Martin Engeset (Høyre), 2008-04-04:
Veksten i antall uføretrygdede i Norge har dessverre ikke bremset opp, slik vi alle har vært opptatt av. Fremdeles er det en sterk vekst i antallet nye uføre, og det mest alarmerende er veksten i antall unge uføre. Interpellanten skal derfor ha ros for at han reiser denne debatten. Den er viktig. Det er faktisk helt nødvendig at denne utvikling snus. I disse dager snakker vi mye om bærekraft i velferden for å sikre fremtidige generasjoner de samme goder som vi har. Det er et helt sentralt mål å sørge for at alle som kan og vil jobbe, faktisk deltar i arbeidslivet. Det er situasjonen. Alle som uføretrygdes i ung alder, har hatt et ønske om å gjøre noe helt annet. De har hatt samme målsetting med livet som alle oss andre, nemlig et liv med arbeid, trygghet, fritidsopplevelser og utfoldelse. Når et menneske under 30 år uføretrygdes, må det være fordi alle andre tiltak er forsøkt og ikke har vist seg å være tilstrekkelige. Uføretrygding av unge mennesker under 30 år må være absolutt siste utvei. Jeg har registrert at representanten Karin Andersen og andre i regjeringspartiet SV sier at de er luta lei alt snakket om uføretrygdede som ikke kommer tilbake i jobb, og hevder at uføretrygd er velferdens adelsmerke. Selv om jeg er glad for at vi har en ordning for mennesker som av helsemessige årsaker ikke kan hjelpes tilbake til arbeidslivet, er jeg overbevist om at ingen av dem som blir uføretrygdet under 30 år, opplever at de blir adlet. Det er jeg helt sikker på. Tvert imot viser en rapport De Facto nylig utgav, at mange av dem som uføretrygdes som unge, ønsker seg en hverdag der de bidrar og opplever mestring, og de setter pris på at det stilles krav til dem. Alle disse menneskene fortjener en ny sjanse. Det jeg egentlig oppfatter at Karin Andersen i realiteten sier, er at unge mennesker som har fått uføretrygd, skal få være i fred, og at enhver vurdering av den enkeltes muligheter, ønsker og behov nærmest skal være stigmatiserende for dem som mottar trygd. Jeg vil ikke godta en slik holdning. Jeg vil ikke at det velferdssamfunnet sier til unge mennesker, skal være at de er varig stemplet ut av deltakelse i arbeids- og samfunnsliv. Vi burde heller stille oss spørsmål om hva som er mest stigmatiserende: Gi opp mennesker i ung alder ved å fortelle dem at det ikke forventes at de noen gang vil tilføre samfunnet noe, eller tilby riktige rehabiliterings- og attføringstilbud, i tråd med hva den enkelte har behov for. Dagbladet kunne mandag 18. februar fortelle om Geir Sindre Ringdal. Han ble som 21-åring rammet av hjerneslag under en militærøvelse. Da han våknet, var han lam i halve kroppen. Tilbudet fra NAV var en jobb beregnet på psykisk utviklingshemmede. Når jeg leser hans historie, er det tydelig at NAV-reformen har et stykke vei å gå før alle målsettinger om å få folk fra trygd til arbeid blir virkelighet. Vi kan alle rammes av det uventede, og alle forventer vi hjelp til å komme tilbake til det normale livet. Men å se unge, motiverte og ressurssterke mennesker bli satt til å putte skruer i en plastpose i stedet for å bli tilbudt et opplegg med skole, kvalifisering og høyere utdannelse, er både sjokkerende og trist, men dessverre ikke noe nytt. Tilsvarende historier om hvordan hjelpeapparatet møter en del unge mennesker, hører jeg som politiker ganske mange av. En annen forutsetning for at unge med psykiske lidelser skal få en ny sjanse i stedet for uføretrygd, er at vi må ha et helsemessig behandlingsapparat som er i stand til å behandle mennesker. Andelen unge mennesker i Norge i dag som oppgir at de sliter med psykiske problemer, er høy. Ofte handler det ikke om alvorlige utslag, men at tiden det tar å komme inn i et behandlingsopplegg, har langtrekkende skadevirkninger. Psykiske lidelser må, som alle andre lidelser, gis behandling så raskt som mulig. Derfor har Høyre ved flere anledninger fremmet forslag her i Stortinget om å sørge for rask helsehjelp, bl.a. gjennom å gjøre veien frem til psykologisk behandling kortere. Dette er forslag som jeg anser for å være i tråd med det interpellanten har signalisert ønske om. Jeg registrerer også at Regjeringen nå har varslet - til tross for at regjeringspartiene stemte imot for et par måneder siden - en prøveordning med sykmeldingsrett for psykologer. Til slutt vil jeg bare peke på det faktum at de tallene vi nå ser for den alarmerende høye andelen av unge mennesker som dropper ut av videregående skole, ikke er noe særlig oppløftende signal om den utviklingen som vi kanskje har i vente. Det er for mange ofte starten på en trist utvikling, som vi må ta på det dypeste alvor.