Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2004-01-15:
Jeg tror vi alle sammen kan være enige om at en av forutsetningene for at vi kan videreutvikle oss som nasjon på nær sagt alle områder, ikke bare på det kulturelle området, er kunnskap om fortiden. Vi trenger både å forske og undervise og gjøre fortiden tilgjengelig for at den nye delen av befolkningen skal kunne ta del i dette og videreutvikle det. Da blir museene og aktivitetene i og rundt museene uendelig viktige, ikke bare de statlige museene, ikke bare de som er knyttet til universitetene, men samlet sett. Det som Riksrevisjonens rapport etter mitt syn med all tydelighet viser, er at det her er ulike interesser som møter hverandre – det er de kulturpolitiske som møter de økonomiske. Vi har mye større ambisjoner om hva vi ønsker å få til sektorpolitisk og kulturpolitisk, enn det vi har økonomisk evne – eller i hvert fall vilje – til å stille til disposisjon for å nå disse sektorpolitiske målene. Det verste med dette er at det medfører at museene og de ytre etater etter kulturpolitiske og sektorpolitiske målsettinger legger til rette for en aktivitet som er større enn den man greier å beherske. Da får vi, på samme måte som innenfor kulturhistoriske bygninger, som vi i mange tilfeller faktisk verner til forfall, et tilfelle der vi samler inn gjenstander fra det offentlige og fra det private til langsom ødelegging istedenfor å ta vare på dem. Derfor er Riksrevisjonens rapport så viktig for Regjeringen, for museene og også for Stortinget, for Stortinget må også ta hensyn til de ulike rammevilkår som ligger når man uttrykker ønsker om den framtidige utvikling. Vi har museer som ikke er statlige, men som er fylkeskommunale og kommunale, og som har store ambisjoner om å samle inn materiale, bl.a. samle inn gjenstander fra private, der dette lagres i låver og driftsbygninger der det faktisk er slik at det går raskere til grunne gjennom denne lagringen enn det ville gjort om det forble på sine opprinnelige steder. Imidlertid synes jeg det verste er at vi samler inn mer enn vi er i stand til å registrere. Det har noe å gjøre med styringssignalene som gis fra de ulike departementene, og jeg er redd for at de styringssignalene som gis til museene – disse fem som er undersøkt, men også en rekke av de andre – er mer sektorpolitiske enn de er overordnet økonomiske. Jeg mener derfor det må være en oppgave for de ministerne som har ansvar for museene, å sørge for å utarbeide retningslinjer som gjør at man greier å fullføre de ambisjoner man har. Vi kan ikke i framtiden akseptere at vi får det vi kan kalle en tilfeldig innsamling som ikke registreres, og som ikke blir skikkelig tatt vare på. Når det er så stor avstand mellom de økonomiske ressursene som stilles til disposisjon, og det vi faktisk føler at vi har behov for, så er det et spørsmål om å prioritere. Da er det et spørsmål om vi kanskje prioriterer på en slik måte at vi tar vare på det viktigste og gjør det skikkelig, og så lar vi noe annet fare. Den diskusjonen må Stortinget ta fra tid til annen, og man må være villig til også å foreta disse prioriteringene, ikke bare ønske mer ressurser for å kunne gjennomføre alle ønsker. Det er nemlig viktig at denne riksrevisjonsrapporten danner grunnlaget også for de framtidige stortingsmeldinger som vi skal behandle på de ulike områdene på museumsfronten der vi har ambisjoner, men det er viktig at vi erkjenner at vi er nødt til å prioritere også på dette området. Det er leit at vi har verdifulle gjenstander som sakte, men sikkert, ødelegges. Jeg tror vi alle må forsøke å medvirke til at vi skaffer ressurser som gjør at vi blir bedre i stand til å ta vare på dette, men at vi alle sammen også er villige til samtidig å ta de prioriteringer som gjør at vi kan ta vare på det viktigste, og så får vi heller la det litt mindre viktige være.