trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2017-04-19:
Vi går til valg på det programmet vi har vedtatt, og det kommer vi til å slåss for å gjennomføre. Men det er slik at det står i det programmet at vi alltid vil tilpasse hva og hvor mye vi klarer å gjennomføre på ulike områder, til den økonomiske situasjonen. Jeg mener det er fullt mulig å gjøre omprioriteringer. Den største forskjellen på Arbeiderpartiet og Høyre er jo at vi tror på at det er mulig å effektivisere, og derfor har vi en grunnleggende effektiviseringsreform inn i alle våre budsjetter. Det gjør at vi tvinger frem omprioriteringer og endringer i ulike statlige etater, noe Arbeiderpartiet har vært imot, men det gir oss altså bortimot 1,5 mrd. kr mer å prioritere for hvert eneste år, som Arbeiderpartiet da tar vekk fordi de ikke vil omprioritere; de vil bare legge mer penger på alt. Vi har foreslått en rekke reformer som gir oss innsparinger over tid, som vil gjøre det mulig å få bedre kvalitet på tjenester, selv om vi ikke nødvendigvis trenger å bruke penger. Det at vi er et reformvillig parti betyr også at vi klarer å snu på og bruke penger på en annen måte. Dessverre er det et par reformer vi ikke har fått igjennom i Stortinget, som ville gitt oss mindre byråkrati og papirflytting og mer penger til tjenester til folk.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-04-19:
Jeg hørte med interesse at statsministeren nevnte at færre skal ha gått over til helserelaterte ytelser, men de siste faktiske tallene vi har, viser at antallet folk som er på uføretrygd, som altså er en helserelatert ytelse, har økt med 4 pst. Særlig for ungdom har uføregraden i løpet av de siste to årene økt med 37 pst. Og så står statsministeren her og sier at andelen som går på helserelaterte ytelser, går ned. Men spørsmålet til representanten Gahr Støre gjaldt jo den bekymringsfulle utviklingen, som bl.a. er pekt på av sjeføkonom i Eika Gruppen, Jan Ludvig Andreassen, som sier at ja, nå har Norge virkelig et problem, for sysselsettingsraten går ned. Men det er altså slik at antallet som går på jobb hver dag, går ned, og det er første gang på veldig lang tid – i fjor: 11 000 færre går på jobb hver dag. Ikke bare andelen, men antallet folk på jobb går ned. Er statsråden enig i at det er en svær utfordring for det norske samfunnet som vi snart må ta tak i?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-04-19:
Jeg kan starte med å bekrefte at jeg har fått til svar av finansminister Siv Jensen at forskjellene ikke øker, men senere fått til svar på et skriftlig spørsmål til finansministeren at faktum er at forskjellene øker. Det er det ikke noen tvil om, og en har vært inne på en del av tingene som gjør det. En av dem er at flere blir uføre. Jeg vet ikke om statsministeren mente å bestride mine tall i stad, men det er altså sånn at ifølge Navs tall har antallet uføre fra 2013 til 2016 økt fra 305 889 til 318 244. Antallet av dem som er mellom 18 år og 29 år, har økt fra 10 446 til 14 340, altså en øking på 37 pst. Det kunne være fint om statsministeren avklarte hvorvidt hun er uenig i tallene fra Nav. Men det viktigste spørsmålet er: Tror statsministeren at det at flere havner på uføretrygd og flere går på sosialhjelp, samtidig som at noen av de aller rikeste i Norge får masse skattelette, øker eller reduserer ulikhetene?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-04-19:
Det er et faktum at yrkesdeltakelsen synker. Det svekker folks muligheter til å stå på egne bein økonomisk, og det svekker vår evne til å finansiere våre kollektive velferdsordninger. Personer fra nye EU-land i Sentral- og Øst-Europa utgjør i dag over 200 000 personer og har stått for hovedtyngden av sysselsettingsveksten i Norge siden 2008. Sysselsettingsraten i den øvrige befolkningen er blitt svakt redusert. Norge er i dag i en situasjon hvor tilbudet av arbeidskraft er større enn etterspørselen etter arbeidskraft, og flere trekker seg dermed ut av arbeidslivet. Er det mulig å øke yrkesdeltakelsen når en har fri arbeidsinnvandring fra EØS-land med stor arbeidsledighet og langt dårligere lønns- og arbeidsvilkår enn Norge?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-04-19:
Beredskap blir viktigere, og det står ikke bra til. Det vet vi som sitter i kontrollkomiteen. Men Riksrevisjonens rapport om objektsikring er konfidensiell, og regjeringa vil ikke avgradere det. Stortinget i plenum kjenner derfor ikke realiteten i svikten i objektsikringen. Det gjelder militære nøkkelobjekter, som er viktige, og det gjelder ikke minst sivile nøkkelobjekter knyttet til elektrisitet og kommunikasjonsforhold, som er helt avgjørende for at samfunnet skal fungere. Senterpartiet mener at vi må øke tryggheten til folk, og nøkkelobjektene må sikres. Mitt spørsmål er: Vil statsministeren sikre at Forsvaret peker ut nødvendige sivile nøkkelobjekter samt gjør Heimevernet i stand til å sikre og beskytte disse nøkkelobjektene?
