Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-02-17:
I likhet med alle som har vært oppe på denne talerstolen i denne debatten, vil jeg rose Robert Eriksson for å reise denne debatten – en meget viktig debatt, som angår oss alle. Hvis ikke vi evner å beskytte de svakeste i samfunnet, sier det mye om oss som samfunn. Overgriper er ofte – som flere har vært inne på – en som offeret kjenner, kanskje en som offeret stoler på. Problemet er også, som i et av de eksemplene Robert Eriksson nevnte, at folk flytter på seg i større grad enn før, og vi ser dessverre i altfor mange saker – særlig knyttet til barnevernet – at de som burde stå fremst når det gjelder å beskytte barn, kanskje er de som rømmer fra hjelpeapparatet, som tar med seg barna, og som unngår det hjelpeapparatet som kan komme inn og hjelpe. Det er en utfordring som er krevende å håndtere. Men så ser vi at også i de tilfellene hvor man faktisk får hjelp og blir involvert i hjelpeapparatet, opplever man kanskje nye overgrep. Folk som skal få hjelp, må jo kunne føle seg trygge på at det ikke fører til nye overgrep. Vi ser også at mange av dem som kunne ha hjulpet, vegrer seg for å gå inn i saken og for å varsle – også i hjelpeapparatet – og skammen over dette når helt inn i denne sal. Dette må det bli en slutt på! Mange ting er gjort. Som statsråden pekte på i sitt svar, har det over mange år vært et stort engasjement, men også et stort arbeid fra myndighetenes side for å hjelpe flere, for å nå inn tidligere, for å øke kompetansen, for i det hele tatt å gjøre det man kan for at de som er utsatt for overgrep, får hjelp. Men, som flere har vært inne på, vi er ennå ikke i mål, for vi vet at dette fortsatt skjer gang på gang. Derfor må arbeidet fortsette, og derfor er vi mange i denne sal som er utålmodige i forhold til det videre arbeidet. Kommunene må jo, i sannhetens navn, ta det ansvar som de faktisk har, og ikke sitte og vente på at staten lager nasjonale retningslinjer. Det burde ikke være for mye å be om at kommunene lager rutiner for hvordan de skal håndtere denne typen saker. Jeg er glad for engasjementet både fra interpellanten og dem som har deltatt i debatten, ikke minst fra statsråden. Det har kommet flere signaler som er positive, og som tyder på at det er tverrpolitisk enighet om både behovet og mange av de grepene som signaliseres. Dette må vi følge med på og jobbe videre med, også tverrpolitisk. I forberedelsene til denne interpellasjonen ble det tydelig hvor fragmentert ansvaret er både i departementsstrukturen og i komitéstrukturen her på Stortinget, og at dette på mange måter nærmest blir et foreldreløst barn. Nå har statsråden sagt at dette er noe som Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har ansvaret for, og den jobben gjør de godt. Men også her på Stortinget tror jeg det er potensial for i større grad å gå inn i dette temaet tverrpolitisk og over komitégrensene for å ha en kontinuitet i arbeidet, for å følge det tettere, og også for kanskje å komme opp med nye tiltak som kan hjelpe på i den situasjonen mange opplever. Jeg kan i alle fall garantere statsråden at det ikke skal være vanskelig å få flertall i denne salen når man er klar for å komme med nye tiltak også fra regjeringens side. Nok en gang takk for denne veldig viktige debatten. Vi skal følge arbeidet videre i de komiteene vi sitter i.