Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Dette er det åttende justisbudsjettet som jeg får følge. Det har vært et spennende følge. Det har skjedd store endringer i løpet av 1990-tallet innenfor justissektoren. Det mest iøynefallende når det gjelder kriminalitetsbildet, er dessverre hvordan internasjonale bander organiserer grov kriminalitet på tvers av landegrensene. Også i Norge blir vi i større grad rammet, ved narkotikasmugling og menneskesmugling og utnytting av barn og kvinner i prostitusjonsvirksomhet. Til tross for en tredoblet økonomisk innsats mot narkotika, brukes det som aldri før. For å ta bakmennene må vi ha internasjonalt samarbeid, og etter flere års arbeid ser det nå heldigvis ut til at Schengen-samarbeidet blir bra. Ny type kriminalitet krever også at politiet i ekstreme tilfeller bruker nye metoder, noe komiteen nylig åpnet for. Videre samordnes innsatsen vår gjennom opprettelsen av et råd for bekjempelse av organisert kriminalitet. Det er skjedd store omveltninger, særlig på tre områder, de siste årene, og de er så pass store at de nesten kan kalles en stille revolusjon. For det første gjelder det innenfor kriminalomsorgen. Det å dra på besøk i fengselsanstalter anno 2000, er som å besøke en helt annen verden enn det det var bare tilbake i 1993. For få år siden var Gjest Baardsens 200 år gamle kritikk – anstalter ble beskrevet som forbryterskoler som provoserte fram kriminalitet istedenfor det omvendte – fortsatt relevant. Langt de fleste ansatte så på seg selv som nøkkelbærere, men det var noen entusiastiske idealister som ønsket å gjøre mer. I dag er de fleste ansatte entusiaster som ser på sin rolle som svært sentral for å få den domfelte vekk fra en kriminell tilværelse, og over i en mer meningsfylt hverdag. Stortingsmeldingen om kriminalomsorg, som bl.a. slo fast prinsippet om soningsplaner og kontaktbetjenter, har vært et sent, men godt bidrag i den utviklingen. Nå er det viktig at idealistisk arbeid ikke kveles av for lite penger. Noe av det som gjenstår, er å finne gode løsninger for effektive og håndfaste reaksjoner når det gjelder unge mellom 12 og 18 år som utfører kriminelle handlinger, slik som Regjeringen er i gang med. For det andre har det vært store omveltninger innenfor politietaten. Samtidig med at etaten har blitt kraftig styrket, bl.a. gjennom over 3 000 nye politistillinger, har det vært omorganisering for å få et mer effektivt politi og mer politi ut blant folk. Framover er det viktig at politiet spiller en enda større rolle i det forebyggende arbeid. Vi må ha et bedre organisert og tettere samarbeid mellom politi, skole, barnevern, psykiatritjeneste og sosialetat. Det har gitt gode resultater der det har vært gjennomført, som f.eks. i Sarpsborg. For det tredje har vi hatt en stille revolusjon i synet på fornærmede. Interessene til den som har vært utsatt for en kriminell handling, skal også ivaretas i politi- og rettssystemet vårt. Det begynte med proposisjonen om voldsofre i 1994, som siden har vært fulgt opp av flere små og store saker. Vi beveger oss mot et samfunn hvor rettssaken også tilhører fornærmede. Men det er frustrerende at det skal være så tungt å få politi, påtalemyndighet og domstol til å bruke de mulighetene som gis for å styrke fornærmedes situasjon, det være seg besøksforbud, eksperthjelp av Kripos i voldtektssaker, skikkelige mottak for voldtektsofre, utvisning av tiltalte fra rettssalen, idømmelse av yrkesforbud – ja, listen kan gjøres lang. Vi har gjort mange gode vedtak. Regjeringen har mange gode prosjekter i gang og har i stor grad fokusert på vold og overgrep mot kvinner. Men det kan være frustrerende å se hvor stort politisk trøkk som må til for å få et politi- og rettssystem gjennomsyret av gammelmannsholdninger til å ta et tak på dette området. I dag er rettsvernet bedre for menn enn for kvinner i dette landet, og den personlige friheten er større for menn enn for kvinner. Det er ikke et sivilisert, likestilt rettssamfunn verdig. Det er noe grunnleggende galt når en halvfull, eglete mann i en nattklubbkø som blir slått ned, opplever bedre oppfølging fra politi og domstol enn en kvinne som blir slått ned i sitt eget hjem. Hjemmet er statistisk sett det farligste stedet å oppholde seg for en kvinne. Hvorfor tar ikke politiet ut offentlig påtale i flere slike saker? En kvinne blir sett på som så dum at hun nesten fortjener det meste om hun skulle sette seg inn i en pirattaxi eller gå alene hjem om kvelden, mens en mann som gjør det samme, er smart som unngår drosjekøen. Ved asylavhør er fortsatt mannen hovedpersonen. Kvinnens historie om forfølging og voldtekt kommer ofte ikke fram. Også i Norge ser vi overgrep mot kvinner, som omskjæring og tvangsekteskap, og vi hører om æresdrap. Regjeringen holder et høyt trykk på dette området. Men det trengs jammen også.