trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
Jeg konstaterer med glede at statsråden har lagt seg på den linje som Luther foreslår i forklaringen i den Lille katekisme: Unnskylde, tale vel og ta alt i beste mening – og fremstille det slik at alle de ganske betydelige endringer og til dels ganske drastiske endringer som har skjedd gjennom komitebehandlingen, egentlig er helt i tråd med det statsråden hele tiden har tenkt. Det er positivt at man tar det på den måten. På to punkter vil jeg gjerne få lov til å stille spørsmål: Gjelder dette hovedsynspunkt også det avsnittet som en enstemmig komite har skrevet når det gjelder prinsippene for likebehandling mellom private og offentlige institusjoner? Jeg siterer fra side 29 i innstillingen: «Komiteen går inn for at private høgskular ut frå prinsippet om eit mest muleg samordna og oversiktleg regelverk, bør kome inn under den felles lova om statlege universitet og høgskular.» Det vises også til Bologna-erklæringen, som forplikter Norge til det samme. Betyr dette at det var en ren forglemmelse i utarbeidelsen av stortingsmeldingen at det ikke fantes spor av disse prinsippene der? Den forrige profilerte utdanningsminister fra Arbeiderpartiet, Gudmund Hernes, gikk i sin tid inn for at det ikke skulle bli mer enn fire universiteter i Norge, og han holdt beinhardt på det, med en prinsipiell begrunnelse. I stortingsmeldingen var det lagt inn en frihåndstegning, som ikke var utredet av noen, som ville åpne for at samtlige vitenskapelige høyskoler kunne bli universiteter, altså avskaffe kategorien vitenskapelige høyskoler, og at alle høyskoler med en doktorgradsutdanning burde kunne få samme status. Det betyr formodentlig også BI og Menighetsfakultetet. Det ville over natten ha gitt oss et tosifret antall universiteter. Er det virkeligheten i Norge som har endret seg så dramatisk fra Gudmund Hernes til Trond Giske at Arbeiderpartiet nå plutselig vil gå inn for et frislepp?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
Dette er en utdanningspolitisk reform, men når det gjelder studiefinansieringen, er det også en sosial reform. Der har Arbeiderpartiet valgt å slå seg sammen med Fremskrittspartiet. Og det burde bekymre dem at Fremskrittspartiet ikke er av dem som har gått i bresjen for gode sosiale reformer. Men her velger de altså å alliere seg med dette partiet. Til grunn for denne reformen ligger et spesielt menneskesyn, og det menneskesynet går ut på at jo mer man pisker, jo bedre går det. Jo mer man pisker studentene, i større grad gjennomfører de studiene. Jeg tror ikke det er riktig. Det alvorlige med denne reformen er det som går på rekruttering. Vi vet i dag en god del om hvem som tar opp lån i Statens lånekasse. Vi vet i dag at det er skjev rekruttering til universitet og høgskoler, og det skyldes i stor grad studiefinansieringsordningen. Og det er grunn til å tro at endringen i studiefinansieringen vil forsterke denne skjevheten. Vi vet at barn av akademikerforeldre, barn av foreldre med god økonomi, er overrepresentert i Lånekassen. De tør og har muligheten til å ta opp studielån på en annen måte enn det arbeiderklassens barn har. Det er grunn til å regne med at denne omleggingen, der man i utgangspunktet får alt utbetalt som et lån, og så skal dette konverteres til stipend etter hvert som man gjennomfører, vil skremme en god del folk bort fra Lånekassen. Og da er spørsmålet til Arbeiderpartiet: Vil denne reformen svekke muligheten for lik rett til utdanning, og er det riktig av Arbeiderpartiet å alliere seg med Fremskrittspartiet i sosiale reformer?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
La meg aller først få si at Kristelig Folkeparti står sammen med Senterpartiet og Venstre i de aller fleste merknadene. Og det er vel knapt noen interesseorganisasjon, noen gruppe, som har vært til høring i komiteen, som ikke har fått gjennomslag i merknader fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Verbalt har de fått støtte, men når det kommer til de konkrete forslagene, så er det ikke mye støtte de får. Dette er vel optimisme i n-te potens. Vi tar konsekvensen av standpunktet vårt når det gjelder private høyskoler. Vi erkjenner at de på en del områder representerer et supplement, og at de også representerer et alternativ som det kan være grunn til å ta vare på. Men det som er vår modell og det som vi har skissert, blir ikke mellompartiene med på. De har jo brukt masse av våre formuleringer i sin merknad, men de tar ikke konsekvensene av den merknaden. Det vi sier, er at det skal inngås avtale mellom staten og de private institusjonene om det som tilbys, og at det skal ha en tilsvarende rolle som det offentlige tilbudet. Det som er viktig, er at disse tilbudene skal være gratis for studentene. Når det blir inngått en avtale mellom en privat institusjon og det offentlige på et område vi ønsker å få dekket av denne institusjonen, fordi det er faglig godt, fordi det er et supplement, skal tilbudet være gratis. Det er viktig å understreke. Jeg registrerer at de partier som roper høyest om felles lov, ikke tør å ta dette standpunktet, men snakker uforpliktende om en felles lov, uten å si noe om hva en sånn lov skal inneholde.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
Jeg føler meg rimelig bekvem ved å stå sammen med Høyre i en sak som gjelder intern organisering på høyere utdanningsnivå. Det plager ikke meg noe særlig, det må jeg innrømme. Jeg ville nok ha vært vesentlig mer bekymret hvis jeg – mot formodning – skulle havne i selskap med Fremskrittspartiet om en viktig sosial reform, da ville jeg nok begynne å undre meg på hvilken vei vi var i ferd med å slå inn på. Slik føler jeg det ikke fordi om Høyre og SV er enige om at den enkelte institusjon skal stå fritt til å velge hvorledes de vil organisere mellomnivået. Vi er det eneste partiet som tar konsekvensene av det vi skriver. Når det gjelder vår modell i forhold til de private institusjonene, må det være helt klart at vi skiller lag med Høyre på et grunnleggende punkt, nemlig at vi mener man skal basere seg på avtaler. Vår modell forutsetter at det blir inngått avtaler mellom den private institusjon og staten om hvilke tilbud som skal inngå som en del av det «offentlige tilbudet», og hvilke tilbud som skal være gratis for studentene som en konsekvens av det. Det er vår modell, og den er vesentlig annerledes enn den som Høyre legger opp til, at hver enkelt student skal få en viss sum penger slik at de skal kunne shoppe rundt om på de ulike institusjonene. Det mener vi er en dårlig modell. Jeg ser ingen grunn til å kommentere om standpunktet vårt har noen konsekvenser for videregående skole og grunnskolen, for det er en helt annen situasjon. Vi snakker ikke her om at en privat grunnskole skal tilby noe på vegne av en kommune. At en kommune skal inngå en avtale med en privat skole for å dekke utdanningstilbudet, er for så vidt helt uaktuelt å tenke seg.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
