trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-02-27:
Eg har ikkje tenkt å bruka mine 3 minutt. Når det gjeld kostnader, held eg meg til eit brev som er sendt frå sosialministeren til komiteen som svar på spørsmål frå Ola D. Gløtvold, der det er sagt at netto kostnader på sikt, på usikkert grunnlag, kan bli 200 mill. kr. Då er det gjort greie for kva både utgifter og inntekter på kort sikt kan innebera. Vi har merka oss at dette forslaget er så viktig å få gjennom at det faktisk ingen reglar har – så langt meldt – om at opphaldet må ha ei viss lengd for at den tilsette skal omfattast av trygdeordninga. Det kan innebera at nokre av dei utanlandske tilsette som får eit kortvarig medlemskap i norsk trygd, vil få mindre relevante og verdifulle rettar enn trygd i heimlandet eller i privat ordning. Det kan føra til uforholdsmessig store administrative ulemper og kostnader, jamvel utan at det i det heile gir gode for dei tilsette. Så her er det mange sider ved det som har med kostnader å gjera. Lat meg berre seia til slutt at den runden som har vore i denne salen i dag, synest eg har understreka på nytt kor langt Arbeidarpartiet er villige til å strekkja seg for å tekkjast EU. Den understrekar òg at den som er opptatt av – for å bruka Regjeringas eigne ord – «rimelighets- og rettferdighetssynspunkt», bør vera meir opptatt av å sikra internasjonale, gjensidige trygdeavtalar på trygda sitt område og dermed òg av å inkludera personar som kjem frå andre land enn EU-området og har sitt virke på norsk sokkel. Så har utjamning og rettferd internt i Noreg i dag på nytt vore eit tema, og det er jo fordi vi her snakkar om netto kostnader på sikt. Eg vil appellera til sosialministeren om at ho brukar meir tid på å setja seg inn i korleis dei mest vanskelegstilte i Noreg har det, og spesielt barna, og at ho også får fram kva kostnader det kan innebera for det norske samfunnet ikkje å gjera noko med dei aller mest vanskelegstilte barna i dette landet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-27:
På veggen til fagforeningen Nordens Klippe i det tidligere gruvesamfunnet i Kirkenes stod det: «Yt din plikt, krev din rett.» På mange måter er det dette denne saken burde handle om. Det at man også har utenlandske arbeidstakere på norsk sokkel som yter sin plikt, for å si det slik, og som så får sin rett, skulle bare mangle. Og det gjelder ikke minst når man knytter det til yrkesskader. Det er klart at en som skader seg på norsk sokkel, bør ha rettigheter knyttet til en slik skade. Det som derimot blir ganske absurd etter min mening – og også etter Senterpartiets mening, så langt jeg kan forstå – er at andre som overhodet ikke har noe med norsk sokkel å gjøre, og som ikke er tilknyttet Norge i det hele tatt, plutselig skal få en rekke trygderettigheter i Norge uten kanskje noensinne å ha oppholdt seg der. Et eksempel kan være barn i utlandet som skal få barnetrygd i tillegg til de fordeler de allerede måtte ha i det landet de oppholder seg i. Denne typen generøsitet er helt unødvendig. Og det norske storting hadde overhodet ikke trengt å bestemme seg for det. Det synliggjøres jo av at verken Nederland eller England har gjort EUs trygderegler gjeldende for sine kontinentalsokler. Slik sett synes jeg det er ganske oppsiktsvekkende at et stortingsflertall går inn for denne typen ordninger. Det er nesten så man i dag kan beklage at ikke sosialministeren fortsatt kommer fra Senterpartiet, når man hører det aldeles utmerkede innlegget som Magnhild Meltveit Kleppa her holdt. I andre sammenhenger har man jo hørt – ikke minst fra et parti som Fremskrittspartiet – at man skal få slutt på misbruk av trygdeordninger, stønadsordninger, og at folk får ytelser de ikke burde ha rett til. Men her får man altså en type utslag hvor folk som i utgangspunktet ikke har noen forbindelse med Norge, kan gjøre krav på trygderettigheter i et land de ikke oppholder seg i til vanlig, og som de i liten grad har noen kontakt med, kanskje bortsett fra at en far jobber på norsk sokkel, for så å reise tilbake til sitt hjemland – men ikke til Norge. Det betyr jo også, sett opp mot beskatning i forhold til forpliktelser som skulle følge med, at man overhodet ikke har denne typen forpliktelser. Det som blir veldig tydelig her, er hvordan EØS-avtalen binder oss på hender og føtter og gjør at man må gå inn på ordninger som rent logisk sett er helt urimelige. Og det er klart at SV her ønsker å ta klar avstand fra at man går inn for denne typen ordninger. Vi sier at dette er unødvendig, dette hadde man ikke trengt å gjøre. Man går lenger i sin tilpasning enn enkeltland i EU gjør, slik jeg har nevnt når det gjelder Nederland og England. Hvis det var norske trygderettigheter og rettigheter knyttet til norske borgere som skulle stå sentralt, og ikke det å tekkes andre land med hensyn til hvilke konsekvenser det måtte få hvis man ikke gjør det, burde det egentlig vært slik i dag at et flertall hadde gjort det samme som Senterpartiet og SV gjør, nemlig å gå imot denne ordningen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-27:
Sosialministeren uttrykte at det var et betydelig rimelighetshensyn som lå til grunn. Vi har hørt i en del andre sammenhenger at kanskje så mange som 75 000 norske barn lever under fattigdomsgrensen. Vi ser at i forhold til barnetrygd får man samordning av en rekke andre ytelser, kanskje sosialstønad, med innkorting av den. Vi ser det samme i forhold til kontantstøtten. Vi ser at en rekke ytelser overfor dem som er svakest stilt i Norge, kortes inn. Så sier sosialministeren at «betydelige rimelighetshensyn» taler for at det skal ytes barnetrygd til barn som aldri har bodd i Norge, som bor i helt andre land, som ingen forhold har til dette landet. Jeg vil spørre sosialministeren: Hva slags betydelige rimelighetshensyn er det som skulle tilsi at de barna skal få prioritet ut fra norsk lovgivning, ut fra norsk trygdelovgivning, mens man samtidig skal gå til avkorting slik at en rekke norske barn – kanskje så mange som 75 000 – lever under fattigdomsgrensen? Hva slags type rimelighetshensyn er det arbeiderpartiregjeringen legger opp til med denne typen forslag og denne typen tiltak overfor barn som ingen forhold har til Norge? Det vil jeg gjerne høre en begrunnelse for fra sosialministerens side.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-27:
Jeg siterte innledningsvis fra veggen til Nordens Klippe, der det stod: «Yt din plikt, krev din rett.» Nå registrerer jeg at sosialministeren gjør et poeng av at når man jobber på den norske sokkelen, må også øvrig familie ha de samme rettigheter. Men ser ikke sosialministeren at det i så fall burde være en viss sammenheng i forhold til plikten? Det som oppstår her, er jo en situasjon der man skal hente ut det beste fra to verdener, en beskatning i forhold til hjemlandet, ytelser i hjemlandet, uten noen samordning eller skjeling til det, og samtidig betydelige ytelser fra Norge. Det vi ser, er jo at andre land, som England og Nederland, har valgt helt andre løsninger for dette. Ser ikke sosialministeren at det faktisk må være en sammenheng mellom det man yter til fellesskapet, og det man tar ut av rettigheter fra det samme fellesskapet?
