trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-01-16:
Jeg er helt enig i at det er utfordringer i helsevesenet, ikke minst i samarbeidet mellom spesialisthelsetjenesten og kommunene. Jeg prøvde også å si i mitt hovedinnlegg at det ikke er alt som fungerer bra, og det tar jeg på største alvor. Det ligger mye i å koordinere, at det offentlige må koordineres, og at de det gjelder, ikke skal drive og fly fra sted til sted og sende søknad på søknad. Jeg merker meg det som ble sagt her om utviklinga med hensyn til hvor lang tid det tar å fatte en del vedtak, og det skal jeg bringe videre til kommunalministeren. Nå har jo kommunene sjøl ansvaret for å sørge for hvordan man gjør det. Men det er signaler som vi må ta på alvor, for alle skjønner at det setter dem det gjelder, i en ganske vanskelig og håpløs situasjon. Tida bør brukes på andre ting enn å drive og sende søknader eller å fly fra kontor til kontor for å sørge for å få det de ofte rettmessig har behov for, så det skal vi følge opp. Når det gjelder spørsmålet om at det er viktig at det følges opp fra starten, så er jeg helt enig i det. Det er derfor arbeidet med individuell plan er så viktig, både at det skal være én person å forholde seg til, at en individuell plan blir laget, og at den blir fulgt opp i nært samråd og samarbeid med de berørte, selvfølgelig. Når det så gjelder forslaget om koordinator i kommunene, kan i hvert fall ikke Regjeringa vedta det overfor kommunene. Om det blir gjennom NAV eller det skjer på andre måter, det skal ikke jeg ta stilling til. Men at det i mange kommuner kan være behov for å ha én person som koordinerer, det er jeg enig i. Så vi er enige om å prøve å finne fram til ordninger som gjør situasjonen bedre gjennom bedre koordinering. Jeg tar også med meg det forslaget som representanten har om rådgiverstilling ved sjukehus. Det vil jeg vurdere. Det er klart at det er variasjoner når det gjelder hvor mange vi snakker om, og når det gjelder hvor stort behovet vil være i de ulike sjukehusa landet rundt, men jeg lover å ta det med meg, og jeg vil se på om det er mulig å kunne opprette noen flere slike stillinger der det er mest behov for det.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-01-16:
Jeg vil også takke for en god debatt. Det virker som det er ganske brei enighet om at mye kan bli bedre på dette området. Jeg skal prøve å sørge for det jeg har ansvaret for. Det er ingen tvil om at det jeg har ansvaret for, er bl.a. alt som dreier seg om sosialtjenesteloven, unntatt økonomisk sosialhjelp. Så er det en del andre ting som også er svært viktig, og som mange har vært inne på. Det skal jeg bringe videre til mine regjeringskollegaer som har ansvar for de forskjellige sakene. La meg starte med å si, som interpellanten, representanten Nesvik og flere var inne på, at hele grunnlaget for hva vi måtte gjøre på dette området, er at alle mennesker selvfølgelig er like mye verdt. Det ligger i bunnen for alt sammen. Til det som representanten Nesvik tok opp om en veileder for foreldrene, kan jeg opplyse om at det finnes et ganske godt faktahefte som er laget av Sosial- og helsedirektoratet som heter «Gode løsninger – hva er det?». Det er et ganske bra hefte, men det kan jo tyde på at det kanskje ikke er godt nok kjent. Da får vi prøve å bidra til at det blir bedre kjent, men det svarer nok på en del av det representanten Nesvik var opptatt av. Så til det som representanten Karin Andersen og flere var inne på. Det er klart at her er det veldig ulike behov. Det gjør at det å lage standardløsninger som man trur skal passe til alle, trur jeg ikke er løsningen. Men jeg føler heller ikke at noen i debatten har tatt til orde for det. Representanten Tørresdal og flere var inne på SFO, hvilken viktig rolle SFO spiller. Det er jeg enig i. Jeg trur det er grunn til å se på kvaliteten på det tilbudet enkelte steder. Jeg tar med meg de signalene som Tørresdal kom med, hvorvidt SFO burde vare lenger for unger med ulike funksjonshemninger. Jeg skal bringe det videre til min kollega som har ansvaret på det området. Så har flere vært inne på at mange opplever at det er kampen mot hjelpeapparatet som blir det verste. Da er det jo noe som er grunnleggende galt. Derfor er det også viktig at vi greier å få en helhetlig tilnærming til dette, på tvers av alle sektorer og på tvers av alle departementer. Det jobber Regjeringa med akkurat nå. Det gjelder også det spørsmålet som representanten her var inne på, om hvordan vi skal løse det når ungene blir større og er sjuke. Det er noe av det vi ser på i forbindelse med permisjonsordninger, at man har et økonomisk grunnlag slik at man har mulighet til å ta seg av ungen sin også når ungen blir litt større – hvis det er behov for det. Til slutt det representanten Dåvøy tok opp om rådgivere og koordinatorer. Jeg trur vi er helt enige. Det gjelder bare å finne praktiske løsninger som fungerer i virkeligheten, enten det er i kommunene, i sjukehusene eller i andre instanser vi har. Det er det vi i fellesskap må jobbe videre med.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2007-06-06:
Jeg støtter statsråden i at det skal være en rettferdig og sosial utjevning innenfor helse. Men vi ser også at bare det siste året har Regjeringen økt egenandeler på medisiner og behandling med 140 mill. kr., og vi får nå en økning for fastlege – egenandelen går opp med 5 pst. fra 1. juli. Mener statsråden at dette er en rettferdig og sosial utjevning relatert til gruppen kronikere, minstepensjonister og uføre, som her får vanskeligere tilgjengelighet i forhold til nødvendig medisin og behandling?
