Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-10-21:
Det er i Norge enighet om at vi skal ha en aktiv vernepolitikk, og at det er viktig at vi beskytter noen naturverdier for våre barn og barnebarn. Så er spørsmålet hvordan man gjennomfører denne vernepolitikken, hva slags folkevalgt kontroll man har i vernepolitikken, og hvordan de forvaltningsorganene, den delen av det offentlige som skal gjennomføre vernepolitikken, forholder seg til interessene som blir berørt. For Høyre er selvfølgelig privat eiendomsrett viktig. Privat eiendomsrett er et fundament for verdiskaping i Bygde-Norge. Privat verdiskaping har gjort at man gjennom århundrer har forvaltet ressurser på en god og riktig måte. Gjennom en kombinasjon av at grunneierne har vernet områdene sine og brukt dem innenfor naturens tålegrenser, har man klart å ivareta og passe på verdier til framtidige generasjoner. Det vi frykter, er at balansen nå er i ferd med å forrykkes, og at balansen forrykkes uten at de folkevalgte, altså vi som sitter i denne sal, og de som sitter ute i kommunestyrene, i tilstrekkelig grad får lov til å være med og legge premissene for utviklingen som skjer. Representanten Per Olaf Lundteigen har sagt at Norge sprekker. Han har pekt på at det er et økende skille mellom et slags byråkratisk-politisk styringssystem og oppfatninger ute blant folket. Jeg tror at han har noe rett i det. Jeg tror veldig mange i denne salen når de er rundt og reiser, opplever at det er økende frustrasjon og irritasjon ute, særlig utenfor de større byene, blant folk som føler at det byråkratisk-politiske apparatet i stedet for å være en medspiller har blitt en motspiller, blant folk som føler at det er for mye rigiditet, for mye byråkrati, for mye arroganse i systemet. Det er jo særlig et problem hvis deler av forvaltningen nærmest opererer som selvstendige aktører og tar avgjørelser basert på skjønn snarere enn på politiske retningslinjer. Et illustrerende eksempel kan være inngrepsfrie naturområder, som er en konstruksjon som man bruker for omfattende vern, men som ikke i tilstrekkelig grad er politisk forankret. Det kunne nesten være fristende å si at de ikke er politisk forankret. Den typen instrumenter svekker i verste fall selve folkestyret. Utgangspunktet for denne interpellasjonen er en lokal sak fra Telemark, men den involverer langt flere. Det dreier seg om forvaltningsplanen for verneområdene på Hardangervidda. Jeg har lyst til å bruke litt tid på denne lokale saken, først og fremst fordi jeg mener den er illustrerende for et større problemkompleks. Jeg har også lyst til å understreke at i denne saken er det et bredt politisk miljø som står bak kritikken. Grunneierne på Hardangervidda kjenner seg overkjørt i framlegget til ny forvaltningsplan for verneområdene på vidda. Jeg siterer fra Telemarksavisa den 4. september i år, hvor grunneiere forteller om behandlingen de har fått av Direktoratet for naturforvaltning: «Det har vore ein dårleg prosess i det føregåande arbeidet med planen. DN har ikkje vore interesserte i meiningane eller krava grunneigarane har sett. Dei har derimot vore arrogante, mellom anna ved å unnlate å svare på brev, seier Johan Vaa, som sjølv har ført slike i pennen.» De beskriver altså en prosess hvor både grunneiere og lokale folkevalgte representanter ikke blir hørt og lyttet til. De gjør oppmerksom på at et ganske bredt flertall på Stortinget har sagt at man skal ha mulighet til å kombinere vekst og vern. Altså: Man skal ha mulighet til fornuftig bruk også av verneområder. Stortingsflertallet sa bl.a. gjennom den såkalte fjellteksten – ikke i forrige stortingsperiode, men i perioden før det – at det skulle være anledning til moderat bruk, altså innenfor naturens bæreevne å forsøke å kombinere verntankegangen med grunneiernes rettigheter, men også muligheten til å utvikle områdene og til å kunne leve av det, til å kunne opprettholde næring og spredt bosetting. I denne konkrete