Lars Sponheim (Venstre), 2000-11-14:
Vi behandler i dag St.meld. nr. 21 for 1999-2000, «Menneskeverd i sentrum. Handlingsplan for menneskerettigheter». Med det snakker vi om de mest grunnleggende verdier i menneskelivet, de viktigste forutsetningene for et godt liv for alle mennesker. Derfor er det så positivt at det er bred nasjonal enighet om menneskerettighetene og deres etter hvert styrkede plass i samfunnets verdigrunnlag og lovverk. Både loven om menneskerettigheter og denne meldingen ble utarbeidet av Bondevik-regjeringen. En egen statsråd med ansvar for menneskerettighetsspørsmål konkretiserte seg i en prioritering av disse spørsmål fra den regjeringens side. Og det er neppe tvil om at Bondevik-regjeringen hadde en kraft i dette arbeidet som tidligere regjeringer har manglet. Det er komiteens ønske at også Stoltenberg-regjeringen tydeliggjør et samordnet ansvar for disse sakene, og jeg har positive forventninger om det. Jeg viser bl.a. til den årsrapport som Utenriksdepartementet nå har sendt ut, hvor utenriksministeren klart binder seg til et høyt ambisjonsnivå på dette området. Han sier bl.a. i forordet: «Vi ønsker å føre en aktiv menneskerettighetspolitikk. Årsrapportene vil i tiden framover være en målestokk på om vi lykkes.» Det har jeg positive forventninger til; fra dette og videre framover kan det gå én vei på dette området. At tittelen «Menneskeverd i sentrum» ligner mye på et gammelt Venstre-slagord, «Mennesket i sentrum», synes jeg er både bra og naturlig. Det er uansett gledelig at komiteens store flertall slutter seg til de holdninger og tiltak som er foreslått i handlingsplanen. Betydningen av å implementere menneskerettighetene i politikk og lovverk kan ikke overvurderes. I stigende grad kan enkeltmenneskene finne beskyttelse og støtte i disse universelle reglene og deres håndhevelse. Stortingsmeldingen har vært til behandling i ett års tid i Stortinget. En kan mene at det er lang tid; på den annen side er dette en type kompliserte spørsmål hvor det er viktig at prosessen og dialogene kan få gå sin gang. Det er også på tide at Stortinget på ny behandler menneskerettighetene på basis av en stortingsmelding. Forrige gang var i 1977. Mye har skjedd siden den gang, både formelt og reelt. Menneskerettighetene må kunne sies å ha styrket sin status som internasjonalt verdigrunnlag og som rettigheter stadig flere mennesker i dag kan nyte godt av. Nasjonalt har vi i dag en helt annen forståelse av at menneskerettigheter også utfordrer det norske rettssystemet og det norske samfunnet, og ikke bare gjelder spørsmål i andre land. Det kan i den sammenheng være nok å nevne spørsmål knyttet til samenes stilling som urfolk. Går en til Retstidende, vil en trolig finne at det fram til andre halvdel av 1980-tallet nok kunne være en og annen referanse til artikler i menneskerettighetskonvensjoner, men de hadde en ganske tilbaketrukket rolle i domstolenes resonnementer. Situasjonen er klart en annen i dag. Det er ikke tvil om at domstolene, og da særlig Høyesterett, i løpet av de siste 10-15 årene har avsagt en rekke dommer hvor spørsmål knyttet til menneskerettigheter har en helt annen betydning for resonnement og avgjørelser enn tidligere. Dette kan dels ha sammenheng med at enkelte lover inkorporerte folkerettslige forpliktelser, f.eks. straffeprosessloven av 1981. Viktigere har det nok likevel vært at det har blitt arbeidet med menneskerettighetsspørsmål i juridisk vitenskapelig arbeid, og at Norge har blitt dømt ved Den europeiske menneskerettighetsdomstol for brudd på denne konvensjonen. At Norge også har blitt kritisert for brudd på menneskerettigheter av internasjonale overvåkingsorganer, har nok også hatt sin betydning for at vi i større grad erkjenner at