Vi har stor tiltro til institusjonene når det gjelder å utvikle fag. Vi går lengst i å si at det er institusjonene selv som skal vedta å opprette og nedlegge fag. Vi sier at dette også skal omfatte masternivå. Der får vi ikke følge av de andre partiene. Hele vårt opplegg er basert på en sterk tiltro til den enkelte institusjonen. Men på ett område synes jeg det er viktig å holde fast på og sikre en faglig fordypning, og det er innenfor bachelorgraden. Som jeg sa i min innledning, reduserer vi utdanningstiden med gjennomsnittlig ett år i forhold til dagens cand.mag.-grad. Vi tror og mener at det er viktig å holde fast på en faglig fordypning. Og det vil si at ett av fagene innenfor denne bachelorgraden skal ha en fordypning på minst ett år. Vi er bekymret for, og vi frykter faktisk, at vi kan komme i en situasjon hvor man setter sammen en grad på universitetet med mange små enheter. Det er jo et system vi bl.a. kjenner fra høyskolene. Da er det viktig å holde fast på at universitetene skal stille krav om faglig fordypning for dem som får en grad fra universitetet. Dette vil ikke begrense universitetenes frihet til å sette sammen grader. Det eneste vi stiller krav om, er at ett av de fagene man velger å sette sammen i en bachelorgrad, skal ha denne faglige fordypningen – altså at man ikke kan ha en hel masse små enheter. Det vil man kunne ha i tillegg – i alle fall flere små enheter i tillegg, men i en av dem skal den faglige fordypningen være på minst ett år. Vi blir ikke stående alene, vi står sammen med Arbeiderpartiet, og det var kanskje ikke overraskende, men det hadde vært hyggelig om vi hadde fått flere med på et sånt forslag, som egentlig handler om faglig fordypning og å holde fast på det. Dette vil, som jeg sa i min innledning, også kunne få konsekvenser for lærerutdanningen. Jeg håper inderlig at universitetslærerutdanningen ikke blir enda mer lik den lærerutdanningen vi har på høyskolene.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
Dette var et innlegg med et stort engasjement, og ikke minst var det store ord som fauk gjennom salen. Det er åpenbart at det er en stortingsmelding vi behandler, og ikke budsjettet. Dette er historiens største løft – lik rett til utdanning, vi skal være en kunnskapsnasjon osv. Det at dette omtales som historiens største løft, går jeg ut fra skyldes historieløshet – i beste fall skyldes det vel det. Statsråden sier at vi skal ha et system som ikke premierer dem som ikke studerer, det er et urimelig system. Hvis statsråden ser på de tallene som Lånekassen opererer med, og de tallene som universitet og høyskoler opererer med, viser det seg at Lånekassen har vesentlig færre låntakere enn det som er registrert som studenter – altså er de som er registrert i Lånekassen, sannsynligvis aktive heltidsstudenter, og de skal selvsagt ha en god og skikkelig finansiering. Det er de faktiske forhold. Det at det er så lite samsvar mellom tallene som universitetet opererer med, som er registrerte studenter som er der og tar et fag, følger forelesning eller hva som helst, og de tallene som Lånekassen opererer med, kan tyde på at de som er aktive studenter, tar vesentlig flere vekttall enn det som fremkommer av statistikken. Når statsråden tar dette opp igjen og opp igjen, så er det reint tøv. – Unnskyld, men det er det. Mitt spørsmål til statsråden blir: Frykter statsråden at det opplegget som han nå skisserer når det gjelder omlegging av studiefinansieringen, kan forsterke skjevrekrutteringen til høyere utdanning?
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Det bør være udiskutabelt at høyere utdanningspolitikk er et av de aller mest sentrale virkemidlene vi har i distriktspolitikken. For Arbeiderpartiet er det et grunnleggende mål at vi skal ha gode utdanningstilbud over hele landet. Det er en viktig grunn til at Arbeiderpartiet er svært skeptisk til opprettelse av stadig nye private tilbud i en situasjon der det allerede er bygd ut utdanningstilbud til omtrent alle som søker. Vi frykter at det å legge enda mer til rette for private aktører, kan føre til at det opprettes flere av de mest populære utdanningstilbudene i sentrale strøk. Dette kan igjen føre til at søkinga til høyskolene i distriktene går ned, og i verste fall vil man måtte redusere antall studieplasser i distriktene, ja, kanskje legge ned hele fagtilbud. Kristelig Folkeparti har i hele denne stortingsperioden, bl.a. i budsjettbehandlinga, markert seg som en sterk tilhenger av private høyskoler. I behandlinga av den stortingsmeldinga som vi behandler i dag, tar Kristelig Folkeparti et steg enda lenger mot Høyre. Da sentrumsregjeringa, med Jon Lilletun i spissen, la fram stortingsmeldinga om dimensjonering av høyere utdanning i mai 1999, het det: «De private høgskolene utgjør et viktig supplement til de statlige», mens i den innstillinga vi behandler i dag, går de tre sentrumspartiene sammen med Fremskrittspartiet og Høyre og understreker, som representanten Arne Lyngstad var inne på i sitt innlegg, «at enkelte utdanningstilbud ved private institusjoner er mer enn et supplement til offentlige tilbud». Mine spørsmål til representanten Arne Lyngstad er derfor følgende to: For det første: Tar Kristelig Folkeparti nå avstand fra det Bondevik-regjeringa sa om at private høyskoler er et supplement? For det andre: Ser representanten Arne Lyngstad at økt vekst av private tilbud innenfor høyere utdanning vil kunne ramme utdanningstilbud i distriktene, f.eks. Høgskolen i Nord-Trøndelag?