Pål Farstad (Venstre), 2017-04-19:
Et av de mest alarmerende utviklingstrekkene er at det er en økende andel menn i aldersgruppen 25–55 år som faller ut av arbeidslivet, som statsministeren også har vært inne på her. En av hovedgrunnene til dette er åpenbart at det er en del arbeidsplasser som tidligere sysselsatte denne gruppen, som raskt fases ut. Vår felles utfordring er å skape nye arbeidsplasser og nye muligheter for dem. En slik mulighet bør etter Venstres syn være å gjøre det enklere å starte for seg selv. Problemet er at det for mange oppleves som for kronglete og for usikkert å gjøre nettopp det. I de siste ukene har Venstre fremmet en rekke forslag i Stortinget om forbedringer for selvstendig næringsdrivende. Det gjelder forenkling, skatteregler og et bedre sosialt sikkerhetsnett. Spørsmålet er: Er statsministeren enig i at det på alle måter er fornuftig å legge til rette for at flere kan starte egen virksomhet, og kan Venstre regne med regjeringens støtte for det?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-19:
Jo lenger ut i perioden vi kommer, desto flinkere blir statsministeren til å skylde på alle andre. Det er i hvert fall ett område der formkurven går oppover. Det burde være motsatt, selvfølgelig, for jo lengre tid Erna Solberg har vært statsminister, desto større ansvar har hun faktisk for den virkeligheten hun er satt til å styre over. Det er underlig at det skal være så vanskelig å erkjenne. Det er nær sammenheng mellom den økende ulikheten i makt og rikdom i vårt land og at altfor mange blir stående på sidelinjen i arbeidslivet. Jeg har merket meg at Høyre i forbindelse med et kommende partilandsmøte nå er veldig hissig på å fortelle om alle de negative effektene for sysselsettingen det vil være hvis en skulle finne på f.eks. å øke skattenivået til i nærheten av det det var før Erna Solberg tok over. Jeg lurer på om sikkerheten rundt de negative effektene av skatteøkninger betyr at Erna Solberg nå kan dokumentere en positiv effekt for sysselsettingen av den reduserte formuesskatten, eller om det fortsatt bare er tidenes dyreste slag i luften?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-19:
Knapt noen oppgave burde være viktigere for politikken i vår tid enn å motvirke den økende ulikheten i makt og rikdom som vi ser i alle vestlige land, og også i Norge. Den undergraver tillit og fellesskap, den fører til at penger og makt over framtiden samles på færre hender enn før, til at små eliter drar fra resten av befolkningen, mens andre arver fattigdom og utenforskap. En skulle tro at en norsk regjering ville gjøre sitt aller ytterste for å ta vare på det beste ved Norge, nemlig de små forskjellene. I stedet ser vi at den regjeringen som sitter nå, gjør sitt beste for at en utvikling mot større ulikhet skal fortsette – gjennom store gaver til den økonomiske eliten kombinert med smålige kutt til folk som har lite. Steg 1 hvis en ønsker å gjøre noe med en slik utvikling, er å erkjenne at den finnes. Vi vet fra før at statsministeren har hatt en utfordring med klimafornektere i sine rekker. Nå ser det ut som om hun også har fått en utfordring med forskjellsfornektere, for da finansministeren var her i Stortinget i siste spørretime før påske, sa hun følgende i svar til representanten Kirsti Bergstø: «Så det er rett og slett feil når representanten Bergstø prøver å fremstille det som at forskjellene i Norge øker.» Og senere, til representanten Per Olaf Lundteigen, jeg siterer Siv Jensen: «Igjen: Det er ikke riktig at det er store, økende forskjeller i Norge, snarere tvert imot.» Mener statsministeren at denne påstanden fra finansministeren er korrekt?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-19:
Det er bra. Da har statsministeren bekreftet at finansministeren tok feil, og at SV hadde rett. Vi har et ulikhetsproblem i Norge, og så kan vi diskutere hva vi skal gjøre med det. La meg da snakke om de uføre. Ingen gruppe har blitt så grundig sviktet av denne regjeringen i denne perioden som de uføre. 37 mill. kr i året er summen som regjeringen har valgt å ta fra familier der foreldrene er både for syke til å jobbe og allerede fattige. Det er kuttet som er gjennomført i barnetillegg til uføre forsørgere. Jeg lurer på hvordan statsministeren nå mot slutten av perioden vil reflektere over det kuttet og hvordan det har slått ut. Hva vil hun i dag si til de uføre, til de familiene og de barna som har blitt rammet av dette kuttet? Har det ført til at flere har kommet seg i arbeid tross sin uførhet? Var det et nødvendig offer for at flere rike familier skulle få beholde sine formuer eller arve mer? Eller hva var det egentlig som gjorde at det var nødvendig for statsministeren å gjøre flere fattige familier fattigere?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2017-04-19:
Dei tragiske hendingane 22. juli 2011 viste at Noreg som samfunn ikkje var godt nok førebudd på eit terrorangrep. I etterkant har me lært kor viktig det er å koordinere ressursane betre, kor viktig det er å få til eit godt samarbeid mellom politi og forsvar, og kor viktig det er at samfunnskritiske objekt er godt sikra. Statsminister Solberg tok grep da ho overtok. Statsministeren oppretta eit nasjonalt beredskaps- og sikkerheitselement ved Statsministerens kontor, og regjeringsplattforma var tydeleg: Sikkerheit og beredskap skulle prioriterast, Noreg skulle bli tryggare. No er det likevel avdekt alvorlege manglar ved sikkerheita i Noreg. Riksrevisjonens dom er knallhard. Viktige objekt er ikkje sikra, og svikten kan utgjere ein fare for liv og helse. Kvar regjering må ta ein slik dom frå Riksrevisjonen på største alvor. Justis- og beredskapsdepartementet og Forsvarsdepartementet har ikkje sørgt for å styrkje og betre samarbeidet mellom politiet og Forsvaret, slik Stortinget har føresett. Viktige tiltak som skal sikre godt samarbeid og gode førebuingar, er ikkje gjennomførte. Riksrevisjonen meiner at det er sannsynleg at verken politiet eller Forsvaret, saman eller kvar for seg, vil vere i stand til å utøve tilstrekkeleg beskyttelse av viktige objekt i ein trusselsituasjon. Samtidig skriv Riksrevisjonen i sin ugraderte rapport at regjeringa ikkje gir ei fullgod forklaring på kvifor arbeidet med objektsikring og grunnsikring ikkje er gitt nødvendig prioritet. Mitt spørsmål er derfor: Var dette biletet av objektsikringa som Riksrevisjonen teiknar, kjent for statsministeren, eller var det ny kunnskap statsministeren fekk gjennom rapporten frå Riksrevisjonen?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2017-04-19:
Eg takkar for svaret, som òg viser at ikkje alt er slik som det burde ha vore på dette området. Det er òg alvorleg at Riksrevisjonen har utarbeidd eit samandrag som var meint for offentlegheita. Kristeleg Folkeparti meiner at regjeringa burde ha tillate ei offentleggjering av den rapporten. Samtidig har me respekt for føresegnene om gradert informasjon i sikkerheitslova, og me meiner det vil vere å trakke over ei grense dersom Stortinget offentleggjer gradert informasjon mot regjeringa si vilje. For dersom Stortinget tar eigarskap over hemmelege regjeringsdokument, kan resultatet faktisk bli mindre openheit og ikkje meir. Det må vere lik praksis, og respekten for sikkerheitslova må vere lik om det er ei fleirtalsregjering som sit, eller om det er ei mindretalsregjering. Men eg må stille dette spørsmålet til statsministeren når det gjeld hemmeleghaldet av Riksrevisjonens samandrag, for det kan jo oppfattast som eit forsøk på å unngå og unndra seg kritikk av informasjonen. Det kan verke som dette hemmeleghaldet er fordi ein er redd for den kritikken som ligg her?
