Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-10-09:
Samarbeidsregjeringens mål er å utnytte de store mulighetene som Norge har. Det vil vi gjøre ved å gjøre hverdagen enklere for bedrifter og enkeltpersonerøke valgfriheten for den enkelteta forvalteransvar for miljø og kulturarvvise ansvar og handling for de svakeste både hjemme og ute i verdenta ansvar for vår felles sikkerhet gjennom NATO og FNruste Norge i en globalisert verden hva gjelder utdanning og forskningvise økonomisk ansvarlighet i et langsiktig perspektiv De fleste av disse overordnede målene har bred oppslutning blant partiene på Stortinget. Det er en styrke for Norge som nasjon. Diskusjonen rundt de overordnede målene i politikken skaper derfor ofte ikke de store debattene, men det gjør til gjengjeld selve veivalgene. Det er som i et orienteringsløp. Til tross for at vi alle må innom de samme postene og passere det samme målseglet til slutt, gjør vi ulike veivalg fram mot målet. I den politiske hverdagen synliggjøres dette gjennom løsninger når en velger f.eks. konkurranse eller monopolvalgfrihet eller regelstyringprivat eller offentlig Samarbeidsregjeringen velger sine løsninger ut fra det veivalg vi mener er riktig. Det vil være annerledes enn hva andre partier ville ha valgt. Derfor endrer Samarbeidsregjeringen Norge. Etter nesten et år med Samarbeidsregjeringen er det ikke vanskelig å finne eksempler på nettopp dette. De fleste kan nå glede seg over at konkurransen i luftfarten har gitt lavere priser for deg og meg. Bak dette ligger det bevisste politiske valg: fjerning av flyseteavgiftenfjerning av bonusordningenendring av statens innkjøpsavtaler Arbeiderpartiet og SV var mot å fjerne flyseteavgiften. De var heller ikke stormende begeistret for å fjerne bonuspoengene, og de fremmet aldri forslag om å gjøre noe med storkundeavtalene. Samarbeidsregjeringens politikk virket; det kom konkurranse i luftfarten, tilbudet ble bedre og prisene gikk ned – kanskje ikke til glede for monopolistene, men til de grader til glede for deg og meg. Dette er distriktspolitikk, det er god økonomisk politikk, det er god familiepolitikk, og det er Samarbeidsregjeringens politikk. Samarbeidsregjeringen vil derfor videreføre en aktiv konkurransepolitikk. Vi endrer Norge, men vi endrer Norge til det bedre, til beste for den befolkning vi er satt til å tjene. I en verden som endrer seg med voldsom hastighet, hvor produkter kommer og går raskere enn noen gang, hvor ingen er gitt en krystallkule for å se inn i morgendagen, blir det å legge forholdene til rette slik at vi kan mestre disse utfordringene, viktig. Denne evnen til å omstille seg kommer ikke rekende på en fjøl over Grefsenåsen, slik dikteren sier. Den må stimuleres, og den må skapes. I denne prosessen vil utdanning og forskning være viktige faktorer for å få til endring og nyskaping. Jeg er derfor glad for at Regjeringen legger opp til en betydelig økt innsats innen disse områdene. I denne prosessen er skolen viktig. Gjennom å øke valgfriheten og mangfoldet, stimulere kreativitet og samtidig styrke kvaliteten i skolen ruster vi elevene for den fremtid som de skal møte. Men skal vi få det til, må den lokale handlingsfriheten i skolen økes. På dette området endrer vi Norge betydelig i forhold til hva var som tilfellet da Arbeiderpartiet satt ved roret og Giske var utdanningsminister. Han brukte stemplet «avslått» titt og ofte på søknader om friskoler. I skuffen lå det omtrent 40 ubehandlede søknader da denne regjeringen overtok, noen hadde ligget i et år og vel så det. Nå er skuffen i ferd med å tømmes, reglene er i ferd med å bli endret, mangfoldet er i ferd med å øke. Det er i mine øyne flott. Ulike veivalg skaper det nødvendige mangfold som må til for å få til en mer variert skole og en langt bedre skole. Men det er ett men: Pedagogen/læreren må – for å vende tilbake igjen til orienteringsløpet – kunne dokumentere at elevene når postene og til syvende og sist også målseglet. Om eleven