trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2013-05-14:
Det må ikke være tvil om at vi selvsagt støtter ratifikasjonen. Det skulle bare mangle at ikke Norge som et av de landene som ratifiserte konvensjonen allerede i 1986, og et land som er meget høyt på banen hva gjelder hvordan andre land oppfører seg i forhold til tortur eller andre former for grusomheter, umenneskelig eller nedverdigende behandling, skulle ratifisere den frivillige tilleggsprotokollen. Og det er ikke et øyeblikk for tidlig, spør du meg: Syv år har gått siden protokollen trådte i kraft, så det er på høy tid at vi får ratifisert den. Særlig i en verden hvor vold og tortur er en del av hverdagen i mange land, både fra organiserte kriminelle og – ikke minst – fra stat og myndigheter, er det svært viktig å ha en forebyggende mekanisme som faktisk kan gi råd og lytte til dem som er utsatt for overgrep fra myndigheter eller andre. Det er hele komiteen enig om. Norge har også signert og ratifisert den europeiske torturkonvensjonen og vært part av den siden 1989. Europarådsdelegasjonen har nettopp sendt sitt forslag til nytt medlem av CPT til Strasbourg. Det arbeidet som gjøres der, er svært viktig, og at Norge er med, er nødvendig for å vise at vi tar denne problemstillingen på alvor. Vi har også våre utfordringer, som CPT har påpekt, når det gjelder både varetektsfengsling og tvungent psykisk helsevern. Det er greit at vi også får dette opp på et globalt nivå. Det er helt riktig som saksordføreren sier, at vi skiller oss fra resten av komiteen når det gjelder den nasjonale forebyggende mekanismen. I likhet med flere av høringsinstansene støtter vi at en ny nasjonal institusjon for menneskerettigheter får denne oppgaven. Det er selvsagt flere grunner til det. I 2009 hadde vi en nasjonal institusjon for menneskerettigheter. Her ligger endringen – det kan jeg opplyse saksordføreren om. Nå skal vi opprette en ny. Da er det viktig å lytte til de instansene som faktisk blir berørt og som berøres, og det har vi gjort. Det er grunnen til at vi har et annet syn enn resten av komiteen. Denne nasjonale institusjonen for menneskerettigheter er en institusjon som skal være uavhengig og fristilt politisk påvirkning i det hele tatt. Dessuten bør nettopp en forebyggende mekanisme ligge innenfor mandatet til denne nye institusjonen. I likhet med flere av høringsinstansene liker vi heller ikke sammenblandingen av rollene. Jeg vil også understreke at jeg ikke på noen måte ønsker å sette spørsmålstegn ved Sivilombudsmannens integritet og tillit. Men ønsket er at vi holder de ulike tingene fra hverandre. Vi har ikke noen alternative forslag i dag. Det kommer vi tilbake til når bevilgningsvedtak og lovendringer kommer.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2013-05-14:
Først vil jeg takke utenriksministeren for at han tok seg bryet med å lese opp Fremskrittspartiets politikk på området. Det er interessant at man får dette opplest to ganger fra talerstolen av andre representanter enn Fremskrittspartiets, så tusen takk for det! Jeg har et spørsmål til utenriksministeren angående tidsbruk. Dette er ikke den eneste konvensjonen vi ikke greier å ratifisere innenfor normaltid, så jeg vil spørre utenriksministeren: Hva er det som tar så utrolig lang tid når det gjelder å få ratifisert konvensjoner i Norge?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2013-05-14:
Jeg har enda et spørsmål til utenriksministeren, og det gjelder denne tilleggsprotokollen. Den åpner for at man skal få innsyn. Det har jo allerede CPT og torturkommisjonen i Europarådet i dag. Det blir ikke dobbelt opp og masse besøk i de ulike lukkede institusjonene nå? Hva er det som er forskjellen, egentlig?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-05-14:
Kampen mot tortur og annen grusom nedverdigende eller umenneskelig behandling eller straff er viktig og riktig. Norge bør spille en aktiv rolle i å bekjempe den praksisen. Det er både substansielt og symbolsk viktig at vi nå underskriver tilleggsprotokollen. Jeg vil i likhet med min kollega Karin Woldseth understreke at det ikke er en dag for tidlig. Det har altså gått sju år siden tilleggsprotokollen trådte i kraft. Fra 5. desember i fjor hadde tilleggsprotokollen 65 parter, inkludert Sverige og Danmark, – men altså ikke Norge. Jeg merker meg også at det er en bred enighet om denne ratifikasjonen. Det er både i komiteen og blant høringsinstansene en klar støtte til at Norge tiltrer denne protokollen. Det formelle rammeverket rundt slikt arbeid er viktig. Protokollen medfører noen tilleggsforpliktelser i tillegg til det som allerede følger av konvensjonen. Det ene er plikt til å tilrettelegge for besøk fra FNs underkomite for forebygging. Det er plikt til å opprette, utpeke eller opprettholde ett eller flere uavhengige nasjonale besøksorganer for forebygging av tortur og annen grusom, umenneskelig og nedverdigende behandling eller straff, en såkalt nasjonal forebyggende mekanisme. Og det er plikt til å samarbeide med Underkomiteen for forebygging og den eller de nasjonale forebyggende mekanismene. Høyre støtter at Sivilombudsmannen utpekes til nasjonal forebyggende mekanisme med de funksjoner dette medfører, men vil understreke at det krever at en særskilt vokter mekanismens uavhengighet, og at ombudsmannen må være sin nye rolle veldig bevisst. Det grepet som gjøres ved at Sivilombudsmannen alene utpekes til nasjonal forebyggende mekanisme, men at Nasjonal institusjon for menneskerettigheter og det sivile samfunn gis anledning til å bidra i mekanismens arbeid gjennom rådgivende utvalg, framstår derfor som fornuftig.
