Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
Dersom man lytter til støynivået på argumentasjonen fra opposisjonen, kan dette høres ut som en debatt preget av dype skillelinjer og uløselige konflikter. Det er mulig at tonen er litt mer avdempet her i salen enn i forkant av denne debatten. Representanten Olav Akselsen brukte eksempelvis sin tid hjemme på Stord flittig med mikrofon og pisket opp stemningen mot Regjeringen. Sammen med representanten Blattmann opererte han også sammen med fagforeningene Aker Stord, Aker Verdal og Umoe i Haugesund og kom i Haugesunds Avis med voldsomme utfall mot parlamentarisk leder Einar Steensnæs. Samme kveld stod man i Dagsrevyen foran Stortinget og karakteriserte Regjeringen som handlingslammet, at Regjeringen satte arbeidsplassene i fare, osv. Men ser vi på de konklusjoner som trekkes, og særlig hvilke forslag som fremmes nå, ser det ut til at Stortinget faktisk er relativt samstemt når det gjelder rammebetingelser for olje- og gassvirksomheten. Det er gledelig, og jeg er overbevist om at også næringen ser seg tjent med en stor grad av enighet og forutsigbarhet fra myndighetenes side. Dersom oljeprisen kunne være like forutsigbar, ville vi ikke hatt de store problemene som ligger til grunn for dagens debatt. I dag er prisen 16,37 dollar pr. fat, og det kan se ut som om oljeprisen har stabilisert seg på et høyere og mer behagelig nivå enn det som var tilfellet da de store investeringskuttene ble vedtatt. Men det som karakteriserer oljemarkedet, er nettopp de store svingninger og dermed også stor usikkerhet når det gjelder framtidig utvikling. Den kalddusjen næringen fikk ved det store fallet i oljeprisen en kort periode, var kanskje en sunn påminnelse om at langsiktige planer må ta høyde for slike svingninger. Svingningene illustreres ved at vi idet én stortingsmelding går i trykken, må planlegge en ny for å være oppdatert. Når tilleggsmeldingen kommer, er situasjonen igjen endret. Det forteller under alle omstendigheter at den grunnleggende usikkerheten ved denne bransjen må både politikere og næringsliv lære å leve med, og den burde få enhver til å snakke med litt mindre bokstaver og med litt mindre skråsikkerhet om hva som har vært gjort feil og hvordan man skal håndtere dagens situasjon. Norsk olje- og gassvirksomhet skal innrettes med tanke på velferd, miljø og langsiktighet. Et viktig mål med virksomheten er at ressursene skal bidra til å sikre velferd og sysselsetting. Et annet viktig mål er at Norge skal være et foregangsland i miljøspørsmål, samtidig som man er stor energiprodusent. Det arbeid som foregår gjennom MILJØSOK, er således av stor betydning. Et tredje viktig mål er at olje- og gassvirksomheten må ha et langsiktig perspektiv. Utvinningen må skje i et forsvarlig tempo. Verdiene må forvaltes langsiktig, slik at de også kommer senere generasjoner til gode. Oppbyggingen av petroleumsfondet er således viktig for dette formål. Det kan eksempelvis diskuteres hvorvidt det var en fornuftig politikk da Bratteli-regjeringen på begynnelsen av 1970-tallet skrudde opp forbruksveksten i et faretruende tempo, basert på store statlige lån i utlandet. Man tok således ut en reallønnsvekst og en velferdsøkning på forskudd. Vi bevilget oss selv en reallønnsøkning på 4 pst. årlig i perioden 1974-1978. Så måtte vi slite med nedbetaling av gjelden utover på 1980-tallet, og da Willoch-regjeringen gikk av i mai 1986, var utenlandsgjelden nedbetalt, og man hadde begynt det man kalte å «salte ned» penger i utlandet. Straks Arbeiderpartiet overtok regjeringsmakten igjen i 1986, begynte opplåningen igjen i utlandet. Heldigvis ble denne utviklingen snudd, gjelden ble betalt ned og vi fikk en tverrpolitisk enighet om å bygge opp petroleumsfondet. Fondet ligger der nå som en buffer mot all usikkerhet og svingninger i oljeprisen. For Norge er usikkerheten og muligheten for lave oljepriser i fremtiden uheldig, fordi vi etter mange års oppbygging av produksjonen nå nærmer oss toppen. Lave priser og inntektstap i denne perioden vil derfor kunne ramme norsk økonomi og takten i oppbyggingen av oljefondet sterkt. Dette understreker bare ytterligere betydningen av å sette av det meste av oljeinntektene i fondet. Målet må være å ikke bruke noe av oljefondet på statsbudsjettet, men at fondet kan tas i bruk den dagen oljealderen er over. Jeg har merket meg at komiteens flertall bestående av medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV mener at de foreslåtte tiltakene i St.meld. nr. 37 ikke er tilstrekkelige for å møte behovet for snarlige tiltak i næringen, og at forventningene som ble skapt om bedring i