Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-27:
Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite besluttet 5. februar å åpne sak mot tre høyesterettsdommere. Bakgrunnen var at dommerne, som medlemmer av kjæremålsutvalget, nektet gjenopptakelse av et drap Fritz Moen var uriktig dømt for. En enstemmig komite besluttet å åpne sak på bakgrunn av de påstander som framkom i anmeldelsen fra Tore Sandberg av 18. september 2006, og det faktum at Fritz Moen ble uskyldig dømt for to drap han hadde sonet 18 år for. Komiteen har gått grundig inn i saken, og har i tillegg til de mange dokumentene som allerede finnes i saken, innhentet svar fra de tre høyesterettsdommerne og innhentet kommentarer fra Tore Sandberg. Bakgrunnen for kontrollkomiteens behandling gjelder Høyesteretts kjæremålsutvalgs beslutning av 14. oktober 2003 om ikke å gjenoppta ett av de to drapene Fritz Moen uriktig var dømt for og hadde sonet for. Kontrollkomiteens behandling gjelder ikke hele Fritz Moen-saken som sådan og det justismordet han var utsatt for, men kjæremålsutvalgets behandling av gjenopptakelse av saken. Justismordet mot Fritz Moen er trolig et av de groveste som er kjent i norsk rettspleie, og vil for alltid være en skamplett for vårt rettssamfunn. Fritz Moen ble dømt til 21 års fengsel for drap på to unge kvinner i Trondheim høsten 1976 og høsten 1977 - to drap han ikke hadde begått. La meg for ordens skyld understreke: De tre høyesterettsdommerne som er anmeldt av Tore Sandberg, har ikke hatt noe med selve justismordet på Fritz Moen å gjøre. Bakgrunnen for anmeldelsen er at de tre høyesterettsdommerne Magnus Matningsdal, Eilert Stang Lund og Karin Bruzelius i egenskap av medlemmer av Høyesteretts kjæremålsutvalg ikke godkjente gjenopptakelse av den såkalte Torunn-saken. Det er første gang Stortinget åpner sak etter at det nye riksrettsinstituttet ble endret for noe over et år siden. Jeg skal derfor foreta en grundig gjennomgang av selve saken og behandlingen av den, og videre gjøre rede for flertallets syn og innstilling. Komiteens mindretall vil gjøre rede for sitt syn. Kjæremålsutvalget aksepterte under tvil gjenopptakelse av den såkalte Sigrid-saken, som førte til at Fritz Moen senere ble frikjent for dette. Frikjennelsen i Torunn-saken skjedde først etter at en mann på dødsleiet i desember 2005 erkjente å ha begått begge drapene, både på Sigrid Heggheim og på Torunn Finstad. Dette skjedde ca. et halvt år etter at Fritz Moen hadde avgått ved døden. Det er som sagt første gang Stortinget etter de nye bestemmelsene skal ta stilling til hvorvidt konstitusjonelt ansvar skal gjøres gjeldende, herunder om Stortingets ansvarskommisjon skal anmodes om å foreta nødvendige undersøkelser for å klarlegge grunnlaget for slikt ansvar, jf. lov om rettergangsmåten i riksrettssaker av 5. februar 1932 nr. 2. Anmeldelsen fra Sandberg gjelder dommernes behandling av en sentral del av en vitneobservasjon i åstedsområdet og dommernes vurdering av hvorfra vitnet hørte en mann og en kvinne som snakket sammen. Anmeldelsen gjelder straffeloven § 110 første ledd om å handle mot bedre vitende og/eller om å ha vist grov uforstand i tjenesten, jf. straffeloven § 325 nr. 1. Han viser også til ansvarlighetsloven, særlig § 17 punkt c. Ved Stortingets behandling 20. februar 2007 ble Grunnloven §§ 20, 30, 86 og 87 endret. Det ble også vedtatt endringer i lov 5. februar 1932 nr. 1 om straff for handlinger som påtales ved riksrett, ansvarlighetsloven og i lov 5. februar 1932 nr. 2 om rettergangsmåten i riksrettssaker, riksrettergangsloven. I