Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-03-08:
For dem av oss som ikke var direkte berørt den 22. juli, er det fortsatt vanskelig å begripe omfanget av de lidelsene som ofre, pårørende og etterlatte går igjennom. Vi må bare prøve å være medmennesker så godt vi kan, og som politikere er det vårt ansvar å trekke lærdommer fra 22. juli og bruke dem til å forbedre svakhetene ved samfunnets beredskap. Jeg slutter meg til den rosen som representanten Elvestuen kom med av alle dem som var på jobb i nød- og beredskapsetatene den 22. juli og dagene etter, og ikke minst alle de andre menneskene som utviste et helt ekstraordinært personlig mot i møte med en kritisk situasjon. Jeg vil også slutte meg til det representanten André Oktay Dahl sa om at det å styrke beredskapen har en kostnad. Beredskapen blir ikke bedre av at vi snakker om å styrke den, den blir bedre av at vi prioriterer å gjøre noe med den. Mye har blitt sagt i tida etter 22. juli om behovet for helikopterberedskap og løftekapasitet for politiets beredskapstropp og for Forsvarets spesialkommando, FSK. Jeg deler mange av de synspunktene som er blitt framført. Det er imidlertid viktig at vi husker på sammenhenger og konsekvenser av de vedtak vi fatter. I Afghanistan er Norwegian Aeromedical Detachment, NAD, en helt avgjørende innsatsfaktor både for norske og allierte styrker og for stridende og sivile afghanere som blir skadd. Men når det sendes helikoptre til Afghanistan, vil det nødvendigvis være færre helikoptre i Norge. Det får også betydning for kapasiteten. Den særskilte komité har i sitt forslag til vedtak brukt formuleringen «den militære helikopterberedskapen på Rygge videreføres». Den er altså definert som en administrativ støtte. Jeg mener det er en klok tilnærming. Det er for tidlig å konkludere med om helikopterberedskapen på Rygge skal gjøres permanent. Avstanden fra Rygge til både Rena og Oslo er nokså betydelig. Andre løsninger kan være å vurdere løftekapasiteter for FSK og beredskapstroppen samlokalisert med avdelingene. Bistandsinstruksen inneholder prosedyrene for når politiet anmoder Forsvaret om bistand. Det er ingen politisk uenighet om at Forsvarets ressurser, både personell og materiell, skal kunne brukes i fredstid. Det må også ligge et identifisert sivilt behov til grunn for dette. Forsvaret har mannskap og materiell som er godt egnet for sivilt bruk i mange tilfeller. Etter Høyres mening er det avgjørende at slik bruk har nødvendig legitimitet og legalitet, og Stortinget bør på generelt grunnlag vurdere hvilke grenser som bør fastsettes for bruk av militære ressurser og militær makt i forbindelse med sivile oppdrag. I ytterste konsekvens kan det ved slike oppdrag bli nødvendig å bruke makt overfor sivile borgere. Grensene for maktanvendelse fra Forsvaret overfor sivile må på sjølstendig grunnlag vurderes av Stortinget. For Høyre er det viktig at rammene Grunnloven § 99 andre ledd setter for bruk av Forsvaret i fredstid, diskuteres prinsipielt. Vi har derfor et forslag om at regjeringa skal fremme forslag til lovvedtak om fastsettelse av grensene for bruk av militær makt overfor sivile borgere i fredstid. Jeg vil også understreke hvor viktig det er at gjennomgangen av bistandsinstruksen ferdigstilles så raskt som mulig. Men kanskje enda viktigere enn en eventuell endring av ordlyden er endring av den kulturen som ligger til grunn for bruken av bistandsinstruksen. Det er ingen grunn til at dette ikke skal kunne gjennomføres uavhengig av 22. juli-kommisjonen. Vi må forvente at angrep som rammer landet, kommer både plutselig og voldsomt. I de innledende fasene er det vanskelig og av og til nærmest umulig å si med sikkerhet hvem som står bak, og hva som er det endelige formålet. Bomben mot regjeringskvartalet 22. juli kunne vært starten på et større angrep mot Norge fra en fiende utenfor våre grenser. Det er verdt å minne om at Forsvaret og den enkelte militære sjef har et sjølstendig ansvar, en rett og en plikt til å reagere proaktivt. Basert på dyrekjøpte erfaringer da Norge sto under væpnet angrep fra en ytre fiende, kom den såkalte plakaten på veggen, kgl. res. av 10. juni 1949. I vår tid hvor skillet mellom trusler med opphav hjemme og ute nærmest er utvisket, hvor alle fiender kan tenkes å bruke terrorismens asymmetri til å ramme sivile bevisst og vil kunne søke å skjule sitt opphav, er det viktig å understreke at dette ansvaret fortsatt gjelder. Læring skjer gjennom trening. De skarpeste enhetene i både forsvar og politi har et tett og godt samarbeid, og det er viktig at det samarbeidet også utvikles til å gjelde alle nivåer. Flere har omtalt regjeringas varslede gjennomgang av forholdet mellom Sivilforsvaret, Heimevernet og politireserven. For Høyre er det avgjørende at Heimevernet beholder en spiss operativ kapasitet og er dimensjonert for militære oppdrag. Likevel er det med interesse vi ser på alle forslag som kan bidra til å styrke beredskapen i et land som er stort, som har en utfordrende geografi, og som ikke har kapasitet til å bygge opp parallelle strukturer som skal kunne håndtere lignende krisesituasjoner.