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-27:
Den egentlige årsaken til at saken kommer opp, ble det sagt i representanten Kleppas innlegg. Med god grunn er representanten kjent med at dette er av de sakene vi har overtatt fra sentrumsregjeringen som man ikke rakk å få behandlet ferdig. Det gjør ikke at man ikke kan ha andre tanker enn at her er det kun en rettssak som truer. Det er betydelige rimelighetshensyn i det vi nå gjør. Hvis en EØS-borger jobber i et oljeselskap i Stavanger, er han altså dekket, men ikke broren hvis han jobber på sokkelen. At det finnes urettferdigheter i samfunnet, vet jeg godt, og det gjør jeg mitt for å bøte på. Jeg synes det vi gjør nå, er å lage rettferdighet blant arbeiderne på norsk sokkel.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-27:
Det vi behandler i dag, er altså om mennesker fra andre land som arbeider på norsk sokkel, skal ha rettigheter innenfor norsk trygdelovgivning. Jeg mener at det er en betydelig rettighet for disse arbeidstakerne at de skal være sikret trygdemessig. Det hadde jeg faktisk forventet at også SV ville se. Når det gjelder spørsmålet at barnetrygd skal ytes til barn som «ingen forhold har til Norge», er ikke det riktig. Minst én av deres foreldre arbeider altså på norsk sokkel. Det er deres forhold til Norge, på samme måte som hvis en av deres foreldre jobbet på norsk territorium.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-27:
Nordens Klippe hadde et helt utmerket slagord, som det ble sitert her. Det som er faktum, er at for disse menneskene som arbeider på sokkelen, har det fram til nå vært betalt arbeidsgiveravgift, og for hvert medlem av trygdeordningen skal man også betale trygdeavgift. Derfor vil ikke dette koste norske borgere noe mer. Det gir meg da muligheten til også å korrigere det som representanten Meltveit Kleppa sa i sitt hovedinnlegg, at det vil ha en kostnad på 200 mill. kr. Det vil også dekkes opp inntektsmessig.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-27:
Jeg er opptatt av fordelingsforhold i Norge, på samme måte som jeg tror den forrige sosialministeren var opptatt av det. Det er altså henne jeg har overtatt etter, så jeg gjør det jeg kan for å fortsette der hun slapp. Når det gjelder nettoutgiftsøkningen, er det riktig at på lang sikt og usikkert grunnlag kan det beløpe seg til det, men i de årene vi har oversikt over, er det altså ingen utgift knyttet til dette.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-02-27:
Det ble feil, for jeg satte meg på feil plass!(Latter i salen) (Latter i salen)
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-02-27:
Jeg stemte riktig, men jeg stemte fra feil plass.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-05-15:
På vegne av meg selv vil jeg fremsette forslag om utvikling av havnevirksomheten i Oslofjordregionen.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Det området som representanten Lie nå tok opp, er nettopp et av de områdene der jeg for min del er overbevist om at man finner den beste løsningen i et samarbeid mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Jeg tror det er der de beste løsningene for distriktene ligger. Det er grunnen til at vi i det statsbudsjett vi har lagt fram og i den kommuneøkonomiproposisjonen som kom samtidig med revidert nå sist fredag, har lagt opp til kraftig vekst i kommunesektoren – en styrking av kommunesektoren langt ut over det som har skjedd noen gang tidligere. Det er grunnen til at vi satser på aktiv næringsutvikling i distriktene, der det jo er vi og sentrum som står sammen om å forsvare ordninger som foreslås fjernet av høyresiden bl.a. Det er ikke tvil om at noe av grunnlaget for en sterk utvikling i distriktene i Norge må være den offentlige sektoren – kommunesektoren, statlig virksomhet i distriktene osv. Derfor er det med stor forundring jeg ser i Innst. S. nr. 229, side 7, spalte 1 at Kristelig Folkeparti har valgt å bli med Høyre på en formulering om at det skal være et mål at veksten i offentlig sektor ikke skal være høyere enn veksten i fastlandsøkonomien. Hvis det er alvorlig ment, er det et klart signal om et nytt linjevalg der den offentlige sektoren blir mindre prioritert enn det den har vært tidligere. Og jeg er ganske sikker på at skulle Kristelig Folkeparti utgjøre et flertall sammen med høyresidens partier i et slikt standpunkt, så vil det gå kraftig ut over distriktene.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Ja, for det første er jeg enig i at det er en fordel for alle at vi har noen økonomiske rammer som er relativt felles for å forhindre raske omkastninger i økonomien. Så til skatt. Jeg har registrert at Høyre har et behov for å snakke mye om skatt, og at de i noen sammenhenger har behov for å framstille skattesystemet som verre enn det det er, for å få sving på diskusjonen. Det er en realitet at Norge i nordisk sammenheng, eller sammenliknet med andre land som har et høyt velferdsnivå, ikke har et spesielt høyt skattenivå, det gjelder personbeskatning, det gjelder næringslivsbeskatning, det gjelder eiendoms- og boligbeskatning. Men vi ligger høyt på ett område, og det er på avgifter – ikke spesielt høyt på moms, men spesielt høyt på noen avgifter. Her har vi foreslått lettelser for å bli mer lik de landene som ligger rundt oss, og som vi har en betydelig handelslekkasje til. Vårt svar for neste periode er først og fremst å bruke handlingsrom til å treffe dem som trenger det best. Derfor vil vi først og fremst kvitte oss med egenandeler i skolen, gjøre barnehagene billigere og mer tilgjengelige osv. Men så har vi også sagt at det ikke er noen rimelighet i at toppskatt, trinn 1, skal slå inn i store alminnelige arbeidstakergrupper – da er innslagspunktet for lavt. Det er én av de ting vi vil prioritere innenfor ansvarlige økonomiske rammer, for det har aldri vært meningen at alminnelige inntekter eller noe i overkant av alminnelige inntekter skal treffes av toppskatten. Det er det signalet som statsministeren har sendt ut, og som jeg har inntrykk av at det er bred enighet om. Jeg registrerer at Høyre i sitt alternativ for i år foreslo en grense på 300 000 kr, og at de nå snakker om 320 000. Jeg vet ikke om det er å vende i tide, eller om det snarere er å snu i utide.