Trine Skei Grande (Venstre), 2007-04-24:
Først vil jeg takke interpellanten for å løfte et veldig viktig tema, også et viktig likestillingstema, som jeg syns går mange ganger utenpå mange av de fløyelslikestillingsdebattene vi har i denne salen. Derfor er det også veldig morsomt at dette er den første likestillingsdebatten jeg har vært med på her der det har vært med så mange gutter. Det er tydelig at denne engasjerer litt bredere enn mange andre. Som sosialliberaler er jeg en del av en tradisjon fra Fredrikke Marie Qvam, Aasta Hansteen og alle de damene som for hundre år siden ofret ganske mye for at vi, norske kvinner, skal ha de rettighetene som vi i dag har. Det å snu kulturer, det å snu trender og det å bryte ut i forhold til kulturer, må en faktisk ofre ganske mye for å klare. Da Aasta Hansteen gikk oppover Karl Johan, hadde hun en rekke med smågutter etter seg som kalte henne ting, som kastet ting på henne, og som fortalte at hun ikke var mye verdt som samfunnsborger i Norge. Det å skille mellom tvangsekteskap og arrangerte ekteskap er veldig vanskelig, men som storsamfunn er den viktigste jobben vi har å gjøre, å sørge for at alle de som tør å snakke, alle de som tør å bryte ut, alle de som tør å si hva de mener, skal få all den støtten de kan få. Så må grensegangen gås av den enkelte, som må føle på når grensen er der. Det er ganske mange viktige tiltak vi kan komme med for at de skal tørre å gjøre det, og for at de skal føle at de har «backing» for å gjøre det. Skolesystemet vårt er sjølsagt kjempeviktig, òg det å ha en skolegang som kanskje igjen kan begynne å fokusere litt mer på hvilke rettigheter en har, hvilke muligheter en har og at en aldri skal godta at noen presser ens rettigheter. Vi må ikke lene oss tilbake og tro at det er fløyelsdebattene, som jeg kaller dem, om likestilling, som er de viktige. Kanskje må man mer tilbake til «basic» rettigheter i et samfunn og til rettighetsundervisning for å gjøre det klart hva en faktisk ikke skal finne seg i, og hvordan en skal slå tilbake mot dem som prøver å gå ut over ens rettigheter. Venstre har vedtatt et nytt program for integrering. En av de ideene vi har lagt fram i det programmet, er å innføre en mentorordning. Veldig mange av de som kommer til Norge, føler at de har et lite sosialt nettverk i Norge, de har få norske venner, og de har få som kan forklare dem de kulturelle kodene. Hvis man ser på dem som er vel integrert, og som lykkes i det norske samfunnet, har veldig mange av dem hatt norske mentorer – venninnen til mamma, læreren eller hvem det enn er – som på ulike vis har hjulpet dem opp og fram, som har fortalt hvordan de skal jobbe, hvordan de skal få det til, og hva som er viktig å prioritere. Slike mentorer er noen som de kan diskutere med, som faktisk skjønner det norske samfunnet og ikke bare det samfunnet mamma og pappa kommer fra. Det kan også hjelpe mange voksne innvandrerkvinner. Jeg hadde her på Stortinget besøk av en skoleklasse som var på norskkurs, og da jeg spurte om de først og fremst ville ha mentorer med samme bakgrunn som seg selv, eller om de ville ha mentorer som var norske, opplevde jeg at svaret fra alle var: Vi vil ha flere norske venner. Det andre er at når vi nå har fått på plass introduksjonskurset og det begynner å fungere, må vi se på om det også må utvides i forhold til familiegjenforening. Her ble det trukket fram tidligere at dette kanskje først og fremst var for kvinner. Jeg tror dette først og fremst er for menn, for det er veldig mange av de mennene som blir hentet inn til familiegjenforening, som kunne ha hatt meget godt av et introduksjonskurs der de også lærte seg litt om norske normer og regler, og at de faktisk har rett til å få lære det sjøl om de er på familiegjenforening. Nå er nok bakgrunnen for de lange norskkurs-køene i Oslo ganske sammensatt, men hvis man går inn i det – og det vil jeg oppfordre statsråden til å gjøre – får man et ganske mye mer sammensatt bilde av hva som er utfordringene på integreringssida, noe jeg ikke har tid til å komme inn på. Jeg er enig med Fremskrittspartiet i at det er veldig mange av Vestens verdier som det er verdt å kjempe for – forskjellen mellom Venstre og Fremskrittspartiet er at for Fremskrittspartiet er det viktig å fortelle at her er det noen som er utenfor, og de må bare være utenfor. Men jeg kommer fra et liberalt parti, og liberalismen er alltid kjempende. Det betyr at vi alltid ønsker å ta inn dem som er utenfor, mens populismen, som Fremskrittspartiet lener seg på, er en fordømmende ideologi som først og fremst forteller hvem som skal være innenfor, og hvem som skal være utenfor. Jeg vil være med og kjempe – jeg vil være med og bry meg – for at flere skal være innenfor de liberale verdiene vårt samfunn bygger på.