Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-02-12:
Stortinget behandlet den alminnelige delen i den nye straffeloven, den som avløste den fra 1902, i 2005, og den ble vedtatt med et solid og bredt flertall. Venstre konstaterer at det som der ble trukket opp som hovedretningslinjer, ligger tungt inne og faktisk er lagt til grunn i det som kommer som den første del av kapitlene her i dag. Det er Venstre glad for. Den gangen hadde vi det syn at det ikke i seg selv var et mål å bruke strengest mulig straff, men å se straffen i forhold til hvilken situasjon vi skulle avverge, gjøre noe med. Det man gjorde den gang, bare for kort å ha sagt det, var at man gikk inn for at mange kriminelle kan gjøre opp for seg ved mildere utgaver av straff, som samfunnsstraff og andre måter å sone på, mens man ville skjerpe gjengangerkriminalitet ved vold, vinningsforbrytelser og seksualforbrytelser. Det kommer man tilbake til. Så fikk man reelle skjerpelser knyttet til terror i 2002 og i 2003 og knyttet til organisert kriminalitet i 2003. Det er jo disse bestemmelsene som nå er ført videre. I 2005 var det bred enighet i Stortinget om at man ikke skulle skjerpe den alminnelige maksimumsstraffen, med noen unntak. Unntakene var ved krigsforbrytelser, folkemord og forbrytelser mot menneskeheten. Dette ligger i dag i de straffebudene som er framlagt, og det er riktig å markere det på den måten. Samtidig var man den gangen åpen for å vurdere terror, og Venstre deler den sorteringen som Regjeringen og flertallet har gjort mellom det man kan kalle for grov terror og andre utgaver av terror. Venstre er også enig i at man generelt ikke skal skjerpe straffenivået. Men i 2005 var vi åpne for at man f.eks. ved drap under gitte vilkår reelt sett kunne få 21 år. Man måtte rett og slett ha en domstolsbeslutning hvis man skulle slippe løs tidligere, slik at det ikke lenger var et forhold som bare skulle knyttes til straffegjennomføringslovgivningen og straffeloven. Det spørsmålet vil vi få en sjanse til å komme tilbake til. Så er det noen merkelige utsagn som er kommet fra talerstolen. Det ble sagt at Norge har vært et fristed for terrorister. Det er jo fundamentalt feil. Vi har hatt straffebudene hele tiden. Det var til og med noen som mente at Norge gikk «bananas » i behandlingen av straffebudene. Jeg konstaterer bare tørt og rolig at de straffebudene vi har hatt, er det en linje i, i den forstand at Stortinget opprettholder og fastholder det vi gjorde da. Jeg tror det er riktig, som riksadvokaten sa sommeren 2006 - og det gjelder alle i denne sal - at man under stort press for noen år siden opptrådte på en slik måte at man i ettertid kunne vedkjenne seg det. Det er mange andre land som virkelig har tatt av på måter som vi aldri gjorde i Norge. Man kriminaliserte f.eks. forberedelseshandlinger i fleng - det har aldri skjedd i vårt land - og det er knyttet til det å inngå et forbund, som er hovedbestemmelsen som framføres her i dag. Man innførte også politimetoder, og for ikke å snakke om at man i en rekke land opphevet regler for hvor lenge man kunne holde folk uten at de fikk se en dommer. Det har aldri vært debatten i Norge, vi har ikke vært i nærheten av det. Vi har ikke vært i nærheten av den debatten som en hadde f.eks. når det gjaldt streng lovgivning i oppgjøret etter annen verdenskrig, hvor man var på nippet til å gjøre noe slikt i Norge. Det hadde vi ikke. Derfor er det bra at Stortinget nå kan stadfeste hovedlinjene i de tingene som tidligere er tatt opp. Når det gjelder krigsforbrytelser, folkemord og forbrytelser mot menneskeheten, er det rett at vi ikke har hatt de konkrete straffebudene. Men det er jo ikke rett at krigsforbrytere har hatt et fristed i Norge. Det holder å ha begått ett drap, en kan altså dømmes til lovens strengeste straff ved å ha begått ett drap. Det som er nytt nå, er at man virkelig slår til og sier at straffen er 30 år. Det å kunne straffeforfølge dette i form av at man har statsadvokater, som jeg skjønner at Regjeringen nå har forsterket, den muligheten har vi hatt. At man tar dette ansvaret, har vært der. Og hvis noen tar det med seg i denne sal - ble man jo i Norge tidligere kritisert fordi det nærmest ble oppfattet slik at f.eks. krigsforbrytere fra tidligere Jugoslavia hadde så milde soningsforhold i norske fengsler at man egentlig burde satt dem i en kjeller mange meter under bakken et sted på Balkan. Men straffegjennomføringen i Norge skjer på de vilkår vi har, og etter de regler vi har i forhold til internasjonale domstoler. Det står vi for, og det er veldig bra at det er framlagt. Når det gjelder de enkeltforslagene som er framlagt, deler ikke Venstre den logikk som representanten Ellingsen har gjort rede for på vegne av Fremskrittspartiet. Det er en ærlig og grei politisk skillelinje som ikke er ny, men det er bare greit å si det slik. Derimot har Venstre betydelig sympati for og vil stemme for forslag nr. 1, framsatt at Fremskrittspartiet og Høyre, for da vi hadde en høyesterettsdom hvor det ikke skulle virke skjerpende at man nærmest hadde foretatt en gruppevoldtekt, må jeg innrømme at det i hvert fall krenket min rettsfølelse. Jeg skjønner hvilke forhold som ligger bak forslag nr. 1, og Venstre vil støtte det, også i forhold til det man uttaler om erstatningsutmåling. Når det gjelder forslag nr. 6, vil jeg utfordre Høyre til å gjøre rede for den klare hensikt med det. Jeg må innrømme at jeg ikke har oppfattet det, så det er til observasjon inntil jeg har en nærmere begrunnelse. Venstre stemmer for innstillingen fra flertallet og for forslag nr. 1 fra mindretallet.