Michael Tetzschner (Høyre), 2020-05-14:
Det var i grunnen representanten Hornes innlegg som fikk meg til å be om ordet en gang til. For hvis man lytter til hennes innlegg, som man jo kan si utkrystalliserer en eldgammel konflikt, nemlig folkemakt mot ekspertmakt, eller Stortingets gjennomslag overfor juristene, har hun definitivt meldt seg under de gale faner. Hele rasjonalet med denne presiseringen er at vi ikke åpner for en annen rettsutvikling enn det vi ønsker, og det oppdraget som man tidligere har gitt til Høyesterett. Det går i all enkelhet ut på at Høyesterett, som ikke skal initiere saker selv, tar stilling til de saker som kommer på bordet, tar også stilling til de grunnlovsmessige sidene ved det – det har de rett og plikt til – men de underkjenner ikke loven, de underkjenner rettsanvendelsen. Så er det opp til Stortinget selv, hvis de ser at det er mange saker i samme retning, eventuelt å justere sin egen lovgivning. Det er kjernen – det er nettopp for ikke å lage denne åpningen, for vi ser at det er mange i vår tid som synes det er glimrende å ha politisk innflytelse uten å melde seg i politikken eller melde seg inn i et parti eller stille til valg til Stortinget, som gjerne vil gi sitt besyv med og ha politisk innflytelse uten å delta i politikken. Jeg mener Stortinget skulle være de første voktere – grensevoktere – om sin egen kompetanse. Det er folkemakten, også fordi den hviler på et bedre legitimitetsgrunnlag, fordi det er folket, som da skifter ut denne forsamlingen jevnlig, hvert fjerde år, og ikke sitter til livstid. Det var akkurat det som var poenget til Solveig Horne, og derfor blir jeg ekstra lei meg når man ikke oppdager at man har meldt seg inn i en riktig batalje, men altså under de gale faner. Så var det heller ikke riktig når det gjaldt fremstillingen av domstolenes prøving av forvaltningsvedtak. For det første: De går jo ikke inn på det frie skjønn, som er en utviklet lære. Men det de understreker, er legalitetsprinsippet. Så det som egentlig er oppgaven her – og heller ingen andre har vært så frimodige å påstå at det er det som er problemstillingen, slik den ble beskrevet – er nettopp å sørge for at man får en entydig begrepsbruk om hva er nå statens organer. Da er det slik at selv når staten delegerer til kommune: Alt kommunalt selvstyre er avledet statsmakt. Ethvert forvaltningsvedtak er jo ikke kommet ut fordi man har en lokal embetsmann som synes det var en god idé å gjøre det slik eller slik og pålegge folk byrder ut fra en stillingsbetegnelse. Nei, all maktutøvelse, også når den skjer gjennom institusjoner eller kommuner, hviler på den lovgivningsvirksomheten som denne nasjonalforsamlingen setter ut i livet, og som regjeringen også har noe kompetanse på når det gjelder å lage forskrifter. Men det er igjen det som er domstolenes oppgave: De skal passe på at man holder seg til de retningslinjene og de lovmessige bindingene som Stortinget har ønsket. Hvis man ikke gjør det, kan man risikere at når Stortinget uttrykker den høyeste statsviljen gjennom lover, må vi passe på at vi har legalitetskontroll som kan føres tilbake til vedtak i denne sal. Ellers har vi ikke et forvaltningsapparat som er styrbart, og som vi kan sikre oss styrer i overensstemmelse med Stortingets prioriteringer. Det er kjernen. Det er derfor vi også får en bedre formulering enn den som var foreslått. Så må jeg til slutt si: Man kan si mye positivt om Norges institusjon for menneskerettigheter, men det er ikke vårt ledende kompetansesenter for offentlig forvaltning eller offentlig rett. Det befinner seg på universitetet. Tvert imot har jeg sett at man har brukt engasjerte private jurister – man tar jo den interessen med seg døgnet rundt. Så har man brukt av Stortingets – skal vi si – brevark og lånt av Stortingets autoritet for å fremme sine personlige kjepphester. Det har brakt forvirring inn i denne sal, og det beklager jeg veldig hvis det er det som skal til for at Stortinget ikke i dag kan samle seg om et flertall, som er nødvendig, for nettopp å gjøre § 89 enda klarere og enda bedre.