kommer inn til posten først eller sist, fra høyre eller fra venstre, ovenfra eller nedenfra er mindre viktig, det viktigste er at man kan dokumentere at man når målet. Dette er grunnen til at Samarbeidsregjeringen samtidig som den åpner for større handlingsrom for skolen, også ønsker å innføre et kvalitetssikringssystem i skolen, nettopp for å kunne kontrollere at man når de målene man har satt seg, samtidig som man øker friheten for den enkelte pedagog til å drive sin pedagogiske virksomhet i klasserommet. Samarbeidsregjeringen endrer skolen ved å åpne for valgfrihet for både foresatte og pedagog. Vi snur derved kulturen tuftet på rundskriv og forskrifter og erstatter den med ansvar, tillit og kreativitet. Vi snur pyramiden og stimulerer og belønner gjennom f.eks. bonus og demonstrasjonsskoler, slik at tiltakene kommer nedenfra i skoleverket. Derved øker vi mangfoldet, vi får en annerledes skole, men en kvalitativt mye bedre skole. Det vil være bra for norske elever og også bra for det norske samfunnet. Under tilsvarende debatt i fjor høst var vi alle sjokkerte og skremt av angrepet på World Trade Center 11. september. Tusenvis av uskyldige mennesker ble drept. Vi fikk gjennom dette angrepet se terrorismens sanne ansikt. Det var skremmende. Internasjonal terrorisme er en trussel mot oss alle fordi ingen vet når og hvor neste angrep vil komme. Derfor er det viktig at verdenssamfunnet står samlet mot denne trusselen og bekjemper den. Det har verdenssamfunnet gjort ved å bekjempe Taliban-regimet og Al Qaida-nettverket i Afghanistan. Med bakgrunn i FN og Sikkerhetsrådets resolusjoner har Norge deltatt og deltar i striden mot terrorisme. Det var ingen lett avgjørelse å sende norske militære inn i en slik konflikt, men det var nødvendig. Jeg er stolt over den innsatsen de har gjort, og den innsatsen de gjør. Norske militære styrker bidrar derved til den internasjonale sikkerheten. Dermed sikrer de også vår egen fred og sikkerhet. Derfor er innsatsen i Afghanistan viktig for oss alle. Jeg er glad for at disse tiltakene hadde bred støtte i Stortinget. Men ennå står mye igjen. Terrortrusselen er på ingen måte over. Men terrorisme må ikke bare bekjempes. Den må også forebygges. Derfor er det humanitære arbeidet i Afghanistan meget viktig. Gjennom det kan vi legge forholdene til rette for å styrke demokrati i landet og derved også fred i Afghanistan. Det trenger så visst Afghanistan. Oppgaven er stor og vil kreve betydelig innsats. Norge skal selvsagt bidra. Utenriksministeren vil, slik det nå ser ut til, holde en redegjørelse i denne salen den 16. oktober knyttet til så vel Afghanistan, Midtøsten som Irak. I debatten dagen etter vil det være naturlig å gå dypere inn i de problemer og utfordringer som er knyttet til situasjonen i dette området. Norge er et av verdens rikeste land. Vi har det godt i Norge. Men til tross for det er det 90 000 mennesker i dette land som kommer inn under begrepet «fattigdom». Det må vi få gjort noe med. Samarbeidsregjeringen har satt dette på dagsordenen. For første gang siden 1945 har en regjering lagt frem en handlingsplan for arbeidet knyttet til hvorledes vi skal løse fattigdomsproblemet i Norge. Det kan være god grunn til å spørre hvorfor vi i Norge har et fattigdomsproblem. Men for dem det angår, er det langt, langt viktigere å vite hva vi ønsker og makter å gjøre med dette problemet. Jeg tror å vite hva venstresiden vil svare: Skattlegg mer og politikerfordel mer av verdiskapingen. Dette har vært Arbeiderpartiets svar i alle år. Men til tross for det har antall fattige mennesker ikke gått ned. Når antallet øker, kan det da være at veivalget har vært feil? Jeg tror det. Vi må derfor ha vilje til å sette under debatt spørsmålet om hvorvidt generelle velferdsgoder til alle, uansett om du er millionær eller uten arbeid, løser fattigdomsproblemet i Norge. Erfaringen så langt har vist at det gjør det slett ikke. Derfor hilser jeg velkommen en generell og gjerne en tøff debatt