Erna Solberg (Høyre), 2004-02-10:
Da Regjeringen fremla storbymeldingen, skulle det være en melding hvor man ikke baserte seg på at man skulle løse alle sektormålene, men det skulle være en overordnet melding knyttet til en regional enhet og spørsmålet knyttet til geografiske områder, hvor det er mange problemer innenfor, og man skulle forsøke å sette et nytt tema på dagsordenen, nemlig spørsmålet om hvordan vi forholder oss til storbyene. Derfor er det riktig at det ikke er mange enkelttiltak som er løsrevet og tatt inn i denne meldingen, at det og det skal vi gjøre på det og det området i storbyene, for vi har altså en rekke stortingsmeldinger som er knyttet til enkelttiltakene. Det var heller ikke formålet med denne meldingen at vi skulle gjøre det. Vi har hatt en egen fattigdomsmelding til behandling i Stortinget, Tiltaksplan mot fattigdom. Vi har nå levert en boligmelding, og jeg skjønner at debatten allerede har startet her, men det blir rik mulighet til å ta debatten om virkemidler osv. senere. Vi kommer både med enkeltdeler når det gjelder integrering og en melding om det flerkulturelle samfunnet. Men vi mente at det var en dimensjon som dreide seg om geografi, som dreide seg om samordning og som dreide seg om å forstå at storbyene faktisk har en større forutsetning og en større utfordring med hensyn til å løse noen oppgaver. Jeg har lyst til å si at jeg er litt trist over debatten i dag, for det er veldig få som har berørt dette hovedtemaet, men mange har gått tilbake igjen til tiltaksplanen for hva vi skal gjøre med de ulike problemene som storbyene har, med unntak av bl.a. Karin Andersen, som tok opp deler av dette i sitt innlegg, og flere representanter fra regjeringspartiene, som berørte noe av dette, og som kanskje har forstått noe av hovedpoenget med å levere en storbymelding. Og så kan man være uenig i hva man skal plassere hvor, men de har gitt aksept for at det faktisk er en dimensjon å diskutere hvor mye vi skal ha av detaljkontroll og detaljdiskusjoner overfor storbyene, og hvor mye vi skal overlate til dem. Da vi startet dette arbeidet, gjorde vi det sammen med storbyene. Mange av de temaene som ligger i meldingen, er det faktisk storbyene selv som har satt på dagsordenen. Regionalutviklingstemaet kom opp etter en definisjon fra storbyene om betydningen av regionalutvikling og deres mulighet til å delta i vekstkraften, kanskje nettopp som et svar på at vi ikke bare skulle fokusere på de sosiale utfordringene, men fokusere på andre ting. Det andre temaet som klart er satt på dagsordenen av storbyene selv, er mangelen på samordning av staten i forhold til storbyene. Jeg er derfor veldig forbauset over den vinklingen og holdningen Fremskrittspartiet har vist i denne sal til det vi forsøker å gjøre når det gjelder en samordningsfunksjon. Det dreier seg jo først og fremst om å koordinere staten slik at storbyene ikke opplever at de blir sittende mellom mange forskjellige etater og må sortere, og faktisk kan oppleve helt motstridende krav som retter seg mot samme område. Det er ikke fordi vi skal ha mer statlig styring, men det er for å gi storbyene en større anledning til i fellesskap å finne en løsning hvor staten koordinerer seg. Et av hovedproblemene våre er at det vedtas utallige lovhjemler i denne sal. Det kommer masse forslag fra Regjeringen, men også mange settes frem her, som gir hjemler i lov- og regelverk som forvaltes av et byråkrati, og hvor samordningsfunksjonen i staten er for dårlig, og summen av dette blir at det å se én sektor for seg blir uhåndterbart for dem som skal gjennomføre dette. Jeg har derfor lyst til å ta total avstand fra det bildet Per Sandberg har tegnet av hva som er ambisjonene for dette. Derimot er dette et ønske fra storbyene, deres ambisjoner for det, og så kan man si at det kommer til å bli vanskelig å gjennomføre det. Det er en form for meklingsrolle og sorteringsrolle. Og så er det slik at når det står Kommunal- og regionaldepartementet, så er det til enhver tid ministeren i Kommunal- og regionaldepartementet som har autoritet, det er altså ikke byråkratiet, men det er politikerne og de som sitter i regjering, som må håndheve dette og til slutt koordinere det. Det er nettopp for å styrke storbyene og for å gjøre det enklere. Vi har sett det i store byutviklingsprosjekter, vi har sett det i andre typer område- og utviklingsprosjekter som kommunene har hatt, at det har vært vanskelig å få til den koordineringen. Så til det andre spørsmålet som vi har tatt opp, nemlig spørsmålet om oppgavedifferensiering. Hvis det ikke skjer noe med norsk kommunestruktur, så vil evnen til å gjøre noe med de sosiale problemene og skape en god sammenhengende strategi i byene bli dårligere hvis vi ikke også ser på dette med mer oppgavedifferensiering og at man får større rom for det. Jeg er glad for at vi har fått tilbakemelding på det. Det er ikke nødvendigvis å flytte oppgavene bare fra fylkeskommunene, men av og til må vi se sammenhengen mellom rus, barnevern og hele løpet i institusjonene, og det burde være et poeng at vi i større grad kunne se dette i sammenheng. Jeg tror vi er et steg på veien med denne meldingen. Men jeg er litt trist over at særlig landets største parti, Arbeiderpartiet, ikke har klart å komme ut av debatten om tiltaksbiten og se overordnet på dette, og at de ikke har tillit til at storbypolitikerne selv faktisk kan utvikle sine egne byer.