Petter Løvik (Høyre), 2001-06-12:
Fleirtalet, inklusiv Kristeleg Folkeparti, har ein eigen merknad om at det er viktig å satse på forsking i Nord-Noreg. Høgre er sjølvsagt einig i at vi skal satse på forsking i Nord-Noreg. Vi har, som representanten Lyngstad kjenner godt til, lagt inn i revidert budsjett ein sterk auke i Forskingsfondet, noko Kristeleg Folkeparti ikkje ville vere med på. Vi kan la akkurat dette ligge her. Det var den regionale fordelinga representanten Lyngstad var litt opptatt av. Høgre vil styrkje forskinga i Nord-Noreg – ja. Men vi ser eit behov for ei styrking over heile landet. Og når Kristeleg Folkeparti og andre likevel har valt å nemne spesielt ein landsdel, Nord-Noreg, i denne samanhengen, betyr det at det skal vere ein relativt sterkare auke i Nord-Noreg enn andre stader? Skal satsinga vere sterkare der enn i Trøndelag? Er det Møre og Romsdal det skal gå ut over? Er det Vestlandet, Sørlandet, Austlandet? Eller er det berre ei generell viljeserklæring at vi nemner Nord-Noreg, men så meiner vi i grunnen det same som Høgre, at forsking er det viktig å auke over heile landet? Det hadde vore litt interessant å få kome litt i djupet av kva representanten Lyngstad og Kristeleg Folkeparti meiner om akkurat dette.
Petter Løvik (Høyre), 2001-06-12:
Representanten Evje var i sitt innlegg oppteken av m.a. kvalitet og internasjonalisering. Då er det litt merkeleg å sjå kva Framstegspartiet skriv i innstillinga om desse momenta. For å begynne med kvalitet: Høgre meiner at kvaliteten i undervisninga i veldig sterk grad er avhengig av forelesarane, dei som skal gi studentane kunnskap og innsikt og motivere til vidare kunnskapssøking. I innstillinga har ein samla komite, bortsett frå Framstegspartiet, gått inn for at prinsippet om forskingsbasert undervisning på universitet og høgskular skal haldast oppe. Eg synest at dette er litt merkeleg. Skal ikkje undervisninga ved norske universitet og høgskular vere forskingsbasert? Skal det vere ei slags vidareføring av den vidaregåande skulen? Når det gjeld dei som skal inn og undervise norske studentar for at dei skal kunne møte framtida på ein god og skikkeleg måte, skal vi ikkje stille faglege krav utover det å ha lese ein del bøker? Det fortener vi eit svar på. Det andre går på internasjonalisering. Her seier komiteens fleirtal, alle bortsett frå medlemene frå Framstegspartiet, at det må leggast betre til rette for utanlandske studentar ved norske utdanningsinstitusjonar. Det er Høgre sitt syn at vi har stor nytte og glede av å sende studentar utanlands, og at dei har mykje å lære ute. Men vi trur også at det vil vere nyttig både for utanlandske studentar og for norske universitet, høgskular og norske studentar i Noreg å få dei impulsane og dei tankane som utanlandske studentar i Noreg kan tilføre oss. Kva meiner Framstegspartiet om dette?
Petter Løvik (Høyre), 2001-06-12:
Høgre har tillit til institusjonane. Vi vil gi dei større fridom til å styre seg sjølve. Men kva med Senterpartiet sin tillit til lokaldemokratiet ved den enkelte høgskule og det enkelte universitet? Senterpartiet bryt med Kristeleg Folkeparti og Venstre og skaffar Regjeringa fleirtal for at institutt- og fakultetsleiarane skal vere tilsette. Senterpartiet er også med i eit stort fleirtal som regulerer samansetjinga av styret ved universitet og høgskular. Senterpartiet har ikkje eingong tillit til at universitet og høgskular kan klare å bestemme si eiga interne styring. Når ein går til Senterpartiet sitt stortingsvalprogram for kommande valperiode, er det litt andre tonar. Der heiter det m.a.: «Senterparitet vil ha et styringssystem ved universiteter og høgskoler som sikrer sjølstendighet for institusjonene … og mener det skal være opp til institusjonene sjøl å bestemme om styreflertallet skal være eksternt eller internt.» Når Senterpartiet i deler av innstillinga bryt både med resten av sentrum og med sitt eige program, må det vere ein eller annan grunn til det. Eg skulle gjerne likt å få utdjupa dei grunnane frå representanten Tingelstad.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Innstillingen har under avsnittet om forskning et lite bidrag som sier at flertallet – det er alle de borgerlige – ønsker å slutte seg til en ordning med skattefradrag for investeringer i næringslivets forskning, etter Hervik-modellen. Fremskrittspartiet har to ganger nå fremmet et konkret forslag om skatteincentiver for næringsbasert forskning etter flertallsmodellen i Hervik-utvalget. Det har begge gangene blitt nedstemt. Nå skjedde det merkverdige at næringskomiteen på fredag la frem et konkret forslag i en sak, som forslag I, om fradrag for næringsbasert forskning etter Hervik-modellens flertallsforslag. De eneste som stemte imot dette på fredag, var Arbeiderpartiet. Jeg vil derfor be representanten Lyngstad om å utdype nøye hvorfor han gang på gang går imot nettopp skatteincentiver etter Hervik-utvalgets flertallsinnstilling når disse er foreslått fra Fremskrittspartiet i konkrete saker, samtidig som han tilslutter seg en merknad som den jeg har referert.