Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2000-06-15:
Årets jordbruksoppgjør var imøtesett med forventning og spenning fra Kristelig Folkeparti og sentrum, som hadde fått til et politisk kompromiss om landbruksmeldinga. Innstillinga innebar visse justeringer i konsesjonsgrensa, la føringer for odelslovutvalget, la opp til lette i vilkår for samdrift og gav en åpning mot å satse mer på de bruk som lever av dette, enn det statsråd Gjønnes hadde lagt opp til. Kompromisset vektla likevel de mindre bruks store betydning for distriktspolitikken og vektla behovet for gode vilkår for de 80 pst. av brukerne som i dag kombinerer jordbruksinntekt med annen inntekt. Vi anså dette kompromisset som viktig for næringa og svært viktig distriktspolitisk. Stor var derfor skuffelsen da statens tilbud kom med negativt utslag på inntektsmuligheter for ni av ti sauebruk og to av tre melkebruk. Bruk under 100 dekar som er ryggraden i landbruket, har alle fått et negativt tilbud som forskrekker. Jeg oppfatter dette som en uvennlig tolkning av komiteflertallets syn da innstillinga om den nye landbrukspolitikken ble behandlet. Det er likevel godt og i tråd med kompromisset at Regjeringa følger opp flertallets syn på skattefradraget. Dette støttes sjølsagt av sentrum, og vi er glad for at dette kommer på plass på riktig måte fra 2001. Men vi forutsatte at skattefradraget, slik som innstillinga foreviser, skulle gjøres fullt ut for år 2000, som en del av omstillingsgrepet med skatt og målprisreduksjon. Det er derimot ikke tilfredsstillende at Regjeringa halverer dette for år 2000. En slik tolkning av meldinga og innstillinga hadde vi ikke trodd var mulig da det står ordrett hvordan dette skal gjøres. Spesielt vanskelig ble hele oppgjøret når Regjeringa heller ikke putter noen friske penger inn i ramma. Hvordan i all verden tenkte Regjeringa at den skulle få med seg organisasjonene først og i etterkant sentrum på et slikt opplegg? Vi har nå erfart at i løpet av to uker har Stoltenberg-regjeringa klart å bryte ned den tilliten, optimismen og det pågangsmotet sentrumsregjeringa møysommelig hadde bygd opp i forhold til landbruksnæringa og Bygde-Norge. Men rett skal være rett: Arbeiderpartiet bidrog sjøl til en forsterket optimisme ved at de stilte seg bak landbruksmeldinga, og vi var sammen om flertallsmerknader i innstillinga til landbruksmeldinga. På bakgrunn av dette er det utrolig trist, og jeg vet at mange i Arbeiderpartiets egne rekker hadde helt andre forventninger til oppgjøret enn det tilbudet som ble lagt på bordet fra deres egen regjering. Distrikts-Arbeiderpartiet vant kampen om meldinga og innstillinga, og de urbane sosialøkonomer i partiet vant oppgjøret. Vi er enig i og viser til lang praksis for at Regjeringa ved brudd i forhandlinger fremmer statens opprinnelige tilbud som forslag fra Stortinget. Vi vil fastholde dette som en hovedregel og normal praksis. Imidlertid må vi presisere og understreke at ved forhandlingene i år var det en helt spesiell situasjon da Stortinget like før hadde behandlet hovedlinjene i en framtidig landbrukspolitikk gjennom behandling av St.meld. nr. 19 for 1999-2000, Om norsk landbruk og matproduksjon. Etter at Regjeringas tilbud ble lagt fram, har de i realiteten ikke vist vilje til å rikke seg en millimeter, verken når det gjelder rammer eller skattegrep for år 2000. Vi er flere som har undret oss over hva strategien til Arbeiderpartiet egentlig var, hvis den ikke var å få subsidiær støtte fra Høyre i siste runde. Hva var det som gikk galt? Hvilken taktisk feilbedømming begikk regjeringa Stoltenberg hvis den hadde til hensikt å få avtaler med partene eller med sentrumspartiene? Eller var strategien å få alle på plass med rå maktbruk og trusler om å gjøre alt mye verre om vi ikke ble med på det? Min vurdering er at enten ville ikke Arbeiderpartiet, eller så har de utøvd et dårlig stykke politisk håndverk i forhandlingene. Uansett, dette er bare trist for det forhåpningsfulle politiske kompromisset, det er trist for næringa og for den delen av verdiskapingspotensialet og entusiasmen som nå er skuslet vekk. Jeg skulle gjerne ha sett at sentrum var uten dette nærings- og distriktspolitiske valgkampkortet ved neste stortingsvalg. Dette oppgjøret gjør meg bare trist og motløs. Arbeiderpartiet er bitter på sentrum, ifølge flere utspill i media. Ja, angrep er det beste forsvar. Men det hjelper så lite på situasjonen. Jeg forstår at det er forbitrelse i Arbeiderpartiet, sjøl om den nå rettes mot oss, fordi jeg vet at det egentlig er en intern forbitrelse i Arbeiderpartiet over at den politiske ledelsen i statens delegasjon skuslet bort denne muligheten til å iverksette det politiske kompromisset med sentrum. Vi kan ikke godta denne uvennlige tolkningen av kompromisset av 9. mai. For oss i sentrum var ikke dette politiske kompromisset en avtale om sekundær støtte. Regnestykket er blitt en het sak i etterkant av forhandlingene. Dette har tatt litt oppmerksomhet fra de