Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-01-17:
Jeg vil også takke for interpellasjonen. Jeg merker meg en gledelig utvikling: Når vi nå snakker om klima, snakker vi ikke bare om karbondioksid, men vi begynner mer og mer å snakke om det som er kjernen i det, nemlig karbon. Dette karbonet, i form av karbondioksid, er jo ikke noen gift, det er jo mat for plantene, men i for store konsentrasjoner påvirker det livsmiljøet vårt. Om en i forbindelse med prising av karbon fra ikke-fornybare kilder snakker om kvotepris eller CO2-avgift, er det for Senterpartiet et mer praktisk, pragmatisk, spørsmål. Det som er kjernen i det, er at vi ønsker å prise det ikke-fornybare karbonet, som er problemet i form av karbondioksid når det blir frigjort, slik at det endrer lønnsomheten i bruk av lagerkarbon kontra fornybart karbon. Karbon er en kilde for energi, men det er også et byggemateriale i mange produkter. Vi har fått en stadig sterkere diskusjon i Norge om at når det gjelder energi, bør vi tenke sollys direkte, og dermed altså tenke på elektroner, vannkraft i form av vannkraftselektroner, vindkraft, eller slikt, men når det gjelder karbon, må vi tenke mer at det er byggematerialer i de prosesser og de råstoffer som vi trenger for å fungere. Vi snakker altså om prising for å endre lønnsomheten ved å bruke fornybart karbon kontra ikke-fornybart karbon. Det ikke-fornybare karbonet er billig karbon, for det er jo veldig lite arbeidskrevende å høste det, mens det trengs mye arbeidskraft for å få fram det fornybare karbonet. Derfor ønsker vi altså å bruke et avgiftssystem, eller et annet økonomisk system, for å korrigere disse sammenhengene, slik at det fornybare karbonet blir mer økonomisk lønnsomt å bruke. I den prosessen må en jo ha et øye for flere ting enn bare klima. En må ha et øye for konkurranseevnen for vår industri, en må ha et øye for fordelingspolitiske konsekvenser for folk flest, og en må ha et øye for konsekvensen i forhold til en sentrum/periferi-tankegang. Det som for regjeringspartiene er sentralt, og for Senterpartiet spesielt, er jo at vi legger opp til det vi har kalt for forutsigbare, endrede rammebetingelser, altså at vi innenfor det demokratiske system vi har, går ut med sterk folkeopplysning, klare politiske valg, forklarer sammenhengene og sier her at inn i framtida må vi ha en dreining over til at det ikke-fornybare karbonet blir erstattet av fornybart karbon, f.eks. som drivstoff for de biler som har så stor motorkapasitet at de ikke kan gå på elektrisk strøm. Det er derfor gledelig at innenfor landbruket sier landbrukets organisasjoner nå at landbruksnæringa skal bli fossilfri innen 2030, og at en innen det tidspunktet skal greie å skaffe teknologi og driftsmidler slik at en kan kjøre tyngre kjøretøyer, traktorer og andre ting, på biodrivstoff. Når det gjelder prisingen, har det betydning for f.eks. plastråstoffet. Plastråstoff kan komme fra bioraffinerier eller fra dagens oljeraffinerier. Dersom vi priser oljeraffinerikarbonet med avgifter, vil det bedre lønnsomheten ved bioraffinerier. Tilsvarende har vi store utfordringer knyttet til luftfart og skipsfart. Det skjer i dag gledelige ting når det gjelder internasjonal skipsfart ved at en rekke større havner pålegger de skip som der skal anløpe, krav til teknologi, som gjør at de blir mer miljøvennlige, og dermed vil det smitte over til den totale bransjen. Tilsvarende kan en gjøre overfor flytrafikken, stille krav til forurensning i luftrommet ved for mye CO2-utslipp, og dermed etter hvert få en flyflåte som er mer forsvarlig. Det jeg da er ute etter her, er at vi for å nå målet med at det fornybare karbonet skal bli mer brukt i forhold til det ikke-fornybare, må bruke økonomiske virkemidler, men vi må også være villige til å bruke lovvirkemidler. Det er sjelden at ett virkemiddel når målet. Det har for store svakheter, derfor må vi ha flere virkemidler i de fleste tilfeller.