Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-01-20:
Utgangspunktet for denne interpellasjonen er den store tilstrømningen av asylsøkere og flyktninger som flere kommuner, men særlig Oslo, opplever, samtidig som det fra en rekke hold hevdes at kommunene ikke gis de midler som trengs for å kunne håndtere utfordringen på en tilfredsstillende måte. Mitt utgangspunkt for å ta opp problemstillingen er: 1. Jeg ønsker at Regjeringen iverksetter tiltak som gjør at denne tilstrømningen ikke lenger går til Oslo, men til andre deler av landet hvor den så langt har vært begrenset – dette bl.a. fordi det da vil bli lettere for f.eks. Oslo kommune å føre en bedre integreringspolitikk, og fordi utfordringene for Oslo allerede er av en så omfattende karakter at kommunen ikke makter å hanskes med dem på en tilfredsstillende måte. En bedre fordeling og raskere utplassering i kommuner med ledig kapasitet vil føre til en langt mer human politikk overfor de asylsøkere som i dag sitter i mottak.2. Jeg ønsker å bidra til at de kommunene som har en stor tilstrømning av asylsøkere og flyktninger, sikres de økonomiske midler som vil gjøre dem i stand til å møte utfordringene på en god måte. Det faktum at det i dag ifølge en rekke medieoppslag sitter anslagsvis 14 000 mennesker i mottak, tyder etter min mening på i det minste tre ting: 1. Det tas inn for mange asylsøkere og flyktninger uten at grunnen er beredt for det. 2. Behandlingstiden er for lang. 3. Sist, men ikke minst: Betingelsene kommunene tilbys for å ta i mot asylsøkere og flyktninger, er for dårlige. UDI har bedt norske kommuner om å ta i mot 8 000 flyktninger i inneværende år. Kommentarer i media, eksempelvis Dagsavisen, går ut på at det er lite sannsynlig at kommunene er villige til å ta i mot et slikt antall. Hovedinnvendingen er ifølge avisen at det er vanskelig å finne boliger, og at asylsøkerne vil belaste et allerede stramt sosialbudsjett. Fra KS-hold har det videre blitt påpekt at de økonomiske tilskuddene til undervisning av flyktningene umuliggjør en forsvarlig standard på opplæringen, noe som bidrar til at kommunene må bruke av egne midler til å gi et utilstrekkelig undervisningstilbud. Et annet vesentlig poeng er at integreringstilskuddet er femårig. Stortinget gav, så vidt jeg forstår, for to år siden departementet fullmakt til å gi et eget tilskudd til kommuner med mange flyktninger som hadde vært i Norge i mer enn fem år. Dette har departementet valgt å la være. Mitt spørsmål til statsråden er da: Vil dette bli innført? Og siden det er strid om hvilke reelle utgifter kommunene har i forhold til de statlige tilskuddene de får eller ikke får: Vil man ta initiativ til å foreta en kostnadsberegning av det offentliges utgifter i forbindelse med asyl- og flyktningpolitikken fordelt på kommune, fylkeskommune og stat? Dette vil etter mitt skjønn være et nødvendig tiltak for å klargjøre hvor store overføringer kommunene trenger for å kunne føre en ansvarlig integreringspolitikk. Det er lettere å være enig om løsningene dersom man er enig om tallene. Det vil videre være et bidrag til å føre en bedre budsjetteringspolitikk også på dette politikkområdet. Jeg har forstått det slik at det også er denne regjeringens politikk å forsøke å spre tilstrømningen av flyktninger og asylsøkere utover landet. Det må være åpenbart når anslagsvis 40 pst. av de ikke-vestlige innvandrerne – etter hvert går flyktningene og asylsøkerne over til å bli innvandrere – bor i Oslo, at denne politikken ikke har lyktes. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Er man villig til å iverksette mer radikale løsninger? I Danmark har man f.eks. innført en integrasjonslov som innebærer at flyktninger og asylsøkere skal fordeles mellom kommunene. De skal fordeles over hele landet etter at kommunene har avtalt en fordeling seg imellom. Kommuner som allerede har mange innvandrere, asylsøkere og flyktninger, slipper å ta imot nye på flere år. Vertskommunen har ansvaret for bolig og språkundervisning, og først etter tre år er det mulig å flytte til en annen kommune etter eget valg, med mindre man selv skaffer seg jobb i en ny kommune. Men mister man jobben, står man uten en vertskommune og dermed uten sikkerhetsnett. Mitt spørsmål til Regjeringen er om den er villig til å se på den danske modellen når det gjelder å spre flyktningene og asylsøkerne i Norge, slik at man unngår de tilløp til gettotendenser man ser i enkelte bydeler i Oslo. Erfaringsmessig viser det seg at hoveddelen av dem som kommer hit som flyktninger og asylsøkere, blir i landet og etter hvert blir innvandrere. Som Oslo-politiker er det mitt ønske at Regjeringen vil ta denne utfordringen på alvor. I Oslo bodde det per 1. januar 1998 85 550 innvandrere, som utgjorde 17 pst. av Oslo-befolkningen. Av disse var 65 006 personer fra ikke-vestlige land. Eksempelvis i bydel 06 Gamle Oslo utgjorde beboerne fra vestlige land en befolkningsandel på 33,1 pst. I bydel 09 Søndre Nordstrand er f.eks. prosentandelen 26. Jeg skal gi noen eksempler på utfordringer dette stiller Oslo kommune overfor: I dag er det mange av asylsøkerne, flyktningene og innvandrerne som ikke omgås nordmenn i dagliglivet overhodet og følgelig ikke lærer seg norsk, noe som etter min mening er et absolutt nødvendig kriterium for at man skal kunne tilpasse seg her i Norge på en vellykket måte. Bosettingsmønsteret viser at innvandrergrupper med lik bakgrunn, etnisk, kulturelt, språklig og religiøst, søker sammen, slik som de er vant til fra hjemlandet. Dette innebærer at det blir svært vanskelig å sette en integreringspolitikk ut i livet. Videre medfører det at enkelte kommuner, og særlig da Oslo, påføres spesielle problemer som de ikke gis de nødvendige forutsetningene for å løse. Eksempelvis mottar i størrelsesordenen 27 pst. av de ikke-vestlige innvandrerne sosialhjelp, mens snittet for nordmenn og vestlige innvandrere ligger rundt 5 pst. I byrådets budsjettforslag for 1999 ble det anslått at nær halvparten av sosialutgiftene i Oslo ville gå til flyktninger og innvandrere. Problemer av karakteren overbefolkede leiligheter, forslumming av bomiljø, fremmede skikker og levemåter gir grobunn for konfrontasjoner og økende voldsbruk og annen kriminalitet i boligområdene. Den store tilstrømningen skaper ytterligere problemer på et boligmarked sterkt preget av mangel på leiligheter og et meget høyt prisnivå. Til dels har prekære behov måttet avhjelpes ved leie av kostbare hospitsplasser. Boligunderskuddet er anslått til 30 000 i Oslo-området og vil være økende i årene fremover. Dette har man forsøkt å løse ved å innføre tvangslover for å avhjelpe problemene. Eksempelvis vedtok Stortinget, mot Fremskrittspartiets stemmer, den 13. november 1998 endringer i borettslagsloven, som innebærer at kommune, fylkeskommune og stat har adgang til å kjøpe inntil 10 pst. av andelene i borettslaget, uavhengig av hva vedtektene gir adgang til. Boligforholdene i Oslo, de høye prisene og oppvekstmiljøet for barn fører alt i dag til at norske familier i økende grad flytter ut av hovedstaden, de fleste til nærliggende kommuner i eksempelvis Akershus, Østfold og Vestfold. I Oslo har elevene foruten norsk 96 ulike språk som morsmål. Det undervises i og på 18 morsmål i grunnskolen, og det er ansatt 165 morsmålslærere i Oslo-skolen. I enkelte bydeler er antallet slike skoleelever langt over 50 pst. Jeg kunne supplert listen over utfordringer, men det gir ikke rammen for denne interpellasjonen anledning til. Mitt poeng og ønske er at Regjeringen innser at dens politikk på dette området er utilstrekkelig, og at den foretar en kursomlegging snarest mulig.