Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-09:
Temaet som interpellanten tar opp, er jo en gjenganger i denne salen, og det er ikke uten grunn. Arealforvaltning er ofte konfliktfylt, og særlig konfliktfylt kan det bli når nasjonale interesser legger føringer på kommunene og reduserer det kommunale selvstyret. For byggeforbudet i 100-metersbeltet er selvfølgelig en begrensning på lokaldemokratiet, akkurat som annen type arealvern er det, som øremerking av kommunale overføringer er det, og som lovfestede rettigheter og mange andre ordninger er det. Så det er viktig for oss som er varme forsvarere av 100-metersbeltet, å erkjenne at det innebærer begrensninger. Men det finnes verdier som er så viktige at begrensninger er riktig. Folks tilgang til sjø og strandsone er en sånn verdi. Det virker som om det er mange i dag som tror at allemannsretten, folks tilgang til natur, fjell og sjø, nærmest har kommet av seg selv. Men det har vært en verdikamp gjennom mange tiår. Det har vært motsetninger mellom den private eiendomsretten og allmennheten. Så har jeg stor forståelse for at interpellanten reiser den enkeltsaken som han beskrev i innlegget sitt. Uten å kjenne den godt, er jo min oppfatning etter å ha hørt interpellanten, at den muligheten som ligger i den nye plan- og bygningsloven til å ta helsemessige og sosiale forhold med i vurderingen, er til nettopp for sånne saker. Det var derfor denne åpningen ble gitt. Men mer generelt er det jo sånn at Høyre og høyrepartiene har plassert seg annerledes enn Arbeiderpartiet i kampen om folks tilgang til sjø. Så sa interpellanten noe om at det nærmest er blitt umulig å bruke lokalt skjønn. Da vi lagde den nye plan- og bygningsloven for to år siden, ble det slått ettertrykkelig fast at kommunene fortsatt skal ha planleggingsansvaret selv, selvfølgelig. Vi la også opp til at man skal ha en differensiert strandsoneforvaltning, slik at det skal være enklere å gjøre tilpasninger og bygge ut, ikke bare i den type saker som interpellanten beskriver, men også for å drive næringsmessig utvikling der hvor det er mindre press – nettopp fordi vi ikke kjenner hele landet. Men situasjonen den gangen var slik at det skjedde massiv utbygging i strandsonen, bl.a. her i Oslo, som jeg representerer, basert på dispensasjoner. Det var en situasjon som var uholdbar. Byggeforbudet betyr ikke at det ikke er rom for lokalt skjønn, eller at det ikke er noe sted som man kan bygge så mye som et lite naust. Men vi ville ha kommunenes disponering av strandsonen inn i planer, tilbake inn i planarbeidet, slik at ikke strandsonen skulle forvaltes bit for bit på den måten at dispensasjoner var i ferd med å bli det viktigste verktøyet. Det håper jeg Høyre også er enig i. Det er klart at vi befinner oss i et vanskelig skjæringspunkt når kommuner pålegges å ta et nasjonalt ansvar. Det gjelder i strandsonen, og vi har også sett det i en rekke vernesaker. Jeg mener at det er ganske naivt å tro at kommuner på eget initiativ vil ta på seg den belastningen som det av og til kan være å forvalte nasjonale verdier på vegne av storsamfunnet. Derfor trengs det nasjonale føringer, det trengs nasjonale retningslinjer. Men allikevel er det viktig at det skjer på en fornuftig måte og med en så stor lokal forankring og innflytelse som mulig.