John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
La meg innledningsvis få lov til å rette en takk til saksordføreren for igjen å ha tilrettelagt for komiteen en stor og komplisert sak på en ryddig og innsiktsfull måte. Under komiteens arbeid med lovproposisjonen har det skjedd en vesentlig endring i forhold til lovforslaget når det gjelder rett til nødvendig helsehjelp. Med den foreliggende innstilling er det nå legitimt å kalle denne loven for en pasientrettighetslov, noe som ikke var tilfellet med lovutkastet i Ot. prp. nr. 12 som forelå fra Regjeringens side, og hvor rett til helsehjelp ikke var foreslått lovfestet. Det er imidlertid et alvorlig problem i innstillingen at lovteksten i § 2-1 ikke er i samsvar med de premisser flertallet har lagt for å lovfeste slike rettigheter. I flertallets premisser legges det til grunn at pasientene skal få nødvendig helsehjelp innenfor en tidsfrist knyttet til forsvarlig medisinskfaglig skjønn, mens det i lovteksten overlates til departementet å fastsette bestemmelser og tidsfrister i form av forskrifter. Med den negative innstilling som Regjeringen har i proposisjonen, og den helseministeren i ulike uttalelser har hatt til rettighetsfesting, kan en dessverre ikke forvente at de forskriftene som Regjeringen skal utarbeide, vil være innskjerpende i forhold til pasientens interesser. Flertallet klargjør heller ikke et annet vesentlig spørsmål når vi snakker om lovfestede rettigheter, nemlig konsekvensene for tjenesteyter når retten til nødvendig helsehjelp ikke overholdes. Jeg har registrert at helseministeren i ulike sammenhenger har uttalt at den vesentligste begrunnelse fra hans side for ikke å foreslå rett til behandling i proposisjonen var frykten for at store ressurser skulle medgå til saksbehandling og behandling av klager i rettsapparatet. Helseministeren har i den sammenheng vist til USA, som et skrekkeksempel i så måte. Til dette er det for det første å si at de vesentligste og hyppigste rettssaker innen helsevesenet i USA går på klager på enkeltbehandlinger og feilbehandlinger og ikke i forhold til retten til behandling. Norge har så langt ikke kultur for denne type rettssaker. Med den særdeles uklare lovteksten i foreliggende innstilling er jeg imidlertid redd for at nettopp denne uklarheten vil føre til et rush av rettssaker i tiden fremover. Jeg ser ikke bort fra at denne lovteksten innen ganske kort tid må endres og bli mer entydig og klar. En enstemmig komite går inn for lovfesting av retten til nødvendig helsehjelp og at «pasientene skal få nødvendig helsehjelp innenfor en tidsfrist knyttet til forsvarlig medisinskfaglig skjønn». Jeg viser her til komiteens merknader på sidene 20-21 i innstillingen. Komiteen deler seg imidlertid når det gjelder definisjonen og omfanget av denne retten til helsehjelp, og konsekvensene ved brudd på rettighetene. Slik jeg tolker lovteksten i flertallets § 2-1, vil denne retten til nødvendig helsehjelp i grove trekk stort sett bare omfatte øyeblikkelig hjelp, og den begrenses og betinges også av den ressurstilgang og kapasitet som spesialisthelsetjenestene til enhver tid måtte ha. I flertallets lovtekst, annet ledd, står bl.a. følgende: «Retten til helsehjelp gjelder bare dersom pasienten kan ha forventet nytte av helsehjelpen, og kostnadene står i rimelig forhold til tiltakets effekt». Nødvendig helsehjelp gjøres her avhengig av den såkalte kost-nytteeffekten. Dette finner Fremskrittspartiet meget betenkelig, og denne lovteksten kan etter vår mening være direkte ekskluderende i forhold til ulike grupper av kronisk syke pasienter. Flertallet beskriver ikke i innstillingen hvordan kost-nytteeffekten i praksis skal fungere, og jeg tillater meg derfor å reise et konkret spørsmål i form av et eksempel som jeg håper noen av flertallets representanter kan svare på. Det er ikke uvanlig at pasienter med diabetes i høy alder får alvorlig arteriosklerose i bena, som gir store smerter og kan være direkte livstruende. Det er to behandlingsformer som kan være aktuelle i en slik situasjon, nemlig