Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2009-05-07:
Europaparlamentets vedtak om å forby import og omsetning av selprodukter gir etter min oppfatning grunn til noen få refleksjoner, for det første den at EU-parlamentet stadig tiltar seg større makt og innflytelse på bekostning av kommisjonen, dernest at parlamentet etter hvert også er blitt en viktig arena for lobbying, og at europeiske politikere i like høy grad som norske politikere er spesielt påvirkelige i valgtider. EU-parlamentets vedtak i selsaken bygger nemlig ikke på rasjonell argumentasjon og dokumentasjon. Det er resultatet av dyrevernorganisasjonenes langsiktige påvirkningsarbeid og motstand på selfangst i Europa. I Europa mener folk at det er galt å drepe sel – punktum. Denne oppfatningen styrkes selvfølgelig av bildene av relativt grusomme avlivningsmetoder som har flagret over europeiske fjernsynsskjermer i flere år. Det er heller ikke tilfeldig at vedtaket gjøres nå, slik at europeiske velgere har selsaken friskt i minne når de går til valgurnene om temmelig nøyaktig en måned. Jeg vil anta at det blant de vel femti som stemte mot importforbudet, er opptil flere parlamentsmedlemmer som ikke skal gjenvelges. Vår beskrivelse av dagens humane avlivningsmetoder, kontrollrutiner og fangsttradisjoner har ikke hatt noen betydning for parlamentsflertallets avveininger. All verdens argumentasjon og dokumentasjon i siste fase av EU-parlamentets behandling av selsaken kunne ikke endre dette, selv om vi kanskje bidro til en utsettelse på noen uker. Av det kan vi lære at stuntaksjoner i Brussel og Strasbourg sjelden virker når vi ønsker å påvirke avgjørelser. Informasjon og kommunikasjon kan være et effektivt virkemiddel i påvirkningsarbeid – det vet jeg faktisk ganske mye om – men holdninger, standpunkter og meninger endres sjelden på kort sikt. Det er gjerne resultatet av et kontinuerlig påvirkningsarbeid. Derfor er det konstant flere lobbyister enn byråkrater i Brussel. Derfor er vår egen tilstedeværelse i Europa-hovedstaden så viktig – ja, den er om enn enda viktigere for et utenforland enn for et medlemsland. Det er selvfølgelig naturlig og viktig at mye av vår oppmerksomhet rettes inn mot kommisjonens arbeid. Det har vist seg at vi på en rekke områder, først og fremst der Norge har spesiell kompetanse og erfaring, både blir tatt hensyn til og oppnår resultater. Men jeg tror vi skal erkjenne at vi har forsømt parlamentet, at vi ikke i tilstrekkelig grad har utnyttet de mulighetene vi har til å hevde våre interesser overfor Europas folkevalgte. Stortinget har en stående invitasjon til å opprette sitt eget kontor i EU-parlamentet, uten å benytte seg av det. Det er en invitasjon vi snart bør akseptere. Videre har de ulike partigruppene – i hvert fall gjelder det sosialistgruppen – anledning til å møte og vil bli tatt imot av europeiske parlamentarikere når vi ønsker det. Vi vet alle hvor stor betydning personlige relasjoner har i internasjonalt arbeid. Nå skal vi selvfølgelig ikke overdimensjonere selve selsaken. Norsk selfangst er beklageligvis på vei til å bli avviklet. Det har den vært i mange år. På vestkysten skjøt vi i 2008 1 263 sel av en totalkvote på 31 200 dyr. Uttaket burde jo ha vært langt, langt større om vi med en viss troverdighet skal kunne si at vi skal bidra til en bærekraftig bestandsutvikling. Det er naturligvis også et uttrykk for at land etter land har forbudt import av selprodukter, og at det derfor er vanskelig å finne avsetning for skinn, kjøtt og spekk. Ikke minst av hensyn til forvaltningen av viktige fiskebestander er det viktig at selbestanden holdes på et forsvarlig nivå, vel vitende om at hver sel spiser mellom sju og ti kilo fisk om dagen. Selen i Barentshavet spiser faktisk en og en halv gang mer fisk årlig enn den totale norske fiskekvoten, altså hele 3,5 millioner tonn. Det er en del av beregningsgrunnlaget når forskerne nå anbefaler det totalt mulige uttaket av fisk.