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2017-04-19:
Som politikere er det vårt ansvar å sørge for trygghet og sikkerhet for innbyggerne. Da er sikring av kritiske objekter i samfunnet helt sentralt. Et av hovedpunktene som påpekes i Riksrevisjonens rapport, er manglende koordinering mellom politiet og Forsvaret. Riksrevisor bruker betegnelsen «alvorlige svakheter» om samarbeidet mellom disse to etatene. Mitt spørsmål til statsministeren er da: Hvordan kunne denne type svikt i koordineringen mellom Forsvaret og politiet av objektsikring vært fanget opp tidligere av regjeringen og da også blitt løst på et tidligere tidspunkt enn høsten 2016?
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2017-04-19:
Dette er ikke et hemmelig regjeringsdokument som Stortinget vil nedgradere, det er et dokument fra Stortingets kontrollorgan, som Riksrevisjonen vil offentligjøre selv, men som blir stoppet av regjeringen. Det er en veldig underlig situasjon, all den tid mye av dette allerede har stått i avisen. Stortinget kan ikke diskutere hvorfor Stortingets vilje ikke er fulgt opp. Mener statsministeren at Riksrevisjonen er uansvarlig? Mener ikke statsministeren at det ville vært til det beste at Stortinget kunne diskutere hvorfor det har gått så sent, og hvorfor ikke Stortingets vilje etter 22. juli har blitt oppfylt? All den tid så mye av dette er ute allerede, kan vi ikke få lov til å diskutere dette åpent i Stortinget?
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-19:
I 2013 kunne vi høre fra Høyre at Norge ville vært et tryggere land med Erna Solberg som statsminister. Høyre meldte: «Operasjonssentralen hadde vært bedre rustet, bemanningen hadde vært bedre og helikopteret hadde vært tidligere i luften.» Statsministeren – den da påtroppende – sa selv at «ledelse er en viktig del av konklusjonen i Gjørv-rapporten». Hun fulgte opp med å si: «Jeg merker meg at 22. juli-rapporten var en knusende rapport på hvordan det norske samfunnet blir styrt.» Nå står den samme statsministeren på Stortingets talerstol og sier at regjeringen har gjort en for dårlig jobb. Kontrasten kunne jo ikke vært større, så jeg lurer på om statsministeren har lyst til å reflektere litt over kontrasten mellom egen skråsikkerhet i 2013 og den statsministeren vi ser i dag, som ikke engang vil la et åpent storting diskutere saken i sin fulle bredde.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-19:
En avgjørende kompetanse for å være statsråd er å svare på noe annet enn det man blir spurt om, på en elegant måte som gjør at man kan håpe å ikke få akkurat det samme spørsmålet om igjen. Det representanten Lysbakken spurte om, var hva statsministeren har å si til de familiene som er rammet av kutt i barnetillegget. Statsministerens svar var en lengre utlegning om at mennesker som kan jobbe, helst bør jobbe i stedet for å motta trygdeytelser, og at det ikke bør lønne seg ikke å jobbe. Det er jo ingen som er uenig i det her i salen. Men en påstand om at noen er for at det ikke skal lønne seg å jobbe, er et av de mest fordummende elementene i norsk ulikhetsdebatt. Noen av dem som har blitt fratatt ikke bare 10 000, men 20 000 og til og med 30 000 kr i året – er familier som har uføre forsørgere som ikke kan jobbe. Spørsmålet er: Hva har statsministeren å si til de familiene som er rammet av disse svært hardhendte kuttene?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2017-04-19:
Gjennom rovviltforlik i 2004 og 2011 har Stortinget lagt klare føringer for rovviltpolitikken. Det har bidratt til å dempe konfliktnivået i rovviltpolitikken. I fjor sommer gjorde Stortinget vedtak om bestandsmål for ulv – et bredt forlik. Heldig er den mindretallsregjering som får et så bredt flertall bak en så vanskelig sak! Desto mer sørgelig er det å se at regjeringen – og regjeringen alene – i tida etterpå har håndtert dette på en måte som har skapt stor usikkerhet og sinne. Konfliktnivået i ulvepolitikken har aldri vært høyere enn i dag. Klima- og miljødepartementets nei til lisensfelling av ulv innebar et brudd med Stortingets vedtak om bestandsmål. Måten dette ble gjennomført på, setter spørsmålstegn ved om regjeringen har overholdt opplysningsplikten sin overfor Stortinget. Det at en trenerte saken til siste arbeidsdag før jul, betydde at vinterens lisensfelling av ulv ikke kunne gjennomføres i tråd med Stortingets vedtak, og resultatet er at ulvebestanden er økende og langt over det bestandsmålet som Stortinget har satt. Det er på mange måter slik at regjeringen har satt til side Stortingets ulveforlik. At det skaper sterke reaksjoner hos folk og i Stortinget, er ikke rart. Gjennom sin opptreden har regjeringen bidratt til å øke konfliktnivået, øke utryggheten for dem som bor i ulvesonen, uklarhet om de vedtakene Stortinget har gjort, og usikkerhet om hva som faktisk vil skje i tida framover. Det er godt gjort i løpet av et halvt år. Folk føler at de ikke blir lyttet til, og at deres standpunkt ikke har noen verdi for regjeringens statsforvaltning, til tross for at Stortinget har gjort et vedtak i denne saken. Mitt spørsmål er om regjeringen står bak det bestandsmålet som Stortinget vedtok i fjor sommer. Og hva mener statsministeren egentlig om regjeringens oppfølging av det klare vedtaket som Stortinget gjorde i juni i fjor?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2017-04-19:
Dette er en videreføring av det som også klima- og miljøministeren har sagt i Stortinget tidligere. Det forhindrer ikke at det er svært mange – også i Stortinget – som mener at de vedtakene som Stortinget har gjort, er innenfor det lovgrunnlaget som trengs, og at det er respekten for vedtaket og oppfølgingen som synes å være regjeringens store problem. Da klima- og miljøministeren redegjorde i Stortinget om ulvesaken i januar, fikk han beskjed om å endre lovtolkingen og forskriften, slik at det ble tilpasset Stortingets vedtak. Han fikk frist til 10. mars med å legge fram en sak for Stortinget om hvordan Stortingets vedtak skulle følges opp. Statsrådens svar har vært et forslag om å endre naturmangfoldloven gjennom et nytt andre ledd i § 18, og statsråden sier at det er hans forslag til løsning på konflikten som har bygd seg opp mellom regjering og storting i denne saken. Hvordan ser statsministeren på den endringen av naturmangfoldloven som regjeringen har lagt fram for Stortinget? Mener hun at den er egnet til å dempe konfliktnivået i rovviltpolitikken og til å oppfylle Stortingets vedtak i denne saken?
