Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-02-22:
La meg først si, i likhet med saksordføreren, at denne saken har ligget lenge klar for behandling. Og da syns jeg også det er riktig av meg å peke på den korte debatten vi får. Jeg ønsket selvfølgelig at vi skulle fått en større og bredere behandling av et så vesentlig spørsmål, uavhengig av hvorvidt vi har fått signaler om at Regjeringen på et senere tidspunkt vil komme tilbake med endringer i barneloven. Jeg mener oppriktig talt at det er å tale med to tunger når representanter på en måte legger stor vekt på hvor viktig og vanskelig dette problemområdet er, men samtidig avviser at Stortinget skal få en skikkelig behandling av det. Det er ikke noe argument å si at dette er et så tungt område at vi trenger bedre tid på å behandle det. Dette forslaget er jo ikke nytt – problemområdet er ikke nytt. Det er behandlet flere ganger i Stortinget også. Jeg har funnet ut at første gangen dette forslaget ble behandlet, var faktisk så langt tilbake som i 1917. Den gangen konkluderte fylkesmannen med at moren skulle ha barnet, og lenger har vi altså heller ikke kommet i 2001. Gjennom de tre årene jeg har holdt på med disse saksområdene, og gjennom all den tiden jeg har viet til denne problemstillingen, har jeg ikke tall på alle de henvendelsene jeg har fått i forbindelse med denne saken – fra fedre, mødre, besteforeldre, barn og organisasjoner, som har ringt, sendt mailer og brev om situasjoner som beskriver barns håpløse oppvekst på grunn av mangel på samvær med den ene forelderen. Majoriteten av disse henvendelsene er selvsagt fra fedre. Den siste beskjeden fikk jeg faktisk like før jeg gikk i salen i dag, og den lød: «Det sitter tusenvis av ansvarsbevisste fedre som følger deg og takker for det du har gjort. Takk for det du gjør, og lykke til i dag.» Jeg hadde ønsket at de som sender meg beskjeder som denne, og som har forhåpninger, ikke skulle oppleve den skuffelsen de får her i dag. Titusenvis av barn vil bli meget skuffet i dag, fordi flertallet i denne salen ikke i dag heller tar barna på alvor – alle de titusenvis av barn som ikke har sett den ene forelderen det siste året. Det snakkes altså om 60 000-70 000 barn som ikke får se den ene forelderen sin. Debatten rundt delt omsorg, eller delt bosted, har også denne gangen dreid i feil retning, og for å få debatten på rett spor må man i hvert fall, med all respekt, prøve å glemme foreldrenes rolle litt oppi dette spillet om barna. Vi må, som andre representanter også har pekt på, fokusere hva som er barns beste, men også hvilke rettigheter et barn har. Det peker forslaget på. Norsk barnelov er et helt klart brudd på menneskerettighetene, så vel som på FNs barnekonvensjon. At delt omsorg eller delt bosted vil skape ulike problemer for foreldrene av praktisk art, mener jeg må være av underordnet betydning. Likevel finner jeg det riktig å nevne at det på alle områder fokuseres på fedres manglende deltakelse i omsorgen av barn, manglende voksne rollemønstre i barnehagene, i skolen osv. En fokusering som automatisk krevde at barnet etter samlivsbrudd og skilsmisse fikk tilbringe like mye tid sammen med begge foreldrene, burde også vært et tema her. Det er noe tvetydig, syns jeg, når en bruker mye ressurser på likestilling med det formål at kvinnen skal erobre flere skanser – rett som det er – men samtidig på en måte forsvare eget rede, altså omsorgen og samværet med felles barn. Jeg ser at jeg siden vi har fått en så kort debatt, må få komme tilbake i et treminuttersinnlegg for å få fullført. Jeg vil bare avslutningsvis nå fremme vårt forslag i innstillingen.