Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2008-04-04:
Som saksordføreren sier, er det riktig at det har skjedd en del ting på dette området. Men det er fortsatt slik at det står igjen masse før vi er i mål. Jeg stiller meg spørsmålet: Er det sånn at de døve og døvblinde utgjør en såpass liten gruppe at de er derfor vi ønsker ikke å ta tak i det? Er det derfor det er så greit å lene seg tilbake og se på det som er gjort tidligere, heller enn å gå inn i de nye problemstillingene som har oppstått de senere årene? Det forundrer meg. Det gjør også at jeg blir forundret over representanten Christoffersens innlegg, for dette handler ikke om å slå inn åpne dører, det handler om å ta en rekke henvendelser som bl.a. også undertegnede har fått, seriøst. Det handler om å prøve å sette seg inn i hverdagen til de menneskene som henvender seg til undertegnede som stortingsrepresentant. Jeg føler det er min plikt, min oppgave, å ta henvendelsene på alvor og være folks ombudsmann. Da synes jeg det blir litt patetisk, unnskyld uttrykket, at man nærmest blir beskyldt for å drive en polemikk som går ut på å slå inn åpne dører for å vise et politisk regnskap. Den type holdning og argument trodde jeg man ville unngå å få i denne salen. Jeg har lyst til å se litt på en konferanse som var i Trondheim, som viser at det fortsatt er store problemer, som også handler om utfordringene innenfor NAV-systemet - riktignok med at handlingsplanen for ti år siden ble innlemmet i den handlingsplanen vi har. Men med tanke på de henvendelsene i alle fall jeg har mottatt det siste året, så går det også på at folk ikke synes dette fungerer godt nok, og gjerne skulle ha sett at det hadde vært en egen handlingsplan som var mer målrettet mot å kunne hjelpe dem. For å ta ett eksempel fra den konferansen som Adecco hadde i Trondheim: Der reiser en dame seg opp i salen og sier: Jeg har et inntrykk av at NAV og det offentlige systemet ikke er villig til eller interessert i å hjelpe meg. De er mer interessert i å la meg få uføretrygd enn i å gi meg et tilbud om jobb. Derfor kuttet jeg til slutt ut å be om hjelp fra NAV og gikk til det private selskapet Manpower. Etter 14 dager hadde de lagt til rette med assistenter, muligheter og tilbud, slik at jeg kunne komme ut i arbeidslivet. Hvorfor fungerer ikke det i det offentlige? Hvorfor får ikke mennesker den type hjelp eller bistand når de henvender seg til det offentlige hjelpeapparatet, som skal være NAV? Jeg stiller spørsmålet. Etter mitt skjønn er det også betimelig å ta disse henvendelsene seriøst og få til en handlingsplan som fungerer langt bedre. Det andre gjelder botilbudet. Jeg snakker ikke om en statliggjøring - at staten skal ha et eget bokontor, eller drive og styre. Jeg snakker om finansieringsordninger. Vi vet, og det har også FFO påpekt overfor komiteen ved flere anledninger, at dette varierer i stor grad fra kommune til kommune. Man har ikke et enhetlig eller godt nok tilbud, og enkelte havner i stor grad utenfor i noen kommuner. Da synes jeg det er vår oppgave å prøve å finne nye ordninger og nye løsninger som sikrer alle et like godt tilbud når det gjelder finansieringsløsninger, uavhengig i alle fall av i hvilken kommune de er bosatt. Det bør i alle fall ikke være slik at kommunene kan bruke som en begrunnelse at man mangler penger for å få det til. Da bør man se på andre måter, og det mener jeg også vil være viktig for å unngå diskriminering av enkelte grupper. Derfor mener jeg det fortsatt er høyaktuelt å opprettholde det forslaget Fremskrittspartiet har i innstillingen, og jeg tillater meg å ta det opp.