Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-01-18:
Flodbølgekatastrofen i Sør-Asia hadde et enormt omfang, og den krever den største nødhjelpsinnsatsen i moderne tid. Men likevel må vi ikke glemme at fattigdom og krig i Afrika krever ofre som tilsvarer tre tsunamier i året! Det er betryggende at så mange av verdens ledere har advart mot å la hjelpen til flodbølgeofrene gå på bekostning av andre fattige land. Storbritannias finansminister, Gordon Brown, varslet tidligere i januar en Marshall-plan for Afrika. FNs generalsekretær har påpekt at organisasjonen har fått inn mer penger på sju dager enn i hele 2004. Kanskje blir flodbølgekatastrofen et vendepunkt i kampen mot fattigdom. La meg slå fast: Utviklingspolitikk og kamp mot fattigdom er ikke veldedighet. Utviklingspolitikk dreier seg om å adressere noen av de mest alvorlige menneskerettighetsutfordringer i vår tid. Det gjelder særlig fattigdom. Så har da denne stortingsmeldingen fått tittelen «Felles kamp mot fattigdom. En helhetlig utviklingspolitikk». Derfor sies det også helt innledningsvis i meldingen: «Menneskeverdet er ukrenkelig.» Kampen for menneskerettighetene bør derfor være basisen og utgangspunktet for norsk utviklingspolitikk i årene som kommer. Når vi tar dette som vårt utgangspunkt, er det også åpenbart at FNs tusenårsmål bør være rammen for vår politikk overfor utviklingslandene. Disse målene tar opp helt sentrale aspekter ved fattige menneskers levekår. Men også andre mål omtales, som de fra toppmøtet om bærekraftig utvikling i Johannesburg. Meldingen synliggjør derfor hvordan vi fra norsk side bidrar til å nå målene, og den påpeker at innsatsen må skje på mange områder samtidig. Det er en styrke at det er bred enighet i innstillingen om at FNs tusenårsmål skal være grunnlaget for norsk utviklingspolitikk i årene som kommer. Denne rettighetsorienteringen i norsk utviklingspolitikk er en politisk nyvinning. Tidligere var den såkalte bistandspolitikken i svært stor grad prosjektorientert, og av mange også karakterisert som teknokratisk. Utviklingspolitikken vil nå ikke minst preges av vår evne til å skape de nye internasjonale rammebetingelsene som skal gjøre utvikling mulig. Det forutsetter endringer i de internasjonale rammebetingelsene for handel, gjeld og investeringer. I tillegg må vi fokusere på viktige faktorer som godt styresett og respekt for menneskerettigheter. Slik sett er all politikk som berører fattige menneskers levekår, utviklingspolitikk. Ser vi nærmere på tusenårsmålene, ser vi at det er to av dem som peker seg ut. Det første er målet om å halvere antall mennesker i verden som lever for under 1 dollar dagen. Det andre er å bygge et globalt partnerskap for utvikling. Dette dreier seg i første rekke om at utviklingspolitikk er noe langt mer enn bistand. Det innebærer også å skape nye og bedre rammebetingelser for handel og investeringer, slik at de fattige landene kan bli bedre integrert i verdensøkonomien. Å bygge et globalt partnerskap innebærer derfor forpliktelser på alle sider. De rike landene må gi mer og bedre bistand, og de fattige landene må forbedre sine styresett gjennom bl.a. å bekjempe korrupsjon, utvikle demokrati og styrke det sivile samfunn, samtidig som man legger forholdene bedre til rette for næringsutvikling. Når det gjelder nivået på den norske utviklingsbistanden, er det tilnærmet bred enighet i komiteen om at målet om 1 pst. av bruttonasjonalinntekten ligger fast. Når dette målet er nådd, er det flertallets syn at dette nivået på minst 1 pst. skal fastholdes ut stortingsperioden 2005-2009. Bare Fremskrittspartiet ønsker et lavere nivå på norsk utviklingsbistand. Samtidig er det viktig å huske på at man ikke bare må se på selve bistandsnivået. Bedre bistand er også et viktig mål. Det blir viktig å gjøre den mer effektiv og målrettet. Nøkkelordet i denne sammenheng er giverreform. Det er bred enighet i komiteen om at norsk utviklingspolitikk i årene som kommer, skal innrettes mot å bekjempe den mest ekstreme fattigdommen. I denne sammenheng blir det å innrette utviklingspolitikken mot de land og regioner som ligger lengst etter oppfyllelsen av FNs tusenårsmål, viktig. Afrika, og særlig Afrika sør for Sahara, peker seg ut som et viktig målområde. I innstillingen er det også enighet om at det skal settes et veiledende måltall for hvor stor del av den norske bistanden som skal gå til lavinntektsland og de aller fattigste landene. Det er nære sammenhenger mellom det nasjonale ansvar for utvikling og fattigdomsreduksjon på den ene siden og en mer målrettet og effektiv bistand på den andre siden. Målet må være at våre samarbeidspartnere i sør får et økt ansvar for egen utvikling, bl.a. gjennom arbeidet med fattigdomsstrategiene. Det er også disse som må føre an i kampen mot korrupsjon og utviklingen av et godt styresett med et livskraftig sivilt samfunn. Sentralt i giverreformen er å utarbeide bedre prosedyrer for koordinering mellom bistand på landnivå og regional og multilateral innsats. Det er derfor viktig at Norge bygger allianser