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Ja, jeg sa at det totale skatte- og avgiftsnivået i forhold til de totale inntektene i landet faktisk er lavere enn i landene rundt oss, vi måtte faktisk øke det nivået med 50 milliarder kr hvis vi skulle komme på samme nivå som Sverige. Innenfor den totaliteten ligger vi høyere enn våre naboland på avgifter, på en god del skatter ligger vi lavere. Representanten Jensen viste til avgifter som mest usosialt; jeg ville nok heller si det ville være å gjennomføre Fremskrittspartiets finanspolitiske opplegg, for det ville jo gi en dramatisk renteøkning og virkelig ramme hardt dem som har lite, og sørge for å fordele mer til dem som har mye. Vi kommer ikke til å love mer når det gjelder skatt, vi kommer ikke til å delta i den konkurransen i det hele tatt. Men vi gjør en del. Bensinavgiften er for første gang nå fra nyttår faktisk satt ned med 50 øre, dieselavgiften er satt ned, slik at vi i sum kommer opp i 1,13 kr i løpet av året, og avgifter på kassetter og på videogrammer er satt ned. Det er en lang rekke avgifter som vi faktisk har ryddet opp i, og ingen av de tingene ble det ryddet opp i da Fremskrittspartiet var med og vedtok budsjett for Norge. Fremskrittspartiet har gjort det to ganger, men da gikk avgiftene opp, de steg mer enn prisstigningen, på sprit, på tobakk, på bensin, på diesel. Så Fremskrittspartiet – ja, nå blir kanskje presidenten fornærmet – prater om avgifter, men det er faktisk vi som gjør noe med det. Og så: Hva vil vi gjøre i framtiden? Ja, den første runden kommer 1. juli. Til tross for at mange prøver å lage et russerevynummer ut av den momsreformen som skal gjennomføres da, vil summen av den forandringen som skjer på avgifter 1. juli, inkludert reduksjon i bensinavgiften, som er en del av pakken, gjøre at en vanlig familie med to barn vil få en netto lettelse på 1 800 kr. Det er vårt neste skritt. Vårt hovedmål er allikevel å bygge ut velferden(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Hvis den replikken var ment som en invitasjon til Arbeiderpartiet til samarbeid, så takker jeg i så fall for det. Det er mulig det var ment som en mild henstilling. Det kan i hvert fall ikke karakteriseres som noen råflørting fra representanten Jakobsens side, men jeg skal velge å tolke det positivt. For det som har skapt diskusjon om eventuell sentrum-høyreinnflytelse i samfunnet i den siste tiden, er jo ikke skremsler fra Arbeiderpartiet. Det kommer av at partier som f.eks. Senterpartiet har åpne landsmøter, og det kommer ut hva de driver med. Og når de gjør det omtrent samtidig som Kristelig Folkeparti og Venstre har landsmøter som peker i en helt annen retning, og som dag for dag gjør det klarere at avstanden mellom sentrumspartiene i mange saker er større enn mellom enkelte av sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, så er det ikke noe rart at mange stiller spørsmålet om det er sånn at deler av sentrum – og jeg har ikke mistenkt Senterpartiet for å være en del av det – kunne tenke seg å går mer i retning av Høyre og kompaniskap den veien. Det understrekes ved det sitatet jeg brukte i sted, i forhold til at Senterpartiet heldigvis ikke er med i den merknaden som Kristelig Folkeparti og Venstre er med på, som legger opp til en bevisst begrensning av veksten i offentlig sektor. Det er ett eksempel på at det er klare skiller mellom partiene. Det skal ikke være noen tvil om at vi på de saksområdene som Jakobsen nevnte, som landbruk, distriktspolitikk og kommuneøkonomi ikke minst, faktisk har lagt inn så mye penger både i fjorårets og årets opplegg at vi ikke bare har holdt det vi har lovet, men vi har faktisk holdt det Senterpartiet har lovet – og det har aldri Senterpartiet selv gjort. Det burde være en godt grunnlag for videre arbeid til beste for distriktene.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
For det første er jeg enig med representanten Djupedal i at den uforutsigbarhet som har preget denne perioden når det gjelder parlamentarisk grunnlag, ikke gir god stabilitet for gjennomføring av viktige reformer, for ikke å snakke om orden i økonomien. Så Djupedals utgangspunkt er jeg helt enig i. Så spør representanten om jeg er enig med statsministeren. Og det er jeg. Men jeg er ikke enig i Djupedals fortolkning av statsministeren, for jeg har registrert gjentatte ganger at både statsministeren og andre som Djupedal nevnte, har understreket ønskeligheten av mer stabile styringsvilkår framover, og har ikke oppfattet at det er noen nye signaler i forhold til det. Men jeg har registrert at statsministeren har kommentert det faktum at det i dag ikke er vilje blant andre partier som er i stand til å utgjøre et flertall sammen med Arbeiderpartiet, til enten å ha et sånt avklart politisk parlamentarisk forhold eller – enda mer usannsynlig – eventuelt å danne felles regjering. Så signalet om stabilt grunnlag for regjering står fast, og jeg er derfor uenig i Djupedals fortolkning av statsministeren. Men poenget i mitt forrige svar til representanten Jakobsen var egentlig at den siste tid har vist oss at i hvert fall Kristelig Folkeparti og Venstre åpenbart skjeler mer og mer til plan B, som det er kalt, altså et alternativ der Senterpartiet eventuelt ikke er med. Det ville for så vidt være en avklaring, men vi har ikke fått noen avklaring av det politiske grunnlaget for en slik eventuell gruppering. Det eneste som er klart i en slik gruppering, er at Bondevik ønsker å bli statsminister. Det er ingen avklaring av hva som eventuelt skal være det politiske grunnlaget for det.