Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-05-13:
Det er allerede sagt flere ganger, fra flere – og vi er enige om – at Grunnloven er Norges viktigste rettsdokument. Den bestemmer grunnlaget for vår rettsorden og for vår rettstilstand. Men Grunnloven er også et avgjørende viktig politisk dokument. Den er folkets lov, som skal beskytte det enkelte mennesket mot overgrep fra makthaverne. Den er også et dokument som skal beskrive vårt samfunn slik det er i dag, og helst også hvordan vi vil at det skal utformes for framtida. Endringene vi skal gjennomføre i dag, handler mest om det siste – om framtida. Demokratiet er forutsetningen for alt dette. Grunnloven av 1814 la vekt på folkestyre og ga dermed Norge et stabilt demokrati. Nå er det viktig og riktig å utvide dette perspektivet. Grunnloven har også vært avgjørende for utviklinga av det norske samfunnet til å bli et humanistisk samfunn, og et samfunn som er preget av likeverd. Den har ikke stått i veien for politiske beslutninger som har gitt oss det velferdssamfunnet vi i dag lever i. Den politiske, men like mye sosiale og kulturelle, utviklingen i vårt land, har inntil denne dag, den 13. mai 2014, ført oss fram til det som få – eller kanskje jeg nesten kan si ingen – med seriøsitet vil hevde ikke er et gode: at vi har et samfunn med små ulikheter. Kampene og de politiske uenighetene mellom høyre- og venstresiden har vært mange og store, uten at Grunnloven har stått i veien for dette. Den kampen mellom høyre- og venstresiden i norsk politikk vil fortsette også med de endringene av Grunnloven som vi gjennomfører i dag. For denne utviklingen ble på sett og vis forutsett av representantene på Eidsvoll, som selv var uenige på grunnleggende punkt, men som satte folket i sentrum, slik at folket skulle velge sine representanter med ulike syn og løsninger. Grunnloven av 1814 la grunnlaget for demokrati og folkestyre. Når vi står her i dag og skal gjennomføre den største grunnlovsendringen på 200 år, da er det høytid, og det er det som kalles for et historisk øyeblikk. Grunnloven har fått sitt nye språk. Det var et stort og viktig første skritt. Med et moderne språk har vi brakt Grunnloven nærmere – eller snarere tilbake til – folket. Gjennom dagens behandling makter vi å modernisere Grunnloven – ikke i så stor grad som Arbeiderpartiet ønsker, men et stykke på vei slik flertallet vil stemme for. De sivile og politiske rettighetene har til hensikt å sikre det enkelte menneskets grunnleggende rettigheter – som vi har i Norge i dag, men som vi ikke kan garantere for framtida. Endringene gjøres for å ivareta de kommende generasjoners ubetingede rett til ukrenkelige menneskerettigheter, som retten til liv og frihet fra slaveri og tortur, for at heller ikke framtidas nordmenn skal kunne fengsles uten vilkår, men være sikret en uavhengig domstol og rettferdig rettergang, for at de ikke skal diskrimineres, men ha frihet for tanke, kunne slutte seg til foreninger og gifte seg med hvem de vil. Ikke minst vil også jeg, som flere av mine stortingskolleger allerede har gjort, trekke fram § 104, om barnas rettigheter. Det er på høy tid at det norske stortinget fører barnas rettigheter inn i Grunnloven. For hvor viktig er det ikke for første gang å gjøre dette – sikre dem rett til nødvendig sosial, økonomisk og helsemessig trygghet, sikre våre barn frihet fra vold, mishandling, seksuell utnyttelse og lignende forhold, som selvfølgelig kan skade barna i kommende generasjoner. Jeg vil også trekke fram de økonomiske, sosiale og kulturelle menneskerettighetene, som selvfølgelig er uatskillelig knyttet til de sivile. For hvordan kan vi stemme fritt ved valg hvis vi ikke kan lese? Og hvordan kan vi leve fritt og demokratisk uten sikkerhet for vår helse? Jeg hadde håpet at når dagen var over, så kunne vi si til hverandre at vi virkelig hadde innfridd dette, at vi hadde like mye kraft som eidsvollsmennene. Arbeiderpartiet har tatt sitt standpunkt, slik det allerede på en veldig god og grundig måte er blitt redegjort for av vår hovedsaksordfører, representanten Jette Christensen. Arbeiderpartiets grunnleggende mening er, som det har framkommet, at menneskerettighetene er godt ivaretatt i vårt øvrige lovverk og gjennom vår aksept og ratifikasjon av internasjonale konvensjoner. Men det er en rik og moderne nasjon verdig at også vår egen grunnlov definerer og bestemmer menneskerettighetene. Jeg hører i debatten – ikke så mye her nå i dag, men i mange debatter som har vært før denne debatten – her i Stortinget stemmer som sier at dette kan da ikke være så viktig, vi har jo alle disse rettighetene allerede. Jeg har tre ting å si til den argumentasjonen: Det første er at politikkens og demokratiets utvikling ikke bare er rasjonell. Symboler og politisk vilje uttrykt gjennom grunnlovsvedtak vil, fordi de er politiske vedtak og politiske meninger i vår grunnlov, få stor betydning, også for framtida. Det er som det ble sagt av en taler rett foran meg her, at hvis de hadde tenkt 100 pst. rasjonelt på Eidsvoll, hadde sikkert mange av de