Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-06-08:
Når noen inngår en avtale, er det i utgangspunktet en sak mellom de partene som gjør det. Men i uminnelige tider har samfunnet likevel hatt en eller annen form for regulering, og ikke minst en etterprøving av avtalens vilkår. Allerede i Kong Christian Den Femtes Norske Lov fra 1687 har vi regler om ugyldige avtaler, og bestemmelser herfra anses ennå i dag som gjeldende rett. Helt siden 1918 har vi hatt vår generelle avtalelov. Men den har vist seg lite egnet for regulering av de mer spesielle avtalene. Det er nok en av grunnene til at bankene og finansinstitusjonene fram til i dag stort sett har fått ture fram som de vil i forholdet til sine kunder. Mangel på lover som regulerer avtalene mellom bankene og kundene, har gjort at bankene kan sko seg på bekostning av den vanlige forbrukeren. Bruken av tjenester fra finansinstitusjoner har økt formidabelt i omfang. Hundrevis av avtaler inngås hver dag. Uten spilleregler viser all erfaring at det da ofte blir den sterke og profesjonelle parten, nemlig banken, som langt på vei kan diktere vilkårene overfor amatøren på området, forbrukerkunden. Vi har allerede spesiallover om avtaler inngått ved kjøp på kreditt, kjøp av løsøre og kjøp av fast eiendom, og endelig behandler vi her i Odelstinget den høyst nødvendige reguleringen også av avtaler om finanstjenester. Jeg tror at den nye loven om finansavtaler vil være egnet til å temme bankene og sette kundene i en mye bedre posisjon. Komiteen sier seg enig med Regjeringen i at vi med denne loven vil få et mer balansert forhold mellom finansinstitusjonene og kundene. Rettstilstanden blir klarere, og dessuten vil forhåpentlig konkurransen bli mer effektiv. Komiteen følger i all hovedsak opp Regjeringens forslag. Flertallet legger bare inn et par justeringer som vi tror vil gjøre loven enda bedre. Behovet for en slik lov får vi stadig dokumentert gjennom historier om f.eks. folk som får store økonomiske tap på grunn av uforskyldt misbruk av bankkort, om pensjonistekteparet som må gå fra huset når kausjonsansvaret blir gjort gjeldende, om lån som aldri skulle ha vært gitt og om bankene som lovlig rett og slett stjeler renteinntekter fra kundene. Siden partene i en finansavtale svært sjelden er likeverdige, bør finansinstitusjonen som den sterke parten ha et helt spesielt ansvar for å opptre rimelig og varsomt, og forsikre seg om at kunden virkelig vet hva hun skriver under på. Derfor innfører den nye loven regler om opplysningsplikt. Før en avtale mellom banken og kunden inngås, må banken skriftlig legge fram alle opplysninger rundt avtalen. For opprettelse av konto må f.eks. banken oppgi effektiv rente, alle kostnader ved bruk av kontoen, garantier og ansvarsforhold. De samme vilkårene må skriftlig være med i avtalen. Jeg vil understreke at det er viktig at disse opplysningene gis på en måte som er forståelig for en vanlig forbruker, og at bankene er bevisst både formen på presentasjonen og språkbruken i den. En ting bankene ikke oppgir størrelsen på i dag, er de mye kritiserte floatinntektene. Bankenes måte å beregne renteinntekter på gjør at et pengebeløp som overføres fra en konto til en annen, i en viss periode ikke er rentebærende verken for betaleren eller betalingsmottakeren. Bankene tar selv renteinntektene. Denne perioden kalles floatperiode, og bankene tar sin floatinntekt. Nærmere organisert tyveri er det vanskelig å komme. Fram til nå har finansinstitusjonene vært i sin fulle rett til å forsyne seg og selv bestemme hvor mange dager de kunne gjøre det. I den nye loven settes det nå en oppgjørsdag. Fram til denne dagen skal betaleren få renteinntektene av beløpet, og fra og med oppgjørsdagen skal betalingsmottakeren få det. Med dagens teknologi tar det bare et tastetrykk fra pengene