tillegg ble det gjort endringer i Stortingets forretningsorden. Etter endringen av Grunnloven § 86 kan det anlegges riksrettssak mot medlemmer av Høyesterett for «strafbart eller andet retstridigt Forhold, naar de have brudt deres konstitutionelle Pligter». Lov 5. februar 1932 nr. 1 om straff for handlinger som påtales ved riksrett, gir særlige straffebestemmelser for de konstitusjonelt ansvarlige, dvs. høyesterettsdommere, stortingsrepresentanter og statsrådets medlemmer. Straffelovens alminnelige regler supplerer ansvarlighetsloven og gjelder således i tillegg til de forhold som er omhandlet i ansvarlighetsloven, jf. § 1 annet ledd. Etter ansvarlighetsloven § 17 kan et medlem av Høyesterett straffes med bøter eller fengsel i inntil 10 år dersom vedkommende: «a) meddeler nogen part råd eller veiledning i en sak som står for Høiesterett eller kan komme inn for Høiesterett, b) eller i nogen betenkning, eller innstilling medvirker til noget som er i stridende mot Grunnloven, c) eller i sin embedsgjerning for øvrig ved handling eller undlatelse bevirker eller medvirker til noget som er stridende mot Grunnlov eller lovgivning …» I utgangspunktet vil alle handlinger foretatt som ledd i en høyesterrettsdommers dømmende virksomhet høre inn under Riksrettens arbeidsområde. Odelstinget vedtok 13. desember 2006 å utsette behandlingen av anmeldelsen fra Tore Sandberg inntil utvalget som var oppnevnt av Regjeringen for å granske strafferettssaken mot Fritz Moen, hadde levert sin innstilling. Jeg kommer tilbake til innholdet i denne. Ved brev av 2. oktober 2007 oversendte Stortingets presidentskap anmeldelsen til kontroll- og konstitusjonskomiteen, under henvisning til de nye bestemmelsene i Stortingets forretningsordens § 12 annet ledd nr. 10. La meg så gå inn i sakens realiteter. Komiteen har i sin innstilling valgt å anonymisere framstillingen av hensyn til de aktuelle vitnene, som er det springende punkt i anmeldelsen. Det samme gjelder for vedleggene til innstillingen. Vitnet, heretter kalt A, og hans ektefelle, heretter kalt B, forklarte seg for politiet under etterforskningen, men ikke under hovedforhandlingen i lagmannsretten. Aktor frafalt dem som vitner, og forsvareren samtykket til dette, jf. avsnitt 107 i kjennelsen fra kjæremålsutvalget. I avsnitt 121 i kjennelsen er det bemerket at selv om retten har et selvstendig ansvar for sakens opplysning, er forsvarerens standpunkt et viktig moment ved vurderingen av hvilken betydning et bevis har, og dermed for omfanget av bevisførselen. Sandberg anfører at de tre anmeldte dommerne i kjennelsen «i realiteten har flyttet As observasjon(hvor lydene/stemmene kom fra) ut av åstedsområdet til tross for at de - under forutsetning av at de har gjort seg kjent med As politiforklaring av 05.10.1977 og Moens begjæring om gjenopptakelse - må ha visst at en slik flytting av observasjonen ut av åstedsområdet ikke er korrekt». (hvor lydene/stemmene kom fra) Han viser videre til at kjæremålsutvalgets sitat fra As politiforklaring, avsnitt 115 i kjennelsen, mangler en setning, som etter hans mening gjør at sitatet gir et feilaktig inntrykk av forklaringen sett i sammenheng med kjæremålsutvalgets bemerkning i avsnitt 116. Sandberg har i sin anmeldelse gjengitt utsnitt av vitne As politiforklaring 5. oktober 1977. Høyesterettsdommerne har sitert fra denne i avsnitt 115 i kjennelsen. I avsnittet vises det til at vitnet hørte rop ca. 20 meter før broen, og at ropet ble beskrevet som et «kvinneskrik». Det jeg nå gjengir, er fra politiforklaringen, og er ikke sitert