også norsk lovgivning kan ha problematiske sider i forhold til menneskerettigheter. Dette vil kunne være en styrke i det internasjonale arbeidet. Det kan være lettere å vinne gehør for at menneskerettigheter er viktig, og at en må arbeide aktivt med dette, når en også kan vise til egne problemer, og hvordan vi håndterer disse. Jeg tillater meg i denne sammenheng å uttrykke en smule skuffelse over at Arbeiderpartiet og Høyre ikke ville være med på den merknaden som sentrumspartiene og Sosialistisk Venstreparti har i innstillingen, med mer forpliktende uttalelser i forbindelse med varetektsfengsling. Det er fra enkelte hold gitt uttrykk for en bekymring for at når enkelte konvensjoner er innarbeidet gjennom lovgivning, og da særlig de tre konvensjonene som er inkorporert i menneskerettighetsloven, så kan resultatet bli at de øvrige menneskerettighetskonvensjoner, herunder Barnekonvensjonen og Konvensjonen om kvinners rettigheter, får redusert status i forhold til tidligere. Det er grunn til å understreke at dette ikke er en fornuf-tig og riktig vurdering. De konvensjoner som ikke er inkorporert i norsk rett, skal selvfølgelig fortsatt ha minst like stor tyngde som det man tidligere har lagt til grunn. Det er etter min oppfatning en klar verdi at menneskerettighetsspørsmål utfordrer vår egen lovgivning, og at det i noen sammenhenger representerer en klar skranke for vår lovgivningsmyndighet. I forhold til en rekke spørsmål kan det være fornuftig at man blir tvunget til å tenke seg om en gang til når man ut fra konkrete problemstillinger kanskje litt raskt ønsker å løse problemet med en ny lovregel. Derfor har også komiteen i en flertallsmerknad bedt Presidentskapet vurdere nærmere hvordan Stortingets eget arbeid i menneskerettighetsspørsmål kan styrkes, og har også bedt om en gjennomgang av den viktige rolle Ombudsmannen for forvaltningen har i disse spørsmålene, nettopp for å styrke ombudsmannens rolle i disse spørsmål nasjonalt og internasjonalt. De utfordringer Norge har blitt møtt med i forhold til vår praksis for varetektsfengsling, kan bl.a. tjene som et eksempel. Det er grunn til å framheve at også personer som mistenkes for straffbare handlinger, har krav på verdighet. En skal være hard mot de harde, som en tidligere justisminister har sagt, men de har også krav på et minimum av behandling f.eks. på glattcelle. Det må være lov å få et pledd over seg og kunne møte dommeren dagen etter uthvilt, og kanskje med en ren skjorte på og en dusj bak seg. Dette er også menneskerettighetsspørsmål. Handlingsplanen omfatter mye, og et arbeid med en slik omfattende plan forteller også litt om avgrensingsproblemer en har, fordi nesten alle politikkområder med mer eller mindre rett kan påberope seg å ha menneskerettighetselementer i seg. Det er vanskelig å trekke fram enkeltsider ved handlingsplanen, men jeg skal ta noen få. En side er arbeidet med og forslaget om en nasjonal institusjon for menneskerettigheter. Jeg tror det er veldig viktig å få raskt på plass, og at Institutt for menneskerettigheter raskt kan få utvikle seg til å bli en slik nasjonal institusjon. Nå gir ikke en stortingsmelding anledning til å bevilge penger til en slik nasjonal institusjon, men det vil være nødvendig, og jeg tror mange av oss vil være engasjert i å prøve å få det på plass i samband med statsbudsjettet for neste år. Andre ting planen er innom, er bl.a. lov mot etnisk diskriminering, som det er viktig å få på plass, og informasjonsarbeid, undervisning osv., som er helt sentralt i planen, fordi det er så viktig at mange flere er opptatt av menneskerettighetsspørsmål og har kunnskap om slike spørsmål i sitt daglige virke. Det er ikke tvil om at norsk næringsliv, som blir stadig mer