Kjellaug Nakkim (Høyre), 2000-01-28:
Først vil jeg få opplyse presidenten om at det også er kyststripe i Østfold. Så til interpellasjonen. Bakgrunnen for at jeg reiste interpellasjonen, er den sterke turbulens det har vært rundt dette spørsmålet i hele det siste året. Siden Stortinget drøftet rovviltmeldingen i 1997, har problemene endret karakter. Den gang dreide debatten seg kun om forholdet mellom ulv og sau og tamrein på utmarksbeite. Nå har ulven etablert seg i tett befolkede strøk, og hele ulvefamilier opptrer tett innpå husene til folk. Ulv i tett befolkede områder er ikke drøftet i innstillingen overhodet. Vi trenger en ny gjennomgang av rovviltforvaltningen hvor det blir sterkere fokusert på forholdet ulv–menneske. Jeg tror det er vanskelig å finne noen sak som har splittet og som splitter folk mer enn denne saken gjør. Det er nok å lese avisinnlegg for og imot ulv. Det hersker tilsynelatende en bred enighet om hovedlinjene her i Stortinget og i Regjeringen om forvaltningsplanene for de store rovdyrene. Men debatten i media rundt årsskiftet mellom regjeringsmedlemmene, og også utsagn fra enkelte stortingsrepresentanter, viser at samstemmigheten er langt på vei til å slå fulle sprekker. Hadde ulven vært klar over all oppmerksomheten den får i media, fra alle de illsinte deltakerne på folkemøtene og fra de mange oppropslister og skyt ulven-grupper, hadde den takket for seg, for god mat – og tatt beina fatt. Stadig flere ruster seg til kamp mot dagens rovdyrforvaltning, enten de nå bor i Namdalen, Østerdalen eller i Østfold. Det det oftest fokuseres på, er folk som er husdyreiere, og sjelden på konsekvensene av den store ulvefrykten i et lokalsamfunn. Det hevdes f.eks. i Skiptvet at mange innbyggere har endret livsmønster etter ulvens ankomst til bygda. Barnefamilier føler utrygghet, foreldre tar fri fra jobben for å kunne kjøre barn til barnehage, skole og fritidsaktiviteter, mange føler at de ikke lenger kan ferdes trygt i skog og mark, hundeeiere har sluttet å ha hunden utendørs – livskvaliteten er sterkt redusert for mange. Dessuten har ulvens jaktinstinkt vist at den dreper langt flere dyr enn det som er nødvendig for å dekke sitt næringsbehov. Mange husdyr har gjennomgått sterke lidelser. Det er sterkt å oppleve at tre-fire ulver står og river og sliter i en levende kvige like i nærheten av bolighuset. Miljøvernministeren hevdet i Stortinget på onsdag at faren for å bli påkjørt på skoleveien, er langt større enn at barna kan bli angrepet av ulv, men åpnet døren på gløtt for at staten kunne bidra til skoleskyss, og avviste derved ikke at ulv kan være farlig. For folk som bor trygt og godt i blokk og i et rent asfaltmiljø, kan det nok synes at folks angst er ubegrunnet, og at de krisemaksimerer. Det er fortsatt slik at ulven ikke har satt tennene i noen, allikevel er folk på bygdene redd ulven – og det blir stadig flere av dem. Verken Direktoratet for naturforvaltning, Miljøverndepartementet, Regjeringen eller vi i Stortinget kan lenger overse disse kravene eller meningene. Folk har krav på å bli tatt på alvor, de har krav på å bli hørt, de har krav på å føle seg trygge, og de har krav på at næringsgrunnlaget blir ivaretatt. Informasjonen har ikke kommet fram. Jeg er heller ikke så sikker på at folk vil feste lit til den heller, for mange såkalte eksperter har sagt at ulven tar ikke kviger eller store husdyr, de hopper ikke over gjerder, og de er helt ufarlige. Alt dette har ulven gjort, den har både tatt kviger og den har hoppet over gjerder, og den har sågar krøpet under gjerder. Ulven har dessuten blitt en tidkrevende oppgave for den lokale forvaltningen, uten at midler av noen betydning er blitt stilt til disposisjon. I Hedmark, hvor ulven etablerte seg først, er husdyrtapene det store problemet/diskusjonstemaet, i Østfold fokuseres det langt mer på frykten, på hvor nærgående ulvene er og hvor lite redde de er. Dette er en situasjon som verken direktoratet eller Miljøverndepartementet har taklet. De har simpelthen ikke vært gode nok med informasjonen. I rovviltmeldingen legges det stor vekt på at alle ledd i forvaltningen skal ha en åpen kommunikasjon og dialog med de som bor i, og har næringsinteresser i, rovviltområdene. Den åpne kommunikasjonen føler