i avsnitt 115: «Like før de kom til brua, ca. 20 meter, er det en åpning i trerekken på ca. 5-10 meter. Da de var der, hørte vitnet også rop. I vitnets gangretning ble dette på høyre side.Dette var et kvinneskrik. Det hørtes ut som et kvin - omtrent som om noen blir kilet - og var ganske kraftig. Deretter hørte de prat. Det hørtes ut som om det var en mann og kvinne som pratet sammen. Det var ikke mulig å skille ut ordene skikkelig. Imidlertid hørtes det ut som om kvinnen sa noe slikt som at «de ser oss» eller lignende. Ut fra dette mener vitnet at det er mulig at kvinnen ikke var trønder idet trønderne sier «dem» og ikke «de». Etter et nytt skrik var det på ny «mumlende» stemmer. På «mumlingen» å dømme, var ikke situasjonen så alvorlig, og vitnet og hans forlovede gikk videre. De hadde da stanset mellom 1/2 og 1 minutt. For vitnet syntes det som om skrikene og «mumlingen» kom i fra skotthyllbanen som ligger der. Han mener i alle fall at de kom fra den siden av elven(byåsensiden) (byåsensiden) Og her er jeg ved det poenget som er sentralt: Setningen «I vitnets gangretning ble dette på høyre side» var ikke sitert i kjennelsen. Den manglende setningen går ut på at vitne A mente kvinneskriket kom fra høyre side av stien i hans gangretning, dvs. fra sørsiden av stien. Ut fra kjæremålsutvalgets gjengivelse av As forklaring er det ifølge Sandberg naturlig å trekke den slutning at han mente skriket kom fra nordsiden av stien. Vitne A sa at det hørtes ut som skriket kom fra Skotthyllbanen, og kjæremålsutvalget konstaterer at Skotthyllbanen ligger på nordsiden av stien, jf. avsnitt 116. I avsnitt 116 i kjennelsen heter det: «Skotthyllbanen ligger på en grasslette på nordsiden av gangstien og en jernbanelinje som fører over Stavnebroen. Finstad ble funnet på sørsiden - altså på motsatt side av stien.» Det er på denne bakgrunn komiteen skriver at observasjonene fra vitne A er uriktig og unøyaktig gjengitt i kjæremålsutvalgets kjennelse. Sandberg viser til at det framgår av en forklaring vitne A har gitt til ham, at A trodde at Skotthyllbanen lå på sørsiden av stien, hvilket altså var feil. I avsnitt 117 i kjæremålsutvalgets kjennelse står det at vitne B, som gikk i følge med A, oppgav nøyaktig samme sted hvor de hørte kvinnestemmen, men hun mente å høre den fra sørsiden av stien. Liket av Torunn Finstad ble funnet på sørsiden. Tore Sandbergs anmeldelse av 18. september 2006 følger som vedlegg 1 til innstillingen. Anmeldelsen ble som sagt først sendt Odelstinget, ettersom den etter de da gjeldende regler etter sitt innhold hørte under Odelstinget som påtalemyndighet. Sandberg anfører at effekten av kjæremålsutvalgets konklusjon i avsnitt 116 er at As vitneutsagn er uinteressant i forbindelse med drapet på Torunn Finstad, idet observasjonen dermed ville være «flyttet ut» av åstedsområdet. Sandberg viser til bevisanalysen, der fotodokumentasjonen av vitne A entydig viser at vitne A peker rett inn i åstedsområdet sør for gangstien og jernbanelinjen. Det anføres videre at dersom de tre dommerne hadde begynt sitt sitat fra vitne As politiforklaring en setning tidligere, så kunne dommerne umulig trukket den konklusjon de gjør i avsnitt 116. Sandberg anfører at det avgjørende må være hvor vitnet A selv mente Skotthyllbanen var. Om dommerne likevel skulle være i tvil om hva vitnet la i uttrykket «Skotthyllbanen», måtte det ifølge Sandberg i så fall være deres plikt å søke dette avklart med vitne A før de trakk sin konklusjon. Det ble ikke gjort. Sandberg anfører at kjæremålsutvalgets medlemmer har gjort seg