karkirurgi eller amputasjon. Karkirurgi vil i tilfelle være langt mer kostbart i forhold til amputasjon. Forholdet er gjerne 10:1. I begge tilfeller vil pasienten overleve, enten med innlagte kunstige årer, og da opprettholde full livskvalitet, eller miste det ene eller begge bena, med ekstremt dårligere livskvalitet. Hvordan skal man tolke kost-nytteeffekten i dette spesielle tilfellet? Og det finnes lignende tilfeller i andre sykdomsgrupperinger. Er det nytten for pasienten man skal ta utgangspunkt i? Eller er det kostnaden for samfunnet som skal være avgjørende? Mitt spørsmål er ikke hypotetisk, men tatt ut fra den vanlige hverdag i et hvilket som helst norsk sykehus. Jeg fikk heldigvis en samlet komite med på en merknad om at alder ikke skulle være et selvstendig kriterium for bedømmelse av kost-nytteeffekt ved medisinsk behandling, og jeg er glad for det. Men jeg vet på den annen side at alder i dag dessverre betraktes som et meget viktig tilleggskriterium ved enkelte sykehus når det gjelder ulike former for nødvendig helsehjelp. Jeg stiller personlig spørsmålstegn ved å benytte kost-nyttebegrepet i forbindelse med helsehjelp. Og skal det benyttes, bør det være det medisinskfaglige skjønn som er avgjørende, og ikke politiske prioriteringskriterier. Jeg vil minne om at meget kostbare behandlingsformer, bl.a. innenfor transplantasjonssproblematikken, på sikt kan være meget kostnadsbesparende for samfunnet, idet pasienten slipper hyppige innleggelser og oppfølging i mange år etter en organtransplantasjon. Behandlingsforløpet ved denne lovproposisjonen i komiteen bekrefter til fulle det jeg antydet i mitt innlegg om spesialisthelsetjenesteloven i Odelstinget, nemlig at det tydeligvis har foreligget en samarbeidsavtale om behandlingen av de fire helselovene mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet allerede fra det tidspunkt saksordførere ble oppnevnt. Fremskrittspartiet har registrert og tar til etterretning at Regjeringen har valgt Arbeiderpartiet som samarbeidspartner i behandlingen av disse fire viktige helselovene, noe som med få unntak grovt sett har ført til en sementering av nåværende helsepolitikk. Rent politisk kan en gjøre seg mange refleksjoner om dette samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene som jeg ikke her nærmere skal utdype, men jeg ser ikke bort fra at enkelte av regjeringspartiene gjennom dette samarbeidet på sikt kan ha forespeilet seg andre politiske konstellasjoner her i huset. Jeg minner imidlertid om at det er helt andre partier enn Arbeiderpartiet som så langt har holdt liv i denne regjeringen, og at det er disse partiene som også utenfor dette hus bedømmes til å føre en fremtidsrettet helsepolitikk, på brukernes premisser. Prisverdig nok tok Arbeiderpartiet signalene fra brukerorganisasjonene og signalene fremkommet gjennom gallupundersøkelser om at man i denne loven måtte få en lovfestet rett til behandling. Og det var for meg og Fremskrittspartiet særdeles gledelig å registrere et intervju som Dagsavisen hadde med saksordfører Asmund Kristoffersen 29. april. Ut fra dette intervjuet oppfattet jeg situasjonen slik at Arbeiderpartiet ville gå inn for en klar rettighetsfesting av nødvendig behandling. Etter 29. april, da Arbeiderpartiets nye standpunkt ble kjent, har det åpenbart foregått en sterk tautrekking mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, som til slutt dessverre har resultert i en uklar og svekket lovtekst, som åpenbart vil gi problemer for mange behandlingstrengende pasienter og for sykehusene i fremtiden. I motsetning til flertallet har Fremskrittspartiet og Høyre en klar og utvetydig lovtekst i sitt forslag til rettighetsfesting i § 2-1, en lovtekst som holder vann juridisk, og som langt på vei vil forhindre klager og rettssaker i tiden fremover. Særlig er siste del av lovforslaget meget klargjørende når det gjelder fastsettelse av behandlingstidspunkt, som da skal fastsettes av fagekspertisen. Like klargjørende er det når det gjelder pasientenes juridiske rettigheter når gitte frister