Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-10-11:
Ja, det er resultatene som teller. La meg også for øvrig takke for at det ble lagt fram en interpellasjon om akkurat FN og bistand. Jeg har flere ganger de siste 15 årene vært en av de representantene som Stortinget av og til sender sammen med parlamentarikere fra de andre nordiske land for å evaluere prosjekter i regi av FN-organisasjoner. Siste gang var i Mosambik. Nå er det riktignok tre år siden. Mosambik er et av verdens fattigste land, men et land med en positiv utvikingspolitikk. De har også greid det som ikke alle har greid i Afrika, nemlig å komme ut av en mangeårig borgerkrig på en ordentlig måte. Men som så mange andre steder i det sørlige Afrika, er hiv/aids den store trusselen både mot framgang, vekst og utvikling. Mange av de prosjektene vi besøkte, som ble drevet av nettopp FNs utviklingsprogram, UNDP, var tiltak for å forebygge hiv-smitte. Jeg tror at vi alle sammen ble imponert – og oppmuntret – da vi besøkte en klinikk i Maputo som ga råd til jenter og gutter om – ja, nettopp – kondombruk, men som også tok seg av gravide hivsmittede unge kvinner som hadde utviklet aids. Og det er ikke lett, eller som en av sykepleierne sa med et fast blikk på oss: Det verste er å fortelle dem at de skal dø. Vi besøkte videregående skoler på landsbygda, der elevene spilte revy om hvor kult og trendy det var å bruke kondom, og UNDPs hjemmehjelpstjenester til aids-syke kvinner med barn, kvinner som mennene hadde forlatt etter å ha smittet dem, og en rekke andre prosjekter. Dette er prosjekter som virker, og det er veldig konkrete, jordnære prosjekter. Hvis vi sammenligner med et annet sted jeg var på 1990-tallet, også med FN-organisasjonene, nemlig Laos, husker jeg at jeg ble imponert over UNDPs opplæring av parlamentarikere til demokrati. Jeg mener faktisk at UNDP, UNICEF og FNs høykommissær i felten er blant de bistandsorganisasjonene som har best resultater. UNDP er også UN Resident Coordinator i veldig mange land, og har vært det lenge. Disse organisasjonene er dessuten der ikke andre tør dra. Vinteren før 11. september 2001 holdt afghanske kvinner og barn på å fryse i hjel i flyktningleirene i Pakistan vinterstid. De hadde flyktet fra Taliban. Der var det ingen CNN-effekt, og den eneste hjelpeorganisasjonen var derfor UNHCR, altså FNs flyktningorganisasjon, som selvsagt ikke hadde nok penger. Det er da heller ikke slik at Norads evalueringsrapport representerer en samlet dom over FN-organisasjonenes bistandsarbeid. Her er det både positive og negative vurderinger, og vi må selvsagt alltid foreta en kontinuerlig vurdering både av FNs og av andre organisasjoners bistand. Det er riktig, som det ble sagt her: FNs venner må også komme med kritikk når det er nødvendig. FN er den eneste verdensorganisasjonen og har derfor også universell legitimitet. FNs tusenårsmål er f.eks. helt avgjørende som drivkraft for å få ned fattigdom og stimulere til vekst, utvikling og utjamning. Tusenårsmålene forplikter medlemslandene når det gjelder miljø, fred, sikkerhet, utvikling, fattigdomsbekjempelse, utdanning og demokrati. Det mest kjente målet er å halvere fattigdommen innen 2015. FN har nettopp avsluttet et toppmøte om tusenårsmålene. Det viser seg at det har vært framgang på alle områder, ikke minst takket være FNs innsats ute. 31. oktober er det ti år siden FNs sikkerhetsråd vedtok resolusjon 1325 om kvinner i krig og fred – eller kvinner i krig og kvinner når freden skal bygges. 1325 har vært og er en helt nødvendig premiss for å forebygge vold og sikre deltakelse og rettigheter for kvinner over hele verden. FN har stor betydning nettopp i utformingen av universelle prosesser og utviklingspolitiske prinsipper og gjør en god jobb på landnivå ute i felten. Derfor er også FN i særstilling som kanal for norsk bistand. Men FN er også viktig når det gjelder å være normgivende og er den eneste organisasjonen som har autoritet og legitimitet til å legge premisser og sette mål for utvikling og global utjamning.