internasjonalt, trenger et høyere kunnskapsnivå om dette og trenger gode prosedyrer for å ta vare på sitt ansvar for menneskerettigheter også når de opererer ute. Samlet representerer handlingsplanen et langt skritt i retning sterkere engasjement og bedre resultater på menneskerettighetsområdet. For å sikre at ikke ansvaret smuldrer hen i godvilje, har komiteen altså, som jeg har sagt tidligere, understreket nødvendigheten av en samordning av Regjeringens arbeid. Jeg vil understreke det komiteen sier om menneskerettighetenes universelle karakter, og at de følgelig ikke kan være kulturrelative. Vi kan ikke underslå at mange av overgrepene som gjøres, skjer og legitimeres under dekke av religiøse eller kulturelle særtrekk og tradisjoner. Vi kan ikke la respekt for andre kulturer og tradisjoner overstyre kravet til enkeltmenneskets rett til liv, frihet og personlig integritet. I slike spørsmål er det ikke snakk om staters «indre anliggender». Det internasjonale samfunn har rett og plikt til å beskytte enkeltmenneskene mot overgrep, uansett begrunnelse. Selv om det er en rekke viktige spørsmål knyttet til menneskerettigheter i Norge, er det all grunn til å understreke at de største utfordringene naturlig nok er knyttet til nye demokratier, til totalitære stater og til fattige land. Litt annerledes kan en si at det er i spørsmålet om dødsstraff. Selv om det er land som Kina og andre som har de styggeste tallene, er det viktig å adressere kritikken når det gjelder dødsstraff, sterkere til USA enn det som har vært tilfellet så langt. Jeg er meget glad for at komiteen er så klar i sin kritikk av USAs holdning til dødsstraff. Komiteflertallet har her også understreket at man må være villig til utradisjonelle virkemidler. Det er her grunn til å minne om at en del av problemstillingen har sammenheng med at dødsstraff er et lovgivningsspørsmål for den enkelte delstat, og at disse delstatene ikke er direkte parter i det folkerettslige og internasjonale arbeidet. Dette innebærer faktisk at det er viktig å drive påvirkningsarbeid som kan nå fram til den enkelte delstat og deres lovgivende forsamling. Da er det ikke alene nok med bilaterale kontakter mellom Norge og de føderale myndighetene i Washington. Derfor er det viktig at det her arbeides på flere områder. Jeg synes også det er viktig at en kritikk av USA på dette området, og at det bør være en del av den offisielle norske politikken mot dødsstraff, bæres fram også i norsk politikk av mer moderate krefter. For å si det litt utenom-parlamentarisk, er det vi som elsker Amerika, som må føre denne kritikken, og ikke bare de som tradisjonelt ikke gjør det. Etter min oppfatning er det grunn til å understreke menneskerettighetenes betydning for barn. Barnekonvensjonen forutsettes innarbeidet i norsk lovgivning så snart som mulig. Den er, i likhet med de tre konvensjonene som er innarbeidet gjennom menneskerettighetsloven, en generell konvensjon som gjelder alle mennesker. I innstillingen heter det bl.a.: «… det skal gis opplæring i barnekonvensjonen til de som treffer avgjørelser som gjelder barns velferd og rettssikkerhet. Dette er blant annet relevant overfor kommunepolitikere og andre myndigheter på lokalt nivå.» Det kunne være nærliggende å utfordre norske kommuner til å sette Barnekonvensjonen på dagsordenen, kanskje gjennom en egen sak om hvordan man følger opp Barnekonvensjonen i den enkelte kommune. Jeg vil understreke at jeg ikke tar sikte på et nytt statlig pålegg overfor kommunene, selv om en rett nok kan si at allerede det å ratifisere konvensjonen i prinsippet er et slikt pålegg. Det sentrale må likevel være å aktivisere den enkelte kommunes eget initiativ og kreativitet. I denne sammenheng vil en kunne lære atskillig fra arbeid