Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-06-04:
Den mediepolitiske redegjørelsen fra statsråden er en prøveordning for å erstatte de årlige meldingene om kringkasting og dagspresse, som alltid har hatt en tendens til å være forsinket og dermed har inneholdt en del opplysninger om utviklingen som var for gamle. For å lykkes kreves en evne til å trekke linjene framover, men til det var nok redegjørelsen denne gangen for mye en oppsummering og for lite en presentasjon av Regjeringens strategi. Men det var verdens første medieredegjørelse i Stortinget, så fra Arbeiderpartiets side vil vi gi forsøket nok en sjanse før vi eventuelt går tilbake til et annet opplegg. At de mediepolitiske mål står fast, selv om vi må være innstilt på løpende å forandre virkemidlene når utviklingen går fort, er en erkjennelse jeg er glad for at også sentrumspartiene har kommet til. Vi er avhengige av at statsråden følger utviklingen nøye og engasjerer seg i dette området også. Likevel er det grunn til å spørre hvor mye disse ordene fra statsråden er verdt når vi ser at målsettingene stadig motarbeides gjennom bl.a. kutt i pressestøtten. Det har de siste årene vært vanskelig å få øye på hva statsråden vil med mediepolitikken, utover å bruke den som salderingspost. Stortinget har i løpet av de to siste årene tatt initiativet til de fleste av de sakene som Regjeringen har lagt fram, og jeg synes fortsatt det går litt sent. Vi har en intensjon om å ligge i fremste rekke i utviklingen, noe som ikke er enkelt når ting tar tid. Digitaliseringen vil medføre store endringer, selv om det vil skje gradvis. Da må vi la våre allmennkringkastere få tid til å utvikle et kvalitetsnivå og en seerlojalitet som styrker deres evne til å møte en sterkere konkurranse. Det er den mest effektive måten å nå de politiske målsettingene på. Vi ser at dette også skaper ny aktivitet her hjemme, ikke minst næringspolitisk. Det blir et interessant marked på innholdssiden, der vi har muligheten til å være med. Og vi ser allerede at vi styrker vår posisjon internasjonalt på det området. Det er også den sikreste måten å sørge for et medieinnhold på med utgangspunkt i den norske, ikke den angloamerikanske, virkeligheten, med ivaretagelse av norsk språk, kultur og verdier som viktige premisser. For NRKs del kan det nå se ut som om vi får en del av de avklaringer vi har bedt om. For å gi utviklingsmuligheter tror jeg det er rett å følge den modellen som bl.a. BBC har lyktes godt med. Da har vi mulighet til i større grad å gjøre NRK gjeldende i en sterkere konkurranse, og det er påtrengende å avklare rollefordelingene i det statlige medieselskapet. Vi må som eiere av NRK ha et avklart forhold til det å være eiere, samtidig som vi må klare å gi NRK utviklingsmuligheter på lik linje med de øvrige kringkasterne. Dette kommer vi nok sterkere tilbake til i forbindelse med de to sakene som nå ligger til behandling i komiteen. Nå varslet statsråden at hun omsider vil innlede drøftinger med TV 2 om videre konsesjon, og jeg regner med at det vil bli gjort en evaluering av den og ivaretagelsen av denne, og at det samme vil gjelde P4. Jeg regner også med at Stortinget gis mulighet til å drøfte forhold knyttet til konsesjonen, i god til før en fornyelse er aktuell, for det er flere interessante problemstillinger som det vil være nødvendig å ta stilling til. Vi bruker som kjent konsesjoner også som et politisk styringsmiddel. Men før vi kommer så langt, vil jeg gi statsråden muligheten til å komme lenger i evalueringen av dagens konsesjoner. Et av de momentene som må diskuteres, er forholdet til sammensmeltningen mellom medier, og hvordan vi ønsker å ivareta allmennkringkasterne i den sammenheng. Jeg synes for øvrig det er litt merkelig at statsråden sender sterkere signaler om hva hun akter å gjøre, på en større mediekonferanse enn det hun gjør her i Stortinget. Nærkringkastingens situasjon har de siste årene gjennomgått store forandringer. Nærradioene har fortsatt en del uavklarte spørsmål, bl.a. forholdet til bingo, som er viktig for deres utviklingsmuligheter. Spesielt for lokal-TV har det skjedd en enorm utvikling de senere årene. Vi har fått på plass et regime som gir lokal-TV mulighet til utvikling, selv om jeg har inntrykk av at man fortsatt gaper litt for høyt. Det gir i hvert fall de økonomiske resultatene inntrykk av. Nå er det forholdsvis kort tid siden de kom i gang, og jeg forventer at det skjer endringer i den situasjonen i løpet av de nærmeste årene. Her er også forholdet til TvNorge viktig. Derfor er det vesentlig at eierne av TvNorge fortsatt ser koblingen som er gjort mellom TvNorges rammebetingelser og deres tilknytning til lokal-TV. Pressepolitikken har de siste årene tatt overraskende vendinger. Derfor er jeg nå fornøyd med at vi er i gang med et nytt dagspresseutvalg. Men når kua dør mens graset gror, er det behov for å gjøre endringer. Derfor hadde det også vært på sin plass å øke pressestøtten for å stabilisere situasjonen for mange aviser inntil utvalgets konklusjoner foreligger, og vi kan vedta en revidert pressepolitikk. Slike signaler har ikke statsråden gitt, og det skuffer meg. Spesielt pressestøtteavisene har de to siste årene klart å tilpasse sine kostnader til utviklingen, så det er ikke riktig når det hevdes at de har fått økte utgifter og dermed en vanskeligere økonomisk situasjon, slik statsråden var inne på i redegjørelsen. Den