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2017-04-19:
Statsminister Erna Solberg har latt toppbyråkratene og Høyre-statsråd Helgesen styre ulvepolitikken. Folk som har blitt berørt, er i opprør. De folkevalgte regionale rovviltnemndene har trukket seg. Stortingets vilje har ikke blitt fulgt opp. Så mitt spørsmål til statsministeren er: Har statsministeren tillit til det arbeidet statsråd Helgesen har gjort i denne saken?
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2017-04-19:
Da Arbeiderpartiet i juni i fjor valgte å inngå i et bredt forlik om ulveforvaltningen i Norge, var hensikten å dempe konfliktene. Så har ettertiden vist oss med all tydelighet at regjeringens manglende evne og vilje til å følge opp stortingsflertallet har gjort at en har økt konfliktene, og en har skapt en situasjon hvor tilliten til forvaltningen egentlig er totalt fraværende. Det er – etter vår mening – en håpløs situasjon å leve med. Regjeringen har skjøvet jusen foran seg og unnskyldt seg med det. Så har regjeringen fremmet en sak for Stortinget om endringer i naturmangfoldloven, hvor en mener det er grunnlaget. Når komiteen i sin behandling inviterer jusekspertisen til å si sin mening, avviser jusekspertisen i Norge regjeringens endringer av naturmangfoldloven som grunnlag for å følge opp Stortingets flertall. Det som nå er resultatet, er at en trenger ingen lovendring for å følge opp Stortingets vedtak av juni …
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2017-04-19:
…i fjor, og derfor blir spørsmålet: Vil regjeringen sørge for at det som er Stortingets flertallsinnstilling denne gang, og som vi avgir senere i dag, blir fulgt opp, og at en praktiserer forvaltningen av ulv i tråd med den?
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2017-04-19:
I rovdyrforliket fra 2011 legges det til grunn at det skal være lav terskel for uttak av rovvilt i prioriterte beiteområder, og en enda lavere terskel enn tidligere for å ta ut rovvilt som utgjør et skadepotensial i forkant av beitesesongen. Her er vi nå – i forkant av beitesesongen. Om kort tid starter beitesesongen i store deler av landet. Spørsmålet mitt til statsministeren blir da: Kjenner statsministeren seg trygg på at forvaltningen, både den formelle og den operative delen, har vilje og kapasitet til effektivt å følge opp dette?
Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-19:
Jeg er godt fornøyd med hvordan statsministeren svarer på lovfortolkningen av hvordan vi må følge opp Bernkonvensjonen og naturmangfoldloven, og også at lovfortolkningen jo må gå foran det som er enkeltvedtak i Stortinget. I henhold til Rovdata har vi omtrent den samme ulvebestanden i år som i fjor. Det er 52 helnorske ulver – ni færre enn i fjor, riktignok først og fremst fordi Slettås-flokken regnes som grenseflokk i år. Det er så langt påvist fire helnorske valpekull, seks i grenserevir, altså sju totalt – to færre enn i fjor. Så skal man ta på alvor den bekymringen og de utfordringene som er i områder hvor det er ulv og etablerte ulveflokker. Det er flere måter å komme med konfliktdempende tiltak på. Mitt spørsmål til statsministeren er: Er statsministeren villig til å se på konfliktdempende tiltak i kommuner med ulverevir, f.eks. at en også har en økonomisk kompensasjon og støtte i områdene?
Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-04-19:
Regjeringa har vært en troverdig pådriver og samarbeidspartner for å løfte psykisk helse i denne perioden. Den gylne regel om at veksten innen rus og psykisk helse skal være større enn i somatikken, er gjeninnført, og fritt behandlingsvalg har så langt vært prioritert rus og psykiatri. Psykisk helse ble løftet opp i Folkehelsemeldingen – Mestring og muligheter, og regjeringa har fulgt opp med et tiårig program for folkehelse. I 2016 fikk landet og norske ungdommer for første gang en egen ungdomshelsestrategi. Med Venstre og Kristelig Folkeparti som pådrivere har det blitt bevilget over 1 mrd. kr mer til å styrke tilbudet i kommunene, med flere helsesøstre, jordmødre og kommunepsykologer. Men det er likevel slik at ressursene i psykisk helsevern for barn og unge, i strid med den gylne regel, henger etter somatikken når det gjelder både ventetid, kostnad, årsverk og aktivitet. Barn og unge med psykiske helseproblemer taper mest i konkurransen med somatikken. Går vi til samhandlingsreformen, er det også vanskelig å se at barn og unge er blitt vinnere. Barn og unge i Norge har det stort sett bra, men noen har det ikke bra. Vi trenger å gi alle en god start på livet. Det varer gjerne livet ut, og fellesskapet får mye igjen. Norge er en suksesshistorie når det gjelder det fysiske folkehelsearbeidet – vaksiner, røykelov, tannhelse, vinmonopolordning og, nå sist, at regjeringa vil ha mindre salt og sukker i maten, i samarbeid med industri og dagligvarehandel. Hjerte- og karlidelser koster oss om lag 105 mrd. kr i året. Uten røykeloven og innsatsen for røykeslutt kunne vi doblet det. Men innenfor det psykiske folkehelsearbeidet har vi ingen tiltak, til tross for at psykiske lidelser koster oss 185 mrd. kr per år. Kostnadene er bokstavelig talt i ferd med å vokse oss over hodet. Veksten i psykisk uhelse blant barn og unge er vår tids store utfordring. Statsministeren, og regjeringa Solberg, kan bli historisk ved å være den første til å utfylle den norske folkehelsesuksessen. Så mitt enkle spørsmål til statsministeren er: Vil hun bidra til barn og unges suksess i livet og selv bli historisk ved å investere penger i å bygge opp landets mentale kapital?
Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-04-19:
Jeg takker statsministeren for svaret og for viljen til å satse videre – vi er langt fra i mål. Penger er lett å skaffe i en rik stat, men, som statsministeren har vært inne på tidligere i spørretimen i dag: Strukturer er viktig, og de er ofte vanskeligere å endre. Organiseringen av det psykiske helsefeltet framstår fortsatt for meg som noe gammeldags. VGs opprulling av tvangsbruk i psykiatrien det siste året viser skremmende store variasjoner. Gule lapper er i stor grad i bruk i stedet for IKT-systemer, og det er sviktende ledelse. Under halvparten av norske kommuner har en psykolog, og nesten ingen legevakter har psykolog. Helsesøsterutdanningen er fra 1980-tallet, og så å si alle helsesøstre i Norge er kvinner, under ti er menn. Helsestasjonene er en oppfinnelse fra forrige kommunereform, på 1960-tallet. Det var før vi hadde barnehager. I dag går alle barn i barnehage, og vi burde hatt fireårskontrollen i barnehagen. Vi har store strukturelle utfordringer. Neste spørsmål er om statsministeren vil være med på en strukturendring og et kompetanseløft innenfor psykisk helse-feltet for å få pengene i arbeid.
Iselin Nybø (Venstre), 2017-04-19:
I denne perioden har Venstre, Kristelig Folkeparti og regjeringen bevilget 5 mill. kr til studentsamskipnadene til tiltak for å bedre studentenes psykiske helse. Den forrige SHoT-undersøkelsen viste at hver femte student sier at de har alvorlige psykiske plager. Det er dobbelt så høyt som i befolkningen ellers i samme aldersgruppe, og økningen er størst blant kvinnene. Mange opplever studiehverdagen som utfordrende, både fordi det er eksamen, innleveringer, press – det å lykkes, ha gode karakterer, gjøre det bra – og fordi ensomheten kommer over mange studenter. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hva ser hun for seg at vi kan gjøre mer for å bedre studentenes psykiske helse, og for å sette dem i stand til å mestre den hverdagen de opplever som studenter?
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-04-19:
Regjeringens ambisjon om å innføre den gylne regel i spesialisthelsetjenesten, det vil si at veksten innen psykiatri og rusområdet skal være større enn innen somatikk, har for lengst vist seg ikke å slå til. De siste tallene vi har fått, er faktisk overraskende dårlige. Ifølge Norsk pasientregister ble det i 2015 henvist 11 000 flere pasienter innen psykisk helse i spesialisthelsetjenesten sammenlignet med 2014. Dette ble håndtert ved å øke andelen pasienter som ble avvist, fra 18 pst. til 28 pst., hvilket innebar at 11 000 henviste pasienter, altså hele økningen, ble avvist fra behandling. Samme tendens dukker opp når vi ser på tallene fra andre tertial 2016 – faktisk et hakk verre. Andelen avviste pasienter innen ortopedi ligger til sammenligning under 10 pst., så forskjellen er oppsiktsvekkende. Med tanke på at statsministeren stadig skryter av kortere ventetider og ditto ventelister, hva tenker hun om disse nye og dramatiske tallene for psykisk syke pasienter?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-04-19:
I en norsk dokumentar møter vi Silje Marie Strandberg. Hun ble i ti år i sin beste ungdom behandlet med omfattende medisinering, tvang, elektrosjokk og andre behandlingsmetoder. Så en dag kom engelen, da kom Lone, psykiatrisykepleieren som endrer livet til Silje totalt – med nærhet. Hun bruker litt lengre tid enn det som er akseptert i helsetjenesten. Medisinbruken går ned, bruk av tvang går ned, selvskading går ned. Det er ikke sikkert at diagnosene er slik de skal være. Silje sier at hun har tapt ti år. Hva tenker statsministeren om denne historien? Den er dessverre ikke enestående. Når det gjelder hvor og hvordan vi jobber – lykkes vi når ungdommer opplever dette? Eller bør vi snu kortene og tenke helt annerledes?
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2017-04-19:
Regjeringa Solberg har økt budsjettunderskuddet til nye rekorder. Oljepengebruken er økt så mye at hvis man fortsetter på samme måten, vil fondet gå tomt tidlig på 2040-tallet, ifølge beregninger som NHOs sjefsøkonomer har gjort. Etter snart fire år med Erna Solberg som statsminister har en konservativ skribent laget ordtaket: Å bruke penger som fulle Høyre-folk – for å beskrive regjeringas økonomiske politikk. Kontrastene til løftene fra valgkampen kunne neppe ha vært større. Da skulle Høyre være ryggraden i ansvarlig pengebruk, ifølge statsministeren. Høyres ryggrad er nå mer et sugerør inn i oljefondet, var oppsummeringen fra politisk redaktør i Dagens Næringsliv. Valgløftene om ansvarlig økonomisk styring ble lagt i en skuff i det øyeblikk denne regjeringa inntok kontorene. Det ble øst ut mer oljepenger fra første stund, og det er gjort ved alle anledninger – og lenge før ledigheten ble rekordhøy eller oljeprisen hadde falt. Regjeringa har varslet at de neste regjeringene bare må glemme å bruke penger på den ukontrollerte måten dagens regjering har stått for. Det økonomiske handlingsrommet framover er beregnet til ca. 6,5 mrd. kr per år, ifølge nasjonalbudsjettet – altså langt under det Høyre–Fremskrittsparti-regjeringa har disponert. Likevel kan vi lese i Klassekampen at Høyre går til valg på et partiprogram som vil øke underskuddet ytterligere, summert til nesten 10 mrd. kr. Jeg vil spørre statsministeren hvem som skal betale regningen for Høyres manglende økonomiske ansvarlighet. Er det våre barn og barnebarn? Er det folk flest som får kutt i velferden – økte barnehagepriser og økte avgifter? Eller er det utsatte grupper som igjen skal få betale for skattekuttene til de rike?
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2017-04-19:
Det er riktig at vi prioriterer ganske så forskjellig. Derfor er jeg heller ikke overrasket over at det er skattekutt til de rikeste som har fått prioritet i Høyres program for 2017–2021. Etter fire år med ekstremt skjevfordelte skattekutt går Høyre til valg på en fordelingspolitikk som er mer skjev en noen gang, og det sier litt. Og dette gjør de til tross for at regjeringa på snart fire år ikke har evnet å sannsynliggjøre at skattekuttene til de rikeste faktisk gir økt sysselsetting eller økt vekst i økonomien. Det eneste en kan vise til av resultater, er økte underskudd og økte forskjeller mellom folk. Hvorfor mener statsministeren at landet innenfor et mye mindre økonomisk handlingsrom enn nå, som en sjøl sier ligger foran oss, har råd til å bruke enda mer penger på nye skattekutt som ikke virker, verken med hensyn til å skape arbeidsplasser eller økonomisk vekst?