skyldige i straffbart forhold, hva enten de har kjent til den manglende setningen fra politiforklaringen og bevisst har utelatt den uten å søke dette avklart med vitnet selv, eller de ikke har kjent til setningen fordi de har unnlatt å sette seg inn i politiforklaringen. På denne bakgrunn hevder Sandberg at dommerne kan ha overtrådt bestemmelsen i straffeloven § 110 om som dommer å handle mot bedre vitende, eller som embetsmenn å vise grov uforstand i tjenesten, jf. straffeloven § 325 nr. 1. Som sagt viser Sandberg også til ansvarlighetsloven, særlig § 17 punkt c. I sin anmeldelse begjærer Sandberg de tre høyesterettsdommerne avhørt for å søke avklart om det subjektive skyldkravet er oppfylt. Så langt anmeldelsen og bakgrunnen for anmeldelsen. I statsråd 8. september 2006 ble det oppnevnt et utvalg for å granske straffesaken mot Fritz Moen. Utvalget ble ledet av professor Henry John Mæland. Formålet med granskingen var å undersøke hvorfor Moen ble uriktig domfelt, og vurdere behovet for endringer for å forhindre uriktige domfellelser i framtiden. Granskingen skulle omfatte straffesakene mot Fritz Moen fra starten på politiets etterforskning til Borgarting lagmannsrett avsa den siste frifinnelsesdommen 24. august 2006. Det framgår av utvalgets mandat: «Også domstolene har vært sentrale i straffesakene mot Fritz Moen. Granskning av uavhengige domstoler av et regjeringsoppnevnt utvalg reiser konstitusjonelle spørsmål som det er behov for å avklare før granskningsmandatet kan ferdigstilles på dette punktet. Justisdepartementet vil snarest foreta de nødvendige avklaringer, og komme tilbake med et tilleggsmandat til utvalget om granskning av domstolene.» Ved nytt brev av 22. november 2006 ble utvalget gitt et tilleggsmandat. I brevet heter det bl.a.: «En gransking av domstolenes rolle i Fritz Moen-sakene må ikke fremstå som et forsøk på å overprøve domstolenes avgjørelser i strid med det konstitusjonelle og grunnlovfestede prinsippet om at domstolene dømmer i siste instans. Det vil i denne sammenheng være av stor betydning om granskingen er rettet mot domstolsavgjørelser som senere er opphevet eller endret innenfor domstolssystemet, eller om granskingen er rettet mot domstolsavgjørelser som fortsatt reelt eller formelt står ved lag. Hensynet til domstolenes selvstendighet veier dessuten generelt tyngre jo kortere tilbake i tid de aktuelle domstolsavgjørelsene ligger. For at man i størst mulig utstrekning skal kunne trekke lærdom av granskingen av straffesakene mot Fritz Moen, er det på den annen side viktig at utvalget gransker domstolenes rolle ved domfellelsen av Fritz Moen i 1978 og 1981 i tillegg til granskingen av politiet, påtalemyndigheten og andre aktørers behandling av sakene. På denne bakgrunn bes utvalget også granske Frostating lagmannsretts behandling av straffesakene mot Fritz Moen frem til domfellelsene i henholdsvis 1978 og 1981.» Tilleggsmandatet omfattet ikke lagmannsrettens kjennelse av 12. februar 2002 om å nekte gjenopptakelse av begge sakene, og heller ikke Høyesteretts kjæremålsutvalgs kjennelse av 14. oktober 2003. Utredningen fra utvalget som gransket straffesakene mot Fritz Moen, NOU 2007:7 Fritz Moen og norsk strafferettspleie, ble lagt fram 25. juni 2007. I forbindelse med framleggelsen av utredningen uttalte justisminister Knut Storberget: «Det er ikke mulig å gjøre ugjort den urett som samfunnet begikk mot Moen. Men det påhviler oss som et ansvarlig rettssamfunn å trekke mest mulig lærdom ut av denne saken for å unngå at noe lignende kan skje igjen. Utvalgets rapport viser