Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-12-11:
Det er flere mulige innfallsvinkler til en debatt om innvandring og integrering. Selv har jeg lyst til å ta utgangspunkt i det jeg synes var en velskrevet kommentarartikkel i VG i går, med tittelen: «Et aldrende Europa sliter», og starter med å sitere ingressen: «Lederne for gode, gamle Europa mottar i dag Nobels fredspris. Men alderen tynger, og med færre yrkesaktive vil Europa tape i konkurransen med den nye verden.» Deretter følger en rekke heller dystre framtidsutsikter, basert på tendenser vi allerede ser: Synkende fødselstall og stadig færre yrkesaktive per pensjonist. I 2050 vil en av tre europeere være over 60 år, og gjennomsnittsalderen vil fortsette å øke. Det fører til stadig større utfordringer når det gjelder å finansiere velferdsstaten. Dessuten vil flere og flere trenge pleie og omsorg, mens forholdsmessig færre vil være tilgjengelige for å utføre arbeidet. Og som artikkelforfatteren påpeker: «Selv om vi iblant får et annet inntrykk, er heller ikke innvandringen til Europa høy, i hvert fall ikke sammenlignet med land som USA, Canada og Australia.» I dette perspektivet er innvandring et gode, som daværende finansminister Kristin Halvorsen la vekt på ved framleggelsen av sitt første egne statsbudsjett i oktober 2006. Det skulle bygges tusenvis av nye barnehageplasser, vei og bane skulle få et løft. Det var ikke pengene det sto på, men arbeidskraften. «Polakkene redder regjeringens løfter», skal hun ha sagt, litt spissformulert, men sant. Innvandrerne i Norge kommer fra 291 land og selvstyrte regioner. Til sammenligning er det 193 medlemsland i FN. Det er i dag ca. 655 000 personer med innvandrerbakgrunn bosatt i Norge. De fleste har innvandret selv. 108 000 av dem er født i Norge med to innvandrerforeldre. De største gruppene kommer fra Polen, Sverige, Tyskland og Litauen. Innvandrerne utgjør litt over 13 pst. av befolkningen og ca. 12 pst. av den samlede sysselsettingen i Norge. Det sier litt om betydningen av innvandring når det gjelder å dekke vårt behov for arbeidskraft. At 21 pst av alle nystartede bedrifter i 2011 ble etablert av innvandrere, hører også med i dette bildet. Arbeidsinnvandrerne kommer stort sett fra EU- og EØS-området. Av en samlet nettoinnvandring på 47 000 i fjor, var over halvparten arbeidsinnvandrere fra land utenfor Norden. Når det gjelder innvandring fra land utenfor EU-området, kan vi gjennom den offentlige debatten ofte få inntrykk av at de fleste av dem er asylsøkere, men slik er det altså ikke. Familieinnvandring er den nest største årsaken til innvandring til Norge. Giftermål og partnerskap inngås på tvers av landegrenser i en globalisert verden. Det ble innvilget 12 900 nye familieinnvandringstillatelser i fjor, mens 4 000 fikk opphold etter søknad om asyl. Regjeringens mål om en samfunnstjenlig og styrt innvandring og en human, solidarisk og rettssikker asyl- og flyktningpolitikk, som bygger på våre forpliktelser etter internasjonale konvensjoner og avtaler, har bred støtte i befolkningen og så godt som tverrpolitisk støtte i Stortinget. På relativt kort tid er Norge blitt et mer mangfoldig og flerkulturelt samfunn enn vi noen gang før har vært. Det synes de fleste er positivt. Men ikke alle: Fremskrittspartiet demonstrerer mer enn tydelig gjennom sine merknader og kuttforslag at innvandring i deres øyne er negativt, særlig når innvandrerne kommer fra land utenfor Europa. Det spiller ingen rolle om dette er mennesker med behov for beskyttelse etter internasjonal rett. Norsk innvandrings- og asylpolitikk er altfor liberal for Fremskrittspartiet; til sammen kutter de mer enn 725 mill. kr i budsjettene til utlendingsmyndighetene. Det er det glade vanvidd! Gjennom regjeringens mange påplussinger og ulike tiltak for raskere saksbehandling i asylsaker og raskere og flere returer – helst frivillig, men også med tvang – begynner vi sakte, men sikkert å få hodet over vann og komme oss nedover i restansebunken. UDI behandler flere saker enn de får inn, vi venter ennå på tilsvarende effekter i UNE, men de kommer. Kutt som Fremskrittspartiet foreslår, vil umiddelbart føre til kaos i utlendingsforvaltningen og er helt uansvarlig. Fremskrittspartiets alternativ er tilsynelatende å hjelpe folk der de er, men det er jo bare ord. Da Utenriksdepartementets budsjett ble behandlet i forrige uke, foreslo Fremskrittspartiet å kutte i bistanden med hele 7 mrd. kr, mest i Afrika og Midtøsten. Heldigvis er det ingen andre som støtter en slik politikk. Venstre og Kristelig Folkeparti mener at regjeringens innvandringspolitikk er for streng, riktignok uten at det er konkretisert i spesielt mange forslag til påplussinger i budsjettet. Høyre er – både i tall og ord – omtrent på linje med flertallet. Så hvis jeg skal oppsummere opposisjonens mening om flertallets