Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
I hele etterkrigstiden har det vært et spesielt nært forhold mellom Norge og Jugoslavia. Flere norske kommuner etablerte vennskapsforbindelser til jugoslaviske kommuner, og foreningen Norsk Jugoslavisk samband ble stiftet. Krigstilstandene på 1990-tallet førte til at de fleste forbindelsene ble helt eller delvis brutt. For oss som gjennom vennskapsforbindelsene ble glad i både landet, folket og kulturen, er de siste tids hendelser spesielt gledelige. Norsk Jugoslavisk samband har hele tiden hatt kontakt med enkeltmennesker som i dag ser med store forhåpninger på framtiden. Jeg er spesielt glad for og stolt av den offensive holdningen som utenriksminister Thorbjørn Jagland har vist. At Norge går foran med hjelp og støtte til den nyvalgte presidenten, er overmåte viktig. I det hele tatt kan det etter min mening være helt avgjørende for utviklingen at de europeiske landene kjenner sin besøkelsestid. De demokratiske kreftene må få all den støtte vi kan gi dem. Det er en illusjon å tro at de bakstreverske kreftene har gitt opp. De er der fortsatt og vil gjøre sitt for å bremse utviklingen. Å innta en passiv og nærmest avvisende holdning, slik Fremskrittspartiets Fridtjof Frank Gundersen syntes å ønske, vil være en indirekte støtte til reaksjon. Skal demokratiet ha noen sjanse, må folk flest se konkrete resultater av det som har skjedd, og det kan vi hjelpe til med. Forventningene er store, og hvis de ikke kan innfris innen rimelig tid, kan vi risikere tilbakeslag. I dette lys er det også svært viktig at sanksjonene mot landet oppheves. Jeg finner grunn til å minne om at Serbia sliter med store materielle problemer som følge av bombingen, og at landet må ta seg av nærmere 1 million flyktninger. Norsk Jugoslavisk samband har mottatt forespørsel om å være behjelpelig med å arrangere opplæringstilbud angående demokratibygging. Gjennom det kontaktnettet foreningen har, kan den uten tvil spille en viss rolle, noe foreningen er innstilt på i samarbeid med norske myndigheter. Jeg vil fra denne talerstol sterkt anmode alle norske kommuner, foreninger og enkeltpersoner om å pleie, eventuelt å gjenoppta, kontakten med Serbia i tiden som kommer. I den siste trontaledebatten jeg deltar i, vil jeg trekke fram et forhold på vår hjemmebane som bør oppta hele det politiske miljø. Det gjelder oppvekstvilkårene for barna våre. Satsingen på skolen og utarbeidelsen av en egen stortingsmelding viser at Regjeringen tar barnas situasjon på alvor. Det er mitt håp at behandlingen i Stortinget ikke må bli preget av partipolitikk og prestisje, men at vi får et samarbeid om det som vil være selve grunnlaget for et godt samfunn, nemlig et likeverdig og godt oppvekstmiljø for alle barn – jeg understreker alle barn. Når det gjelder skolen, vil jeg framheve at det ikke bare handler om lærerlønninger, selv om det er viktig nok. Det handler like mye om å skape en skole der den nødvendige voksenkontakten for den enkelte elev er til stede til enhver tid. Jeg vil påstå at vi allerede i barnehagen kan se hvilke barn som kan komme til å bli et problem både for seg selv og for samfunnet. Gjennom voksenkontakt kan disse barna inkluderes i det positive miljøet fra starten og hindres i å skli mer og mer utover sidelinja. Det er bare spørsmål om å sette inn nok menneskelige ressurser. At det vil være den beste forebygging mot rusmiddelmisbruk, vold og kriminalitet kan det heller ikke herske tvil om, og kostnadene vil samfunnet få dekket inn senere. I dag brukes det ikke nok penger til forebygging, mens vi er nødt til å betale for skadene. Denne måten å satse på skolen på vil også bidra til et bedre arbeidsmiljø og dermed styrke rekrutteringen av nye lærerkrefter. Både trontalen og budsjettet viser vilje til å ta nye politiske grep for en bedre fordeling. Det påhviler både mitt eget parti og sentrumspartiene et stort ansvar for å sikre flertall for disse grepene. Det vil være en ulykke om resultatet av budsjettbehandlingen skulle bli at det partiet som truer velferdsstaten, skulle få avgjørende innflytelse. Med de oppgavene som i dag skal løses, må offentlig sektor fornyes, men det er også påkrevd å foreta en omfordeling av ressurser fra privat forbruk til det offentlige. I motsatt fall er jeg redd vi vil få et samfunn som på vesentlige områder bryter med den likhetstanken som tross alt har preget Norge fram til i dag. Utviklingen har også ført til at vi i dag har over 70 000 barn som lever under fattigdomsgrensen i Norge. Det kan vi ikke være bekjent av. I sin preken under gudstjenesten i Oslo Domkirke ved Stortingets åpning pekte biskop Stålsett på dette forholdet, og han sa det slik: Barna venter på hjertets språk i politikken. Med de ordene utfordret han alle på den politiske arenaen. Kanskje har vi for lett for å fortrenge medfølelse og innlevelse i andres situasjon i vårt politiske arbeid.