som er gjort i Sverige nettopp overfor kommunene. Ellers finner jeg særlig grunn til å framheve at situasjonen for barn som er asylsøkere, er spesielt viktig. Jeg har atskillig sans for det synspunkt som har vært fremme de siste dagene, om at asylmottak som har barn uten medbringende foreldre, burde oppfattes som en barnevernsinstitusjon. En slik innfallsvinkel ville trolig vise at det mangler en del på den måten vi i dag ivaretar deres situasjon. Når det gjelder merknaden fra SV i forhold til Barnekonvensjonen, vil jeg bare kort bemerke at komiteflertallet har valgt ikke å ta stilling til hvordan selve innarbeidelsen skal foretas. Det kan være fornuftig med en inkorporasjon av konvensjonen som sådan, men det kan også tenkes at det vil være bedre gjennomslagskraft for konvensjonsreglene dersom man tar arbeidet med å innarbeide denne i de enkelte lovbestemmelser hvor konvensjonen vil være relevant. For egen del vil jeg legge til at spørsmålet om barns adgang til å kunne uttale seg i spørsmål som vedrører barnet selv, er særdeles viktig. På varetektsområdet har Norge selv møtt sterk kritikk. Alle partier er opptatt av å ta dette alvorlig og hindre at vi på ny skjemmer oss ut internasjonalt på denne måten. Likevel viser innstillingen en ulik tilnærming til dette spørsmålet. Etter mitt syn tar ikke flertallet denne problemstillingen alvorlig nok. Det er dokumentert tilstrekkelig at norske varetektsfanger ikke er sikret en verdig nok behandling. Merknaden fra sentrumspartiene og SV burde derfor ha fått flertall på dette punktet. Det er derimot gledelig at en samlet komite understreker religionsfriheten og vernet om homofiles rettigheter så sterkt. Endelig er det grunn til å stanse ved det komiteen sier om næringslivets og det sivile samfunns forpliktelser i menneskerettighetsspørsmålene. Som sagt innledningsvis, snakker vi om de mest fundamentale forutsetninger for det gode menneskeliv og om en felles moralsk forpliktelse til å sikre disse rettighetene for alle mennesker. Derfor må norske myndigheter også sørge for at norske innbyggere og bedrifter føler seg forpliktet på disse verdiene og etterlever dem der de kommer i verden. Ikke minst derfor er det viktig at menneskerettighetenes fane holdes høyt i alles bevissthet. Det kan ikke minst skje gjennom de tiltak som er foreslått på informasjon, undervisning, utdanning og forskning. Det er bred enighet om hovedlinjene i dagens tema, men det er en del dissenser i komiteen, ikke minst gjelder det ett parti – Fremskrittspartiet. Jeg kunne brukt noe tid på å gi uttrykk for skuffelse over de områdene der Fremskrittspartiet ønsker å ta dissens, men jeg regner med at Fremskrittspartiets representanter selv kommer innom de spørsmål. Jeg vil allikevel kort kommentere ett forslag, nemlig fra Fremskrittspartiet og Høyre vedrørende negativ organisasjonsfrihet. Der vil jeg vise til det Venstre sa i forbindelse med Stortingets behandling av forslaget 1. juni 1999. Den sentrale begrunnelsen fra de to partiene som stiller forslaget, er en lagmannsrettsdom. Så vidt jeg vet, er denne dommen påanket til Høyesterett, og jeg finner det lite naturlig med en endelig vurdering av eventuelle lovgivningsspørsmål før det foreligger en endelig dom. Da ønsker vi nettopp at Regjeringen skal komme tilbake til Stortinget med en redegjørelse om dette spørsmålet, med mindre Regjeringen finner det fornuftig med et lovforslag. Jeg synes ikke det er grunn til å gjøre dette spørsmålet til et hovedtema i denne debatten. Til slutt: Spørsmål knyttet til menneskerettigheter er kompliserte. De blir vel kanskje ikke allemannseie i den politiske debatten, slik som bensinpriser og sykehuskøer, men like fullt er det viktige spørsmål, som stadig flere bør engasjere seg i.