Børge Brende (Høyre), 2002-02-26:
La meg først slå fast at det finnes over 100 internasjonale, bindende avtaler på miljøområdet. Utfordringen er å få internasjonal enighet om tiltak som er strenge nok, som er miljømessig effektive nok, og som har tilfredsstillende mekanismer for – ikke minst – å sikre etterlevelse. Miljøkonvensjonene er et resultat av kompromisser mellom mange stater, og resultatet er ikke alltid sammenfallende med det Norge ideelt sett kunne ønske. Samarbeidsregjeringen har så å si fra første dag lagt press på den britiske regjeringen for å få den til å omgjøre miljødirektoratets beslutning om å fortsette de radioaktive utslippene av technetium-99 helt frem til 2006. Dette var også et viktig poeng i Sem-erklæringen – noe representanten Skei Grande var inne på – og som var en oppfølging av et av regjeringspartienes, nemlig Venstres, sterke engasjement under valgkampen i forhold til technetium-99-utslippene. Det har vært min oppgave å følge opp dette engasjementet, og siden oktober 2001, da saken ble tatt opp på ministernivå i tilknytning til EUs miljøvernministermøte i Luxembourg på norsk initiativ, har vi fulgt opp saken bilateralt, bl.a. under mitt besøk i desember i fjor hos de ansvarlige ministrene i Storbritannia, Margaret Beckett og Michael Meacher. Jeg hadde da også anledning til å besøke selve anlegget, og jeg tror ikke den britiske regjeringen er i tvil om hva Norge og de øvrige nordiske landene mener. Saken bringes for øvrig opp ved alle egnede anledninger i Regjeringens politiske kontakter med Storbritannia, og som tidligere nevnt, har også Utenriksdepartementet nå en gjennomgang av de rettslige aspektene ved technetium-99-utslippene. Selv om britene hevder at technetiumutslippene er ufarlige, viser det seg at britiske myndigheter langt fra har noe ensartet syn på dette. Under mitt besøk i Sellafield kom det frem at britiske myndigheter anser det som for risikabelt å sluttlagre technetium-99 på eget territorium, fordi noe av technetiuminnholdet da kan lekke ut fra deponiet en gang i fremtiden. Britiske myndigheter ser det derfor som uaktuelt å lagre det technetiumholdige avfallet man da vil få. Samtidig mener britiske myndigheter at det er akseptabelt å sende hele beholdningen av technetium ut i havet. I et brev til den britiske miljøvernministeren har jeg pekt på dette paradokset og bedt om at testingen av rensemetoder for technetium opptas, og at man midlertidig lagrer dette på Sellafield istedenfor å slippe det rett ut i havet. Vi vet at technetium-99 har en halveringstid på 213 000 år. De tallene som man opererer med nå i forhold til tilstanden i Norskehavet og ved kysten, er litt forvirrende. Men det er iallfall dokumentert gjennom prøver at tang og tare har et becquerelinnhold på opptil 600. EUs tiltaksgrense i forbindelse med en atomulykke er 1 250 becquerel. EUs tiltaksgrense i forbindelse barnemat er 400 becquerel. Det mine tilsynsmyndigheter ikke kan utelukke, er at hvis technetium-99-utslippene fortsetter fra Storbritannia i årene fremover, så vil man kunne få et technetiuminnhold bl.a. i tang og tare som kommer opp i EUs tiltaksgrense. Vi skal også være klar over at tang og tare er en viktig eksportnæring for Norge. Jeg har forhåpninger om at det sterke norske engasjementet har gjort inntrykk på britiske myndigheter, og håper saken vil finne en teknisk og politisk akseptabel løsning. Sellafield-saken er ellers en god illustrasjon på det temaet vi også behandler her i dag: behovet for å styrke det internasjonale regimet på miljøområdet. Styrking av ordningene for etterlevelse av miljøkonvensjoner vil være et høyt prioritert tema for Regjeringen i forbindelse med Rio+10-møtet i Johannesburg til høsten. I tillegg vil vi ta initiativ til en gjennomgang av status for ordningene for etterlevelse av miljøkonvensjoner