Kjell Arvid Svendsen (Kristelig Folkeparti), 2013-05-14:
Konvensjonen av 10. desember 1984 mot tortur og annen grusom, umenneskelig eller nedverdigende behandling eller straff ble ratifisert av Norge to år etter at den ble vedtatt. Der har vi forpliktet oss til å treffe effektive og lovmessige forvaltningsmessige og rettslige tiltak for å forhindre torturhandlinger og andre former for grusom umenneskelig eller nedverdigende behandling eller straff. Når generalforsamlingen vedtok i 2002 en valgfri protokoll til dette, som ble underskrevet av Norge i 2003 og trådte i kraft i 2006, utarbeidet av en åpen arbeidsgruppe opprettet av FNs menneskerettighetsorganisasjon, hvor vi fra Norge var representert med representanter fra Utenriksdepartementet, så er – som det er sagt tidligere – tiden moden for at vi nå ratifiserer denne, Kristelig Folkeparti er glad for at en samlet komité står bak at vi nå ønsker å ratifisere denne protokollen. Protokollen ble vedtatt for å etablere et forebyggende system med regelmessig besøk fra bl.a. uavhengige internasjonale organer. Men den forplikter oss til å legge til rette for besøk av FNs underkomite for forebygging og til å samarbeide med komiteen, og – kanskje det viktigste – er plikten til å opprette, utpeke eller opprettholde en eller flere uavhengige nasjonale forebyggende mekanismer som oppfyller protokollens krav. Som det er sagt, har det vært diskusjon både blant høringsinstansene og i komiteen om hvilket organ som skal fungere som den nasjonale forebyggende mekanismen. Vi i Kristelig Folkeparti sammen med flertallet i komiteen merker oss samarbeidet mellom flere departementer, og ser positivt på at Stortingets ombudsmann for forvaltningen skal ha hovedansvaret for denne oppfølgingen, og vi ser fram til de lover og forskriftsendringene som må komme på grunn av dette valget. Når vi nå ratifiserer denne protokollen, viser vi at Norge ansvarliggjøres i arbeidet mot tortur og annen grusom umenneskelig eller nedverdigende behandling eller straff. Det er viktig at alle steder for frihetsberøvelse i Norge blir kontrollert jevnlig, som det står i en enstemmig merknad fra komiteen.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2013-05-14:
Jeg syns dagens debatt har vært veldig god, jeg syns vi har fått satt viktige temaer på dagsordenen, og vi er stort sett enige, men det er noen nyanser og lite grann som skiller oss. Jeg syns også at dette er en god debatt om Afghanistan, sjøl om innfallsvinkelen er litt annerledes her enn i mange andre Afghanistan-debatter vi har hatt, og denne debatten er et eksempel på at de som sier at det ikke finnes noen debatt i det norske storting om Norges engasjement i Afghanistan, tar feil. Jeg legger også merke til at de som til stadighet hevder dette i pressen, nok en gang glimrer med sitt fravær når Stortinget debatterer noe som har med Afghanistan å gjøre. Som sagt syns jeg debatten har vært veldig god. Vi er enige om det aller meste – bare litt uenighet om tidspunktet. Så syns jeg også det er gledelig at Venstres taler slo fast at det er Stortinget som har ansvaret for at engasjementet vårt i Afghanistan blir gjennomgått og evaluert. Jeg la også merke til at Venstres taler – med mindre jeg overhørte noe – ikke brukte begrepet «uavhengig» i sitt innlegg, før hun helt på slutten kommenterte det jeg sa i mitt første innlegg. Så som sagt: Med noen nyanser er vi enige om at vi skal gjøre dette på en skikkelig og ordentlig måte, og det er Stortinget som har ansvaret for at gjennomgang og evaluering finner sted. Helt til slutt vil jeg bare presisere og igjen bruke noen sekunder på begrepet «uavhengig»: Det er ingen som er uavhengig i disse spørsmålene! Det finnes ingen uavhengig oppfatning av om det var riktig av Norge å bidra i ISAF-styrken. Det finnes ingen uavhengig oppfatning av hvordan det norske militære bidraget skulle være. Skulle vi bidra med kjøretøyer, med fly, med helikoptre? Det finnes ingen uavhengige synspunkter på det. Skulle bistanden vår innrettes slik eller slik? Det finnes argumenter for og det finnes argumenter mot, og det er ulike nyanser, men det er jo ingen uavhengige oppfatninger! Det er mitt poeng. Med disse ord, og nå som debatten forhåpentligvis snart er slutt, vil jeg avslutte med å si at jeg tror vi skal finne gode løsninger på dette, og vi kommer til å lære av bidraget vårt i Afghanistan. Og la meg bare understreke nok en gang – og der synes jeg også komitélederen hadde veldig gode poenger – at vi er langt fra ute av Afghanistan. Vi kommer fortsatt til å ha et sterkt nærvær i Afghanistan.
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-05-14:
Sakens ordfører holdt et godt innlegg, som jeg i stor grad støtter opp om. Jeg kommer tilbake til noe av det jeg er litt uenig i, helt til slutt i mitt innlegg. Forslagsstillerne ønsker en helhetlig og systematisk gjennomgang av Norges engasjement i Afghanistan. Det er i utgangspunktet et naturlig ønske, og det er et fromt ønske. Men det er likevel et spørsmål om timing, og timingen er i denne sammenhengen litt gal. Debatten om vårt engasjement i Afghanistan har vært og er omfattende i norsk offentlighet. Det har den vært gjennom år. Stortinget får seg forelagt en årlig redegjørelse, og det er en årlig debatt om dette temaet. Den står også på dagsordenen i offentligheten over tid. Når det nå er lagt et løp for at prosessen med avvikling av ISAF skal sluttføres i 2014, er det naturlig å ta opp spørsmålet om en gjennomgang av denne innsatsen på det tidspunktet – ikke nå. Forsvaret selv har løpende evalueringer og vurderinger av det arbeidet de gjør på vegne av Norge, og dette er en del av ordskiftet når Stortinget får seg forelagt informasjon. Sånn sett har Stortinget et godt grunnlag for å forstå det som er og har vært situasjonen der nede. For Fremskrittspartiet er det mer naturlig å peke på viktigheten av å etablere en reell praksis som avklarer hvilket omfang og hvilken varighet de ulike oppdrag skal ha, før de iverksettes – at vi blir bedre på det. Det må stilles krav til klare målsettinger om hva oppdraget skal løse, og hvordan det er tenkt løst. Man må også definere hvilke ressurser det er hensiktsmessig å bidra med, både rent politisk og fra eksempelvis Forsvarets side. Videre er det viktig at det foreligger konkrete beslutningsgrunnlag for hvordan framtidige operasjoner skal finansieres. Det er avgjørende at det foreligger klare rammer for hvor lenge de enkelte styrker skal bindes opp i oppdragene. I den forbindelse er det også av avgjørende betydning at man sikres tilstrekkelig rotasjon av personale. Representanten Myrli var inne på noen historiske data om antallet skadde og drepte norske soldater i internasjonale operasjoner gjennom disse ti årene. Jeg er helt enig med representanten Myrli i at vi aldri må glemme den innsatsen våre kvinner og menn har nedlagt i sin tjeneste, og de offer de har måttet bære. Om kort tid sender vi av gårde styrker ned til Adenbukta. Komiteen fikk god informasjon om det arbeidet og den innsatsen de skal gjøre, og om hvordan dette oppdraget er tenkt løst. Det ga den tryggheten som er nødvendig for at vi kan sende våre menn og kvinner ut i internasjonale operasjoner, slik vi nå skal. Så må jeg til slutt komme inn på det jeg er litt uenig med representanten Myrli i, nemlig det han tok opp om temaet uavhengige gjennomganger. En generell betraktning har jeg lyst til å ta fra denne talerstolen: Det er viktig at vi faktisk har uavhengige gjennomganger av ulike temaer, nettopp for å sikre at vi får kartlagt de ulike ting som er viktige for at Stortinget senere skal kunne fatte riktige beslutninger, og også for å få vurdert om de beslutningene man faktisk har fattet i ulike saker, er gjort på et korrekt grunnlag. Jeg syntes bare det var naturlig å bringe det på bane.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2013-05-14:
Komiteens merknader og innstillingen er kort, og det er heldigvis forbilledlig enighet og samstemthet i denne saken. Vi slår alle ring rundt det engasjementet som våre soldater – kvinner og menn – fortsatt i dag gjør i Afghanistan. Selv om det internasjonale samfunnet har begynt å avvikle engasjementet i Afghanistan, skjer det fortsatt en komplisert internasjonal operasjon for å motarbeide internasjonal terrorisme i Afghanistan. Jeg har sagt det før: En grundig evaluering og helhetlig gjennomgang av innsatsen i Afghanistan skal skje, men dette skal skje etter at vi har avviklet hovedsaken av vår innsats i landet, ikke midt inne i en vanskelig situasjon, som det fortsatt er i Afghanistan.
Borghild Tenden (Venstre), 2013-05-14:
Ja, jeg gjorde for så vidt det.
Borghild Tenden (Venstre), 2013-05-14:
En forsker ved navn Arne Strand ved Chr. Michelsens Institutt har uttalt at han frykter at vesentlig informasjon kan gå tapt hvis man venter med en evaluering. Mitt spørsmål blir da: Er statsråden uenig i det?
Borghild Tenden (Venstre), 2013-05-14:
Jeg skal være veldig kort, men jeg måtte ta ordet, for jeg hadde en følelse en periode av at noen – noen få – prøvde å tillegge Venstre noe annet enn det som var intensjonen med dette forslaget vårt, og debatten har heller ikke overbevist meg; jeg forstår fortsatt ikke hvorfor man ikke kan påbegynne deler av evalueringen. En evaluering består av flere deler, og det kunne man påbegynne nå, og dét er – som jeg også sa i innlegget mitt – et sterkt ønske fra dem som står i jobben, som representanten Hansen snakket så varmt om i sitt innlegg.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-05-14:
Denne debatten har vist at det er bred enighet om at vi skal lære av det vi har gjort i Afghanistan. Det er viktig å ta med seg de erfaringene – jeg hadde nær sagt selvsagt – og så er det uenighet om hvilket tidspunkt som er best egnet. Jeg er selvsagt enig med dem som mener at dette ikke er tidspunktet for å gjøre det. Likevel tror jeg vi har behov for mer gjennomtenkning av hva det er vi skal lære av, og hvorfor vi skal lære det vi skal lære. Det er der jeg synes forslagsstillerens ønske om en «uavhengig og helhetlig gjennomgang» skaper assosiasjoner – som representanten Sverre Myrli også pekte på – i retning av en granskning, altså av at man ikke bare skal lære for å forbedre, men at man skal lære for å spørre: Gjorde vi rett? Som vi har hørt statsråden understreke, og som vi har hørt hele tiden, ikke minst fra Forsvaret selv og fra forsvarssjefen: Forsvaret har lært hele tiden, og de har justert arbeidsmetoder, utstyr osv. i lys av erfaringen de har hentet fra starten og utover, men også i lys av endringer i situasjonen, også i lys av endringer i oppdraget – fra å skulle skape sikkerhet og opprettholde sikkerhet til nå å lære opp afghanske sikkerhetsstyrker og så overlate det til dem. Den sivile innsatsen er på samme måte løpende evaluert. Hvorfor skal vi lære? Jo, for å bli bedre i nye operasjoner vi måtte bli kallet til. Selv om de etter all sannsynlighet vil være annerledes, vil det også kunne være læring å hente. Den læringen må gjøres løpende, men den kan etter mitt skjønn ikke gjøres uavhengig av dem som sto i jobben. Er det noe i nærheten av en slags gransking man ønsker – om det var rett å gå inn, om det var rett av Norge å delta? Det er et politisk spørsmål som denne salen må vurdere. Det var og har vært bred støtte hele tiden. Det er ingen uavhengige organer som kan overprøve Stortingets beslutninger, men det kan vurderes om operasjonen som helhet har vært optimal, om det var rett balanse mellom militær, sivil og politisk innsats gjennom disse ti årene. Var vår optimisme for stor i forhold til hva man skulle oppnå – i tillegg til å forhindre at Afghanistan skulle forbli et arnested for internasjonal terror? Var vi for optimistiske i troen på at vi kunne omdanne Afghanistan til et mer stabilt og demokratisk samfunn? Dette er også viktige vurderinger å gjøre, men igjen: Dette kan ikke gjøres ved å se på Norges innsats alene. Vi var ett av noen og førti land, og det var tross alt det amerikanske fotavtrykket som var det sterkeste, som har vært det sterkeste, og som vil være det sterkeste også når vi nå går over i en ny fase etter 2014.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2013-05-14:
Takk til utviklingsministeren for et godt og fyldig svar. Jeg er veldig glad for det utviklingsministeren sier om at konvensjonen vil forplikte Norge. Jeg tror det er en veldig riktig tilnærming. Det å bruke det arbeidet som nå skjer med konvensjonen i alle de landene som ratifiserer, er faktisk en veldig viktig brekkstang til å sette situasjonen for funksjonshemmede på dagsordenen i de ulike landene. Jeg synes også det er viktige signaler som statsråden gir – at tusenårsmålene også må inkludere funksjonshemmede, som ett av perspektivene. Ikke minst er det viktig at alle som mottar støtte innenfor prioriterte norske områder, skal inkludere funksjonshemmede i forbindelse med planlegging av prosjektene. Jeg tror det kan være med på å skape en bred allianse for å få løftet dette viktige temaet framover. Så var statsråden inne på Verdens helseorganisasjon og det som foregår i FN. Det som også foregår i FN, i WHO og for så vidt også i Verdensbanken, er å utvikle indikatorer for å kunne måle utviklingen for funksjonshemmede. OECD har heller ikke kriterier for det. I fjor arrangerte OECD en konferanse om «Aid Effectiveness». Sluttdokumentet derfra inneholdt bl.a. at man skal legge vekt på mottakerbasert samarbeid, legge vekt på målbar utvikling og gode indikatorer, og at all bistand skal være effektiv. OECD slår også fast at funksjonshemmede skal være en viktig gruppe å ta hensyn til. Vi vet at i og med at funksjonshemmede er blant verdens fattigste, må bedring for funksjonshemmede faktisk være mulig å måle. En helt konkret oppgave blir da å ta fatt på å følge opp overfor OECD og andre og utvikle indikatorer slik at tiltakene vi setter i verk, treffer og når ut til personer med funksjonsnedsettelser. Vi kunne f.eks. ha foreslått at OECD utreder dette spørsmålet. Så var utviklingsministeren inne på høynivåmøtet som skal være i september i år, med temaet funksjonshemming og utviklingspolitikk. Jeg er glad for at utviklingsministeren understreker at Norge skal være aktiv, også denne gangen. Spørsmålet er hva utviklingsministeren ser for seg av aktiviteter – på hvilken måte skal Norge være aktiv i forbindelse med høynivåmøtet i september?