oversittes, nemlig at hvis pasienten ikke får behandling fra spesialisthelsetjenesten innen fristens utløp, har pasienten rett til behandling ved annen offentlig eller godkjent privat helseinstitusjon i riket eller i utlandet for det offentliges regning til samme kostnad som i offentlige sykehus hjemme. At innføring av juridisk rettighet til behandling i spesialisthelsetjenesten på kort sikt vil måtte føre til større ressursbruk, er riktig. I denne erkjennelsen ligger at mange alvorlig syke og mindre alvorlig syke i dag ikke får den helsehjelp de burde ha krav på og har behov for. På den annen side er det dokumentert at et betydelig antall pasienter med ikke alvorlig livstruende sykdommer går sykmeldt i lang tid og belaster folketrygden unødvendig med formidabelt store summer. Noen har antydet at innsparingen bare på sykepengeposten ved redusert ventetid kan dreie seg om ca. 1 milliard kr i året. Utover spørsmålet om juridisk rettighetsfesting av helsehjelp er sosialkomiteen med få unntak enig i det meste i foreliggende innstilling. Stort sett er lovfesting av andre forhold i foreliggende innstilling en inkorporering i loven av vedtak som tidligere er gjort i Stortinget. Det gjelder bl.a. fritt sykehusvalg, brukermedvirkning, informasjon, samtykke, journalinnsyn, særrettigheter for barn og pasientombudsordningen. Når det gjelder rettigheter til fornyet vurdering, fremmer Fremskrittspartiet og Høyre forslag om en ny lovtekst som fjerner samtykke fra allmennlege, idet vi mener at det skal være pasientens selvstendige avgjørelse og en rett for pasienten til å kreve å få en ny vurdering. I forhold til fritt sykehusvalg mener Fremskrittspartiet at utgiftene for behandling i annet fylke i sin helhet skal dekkes av Rikstrygdeverket uten noe mellomregnskap mellom de ulike fylkene, idet vi mener at ordningen slik den er i dag, kan svekke retten til og fremfor alt praksisen med fritt sykehusvalg. Det samme mener Fremskrittspartiet når det gjelder dekning av reiseutgifter i forbindelse med fritt sykehusvalg. Fremskrittspartiet foreslår tilbakeført den gamle ordningen, hvor reiseutgiftene ble fordelt på bostedskommune, Rikstrygdeverket og pasienten med inntil en tredjedel på hver. Dog skal utgiftene for pasienten ikke overstige 400 kr etter Fremskrittspartiets forslag. Reiseutgiftene bør ikke bli så høye for pasienten at det frie sykehusvalg blir illusorisk, og at bare de med tykk lommebok kan benytte seg av denne retten. Fremskrittspartiet har en endring av lovteksten i § 1-1, hvor partiet inkluderer eldreomsorgen i forhold til kommunehelsetjenesten som en lovfestet rett. De siste dagers skrekkhistorier om hvordan eldre syke behandles i våre pleieinstitusjoner, skulle i høyeste grad tilsi at eldreomsorgen inkluderes i rettighetsloven. Fremskrittspartiet vil stemme mot § 4-5 tredje ledd, dette som en konsekvens av at partiet fremmer eget forslag i § 4-9, der partiet går mot å la være å gi blodtransfusjon eller å gi behandling ved sultestreik selv om pasientene skulle motsette seg dette. Det kan være vanskelig for helsepersonell til enhver tid å kunne bedømme om nekt av helsehjelp er en personlig overbevisning eller et standpunkt som er tatt etter påvirkning fra andre. Fremskrittspartiet viser i denne sammenheng til at helsepersonell er forpliktet til å gi livreddende helsehjelp. Når det gjelder lovfesting av ordningen med pasientombud i alle fylker, støtter Fremskrittspartiet dette, men vil ha denne ordningen som et statlig ansvar for å hindre et uønsket avhengighetsforhold til fylkeskommunen, som både er arbeidsgiver og tjenesteyter. Fremskrittspartiet har foreslått at pasientombudene som en statlig ordning kan samlokaliseres med de statlige forbrukerkontorene i fylkene. Sluttelig vil jeg understreke at det er Arbeiderpartiet som må krediteres at vi nå får en lovmessig rett til helsehjelp, selv om lovteksten både er uklar og ufullstendig, og jeg tror den må endres relativt raskt. Helt til slutt tar jeg opp de forslag hvor Fremskrittspartiet er medforslagsstiller, og Fremskrittspartiets egne forslag.