Inge Lønning (Høyre), 2003-05-26:
Norge er et parlamentarisk annerledesland, og det slo meg særlig sterkt da jeg lyttet til representanten Trine Skei Grandes innlegg, som regnet opp et stort antall formentlig prinsipielle argumenter mot oppløsningsrett uten engang å registrere at praktisk talt alle andre parlamentarisk styrte land har oppløsningsrett som en selvfølgelig del av sin parlamentariske tradisjon. Norge skiller seg ut og er et påfallende unntak. Det er i seg selv ikke noe argument, selvfølgelig. Forutsatt at vi er av den oppfatning at dagens norske system fungerer godt, og er tjenlig, er det selvfølgelig ingen som helst grunn til å forandre Grunnloven. Representanten fra Kristelig Folkeparti ytret seg på en annen måte med henvisning til nettopp erfaringen. Det står også skrevet inn i innstillingen fra komiteen på Kristelig Folkepartis vegne: «Etter dette medlems vurdering bør det imidlertid legges større vekt på at fraværet av oppløsningsrett i norsk politikk ser ut til å virke disiplinerende, både på regjering og opposisjon. Det at man er nødt til å finne en løsning, og at det under ingen omstendigheter vil kunne bli skrevet ut nytt valg, medvirker til at alle stortingsrepresentantene tar ansvar, også i vanskelige parlamentariske situasjoner.» Jeg skulle nesten ønske at dette var en riktig virkelighetsbeskrivelse, men det er notorisk en feilaktig virkelighetsbeskrivelse. Jeg la også merke til at representanten Aukan, da han fremførte det fra talerstolen, føyde inn en liten reservasjon. Han sa at det «sannsynlegvis» virker disiplinerende. Jeg tror det skal godt gjøres for en nøytral iakttaker av dagens norske styresett å komme til den slutning at disiplineringsgraden er spesielt høy i samspillet mellom den utøvende og den lovgivende forsamling. Vi har sett en utvikling over de siste 15–20 år som snarere kan beskrives som en tiltagende forvitring av parlamentarismen som system. Det fremheves ofte, særlig fra statsvitere og jurister som ønsker en oppdatering av den norske grunnlov, at det er en alvorlig mangel ved Grunnloven at parlamentarismen ikke er innskrevet i Grunnloven. Det er en oppfatning jeg ikke deler, og det av den enkle grunn at parlamentarismen gjennom 120 år har så sterk sedvanerettslig karakter i Norge at det ikke er noen som er i tvil om hva den i utgangspunktet går ut på. Parlamentarismens idé er at ansvar til enhver tid skal kunne plasseres klart, fordi det er en forutsetning for at et politisk system kan fungere godt, at man til enhver tid kan plassere ansvaret for de beslutninger som treffes, og det som iverksettes. Innvendingen mot dagens norske praktisering av parlamentarismen er at den i tiltagende grad har gjort det vanskelig å plassere ansvar. Makt og ansvar er to sider av samme sak. Det er grunn til å tro at hvis det er problemer med å plassere ansvaret, er det også problemer med å plassere makten. Vi opplever gang etter gang i dagens Norge at tilfeldige flertall på Stortinget pålegger regjeringen å føre en annen politikk enn den regjeringen selv inviterer Stortinget til å føre. Dette er helt klart i strid med parlamentarismens idé i utgangspunktet, for så vidt som parlamentarismens idé går ut på at Stortinget suverent avgjør hvilken regjering landet til enhver tid skal ha. Det forutsetter også at dersom Stortingets flertall er grunnleggende misfornøyd med den politikk regjeringen fører, sørger Stortingets flertall for å skaffe landet en ny regjering. Da vil man etter et regjeringsskifte ha like lett for å plassere ansvaret der hvor det hører hjemme, som man hadde før regjeringsskiftet. I et system hvor stortingsflertall kan instruere regjeringen om å føre en annen politikk enn den regjeringen står for, vil det til sist være umulig å gjøre ansvar gjeldende. For hvem skal ansvaret gjøres gjeldende overfor? Og hvem skal gjøre ansvar gjeldende overfor en regjering som egentlig fører en politikk som den selv ikke står for? Stortingsflertallet er da ukvalifisert til å gjøre ansvar gjeldende overfor regjeringen, og regjeringen er egentlig ukvalifisert til å være den utøvende myndighet, fordi den aksepterer å føre en politikk som den mener ikke er den riktige politikk for landet. Dette er etter mitt skjønn alvoret i situasjonen. Jeg deler