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Aftenposten har i dag en meget interessant kronikk, skrevet av Arild Tjeldvoll, professor i sammenlignende utdannelsesforskning ved Universitetet i Oslo. Han tar i sin artikkel opp problemstillinger som tyder på at det kan synes å være noe uklart hvem som har makten over høyere utdanningsinstitusjoner. Noen hevder jo, og har gjort det over tid, at det er departementet, men det begynner nå å gå opp for bl.a. meg at kanskje professorene har større makt over sin egen institusjon enn det jeg hadde trodd var mulig med et sterkt departement. Mye i representanten Lønnings innlegg tyder på at han fortsatt i sterk grad står sammen med sine tidligere kolleger. Det var imidlertid ikke det jeg ville ta opp her. Høyre har en merknad i denne innstillingen som går på at de ønsker at studentene fritt skal kunne velge om de vil utdanne seg i Norge eller i utlandet. Høyre går derfor inn for en finansieringsordning innenfor høyere utdannelse som skal være en verdisjekk fra staten for hver student. Denne verdisjekken skal også kunne inngå som en del av et gebyrstipend. Nå har jo Fremskrittspartiet, og spesielt jeg selv, fremmet forskjellige navn på stykkprisfinansiering. Jeg har kalt det «voucher», jeg har kalt det stykkprisfinansiering. I denne innstillingen kaller jeg det «innsatsstyrt finansiering», hvor en tredjedel av pengene følger studenten. Jeg vil gjerne at Lønning klargjør de store og åpenbare forskjellene på finansieringssystemene, som gjør at han ikke kan slutte seg til Fremskrittspartiets framlegg.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Ranveig Frøiland var glad for at veldig mye av Fremskrittspartiets program ikke kom til å bli vedtatt. Kan man tenke seg en arbeiderpartistatsråd og en arbeiderpartirepresentant det er større forskjell på enn Tønne og Frøiland? Det er helt merkelig. Statsråd Tønne er åpen, han ser utover, han ser muligheter for forandring, og han griper dem, han gjør noe med dem. Ranveig Frøiland – om det er henne selv eller om det skyldes påvirkning fra andre i partiet, vet jeg ikke – tviholder på et system innenfor høyere utdanning som vi alle vet har spilt fallitt. Og det er veldig leit, for forandringene kommer, men det vil ta minst 10–15 år. Å snu høyere utdanning er omtrent som å snu en stor tanker ute på havet. Skal den endre kurs, bruker den uhyggelig mye vann før den har fått lagt om et par grader. Det som bekymrer Fremskrittspartiet mest, er at i forbindelse med den globaliseringen som er nødvendig for at ikke Norge skal sakke akterut og komme på lik linje med de u-landene vi liker å sammenlikne med, må vi ha inn endringer, vi må ha aksjon, det må være ting som skjer. Representanten Frøiland spør meg om kostnadene ved våre forslag nr. 7 og 12. Det er helt klart at med den farten Regjeringen har når det gjelder å legge frem forslag som blir vedtatt i Stortinget – dersom de ikke liker dem – så har vi meget god anledning til å regne på hva dette vil koste, både en og to og tre, og kanskje fire, ganger.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Jeg opplever selv at jeg redegjorde meget nøye for hvorfor vi kunne gå for en modell som konverterer eksamensresultater til stipend, og hvorfor vi har det i vårt program i en større sammenheng. Det må være tillatt, også for Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, å foreslå å få utredet og få mer kunnskap om den modellen som flertallet er så ekstremt opptatt av. Når man har det nødvendige erfaringsgrunnlaget, kan man jo – dersom det skulle være påkrevd, noe jeg slett ikke tror det er – foreta de endringene som måtte være nødvendige i fremtiden, dersom det skulle være slik. Når det gjelder disse stakkars studentene som ikke har noe sikkerhetsnett under seg, som representanten Skarbøvik var veldig opptatt av, vil jeg vise til vårt forslag nr. 15, hvor det står: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag til endringer, slik at også avdrag på studielån blir skattemessig fradragsberettiget på lik linje med renter.» Dette betyr 28 pst. stipend over selvangivelsen hvert eneste år. Dersom representanten Skarbøvik hadde vært genuint opptatt av både velferden og gjennomføringen, hadde vi fått flertall for dette forslaget. Men forslaget er dyrt – det er meget dyrt – og da er det ikke det genuine ansvaret for enkeltmennesket som det er snakk om her, det er kun ansvaret for fellesskapets pengekasse, som man ikke ønsker å bruke mer av enn høyst nødvendig.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Det er helt korrekt, som representanten Løvik påpeker, at vi ikke har gått inn på denne merknaden, fordi hele meldingen i hovedsak legger seg på et meget lavt og behagelig nivå. Meldingen viser også til at hovedtyngden av utenlandske studenter i Norge kommer fra utviklingsland, og de er hjertelig velkommen, også fra Fremskrittspartiets side. For når vi har en utdanning som har bedre kvalitet enn utdanningen i u-land, så skal vi dele den mellom oss. Det som er Fremskrittspartiets anliggende her, er at Norge må få en kvalitet på sin utdanning som gjør at studenter fra land med meget høy kvalitet på sine institusjoner synes det er så spennende og utfordrende å komme til Norge at de kommer hit. Da får vi den dialogen som Høyre ønsker, men som de ikke får med de relativt tafatte grepene som gjøres. Og da føler Fremskrittspartiet at heltidsstudenten ute, som kommer hjem, som kan bygge opp en ny tradisjon og som kan skape en ny utvikling, er en begynnelse som vi ønsker å satse på i et system som fungerer meget dårlig, og som antakeligvis ikke bør bøtes på i tide og utide. Det er grenser for hvor mye penger man skal bruke på noe som kanskje istedenfor burde vært lagt helt om. Når det gjelder forskningsbasert undervisning i høyere utdanning, er det helt åpenbart for svært mange, selv om det ikke er det for Høyre, at det finnes undervisning innen høyere utdanning som ikke behøver å være forskningsbasert, som kanskje er mer på lik linje med det som skjer i videregående skole, eller det som burde ha skjedd i en kvalitativt meget bedre videregående skole. Så her har vi et arbeid å gjøre, og vi ønsker ikke å skjule oss bak disse flosklene.