Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-06-17:
Når vi nå diskuterer revidert budsjett, er det bra at vi også diskuterer prinsippene og tilnærmingen til en ansvarlig økonomisk politikk. Vi er alle for at det skal føres en ansvarlig økonomisk politikk, og det er viktig å debattere hvordan vi bruker pengene på en best mulig måte. Selv om vi er rike, gir det oss ingen rett til å sløse bort rikdommen på ordninger eller prosjekt som ikke har særlig samfunnsmessig nytte. Fremskrittspartiets tilnærming til oljepengebruk er at vi i større grad enn i dag skal bruke pengene til å investere i Norge og bygge landet – ikke at vi skal bevilge oss til fest og moro eller gjennom arbeidsledighet ved å sende flere på trygd, sånn som enkelte gir inntrykk av. Regjeringspartiene anser seg som ansvarlige fordi de bruker nøyaktig den summen penger som regjeringen foreslo – ja, de endrer ikke på én eneste krone. Fra de rød-grønne i dag har vi fått høre at Fremskrittspartiet derimot er uansvarlige, både fordi vi flytter på penger, og fordi vi endrer på det totale nivået. Men hvorfor er dette uansvarlig? Fremskrittspartiets utgiftsside er lavere enn det regjeringen selv foreslo i fjor høst, og vi bryter ikke handlingsregelens måltall på 4 pst. Vi bør derfor legge vekk den slagordretorikken som preger debatten, og se på realitetene. Det vi må spørre oss om, er: Hvorfor er det sånn at når vi bygger veier eller bygger bedre fasiliteter for våre eldre, da gjelder handlingsregelen? Bruker vi for mye, blir det definert som press i økonomien, og vi får angivelig inflasjon. Men når vi bygger kraftverk eller oljeinstallasjoner, da er press i økonomien helt utenfor tankerekken. Den 9. juni vedtok vi i denne sal utbygging av tre oljeprosjekt – Ekofisk og Eldfisk, med en investeringsramme på 64 mrd. kr, Knarr, som skulle koste 6 mrd. kr, og Valemonfeltet, som skulle koste nesten 20 mrd. kr. Stortinget stemte for alle prosjektene, enstemmig – til og med SV. Men i den debatten var det ingen som nevnte at den totale utbyggingssummen på 90 mrd. kr kunne medføre noe som helst press i norsk økonomi. Hvorfor er det slik at hvis Fremskrittspartiet hadde foreslått å bruke ikke nødvendigvis 90, men 50 mrd. kr over fire år på å bygge ut veier i Norge, ville det bli ansett som uansvarlig, men når SV er med på å ville bruke 90 mrd. kr på å bygge ut oljeinstallasjoner, er det helt ansvarlig, ifølge den økonomiske politikken? Det tilsvarende ser vi i forbindelse med strømproduksjonen. Når Fremskrittspartiet foreslo å bruke 1 mrd. kr mer på eldreomsorgen i dagens budsjett, er det uansvarlig, fordi vi tar penger fra oljefondet og øker presset i økonomien. Men når regjeringen foreslår 14 mrd. kr mer til Statkraft, nevnes ikke handlingsregelen eller presset i økonomien med ett ord. Dette er også oljepenger, som skal inn i norsk økonomi, men gjennom et kraftselskap. Hvorfor skaper veibygging og eldreomsorg inflasjon, mens vindmøller ikke gjør det? Statkraft er for øvrig en interessant case. Mens regjeringen skryter av at den har styrket selskapet med 14 mrd. kr, har man de siste tre årene totalt tatt ut et utbytte på 22 mrd. kr. Man har altså svekket selskapet med 8 mrd. kr i forhold til at de beholder overskuddet sitt og investerer det selv. Hvorfor gjør vi det slik? Hvorfor gir vi 14 mrd. kr med den ene hånden og tar 22 mrd. kr med den andre hånden, i stedet for å la dem beholde overskuddet? Utbytte som kan brukes i statsbudsjettet uten å bry seg om handlingsregelen, kan man ta fra et kraftselskap, men man kan ikke ta det fra et oljeselskap, og motsatt. Dermed blir et kraftselskap og et kraftverk i praksis en hvitvaskingsmaskin. Man kan sende oljepenger inn, i noen vannturbiner, og så kommer de ut som kraftpenger, og er helt legitime å bruke. Det viser litt om hva slags manglende logikk det er i totaliteten på handlingsregelen. Det er viktig at vi har en debatt om hvordan vi skal bruke pengene, og hva som er fornuftig. Det er ikke sikkert at alle veiprosjekter er fornuftige, men det går ikke an å bruke handlingsregelen som argument og si at de per definisjon er ufornuftige. På samme måte kommer man inn på klimapolitikken, for dette handler litt om hvordan vi skal klare å bære velferdssamfunnet i framtiden. Da må vi ha et næringsliv, en industri, som skaper verdiene. Vi må ha gode produkter som konkurrerer på verdensmarkedet, og vi må ha gode produksjonsmetoder som gjør at vi utvikler næringen og tenker nytt. Noen tror at industrien bedrer sin konkurranseevne hvis vi innfører nulltoleranse for nye CO2-utslipp. Hvis Alcoa nektes å bygge et gassdrevet industrianlegg, vil de på en magisk måte utvikle denne teknologien og investere i Norge likevel. Den teknologien som regjeringen utsetter til 2020, antar man at Alcoa kan utvikle over natta. Det er drømmeri. Norsk næringsliv må ha konkurransedyktige vilkår, som gjør at de vil investere og videreutvikle sin næring på hjemmebane, ikke tvinge dem til Qatar, fordi det passer best i forhold til norsk CO2-regnskap. Vi skal stille krav om at de skal kutte utslipp per enhet produsert, så de blir mer miljøvennlige år for år, men vi kan ikke ha den nulltoleransen som regjeringen har innført, bl.a. overfor Alcoas prosjekt. Det ødelegger for framtidig verdiskaping og framtidig velferd.