Nikolai Astrup (Høyre), 2011-01-17:
La meg først få lov til å takke representanten Hjemdal for at hun reiser en interessant debatt om regjeringens evne til å omsette klimamål i konkrete resultater. I dette spørsmålet har – som representanten Hjemdal var inne på – Riksrevisjonen allerede konkludert: Det er ikke særlig sammenheng mellom vilje til å love og evne til å levere i norsk klimapolitikk. På mange områder går det attpåtil i feil retning. Representanten Hjemdal spør om det er endringer i forvaltningen som er nødvendig for å rette på dette. Mitt svar vil være at det fortsatt er slik at politiske resultater er et resultat av politisk vilje. Dersom resultatene uteblir, skyldes det mangel på politisk vilje – ikke at forvaltningen har sviktet. Statsråd Solheim vil naturligvis påpeke at det ikke mangler vilje i hans departement, men det er ikke viljen i Miljøverndepartementet som er vesentlig i denne saken; det er regjeringens resultater som kollegium. Det finnes ingen annen målestokk. Det er likevel verdt, slik representanten Hjemdal gjør, å problematisere det faktum at de fleste virkemidler i norsk klimapolitikk ikke ligger i Miljøverndepartementet, til tross for at Solheim er ansvarlig statsråd. Dette er ikke et enestående fenomen i norsk politikk. Næringsministeren er kanskje i enda større grad vingeklippet, uten at jeg med det skal bringe opp statsministerens vingeklipping av statsråd Giske for ti dager siden. De fleste virkemidler i næringspolitikken bestyres av finansministeren, eller av de to næringsdepartementene som bestyrer fisk og landbruk. Næringsministeren stilles dermed til ansvar for sin evne til å få gjennomslag i den regjeringen han er en del av. Det må også gjelde for miljøvernministeren. Etter mitt skjønn er det en realitet at klimapolitikken i altfor stor grad anses som et separat politisk univers i norsk politikk. Det vil være vanskelig å oppnå substansielle resultater uten at klimapolitikken integreres i nær sagt alle andre politikkområder, og klimameldingen som regjeringen legger frem til høsten, vil være den store testen på om dette er mulig. Finanspolitikken er kanskje det området som besitter flest og mest potente virkemidler. Samferdselspolitikken vil være helt avgjørende for å redusere utslippene fra transportsektoren, som i dag utgjør en fjerdedel av de samlede utslippene i Norge. Likeledes står Olje- og energidepartementet og Kommunaldepartementet sentralt i arbeidet med å fase ut fossil energi til oppvarming av bygninger, og erstatte med energieffektive, miljøvennlige løsninger i byggsektoren. Klimakur 2020 anskueliggjør på en god måte at utfordringene vi står overfor, går på tvers av alle sektorer og er gjennomgripende for det norske samfunnet. Derfor er det avgjørende at statsråden makter å ansvarliggjøre sine kolleger i arbeidet med å realisere lavutslippssamfunnet. Interpellanten nevner WWFs forslag om en klimalov. Storbritannia har allerede vedtatt en slik lov, og mye tyder på at byggingen av Heathrows femte rullebane ble stoppet av nettopp denne loven. Det viser at en slik lov kan ha effekt dersom den etterleves og legges til grunn for forvaltningen på tvers av alle sektorer. På den annen side har vi eksempler på lovforslag som i realiteten lovfester gode intensjoner. Det gir liten konsekvens dersom den politiske viljen uteblir. Enkelte partier har f.eks. ivret for en lov som gir alle yrkesfaglige elever rett til lærlingplass i norske bedrifter. Det blir imidlertid ikke flere lærlingplasser av å vedta at det skal være flere av dem. Dersom en slik lov skal fungere, må den ledsages av konsekvenser. Uten konsekvenser vil den ende som med partifinansieringsloven, der et brudd på loven ledsages av kritikk i Stortinget. Kritikk i Stortinget synes imidlertid ikke å ha den helt store effekt på denne regjeringen, og så langt har den ikke hatt det i klimapolitikken heller. Høyre mener derfor at en lovfesting av målene i klimapolitikken ikke nødvendigvis fører til bedre resultater. Loven må ledsages av politisk vilje og evne til å handle nå. Men dersom regjeringen utviser den viljen og evnen som skal til, trenger vi heller ikke loven. Statsråd Erik Solheim har helt rett i at mange av de mest potente virkemidlene ligger i andre departementer enn hans eget, men det fratar ham ikke ansvaret for regjeringens samlede resultater. Statsråden forsøkte på ulike måter å antyde at en regjering med et annet flertall i ryggen ville nedskalere, vingeklippe og forandre den organismen som Miljøverndepartementet er, til en helt annen type dyr. Nå er jeg verken ornitolog eller på annet vis utdannet innenfor denne sektoren, men jeg kan forsikre statsråden om at målet om en mer offensiv klimapolitikk står fast, og målet om en mer offensiv miljøpolitikk står fast fra Høyres side. Det at vi ønsker å styrke og ansvarliggjøre også den lokale miljøforvaltningen, betyr jo ikke at vi ønsker å svekke miljøpolitikken som helhet i Norge. Tvert imot betyr det at vi ønsker å styrke miljøpolitikken i Norge ved i mye større grad å bringe inn det lokale ledd i miljøpolitikken. Det vil nødvendigvis gjøre det slik at det blir færre saker på bordet til Miljøverndepartementet.