formuleringene som kom inn, ikke kommet inn, og vi kunne fått et helt annet samfunn. Derfor mener jeg at det er grunnlag for å drive den argumentasjonen tilbake. Det er viktig at bestemmelsene kommer inn i Grunnloven. Det andre er det betydelige forarbeidet som er gjort av Lønning-utvalget, og kontroll- og konstitusjonskomiteens omfattende arbeid nå, men også i forrige periode. Jeg ser at vår justisminister er til stede, og jeg tillater meg å frambringe en honnør til ham fordi han sto i spissen for den forrige forberedelsen, som la grunnlaget for det vi gjør i dag. Et mer omfattende forarbeid for en grunnlovsendring har kanskje ikke dette stortinget hatt noen gang. Vi står på veldig solid grunn når vi skal fatte disse vedtakene – eventuelt avvise dem – på et senere tidspunkt i dag. Det tredje er at Grunnloven av 1814 bestemte og la føringer for vår 200 år lange grunnlovshistorie. Det ble ikke lett for tidsbestemte flertall å bestemme en annen utvikling. Den kritiseres litt, akkurat den setningen. Men er det ikke det vi har Grunnloven til, da? Er det ikke det som er Grunnlovens hensikt – at den nettopp skal legge grunnlaget for samfunnet slik det er i dag, og slik det skal være i framtida, og at ikke tilfeldige flertall skal gjøre som de vil? Det er det som er Grunnlovens hensikt. Så jeg avviser kritikken som framkommer på disse områdene, ganske ofte. For slik jeg har hørt og forstått dagens storting, er det bred enighet om menneskerettighetenes riktighet og viktighet, men også om kjernen i velferdsstaten. Høyre og Fremskrittspartiet understreker stadig at velferdsstaten og velferdssamfunnet også er deres eget verk, og noe de støtter. Men når de kommer til øyeblikket, svikter de på flere punkter. Representanter for Arbeiderpartiet skal komme nærmere tilbake til dette, men jeg vil si det slik: Vi kommer et stykke på vei med forslagene om noen av de sivile og politiske rettighetene og om vårt miljø, arbeid og utdanning. Men når høyrepartiene går imot helse, velferd og frihet for kunsten og for vitenskapen, blir det bare halvveis – selvsagt. Hva er argumentene? Jeg forstår dem ikke, iallfall ikke slik som de er skrevet. Og hvorfor et slikt tilfeldig valg? Hvorfor utdanning? Hvorfor ikke helse? Det er tatt opp i debatten. Vi får ikke svar. Det ville vært bra om vi, før vi gikk til votering, kunne få noen endelige svar og noen artikulerte, forståelige argumenter for akkurat disse tilfeldige valgene – hvorfor de stemmer for noe, og hvorfor ikke for andre ting. Grunnloven skal beskrive dagens samfunn. Derfor mener Arbeiderpartiet at hele bredden av rettigheter bør vedtas. Ingen av dem er formulert som rettigheter for den enkelte, men som en plikt for staten. Arbeiderpartiet har tatt et overordnet standpunkt. Det er at de sivile og politiske rettighetene henger nøye sammen med de økonomiske, sosiale og kulturelle rettighetene. De utgjør et hele som er gjensidig avhengige av hverandre, hvis det enkelte menneskets trygghet og frihet skal være godt sikret gjennom Grunnloven for kommende generasjoner. Det framgår helt tydelig av innstillinga hvor skillelinjene går. Nå som bestandig, i enkeltsaker og når grunnlaget for den lange utviklingen i Norge skal bestemmes, er det sentrum–venstre som vil, og høyresiden som ikke vil. Dette er – jeg holdt på å si dessverre – helt i tråd med norsk politisk tradisjon. Men det viktige er at det gjentar seg her i dag – det er det viktige. Framtredende representanter for høyrepartiene aksepterer ikke disse grunnleggende sammenhengene som jeg her har skissert, og som et flertall i Stortinget står bak – for det er et flertall i Stortinget som står bak dem. Litt foraktelig svares det at de ikke ønsker å grunnlovfeste sosialdemokratiet. Jaha – det avslører egentlig deres grunnleggende tenkning om de sosiale, økonomiske og kulturelle rettighetene. Det er frykten for at Grunnloven skal stå i veien for det markedsstyrte samfunn som er deres egentlige begrunnelse og motvilje. Der har vi saken. Jeg vil karakterisere dette med ett ord: umoderne. Det er ikke sentrum–venstre-siden som i denne salen i dag er umoderne – det er høyresiden som er umoderne. Inge Lønning mente ikke dette. Han sto i spissen for et arbeid som uansett vil komme til å sette spor etter seg. Jeg tillater meg å si at min tidligere stortingskollega Per-Kristian Foss heller ikke mente dette. Han var entusiastisk med på å legge inn disse forslagene. Det er dagens stortingsgruppe i Høyre med Michael Tetzschner i spissen som stopper mange av disse viktige forslagene, bl.a. altså retten til helse. At Stortinget i dag ikke vedtar en fullverdig revisjon av Grunnloven, etter så mye forberedelser, og paradoksalt nok ikke Høyre-mannen Inge Lønnings grundige arbeid, må Fremskrittspartiet – men det har alltid vært sånn med Fremskrittspartiet, så det kan jeg ikke si noe mer om – og først og fremst Høyre ta det aktuelle historiske ansvaret for. Det er saken, mener jeg. Jeg skal på slutten av mitt innlegg ta opp de mindretallsforslagene som vi står alene om, og dem vi står sammen med andre om.