rammevilkårene, ikke er innfridd. Men det er vanskelig å se hva de samme partiene foreslår av tiltak som eventuelt kan møte forventningene de mener er skapt. Jeg konstaterer at det ser ut til å være bred oppslutning om de tiltak Regjeringen foreslår. Det fremstår som noe merkelig når disse partiene fastslår at de foreslåtte tiltakene ikke er tilstrekkelige for å møte behovet for snarlige tiltak i næringen, uten å komme med noe nevneverdig som eventuelt kunne skapt flere arbeidsplasser. Og representanten Sanners erkjennelse på vegne av opposisjonen, muligens minus Høyre, om at deres forslag er magre, var derfor interessant. Ingen tiltak, enten det er avgiftsreduksjoner, fusjoner eller privatisering, kan fjerne den iboende usikkerheten i markedet. Derfor blir det noe underlig når enkelte partier tror at en reduksjon i CO2-avgiften vil være det forløsende grep på dagens situasjon i næringen. Hovedårsakene til fall i aktivitetsnivået er at store deler av norsk sokkel er blitt en moden petroleumsprovins, et begrep som er brukt nå i åtte-ni år. Kombinert med lave oljepriser har dette ført til at aktørene i markedet vegrer seg for å gjøre nye, store investeringer nå. For å motvirke at dette skal føre til et bratt fall i aktivitetsnivået, har Regjeringen foreslått en justering av virkemidlene. Det har vært hevdet at dette er for lite, men de konkrete tiltak som er foreslått av andre partier utover Regjeringens forslag, er på ingen måte så omfattende og store at de vil løse de grunnleggende utfordringer næringen har. Det har i mange år, for ikke å si tiår, vært kjent at investeringene på norsk sokkel ikke vil vare til evig tid. Vi utnytter en ikke-fornybar ressurs. Det innebærer at det etter hvert blir tomt for olje og gass. Da får vi en nedgang i investeringene enten vi vil eller ikke. Nedgangen i oljeprisen har forsterket denne nedgangen, men det er ikke grunnlag for å hevde at det er Regjeringens industripolitikk som har ført til dette. Jeg vil få understreke at de tiltak Regjeringen har framlagt, vil legge til rette for samfunnsøkonomisk bedre beslutninger i petroleumsnæringen. Når representanten Blattmann framholdt at Arbeiderpartiets tiltakspakke er blitt godt mottatt av næringslivet, forstår jeg det godt. Arbeiderpartiets tiltakspakke er nemlig nærmest en blåkopi av den tiltakspakken som Regjeringen har framlagt. Regjeringen foreslår å bevilge 100 mill. kr i budsjettet for 1999 for å styrke prosjektrettet teknologiutvikling på kontinentalsokkelen. Regjeringen legger opp til en gradvis avvikling av produksjonsavgiften. Og for den direkte statlige deltakelsen i nye tillatelser i Nordsjøen fastlegger Regjeringen hovedregelen for slik deltakelse, og bidrar til økt forutsigbarhet i politikken. For å sikre gode beslutninger i næringslivet og dermed høy verdiskaping vil Regjeringen også føre en politikk for forlengelse av utvinningstillatelser som gir bedre forutsigbarhet i politikken. For å styrke arbeidet med å internasjonalisere norsk petroleumsindustri foreslår Regjeringen å bevilge ytterligere 2 mill. kr for budsjettåret 1999. For å bedre effektiviteten i letevirksomheten legger Regjeringen opp til å etablere konkrete langtidsplaner. Den tiltakspakke som er foreslått, sammen med de hovedtemaene Regjeringen vil arbeide videre med fram mot petroleumsmeldingen i 2000 – det var hyggelig å høre at representanten Blattmann også så fram til denne meldingen – er godt tilpasset de utfordringer næringen står overfor. Den politiske hukommelse er ofte kort. Men hvis man går tilbake til St.meld. nr. 26 for 1993-94 om utfordringer og perspektiver for petroleumsvirksomheten på kontinentalsokkelen, framlagt av Brundtland-regjeringen, viser framskrivningen at investeringene for felt besluttet utbygd i 1999, ville ligge i underkant av 5 milliarder 1994-kroner. For 1998 regnet Brundtland-regjeringen med investeringer på i overkant av 10 milliarder 1994-kroner, mens investeringene i realiteten var på om lag 70 milliarder kr. Det skulle tilsi varsomhet med å spå om utviklingen i bransjen. Til slutt: Det er på tide at Høyre og Arbeiderpartiet erkjenner et ansvar for at de vedtakene som er gjort i løpet av de siste fem år, la grunnlaget for den investeringstoppen som vi så i fjor, og det tilsvarende fallet som vi ser nå. Når investeringsfallet er så bratt som det er i år, må i hvert fall ikke Høyre og Arbeiderpartiet anklage Regjeringen for dette. Det er jo disse to partiene som sammen med Fremskrittspartiet har skrudd opp nivået. Jeg vil be om at de respektive partier tar sin del av ansvaret for det representanten Blattmann karakteriserte som at investeringene «stuper».