med andre givere for forenkling av prosedyrer, bedre arbeidsdeling, hyppigere samfinansiering og mer systematisk utnyttelse av hverandres rapportering. Jeg er spesielt glad for at det er en samstemmig komite som står bak dette målet. Det er også viktig at et flertall i innstillingen går inn for at de land som bygger opp demokratisk styresett og gode forvaltningssystemer, bør få bistanden mindre i form av øremerkede tilskudd og mer i form av rammebevilgninger, gjerne gjennom budsjettstøtte. Spørsmålet om internasjonale gjeldslettetiltak har igjen blitt et vesentlig tema. Flodbølgekatastrofen i romjulen har satt dette enda høyere på den internasjonale dagsordenen. Jeg er også glad for at det er enighet i komiteen om at gjeldslettetiltakene er addisjonelle og ikke erstatter lån og bistand som kan bidra til ytterligere utvikling. Gjeldslette i seg selv leder ikke til målet uten at den kombineres med en utviklingsfremmende politikk. Også i gjeldslettesammenheng er det derfor viktig at våre samarbeidspartnere utformer sine egne strategier for fattigdomsbekjempelse, likesom det er viktig å understreke sammenhengen mellom nasjonale strategier for fattigdomsbekjempelse og ettergivelse av gjeld gjennom HIPC-initiativet. Spørsmålet om såkalt illegitim gjeld har stått høyt på den nasjonale og internasjonale dagsordenen. I denne sammenheng vil jeg vise til at Regjeringen har varslet støtte til en multilateralt forankret studie av illegitim gjeld, og mener et slikt arbeid vil være viktig for å kunne videreutvikle nye og forbedrede kriterier for internasjonal lånefinansiering og gjeldslette. Et flertall i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Fremskrittspartiet, har også foreslått at Regjeringen på en egnet måte kommer tilbake til Stortinget med en vurdering av spørsmålet om en internasjonal gjeldsdomstol. Jeg skal kortfattet omtale satsingsområdene i norsk utviklingspolitikk. Det er enighet i komiteen om at sikringen av kvinners og barns rettigheter og rettigheter til sårbare grupper som urfolk og funksjonshemmede, men også utdanning, helse, bærekraftig utvikling, næringsutvikling med landbruk, kultur, det sivile samfunn, forebygging av konflikter og fredsbygging, skal være viktige satsingsområder. I tillegg er det enighet om at tverrgående felt som kvinner, miljø, barn og kultur sikres nødvendig prioritet i bistanden. Ved siden av disse viktige satsingsområdene mener også et flertall i komiteen at norsk stat til stat-bistand har hatt for stor spredning på mange sektorer. Det er nå et flertall for en større konsentrasjon på færre områder som vil bidra til å forbedre samordningen og også redusere forvaltningsbyrden for mottakerlandet. I fremtiden bør derfor norsk bistand finansiert over land- og regionbevilgningene normalt konsentreres om to-tre sektorer i hvert land. Også i denne sammenheng er det viktig at mottakerstatene har eierskap. Valg av sektorer bør derfor skje i nært samarbeid med samarbeidslandet og andre givere og da basert på samarbeidslandets egen strategi for fattigdomsreduksjon. Et meget vesentlig temaområde, som blir stadig viktigere i årene som kommer, er miljø. Det vesentligste i komiteens innstilling i denne sammenheng er at komiteen ber Regjeringen utarbeide en handlingsplan for den samlede miljøinnsatsen i norsk utviklingssamarbeid. Bakgrunnen for dette er å sikre en mer systematisk gjennomføring av denne delen av bistandsinnsatsen. Samtidig vil vi fra Høyres og Kristelig Folkepartis side understreke at dette innebærer en oppdatering av miljøstrategien slik denne er omtalt i meldingen. Vi ser en stadig nærmere sammenheng mellom fattigdom og flyktningstrømmer, ukontrollert urbanisering og miljøforverring. Slike sammenhenger kan både skape og forsterke konflikter. Voldelig konflikt er en av de vesentligste utviklingshindringene. Derfor er det også av stor betydning å ha et bredt perspektiv på sikkerhetspolitikken, der ikke bare militære, men også økonomiske, politiske og sosiale aspekter ved sikkerheten er med. Også i dette perspektivet blir det viktig å understreke at utviklingspolitikken må være en integrert bestanddel av Norges utenrikspolitikk. Derfor må også fredsarbeid og humanitær innsats inngå som en sentral del av en helhetlig utviklingspolitikk. Om dette er det bred enighet i komiteen. Til slutt vil jeg understreke viktigheten av den brede oppslutningen om at resultatfokus og kvalitetssikring fortsatt skal være viktig. Nye evalueringsteknikker bør også utvikles når en i økende omfang innfører budsjettstøtte og sektorprogrammer. Derfor ber komiteen om at Regjeringen i de årlige budsjettproposisjonene kommer tilbake til Stortinget med en nærmere vurdering av hvordan en konkret måler utviklingspolitikkens effekter der budsjettstøtte erstatter prosjektmidler i utviklingspolitikken. Jeg vil helt til slutt benytte anledningen til å takke komiteen for et godt samarbeid i en meget lang behandling, like fra i sommer, men også takke de tallrike høringsinstansene og forskningsmedarbeiderne som har bidratt til sluttproduktet.