Irene Johansen (Arbeiderpartiet), 2017-04-19:
Vi har nå fått høre forskjellen på himmel og helvete, og for å fortsette litt på det temaet: I Klassekampen i dag kan vi lese at det kan bli dyrt for Norge om Høyre får styre landet i fire nye år. Handlingsrommet på 26 mrd. spises raskt opp av alle valgløftene i Høyres program. Bare vedtak på samferdsel og forsvar vil øke statens utgifter med 21,6 mrd. kr over fire år, og ytterligere lovnader om kutt i formuesskatten vil koste 7,5 mrd. kr. Bare med det er mer enn handlingsrommet alt brukt. I tillegg vet vi at det er behov for økt innsats innenfor helse, eldreomsorg, skole – for å nevne noe. Høyres finanspolitiske talsperson forsvarer valgløftene med å si at det alltid vil være en prioritering mellom ulike framlegg i programmet, og så spørs det jo hva som havner i en regjeringsplattform. Kan statsministeren fortelle hva Høyre vil kutte av alle disse valgløftene i neste periode?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-11-16:
På vegne av forslagsstillerne trekker jeg Representantforslag 52 S. Det gjelder innføring av sårbarhetskriterier ved vurdering av midlertidig opphold i asylsaker til enslige mindreårige fordi forslaget allerede er vedtatt.
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2017-11-16:
På vegne av representanten Olaug V. Bollestad og meg selv vil jeg fremme et representantforslag om å ta initiativ for å sikre at barn ikke skal måtte bo på sykehjem i strid med barnets beste og foreldrenes ønske.
Abid Raja (Venstre), 2017-11-16:
På vegne av hele Venstres stortingsgruppe, bestående av Trine Skei Grande, Carl-Erik Grimstad, André N. Skjelstad, Terje Breivik, Jon Gunnes, Ketil Kjenseth, møtende vararepresentant Grunde Almeland og meg selv, har jeg gleden av å fremme representantforslag om tiltak for å ivareta barns personvern, herunder forbud mot kameraovervåkning i undervisningstiden på skoler.
Abid Raja (Venstre), 2017-11-16:
Jeg vil takke utenriksministeren for et godt og grundig svar, og jeg hører også at hun er alvorlig bekymret for situasjonen og tar dette på høyeste alvor. Det er godt å se at Norge har tenkt å være framoverlent for å få til en politisk løsning på den humanitære katastrofen som vi ser skjer. I morgen publiserer Redd Barna, Save the Children International, en rapport der rohingya-barn forteller om grusomheter de har opplevd og sett den siste tiden. Jeg vet det kommer sterke skildringer i rapporten, som heter «Horrors I will never forget». Med dette som bakteppe må vi ikke glemme at Aung San Suu Kyi har vist liten vilje til å ta et oppgjør med militæret. Jo, hun er den sivile, valgte lederen, men hun har vist liten vilje til å ta oppgjør med militæret. Lenge forholdt hun seg taus om militæroffensiven i Rakhine, og hun har gjort lite for å stoppe voldshandlingene. Det er delvis en refleksjon av maktforholdene mellom militæret og den sivile regjeringen, delvis et produkt også av den økende islamofobien i befolkningen. De seneste årene har en buddhistisk-nasjonalistisk bevegelse fått stadig sterkere fotfeste i Myanmar. Ideologien er sentrert rundt et Myanmar for buddhister, samtidig som de sprer anti-muslimske holdninger gjennom hatretorikk. Frykten er at muslimene skal overta befolkningen gjennom store barnekull og ved å ta buddhistiske koner. Konsekvensen denne ideologien får på grasrota, er bekymringsfull. Vold mot muslimer legitimeres, og de nektes tilgang til skoler og moskeer. Enkelte buddhister har satt opp skilt som forbyr muslimer å slå seg ned i deres landsbyer. Det er oppsiktsvekkende at politiske og religiøse eliter i Myanmar gjør lite for å ta avstand fra en rasistisk ideologi. I 2015 fikk den nasjonalistiske bevegelsen kjent som Ma-Ba-Tha gjennom et lovforslag i parlamentet som gikk hardt ut over religiøse minoriteter og kvinner. Målet var å hindre islamifisering av samfunnet gjennom å begrense antall barnefødsler og konvertering til annen religion. Ved å opprettholde Ma-Ba-Thas lovpakke legitimeres brudd på trosfriheten og reproduktive rettigheter, for å nevne noe. Fortsatt har Myanmar langt å gå når det kommer til å skape et trygt og inkluderende samfunn. Skal rohingyaene få en reell sjanse til et verdig liv i Myanmar, må de aksepteres av samfunnet. Religiøs nasjonalisme vil være et stort hinder for demokratiseringsprosessen så lenge minoriteter ekskluderes fra reell politisk og økonomisk makt. Det er veldig oppløftende, bra og framoverlent at utenriksministeren skal til Myanmar. Jeg håper hun vil adressere disse spørsmålene og flere. Og i forlengelsen av dette: Hvilke tiltak vil regjeringen iverksette for å påse at flyktninger får returnere, og at overgriperne stilles ansvarlig? Og vil utenriksministeren prioritere selv å reise til både Rakhine-staten og grenseområdet som 620 000 rohingyaer har flyktet til? Vil hun personlig engasjere seg i denne regionen og denne humanitære katastrofen?