at det er begått graverende feil som har gitt et graverende resultat.» I NOU 2007:7 omtales vitnene A og B i flere sammenhenger. Det framgår under punkt 6.2.3, s. 152: «Tore Sandberg har i sin bevisanalyse fra år 2000 kritisert at vitnene B og A ble frafalt. Ifølge Sandberg gjorde disse vitnene «de mest detaljerte observasjonene - og dermed de observasjoner som … [var] tettest opp mot drapsåstedet».» Utvalget uttaler om vitnestevningen av A og B bl.a.: «I intervju med A og B har utvalget fått opplyst at de ikke ble stevnet til hovedforhandlingen. Utvalget vet ikke om lensmannen i Porsanger mottok anmodningen, og forsøkte å stevne dem, men legger til grunn at B og A ikke ble stevnet, og at dette var årsaken til at de ble frafalt. For utvalget reiser dette spørsmål både om politi og påtalemyndighet gjorde en tilstrekkelig innsats for å stevne dem, og om det var forsvarlig under hovedforhandlingen å frafalle dem som vitner. Utvalget antar at politiet, da innkallingen ble sendt, brukte adressene som var registrert i Folkeregisteret. Tiltalen ble tatt ut 11. april 1978. At stevningen først ble sendt 3. mai, vel fire uker etter, er neppe uvanlig. Den opprinnelige utsendelsen av stevningen må derfor antas å ha vært forsvarlig. Oversendelsen til lensmannen i Porsanger skjedde 15 dager før de skulle avgi forklaring. Normalt skulle dette også være tilstrekkelig til å få dem stevnet. Utvalget har ikke funnet forklaringen på hvorfor B og A ikke ble stevnet. Utvalget finner ikke grunnlag for å rette kritikk mot politi og påtalemyndighet for håndteringen av stevningen.Når disse vitnene ikke var stevnet, sto aktor overfor valget mellom å begjære saken utsatt, eller frafalle vitnene.» Det var det siste som skjedde. Det vises avslutningsvis til at utvalget ikke finner vitneforklaringene fra A og B så sentrale at de ville fått nevneverdig betydning for bevisbedømmelsen. Utvalget kan derfor ikke se at det er grunnlag for kritikk mot aktor for å ha frafalt dem. Det framgår av NOU 2007:7 punkt 4.9.2.2.6 at vitne B i intervju med utvalget har bekreftet sin forklaring under avhørene i 1977 om at hun hørte skrik og stemmer rett nede i skråningen ved gangstien. Observasjonen ble altså ikke knyttet til bueskytterbanen og brinken. Vitne A angav i 1977 ikke nøyaktig hvor han hørte skrik fra. I forbindelse med gjenopptakelsesprosessen har både Sandberg og politiet avhørt vitne A om dette. Sandberg konkluderte med at A hørte lydene fra det «høyaktuelle området». I intervju med granskingsutvalget fortalte vitne A at han hørte lyder fra bueskytterbanen, og at det virket som om det var et stykke fra stien. Det framgår videre på side 126 i NOU-en: «Utvalget finner det usikkert om A og B hørte Torunn og drapsmannen(eller noen andre i området) (eller noen andre i området) I kjæremålsutvalgets kjennelse av 14. oktober 2003 sies det: «I Sigrid-saken fant Kjæremålsutvalget under tvil at vilkårene for gjenopptagelse etter § 391 nr. 3 ikke var oppfylt, men at vilkårene etter § 392 annet ledd var til stede. Begrunnelsen for det siste var at det var mest sannsynlig at de biologiske spor(sæd og blod) som ble funnet på åstedet, ikke kunne tilbakeføres til Moen. Hvis da ikke de biologiske sporene stammet fra en annen enn gjerningsmannen - noe Kjæremålsutvalget fant svært lite sannsynlig - var det strafferettslige beviskravet ikke oppfylt for Moens vedkommende.» (sæd og blod) Det gjaldt altså Sigrid-saken. I Torunn-saken førte ikke påstanden om gjenopptakelse etter straffeprosessloven § 391 nr. 3 fram. I forhold til § 392 annet ledd fant