Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2015-05-26:
I dag er det en grunnleggende viktig debatt vi deltar i. Jeg vil egentlig nesten heller kalle det en drøfting eller en samtale, for som vi hører: Dagens tema er noe det er stor enighet om, ikke bare her, men også langt utenfor stortingssalen – heldigvis. Men enigheten om pressefriheten er så selvfølgelig at nettopp det kan utgjøre en fare, for vi vet at ting vi tar for gitt, kan vi ende opp med å stelle lite grann for dårlig med. Så jeg er glad vi diskuterer det i dag, fordi pressefriheten må røktes, og vi må sørge for at den er like selvfølgelig i fremtiden som den er nå. Videre er det viktig at vi også gjør det vi kan for at den skal være like selvfølgelig overalt. Vi i Norge har godt ry for å spre viktige demokratiske verdier i vårt internasjonale arbeid. Pressefrihetens rolle i et demokrati må være en del av det budskapet vi bringer med oss i det arbeidet, i områder av verden hvor dette ikke er like selvfølgelig – som flere har pekt på i dag – også i de områdene hvor pressefrihet ikke finnes i det hele tatt, men er forbudt. Dette er ikke en frihet som er gjenstand for kompromisser. Tilbake til vårt lille Norge og den oppmerksomhet som har vært gitt til vår presses vilkår, særlig i den senere tiden. Det har vært malt med så bred pensel at inntrykket har vært at vi har stått på både det økonomiske, det etiske, ja selve pressefrihetens stup. Dette er heldigvis langt fra virkeligheten. Bare i dagens utgave av Dagens Næringsliv finner vi fire helsider med følgende tre overskrifter: nr. én: «Fem grunner til at vi ikke har mediekrise», nr. to: «Vil betale for godt innhold», nr. tre: «Den gyldne tiden for journalistikken» – og det snakkes om nå. Det er viktig å ha med seg at det aldri har vært enklere å publisere og lage nyheter. Det gjelder de tradisjonelle, og det gjelder de digitale redaksjonene. I tillegg gjelder det hver enkelt av oss. Den digitale revolusjonen har gjort at du og jeg med noen enkle tastetrykk kan kle av makten på en måte man bare kunne drømme om tidligere. For å kikke litt over grensene igjen er det en global trend at journalistikken har en gullalder nettopp fordi informasjonen er mer tilgjengelig og enklere å distribuere. Med smarttelefonen i hånden har vi avisen, leksikonet og kanalen ut i én og samme ting. Hver og en av oss kan lese, vi kan lære, vi kan vurdere, og vi kan formidle det hele på sekunder. Pressefriheten har, som flere har vært inne på, også en økonomisk side. Det er få om noen bransjer som er så subsidiert som pressen i Norge: momsfritak, direkte støtte, NRK-lisens, distribusjonstillegg og andre støtteordninger. Disse har vi for å sikre mangfoldet og friheten. Vi må allikevel fremover vurdere alle disse ordningene, som langt på vei har vært ureviderte mens omverdenen har forandret seg radikalt. For like viktig som antallet milliarder vi fordeler til pressen i Norge, er måten pengene fordeles på i en ny digital hverdag. Dette er et politikkområde vi stadig må løfte blikket opp og frem på, ikke se bakover. Pressefriheten er, slik vi har innrettet oss, avhengig av ulike støtteordninger. Vi bør likevel vokte oss for at pressefrihet over tid ikke bare blir en offentlig oppgave. Det vil stride mot pressefrihetens natur.