Iren Opdahl (Venstre), 2015-03-05:
Jeg vil først framheve og takke Arbeiderpartiet for deres initiativ til saken om et tryggere arbeidsmiljø for arbeidstakere i volds- og trusselsutsatte yrker. Jeg synes det er en viktig og god innstilling som er lagt fram. Fafo-rapporten fra 2009 setter søkelyset på enkelte undereksponerte problemstillinger i arbeidslivet. De som representerer yrker som møter og arbeider med og for mennesker som opplever store utfordringer og omveltninger i eget liv, det være seg psykisk, fysisk, sosialt eller åndelig, er i større grad enn andre arbeidere utsatt for vold og trusler. Hvordan den profesjonelle aktøren møter den andre, sier mye om menneskesinn. Det speiler også den enkelte helsearbeiders utøvende kunnskapsnivå på ulike områder, som kultursensitivitet, sykdom, helse og naturlige reaksjonsmønstre hos mennesker i ulike kriser og/eller rettssituasjoner. Vold og trusler er en måte å kommunisere på. Ofte kan det komme som desperasjon over en situasjon, og som en reaksjon på egne følelser. Reaksjoner i form av vold eller trusler kan også komme på bakgrunn av sykdom der situasjonen oppleves uoversiktlig for den enkelte, og slik framprovoserer en reaksjon. Poenget mitt er at uansett hvem den hjelpetrengende er, skal medmennesket møtes med respekt. Den andre skal føle seg møtt, sett og lyttet til. Da mener jeg at kunnskap om mennesket som helhet er av stor betydning, og hvordan vi kommuniserer, blir essensielt. Et tryggere arbeidsmiljø handler mye om å eliminere risikoutsatte situasjoner og hvordan vi møter disse utfordringene. Jeg tror alle som arbeider med mennesker, ønsker å være til støtte og hjelp. Jeg tror samtidig vilje alene ikke er nok. Hjelpen må være kunnskapsbasert, og det må være tilstrekkelig med bemanning, som besitter den etterspurte kunnskapen på de ulike arbeidsplassene, for å møte utfordringen. Samtidig er det et problem med uønsket deltid innenfor omsorgsyrkene i dag. Det skaper uforutsigbarhet i flere ledd og kan være en medvirkende årsak til negative opplevelser for både utøver og mottaker av helsehjelp. Selv er jeg kommunalt ansatt og har gjennomført to videreutdanninger etter min grunnutdanning som sykepleier. Begge utdanningene har jeg kostet selv, samtidig som jeg har måttet ta permisjon uten lønn under en praksisperiode på over to måneder for å fullføre videreutdanning innen psykisk helse, til tross for at min kommune ønsker å satse på og ruste opp kunnskapen på området. Hvorfor sier jeg dette? Fordi det ikke er unikt for meg. Det finnes få ordninger hvor primærhelsetjenesten dekker utgiftene til etter- og videreutdanning innen helsefag. Noen flere ordninger er det om en arbeider i spesialisthelsetjenesten. Som regel vil en også tjene noe bedre på å arbeide der. Jeg mener en god ledelse ser verdien av å bidra til kunnskapsutvikling. Her vil arbeidsgivers vilje og evne til å støtte og tilrettelegge for kunnskapsutvikling ha stor betydning. Det kan være økonomisk tilrettelegging for etter- og videreutdanning, det kan være forum for kunnskapsdeling blant ansatte i de ulike avdelinger og institusjoner, det kan være å sette av tid til refleksjon og veiledning blant ansatte, det handler også om å begrense slitasjen på arbeidstakerne, redusere stressende episoder i form av å ha tilstrekkelig med ansatte som besitter nødvendig faglig kunnskap på arbeid til enhver tid. For å være en attraktiv arbeidsplass som tiltrekker seg kunnskapsrike medarbeidere, vil lønn og arbeidstidsordning ha betydning. Venstre ønsker å øke spesialiseringen av helsepersonell i primærhelsetjenesten for å heve kvaliteten på tilbudet ved å heve kvaliteten til den enkelte arbeider og ha flere verktøy til å møte utfordrende situasjoner. Kommunikasjon er det verktøyet vi mener skal benyttes for å formidle tanker, følelser, meninger, opplevelser og mer med hverandre. Min påstand er at selve møtet og opplevelsen av møtet mellom den profesjonelle hjelperen og mottakeren av en eventuell hjelp vil være av stor betydning. Jeg mener riktig kunnskap fremmer forståelse og samarbeid. I Venstre mener vi at kunnskap kan forebygge vold og trusler og dermed skape et tryggere arbeidsmiljø for arbeidstakere i utsatte yrker.