saken er det sånn at Direktoratet for naturforvaltning ga beskjed om at det ikke hadde kommet noen politiske signaler om at innskjerping skulle finne sted. Det var ingen grunn, mente Direktoratet for naturforvaltning tidlig i saken, for å si at her måtte man skjerpe inn reguleringene på bruken av området. Men så opplever man allikevel – grunneiere og kommune – at når framleggene først kommer, er det innskjerping på innskjerping på innskjerping. Jeg har lyst til å understreke at dette er ikke grunneiere eller lokale folkevalgte som ønsker fri fart og fri ferdsel. Det er ikke sånn at man vil ha retten til å ture fram som man vil i et av de flotteste naturområdene vi har i Norge. Det er moderate krav som handler om byggestørrelse, altså litt oppmyking, en moderat liberalisering av hva slags bygg som det er lov til å bygge, klarering av høve til å bygge uthus, endring av ressurskravet i samband med naust, etc. Så føler både kommune og grunneiere at Direktoratet for naturforvaltning ikke lytter, ikke hører, og til og med – etter deres mening – går på tvers av det som er de politiske retningslinjene. Så kan man sikkert innvende at dette er jo ikke nye toner fra Høyre, dette snakker Høyre om ved alle korsveier. Vi er jo nærmest programforpliktet til å mene at grunneierne i Norge får for lite gjennomslag, og at det er for mye byråkrati og for mye vern ovenfra. Derfor er det viktig at det i denne konkrete saken, som i mange andre saker rundt om i landet, saker som særlig involverer Direktoratet for naturforvaltning, står brede politiske flertall bak. En av dem som har engasjert seg sterkt i denne saken, er SVs dyktige og flinke ordfører i Vinje kommune, Arne Vinje, som beskriver prosessen og forholdet til Direktoratet for naturforvaltning på akkurat samme måte – om enn med litt andre ord – som det jeg har gjort i dag. Det er jo verdt å spørre statsråden – jeg skal ikke spørre om han har kontroll i sitt eget parti – om det kan være sånn at når man er ordfører i en geografisk stor kommune, men en kommune med få folk, i Telemark, ser verden lite grann annerledes ut derfra enn om man sitter i departementskontorene i Oslo. En annen som har engasjert seg i debatten rundt Direktoratet for naturforvaltning, er Arbeiderpartiets leder i næringskomiteen, Terje Aasland. Han sa det så sterkt på et møte med Telemark Bondelag for et par måneder siden at Direktoratet for naturforvaltning blander politikk og forvaltning i verne- og rovviltsaker. Det er en alvorlig beskyldning fra en av de rød-grønnes egne politikere. Og jeg tror ikke at han er alene om det. Den beskyldningen kommer ofte. Så er det to spørsmål som jeg gjerne vil at statsråden skal svare på. For det første: Hvordan kan man når Direktoratet for naturforvaltning går inn i prosesser hvor man skal ha samarbeid med kommunene og ha dialog med lokale grunneiere, sikre at man gjør det på en måte som ikke oppfattes som arrogant? Hva slags retningslinjer har Direktoratet for naturforvaltning å forholde seg til i sånne saker? Mitt spørsmål nr. 2 går da på den konkrete saken som vi har her, som nå er under behandling. Først etter at det ble medieoppmerksomhet rundt den, i den store og vel-leste avisen Vest-Telemark Blad, som jeg regner med at man abonnerer på også i departementet, innkalte Direktoratet for naturforvaltning grunneierne og de lokale partene igjen til et møte. Vil statsråden være villig til å se på saken en gang til? Nå er det ikke ferdig konkludert – hvis det er sånn at Direktoratet for naturforvaltning, slik de signaliserer i Telemarksavisa 4. september, ikke har noe å gi i saken: «Me vil vel neppe kunne vedta noko, men avklare eventuelle misforståingar.» Dette var etter at avisoppslagene kom. Vil statsråden være villig til å se på saken en gang til – gå i reell dialog med grunneiere og lokale politikere for å se om noen av de svært moderate kravene, svært fornuftige kravene, som de har forsøkt å fremme, kan bli innfridd?