befolkningen at de ikke har. Det skal nå satses nesten 2 mill. kr på ulveinformasjon. Denne informasjonen skal rette seg mot hele landet, og spesielt mot de områdene der ulven har slått seg til. Hvorfor i all verden har den ikke kommet før? Ting tar tid, sier mediekoordinator Svein Nic. Norberg i direktoratet til media, og viser til at arbeidet med denne informasjonspakken var blitt påbegynt i høst. Det er ifølge innstillingen til rovviltmeldingen noe sent, for der er det lagt vekt på at informasjon skal komme tidlig ut. I Østfold forlanger befolkningen å få vite hva slags ulv det er i distriktet. Det er det som har opptatt dem mest i det siste, og etter det jeg ser i avisene, skal det offentliggjøres i dag. Jeg må si det har tatt ganske lang tid å få stadfestet hva slags ulv som har blitt påkjørt og drept i Svinndal. Og så kan man spørre hva som er så feil med dagens rovdyrforvaltning. Det største anklagepunktet er at man ikke har klart å fremme en forvaltningsplan. Hovedlinjene i rovviltmeldingen slår fast at landet skal ha en livskraftig ulvestamme. Men retningslinjene for hvordan vi skal kunne bevare ulven i norsk natur og samtidig verne om menneskers rett til trygghet og næringsgrunnlag, mangler. Det er mangel på kreativitet og satsing på forskjellige vernetiltak. Det er det som må til hvis vi skal kunne ha både jordbruk og ulv i samme distrikt. Så lenge vi i Norge driver med bufe, som også er ulvemat, må vi derfor også kunne regulere rovdyrbestanden. Ulv og sau kan ikke beite side om side – selv i Bibelen fant man ut det. Fylkesmennene i Østfold, Hedmark, Oslo og Akershus har utarbeidet et forslag til soneringsplan for ulv, som strekker seg i en lang tarm fra Halden i sør til Rena i Nord. Ulven skal altså få bevege seg i hele Østfold, men ikke i Nordmarka. Trysil ønskes også unntatt. I Rendalen, Stor-Elvdal og Engerdal er det store områder hvor det ikke er sau, områder omtrent like store som hele Østfold – ja, der skal det ikke være ulv, det har ordførerne fått løfte om. Men da vil presset til gjengjeld bli desto større på Østfold. Og når man sammenligner befolkningstettheten, må man si at Østfold med sine 250 000 innbyggere da vil få et utrolig stort trykk. Vi vet jo også nå at ulvene formerer seg som bikkjer. Samtidig vegrer miljøvernministeren seg for å si hvor mange ulver vi skal ha i Norge. Det er slått fast at vi skal ha fra åtte til ti familiegrupper sammen med Sverige, men det er ikke sagt hvor mange det skal være. Det påstås at målet ikke er nådd. Et sterkt vern vil bli opprettholdt til målet blir nådd. Forvaltningsplanen det nå arbeides med, vil ikke gi konkrete tall for bestandsmål verken for Norge eller for regionen Hedmark, Akershus og Østfold, uttalte direktør Lier Hansen i oktober. Nå har det nettopp blitt fremlagt en rovdyrmelding i Sverige der det foreslås at stammen skal økes med 200 ulver. Det er også blitt gitt inntrykk av fra sentralt hold at Norge er klar til å ta ansvar for alle revirområder fordi svensk forvaltning er ute av styring og heller ikke vil samarbeide. Til tross for at det er et utkast til regional forvaltningsplan med de arealer det dreier seg om i hvert land, vil man ikke gå inn på en fordeling av bestandstall i hvert land. Miljøvernministeren må avklare disse spørsmålene gjennom behandlingen av forvaltningsplanen. Dessuten har jeg også fått beskjed om at soneringsplanen vil bli vedtatt i statsråd i nær fremtid, og skal tydeligvis da ikke være en del av forvaltningsplanen, som skal ut på høring. Har ikke miljøvernministeren tenkt å orientere Stortinget om soneringsplanen i det hele tatt før den skal vedtas? Jeg undrer meg også over: Har Stortinget gitt en slik hjemmel at Regjeringen kan vedta en soneringsplan uten at den er forelagt Stortinget? Jeg må si at både soneringsplanen og forvaltningsplanen må ut på høring. De lokale instansene må kunne få gitt sitt besyv med og gitt sitt syn til kjenne. Det kan ikke være mulig at Regjeringen skal kunne vedta en så viktig del av forvaltningsplanen som soneringsplanen er, uten at lokale instanser blir hørt. Det kan ikke aksepteres. Og når jeg leser innstillingen til rovviltmeldingen, kan jeg ikke se ut fra den at man har hjemmel til å kunne gjøre dette uten at Stortinget er blitt orientert.