vanskelige økonomiske situasjonen skyldes i hovedsak den politikken som statsråden har ført de siste årene. Tallene som ble brukt i redegjørelsen, gir et helt feil bilde av avisenes økonomi. Når det selges eiendommer på grunn av Regjeringens politikk, er det feil å gi inntrykk av at det er driftsinntekter. Om det er statsråden som forsøker å lure seg selv, eller å bortforklare virkningene av egen politikk, skal ikke jeg spekulere i. Det er mulig hun tror på det selv. Men situasjonen i åtte av de mest utsatte avisene er at driftsunderskuddet etter pressestøtte, korrigert for slike ekstraordinære inntekter, blir over 23 mill. kr forverret fra 1997 til 1998 – for åtte av de 123. Dersom statsråden har behov for en oppdatering av tallene sine, skal jeg være behjelpelig med det. Ved neste redegjørelse kan det være en idé å ta med tall som viser hvordan situasjonen egentlig er i avisene, og ikke teoretiske beregninger som gir et ufullstendig bilde av situasjonen, og som er fullstendig uegnet for debatt i denne salen. Eierskapsloven er nå trådt i kraft. I den sammenheng er det også nødvendig å minne om at tilsynsorganet i hovedsak må konsentrere seg om å følge lovens intensjoner og ha eierstrukturene i fokus, spesielt på nasjonalt nivå. Det er veldig enkelt å gå i den fellen at man i for stor grad fokuserer på små, lokale endringer, og dermed mister helhetsbildet av utviklingen. Det var aldri Stortingets intensjon å bidra til å stoppe oppkjøp som igjen ville medføre nedleggelse av aviser, noe som også er klart uttrykt i lovens forarbeider. Derfor er det nødvendig å ha et avklart forhold til hva nasjonale og regionale nivåer er i denne sammenheng, også for å unngå at loven legger unødige begrensninger på endringer som løpende skjer i bransjen. Her må loven fungere etter intensjonene, der det nasjonale nivået må få være i hovedfokuset. Vi har ganske liberale regler for eierskap i dette landet. Det har vi fått bl.a. fordi vi ser at det blir vanskelig å regulere dette i fremtiden, og det er ikke noe spesielt ønske å hindre norsk eierskap i mediene – tvert imot. Nå er situasjonen i Norge tross alt mye bedre enn i de fleste andre land vi bruker å sammenligne oss med. Men selv om den er det, har vi gjennom å vedta å lovfeste prinsippene i Redaktørplakaten tatt høyde for at dette kan endre seg. Det går statsråden nå imot fordi Justisdepartementet har antatt at det trolig er i strid med ytringsfriheten og vil hindre eierne i fritt å ytre seg gjennom sine egne medier. Jeg trodde nettopp det var hensikten med forslaget, å hindre misbruk av makt som igjen begrenser andres ytringsfrihet. Nå er det ulike oppfatninger, også i juridiske miljøer, om forholdet til Grunnloven. Etter min vurdering kan en lovfesting også bidra til å styrke vernet om ytringsfriheten og om den frie meningsdannelsen. Pressen og de tradisjonelle mediene har her ikke vært et problem, tvert imot har vi sett at profesjonaliseringen av eierne kan fungere positivt for den redaksjonelle friheten. Men det skjer også en utvikling av nye medier som har eiere som ikke har det samme utgangspunktet og det samme grunnlaget. Derfor er ikke Arbeiderpartiet i dag innstilt på å endre det vedtaket som er gjort, og jeg forventer at det kommer til Stortinget en melding i tråd med tidligere vedtak. Vi vil ganske snart få Ytringsfrihetskommisjonens utredning på bordet, og den vil gi oss et bredere grunnlag å drøfte dette nærmere på. Og behovet for å opplyse om eierskapet blir desto mer påtrengende for å gi mediebrukerne mulighet for selvstendig å vurdere eiernes påvirkning dersom statsrådens nye holdning vinner fram. Statsråden inviterte oss med på en konsesjonsutlysning på langbølgebåndet. Jeg synes det er å trekke innholdet i en mediepolitisk redegjørelse for langt. Situasjonen er ikke så enkel som bare å lyse ut en ledig frekvens. Der ligger uavklarte spørsmål av både politisk og teknisk art som bør behandles grundigere. Jeg har registrert Post- og teletilsynets holdning, men Norkring har ikke uttalt seg om de tekniske spørsmålene. Forholdet til eksisterende konsesjoner på FM-nettet må avklares, og det må legges inn forutsetninger om tidsbegrensninger i tråd med det som er Teletilsynets syn. Også forholdet til andre land må avklares. Derfor vil jeg be om at statsråden foretar en grundigere utredning før Stortinget tar endelig stilling til dette. Filmpolitikken ble ikke nevnt av statsråden. Jeg tror det er riktig også å se på den i en mediepolitisk debatt. Innhold blir som kjent stadig viktigere når alle kanaler skal fylles med annet enn repriser og gammelt stoff. Vi har de siste årene hatt en positiv utvikling, der norsk film etter hvert har opparbeidet seg en posisjon internasjonalt, der vi teller med. Med det som utgangspunkt er det behov for en gjennomgang for å se om vi kan bidra til å styrke denne utviklingen ytterligere. Jeg er kjent med at det er laget en konsulentrapport som i liten grad synes å være et verktøy for å hjelpe oss med dette. Derfor er jeg bekymret dersom den skal følges opp i små bruddstykker. Det brukes etter hvert så store ressurser på norsk film at Arbeiderpartiet mener det er viktig å få en grundigere behandling av dette feltet. Til slutt vil jeg understreke at det er viktig å holde fast på de politiske målsettingene, slik statsråden fremholdt i sin redegjørelse. Men jeg kunne ha tenkt meg en statsråd som også evnet å nå målene gjennom politisk handling.