kjæremålsutvalget at Moens gjentatte tilståelser i saken samsvarte godt med åstedsfunnene. Skulle saken bli gjenopptatt, måtte dette eventuelt skyldes «den tvil om tilståelsens troverdighet som kan ha oppstått ved at dommen i Heggheimsaken tillates gjenopptatt». I denne vurderingen la kjæremålsutvalget vekt på at Moens forklaringer hadde utviklet seg forskjellig i de to sakene, og at forskjellen mellom politiets funn og Moens forklaringer var mindre i Torunn-saken. Kjæremålsutvalget la videre vekt på at Moens situasjon var annerledes i 1980 enn i 1977, ved at han i 1980 allerede var domfelt i Torunn-saken. Tilståelsen i Torunn-saken ble derfor ansett å ha større troverdighet, og kravet om gjenopptakelse førte som sagt ikke fram. I dag vet vi at dette ikke medførte riktighet. Fritz Moen var uskyldig i begge drapene han var dømt for og har sonet for. Kunnskapen om justismordet kan vi i stor grad takke Tore Sandberg for. Han har lagt ned en utrettelig innsats for å få Fritz Moen frikjent, noe han bidrog sterkt til, og hans bok «Overgrepet», som handler om denne saken, er rystende lesning. La meg derfor på Stortingets vegne få lov til å takke Sandberg for den innsats han har gjort for å renvaske Fritz Moen. Det er en innsats det står stor respekt av. I arbeidet med anmeldelsen har kontrollkomiteen fått påvist at Høyesteretts kjæremålsutvalg i sin kjennelse i Torunn-saken har gitt en misvisende og feilaktig gjengivelse av en vitneobservasjon. De tre høyesterettsdommerne går i to brev til komiteen langt i å ta selvkritikk, og skriver at avsnittet om denne vitneobservasjonen «kunne ha vært noe utdypet». I et nytt brev skriver de videre at gjengivelsen av vitneobservasjonen har fått en noe «uklar utforming». Det er hevet over tvil at kjæremålsutvalget har gjengitt vitneobservasjonen unøyaktig. Unøyaktig beskrivelse av et vitneutsagn gir imidlertid ikke i seg selv grunnlag for å reise riksrettssak for brudd på konstitusjonelle plikter. Denne vitneobservasjonen, som jeg har gått nøye igjennom, ble altså ikke vektlagt av granskingsutvalget som evaluerte Fritz Moen-saken, ei heller i lagmannsrettens behandling eller av Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker. Det er på denne bakgrunn ikke riktig av Stortinget å legge mer vekt på dette vitneutsagnet enn det som er gjort ved tre tidligere behandlinger av saken. Det er også grunnlag for å hevde, slik de tre høyesterettsdommerne skriver i brevet til komiteen, at bevisbildet er sammensatt. Vi som representerer flertallet, vil bemerke at det er påvist at observasjonene fra vitne A er unøyaktig og uriktig gjengitt i kjæremålsutvalgets kjennelse av 14. oktober 2003, men anser ikke at dette i seg selv gir grunnlag for å reise riksrettssak for brudd på konstitusjonelle plikter. Vi har på denne bakgrunn kommet til at det ikke foreligger grunnlag for å oversende saken til Stortingets ansvarskommisjon. Komiteens flertall foreslår derfor å henlegge anmeldelsen av de tre høyesterettsdommerne, og med dette settes sluttstrek for et av de svarteste kapitler i norsk rettshistorie. La meg likevel understreke: Dommen over Fritz Moen-saken er nådeløs overfor dem som gjorde ham urett. Det er rystende og skremmende at slikt er mulig i en rettsstat. Likevel, selv om Fritz Moen-saken med dagens vedtak er over, sender Stortinget ved dagens behandling et kraftig signal til hele det norske rettssystemet om å trekke lærdom av saken. Det nye riksrettsinstituttet er opprettet for at «brudd på konstitusjonelle plikter» skal og kan få alvorlige følger for dem det angår.