store linjene, men saka i seg sjøl har etter hvert blitt en viktig krig om virkelighetsbeskrivelse og skyldspørsmål. Her spilles det på fordommer mot landbruksorganisasjonene, at de alltid har regnet seg fram til hva de vil. Jeg reagerer veldig sterkt på at landbruksministeren ikke bare er uenig i landbruksorganisasjonenes beregninger, men regelrett beskylder dem for å jukse. I virkeligheten er det Regjeringa som har endret regnemåte undervegs, slik at et minus blir et pluss etter at en har sett bort fra at en har tatt bort 200 mill. kr som bøndene har fått i tidligere avtaler til utkjøp av melkekvoter. Jeg har selv deltatt i dette oppgjøret i flere år og tror jeg kjenner maktspillet rundt tallgrunnlag og utregninger ganske godt. Her har vel alle parter sine metoder for framstilling, men ingen slår staten i framstillingsteknikker. Det har jeg lært. Når deres maktposisjon nyttes til å framstille bøndene som dumme i tillegg, fordi de ikke forstår forskjell på pluss og minus, er dette et spill vi ikke kan delta i. Jeg er klar over at dette er harde ord, men noen må fortelle at keiseren ikke er kledd i 9. mai-klær. Nei, keiseren er naken. Så får de som vil, lukke øynene og tro på landbrukshoffets uttalelser: Se hvor fin han er, og bonden får pluss 5 000 kr! Selv om vi ikke blir enige om hva som måtte være rett, bør en kunne komme fram til en enighet om hvordan dette skal regnes, og det må regnes på inntektsmuligheter, fordi det er det som er målsettinga i landbruksmeldinga. Det var veldig positivt under forrige oppgjør, da jordbruket presset staten til å øke målprisen på sauekjøtt vesentlig, og at jordbruket faktisk lyktes med å få ut denne prisen. Det er altså ikke slik at målprisene automatisk ikke oppnås, slik det kan høres ut på diskusjonen rundt regnemåten. Alt er ikke bare luft. En viktig kritikk av statens opplegg går ut på at det i praksis etter all erfaring vil øke overproduksjonen i landbruket og svekke muligheten til å ta ut målpris. Avstanden mellom inntektsmulighetene og det som i praksis er mulig å få ut av markedet, vil dermed øke. Ved den regnemåten departementet har lagt seg på her, har de en egeninteresse i å øke overproduksjonen for å få til et prisfall for å få et gunstigere utgangspunkt for å måle inntektsutvikling ved neste avtale. Dette er et nakketak på næringa som heller ikke bidrar til å øke inntekter på gårdene til tross for økt produksjon pr. driftsenhet. Man setter jordbruket til å grave sin egen økonomiske grav. Oppgjøret straffer sliterne i norsk landbruk. De som møysommelig har bygd opp et 12-14 kyrs bruk i håp om å skaffe en årsinntekt på det, er nå svært usikker på sin framtid. Jeg tror ikke det bare skyldes sentrums og faglagenes orientering. De kan regne selv. Likeså de som har bygd opp et allsidig bruk med flere husdyrproduksjoner. Den store skuffelsen var at det var veldig liten vilje til å endre på disse skjevhetene. Behovet for omstilling nevnes ofte som en trylleforklaring på alt som ikke er greit i dette oppgjøret. Spørsmålet er ikke om en trenger omstilling, men hvordan og hvor fort. Ting tar tid, og det tar tid også å omstille. Man kan heller ikke omstille 75 000 småbedrifter fra et departementskontor med diktat. Hvis behovet for omstilling er så stort, er det jo desto viktigere å ha en konstruktiv dialog med næringenes organisasjoner og utøvere. Jeg opplever oppgjøret som en kortsiktig tenkning rundt omstilling av 75 000 småbedrifter. Dette opplegget motiverer ikke, men det skaper derimot frykt og usikkerhet, og det var det vi ikke trengte nå. Turisme er også nevnt som en tilleggsnæring. Men selv her vet vi at vi har store problemer med å få god lønnsomhet. Det krever mer markedsføring og mer perfeksjonering, og det tar tid. Spesielt for næringssvake områder vil det ikke være annen mulighet enn et 12 kyrs bruk eller 80 vinterfôrede sauer. Opplegget blir så brutalt for dem som sitter i næringssvake områder med 12 kyr og får beskjed om at de ikke har en framtid i denne næringa heller. De ser ingen omstillingsmuligheter på kort sikt. De føler seg sviktet. Kunne vi ikke unngått dette? Alt er ikke tapt selv om noen muligheter er tapt. Som landbruksministeren ser også jeg store nærings- og verdiskapingspotensialer på gårdene, i landbruket og i Bygde-Norge. Det er viktig framover å ta vare på de gode mulighetene. Vi i Kristelig Folkeparti vil gi full støtte til arbeidet med verdiskapingsprogrammet og håper departementet lykkes med å gjøre dette brukerorientert, og at det gir faktisk støtte til å øke verdien også på 12 kyrs bruk som vil skape noe mer av råvarene sine. For all del: Hold konsulentfirmaene unna. I all framtid vil det være viktig å produsere mat i Norge, selv på de områder som ikke er høyeffektive. Det er noe grunnleggende i all natur- og ressursforvaltning i en verden med stadig økende befolkning og stadig redusert produksjonskapasitet. Til slutt vil jeg fremme mindretallsforslagene fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.