den oppfatning som representanten Dahl gjorde gjeldende fra talerstolen, at den eneste sentrale utøvende politiker i dagens Norge som har forsøkt å klargjøre dette på en noenlunde sakssvarende måte, er tidligere statsminister og partileder Thorbjørn Jagland, som har påpekt at vi gjennom de siste to tiårene har sett en akselererende prosess i retning av pulverisering av ansvar, og dermed utvisking av rolleforskjellen mellom den lovgivende og den bevilgende myndighet på den ene siden og den utøvende statsmakt på den annen side. Dette er etter mitt skjønn ikke spørsmål om en konkurranse mellom storting og regjering – hadde det bare vært så vel! Etter mitt skjønn taper både storting og regjering på at ansvarsforholdene utviskes. Det innebærer ikke at Stortingets makt reelt sett økes, men det innebærer ganske visst at regjeringens makt minskes. Enkelte i Norge har den oppfatning at makt er et onde i seg selv som helst bør unngås, og at makt ikke skal utøves. Det er i beste fall en misforståelse. I ethvert samfunn er det nødvendig at makt utøves, simpelthen fordi det er en betingelse for at noen kan ha ansvar, og at noen kan trekkes til ansvar når det begås fundamentale feil. Hvis det ikke utøves makt på klare premisser, er heller ikke det nødvendige ansvar til stede. Bakgrunnen for at jeg sammen med Per-Kristian Foss fremmet forslaget i forrige stortingsperiode om å innføre en oppløsningsrett på regjeringens hånd, er ikke at jeg tror at det i seg selv løser dette problemet. Men det er et lite bidrag til å normalisere Norge i forhold til det som er standarden i praktisk talt alle andre parlamentarisk styrte land. Jeg tror ikke at de som frykter for at en oppløsningsrett ville bli brukt i tide og utide, og at det ville føre til at vi får altfor hyppige valg, har noen grunn til uro. Det ville være et så nytt element i norsk statsskikk at det er liten grunn til å tro at regjeringer ville fristes over evne til å ta det i bruk. Det er heller ikke noen som helst grunn til å tro at velgerne ville honorere en regjering som lettsindig gjorde bruk av dette virkemiddel – tvert imot. Det er all grunn til å tro det motsatte. Så en liten merknad til det som er argumentasjonen fra Arbeiderpartiets og Fremskrittspartiets side i innstillingen, som interessant nok uttrykker en viss sympati for oppløsningsrett som institutt, men som insisterer på at det må kobles sammen med investitur for at det skal kunne være akseptabelt. Det er en tankegang som jeg for min del har vanskelig for å forstå. Tankegangen bak investitur isolert betraktet er ikke vanskelig å forstå, og det er godt mulig at det i dagens norske situasjon kan være et virkemiddel som bør overveies seriøst. Det som derimot er meget vanskelig å skjønne, er at investitur skulle være en logisk forutsetning for å innføre oppløsningsrett, med den begrunnelse at det bare er dersom stortingsflertallet gjennom et positivt votum har stilt seg bak en regjering, at denne regjering kunne tenkes å ha autoritet nok. Ideen bak oppløsningsretten er ikke at en regjering for å kunne gjøre bruk av et slikt virkemiddel er nødt til å ha flertallet av parlamentet bak seg. Oppløsningsretten er jo bare aktuell pr. definisjon i situasjoner hvor det er en tilspisset konflikt mellom et flertall i parlamentet og regjeringen. Jeg har vanskelig for å forstå argumentasjonen bak denne sammenkobling av investitur og oppløsningsrett. Etter mitt skjønn taler alle erfaringer med utviklingen av den norske mindretallsparlamentarismen over de siste 15 år for den motsatte slutning. Det er nettopp i den situasjonen vi har satt oss i i Norge, med mindretallsregjeringer uten positiv tilslutning fra flertallet i parlamentet, at oppløsningsrett har mening som et virkemiddel for å skape en bedre balanse i forholdet mellom en mindretallsregjering og parlamentet. Derfor synes jeg det er litt trist at særlig Arbeiderpartiet, som så vidt jeg har forstått har noe henimot programfestet at man er tilhenger av oppløsningsrett, har låst seg fast til denne sammenkobling mellom to virkemidler som ikke logisk hører sammen i det hele tatt, og at man dermed egentlig nekter å gå inn på det som er den konkrete utfordring i den måten den norske mindretallsparlamentarismen har utviklet seg på.