Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
La meg få begynne med å takke representanten Synnes for interpellasjonen. Internasjonalt samarbeid og dialog på tvers av landegrenser er en forutsetning for å kunne håndtere de store globale samfunnsutfordringene verden står overfor. Vi trenger kandidater fra norske universiteter og høyskoler med internasjonal erfaring og internasjonal kompetanse, fordi kunnskap og interkulturell forståelse er helt grunnleggende for å løse de utfordringene verden står overfor. Å heve kvaliteten i høyere utdanning og forskning er et av regjeringens viktigste prosjekter. Internasjonalisering og ikke minst internasjonal studentmobilitet er en helt sentral del av arbeidet med nettopp å heve kvaliteten i norsk høyere utdanning, og jeg har høye ambisjoner på det feltet. Som representanten Synnes også påpeker, er det altfor få norske studenter som har et studieopphold i utlandet i løpet av sitt studieprogram. I dag reiser kun 16 pst. av studentene til utlandet i løpet av studietiden. Gjennom Bologna-prosessen som også ble nevnt, har vi forpliktet oss til at 20 pst. av studentene skal ha et studie- eller praksisopphold i utlandet innen 2020. Men på lengre sikt er målet mitt at minst halvparten av dem som avlegger en grad, skal ha hatt et utenlandsopphold av høy kvalitet i løpet av sitt studium. Det er et ambisiøst mål, men jeg mener det er viktig, og jeg mener det er riktig. Derfor har jeg startet arbeidet med en stortingsmelding om nettopp studentmobilitet. Ambisjonen med den meldingen er å bidra til og å legge til rette for en kulturendring i universitets- og høyskolesektoren, både blant institusjonene og blant studentene selv, slik at mobilitet blir en fullt ut integrert del av alle norske studieprogrammer. Det må være slik at utenlandsopphold skal være normalen, ikke unntaket, slik det er i dag. Hvordan vi skal få til en slik kulturendring, vil bli et av de mest sentrale spørsmålene jeg vil komme tilbake til i stortingsmeldingen. Men for å lykkes med ambisjonen som vi har satt, mener jeg det er fem helt sentrale faktorer som må ligge til grunn: Studentmobilitet skal inngå i institusjonenes strategiske arbeid for å heve kvaliteten og relevansen innenfor deres utdanningstilbud og indirekte i norsk høyere utdanning generelt. Studentmobilitet skal være basert på institusjonelt samarbeid og bør omfatte elementer av både forskning og utdanning. Finansieringsordningene i Norge skal stimulere til økt studentmobilitet, samtidig som regelverket ikke skal være til hinder for dette. Institusjonenes ledelse, faglig ansatte og administrasjon, så vel som studentene selv, skal bidra til kulturendringen. Arbeids- og næringslivet må etterspørre og verdsette studentenes utenlandserfaring og kompetanse. Målet er altså at flest mulig skal reise ut, men samtidig er det viktig at vi sørger for at kvaliteten på oppholdet også er god. Mange studenter opplever dessverre i dag at institusjonene gir for lite informasjon, og at verken studenter eller ansatte blir oppmuntret til å reise ut. Jeg mener at institusjoner og fagmiljøer må bli flinkere til å verdsette utenlandsopphold og til å motivere studentene til å søke en slik mulighet. De må også bli flinkere til å lage mer skreddersydde utenlandsopphold, basert på et godt institusjonelt samarbeid med andre gode utenlandske institusjoner, der studentene på forhånd vet at utenlandsoppholdet er faglig kvalitetssikret, at det passer inn i studieprogrammet som de tar, og at de får det godkjent når de kommer hjem igjen. Det mener jeg er noe som vil gi flere studenter trygghet til å ta steget ut i verden i løpet av studietiden sin. Jeg mener at det fortsatt er ønskelig at en del norske studenter tar hele graden sin i utlandet, og at de på den måten skaffer seg verdifull kompetanse og bygger opp en interkulturell forståelse. Men for å få til den veksten som vi ønsker i antall norske studenter som får tilgang til de erfaringene og det læringsutbyttet som utenlandsopphold gir, må langt flere enn i dag ta deler av graden sin i utlandet, og det er nettopp det som må være hovedprioriteten framover. Så er det selvfølgelig slik at i noen studieprogrammer viser det seg å være vanskelig å få til studieopphold med en varighet på minst tre måneder. Derfor vil jeg også i arbeidet med meldingen vurdere om kortere opphold enn tre måneder skal anerkjennes. Vi har f.eks. en rapport fra NOKUT og Diku som peker på at studenter som har vært på utenlandsopphold som er kortere enn tre måneder, er fornøyd med det faglige utbyttet. De oppgir også at oppholdet har gjort dem mer motivert til å studere. Faktisk viser disse funnene at motivasjonen blant enkelte av studentene har økt i større grad som følge av utenlandsoppholdet enn blant dem som har vært utenlands over en lengre tidsperiode. Det blir derfor også viktig å se på hva som er grunnene til det, og å vurdere om vi derfor bør åpne for at også utenlandsopphold under tre måneder skal regnes med i statistikken og gi økonomisk uttelling for institusjoner som sender ut studentene sine på slike opphold. Vi må også huske at det selvfølgelig vil være sånn at enkelte av våre studenter, av ulike årsaker, ikke har anledning til å reise ut. Vi må selvfølgelig også legge til rette for at disse studentene skal kunne ta del i et internasjonalt studiemiljø, men gjøre det her hjemme. En slik tilrettelegging kan f.eks. handle om en systematisk tilnærming til hvordan de internasjonale perspektivene og erfaringene beriker utdanningen. Det kan vi løse gjennom å bruke utenlandske gjesteforelesere, gjennom en aktiv integrering av internasjonale studenter på campus og gjennom å la dem ta større del i norske studenters hverdag, eller vi kan legge til rette for at enkelte fag f.eks. blir undervist i på engelsk eller på andre språk. Slike elementer kan også kombineres med kortere opphold ute for å få en helhetlig internasjonal komponent inn i utdanningen. Jeg mener vi også i større grad må ta i bruk de mange nye digitale verktøyene for internasjonalt samarbeid som finnes i dag, og se nærmere på f.eks. virtuell mobilitet. Alle disse elementene vil kunne gi nye og fleksible muligheter både for internasjonalisering på hjemmebane og for studentmobilitet fra Norge til utlandet. Stortingsmeldingen om internasjonal studentmobilitet skal også se på hvilke grep som må gjøres for at norske institusjoner arbeider mer strategisk når det gjelder innkommende studentmobilitet. Utenlandske studenter som kommer til Norge, bringer med seg en kompetanse til den institusjonen som de studerer ved, og kan i stor grad bidra til at kvaliteten på norsk høyere utdanning blir bedre. Spesielt vil det være tilfellet hvis den utvekslingen ikke bare baserer seg på enkeltindivider, men også er et institusjonelt samarbeid. Målsettingen om en kulturendring er ambisiøs. Samtidig mener jeg at tiden er moden for at vi setter et mye større trykk på arbeidet med utgående studentmobilitet. For at vi skal få til en kulturendring og få en mye større andel av norske studenter til å reise ut, må mange ulike aktører jobbe sammen. Vi må legge til rette gjennom best mulig regelverk og incentiver, universitetene og høyskolene må jobbe for å gjøre det lettere å dra på utveksling, og studentene må faktisk også motivere hverandre til å reise ut. Det er bare gjennom et slikt felles løft at vi kan klare å nå det nokså ambisiøse målet vi har satt oss. Jeg mener det er et godt og viktig mål.