Michael Tetzschner (Høyre), 2016-04-07:
Representanten Lundteigen var akkurat inne på et punkt som jeg er hjertens enig med ham i, nemlig at hvis man leser en beskjed til helseministeren om å følge opp avtalespesialister med høy aktivitet nærmest som om det i seg selv skulle utløse mistanke, er jo det på dette området, som er avhengig av produktivitet for å ha velstand – akkurat som vi er på alle andre områder i samfunnet – en gal tilnærming. Så jeg er glad for at Lundteigen tok det poenget. Det andre poenget, som flere har kommentert, er bruken av avtalespesialistene. I den forbindelse må jeg si at noen av innleggene baserer seg på det jeg oppfatter som ganske selvmotsigende, nemlig at man underforstått kan kommandere avtalespesialistene til å være der man ønsker å inngå avtaler. Dette vil da være et bedre utbud i områder hvor avtalespesialistene befinner seg, ettersom man av naturlige grunner ikke kan tenke seg en beordringslogikk i dette. Noe som det også har vært henvist til, står på side 6 i spalte 2 i innstillingen, og dette er sitat fra Riksrevisjonens omtale av dette: «Også innen psykisk helse er forbruket av polikliniske helsetjenester i hovedsak lavest i de minst sentrale kommunene. Riksrevisjonen legger til grunn at det ikke er systematiske forskjeller i behovet for polikliniske spesialisthelsetjenester mellom mindre og mer sentrale kommuner, eller mellom helseforetak, når forbruket er justert for demografiske forskjeller mellom kommunene.» Jeg har i en sak tidligere i dag registrert at Riksrevisjonen ønsker å være kunnskapsbasert, men her har man altså glemt det som man i fagkretser erkjenner som en systematisk forskjell. Man kan ikke gjøre den forutsetningen som er gjort av Riksrevisjonen i innstillingen, altså si at bare man korrigerer for det demografiske underlaget, så er det det samme behovet i store og små kommuner. I denne sektoren er det vel kjent at det er noe som heter en byfaktor, for ikke å si en storbyfaktor. Med det mener man at det er et større sykdomsbilde knyttet til det å bo i byer og storbyer. Det er mange grunner til det. For det første er det lettere å falle utenfor, både sosialt og arbeidsmessig. Det har også sammenheng med at man finner andre levekårsulemper i byene, ikke minst den mangelen det ofte er på den familiestrukturen og det nærmiljøet som gjør at man blir bedre tatt vare på hvis man er i denne gråsonen. Uansett hva disse komponentene fører til av sluttresultat, er det i hvert fall anerkjent i psykiatrien at det er noe som heter en storbyfaktor. Det har man også sett virkningen av når man under tidligere helseministre har redusert antallet sengeplasser i storbyene ut fra en gjennomsnittsbetraktning. Det har presset behovet for polikliniske tjenester opp i disse områdene. Da tror jeg det fører veldig galt av sted hvis man ikke er fullt ut kjent med hva som kan være bakgrunnen for at man på den ene siden har nedbygget antallet sengeplasser og har presset tilbudet over til polikliniske tjenester, som selvfølgelig da i større monn må eksistere i de større kommunene. Dette punktet ville jeg ikke la stå helt uimotsagt og gå forbi, slik debatten utviklet seg og man dvelte særlig ved dette punktet. Jeg vil oppfordre helseministeren til nettopp å se på storbyfaktoren i den videre planleggingen av tilbudene innenfor dette feltet, for det har sammenheng ikke bare med avtalespesialistene, det polikliniske tilbudet, distriktspsykiatriske sentre osv., men det har også sammenheng med hvilke alternativer pasientene har når de ikke benytter dette tilbudet.