Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2007-05-14:
I 2009 er det 150 år siden forfatteren Knut Hamsun ble født. Nobelprisvinneren Knut Hamsun er, ved siden av Ibsen, Munch og Grieg, en av våre internasjonalt mest kjente kunstnere. Det finnes en betydelig interesse for Hamsun på alle kontinenter, og det forskes og undervises i Knut Hamsuns liv og forfatterskap ved flere universiteter. Vi snakker med andre ord om en forfatter som stadig engasjerer, og som gjennom årene har vært gjenstand for forskning og avhandlinger og som hovedperson i biografier og filmer, i tillegg til å være lest, beundret og elsket over så å si hele verden. Jeg har to hovedinnfallsvinkler i min interpellasjon i dag. For det første ønsker jeg å høre hvordan kulturministeren ser for seg at Kultur- og kirkedepartementets medvirkning til dette jubileet kan være, både i forhold til det som er gjort så langt, og med tanke på departementets rolle i det videre arbeidet. Så har jeg også tenkt at det må være riktig at Stortinget fra tid til annen bidrar i debatter som trekker opp noen overordnede perspektiver på store, nasjonale begivenheter, som det jo alltid er når vi skal feire våre aller fremste kunstnere. 150-årsdagen for Knut Hamsuns fødsel gir oss muligheten til å oppsummere og analysere en av de mest omfattende, langvarige og interessante litterære debatter vi har hatt her til lands. Knut Hamsun står nemlig i en særstilling blant våre kunstnere, fordi debatten om ham både dreier seg om hans forfatterskap og – i like stor grad – om hans person. Det er en debatt som bærer i seg den forvirring og smerte vi som folk – spesielt i åra etter krigen – opplevde: det at den geniale dikter, som hadde gitt oss noen av de vakreste og viktigste bøkene som er skrevet her til lands, kunne svikte så kapitalt som Hamsun gjorde da han stilte seg på tysk side under annen verdenskrig. Dette er en debatt som faktisk har vart i de over 60 åra som har gått siden krigen, og hvor forskere, forfattere og filmskapere har forsøkt å forstå og forklare disse to personlighetene som har levd side om side i ett og samme menneske. Robert Fergusons «Gåten Knut Hamsun», Thorkild Hansens apologetiske «Prosessen mot Hamsun», Jan Troells film om forfatteren og Ingar Sletten Kolloens store Hamsun-biografi er noen av de mange eksemplene på at Hamsun-kjennere har prøvd å finne sammenhenger i dette eksepsjonelle menneskets liv, uten at vi kan si at vi i dag har fyllestgjørende svar. Det vi imidlertid har fått, er forståelsen av at det kanskje går noen veier fra møtet med den villfarne politiker Knut Hamsun inn til en djupere innsikt i hans forfatterskap. I det kapitlet av Hamsun-debatten som dukket opp i riksmedia for ca. 10 år siden, framholdt forfatteren Jan Kjærstad at det ikke nytter å leite etter en indre sammenheng i Hamsuns forfatterskap eller i hans person. Kjærstad mener å se at det radikale og nyskapende lever side om side med det reaksjonære – både i Hamsuns bøker og i hans liv. For å synliggjøre dette perspektivet viser Kjærstad til Knut Hamsuns egne uttalelser til psykiater Gabriel Langfeldt, som foretok den rettspsykiatriske undersøkelsen av Hamsun etter krigen. Da Langfeldt stilte forfatteren spørsmål om hans karakteregenskaper, svarte Hamsun med å angripe tradisjonell psykologi og vise til personene i bøkene sine: «De er alle uten såkalt «karakter», de er splittet og oppstykket, ikke gode og ikke onde, men begge deler, nyanserte, skiftende i sinn og i sine handlinger. Og» – la han til – «slik er jeg utvilsomt selv.» Ut fra denne korte og på ingen måte fullstendige gjennomgangen av sider ved 60 år med Hamsun-debatt kan man spørre: Er vi ikke ferdige med denne delen av debatten? Bør vi ikke legge Hamsuns holdning under krigen og hans åpenlyse støtte til okkupasjonsmakten bak oss og bare sørge for at den store forfatteren kan tre fram for nye generasjoner av begeistrede lesere? Jeg er ikke av den oppfatning. Når debatten om Knut Hamsun har engasjert så sterkt – langt utenfor akademia og de litterære kretsene – er det nettopp fordi den bredt anlagte tematikken angår oss som mennesker generelt. Dette har selvsagt å gjøre med vårt fremdeles store engasjement knyttet til forhold rundt annen verdenskrig, men like mye med forståelsen av at denne debatten har noen perspektiver over seg som er allmenngyldige, og som så absolutt peker framover. Den langvarige Hamsun-debatten vi har hatt her i landet, konfronterer oss med fundamentale spørsmål omkring forholdet mellom kunstneren og kunsten, mellom den skapende/utøvende kunstneren og kunstneren som aktør i et etisk og politisk rom. Jeg er overbevist om at enhver samtid før eller seinere heilt konkret vil komme i berøring med disse spørsmålene, så lenge det finnes kunst og kunstnere som kommuniserer med sine omgivelser. Derfor håper jeg at vi under 150-årsjubileet for Knut Hamsuns fødsel i 2009 våger å spenne opp det brede lerretet og projisere skarpt heile bildet, med de mange tilnærmingsmåter vi har hatt og har til Knut Hamsun: til hans forfatterskap, hans handlinger og hans ideologiske ståsted. Jeg ser fram til at vi i Stortinget i dag kan gi vårt bidrag til en viktig kulturdebatt, en debatt hvor vi kan identifisere og løfte fram også de store og allmenngyldige perspektivene, dem vi trenger å ha med oss også i framtida. Og så ser jeg fram til at statsråden vil si noe om Kultur- og kirkedepartementets rolle i forbindelse med Hamsun-jubileet.