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2013-05-14:
Tusen takk for en god debatt. Jeg har også lyst til å si at jeg synes det har vært en viktig debatt. For første gang i løpet av denne perioden har vi reist som et eget tema en debatt om funksjonshemmede i utenriks- og utviklingspolitikken, i form av en interpellasjonsdebatt. Skovholt Gitmark kan gjerne si at det kom sent, og kritisere regjeringen – det er selvfølgelig opposisjonens viktigste jobb. Men det er kanskje ryddig for ens egen del å innrømme at hvis en går igjennom representanten Skovholt Gitmarks talerinnlegg i løpet av denne perioden, ser en at ordet «funksjonshemmede» heller ikke i denne representantens talerinnlegg har vært oftest oppe. Det kom seg etter at jeg hadde fremmet denne interpellasjonen. Da oppfattet også Høyre at dette var et viktig tema. Jeg sier ikke dette for å hovere, jeg sier det fordi jeg tror vi alle erkjenner – uavhengig av parti og politisk tilhørighet – at vi har vært for dårlige. Vi har gjort en for dårlig jobb med å løfte dette temaet – både i Norge og internasjonalt – i vår utviklingspolitikk. Jeg er veldig glad for statsrådens signaler, for det første at han nå har tenkt å utvikle en type strategi, en handlingsplan – en kan kalle det hva en vil. Å inkludere organisasjonene i dette arbeidet tror jeg er veldig viktig. Jeg er også veldig glad for signalene fra statsråden om at vi skal være aktive på alle de arenaene vi har og er representert på, både i diskusjonen som vi nå skal over i, og når det gjelder å ha funksjonshemmede som en av målgruppene – for å nå ut til alle i forbindelse med tusenårsmålene. Jeg synes det eksempelet statsråden kom med, fra UNICEF, var veldig relevant og veldig godt. Men vi har også mange andre arenaer der vi kan ta opp dette temaet, og der vi kan jobbe med det på en mye bredere og mer grundig måte enn det vi alle erkjenner at vi har gjort i løpet av de siste årene. Vi har etatsstyringsdialogen, som jeg i hvert fall da jeg i forrige periode var statssekretær, opplevde var en veldig viktig arena for å kunne løfte viktige politiske temaer. Vi har hele den jobben som statsråden var inne på, som handler om hva vi gjør i FN, og hva vi gjør overfor de multilaterale organisasjonene. Men vi har også ambassadene våre som viktige politiske møteplasser lokalt, og som viktige arenaer der vi kan sette dette på kartet. Tusen takk for debatten. Jeg ser fram til handling på dette feltet i framtiden.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-14:
Noe av det som er ekstremt viktig, var jo Laila Gustavsen inne på, nemlig spørsmålet om indikatorer og fakta. Vi vet jo hvordan det funker. Dilemmaet i alle slags vurderinger og målesystemer er: Det man spør etter, og det man måler, er det som man blir opptatt av å levere på. Det har to sider. Den ene siden er at det er ikke alltid måleindikatorene er gode nok, og dermed måler man feil. Det er også ekstremt viktig at man har måleindikatorer for å kunne måle om man oppnår det man vil. Derfor er jeg helt enig i at vi arbeider for å utvikle gode måleindikatorer i alle slags organisasjoner der man setter standarder, som i OECD og i Verdensbanken. Der er dette viktig å ta med. Så vil jeg si én ting til: Vi hadde besøk av Anthony Lake, UNICEF-sjefen, i forrige uke – han er en bra fyr. Han trakk spesielt fram én ting, som representanten Gustavsen også trakk fram i sitt innlegg. Problemet er at hvis man når veldig mange med f.eks. utdanning, men ikke alle, er det som oftest de svakeste gruppene, de som bor lengst fra byene, de som har funksjonsnedsettelser, som faller utenfor. Derfor må man – og det er jeg veldig opptatt av når det gjelder de nye tusenårsmålene – for det første ha en politikk der man er opptatt av å nå alle, ikke bare nesten alle, men alle. Hvis ikke er det de svakeste som faller utenfor til slutt. For det andre må man sørge for å måle om man faktisk lykkes med dette underveis. Hans poeng var veldig enkelt: Når vi nå ser på tusenårsmålene og ser på hvem som f.eks. har fått skolegang, er det veldig mange som har fått skolegang, men enkelte ganger kan man se at det nærmest bidrar til å øke ulikhetene mellom de som får skolegang, og de som ikke får skolegang, fordi de som sto svakest i utgangspunktet, har ikke fått tilgang til tjenester. Derfor er gratis tjenester – gratis skolegang, gratis helsttilbud, de tingene der – helt avgjørende og at vi hele tiden har dem som har det vanskeligst som et utgangspunkt, når man skal lage systemene. Men «faktafinning» er ekstremt viktig. Vi har et samarbeid med Statistisk sentralbyrå og Verdens helseorganisasjon, som får mer støtte til kartlegging av funksjonshemmedes levekår i detalj, spesielt adgangen til helsetjenester, arbeid, samferdsel og utdanning. Det er viktig arbeid. Jeg vil bare til slutt si at det er en lang vei å gå før mennesker med funksjonsnedsettelser har like muligheter til å ta del i samfunnet, men jeg mener at både hjemme og i verden skal vi ta vår del av ansvaret for at det skal bli like muligheter.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-14:
Jeg kan begynne med å si tusen takk til Laila Gustavsen for å reise denne debatten. Jeg oppfatter det slik at det Laila Gustavsen i mange sammenhenger gjør, er at hun ser behovet for å diskutere hvordan funksjonshemmede som gruppe kan inkluderes – har det som et tydelig mål – og ikke blir glemt i norsk utviklingspolitikk. Det vil jeg gi representanten ros for. Jeg vil også gi ros til Sylvi Graham for et veldig konstruktivt – etter min oppfatning – innlegg, der hun balanserer nettopp de tingene som jeg synes det er viktig å ta med seg videre, nemlig å se på hvor vi har vært for dårlige, og hvordan kan vi løfte arbeidet på en bedre måte. Jeg vil gjerne bare understreke at jeg ser på dette som et grunnleggende menneskerettighetsspørsmål. Det er ut fra det vi er nødt til å se på arbeidet mot diskriminering og arbeidet for muligheten til å leve sitt liv på lik linje med alle andre mennesker. Menneskerettighetsspørsmålet kjenner vi til. Det er tydelig forankret at det har nasjonalstaten ansvar for. Jeg synes man fra Peter Skovholt Gitmarks side skal være forsiktig med å si at regjeringen har sviktet funksjonshemmede hver dag. Det mener jeg for det første er feil. For det andre mener jeg det er viktig å plassere ansvaret der det ligger – hos det enkelte land. Vi må gjøre det vi kan for å styrke grupper og organisasjoner som jobber for funksjonshemmedes rettigheter, både i Norge og internasjonalt. Som sagt, Atlas-alliansen får 81 mill. kr og er en av de store organisasjonene som får. Det er fordi de er en sivilsamfunnsorganisasjon, som dermed har mulighet til å bygge allianser i andre land – og gjøre jobben der den trengs. Det er begrenset hva vi i Norge kan gjøre, men vi skal gjøre det vi kan. Folk må rotte seg sammen og gjøre jobben selv. Derfor har jeg veldig sterk tro på sivilsamfunnet. Grunnen til at vi gjennomførte evalueringen, var for å se på hvordan vi kan gjøre jobben bedre. Evalueringen kom i fjor. Der pekes det på de stedene der dette har funket godt. Vår støtte har i mange land bidratt veldig tydelig til å bygge opp sterke brukerorganisasjoner og organisasjoner som jobber for funksjonshemmedes rettigheter. Det mener jeg er avgjørende viktig. Det andre er at en kommer med en rekke forslag til hvordan vi kan gjøre en bedre jobb. Den ballen tar vi. Vi har vært i dialog med organisasjonene. Vi skal fortsette å være i dialog med sivilsamfunnsorganisasjonene i Norge for å få innspill fram til vi legger fram hvordan vi vil jobbe med dette framover. En av de tingene som er varslet, bare gjentar jeg: Vi kommer til å lage en veileder for hvordan arbeidet skal gjøres, sånn at alle som jobber med norsk bistand, vet hvordan en best kan jobbe for funksjonshemmedes rettigheter.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-14:
Tusen takk for de innspillene. Jeg er helt enig med representanten Hansen i at vi på de områdene vi kan gjøre en spesiell jobb har troverdighet, bør kjøre knallhardt. Noen ganger handler det om å ta en rolle som vi vet at det er færre som tar. For eksempel i spørsmålet om rettferdig fordeling er det altfor lite trykk. Det er veldig mange som er opptatt av bare å gjøre noe med de konkrete resultatene eller problemene, men som ikke ser hvordan det har sammenheng med rettferdig fordeling. Jeg opplever at det er veldig stor bevegelse der bare de par siste årene. I løpet av det siste året har f.eks. World Economic Forum i Davos begynt å løfte opp problemet med større ulikhet som et problem for veksten. Jeg vil ikke si at det er en umoralsk, men en litt pussig inngang å si at hvis vi ikke kan tjene mer penger, må vi vel gjøre noe med ulikhetene. Det bedre å ha det moralske utgangspunktet og si at det faktisk er slik at samfunn med små forskjeller er bedre samfunn, mer rettferdige samfunn. Men ok – vi tar de allierte vi kan få, og kjemper kampen sammen der det kan gjøres. The Economist har løftet opp dette som et problem fordi man i USA nå ser hvordan økte skolepenger i en god del undervisningsinstitusjoner – bl.a. en tredobling i California de siste årene etter finanskrisen – har gjort at folk som er flinke på skolen, ikke får mulighet til å ta høyere utdanning, og dermed går man glipp av en haug med talenter. Hvis man ikke har like rettigheter og like muligheter til utdanning, er det faktisk slik at man taper noe demokratisk i et samfunn – hvis ikke alle har tilgang til utdanning – og man taper noe for nasjonens mulighet til å drive videre. Men som jeg nevnte, vi løfter rettferdig fordelingsperspektivet, og FNs Human Development Report, som kom nå tidligere i vår, sa veldig klart og tydelig fra om det. Mange av målene vi har oppnådd i helse- og utdanningssektoren, er tapt på grunn av at ulikhetene i et samfunn har økt. Rettferdig fordeling blir løftet opp av oss, og likestilling likeså. Når det gjelder energi, mener jeg det er viktig å gjøre noe, for det er få andre som gjør den jobben. Jeg er også livredd for at energi blir en miljøsak. Det må være en kombinasjon, det må være den saken der vi klarer å forene utviklingslandene som ønsker utvikling og retten til utvikling, og miljøsaken og behovet for å sørge for at utviklingen er så fornybar og grønn som mulig. I tillegg la Stoltenberg i fjor fram rapporten om barne- og mødrehelse. I tillegg er det flere andre mål, og det er helt riktig som Eva Kristin Hansen sier: Vi må fortsette å slåss for at tusenårsmålene som gjelder i dag, blir oppnådd innen utgangen. Både innenfor spørsmålet om matsikkerhet og innenfor spørsmålet om utdanning er det helt riktig: Kvaliteten og tilgangen for bl.a. unge jenter til ungdomsskole er det avgjørende viktig at vi slåss for i neste runde.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-14:
Tusen takk for en god debatt. Jeg må bare få begynne med å si at jeg slutter meg 100 pst. til det innlegget som Karin S. Woldseth hadde. Derfor må jeg innrømme at det er komplett uforståelig for meg, når hun sier at det er behov for en sterkere innsats på alle de områdene som hun nevner, at Fremskrittspartiet kutter såpass dramatisk i bistandsbudsjettet som de gjør. Det er også komplett uforståelig for meg at spriket i Fremskrittspartiet kan være så stort som det er mellom Gjermund Hagesæter og Karin S. Woldseth. Men jeg håper at det blir Karin S. Woldseth som vinner kampen om Fremskrittspartiets sjel i dette spørsmålet, for maken til form for bagatellisering av ulempene og det forferdelige med skatteparadiser som Gjermund Hagesæter beskrev den gangen, er det ikke mulig for meg å si noe om. La meg bare ta ett eksempel når det gjelder akkurat dette spørsmålet. Vi har i alle år sagt at det foregår et ran av de fattigste landene, og det fikk representanten Woldseth også beskrevet i det møtet som hun hadde – for øvrig med en stiftelse som Norge er med på å støtte, og som også jeg også har møter med jevnlig. Det er et ran som foregår av de fattigste landene, men det som skjer nå i verden, er at en får et momentum fordi en har fått en endret situasjon. Akkurat slik som Snorre Serigstad Valen sier: En ser nå at de rike landene også oppdager at de blir ranet gjennom de samme skatteparadisene. Bare helt kort: I Storbritannia var det en debatt om dette i parlamentet. De pekte på at Starbucks, som er en stor amerikansk kaffekjede, nesten ikke betalte skatt overhodet til Storbritannia – mindre enn en vanlig kaffebar på hjørnet – på grunn av at de flyttet alle pengene ut gjennom skatteparadiser til andre land som royalties for det å drive. Da ser en at utviklingsland, på samme måte som oss, får problemer med å finansiere. Det er en kjempebra innsats på utdanning og helse, og det er et problem at skatteinntektene er for lave. Men skattedebatten er frisk i Norge, og den kommer til å bli frisk i mange andre land også. Men la meg ta fatt i én av de tingene som Ine M. Eriksen Søreide trakk opp, og det gjaldt spørsmålet om kvalitet i skolen. Der er vi helt enige. Jeg vil også si at nettopp der har vi satt i gang et arbeid. Vi støtter opp en pilot i UNESCO, som heter PISA for Development, som ser på hvordan vi gjennom måleredskaper kan bedre kvaliteten i utdanningsinstitusjoner. Det er egentlig ikke tallet 61 millioner som står uten utdanning som er det sentrale, det er de 250 millionene som ikke kan lese og skrive ordentlig selv om de har gått på skole. Til Kjell Ingolf Ropstad vil jeg bare si at heldigvis er det slik at oppfølgerne noen ganger er veldig gode. Vi hadde Iron Man 3, som er det siste eksempelet på en god oppfølger av en serie, og jeg håper at det samme skal kunne skje for utviklingsmålene. Nå blir høynivåpanelet presentert i løpet av denne måneden eller begynnelsen av neste måned. Da tar regjeringen en innstilling og en debatt om dette, så får vi det presentert, og vi får en åpen debatt i samfunnet i Norge. Tusen takk for en god debatt.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2013-05-14:
Personer med nedsatt funksjonsevne møter omfattende barrierer innen helsetjenester, utdanning, arbeidsliv og transport. Rapporter som vi har sett, viser også at de har dårligere helse, dårligere utdanning og dårligere økonomi enn resten av befolkningen. Vi ser også at når katastrofer rammer, det være seg krig, væpnede konflikter eller naturkatastrofer, er det de som i utgangspunktet har det vanskeligst, som rammes hardest også da. Krykker, høreapparater, proteser og rullestoler har sjelden høy prioritet når masser av mennesker har akutt behov for hjelp. Særlig har barn med nedsatt funksjonsevne en tendens til å bli usynlige. Utdanningsnivået er lavt – som utviklingsministeren sa, antas en tredjedel av barna å stå uten utdanning. Disse barna er mer utsatt for seksuell utnyttelse og vold enn andre. Mange gjemmes bort eller tvinges til å livnære seg som tiggere. Også kvinner kommer i bakleksen når krisene rammer. Kvinner med funksjonsnedsettelser utsettes også for vold og overgrep, og ikke minst i en krisesituasjon er det ekstra vanskelig for dem å komme seg unna. Derfor er det på tide at Norge, som er internasjonalt anerkjent for sitt arbeid mot vold og overgrep mot kvinner, inkluderer kvinner med funksjonsnedsettelser i dette arbeidet. La meg også understreke at det er viktig å nå denne gruppen i sammenheng med tiltak for reproduktiv helse for kvinner. For kort tid tilbake vedtok Stortinget å ratifisere FN-konvensjonen om rettigheter for mennesker med nedsatt funksjonsevne. For å sikre at gode ønsker følges opp med konkrete tiltak, er det nå viktig at vi bidrar til å utforme klare indikatorer og etablere gode rapporteringsrutiner. Det er nå på tide med et løft i bistandspolitikken for å bedre situasjonen for mennesker med funksjonshemming, og særlig med tanke på barn og kvinner. Spørsmålet blir om vi faktisk prioriterer å beskytte mennesker med funksjonsnedsettelser. Jeg tror dessverre at svaret i mange tilfeller er nei. Noe skyldes holdninger, både i vårt eget land og i landene vi samarbeider med, til mennesker som oppleves som annerledes, og noe kan skyldes at hjelp til mange med funksjonsnedsettelse krever individuell behandling og tilpassing i situasjoner hvor tusener av andre har behov for hjelp. Dette er en viktig debatt. Jeg er glad for utviklingsministerens understreking av at funksjonshemmede skal bli inkludert i utviklingsarbeidet, og at denne inkluderingen skal skje som et resultat av en rettighetsbasert tilnærming, basert på prinsippene om likeverd og ikke-diskriminering. La oss i fellesskap bidra til at mennesker med funksjonsnedsettelser sikres en tilstrekkelig plass i den globale satsingen på utdannings- og helseområdet, og at vi sørger for at denne gruppen også vies særlig oppmerksomhet når katastrofene rammer.
Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-05-14:
Først vil jeg takke statsråden for et veldig godt og grundig svar, og jeg liker særlig det han tar opp om å få mennesker ut av varig fattigdom ikke alene handler om å gi bistand. Det at land selv følger opp og tar stort ansvar for å legge til rette for næringsliv, arbeidsplasser, for å kreve inn skatter og avgifter til fellesskapets beste og ikke minst ha kontrollrutiner i egen forvaltning og bekjempe korrupsjon er helt avgjørende, mener jeg. Statsråden var også inne på at Norge i arbeidet med å utvikle de nye tusenårsmålene bør bidra der vi kan tilføre noe spesielt, og der ingen andre kan spille den samme rollen. Det er jeg helt enig i og kanskje særlig når det gjelder likestilling. Det kan jeg ikke gjenta nok, for der har vi, som jeg også nevnte i mitt innlegg, en ganske krevende situasjon nå om dagen, der det er flere land som aktivt motarbeider kvinners rettigheter og muligheter. Og det er ikke gitt i arbeidet med tusenårsmålene at det er enkelt å få alle ting på plass. Derfor må vi holde den fanen veldig høyt. Så er jeg enig med statsråden i at Norge må ta et lederansvar internasjonalt når det gjelder energi. Så får vi se hvordan det blir reflektert i de nye målene. Men jeg mener det er viktig å holde den saken varm, fordi det er så utrolig viktig for å få til utvikling i land. Samtidig som Norge skal spille en lederrolle på enkelte områder, må vi ikke miste av syne at vi for en del av de målene vi har i dag, ikke har fått gode nok resultater. Arbeidet med flere av dem må man fortsette med også etter 2015. Man trenger f.eks. å videreføre arbeidet med barne- og mødredødelighet. Statsråden inviterte Stortinget til å komme med innspill og har egentlig flere ganger invitert til den debatten vi har i dag, og det synes jeg er veldig bra. Flere på Stortinget har også fått veldig gode innspill fra utsiden av dette huset. For eksempel har Redd Barna sendt oss innspill om at vi i arbeidet med de nye målene må se på kvalitet og resultater i tillegg til kvantitet, at det er ikke nok å gå på skole, man må også lære. Så har vi også fått innspill om at målene må ha konkrete indikatorer og delmål for å identifisere marginaliserte grupper, og at vi bør ha en rettighetsbasert tilnærming. Andre har også sendt oss innspill om at det er viktig å prioritere miljøvern, klimaendringer og grønnere utvikling og har framhevet det som viktig i arbeidet med tusenårsmålene. Det mener jeg er gode innspill som statsråden kan ta med seg tilbake i det arbeidet han gjør. Men det jeg kanskje synes har vært mest oppløftende med mange av de innspillene vi har fått her på Stortinget, er at folk er opptatt av rettferdig fordeling. Det synes jeg er en sunn og god utvikling i diskusjonen vi har i Norge. Vi kan ikke fortsette å gi bistand i all evighet – spesielt ikke til mellominntektsland. Vi får ikke bukt med fattigdommen hvis vi ikke gjør noe med fordeling, men jeg tror at bistand på en måte kan bidra til å sende land i positiv retning. På veien mot at land skal ta ansvar selv, mener jeg det er viktig at vi fortsatt gir bistand, men de må ta ansvar.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2013-05-14:
Til debatten om IEA: Jeg er litt opptatt av at en ikke skal gjøre det IEA sier, til det eneste sanne om alt, selv om en absolutt skal lytte til IEA. Når en ser på ressursanslagene, som statsråden helt riktig peker på, er det tydelig at det er gass det kommer til å være mer behov for i 2035, mens behovet for olje og kull kommer til å gå ned. Men det er som statsråden helt riktig sier, et 50-50 anslag. Det er en usikkerhet i om det i seg selv er nok for å nå togradersmålet. Jeg ville bare si – siden statsråden nevnte Kristelig Folkeparti i tilknytning til klima – at vi vil være opptatt av å redusere norsk oljetempo. Derfor er jeg heller ikke redd for at det eventuelt vil være en nedgang i tiden framover. Samtidig kan jeg ikke la anledningen gå fra meg til å si at jeg er enig i at det er stor forskjell på Lofoten, Vesterålen og andre områder. Men som jeg sa i mitt innlegg: Ressursanslagene er ca. like for f.eks. Johan Sverdrup og i Lofoten og Vesterålen. Har statsråden god samvittighet for å si ja til de områdene – hvis det er så viktig som han antyder?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2013-05-14:
Det har vært flere gode innlegg med mye av det samme budskapet. Det som har vært viktig for Kristelig Folkeparti i saken, er at vi er tydelig på at vi erkjenner at det er forurensningsfare i og ved våtmarksområder. Samtidig må vi veie andre hensyn, når det gjelder over fastmark og over åpen sjø, opp mot hensynet til human jakt. Det er, som flere har vært inne på, tydelig at det blir flere skadeskytinger med bruk av alternativet til blyhagl. Det er rett og slett ikke gode nok alternativer til blyhagl per dags dato. Denne debatten rundt bruk av blyhagl ved jakt er en kjent debatt, og – som representanten Lødemel var inne på – har vi nå hatt forbudet ganske lenge. Da må vi se på hvordan forbudet har fungert. Etter vårt syn har det ikke fungert optimalt og etter hensikten. Derfor er vi tydelig på at så lenge man ikke har god nok ammunisjon til å få human jakt, mener vi at man kan oppheve forbudet over fast mark og over åpen sjø. Men i merknaden med Høyre – og for så vidt også Fremskrittspartiet – skriver vi klart og tydelig at det betyr «inntil fullgode alternativer er på plass». Dersom det er et godt nok alternativ til blyhagl, er det heller ikke nødvendig å bruke bly. Det er i hvert fall vårt standpunkt. Det er viktig å presisere at det forslaget som ligger her, kan være med på å sikre, som også representanten Sande var inne på, mer legitimitet knyttet til loven, for da er man tydelig på at det er forbudt der man ikke trenger å bruke bly, nemlig på skytebaner, mens man kan bruke blyhagl over fast mark og over åpen sjø. Jeg trenger ikke dra argumentasjonen noe lenger annet enn å vise til de andre innleggene som har vært holdt. Jeg er glad for at statsråden er tydelig på at han ønsker å innhente mer kunnskap, og at også komiteen klart og tydelig uttaler at vi ønsker mer kunnskap om miljø- og helseeffektene blyhagl har. Det er viktig at man veier hensynene opp mot hverandre, og per dags dato mener vi at vi har konkludert og kommet med et godt kompromiss.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2013-05-14:
Stortinget skal nå behandle et forslag fra partiet Venstres to representanter fra Oslo og Akershus om varig vern av Nordland VI, Nordland VII og Troms II. Personlig hadde jeg ikke trodd at et slikt forslag ville komme, men nå ligger det altså her. Jeg synes det er gledelig at en samlet komité går mot forslaget, fordi det har så mange negative konsekvenser. I innstillingen foreligger det en del forskjellige merknader og forslag som jeg regner med at det enkelte partis representanter selv vil redegjøre for. Når jeg starter dette innlegget slik jeg gjør, er det fordi jeg ikke har hørt noen høye rop fra nord om mer vern, og fordi jeg har store ambisjoner på vegne av den nordlige landsdelen. Dette har jeg fordi vi i nord er så rike på naturressurser. Vi snakker her om viktige ressurser som hele verden har et skrikende behov for. Jeg tenker da særlig på de rike fiskeriressursene, de gode forholdene for produksjon av reine og trygge landbruksvarer, mineralforekomstene i våre fjell og mange typer energi inklusiv olje og gass. I tillegg er den nordlige landsdelen et stadig mer yndet reisemål for turister fra inn- og utland, og dette er noe som stadig er i utvikling. Som innbygger i den nordlige landsdelen er jeg stolt av landsdelen og alt den har å by på. Skal dette kunne gi oss virksomhet og en trygg bosetting, må vi se på hvordan disse ressursene kan utnyttes på en måte som alle er best tjent med. Jeg er derfor glad for at Arbeiderpartiet på sitt landsmøte for kort tid siden vedtok å konsekvensutrede områdene Nordland VI, Nordland VII og Troms II for å se på hvilke muligheter som ligger her. Jeg er selvfølgelig også glad for at LO-kongressen sa det samme. Påstandene om at en konsekvensutredning automatisk betyr utvinning, er etter min mening bare en avsporing. Jeg legger ikke skjul på at jeg ønsker meg økt aktivitet i nord, men selvfølgelig ikke for enhver pris. Jeg har selv bodd hele mitt liv eksakt i det geografiske området vi her snakker om, og det skal jeg fortsette med. Jeg må derfor si at jeg blir veldig provosert når folk uten blygsel beskylder meg for å ville ødelegge mitt eget hjemsted fordi jeg vil ha økt næringsaktivitet og derav en voksende og trygg bosetting. Den største frykten jeg har når det gjelder dette området, er at vi skal ødelegges av at våre unge drar bort fordi det ikke finnes attraktive og framtidsrettede jobber for alle typer yrker. Her som andre steder trenger vi fiskere, bønder, industriarbeidere og akademikere osv. for å ha et komplett samfunn med utdanning, arbeid, bolyst og trivsel. Skal vi få dette til, må vi se på alle muligheter, og vi må kunne la næringer leve side om side, slik de gjør det i andre deler av landet. Jeg forventer ikke at anleggskranene og arbeidsplassene hjemme i nord skal stå like tett som her hos forslagsstillerne i Oslo og Akershus, men jeg hadde virkelig håpet og trodd at alle kunne unne oss å se på mulighetene for å utnytte de ressursene vi har rett utenfor stuedøra vår. Dette ville det foreliggende forslaget sette en effektiv stopper for om det hadde blitt vedtatt. Jeg ser fram til denne viktige debatten.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2013-05-14:
Jeg merket meg at antall arbeidsplasser innen olje- og gassindustrien på en måte blir bagatellisert. En rapport fra IRIS viser at vi i dag har ca. 10 000 arbeidsplasser knyttet til olje- og gassbransjen i nord. Alle vet hva det har hatt å si, særlig for de stedene der industrien er, men også for hele landsdelen. Ikke uventet har dette vært en debatt med store sprik i oppfatning, og aller størst er spriket innad mellom opposisjonspartiene – slik også representanten Lange Nordahl var inne på. Her sier Fremskrittspartiet og Høyre at de vil ha et høyt tempo i petroleumsaktiviteten. Det virker som om de vil bore fortest mulig. Samtidig sier deres kommende regjeringspartner Venstre at de vil ha et varig vern av området – noe som betyr langt mer enn å verne olje og gass, slik jeg ser det. Vi er vant med vern i nord. Kristelig Folkeparti sier jo omtrent det samme. Jeg respekterer selvfølgelig at det er forskjellig syn i en så viktig sak, men slutt nå å snakke om regjeringspartienes sprik, så lenge sprikene er langt større i opposisjonen. Jeg er bekymret for den handlingslammelsen dette kan gi dersom det skulle snu etter valget og opposisjonen skulle få styringen. Jeg er glad for at dagens regjeringspartier hittil har klart å finne felles løsninger som har gitt framdrift og utvikling også for petroleumsnæringen i nord, samtidig som miljøsiden har blitt ivaretatt. Ja, jeg snakker faktisk også med folk i nord og i Lofoten og Vesterålen, så rart det kanskje kan høres. Men jeg oppfatter det slik at folk der er opptatt av at næringer skal kunne leve side om side også der nord, og at det skal kunne finnes måter å utnytte ressursene på som ivaretar både næringslivet og naturen vår – slik det har gjort det i over 40 år i andre deler av landet. Det må ikke være et overordnet mål å hermetisere den nordlige landsdelen, uten å se på alle muligheter for nye ben å stå på også der. Jeg hører hva representanten Skei Grande sier, men framtiden må ikke bli slik i nord at vi bare skal vises fram til folk som kommer nordover for å se hvordan vi ser ut, vi som klamrer oss fast der oppe i et vernet område.