Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2008-11-20:
Først til St.meld. nr. 29 for 2007–2008. Regjeringen har også i år lagt fram en stortingsmelding der den informerer om eksport av våpen, ammunisjon og annet militært materiell. Denne meldingen reflekterer omfanget av den faktiske eksporten av forsvarsmateriell i 2007 og tjenester og teknologi i tilknytning til disse varene. Den samlede verdien av eksporten i 2007 var på ca. 3,6 milliarder kr, noe som utgjør en betydelig verdiskaping, og det er også viktig å framheve at det innenfor forsvarsindustrien finner sted en betydelig teknologiutvikling som også kan brukes sivilt. Stortingsmeldingen ble denne gangen behandlet samtidig med St.meld. nr. 27 for 2007–2008, som omhandlet nedrustning og ikke-spredning. Utenrikskomiteen gjennomførte derfor en felles høring der begge disse meldingene ble berørt. Både arbeidsgiver- og arbeidstakersiden i forsvarsindustrien ble invitert til å delta på høringen, men jeg tror jeg har hele komiteen med meg når jeg sier vi ble mer enn forundret når ingen av dem ønsket å delta. I tolvte time tok imidlertid produsenten Nammo kontakt med komiteen, og vi fikk der nyttige svar på en rekke spørsmål som komiteen var opptatt av. Et ønske som kom fra flere av organisasjonene under høringen, var å innføre en mekanisme for merking og sporing av norskprodusert ammunisjon. Ifølge opplysninger fra Nammo er dette allerede langt på vei gjennomført, da all grovkalibret ammunisjon produsert i Norge i utgangspunktet er merket, i tillegg til at håndvåpenammunisjon ikke lenger produseres i Norge i større utstrekning. Det var i tillegg et ønske fra flere at norsk eierskap i våpenprodusenter i andre land burde medføre at disse fulgte norske regler for våpeneksport, gjerne gjennom en harmonisering av regelverket. Det kom også denne gang krav fra flere organisasjoner om obligatorisk sluttbrukererklæring for all våpeneksport. Fra Nammos side var man i utgangspunktet positiv til et slikt krav så lenge dette skulle gjelde alle aktører i markedet. Man advarte imidlertid om at ensidige norske tiltak ville virke konkurransevridende, og man ville dermed ikke oppnå den ønskede effekt. En enstemmig komité oppfordrer Regjeringen til å arbeide for bindende internasjonale regler som i større grad gjør det mulig å spore både ammunisjon og håndvåpen, noe som kan motvirke illegitim omsetning. Under høringen kom det også fram ønske om større åpenhet rundt norsk våpenproduksjon og eksport. Det er grunn til å understreke at det aldri før har vært så mye åpenhet rundt disse spørsmål som nå, og at Regjeringen i årets melding har gått lenger enn noen gang tidligere når det gjelder å framlegge informasjon om disse saker. Vi er kjent med at det fortløpende vurderes tiltak som skal sikre at norsk forsvarsmateriell ikke skal komme på avveie, og den strenge håndhevingen av eksportkontrollregelverket fra norske myndigheter er med på å sikre at dette ikke finner sted. Utenrikskomiteen har tidligere påpekt at man i større grad må stille krav til menneskerettighetssituasjonen i mottakerlandene før en innvilger en eksportlisens, og jeg vil derfor, i likhet med Marit Nybakk, uttrykke tilfredshet med at dette nå er tatt med i en presisering av retningslinjene. Jeg er også tilfreds med at komiteen er enstemmig også denne gang på de aller fleste punkt i innstillingen. Dette er også langt på vei tilfellet når det gjelder St.meld. nr. 27 for 2007–2008 om nedrustning og ikke-spredning. Det er særdeles viktig at en enstemmig komité der slutter seg til Regjeringens vurdering om å legge spesiell vekt på et nært samarbeid med våre NATO-allierte, EU og nordiske land i et internasjonalt nedrustningssamarbeid. Det er også bred enighet om at Nord-Koreas og Irans kjernevåpenambisjoner er en stor utfordring for det internasjonale samfunnet. Nord-Korea inngikk en