er flyttet fra den ene kontoen over til den andre. Den gangen pengene ble fraktet rundt i landet av en mann til hest, var det riktig av betalingsformidleren å si at pengene noen dager var utenfor systemet og dermed ikke rentebærende. I dag flyttes ikke pengene fysisk, de er bare tall på en dataskjerm. Ingen vet hvor store floatinntekter bankene forsyner seg med, men anslagene er på flere hundre millioner kroner, kanskje opp i flere milliarder kroner. Siden floatinntektene er en skjult inntekt, er det også vanskelig for en kunde å vite hvor mye renteinntekter hun taper. Dessuten stimulerer det til mindre effektive betalingssystemer. Jo lenger tid finansinstitusjonene bruker på å overføre pengene, jo større floatinntekter beregner de seg. Teknologien har gjort pengehverdagen lettere både for kundene og bankene. Bankkortet gjør banktjenestene mye mer tilgjengelige og har blitt uunnværlig for mange, men det gir dessverre også tyver større tilgang til andres konto. Mange kortbrukere har opplevd å tape tusenvis av kroner på andres misbruk av kortet. Dersom banken mener du selv er å laste for misbruket, får du ikke pengene tilbakeført med mindre du reiser sak, enten for Bankklagenemnda eller for domstolen, og beviser din uskyld. Dette blir snudd på hodet i den nye loven. Nå blir det banken som umiddelbart må tilbakeføre det stjålne beløpet, eller reise sak dersom den mener at kunden har gjort noe klanderverdig. Dessuten legges det inn begrensninger på kortbrukerens ansvar. Selv om du har vært grovt uforsiktig, f.eks. med kort og kode og lagt igjen begge deler på samme sted, skal du ikke tape mer enn det som var disponibelt på konto, og uansett ikke mer enn 8 000 kr. Ansvar utover det kan bare pålegges dersom korteieren selv aktivt har vært med på misbruket eller aktivt har bidratt til det. Når det gjelder låneavtaler, går flertallet i justiskomiteen i tillegg til opplysningsplikten også inn for at bankene skal ha en frarådingsplikt. Banken skal skriftlig fraråde en kunde å ta opp et lån dersom banken må anta at kundens økonomiske evne eller andre forhold tilsier at låntakeren alvorlig bør overveie å la være å ta opp lånet. Forsømmes den plikten, kan låntakeren helt eller delvis slippe unna sine forpliktelser. Finansinstitusjonene sitter inne med kunnskap, erfaring og vurderingsevne i forhold til om det vil være forsvarlig for en låntaker å ta opp lån, som de færreste låntakere selv har. Da er det naturlig at banken tar et større ansvar enn i dag. Derfor mener flertallet i komiteen at det bør bli en lovfestet plikt for bankene å gi denne frarådingen, noe som også skjer i praksis i dag. For lånekunder dumper det stadig ned i postkassen brev fra banken om heving av renten på lånet. Begrunnelsen for denne hevingen er svært ofte vagt angitt, og det forekommer også stor forskjellsbehandling av kundene. Det kan synes som et paradoks at en kunde med betalingsproblemer som straff ofte får enda høyere rente og dermed enda større betalingsproblemer og mindre mulighet til å innfri sine forpliktelser. Nå stilles det krav til at renteforhøyelser gjort ensidig fra finansinstitusjonens side, bare skal være lov dersom det er gitt adgang til det på forhånd i låneavtalen. Dessuten skal endringen begrunnes skriftlig på en konkret og saklig måte seks uker før hevingen iverksettes. Generelle vendinger med henvisninger til ditt eller datt er ikke lenger nok. Ubegrunnet forskjellsbehandling av kunder er heller ikke lov. Det betyr selvfølgelig at det fortsatt er adgang til individuelle vurderinger i forhold til fastsettelse av renten, men det skal være begrunnet og saklig forskjellsbehandling. Noen kunder opplever at lånet deres plutselig har fått en ny eier, en eier som kanskje ikke engang er en finansinstitusjon, og som opptrer mye mer offensivt, ja kanskje til og med