om veivalget knyttet til fattigdomsproblemet i Norge. Den må gjerne komme i tilknytning til omleggingen av gravferdsstøtten, som har stått uforandret siden 1982, og som gir alle, uansett inntekt og formue, det samme beløp. Jeg hører ropene – jeg hører dem – som tyder på at velferdsstaten raser sammen dersom denne ordningen tas bort. Jeg tror det ikke. Jeg mener denne ordningen – å gi alle, også millionærer og for den saks skyld milliardærer, 4 000 kr i gravferdsstøtte – er et godt eksempel på manglende evne og vilje til å prioritere målrettet, slik at vi kan hjelpe dem i dette landet som virkelig trenger det. Gjennom handlingsplanen mot fattigdom ønsker vi å ta fatt i dette problemet og gjøre noe med det. Vi ønsker et annet Norge – det skal bli færre fattige i Norge og ikke flere. I budsjettet for 2001 la Stoltenberg-regjeringen frem den høyeste skatteøkningen i manns minne, ca. 12 milliarder kr. I Samarbeidsregjeringens budsjett for inneværende år ble det gitt skatte- og avgiftslettelser totalt på ca. 13 milliarder kr. Bare fjerning av investeringsavgiften gir en lettelse på 500 mill. kr fra og med 1. oktober. Det er et betydelig beløp. I tillegg kommer fjerning av dobbeltbeskatningen av aksjeutbytte, som også betyr ganske mye for en del bedrifter. Disse lettelsene sikrer og trygger arbeidsplassene. Jeg understreker: Det sikrer og trygger arbeidsplassene, som igjen er grunnlaget for inntektene til Velferds-Norge. Det er viktig i en tid hvor høy rente og kronekurs har svekket handlekraften til den norske eksportindustrien. Regjeringen påpeker i trontalen at lønnsutviklingen er kommet i utakt med våre konkurrenter. Det har den vært en stund. En lavere lønnsvekst vil gi en bedre situasjon og vil gi konkurranseutsatt næringsliv i Norge bedre rammevilkår. Det vil sikre inntektene og vil igjen – tilbake til det jeg sa i sted – også styrke muligheten for å gjøre noe på velferdsiden. Regjeringen har invitert partene i arbeidslivet til samarbeid om dette. Jeg håper inderlig at man skal lykkes med det. Men samtidig må vi politikere også ha mot og vilje til å ta ansvar. Vi må gjøre det vi kan for at renten og kronekursen skal gå ned, slik at vi trygger arbeidsplassene og i neste omgang velferden. Jeg vet at mange har hørt det før, men jeg gjentar det så gjerne: Det beste bidraget denne salen kan gi nettopp i denne situasjonen, er å sørge for at vi om en tid vedtar et stramt budsjett for dette land. Det vil sikre at renten ikke går opp, det vil hindre at mennesker i Norge som har det vanskelig, får det enda vanskeligere ved at renteøkningen skaper økonomiske problemer for dem. Norge har penger på bok. Det er selvsagt umåtelig fristende å bruke dem. Det er som kjent lettvint – meget lettvint – å kjøpe seg venner, eller for den saks skyld stemmer. Man kan også leve etter Ludvig den 15.s ordtak: «Etter oss kommer syndfloden.» Oljeformuen vår har til alle tider ligget i Nordsjøen. Det vi foretar nå, er en omplassering av denne formuen. Den tilhører nasjonen og dermed også kommende generasjoner. Den skal derfor forvaltes i et generasjonsperspektiv. Å forvalte en nasjonal formue i et perspektiv utover egen tid har historisk vist seg å være meget vanskelig. Det har sannelig – om enn på ulikt historisk tidspunkt – både Spania, Nederland og Venezuela fått erfare. Det er derfor en krevende og vanskelig forvalteroppgave vi står foran, men den må løses. Økonomisk ansvarlighet er umåtelig viktig for Samarbeidsregjeringen. I så måte støtter jeg fullt opp om det statsministeren har sagt, at økonomisk ansvarlighet forhandler vi ikke bort i dette huset. Vi ønsker å levere videre til neste generasjon et bedre og tryggere land. Dette ansvaret vårt gjelder nemlig også fremtiden. La det være tillatt til slutt å vri litt på Benjamin Franklins ord – riktignok sagt i en litt annen sammenheng, men likevel: «Man skal passe seg vel her i verden så man ikke spiser overfloden til frokost, fattigdommen til middag og sulten til kvelds.»