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Representanten Dørum tok i et engasjert innlegg opp et sterkt offentlig engasjement i høyere utdanning, ikke snikprivatisering, utenlandsstudentene skulle få det de hadde i dag, verken mer eller mindre, og studentene på BI skulle få dekket hele 50 pst. av sine skolepenger. Dette er noble tanker, men kan neppe kalles for særlig grensesprengende. Så tok han opp kunstfag, etableringsstipendet rettere sagt, som Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har funnet frem til enighet om, og mente dette var en dårligere idé enn hans eget forslag, og det er han berettiget til å mene. Men nå er det faktisk engang slik at studenter innenfor kunstfag har de samme rettigheter som alle andre studenter. Etter vår oppfatning kommer denne konkrete gruppens problemer først til syne når de er ferdig med sin utdannelse og må etablere seg i et selvstendig arbeidsforhold som de skaper selv, de må opparbeide seg et navn, og de må opparbeide seg en kundekrets. Derfor har det vært vårt overordnede prinsipielle syn å gi en reell håndsrekning for å oppnå akkurat dette, i og med at de ellers har de samme rettighetene. Det som imidlertid er litt merkverdig med det sterke engasjementet i forhold til Mjøs-utvalget, er at hans og andre partier – der vi ikke er med – går bort fra Mjøs-utvalgets klare henstilling om å organisere høyere utdanning i særlovsselskaper, og legger den inn under den samme tvangstrøyen som Mjøs-utvalget prøvde å fjerne den fra. Dette vil jeg gjerne ha utdypet litt nærmere.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Rettferdig utdanningspolitikk i et rettferdig samfunn, ja, det er litt av en visjon. Men statsråden forskrekker meg når han igjen fra Stortingets talerstol vektlegger at det er viktigere hvem som eier institusjonen, hvem som eier de organisatoriske rammetiltakene, fremfor den kvalitative produksjon som foregår innenfor dette fundamentet. God kvalitet og en raskere gjennomstrømning gir store samfunnsøkonomiske gevinster. Institusjonene våre, ikke minst forskningsinstitusjonene, har et stort behov for nye folk, høyt utdannet. Og næringslivets behov kan også muligens dekkes via en raskere gjennomstrømning. Institusjonene tjener videre på en tredelt finansieringsmodell og vil øke sin inntjening ved raskere gjennomstrømning og hevet kvalitet. Samfunnet, du og jeg, tjener utrolige summer på å øke gjennomstrømningen, i form av meget store totale skatte- og avgiftsinntekter. Normann-utvalget, som ble nedsatt av en borgerlig regjering, påviste nettopp disse forholdene, påviste at rask gjennomstrømning gav enormt store summer tilbake bare i form av skatte- og avgiftsinntekter. Det er derfor vårt forslag om å likebehandle avdrag og renter ligningsmessig sett etter studiegjennomføring blir interessant, og kostnadene ved forslaget blir ikke på noen måte uoverstigelig. På bakgrunn av dette vil jeg stille følgende spørsmål: Er det mulig at Arbeiderpartiet og statsråden vil ha denne økte verdiskapingen til statskassen og ikke på noen måte vil føre den tilbake til institusjonen for ny utvikling?
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
La meg først si når det gjelder den lille disputten som har vært mellom komitelederen og representanten Lønning om dette med organisasjonsform, at jeg synes det er litt snodig at en person som har vært rektor ved Universitetet i Oslo og som er professor, ikke vet forskjell på et sykehus og en høyskole eller et universitet. Jeg hadde i grunnen forventet mer av representanten Lønning. Jeg tror det må være en trist dag for representanten Inge Lønning i dag. Han har ikke fått gjennomslag for mange av sakene sine. Han hadde vel strengt tatt håpet og trodd at når meldingen kom, skulle det medføre et unisont brøl fra sektoren om at dette er helt forferdelig, at her må man gjøre helt andre ting, eller helst ikke gjøre noen ting, slik som man har inntrykk av er Høyres politikk. Slik ble det ikke. Sektoren har stort sett sluttet opp om de forslagene som lå i meldingen, og det er vi i Arbeiderpartiet selvfølgelig veldig glad for. Så registrerer jeg at Høyre og representanten Lønning plutselig har fått en rørende omsorg for studiefinansieringen og mener at Arbeiderpartiet er fullstendig på ville veier her. Det er ikke lenge siden representanten Lønning selv ledet et utvalg som skulle utrede Høyres utdanningspolitikk. Der sies det at utvalget ikke vil foreslå å øke stipendandelen, stipendandelen bør derfor bli liggende på 30 pst. Jeg har i ettertid registrert at representanten Lønning prøver å distansere seg litt fra det utvalget som han selv ledet, men ifølge representanten Lønning selv ble dette godkjent av sentralstyret til Høyre, og landsmøtet i Høyre vedtok aldri at stipendandelen skulle være mer enn 30 pst. Det betyr at dette er det som ville vært regjeringens politikk hvis Høyre satt i regjering. Det ville konkret bety at i løpet av et seksårsstudium ville man ha 48 000 kr mer i gjeld enn med vårt opplegg. Hvorfor har representanten Lønning og Høyre plutselig fått en rørende omsorg for studentene og studiefinansieringen? Jeg tror det er et faktum at hadde ikke det vært for at vi la inn midlene nå, ville aldri forslaget ha kommet fra Høyre.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Jeg må ærlig innrømme at dette skjønte jeg ikke mye av. Representanten Dørum snakket om nederlag for Regjeringen og endringer i Stortinget og det ene med det andre. Har han ikke lest innstillingen? Hvis han går gjennom forslagene, vil han se at Regjeringen på nesten alle punkter har fått gjennomslag for sin kvalitetsreform, og at de aller, aller fleste vedtakene som blir fattet i dag, bare er beskjed til Regjeringen om å følge opp Arbeiderpartiets politikk. Det kan vel knapt nok kalles et nederlag. Dørum snakket om sparereform. Den sparereformen tror jeg eksisterer bare i hodet til Dørum. Det har aldri vært snakk om verken fra statsrådens, fra Regjeringens eller fra Arbeiderpartiets side at dette skulle være noen sparereform. Vi er villig til å bruke mer penger på høyere utdanning, i motsetning til hva den forrige regjeringen var, hvor Dørum selv var statsråd. Jeg må si det er litt pussig å høre på når representanten