mer aggressivt, enn banken som kunden i sin tid tok opp lånet i. Nå legges det begrensninger på finansinstitusjoners mulighet til å overdra fordringene. Kunden skal ikke komme i noen dårligere stilling etter overdragelsen. Overdragelsen kan kun skje til en annen liknende finansinstitusjon, fordi lånekunden må kunne forvente å forholde seg til samme type institusjon gjennom hele låneforholdet. Dessuten skal kunden varsles om at slik overdragelse skal skje, slik at hun kan innfri eller flytte lånet dersom hun ønsker det og finner det mulig. Flertallet i justiskomiteen åpner også for at kunden i en eller annen form skal ha forkjøpsrett til sitt eget lån ved en overdragelse. Arbeiderpartiet mener at dette er et punkt som bør utredes nærmere og ber Regjeringen derfor straks komme tilbake til Stortinget med forslag på dette punktet. Med straks mener vi straks. Vi håper at når vi nå vedtar denne finansavtaleloven, at den ikke rekker å bli gammel før vi innfører et punkt om forkjøpsrett for låntakeren. Høyre og Fremskrittspartiet føler seg imidlertid klare for gå på en lovtekst allerede i dag her i Odelstinget. Tragiske beretninger forteller at det ofte er kausjonisten som i aller minst grad vet hvilke forpliktelser hun har tatt på seg, og som blir urimelig hardt rammet når kausjonsansvaret blir gjort gjeldende. Derfor inneholder loven flere regler som pålegger bankene bedre informasjon til kausjonisten, og som begrenser bankenes mulighet til å skvise selvskyldnerkausjonisten. Frarådingsplikten gjelder også overfor kausjonisten dersom dennes økonomiske evne må anses å være for svak. Da skal hun også frarådes på samme måte som låntakeren. Kausjonisten skal også opplyses om det dersom banken har frarådet låntakeren å ta opp lånet, mens det allikevel blir tatt opp. Kausjonistens ansvar begrenses videre på flere måter. Hun skal ikke hefte for høyere beløp enn det som er avtalt ved avtaleinngåelsen. Ansvaret skal reduseres i takt med at lånet blir nedbetalt, og ansvaret skal ikke gjelde for lenger enn ti år. Bankene får også en helt annen plikt til å opplyse om ethvert mislighold og om endring av låneavtalen, slik at ikke noe skal kunne komme overraskende på kausjonisten, og også slik at kausjonisten kan få mulighet til å gripe inn overfor låntakeren eller på annen måte bidra i låneforholdet. Svært viktig er det også at det stilles større krav til bankene om å prøve å inndrive sine penger i andre av låntakers formuesgoder før banken går løs på kausjonisten. Regler som beskytter kunden og gir denne bedre rettsvern, er særlig viktig for vanlige privatpersoner. Derfor er det i all hovedsak ikke adgang til å fravike lovens regler frivillig gjennom avtaler hvor det er en forbruker som er den ene parten. Men i næringslivsforhold vil imidlertid noen av reglene kunne virke både byråkratiske og tungvinte i hverdagen. Det er jo ikke meningen med denne loven å gjøre hverdagen vanskeligere for de mange bedriftene våre. Dessuten er det ikke alltid like klart at det er kunden som framstår som den svake parten, f.eks. dersom kunden er en stor bedrift. Derfor er det mulig å fravike mange av reglene innenfor næringslivsforhold. Men det gjelder ikke regler som det er av allmenn interesse at vi nå får, slik som å fjerne bankenes floatinntekter. Jeg er glad for at vi nå gjennom finansavtaleloven legger tøylene på bankene. Banklovkommisjonen har gjort et grundig stykke arbeid som opptakt til denne loven. I dette innlegget har jeg bare rukket å gi noen få smakebiter fra alle de nye reguleringene i loven. Samlet sett er det en rekke tiltak som er drøftet, og de fleste av dem anbefaler komiteen Odelstinget å vedta. Så er det tiden og praksis som vil vise om det trengs justeringer i loven for å sikre særlig forbrukeren rimelige vilkår i sine avtaler med finansinstitusjonene.