Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-12-06:
Dette er etter min mening et viktig og spennende representantforslag. Jeg tror opprettelse av diagnosesentre i Norge vil kunne bidra til at mange mennesker får en langt mer effektiv og raskere behandling, og det er jo hele poenget med forslaget. Spesielt viktig vil det være for pasienter med uklare symptomer. Altfor mange pasienter i dag blir gående for lenge før de blir tatt på alvor når uspesifikke symptomer melder seg. Jeg tror vi alle kjenner noen som ble for sent diagnostisert, i alle fall gjør jeg det – jeg har flere eksempler, også helt ferske. Kreftforeningen sier også at altfor mange venter for lenge, får upresis diagnose og noen ganger feil diagnose. I høring i komiteen av dette forslaget sa Kreftforeningen at deres erfaring er at dagens kompetanse for å stille diagnose er for fragmentert, og at det er for få fagpersoner til å utføre den jobben som kreves. Kreftforeningen er også enig med forslagsstillerne i at man bør kunne starte etablering av diagnosesentre der det i dag finnes PET-skannere. Stiftelsen Innen 48 timer var også på høring. De slår fast at tidsrommet fra mistanken om kreft oppstår til diagnose er stilt, er avgjørende for overlevelse. Alle som har vært i en slik situasjon der mistanke om sykdom er oppstått, vet at denne perioden også rent menneskelig er meget krevende og angstbetont. Det ikke å vite er noe av det verste man kan oppleve. Så er det slik at alle de politiske partiene, høringsinstansene i forbindelse med representantforslaget og også helseministeren er enige om – hvis jeg har forstått det riktig – at rask diagnose er viktig og avgjørende. I det mener jeg at det også ligger en anerkjennelse av at vi ikke er gode nok i vårt helsevesen. Likevel vil altså ikke regjeringspartiene støtte forslaget i innstillingen om å opprette egne diagnosesentre, og heller ikke forslaget om tidsfrister for oppfølging ved henvisning for ulike typer kreftformer. Regjeringspartiene sier følgende i sine merknader: «Flertallet viser til statsrådens beskrivelse av bredt sammensatte fagstaber ved sykehusene som i praksis er å regne som sentre for diagnostikk på kreftområdet.» En slik merknad viser, mener jeg, at regjeringspartiene ikke har satt seg nok inn i intensjonen og oppgavene til et diagnosesenter, ei heller kanskje i hvordan sykehusene i dag fungerer ved mistanke om kreft. For hvis det er slik at fagstaber fungerer som et diagnosesenter på kreftområdet i dag, antar jeg at de brukerorganisasjoner som har uttalt seg om Dokument nr. 8-forslaget, rett og slett ville sagt at det har vi jo, vi støtter det ikke. De har tvert imot støttet det, og de mener at vi trenger det. Etter min mening er det også klokt av og til å se utover landets grenser. I dette tilfellet er det Danmark som kan vise til erfaringer hvor klar adresse for diagnose i kombinasjon med klare frister viser nedgang i tid fra mistanke om alvorlig sykdom foreligger, til behandling igangsettes. Dette har skjedd ved de danske diagnosesentrene. Statsråden legger vekt på at hun har innført tidsfrister på pasientforløp på kreft. Innenfor en ramme på 20 dager skal vurdering og utredning være gjort og behandling være igangsatt. Regjeringen har slått fast at fristbrudd for pasienter i kreftbehandling ikke skal forekomme. Men det skjer jo hver eneste dag fortsatt, det har vi sett mange eksempler på i media de siste ukene og dagene. Det er slett ikke sikkert at det er nok at statsråden sier det, jeg tror at det må litt effektiv organisering og struktur til. Det kan vi få gjennom egne diagnosesentre.