Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-06-10:
Dette er en dag jeg har gledet meg til, og jammen ble det fisk i alle kanaler i dag – selv om det kanskje ikke var akkurat sjømatmeldingen som gikk igjen i dagens nyhetsbilde. Vi har en lang og rik historie som sjømatnasjon, og debatten i dag handler om hvordan vi kan forvalte denne stolte historien og ta Norge videre som verdens fremste sjømatnasjon. Med sjømatmeldingen tar vi veivalgene som gjør det mulig å realisere det enorme potensialet som er skissert for denne næringen. Vi fikk det formidlet gjennom rapporten som sa at vi kan nå en omsetning i næringen på 550 mrd. kr innen 2050, i Norge. Tydeligst blir det dersom vi tar innover oss veksten i verdens befolkning. Samtidig vet vi at mye av jordas mulige landbruksareal er benyttet, mens bare knappe 2 pst. av matvareressursene kommer fra havet, som faktisk utgjør 70 pst. av kloden. Kofi Annan sa da han besøkte konferansen AquaVision i Stavanger: «Jeg har lite kunnskap om havbruk, men kan så altfor mye om sult». Hans budskap til oss var tydelig. Det var ikke først og fremst fisken han ville vi skulle bidra med, men kunnskapen. Satsing på kunnskap, forskning, innovasjon og utvikling går som en rød tråd gjennom meldingen. Vi er helt tydelige på at vi skal styrke marin forskning. Årlig bruker vi i overkant av 3 mrd. kr på marin forskning. Det offentlige står for en stor del av den marine forskningen, med over 60 pst. finansiert av myndighetene. Vi skal styrke den offentlige delen, men næringen må også selv være med. Derfor har jeg foreslått å øke forskningsavgiften, som i praksis er et stort spleiselag fra ulike deler av næringen, og åpne for at denne også kan brukes til tiltak som øker den samlede kompetansen i næringen. Å investere i og videreutvikle og foredle den enorme kunnskapen som fiskere, oppdrettere og andre sitter på, er en av de beste investeringene vi kan gjøre. Det er nettopp det tette samspillet mellom sjømatnæringa og leverandørindustrien som har gjort at vi leverer utstyr til fiskeri og oppdrett over hele verden, og vi – regjeringen – vil bygge opp under dette samspillet. For to år siden ba jeg noen av Norges beste kompetansemiljøer i skjæringspunktet mellom forskning og næringsutvikling samle innspill fra forskningsmiljøene og næringen – og gi oss råd om hvordan vi strategisk burde rette inn forskningsinnsatsen på havområdene. Deres arbeid munnet ut i rapporten «HAV21 – en havnasjon av format». Rapporten vil vi følge opp i handlingsplanen Marint kunnskapsløft. Vi håper å kunne legge fram handlingsplanen allerede til høsten. En annen bærebjelke i stortingsmeldingen er lønnsomhet. Diskusjonen om struktur i fiskeflåten illustrerer samspillet mellom politikk og regulering i en næring der vi høster av livet i havet. Styrket satsing på forskning har gitt oss økt kunnskap om bestandene i havet. Regulering og en strategisk satsing på samarbeid med våre naboland om ressursforvaltning har bidratt til solide bestander. Naturen setter likevel begrensninger for hva vi kan ta ut. På den annen side har teknologisk utvikling og bedre metoder gitt fiskerne mulighet til å drive mer effektivt og med færre mannskap. Skal fiskerne ha inntekter som gir lønnsom drift, og ikke minst midler til å investere, må inntektene følge pris- og lønnsutviklingen i samfunnet ellers. Dette er viktig for rekrutteringen. I sjømatmeldingen åpner vi for at fiskerne kan samle flere fiskekvoter på én båt. Det betyr at det blir færre båter og færre fiskere. Enkelte spør om det er negativt. Til det er svaret at det ikke er et mål i seg selv å ha så mange fiskere som mulig. Men det er absolutt et viktig mål at folk vil bli fiskere – at det blir sett på som et attraktivt yrke, at det gir en god inntekt å leve av, og at fiskerne, som bedriftseiere, kan investere i virksomheten sin. Fiskere skal også kunne kombinere det å drive fiske med et liv på land. Da må vi også gi dem mulighet til økt lønnsomhet og til å drive flere sammen på én båt. Det siste har med økt sikkerhet å gjøre. I dette spørsmålet har vi vært svært opptatt av å ha dialog med fiskerne selv, og jeg vil benytte anledningen til å rose Norges Fiskarlag for det gode samarbeidet vi har hatt om dette og om andre spørsmål. Også for industrien – landdelen av sjømatnæringen – er lønnsomhet avgjørende. Det er utfordrende å drive fiskeforedling i et land med høye lønnskostnader, men det er absolutt mulig. Regjeringen har en ambisjon om at vi skal videreforedle mer av fisken i Norge. Det er ikke bare fordi vi ønsker arbeidsplassene som selve videreforedlingen gir – det er viktig nok – men sender vi fisken ubearbeidet ut av landet, går vi ikke bare glipp av verdiskapingen, men også av restråstoffet og mulighetene det gir for ny kunnskapsbasert næringsvirksomhet. Verdens fremste sjømatnasjon må også ha som ambisjon å være best i verden på marine oljer, proteiner og andre komponenter. La meg slå fast at bærekraft er et utgangspunkt for alt vi driver med – spesielt miljømessig bærekraft, selv om de andre to komponentene i bærekraft også er viktige. I stortingsmeldingen foreslår vi viktige tiltak på miljøsiden for å bidra til at sjømatnæringen fortsatt skal være en miljønæring. Endringene vi foreslår i akvakulturloven, handler mye om å styrke miljøkapitlet i loven. Leverandørindustrien vies en viktig plass – et område som har et stort potensial. Det er mange rammevilkår vi som politikere setter for næringen. Det viktigste for en eksportrettet industri, til tross for at jeg mener den meldingen vi diskuterer her i dag, er verdens viktigste, så må jeg likevel erkjenne at en trygg økonomisk politikk er hakket viktigere. Jeg må derfor benytte anledningen til å understreke at situasjonen for deler av næringen – særlig i hvitfiskindustrien – er krevende. Denne situasjonen kommer, er jeg redd, til å vedvare en stund, og da er ikke dette tiden for økonomisk sjansespill, og jeg vil advare mot Fremskrittspartiets tilnærming til handlingsregelen. Jeg er en forsvarer av en stram økonomisk politikk – ikke fordi jeg ikke ønsker meg flere veier i distriktene, men fordi konsekvensen av en uansvarlig pengebruk fort kan bli at det ikke lenger ligger et fiskemottak ved enden av den samme veien. For noen uker siden sendte en gruppe engasjerte studenter i faget kjemisk prosessteknologi ved NTNU et prosjektarbeid til meg. Prosjektet handlet om makroalger, eller det mange på godt norsk vil kalle tang og tare. De peker på potensielle bruksområder, som menneskemat, dyrefôr og ikke minst biodrivstoff. Kan biodrivstoff fra makroalger være et alternativ til biodrivstoff produsert på mulig matjord, spør studentene. Det synes jeg er et godt spørsmål. Jeg har ikke svaret – derfor ønsker jeg at flere stiller slike spørsmål og ønsker å finne svar. Potensialet for å øke produksjonen fra havet er kanskje større enn vi i dag helt evner å forstå. Med denne stortingsmeldingen bereder vi grunnen for at vi kan bli «verdens fremste sjømatnasjon».