvor veksten i økonomien hvert år var høyere enn veksten i offentlig konsum, til en Høyre- og Fremskrittsparti-styrt periode hvor veksten i offentlig konsum hvert år har vært høyere enn veksten i økonomien – og dette til tross for Høyres programformulering om å sørge for at veksten i offentlig forbruk over tid ikke er større enn veksten i BNP for Fastlands-Norge, og Fremskrittspartiets programformulering om at veksten i offentlig sektor må holdes lavere enn veksten i privat sektor. I ettertid kan vi slå fast at kronikkforfatteren har truffet rimelig godt med spådommene sine. På ett område ble det imidlertid bom: Forfatteren beklaget seg over Fremskrittspartiets snuoperasjon i spørsmål om statlig eierskap og næringspolitikk, hvor Fremskrittspartiet hadde kjempet imot en rekke statlige nedsalg. Selv om vi har sett en betydelig vingling og det jeg vil betegne som amatørmessig eierskapsutøvelse i et svært viktig statseid selskap som Statkraft, har regjeringen stått nokså samlet om å ville selge våre felles ressurser, enten det har dreid seg om fisk, skog, vannkraft eller infrastruktur. Kronikken jeg har sitert fra her i dag, ble skrevet i 2005. Den var signert en framsynt statsråd i en regjering som tross samarbeid med Fremskrittspartiet i Stortinget så mørkt på å slippe dem til i regjering. Hun var bekymret for konsekvensene. Forfatteren av kronikken heter Erna Solberg. I dag er hun ikke like bekymret. I dag er hun statsminister i Norge, og det vil Arbeiderpartiet gjøre noe med i 2017.