og en identifisering av behovene for forbedringer. Det vil være et nødvendig grunnlag for å skape vilje til å gå videre med konkrete forhandlinger. I forhold til det andre temaet, miljøskadelige aktiviteter i ett land som har direkte virkninger for andre land, pågår det for tiden flere initiativ for å ansvarliggjøre den stat som forurenser. Dette feltet har i liten grad være regulert i konvensjoner. Det betyr at rettsreglene på området er usikre, noe som igjen betyr at det kan være vanskelig å nå frem gjennom å reise internasjonale søksmål. Norge vil i tiden fremover være en pådriver, ikke minst i FN, for å få en ferdigstillelse av bl.a. de to konvensjonene om statenes ansvar for folkerettsbrudd og om statenes ansvar for å forebygge miljøskader. Når det gjelder landenes ansvar for aktiviteter som i utgangspunktet er lovlige, men som har miljøskadelige konsekvenser, vil Regjeringen undersøke muligheten for å få dette på dagsordenen i andre fora enn Folkerettskommisjonen. Ettersom mange av de miljøproblemene vi sliter med i Norge, har nær tilknytning til Øst-Europa, er det viktig at vi velger et forum der disse landene deltar. Situasjonen på miljøområdet i dag er et fragmentert regelverk og mange ulike organisasjoner. Det vil være en stor utfordring å etablere en ny miljødomstol, men etter mitt syn er behovet absolutt til stede. Dette spørsmålet vil jeg derfor drøfte med kolleger i andre land. I første omgang vil det imidlertid være en målsetting å gjøre de domstoler vi allerede har, mer effektive og attraktive. Mer oppmerksomhet om eksistensen av Haagdomstolens miljøkammer og kunnskap om fordelene ved å anvende det, bør derfor fremmes. Regjeringen vil også vurdere om det kan være aktuelt å ta initiativ for å få til en mer effektiv og mindre ressurskrevende saksbehandling av miljøsaker under Haagdomstolens miljøkammer. Domstolenes kompetanse bestemmes i stor grad av miljøkonvensjonene. Regjeringen vil ta initiativ til en gjennomgang av miljøkonvensjonene med sikte på å etablere regler og rutiner som øker sannsynligheten for at landene aksepterer internasjonale domstoler. Regjeringen har også intensivert arbeidet med å ratifisere protokoller som da er bindende for Norges del, og derigjennom også tilpasset det norske regelverk. Vi vil også være en pådriver for å få slike ordninger som jeg nevnte i sted, inn i nye konvensjoner. Vi vil ta initiativ til at det utarbeides forslag til standardformuleringer for miljøkonvensjoner som vil styrke både Haagdomstolens og voldgiftsdomstolers rolle under konvensjonene. I tillegg til konkrete saksanlegg kan Haagdomstolen behandle saker fremlagt av FN-organer i såkalte rådgivende uttalelser, noe som eksempelvis ble gjort i forhold til bruk av atomvåpen. Forutsetningen er at man får vedtak i et aktuelt FN-organ, f.eks. generalforsamlingen, om å bringe saken inn for domstolen. Regjeringen vil vurdere om det kan være aktuelt å ta initiativ til å reise slike saker også på miljøområdet. La meg til slutt nevne at EU har kommet langt i arbeidet med et direktiv om ansvar på miljøområdet. Direktivforslaget bygger på prinsippet om at forurenser skal betale, og tar sikte på å etablere et regelverk som skal forebygge og reparere miljøskader. Den største betydningen for Norge vil ligge i at direktivet etablerer minstekrav til landene, slik at de må sørge for effektiv domstolsprøving i saker om ansvar for miljøskadelig aktivitet. Fra norsk side vil vi også søke å bidra aktivt til at EU-direktivet skal bli et effektivt virkemiddel i miljøarbeidet. Det kan også da få virkninger for miljøproblemer som vi diskuterer her i dag, og som er under løpende diskusjon i Norge. Jeg vil i samtale med EUs miljøkommissær, Margot Wallström, torsdag ta opp dette og varsle full norsk støtte til direktivet. Det blir da også trolig EØS-relevant.