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Jeg har forståelse for at lederen av Oslo Høyre har et stort behov for å prøve å forklare hva som skjer i Oslo-politikken. Det er jo ofte der eksemplene kommer fra når det er mangler i velferdssamfunnet som vises fram. Resultatene av høyrestyret er klare, og jeg skjønner godt representantens behov for å bortforklare dem. Jeg vil imidlertid heller ta tak i det representanten pekte på som er helt riktig, nemlig at en vesentlig del av utfordringen framover både for privat næringsliv og for utviklingen av offentlig sektor blir å skaffe arbeidskraft, å sørge for at vi har de hendene som skal gjøre de jobbene vi som samfunn prioriterer. Det blir feil når representanten sier at vi ikke jobber i forhold til det. La meg nevne noen eksempler: En av begrunnelsene for at vi foreslår et kortere og mer effektivt utdanningsløp innenfor høyere utdanning, er at de unge skal komme et år tidligere ut i arbeidslivet. En av begrunnelsene for full barnehagedekning er å gi også ungdom i etableringsfasen mulighet for å delta aktivt i arbeidslivet. Arbeidsmarkedspolitikken har til hensikt å hjelpe folk tilbake til arbeidslivet hvis de har blitt arbeidsledige. Tiltak som etter- og videreutdanningsreformen, kombinasjonen av arbeid og trygd, en aktiv seniorpolitikk, muligheten til fleksibel pensjonering er alt sammen virkemidler for å gjøre tilgangen på arbeidskraft både sikrere og altså også bedre. Mitt spørsmål, i og med at representanten Foss med rette er opptatt av tilgang på arbeidskraft, er: Vil han da støtte de forslagene som jeg her nevnte, som Høyre ved en lang rekke tidligere anledninger har avvist?
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Kristeleg Folkeparti har i arbeidet med langtidsprogrammet lagt til grunn at vi ønskjer ei samfunnsutvikling i åra som kjem, der dei mellommenneskelege verdiane får større plass – ein politikk som har sitt ankerfeste i vår nasjonale og kristne kulturarv. Dei utfordringane vi står framfor, er å tryggja eit verdigrunnlag for styring av samfunnet, sikra forsvarleg miljømessig utvikling og medverka til positiv utvikling for distrikta og stabile rammevilkår for næringslivet. Vi meiner at auka satsing på forsking og utvikling der ein har tett samarbeid med lokalt næringsliv, vil vera viktig for nyskaping, særleg innanfor fiskeri og havbruk. Komiteleiaren var i sitt innlegg inne på nokre av desse områda, men det eg saknar mest, er vilje til å satsa i distriktspolitikken. Arbeidarpartiet seier i ein merknad i innstillinga at dei «slutter seg til ønsket om å bevare hovedtrekkene i bosettingsmønsteret». Dette vitnar om lite engasjement for å gje handlefridom til å føra ein aktiv distriktspolitikk. Derfor vert mitt spørsmål til representanten Dag Terje Andersen: Kva for konkrete tiltak er det Arbeidarpartiet vil setja i verk for å få til ei god utvikling i distrikta, slik at det vert noko meir enn eit «ønske om»?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-15:
Jeg vil takke for den honnør som ble meg til del som saksordfører for innstillingen om den omtalte St.meld. nr. 29. Det gjelder den brede enigheten som er etablert, men også de dissenser som nylig ble sitert. Jeg er like fornøyd med begge deler. Den enighet som er etablert, er viktig. Det er viktig å ha enighet om det generasjonsperspektivet det er å etablere en slags rammeforståelse for yttergrensen av hva man kan ta ut av det vi kaller petroleumsfondet, men som er oljefondet. Vi får håpe den enigheten kan beholdes, også når det reises spørsmål om å begynne å ta ut på forhånd før man tar inn i statsbudsjettet. Det foreligger som kjent også forslag om det fra fjorårets budsjettforlik. Jeg hadde tenkt å snakke om skatt i denne sammenheng, og jeg registrerer at stadig flere arbeiderpartirepresentanter mener at nok er nok og frykter å komme tilbake til Stortinget for å vedta nye skatter og avgifter. Oslo Arbeiderpartis selvutnevnte kampkandidat, Rune Gerhardsen, varsler bål på Youngstorget over unødvendige forskrifter og en kamp mot finansministerens avgifter. I fjorårets debatt var det faktisk uenighet om toppskatten, men nå for tiden sier statsministeren at han er «litt» enig med Høyre når det gjelder toppskatten. Jeg har lyst til å utfordre finanskomiteens leder og Arbeiderpartiets hovedtalsmann i skattespørsmål til å utdype hva «litt» enighet med Høyre innebærer når det gjelder toppskatt, og hvorfor en slik enighet faktisk etableres etter at man har vedtatt hva toppskatten skal være for vanlige arbeidsinntekter i inneværende år. Kan vi altså stole på et parti som ikke snur i tide, men snur etter at det er for sent?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-15:
En av årsakene til at jeg tar opp forhold i Oslo-politikken, er slett ikke mine egne tillitsverv, men det faktum at vi opplever i grunnen det selsomme at man nesten skulle tro det var kommunevalg og stortingsvalg samtidig, for Regjeringen bruker en vesentlig del av sin tid på å reise land og strand rundt og fortelle om hvor galt det er i Oslo-politikken. De driver en form for uberettiget kritikk av det sittende byråd, utgått av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Derfor syns jeg kanskje noen fakta hører hjemme, selv om jeg registrerer at representanten Andersen ikke har fått tallene helt med seg. Men det kommer etter hvert. Jeg kan ikke registrere at vi har gått mot noen av de forslag som representanten Andersen nevnte, snarere tvert imot, vi har bedre forslag. Barnehageprisene ville ha vært lavere i hele år hvis Arbeiderpartiet i fjor hadde stemt for økt statsstøtte til barnehagene, men