Dørum forklarer hvor mye penger som må til her, hvor han støtter seg til denne utredningen fra UHR – Universitets- og høgskolerådet – som er et anslag, en foreløpig utregning. Men den tar som utgangspunkt at hver tredje student skal mislykkes i studiene. Hva slags målsetting er det å ha, som Venstre slutter seg til? Er det Venstres mål med en kvalitetsreform at hver tredje student skal mislykkes i studiene sine? Her har han altså en voldsom tiltro til at siden Høgskolerådet har sagt det, så må det være sånn. Men det har han ikke på andre punkter. Hvorfor går representanten Dørum imot Universitets- og høgskolerådet når det gjelder hvordan man skal kunne få nye universiteter i Norge? Hvorfor går han imot UHR og Folkeforbundet og STL og NSU når det gjelder ansatte instituttbestyrere? Da er plutselig ikke Universitets- og høgskolerådet godt nok til å være sannhetsvitne for Dørums politikk. Jeg har en mistanke om at i Dørums hode er det Dørum som skal avgjøre hva som er best for norske universiteter og høyskoler.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-06-12:
Senterpartiet mener det er viktig at høyere utdanningsinstitusjoner består av offentlige forvaltningsorgan med særskilte fullmakter. Vi mener at fellesskapet skal ha hovedansvaret for utdanningstilbudene. Etter Senterpartiets syn er det ikke rett at markedsmekanismen alene skal styre utdanningspolitikken. Jeg tror neppe vi hadde hatt det mangfoldet vi ser i dag, med 26 statlige høyskoler fordelt utover landet, dersom vi hadde sluppet taket i offentlig eierskap. Mener ikke Høyre at det er viktig med kompetansebygging og næringsutvikling i hele landet? Og ser ikke Høyre at dette sikres best i hovedsak ved at institusjonene forblir i offentlige forvaltningsorgan, som tar på seg ansvar også for de små og mindre populære fagene? Et annet tema: Også i denne innstillingen, på side 11, framfører Høyre kritikk mot Reform 94 og sier at dagens studenter har et dårligere grunnlag enn tidligere. Men hvordan var nå situasjonen tidligere? Jo, da var det kun et lite mindretall av befolkningen som hadde mulighet til å ta høyere utdanning. Det var bare de med beste karakter fra gymnaset, med examen artium, som kom inn. Det var klart at sluttresultatene måtte bli bra! Nå må vi, inklusiv universiteter og høyskoler, forholde oss til det faktum at over halvparten av ungdomskullene får studiekompetanse og da mulighet til å starte på høyere utdanning. Og det gjør de. Er Høyre villig til å si til disse at vi trenger ikke alle dere i kompetansebyggingen for nasjonen Norge – og dessuten har dere for dårlig inngangsnøkkel. Er dette en holdning som er i tråd med Høyres målsetting om å få Norge opp på et høyere nivå når det gjelder kompetanse?
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-06-12:
Jeg skal gi Regjeringen ros for det store løftet når det gjelder studiefinansiering. Det gjorde jeg også i mine kommentarer den dagen Regjeringen la fram meldingen. Det er ingen tvil om det! Men som jeg da sa, måtte jeg se nærmere på modellen før jeg kunne gå helt god for den. Jeg studerte den litt nærmere og så at det var såpass strenge vilkår for å få stipendandelen at jeg etter hvert undersøkte hva studentene selv mente om dette. Jeg trodde kanskje de var en ganske kompetent gruppe, ikke minst i forhold til at statsråden hadde sagt: Jeg har studentene med meg, jeg har professorene med meg, og jeg har rektorene med meg. Det hørte vi jo til stadighet omtrent samtidig med at meldingen ble lagt fram. Da jeg fikk studert dette nøyere og lyttet til brukergruppene, var jeg ikke i tvil. Vi kan ikke gå god for Giskes modell. Den vil kunne slå uheldig ut, og det kan vi ikke være med på. Nå ser vi jo at Arbeiderpartiet har snudd, og jeg regner med at det er i forståelse med statsråden. Nå har de sagt at det skal utredes en modell, og da spør jeg: Når vil den modellen utredes? Vil den utredes så raskt at den kan være en parallell til Arbeiderpartiets opprinnelige modell, eller vil den komme i ettertid når en har sett uheldige utslag? Så til disse gode høyskolene med et bra forskningsmiljø som er nevnt, Stavanger, Agder osv. Ja, jeg er den første til å innrømme det, men hvorfor kan vi ikke få lov til å ha disse miljøene uten at de behøver å hete universitet ennå? Jeg vil vise til hva nestlederen i Mjøs-utvalget, Tora Aasland, sier i bladet for Høgskolen i Stavanger: «Jeg er skuffet over stortingsmeldingen på punktet om institusjonsovergang. For et enstemmig Mjøs-utvalg var det viktig å få til et grep som innebar endring av det tradisjonelle universitetsbegrepet i Norge uten å tape kvalitetsaspektet av syne.» Jeg innrømmer at det tar lengre tid før disse skolene kan bli universitet, og jeg innrømmer også at det i min egen region, innlandsfylkene, vil ta lengre tid. Men jeg er altså opptatt av at kvalitet må ligge i bunnen før vi velger navnet.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-06-12:
Det er interessant at Høyre leser referat fra landsmøtet og programmet vårt, det er bra. Men jeg leser også det gamle programmet som jeg har vært med på, og det forplikter også. Jeg har sammenholdt disse to, og føler at jeg er på trygg grunn når jeg har falt ned på det standpunktet som gruppen her tar, og de merknadene som følger av det. Vi har ikke tillit til institusjonene, sier Løvik. Jo, vi har nok det. Jeg har brukt mye tankevirksomhet på nettopp logikken i at en skal ha valgt rektor og ledelse øverst og ha tilsatte på lavere trinn. Da har jeg lyst til å bruke noen ord som Lucy Smith sa en gang: Å snu et universitet og en kirkegård har ett til felles, man får ikke hjelp av de som er der. Dette kan ha noe for seg. Jeg har sjekket ved universitetene rundt omkring, og jeg har kontaktet alle studentorganisasjonene, og de sier at det er veldig viktig at vi går inn for tilsetting på institutt- og