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2007-06-06:
Jeg holdt på å si at man får håpe at andre enn en selv skal avgjøre om man har gode nok baller. Jeg tenkte å prate om andre ting enn drømmeslott – jeg tenkte å forholde meg til noen realiteter. Når statsråden sier at avgiftspolitikken når det gjelder biler, ikke er verd å ta med seg i forhold til det vi snakker om, så er det faktisk slik at meldingen helt klart slår fast at avgiftspolitikken er viktig. Når vi vet at en familie kan betale 30 000 kr i året for å bruke en bil, og når vi vet at en familie kan komme i en situasjon hvor man må betale 300 000 kr mer i avgifter enn en enslig herre – det er mange kloke folk som har sagt før meg at det meste henger sammen, men dette henger også sammen, for en familie må prioritere knallhardt – er det klart at det ene kan gå ut over det andre. Én ting er i hvert fall sikkert: Det er ikke sosialt rettferdig. Inga Marte Thorkildsen utfordret oss på vår skolepolitikk. Det er helt klart at skolepolitikken som blir ført i dag, skaper tapere. I Finnmark har vi over 40 pst. «drop-out» i videregående skole. Hvis det er noen i denne salen som tror at med vår politikk ville det i virkeligheten kun være private skoler, tar man rimelig feil. Men når man står for en politikk hvor man ikke engang ønsker å åpne for private skoler som gjør at den offentlige skolen har noe å sammenligne seg selv med, og når man til og med tar bort dette, synes jeg det med dagens politikk blir veldig vanskelig å få en skole som ikke skaper tapere i framtiden.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2007-06-06:
Jeg skal ikke forlenge debatten unødvendig mye. Det er mange årsaker til at man går inn i politikken. En av årsakene er at man faktisk ønsker å forsøke å gjøre noe med forhold som helt tydelig er urettferdige. Og det er liten tvil om at for dem dette gjelder, oppleves dette som sosialt meget urettferdig. Det blir for dumt når mennesker som blir uføre før fylte 60 år, ikke har tilgang til en pensjonskasse som de selv har betalt inn til. Jeg kan ikke fatte og forstå at det øvrige storting ikke ser denne sosiale skjevheten. Det man sier, er at skal man eventuelt rette opp i en sosial skjevhet, må man i tilfelle vente i tre år. I den forrige debatten var medlemmer fra regjeringspartiene meget utålmodige i forhold til å rette opp de sosiale helseforskjellene vi har i Norge. Det hadde vært flott om dette var en felles innstilling fra regjeringspartiene, men jeg ser at når man kommer til denne saken, og har anledning til å rette opp i sosiale skjevheter, er ikke viljen til stede. Dessverre blir det mange svulstige, store ord.
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-06:
Det er vel en liten overdrivelse at det er denne regjering som har oppdaget frukt og grønt – det har vel menneskeheten hatt kjennskap til før også. Spørsmålet er om det er en offentlig oppgave å bruke ressursene til å betale slike ordninger for alle de foreldrene som har veldig god råd til å betale det selv. Det er et prioriteringsspørsmål som er vanskelig. Men et enda vanskeligere prioriteringsspørsmål oppdager man når man ser at i Norge holder vi oss med en landbrukspolitikk som sørger for at prisene på sunne matvarer er kunstig høye, og relativt sett veldig mye høyere enn i de fleste andre land. Det bringer meg til mitt spørsmål. For meg er det et tankekors at vi får presentert en melding som dette utarbeidet av ett fagdepartement, Helse- og omsorgsdepartementet. All respekt for Helse- og omsorgsdepartementet, all respekt for fagkomiteen i Stortinget for helse og omsorg, men er det ikke et tankekors at vi ikke utarbeider dette ved å trekke inn alle de andre departementene som har minst like stor andel i å skape de problemene som her skapes? Og vil ikke det være en god idé at når Regjeringen i fremtiden skal utarbeide et slikt dokument, gjør man det på en helt annen måte?