Abid Raja (Venstre), 2017-11-16:
Jeg vil takke alle som har deltatt for å berike debatten. Vi vet jo at Myanmar gjennom flere tiår har vært isolert fra den vestlige verden, og siden slutten av 1990-tallet innebar dette strenge sanksjoner som skulle presse militærregimet til å endre politikk. Det er få som vil si at denne taktikken lyktes. Man så snarere at generalene strammet grepet, og det ble hardere for de sivile jo mer press de opplevde utenfra. Samtidig kan vi ikke fortsette å sende våpen til et regime som vil bruke dem mot egen sivilbefolkning. Den muslimske rohingya-befolkningen lider spesielt under religiøs nasjonalisme, men diskriminering på bakgrunn av religion og etnisitet er et utbredt fenomen for flere minoriteter i Myanmar. De har opplevd tiår med diskriminering under regimet som forsøkte å bygge nasjonen på en burmansk-buddhistisk identitet. Skulle vil løfte blikket, er religionsfrihet under press veldig mange steder i verden. Gjennom arbeidet med religionsfrihet møter jeg politikere fra andre land, og jeg tar opp spørsmål om f.eks. kristne eller ahmadiyyaer i Pakistan, bahaier i Iran, jøder og koptere i Midtøsten osv. Enkelte av dem svarer på spørsmålene ved å si: Hva gjør Vesten for situasjonen i Myanmar? Det er ikke det at de ikke skal rydde opp i eget skap, men de tar ofte opp de andre skapene som er rundt omkring, og hva vi i Vesten gjør for å rydde opp i Myanmar. Derfor er det viktig at vi er veldig framoverlente. Verden følger med, og historien følger med på hva verden klarer å gjøre for å løse situasjonen i Myanmar. Således er det særlig skuffende for Norge, selv om det er Nobelkomiteen som uavhengig komité som tildeler Nobels fredspris, men Suu Kyi har fått en slik pris, og det er vanskelig å se at hun lever opp til de forventningene. Særlig skuffende er det at en fredsprisvinner ikke engang vil bruke den etniske termen rohingya. De kalles av politikerne «Muslims in Rakhine State» eller bangladeshere. Det er sterkt fremmedgjørende. Penger kan bidra til mye i den regionen. Vi vet at penger i alle fall kan bidra til å lindre mye av den menneskelige smerten som vi nå ser i flyktningleirene. Vi i Venstre mener at en betydelig andel av bistanden som går til Myanmar, kan bidra til å hjelpe rohingyaer i grenseområdet. Nå har Norge bidratt med 80 mill. kr. Jeg mener beløpet kan økes. Et spørsmål til statsråden helt til slutt er om nettopp dette. Hva tenker statsråden Norge kan bidra med ytterligere for å avhjelpe de menneskelige lidelsene vi nå ser i grenseområdet?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-11-16:
Jeg registrerer at et forslag som ble trukket nå, behandles med en gang. Det er greit for oss, men i går fremmet vi et forslag som hører sammen med dette, og som komiteen har ønsket å få referert til behandling, slik at vi kan komme i gang med komitébehandlingen. Da er mitt spørsmål hvorfor man ikke makter å behandle den i dag, som ble referert i går, mens man klarer å behandle et forslag som ble levert nå, øyeblikkelig, med en gang.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-11-16:
Det er mulig jeg uttrykker meg uklart. I går fremmet jeg et representantforslag om samme tema, og som komiteen selvfølgelig ønsker å få behandlet sammen med en del andre forslag om samme tema. Dette forslaget er trukket, og det er greit, men spørsmålet mitt er hvorfor vårt forslag ikke ligger i referatet, slik at komiteen kunne komme i gang med den behandlingen, for det haster litt med disse sakene.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2017-11-16:
Det er viktig at interpellanten setter denne saken på dagsordenen. For å svare på det siste spørsmålet først: Jeg kommer til å engasjere meg i dette. Det har vi allerede gjort fra norske myndigheters side lenge. Det er viktig fordi det er en situasjon som dessverre har utviklet seg til det verre, og da særlig siden slutten av august. Det er også avgjørende viktig, som representanten er inne på, at de ansvarlige stilles til ansvar. De som har begått uakseptable kriminelle handlinger, må også bli holdt ansvarlig for dem. Det er et helt grunnleggende prinsipp, og det gjelder selvsagt også her. Det er viktig å huske på at dette er en region og et område som i utgangspunktet er en av Myanmars aller fattigste provinser. Derfor har Norge også over noe tid vært involvert i flere prosjekter med sikte på å redusere spenningene mellom rohingya-befolkningen og den buddhistiske flertallsbefolkningen, rakhinerne. Det er enorme behov, og det er et stort dilemma at mange fattige rakhinere, altså majoritetsbefolkningen, opplever at rohingyane i mange år har fått større oppmerksomhet og mer hjelp enn dem selv. Det er også en av årsakene til at det er viktig for Norge å være involvert i langsiktige bistands- og utviklingsprosjekter, som både kan bidra til å konsolidere en demokratiseringsprosess, bidra til fred og forsoning og en økonomisk utvikling som gjør at fattigdommen i mange av disse områdene og provinsene blir mindre. Det er flere av de temaene som vi nå har vært gjennom, som kommer til å stå på dagsordenen i det kommende ASEM-møtet. Det er viktig for Norge å diskutere denne saken både med asiatiske land og med andre europeiske land. Jeg var i Brussel på mandag og tok opp denne saken spesielt med min kollega Federica Mogherini, og det er viktig at vi også under det kommende møtet bruker anledningen både til de møtene som skal være med myanmarske myndigheter, og til å diskutere med hjelpeorganisasjoner og andre. Den rapporten som kommer fra Redd Barna i morgen, vil etter alt å dømme være rystende lesning, men det er samtidig viktig at det kommer fram, for dette er en måte å få ut informasjon på, nettopp i en situasjon der tilgangen til å gå inn selv og hente ut informasjon er marginal. Jeg gjentar det som kommer til å være våre hovedbudskap: stoppe volden, sikre humanitær tilgang og bidra til at flyktningene kan få en trygg og verdig retur. I alt dette er det også avgjørende viktig at vi bidrar til en situasjon som kan løse dette mer langsiktig. Det er det dessverre akkurat nå lite som tyder på, men dette er noe Norge kommer til å jobbe mye med.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2017-11-16:
Jeg vil benytte anledningen til å takke for en god debatt. Jeg opplever en bred støtte fra partiene til den linja regjeringa har og de hovedkravene vi stiller, og det er en viktig beskjed å ta med seg inn i de møtene jeg skal ha i Myanmar om noen få dager. Det var mange ulike spørsmål, og jeg skal gjøre mitt beste for – på tre minutter – å svare på så mye som mulig. Når det gjelder spørsmålet om dialogen med myndighetene i Bangladesh, så har Norge, sammen med andre land, en tett dialog og kommuniserer ganske klare forventninger om å legge til rette for en effektiv humanitær respons. Dette er et budskap som vi også framfører i de organisasjonene som nå er mest engasjert i området. Det er både den internasjonale organisasjonen for migrasjon, IOM, FNs høykommissær for flyktninger, UNHCR, FNs kontor for koordinering av humanitær innsats, OCHA, og andre humanitære aktører. Vi har også vært veldig klare på at vi ønsker at UNHCR skal få en tydeligere rolle i tråd med sitt mandat, nettopp fordi dette kan være en bedre måte å koordinere responsen på, som gjør at hjelpen kommer tydeligere fram. Når det gjelder spørsmålet om det internasjonale straffesystemet, så er jo det første og det viktigste nå å få en uavhengig undersøkelseskommisjon på plass og få gjennomført undersøkelser av hva som har skjedd, og også av hva som eventuelt skjer framover. Vi opprettholder støtte til Democratic Voice of Burma. Jeg kommer også til å møte dem når jeg er i Myanmar, og vi har også intensjoner om å fortsette det samarbeidet. Når det gjelder næringslivsaktører fra norsk side, så kommuniserer vi klare forventninger til deres samfunnsansvar. Akkurat når det gjelder Myanmar, har vi også bidratt til å opprette et senter der for næringslivets samfunnsansvar, og det er vår ambassade i Yangon som koordinerer arbeidet. Hva mer man kan gjøre? Som jeg også var litt inne på i stad, er dette et spørsmål som vi har til løpende vurdering. Det kommer an på hvordan situasjonen utvikler seg. Vi kommer til å opprettholde både det politiske presset og den langsiktige bistanden, hvorav fred og forsoning jo er en av bærebjelkene i det vi driver med. Å legge til rette for dialog mellom etniske grupper og religiøse grupper er noe av det viktigste vi kan gjøre. Vi kommer også til å opprettholde, eller eventuelt øke, den humanitære hjelpen nå. Så til det siste poenget, og spørsmålet fra Mani Hussaini, om vi ønsker å ta en lederrolle, eller en meglerrolle, i dette: Som jeg var inne på, har vi støttet Annan-kommisjonens arbeid. Vi har også tilbudt myanmarske myndigheter å støtte den praktiske gjennomføringen av anbefalingene. Det mener vi kan være er et veldig viktig bidrag til å få bevegelse i prosessen. Under normale omstendigheter – og også her – er det sånn at Norge vurderer sine bidrag basert på forespørsler fra myndighetene. Og som sagt: Freds- og forsoningsarbeid er en av bærebjelkene i det arbeidet vi gjør i Myanmar i dag.
Mani Hussaini (Arbeiderpartiet), 2017-11-16:
Jeg vil også takke interpellanten for det viktige spørsmålet som reises her, og at det fokuseres på den konflikten som vi dessverre ser foregår. Norge har historisk sett tatt kampen for religiøse og etniske minoriteter. I en verden med økt politisk og religiøs nasjonalisme ser vi at det rammer minoritetene aller hardest. Situasjonen for rohingyaene er sjokkerende og skremmende lik de forferdelige scenene man så i Rwanda og på Balkan. Det er snakk om etnisk rensing, sier mange internasjonale observatører. Situasjonen er forferdelig for de menneskene det gjelder, særlig for barn og kvinner, men den skaper også uro blant landene og bidrar til økt konflikt. Dersom verdenssamfunnet ignorerer det som foregår der, vil også rohingyaene være gjenstand for radikalisering. Vi ser det allerede – islamistiske radikale grupper, terrorgrupper, ser etter rohingyaene for å rekruttere dem til seg. Det kan man se foregår. Jeg er glad for mange av de tingene som utenriksministeren nevner at Norge gjør, men jeg mener at Norge kan gjøre mer. Norge skal være et fyrtårn i internasjonal politikk. Vi har alltid pleid å være et land som tar førersetet, og ser ikke nødvendigvis rundt oss på hva de andre gjør før vi bestemmer oss. I flere tiår hadde vi et eksepsjonelt godt forhold til partiet til Aung San Suu Kyi. Radiostasjonen Democratic Voice of Burma var basert i Oslo og ble sponset av Norge. Vi har bidratt på mange måter, gjennom både diplomati og økonomiske midler. Dette, sammen med høy troverdighet regionalt, gjør at vi står i en god posisjon til å ta en lederrolle i konflikthåndteringen og i en framtidig dialog om fred. Vi mener at Norge bør tilby seg å ta en meglerrolle i konflikten. Utenriksministerens forgjenger ble utfordret på det samme fra Arbeiderpartiet. Da ville han ikke svare på det. Nå har vi fått en ny utenriksminister, et friskt pust, og da mener jeg at det er lov å spørre om den nye utenriksministeren mener at Norge bør tilby seg å ta en meglerrolle i den konflikten vi ser for forhåpentligvis å få en ende på konflikten. For Norge har stor troverdighet, Norge har mange kontakter, og da må også Norge være modig nok til å ta det steget og invitere partene til konfliktløsning og forhåpentligvis fred.
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2017-12-19:
På vegne av stortingsrepresentanten Solfrid Lerbrekk og meg selv vil jeg fremme et representantforslag om videreføring og utviding av forsøk med tettere oppfølging ved sykefravær og egenmelding ved sykdom i opptil et år.
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2017-12-19:
Kristelig Folkeparti og SV deler engasjementet for dem som sliter mest i samfunnet. Vi snakker ofte om behandling i helsekomiteen, men jeg vil spørre om dem som er til behandling. I psykisk helsevern er det sprengt i dag. Det de som sliter, forteller oss, er at de må bli veldig, veldig syke for så å bli innlagt, få hjelp, komme seg ut igjen og vente helt til de blir svært syke og får store problemer, før de får hjelp igjen. Det skaper en jojo-effekt som er svært ubehagelig for dem det gjelder, og som koster samfunnet store ressurser fordi de må bli så veldig alvorlig syke før de får hjelp. Derfor foreslår SV i sitt alternative statsbudsjett 40 nye brukerstyrte senger i psykisk helsevern, der de som er syke, kan legge seg inn selv. Resultatene viser at det gir store økonomiske besparelser og makt i egen hverdag for dem som er syke, mens de trenger behandling. Jeg forstår at Kristelig Folkeparti nå er i et budsjettforlik, men vil Kristelig Folkeparti i resten av perioden være med SV og jobbe for flere brukerstyrte senger innen psykisk helsevern og også vurdere det innenfor rus?