fakultetsnivå. Og jeg lytter faktisk til brukerne. Det syns jeg er meget vesentlig. Så gikk jeg litt lenger inn i dette og så hva Roll-Hansen-utvalget, som la fram en rapport i august i fjor om omorganisering av Universitetet i Oslo, har sagt. I den rapporten har de bl.a. tatt for seg hvordan situasjonen er ved universiteter i andre land: Universitetet i Uppsala, Sverige, Karolinska institutet i Stockholm, Universitetet i Utrecht, det største universitetet i Nederland, University College London, Minnesota University, USA, og Stanford University, USA. Ved alle disse institusjonene er ledelsen på grunnivå oppnevnt eller ansatt av rektor eller styret, altså ikke valgt. Jeg regner med at dette er institusjoner som også føler behov for å ha sin selvstendighet, men de har altså funnet ut at det er viktig at den strategien som legges hos styret, blir nedfelt i hele organisasjonen. Jamfør hva Universitets- og høgskolerådet sa: Dette er et av de viktigste elementene for å få til den omstillingsprosessen som er nødvendig.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-06-12:
Vi hører til flertallet som sier at private høgskoler er en del av utdanningssystemet på høyere nivå, og vi sier at det er mer enn et supplement. Vi ser også at en hel del private høgskoler har lange historiske tradisjoner i Norge, som Menighetsfakultetet, Diakonhjemmets Høgskole, Lærerakademiet osv. Disse har sin naturlige plass i dette utdanningssystemet. Vi vet imidlertid at disse er ulikt finansiert og har ulik statsstøtte, og dermed får også studentene ved en del av disse institusjonene, f.eks. BI, noe ulike vilkår. I erkjennelsen av at alle bør ha rett til høgere utdanning og likeverdige vilkår for det, er vi med på å be Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en sak, en utredning av hvordan denne studieavgiften ved disse høgskolene slår ut, og om en kan vurdere å dekke noe av denne i form av stipend. Vi vil ikke forskuttere hvordan dette blir, men erkjenner at det er urimelig at studenter som tar et utdanningsløp ved en slik institusjon fordi det kanskje ikke er tilgang på det i de offentlige, skal måtte betale ekstra. Det er en urettferdighet vi må prøve å endre.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-06-12:
Det er vel ikke å ta for hardt i å si at statsråd Giske har hatt en forholdsvis høy sigarføring i denne saken, både ved forberedelsen til og framleggingen av St.meld. nr. 27. Det har medført stort engasjement og mye støy, pluss mange avisartikler, både i forhold til faglig innhold og økonomiske beregninger, eller kanskje mangel på sådanne, i meldingen. Statsråden sa i sted at en nærmere beskrivelse av beregningsmodellen vil komme i statsbudsjettet. Reelt sett vet Stortinget i dag kun at studiefinansieringen vil koste 1,3 milliarder kr. Statsråden har kalt meldingen for en kvalitetsreform. Det er dristig når det samtidig i meldingen, på side 78 annen spalte, står: «Forslagene om ny finansieringsmodell for universiteter og høyskoler kan gjennomføres innenfor eksisterende budsjettramme.» Dette ble presentert den 9. mars, før revidert nasjonalbudsjett var lagt fram. Vi vet nå at Stortinget har plusset på betydelige summer, hele 100 mill. kr, på denne sektoren. Det er ikke småpenger. Hvordan kan statsråden forsvare at eksisterende rammer er tilstrekkelig, når vi kjenner til hvor prekær den økonomiske situasjonen er ved mange av institusjonene? Så til slutt: Hva med effektiviseringen som denne meldingen og statsråden la opp til, når han i sted sa at en student kunne bruke så lang tid han ville og likevel få stipend?
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Representanten Evje tok bl.a. opp i sitt innlegg Fremskrittspartiets forhold til studiefinansiering. De vil ha en egen modell. Men realiteten i dagens innstilling er at Fremskrittspartiet sørger for flertall til Arbeiderpartiets opplegg, og det kan jo bli en katastrofe for mange studenters velferd. Det er en finansieringsordning som kan føre til sosiale skjevheter, for mange vil ikke tore å ta sjansen på høyere utdanning når de risikerer å bli gjeldsslaver. Dette vil nemlig gå spesielt ut over unge som ikke har økonomisk trygghet fra før av. Kristelig Folkeparti ønsker en finansieringsordning for studentene der det ligger et basisstipend i bunnen. Dette vil skape et sikkerhetsnett for studentene, samtidig som vi ønsker å motivere progresjonen gjennom en vekttallsavhengig økning av stipendandelen fra 30 til 40 pst. Kristelig Folkeparti vil også ønske å få studentene raskere gjennom studiet og ha tilbake heltidsstudenten. En ordning med 10 pst. stipend for de studentene som gjennomfører studiene sine, vil motivere studentene, samtidig som de da ville hatt et fast stipend i bunnen. Dessverre ønsker ikke Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet å følge denne modellen, og det viser seg at de heller ikke virkelig tror på sin egen modell, når de i en merknad ber departementet «greie ut om ein fast prosentsats for stipend». Disse partiene vil ha en utvei, for man innser vel at det kan bære galt av sted når hele stipendandelen gjøres avhengig av avlagte vekttall. Hvordan blir det da f.eks. med studentdemokratiet? Hvem våger å bruke tid på det? Det er kanskje ikke så viktig for Fremskrittspartiet, men jeg vil gjerne vite hvorfor Fremskrittspartiet ikke vil ta mer hensyn til dem som ikke er så sterke at de klarer eksamen ved første forsøk, og hvorfor de tar fra studentene den grunntryggheten som ligger i dagens stipendordning.