innvandringspolitikk i få ord, måtte det bli noe sånt som: Positiv, negativ, for liberal, for streng, passe. Når opposisjonen nå sier at de er i ferd med å samle seg til et tydeligere alternativ før neste års valg, er det nok fortsatt mye ugjort på innvandringsfeltet. Men innvandring handler ikke bare om veien inn i Norge. Folk som kommer til Norge, skal bo, få venner, jobbe, gå på skole, delta i fritidsaktiviteter og samfunnsliv. De fleste klarer seg riktig bra. Norge har lyktes bedre med integreringen enn de fleste andre land. Det er nok å se over grensen til Sverige. Ny forskning derfra, gjengitt i Aftonbladet, viser at blant innvandrere som har bodd i Sverige i opptil ti år, er 23 pst. av mennene og 27 pst. av kvinnene arbeidsløse. Det er nest dårligst i Europa. Norge ligger i den motsatte enden av skalaen – ikke best, men blant de beste. Det betyr ikke at vi skal slå oss til ro med det; vi har fortsatt en vei å gå. Målet er et samfunn uten sosiale forskjeller som følger etniske skillelinjer, og vi er ikke helt der. Innvandrere er overrepresentert blant barnefamilier med vedvarende lav inntekt. Innvandrere har større helseproblemer. Ledigheten er lav, men høyere enn i befolkningen for øvrig. Sysselsettingen blant familiegjenforente, der flertallet er kvinner, er lavere enn blant arbeidsinnvandrere. Sysselsettingen øker imidlertid med økende botid, men ikke for alle. Fafo viser bl.a. at bare 30 pst. av pakistanske kvinner som kom til Norge før 1990, er i arbeid. Vi sliter med å få bosatt flyktningene raskt nok, og det hoper seg opp i mottak. Vi kan bare forestille oss hvor demotiverende det må være for den enkelte, og det virker hemmende på integreringen. Når rundt 3 500 personer nå sitter fast i mottak, er det en uverdig og uakseptabel situasjon. Rask bosetting av flyktninger er det som må legge grunnlaget for et aktivt liv i trygge omgivelser. Rett og plikt til deltakelse i introduksjonsprogram og rett og plikt til opplæring i norsk og samfunnskunnskap er noe av det mest grunnleggende i integreringspolitikken når det gjelder personer som innvandrer til Norge i voksen alder. Men det er ikke nok for alle. «Ny sjanse» har vært et program for dem som sto langt fra arbeidslivet, og kvalifiseringsprogrammet likeså. Det sistnevnte er et eksempel på hvordan universelle velferdsordninger kan utformes på en måte som gjør at alle kan benytte seg av dem. Men noen ganger trengs ekstra målretting, og fra neste år omdannes «Ny sjanse» til «Jobbsjansen», bevilgningen mer enn dobles, og programmet rettes enda sterkere inn mot kvinner som trenger spesiell oppfølging for å komme inn på arbeidsmarkedet. Det er viktig for kvinnene selv, og det kan også vise seg at dette blir et av de viktigste tiltakene for å bekjempe fattigdom generelt og barnefattigdom spesielt. Barn med innvandrerbakgrunn trenger ikke kontantstøtte, men barnehage. Forsøkene med gratis kjernetid i barnehage i områder med høy andel innvandrere fortsetter, og resultatene viser seg etter hvert. Andelen barn i barnehage øker, og vi vet at barn som har gått i barnehage, står bedre rustet når de begynner på skolen. Språket er alfa og omega, og det trenger egentlig ingen videre utdyping. Også når det gjelder integreringspolitikken, er det bred, tverrpolitisk enighet – nok en gang med unntak av Fremskrittspartiet. Høyre plusser på selve integreringstilskuddet til kommunene. Det gjør ikke Kristelig Folkeparti. Begge plusser på litt når det gjelder frivillig virksomhet og tilskudd til opplæring i norsk og samfunnskunnskap for voksne, Kristelig Folkeparti litt mer enn Høyre, men Fremskrittspartiet står altså i en særstilling. De går like hardt til verks på dette området som på innvandringsfeltet – nye 700 mill. kr strykes med hård hånd. Med Fremskrittspartiet kuttes til sammen 1,4 mrd. kr på innvandrings- og integreringsfeltet. Fremskrittspartiet ønsker i realiteten å melde oss ut av verden. I stedet for en innvandrings- og asylpolitikk som holder internasjonal høy standard, ville vi med Fremskrittspartiets politikk med åpne øyne bryte alle internasjonale forpliktelser til å gi beskyttelse til folk i nød. De som kommer, skal i stedet på lukkede mottak – nok et brudd på internasjonal rett – og de som likevel måtte finne på å komme, kan heller ikke vente seg særlig aktive integreringstiltak. De pengene vil for lengst være strøket fra budsjettet. Heldigvis ser alle andre partier at dette er en lite farbar vei. I en globalisert verden er dette taperoppskriften. Flertallet støtter i stedet regjeringens arbeid med å fornye og forbedre et av verdens beste velferdssamfunn. Like utpå nyåret skal vi behandle integreringsmeldingen, Meld. St. 6 for 2012–2013, om en helhetlig integreringspolitikk, mangfold og fellesskap. Det skal legge grunnlaget for en enda bedre integreringspolitikk, med enda bedre resultater enn hittil.