avtale om stenging og kontroll av atomanlegg i 2007 i bytte mot forsyninger av matvarer og olje. Inspektørene fra IAEA er siden kastet ut, og det må ses som svært sannsynlig at aktiviteten ved landets atomanlegg er tatt opp igjen. Det internasjonale samfunn må nå stå samlet om å kreve en nedrustnings- og ikke-spredningsavtale med landet. Denne katt og mus-leken må snarest bringes til opphør. Det er likevel Iran som i dag utgjør den største trusselen knyttet til utvikling og spredning av kjernevåpen. Regimet i Teheran har på ingen måte vist den nødvendige samarbeidsvilje og åpenhet overfor det internasjonale samfunn. Det internasjonale atomenergibyrået, IAEA, har ved flere anledninger uttrykt bekymring over den vedvarende negative utviklingen på dette området i Iran. Den senere tid er man også blitt oppmerksom på og har uttrykt bekymring over at landet har et utviklingsprogram, kjent som Prosjekt 111, der Irans mellomdistanseraketter skal kunne nå mål i Midtøsten så vel som i deler av Europa. Landet mistenkes nå i tillegg for å stå bak utviklingen av mer langtrekkende, også såkalte interkontinentale raketter. Planlegging av et rakettskjold i Europa må derfor ses i sammenheng med dette. Regjeringen sier i meldingen av den er opptatt av at IAEA skal spille en nøkkelrolle i prosessene for å finne en forhandlingsløsning rundt Irans kjernefysiske aktiviteter og for å sikre en fullstendig avvikling av Nord-Koreas atomvåpenprogram. Vi er langt på vei enig i dette, men resultatet av IAEAs aktivitet så langt har vært nedslående. Vi må derfor ikke utelukke andre mulige løsninger på disse konflikter. Regjeringen hevder i meldingen at det først og fremst er opp til Iran og Nord-Korea å demonstrere nødvendig vilje til å nå fram til politiske forhandlingsløsninger. Vi slutter oss til at Norge skal være med på å opprettholde og om nødvendig forsterke det politiske presset mot de to landene inntil det skjer. Vi er også enig i at erfaringene fra Iran og Nord-Korea illustrerer behovet for å utvikle ordninger som gjør det mer fordelaktig å overholde ikke-spredningsforpliktelsene og skjerper sanksjonene mot land som prøver å bryte ut av NPT-regimet. Regjeringen hevder også i meldingen at planene om et rakettforsvar i Europa har medført sterke reaksjoner, men at et slikt forsvar isolert sett kan gi økt beskyttelse mot ballistiske missiler innenfor et geografisk område. Regjeringen hevder likevel at den er kritisk til at et slikt forsvar vil føre til økt internasjonal sikkerhet, og videre at trusler fra ballistiske missiler må møtes av et bredt spekter av virkemidler, først og fremst politiske og diplomatiske. Selvfølgelig må man prøve alle politiske og diplomatiske virkemidler først, men med utviklingen i Iran i friskt minne har man ikke akkurat hatt suksess gjennom politiske og diplomatiske kanaler. Kan det da være så galt at man utvikler et rakettskjold som kan stoppe missilene på veien mot sine mål? Dette er jo ikke noe angrepsvåpen, men et defensivt tiltak for å beskytte seg mot masseødeleggelsesvåpen. Regjeringens kritiske holdning til rakettskjoldet som er uttalt i meldingen og i merknadene fra regjeringspartiene, harmonerer imidlertid ikke helt med Regjeringens handlemåte i saken. Regjeringen gav under NATO-toppmøtet i Bucuresti i april sin uforbeholdne tilslutning til sluttkommunikeet, der man vedtok å gå videre med prosjektet. Så vidt jeg vet, ble det ikke flyttet på så mye som et komma fra den norske regjerings side, noe vi fra vår side selvfølgelig er tilfreds med. Det er bred enighet om at Norge skal ha en pådriverrolle når det gjelder ikke-spredning, rustningskontroll og nedrustning. Jeg vil derfor ønske utenriksministeren lykke til med dette arbeidet i tiden framover. Helt til slutt vil jeg, i forbindelse med arbeidet med St.meld. nr. 27, takke saksordfører Marit Nybakk for et utmerket samarbeid.