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Kristelig Folkeparti er svært glad for at det i dag blir vedtatt å be Regjeringen utforme et forslag til en felles lov for statlige og private institusjoner innenfor høyere utdanning. SV sier i en merknad til meldingen at flere av de private høyskolene fyller en viktig rolle ved at de tilbyr utdanning på områder der den offentlige kapasiteten er mangelfull, eller der det ikke er etablert offentlige tilbud. Videre understrekes det at enkelte utdanningstilbud ved private institusjoner er mer enn et supplement til offentlige tilbud. Og SV mener at det skal inngås avtale mellom staten og den private tilbyderen om omfang av tilbudet, og på hvilke områder den private tilbyderen skal dekke et behov. Det forutsettes at den private institusjonen får samme tilskudd som offentlige institusjoner med tilsvarende eller liknende tilbud. Dette vitner om et kvalitetsorientert SV, som setter kvalitet foran eierskap. Kristelig Folkeparti synes dette er svært positivt, og mener det er interessant at private institusjoner kan være en berikelse heller enn en trussel – for det er jo slik vi møter SV i andre sammenhenger på utdanningsnivå når det gjelder private skoler. Det vil derfor være interessant å få en prinsipiell avklaring fra SV på hvorfor de i denne sammenheng mener de private institusjonene spiller en viktig rolle – ja, som mer enn et supplement. Det er den prinsipielle utgreiingen jeg er ute etter i denne sammenheng.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Representanten Tingelstad og eg er einige om at utdaningsstipend er eit sentralt og viktig verkemiddel for å gi ungdom motivasjon og ikkje minst høve til å velje utdaning på eit høgare nivå. Derfor foreslår Arbeidarpartiet å auke kostnadsnormen monaleg. Ein auke frå dagens 30 pst. til om lag 40 pst. betyr ein reell auke på 1,3 milliardar kr berre på stipenddelen. Eg er glad for at det er eit breitt fleirtal for denne auken. Arbeidarpartiet ønskjer å gjenreise heiltidsstudenten ved at stipendet i framtida skal tildelast på bakgrunn av gjennomførte studium. Dette vil ikkje Senterpartiet vere med på, sjølv om Arbeidarpartiet vil skjerme og vidareføre dei sosiale ordningane som gjeld i dag. Og det forundrar meg at ikkje Senterpartiet kan støtte vår modell for studiefinansiering, når Marit Tingelstad sjølv i sitt innlegg nemnde at Arbeidarpartiets merknader til det punktet var bra. Når det gjeld høgskulane i Agder, Stavanger og Bodø, har dei i fleire år arbeidd systematisk med å byggje opp sterke fagmiljø for å tilby forskarutdaning. Arbeidarpartiet går inn for at vitskaplege høgskular kan få endra status til å bli universitet. Dette er etter vår meining god distriktspolitikk. Vi foreslo ei formulering som gjekk på at dei skulle ha meir enn ei forskarutdaning, ikkje minst for å finne eit kompromiss for også å løyse ein problematikk i forhold til eit innlandsuniversitet i Tingelstads eige fylke, Oppland, men Senterpartiet var ikkje villig til å kome Arbeidarpartiet i møte der. Eg konstaterer at Senterpartiet saman med fleirtalet vil gjere det vanskeleg for desse institusjonane å nå målet om universitetsstatus, og det betyr at det ikkje kan bli ein realitet på mange, mange år. Elles hadde representanten Tingelstad innleiingsvis ei historisk vurdering og nemnde forskingsområdet. Historia gjentek seg nå. Da Arbeidarpartiet var i opposisjon, måtte vi presse sentrumsregjeringa til meir midlar til forsking, og nå registrerer vi at Senterpartiet prøver å presse arbeidarpartiregjeringa for meir midlar til forsking.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
I dagens Norge har vi en betydelig forskjellsbehandling av høyskoler og universiteter i offentlig eie kontra skolene som er utenfor det offentlige. 30 000–50 000 kr er ikke uvanlig som ekstrakostnad dersom man velger et privat alternativ. Når vi vet at private innenfor enkelte fag og regioner faktisk er alene om å gi et tilbud, er det åpenbart at vi uthuler ønsket om at alle skal ha lik rett til utdanning, uansett hvilken økonomisk bakgrunn de har. Det er derfor merkelig at Senterpartiet bl.a. ikke finner å ville støtte Fremskrittspartiets forslag 12 og til dels også 7, som har som intensjon å bøte på den forskjellsbehandling som faktisk skjer i dag. Mitt spørsmål til representanten er: Hvorfor mener Senterpartiet at private alternativer kun skal være for de som har spesielt god råd?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-06-12:
Jeg har merket meg – og det gledet meg – at representanten Reikvam så sterkt uttrykte seg med respekt for den autonomi og den faglige tyngde som skal ligge i de høyere utdanningsinstitusjonene. Jeg merket meg at det kommer til uttrykk i det synet han har på hvordan man skal ha frihet til å organisere seg selv internt. Da blir jeg forundret over at representanten Reikvam ikke kan være med på et forslag om at også utformingen av bachelorgraden kan bli tiltrodd institusjonene, fordi representanten Reikvam sammen med Venstre, de andre sentrumspartiene, Høyre og Arbeiderpartiet er med på å slå fast at undervisningen skal være forskningsbasert, den skal være basert på kvalitet. Og er det ikke slik at når man bygger på dette, og i tillegg tar med seg de klare signaler som er kommet bl.a. fra våre universiteter, må man nettopp tro at den friheten de bruker, vil de bruke til å skape nok tyngde? For det som skapte uro i denne delen av utdanningssystemet vårt, var at man følte at Regjeringen ville detaljstyre dette på en slik måte at man ikke kunne lage den faglige kvaliteten man ønsket. Så min undring er, når man har den type tiltro til faglig autoritet og legitimitet som ligger i institusjonene, og som representanten Reikvam på en prisverdig måte lar komme til uttrykk når det gjelder tiltro til å lage styringsorganer, at man ikke har tiltro når det gjelder utforming av fag. For hvilken mening har det å hete universitet eller høyskole hvis man skulle skape en eller annen form for – skal vi kalle det for seriebrevkurs med små enheter? Hele poenget med den type institusjoner må jo være at man tiltror dem evnen til å lage noe som gir tyngde og kvalitet.