de stemte imot. Nå kommer de med deler av vårt forslag fra i fjor, som en stor nyvinning. Riktignok tar de fra andre barnehagekonti, så det er ikke fem øre i ny satsing på barnehagene. Så sier man at studentene kommer ett år tidligere ut i arbeidslivet som følge av Regjeringens forslag. Det er det vel ingen andre enn eventuelt statsråd Giske som tror. Det er vel og bra å tenke den tanken at man skal få større muligheter til å være heltidsstudent, men man blir ikke det bare ved å tenke på det. Da må det legges inn mer ressurser for å støtte hovedfagsstudentene slik at tempoet kan holdes, og det må legges mer ressurser inn i studiefinansieringsordningen. Hvis det gjøres i tråd med Mjøs-utvalgets innstilling og ikke i tråd med stortingsmeldingen, vil vi være sterkt for det – ikke som noen tvang for å bli heltidsstudent, det kan være gode grunner for veksling mellom arbeidsliv og studier, og jeg trodde det skulle være unødvendig å minne Arbeiderpartiet på det, men tidene har forandret seg. Den som vil være heltidsstudent og komme tidligere ut i arbeidslivet, skal imidlertid få en mulighet til det. Vi skal ikke bremse de forslagene, snarere tvert imot, vi vil fremme bedre forslag også på det punktet.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-15:
Denne replikken ble jeg veldig glad for – bare det å høre representanten Steensnæs frykte at Høyre vil gå lenger i avvikling av selektive næringsstøtteordninger enn EU, i redsel for at vi ikke skulle være tilstrekkelig EU-konforme. Det er en replikk med et utgangspunkt jeg liker. Man kan diskutere hva selektiv næringspolitikk er. Hvis man hadde fulgt vårt opprinnelige forslag om en sjømannsbeskatning mer av den gamle typen, hadde man unngått direkte støtteordninger. Jeg tror faktisk det hadde vært en mer bærekraftig utvikling. Jeg tror det hadde gitt det Steensnæs kalte «stabile, gode og forutsigbare rammevilkår», om vi hadde valgt en slik modell framfor en ren subsidieordning. Nå ser vi at de andre nordiske land legger om sine støtteordninger, sine sjømannsbeskatningsordninger. Vi må stikke fingeren i jorda. Det er kanskje ikke det riktige uttrykket akkurat i den maritime bransje, men jeg tillater meg allikevel å si at vi iallfall må orientere oss i forhold til hva andre land gjør på dette området. Når det gjelder risikokapital, SND: Det er vel ikke de ordninger i SND som har betydd tilførsel av risikokapital som vi har stemt mot. Vi har faktisk ment at SND burde innrettes sterkere nettopp mot nyskapingsbedriftene, gjennom både tilskudds- og støtteordninger. Men de må være generelle. Jeg tror ikke det er en god måte å støtte nyskapingsvirksomhet på å gjøre den utelukkende avhengig av adresse. Jeg minner om at Høyre og Kristelig Folkeparti har stått sammen med et stortingsflertall om å opprette de såkalte START-fondene. De har både vært landsomfattende og vært regionale, altså basert i fire–fem regioner i tillegg til den landsomfattende ordningen. Vi håper det er et bra tilskudd. Men la meg si det slik: Når jeg reiser rundt og møter bedrifter, uansett hvor i landet det er, opplever jeg at det er rammebetingelsene generelt man klager på. Det er mangel på god samferdsel og gode veier, og ikke minst er det den uforutsigbarhet som lå i fjorårets budsjettforlik, de klager aller sterkest på.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-15:
Siden representanten Svendsen nevnte barnefamiliene: Høyre mener vel – i all enkelhet og uten å fornærme noen – at akkurat det å sette ned bensinavgift, årsavgift, vektårsavgift og hva det måtte være, ikke er det mest målrettede tiltak for å hjelpe barnefamiliene! Jeg ser at barnefamilier i dag er en stor transportbedrift, ikke minst som følge av barnas behov for å komme seg rundt, når begge foreldre er yrkesaktive, men jeg tror nok at i forhold til å hjelpe barnefamiliene har vi et budsjettopplegg for inneværende år som har sine sterkeste sider på andre områder. Representanten spurte om det vi har lagt opp til i budsjettet for inneværende år, representerer Høyres bilpolitikk. Ja, når det gjelder en demping av bensin- og dieselavgiftene, har vi i vårt program sagt at det må være ganske viktig å få disse avgiftene ned på – jeg vil kalle det – et nordisk nivå. Det betyr at vi må gå ned. Jeg tror det er viktig ut fra grenseoverskridende næringsvirksomhet, og jeg tror det er viktig ut fra en slags form for aksept for at avgiftene, iallfall i Norden, må være temmelig like. Vi har i Norden velferdsstater som er like, og vi har en miljøpolitikk som er lik – iallfall er den bundet av samme regler. Vi er altså ikke så ulike i den nordiske familien. Så å få iallfall disse avgiftene ned på et nordisk nivå, måtte det være mulig å få bred aksept for. Om det er så det monner, som representanten spurte om, kommer vel an på ståstedet. Vi har en noe annen tilnærming til økonomisk politikk enn Fremskrittspartiet. Hvis man leser denne innstillingen, vil det fremgå at Fremskrittspartiet mener at penger brukt på Fremskrittspartiets måte, i størrelsesordenen titalls milliarder, ikke skaper inflasjon. Det er meg bekjent ingen oppegående økonom i Norge som deler den oppfatningen. Men vi får komme tilbake senere i debatten og få henvisninger til hvor denne enkle oppskrift er å finne. Hvis det er så enkelt, vil vel kanskje flere gjøre det samme. Men jeg tror dette er en sterk overforenkling av de økonomiske sammenhenger.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-15:
Ja, Høyre og Senterpartiet er iallfall enige om én ting, og det er at vi vel ikke er de partiene som best passer sammen. Sånn sett får vi registrere det, og se om det er saker vi kan finne sammen om. Det hender det også, selv om det ikke var dem representanten Enoksen nå konsentrerte seg om. Jeg syns også det er interessant, i og for seg, at det innledes drøftelser allerede nå om et mulig regjeringsprogram mellom Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Jeg tror imidlertid det er litt lurt å vente med det til velgerne har sagt sitt, for hvilken tyngde vi legger inn i de forhandlingene, må jo ha noe sammenheng med hvilken tyngde velgerne faktisk utstyrer partiene med. Jeg tror velgerne vil sette pris på om vi venter til de har sagt sitt, sånn i all enkelhet. Når det gjelder gasskraftsaken, vil jeg si det slik at energibalansen iallfall ikke har blitt noe bedre siden forrige regjeringsskifte. Behov for tilførsel av ny energi fra andre kilder enn norsk vannkraft er blitt større i den senere tid. Teknologien for å rense er blitt bedre, så jeg tror det er alle muligheter for at en slik sak kan realiseres. Stortingsflertallet har sagt sitt. Nå er det egentlig opp til aktørene å foreta en prisvurdering, og så vurdere om/når de vil igangsette et prosjekt. Så til EU-spørsmålet. La meg si det slik at det tror jeg man kan se på med den aller største trygghet. Hvis det skal reises på nytt, må det jo forutsettes at folket gjennom en folkeavstemning, iallfall slik jeg ser det, har gitt uttrykk for at de ønsker å søke på nytt – for så kanskje i neste runde å godkjenne et forhandlingsresultat. Vi kan iallfall trygt si at det spørsmålet avgjør ikke folk gjennom det stortingsvalg vi nå går i møte. Til slutt: Når det gjelder skatt, kan jeg kanskje oppmuntre representanten Enoksen med å si at han har vært med på betydelige skattelettelser – mer enn han er klar over. I replikkordskiftet med Siv Jensen prøvde Dag Terje Andersen nemlig å si at forliket i 1999 ikke gav lettelser. Jo, det gjorde det: lettelser i alkoholavgiftene, og ned med marginalskatten. Det har Enoksen vært med på. Det syns jeg var veldig hyggelig.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-15:
Svaret er på offentlig sektor: først – skole i betydning utdanning. Jeg vil gjerne også legge inn i det begrepet forskning. Forskning henger nært sammen med hele utdanningssystemet vårt og er kanskje et av de områdene vi har mest ugjort på i Norge. Og der skal jeg gjerne komme med den utstrakte hånd og si at jeg stiller meg gjerne sammen med SV også jeg, i et arbeid for å få til økte bevilgninger til skolen. Jeg husker faktisk en valgkamp for to år siden hvor Høyre og SV var de eneste partiene som torde å si at vi syns faktisk at lærerne bør få høyere lønn. Vi ble skjelt ut av samtlige andre partier for at det var utidig å mene noe om det, og iallfall da og ikke på den måten, osv. osv. Siden har det skjedd. Så det nytter å bygge allianser, og jeg gjør det gjerne i alle retninger som kan skape flertall. Det var ikke akkurat et regjeringsgodblunk i det! Men det ligger altså et ønske fra vår side om å prioritere utdanning. Det som skiller Høyre og SV, er at vi faktisk ser sammenhengen mellom økonomi, næringsliv og en konkurranseutsatt sektor som kan bidra til verdiskaping, og en offentlig sektor som rett og slett kan betales av dette. Mange velferdsland – man behøver ikke å gå lenger enn til Sverige – har opplevd at dersom den offentlige sektor blir for svær, for tung, og verdiskapingen for svak, brekker den offentlige sektor sammen. Svenske sosialdemokrater var nødt til å foreta innstramninger i den svenske velferdsmodellen som går langt utover hva noen har foreslått i norsk politikk, fordi det bar galt hen, fordi man ikke hadde balansen mellom verdiskaping og fornyelse av offentlig sektor. Den offentlige sektor ble for svær og for tung. Der mangler SV noe i sine perspektiver. Jeg syns SV av og til har interessante analyser, om vi ikke alltid ender på samme konklusjoner i politikk, men akkurat der syns jeg SVs analyse er for enøyd, konsentrert utelukkende om offentlig sektor. Pluss én ting til. I dag er det en tilleggsbegrunnelse for å lette skattene for folk flest: Vi må få folk til å stå på mer. Det er faktisk en del som har lyst og mulighet til å jobbe litt mer. Noen har kanskje lyst til å gå over fra deltid til heltid, noen kanskje lyst til å stå på litt ekstra på overtidssiden. Da må det lønne seg. Det bidrar til mer arbeidskraft og til å løse velferdsproblemer i Norge.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-15:
Når man hører Terje Johansens frie «drodlerier» fra talerstolen, blir man fristet til iallfall å stille ett spørsmål – kanskje et par. Henger dette i hop? Jeg har registrert at Venstre går inn for en borgerlønn på 80 000 kr. Jeg forutsetter at den skal være skattefri. Hvis ikke ville jo byråkratiet bli ytterligere komplisert. Jeg forutsetter at folk som jobber, også får det samme beløpet skattefritt – altså at bunnfradraget blir 80 000 kr. Det er jo en interessant modell. Hvis Venstre i tillegg skal ha skattesatsene ned slik at de blir likere hverandre, at man altså får en flatere skatt, innebærer jo det at Venstre også er tilhenger av å fjerne toppskatten. Har Venstre sett noe på provenyvirkningene av summen av et fradrag på 80 000 kr og fjerning av toppskatten? Det er det ene spørsmålet mitt. Det andre er: Har Venstre sett på konsekvensene av dette for dem som har lange studier, høye studielån og høy gjeld? Mitt tredje spørsmål er knyttet til grønne skatter. Venstre svarer på ethvert spørsmål om skatt at de skal ta det igjen på andre områder. Vi skal altså få lettelser i skatten på arbeid. Det synes jeg er positivt. Men så skal vi betale det på andre områder. Jeg forstår at det området man sterkest argumenterer for å ta det igjen på, er området elavgift. Meg bekjent var man i den offentlige utredningen – Lund-utvalget var det vel, som utredet grønne skatter – og den dertil hørende stortingsmeldingen enige om at en avgift på verdens reneste energibærer, vannkraft, ikke var å definere som en grønn skatt. Har Venstre omdefinert det, eller er det andre områder man tenker å ta inn milliardene på, hvis man ikke skal gi skattelettelser samlet sett?