Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
I sin redegjørelse for Stortinget for to dager siden sa utenriksministeren at Norge ikke lenger fremstår som truet, men som «et privilegert folkeferd i et av verdens roligste hjørner». Jeg tror faktisk at det kunne ha vært uttrykt enda sterkere enn det, kanskje kunne det være dekkende å si at vi fremstår som det mest privilegerte folkeferd i verdens roligste hjørne. Ja, kanskje kunne man tillate seg å gå enda et skritt lenger og si at vi ikke bare fremstår slik i forhold til omverdenen, men vi er faktisk det mest privilegerte folkeferd i verdens roligste hjørne. Samtidig er det viktig å være oppmerksom på at også dette verdens roligste hjørne er under forvandling. Fra 1. mai inneværende år vil Polen og de tre baltiske land være medlemmer både av NATO, som de er fra før av, og Den europeiske union. Av de nordiske landene er det bare ett som formelt sett er i den samme posisjon, nemlig Danmark, men Danmark har som kjent ganske sterke reservasjoner innebygd i sitt EU-medlemskap, som gjør at de ikke vil kunne delta i så stort omfang i samarbeidet om en felles utenriks- og forsvarspolitikk som de nye medlemslandene kan gjøre. Av de fem nordiske land er det tre som er medlemmer av Den europeiske union, to som ikke er det. Det er tre som er medlemmer av NATO, to som ikke er det. Det innebærer at arkitekturen i området rundt Østersjøen fra og med inneværende år har endret seg ganske radikalt. Det innebærer en utfordring i den forstand at hvis verdens roligste hjørne skal kunne yte et godt bidrag til en stabil utvikling ikke bare i nærområdene i Europa – da tenker jeg først og fremst på den store nabo i øst, Russland – men også skal kunne yte et slagkraftig bidrag til verdenspolitikken, vil det stille oss overfor ganske store krav når det gjelder å utnytte de samarbeidsmulighetene som finnes. De nordiske statsministrene ble i fjor enige om å føre uformelle konsultasjoner i forkant av de store møtene i EU. Det er ett skritt i retning av samordning som kan være betydningsfullt. Jeg tror også det er viktig å være klar over at særlig de tre baltiske land har store forventninger til sitt videre samarbeid med de nordiske land, herunder også de to nordiske landene som ikke er medlemmer av EU, Island og Norge. Jeg deler det syn som utenrikskomiteens formann gav uttrykk for når det gjelder Norges plassering i det europeiske bildet. Uansett hvilke følelser man måtte ha overfor EU-samarbeidet og dets videre utvikling, er det klart at det er et betydelig handikap i den forvandlingssituasjonen Europa i dag er i, å delta i ett av de to sentrale fora hvor utenriks- og sikkerhetspolitiske spørsmål ivaretas, i vårt tilfelle NATO, og ikke delta i det andre. Sammenlignet med de landene som deltar fullt ut og uten reservasjo-ner i begge disse samarbeidsfora, er det klart at vi i utgangspunktet stiller svakere når det gjelder å påvirke, og også når det gjelder å ivareta våre egne norske interesser. Vi får anledning til i noen grad å utdype dette temaet når vi kommer til sak nr. 2 på dagens kart, som dreier seg om utvidelsen av EØS-avtalen, så jeg skal ikke gå nærmere inn på dette her og nå. Midtøsten-komplekset er – og har vært det i tiår – et av de vanskeligste komplekser på verdens politiske dagsorden. Jeg la merke til med interesse at utenrikskomiteens leder denne gang ikke ordla seg på samme måte som han har gjort noen ganger tidligere, hvor han har formulert seg slik at en løsning av konflikten mellom Israel og palestinerne er en forutsetning eller et vilkår for at man kan få en ny bevegelse i regionen som helhet. Det tror jeg er et skritt i riktig retning, for hvis man binder seg til en tankegang om i hvilken rekkefølge problemene må løses, risikerer man kanskje å forspille noen av de mulighetene som kan være til stede. Det er helt åpenbart at de politiske utfordringene i denne regionen henger intimt sammen. En undersøkelse vedrørende befolkningen i de arabiske land som ble offentliggjort for kort tid siden, viser at det på grasrota i disse land er en forbløffende oppslutning om demokratiet som styreform og en lengsel etter å kunne oppleve et fritt samfunn der alle i trygghet kan kjempe for sin overbevisning, der ulike religiøse og politiske oppfatninger kan brytes mot hverandre uten at noen risikerer represalier fordi de står for en annen oppfatning enn flertallet. Det paradoksale er at hvis man sammenligner med tilsvarende undersøkelser i europeiske land, kan det se ut som om oppslutningen om demokratiet er større i de landene som aldri har opplevd det, enn den er i de landene som i relativt lang tid har kunnet utvikle demokratiet som styreform. Dette representerer en politisk utfordring. Det er ikke slik som man av og til får inntrykk av av klisjébildene, at det er massive blokker av religiøs eller ideologisk art som står mot hinannen. Befolkningene, grasrota, står aldeles ikke mot hverandre. Det er også tankekorset i den fastlåste konflikten mellom Israel og palestinerne, at alt tyder på at flertallet av befolkningen på begge sider har ett overordnet ønske, nemlig at man skal finne frem til en pragmatisk begrunnet, fornuftig fredsløsning der begge parter må gi avkall på noen av sine interesser. Det fortvilte er at det politiske lederskap ikke synes å være i stand til å realisere folkeviljen på en slik måte at man kan få en positiv og fremtidsrettet utvikling. Det viktigste som kan gjøres av omverdenen, tror jeg er å finne frem til omforente «belønningsordninger» som gjør at det politiske lederskap kan føle seg tiltrukket av pragmatiske forhandlingsløsninger, istedenfor å spille på fremmedfiendtligheten og fremmedfrykten. Norge er det mest privilegerte folkeferd i verdens aller roligste hjørne. Det gir kanskje grunn til til sist å sitere fra Den hellige skrift, hvor der står at «den som mye er betrodd, skal det kreves desto mer av». Det kan kanskje være et nyttig utgangspunkt for våre bestrebelser i internasjonal politikk.