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Gjennom hele innlegget til representanten Dag Terje Andersen ble det snakket mye om de langsiktige linjene, reformer, modernisering av offentlig sektor, men skatt ble bare så vidt nevnt. Det ble kun nevnt i én sammenheng, og det var i et spark til andre partier om store skatteløfter, som ifølge Dag Terje Andersen ville gi mindre til velferd. Avgifter ble ikke nevnt med ett ord i presentasjonen av Arbeiderpartiets syn på langtidsprogrammet. Det betyr en utfordring, fordi skatte- og avgiftssystemet og skatte- og avgiftsnivået er et av de områdene som folk flest og for så vidt også næringslivet er mest opptatt av for øyeblikket, har minst forståelse for for øyeblikket, og hvor det hersker stor mismatch mellom det folk oppfatter som et rettferdig skatte- og avgiftsnivå, og det de føler de får tilbake for alt de betaler inn i statskassen. Derfor kunne det være interessant å høre hvilke langsiktige linjer representanten Dag Terje Andersen ser for seg i skatte- og avgiftspolitikken fra Arbeiderpartiet. Når han i sin siste replikk understreket at avgiftene i Norge er relativt sett høyere enn i våre naboland, og man samtidig vet at høye avgifter i seg selv kanskje er det som rammer mest usosialt, som betyr at de som har minst fra før, må betale mer i avgifter, ja, så er det klart at dette er en stor utfordring, fordi folk sliter med å få endene til å møtes. Og da kunne jeg godt tenke meg å vite på hvilke områder det er Dag Terje Andersen ser for seg lettelser i avgiftene, og hvor raskt og i hvilket tidsperspektiv man kan se for seg reduksjoner i skatte- og avgiftstrykket i Norge.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Først må jeg si at jeg overhodet ikke forstår spørsmålet fra representanten Dalheim. Det hørtes ut som om replikken burde vært stilt til Høyre og ikke til Fremskrittspartiet, da det fortrinnsvis er Høyre som er opptatt av, mye mer enn Fremskrittspartiet, å fjerne toppskatten i skattesystemet. Fremskrittspartiet har gjennom hele denne fireårsperioden i mesteparten av sine skatteletteforslag vært opptatt av dem med de lavere og midlere inntektene nettopp fordi det er den sikreste måten man kan løfte opp dem som har det aller vanskeligst fra før. Når representanten Dalheim henviser til småbarnsmoren i kassa på ICA, så burde kanskje representanten Dalheim tenke over hvilke konsekvenser det vil ha for henne, med hennes lave inntekt, at Arbeiderpartiet får flertall i Stortinget for å øke nettopp elavgiften, som altså fører til at hun får mindre penger igjen fordi hun må betale mer i strømregning. Det er usosialt. Den samme småbarnsmoren får også problemer hvis hun skal kjøpe seg bil – hvis hun i det hele tatt har råd til det – for å frakte sine dyrebare barn rundt, med alle de forslag til avgiftsøkninger som Dalheim og hans parti går inn for. Den samme småbarnsmoren får tilsvarende store problemer hver gang Arbeiderpartiet øker egenandelene i helsevesenet, hver gang Arbeiderpartiet øker egenandelene for kjøp av medisiner på blå resept. Den samme småbarnsmoren får også problemer, kanskje ikke nå, men senere, fordi Arbeiderpartiet skaper flertall i Stortinget for gjennomgående å underregulere grunnbeløpet i pensjonen. Og hvis Erik Dalheim mener at det er en sosialpolitikk som bidrar til å jevne ut forskjellene mellom de som har mye og de som har lite, da lurer jeg på hvor dette kommer til å ende. For det er nettopp denne politikken som Arbeiderpartiet har representert gjennom hele etterkrigstiden, som har ført til økte forskjeller, og som har ført til at folk sliter med å få endene til å møtes, og derfor er det også grunnlag for et totalt skifte i politikken.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Først til dette med å avvikle fylkeskommunen. Jeg forstår ikke at det skulle føre til mindre byråkrati hvis vi opprettholder fylkeskommunen, for det er åpenbart det Kristelig Folkeparti legger opp til. Det som derimot skjer hvis vi fjerner et forvaltningsledd som overhodet ikke bidrar til annet enn å være en betydelig kostnad for det norske samfunnet totalt sett, er at vi kan overføre noen oppgaver til kommunene, andre oppgaver til staten. Det har to fordeler. Den ene store fordelen er at vi gjennom de grepene styrker kommunenes selvråderett, styrker kommunenes direkte kontakt med innbyggerne og styrker kommunenes rett til å avgjøre flere oppgaver på vegne av innbyggerne i kommunene. Det burde også Kristelig Folkeparti være enig i. Den andre fordelen ved å overføre en del av de oppgavene som i dag tilligger fylkeskommunen, til staten, er at innbyggerne over hele landet får tilgang til de samme tjenestene, det samme tilbudet, uavhengig av hvor de bor. Det burde også Kristelig Folkeparti være enig i, særlig med tanke på det neste spørsmålet som ble stilt, om en aktiv distriktspolitikk. Jeg mener at Fremskrittspartiet fører en svært aktiv distriktspolitikk gjennom å legge forholdene til rette for at folk skal kunne bo i hele landet. Men det betyr at man må skape infrastruktur som gjør det mulig å bli boende, at man lar bedriftene som skaper verdier rundt omkring i distriktene, få beholde mer av verdiskapingen sin sånn at de kan styrke sine vekstmuligheter, styrke arbeidsplassene, skape flere arbeidsplasser, og igjen øke verdiskapingen i det norske samfunnet totalt sett. Det er altså ikke sånn at en aktiv distriktspolitikk ene og alene detter ned i landbrukspolitiske løsninger. Det dreier seg om å la folk få lov til å bestemme mer over sin egen hverdag. Det dreier seg om å ha tro på at folk faktisk bor der hvor de har lyst til å bo. Men da skal vi bidra gjennom politiske løsninger, gjennom infrastruktur, gjennom skatter og avgifter og gjennom sterke bedrifter.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Det var mange spørsmål. Jeg skal prøve å rekke gjennom alle. Først til spørsmålet om flat skatt. Børge Brende bør nok lese vårt nylig vedtatte program bedre, for det står ikke – og Fremskrittspartiet har ikke vedtatt – at vi vil ha flat skatt. Vi har derimot tatt til orde for flatere skatt. Grunnen til det er at vi ønsker et system med betydelige bunnfradrag, nettopp for å sikre dem med lavere og midlere inntekter. Men det er klart at det vil være mange avgrensningsproblemer ved en omlegging av skattesystemet. Den aller viktigste grunnen til at man skal legge om skattesystemet, er at det skal virke mer effektivt: Vi skal styre kronene dit de vil gi mest av seg, og samtidig sørge for at det har en viss omfordelingseffekt. Det er nødvendig. Så til det lille sidesporet at vi tilsynelatende har satt oss på sidelinjen ved å samle alle våre merknader bakerst. Jeg vil minne representanten Brende om at dette ikke var noe Fremskrittspartiet foreslo i behandlingen av langtidsprogrammet. Det var sentrumspartiene som ikke ville ha tilslutning fra noen partier til sine merknader, uavhengig av om de kunne få flertall for dem eller ikke, og det torpederte for så vidt all mulighet i behandlingen av langtidsprogrammet til å skape varierende flertall for ulike standpunkter. Jeg har registrert at samtlige partier har fulgt det opp. Derfor undrer jeg meg noe over den skarpe kritikken på akkurat det området. Så til det offentliges andel av bruttonasjonalprodukt. Fremskrittspartiet er opptatt av å redusere offentlig sektor over tid, særlig for å bidra til en mer effektiv ressursbruk. Men det betyr ikke at staten og offentlig sektor som sådan ikke skal ha hovedansvaret for de områder Fremskrittspartiet har definert som kjerneoppgaver, dvs. de oppgaver som er årsaken til at vi krever inn skatter og avgifter – f.eks. bygging av veier, et godt og likt skoletilbud over hele landet, helsetjenester som er troverdige, og som ikke gir oss køer, osv. – for vi ønsker en felles finansieringsplattform.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Jeg opplever at representanten Meltveit Kleppa blander sammen to ganske sentrale forhold. For det ene spørsmålet hun reiser, gjelder Fremskrittspartiets syn på et eventuelt norsk medlemskap i EU, og der har Fremskrittspartiet tatt et klart valg, ikke minst fordi vi gjennom siste folkeavstemning hadde et klart nei-flertall i Norge. Det har vi respekt for, ikke minst fordi vi ønsker bindende folkeavstemninger om så sentrale spørsmål – at de skal avgjøres av folket og ikke av denne salen. Det betyr at vi må ha respekt for det denne befolkningen faktisk gir uttrykk for, over litt lengre tid enn det man altså legger opp til ved å reise en ny EU-debatt. Vi vet hvor mye EU-debatten splitter det norske folk. Vi vet at den splitter familier, og vi vet at den splitter folk på arbeidsplassene. Vi har altså ikke på noe tidspunkt ønsket å reise en ny EU-debatt. Derfor er jeg litt forundret over at det spørsmålet kommer til Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet har jo nesten vært klarere enn Senterpartiet når det gjelder å respektere folkemeningen og synet på et norsk EU-medlemskap. Så til det andre spørsmålet: Det at Fremskrittspartiet arbeider for økt frihandel og et velfungerende markedsøkonomisk system, betyr at vi ønsker å legge forholdene til rette for at norske bedrifter skal være konkurransedyktige også i forhold til europeiske bedrifter. Det betyr at vi må føre en økonomisk politikk – en skatte- og avgiftspolitikk – som ikke er så totalt forskjellig fra et gjennomsnitt i EU at det i seg selv skaper en konkurranseulempe for våre egne bedrifter. Det betyr ikke det samme som å ønske seg inn i et medlemskap, men det betyr å ta innover seg konsekvensene av det som skjer internasjonalt, det som skjer fra land til land, og som påvirker konkurransekraften landene imellom. Det som påvirker bedriftenes evne til å overleve i kampen, er hva slags politikk vi fører i denne sal. Derfor burde også Meltveit Kleppa være mer opptatt av lavere skatter og avgifter, slik at våre bedrifter kan overleve over tid.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Jeg tror nok at representanten Djupedal har valgt å lese Fremskrittspartiets merknader som en viss mann leser en viss bok. Det er ikke slik at vi ønsker å hindre retten til fri organisering i Norge. Det har Fremskrittspartiet alltid vært en tilhenger av, og det kommer vi alltid til å fortsette å være en tilhenger av. Vi vil heller ikke forby avtaler som inngås mellom parter i arbeidslivet. Det vi derimot har pekt på, er en del effekter av det sentrale lønnsoppgjøret, altså den sentrale lønnsdannelse i Norge som har gått over tid, og som faktisk fører til at store lønnsmottakergrupper i Norge blir holdt nede. I tillegg må det også være mulig å se på de lover som fastsettes av denne salen, og som aktivt bidrar til å regulere arbeidsmarkedet. Det gjelder bl.a. overtidsbestemmelser, og det gjelder bl.a. hvordan vi regulerer vikartjenester. Der har dette stortinget gjentatte ganger holdt igjen på de mulighetene til lovendringer som ville bety et mer fleksibelt arbeidsmarked, og en lovgivning som er mer i takt med det folk ønsker. Vi ser en utvikling i arbeidsmarkedet nå hvor stadig flere ønsker større fleksibilitet, større muligheter til å arbeide på andre tidspunkt enn det tradisjonelle 8-16-systemet. All lovregulering i Norge er knyttet opp mot det. Det betyr at skal vi ta kravene om økt fleksibilitet på alvor, må faktisk også lovgivningen bli mer fleksibel, mer tilpasset de ønskene og de kravene som er mer og mer gjennomtrengende blant de fleste arbeidstakere i Norge. Det er faktisk ikke lenger slik at LOs syn i enhver sammenheng er representativt for den jevne arbeidstaker.