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-06:
Jeg anser ikke epler for å være det viktigste spørsmålet i sammenhengen. Grunnen til at jeg tillot meg å påpeke forholdet, er at vi ofte faller for en politisk retorikk som fører folk bak lyset. Vi snakker om gratis frukt og grønt. Vi snakker om gratis læremateriell, gratis dette eller hint. Det er ingen ting i denne verden som er gratis! Det innebærer et innhugg i fellesskapets kasse som gjør at vi bruker penger som kunne ha vært brukt på andre formål og kanskje kunne vært brukt bedre på andre formål. Hver gang vi innfører nye, universelle ordninger som gjør at fellesskapet betaler på vegne av den store del av befolkningen som er svært betalingsdyktig, binder vi opp samfunnets felles ressurser. Det er jo der de virkelige utfordringene ligger. Er ikke statsråden enig i det? Når vi f.eks. har bestemt oss politisk for å spa titalls milliarder kroner inn for å bygge barnehager over en lav sko, et utmerket formål, og bruke tilsvarende store beløp på subsidiere prisen lengst mulig ned – tenker vi da igjennom om dette virkelig er en prioritering som løser de mest grunnleggende problemene i samfunnet?
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-06:
Den viktigste betingelsen for å komme videre med det vi diskuterer av problemer her, er at vi alle erkjenner at det er vanskelig. Sosialmedisin er innenfor den medisinske vitenskap den vanskeligste av alle disipliner, fordi sammenhengene er så forferdelig vanskelige å fastslå med rimelig grad av sikkerhet. Enda vanskeligere er det på grunnlag av den vitenskapelige, etablerte kunnskapen å finne frem til hvilke virkemidler som er egnet til å nå de målene man ønsker. Det er det nyttig at vi erkjenner. Det er faktisk vanskelig. En kjent norsk politiker sa at alt henger sammen med alt – og det er jo så sant som det er sagt. Men politikken er mer sektordelt i dag enn den noensinne har vært. Skottene mellom departementene er tettere enn de noen gang har vært. Kampen om ressursene foregår i enhver regjering – denne som alle tidligere regjeringer – som en slåsskamp mellom departementene, hvilken statsråd som kan sikre seg mest til sitt felt. Da må vi være villige til å se i øynene at vi havner i en situasjon hvor mange av de tiltakene vi iverksetter på én sektor, slår i hjel effekten av de tiltakene vi bruker penger på på en annen sektor – ja, i mange tilfeller gjør de til og med mer enn å slå i hjel effekten. Det er jo der utfordringen ligger. Det er ingenting galt i ønsket om universelle velferdsordninger, men vi må erkjenne at de har en prislapp, og vi må være villig til å stille spørsmålet: Er det den bruken av fellesskapets ressurser som gir best uttelling for dem som virkelig trenger det? Svaret på det er i de fleste tilfeller nei. Da statsminister Bondevik i forrige periode var ærlig nok til å si i et avisintervju med Aftenposten at han angret på at regjeringen ikke hadde klart å få til satsingen på å hjelpe de virkelig vanskeligstilte, de som sitter nederst ved bordet, svinget lederen for SV, den nåværende finansminister – det er en viss ironi i verden – seg til de helt store moralistiske høyder og sa at det viser jo bare at statsministeren vil det ikke, for dette er enkelt som fot i hose, hvis man vil. Nå har finansministeren sittet med nøkkelen til felleskassen i to år, og det er ingenting som tyder på at hun heller vil – hvis man skal følge den logikken. Vi bør vel være ærlige nok til å innrømme på begge sider av det politiske midtskillet i norsk politikk at den formen for retorikk som Kristin Halvorsen betjente seg av mot statsminister Bondevik, er, som Lars Sponheim helt riktig sier i Aftenposten i dag, egnet til en eneste ting, nemlig å undergrave folks respekt for politikk og politikere og å undergrave politikkens troverdighet.
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-06:
Nå er vi åpenbart inne i den øvelsen som denne regjeringen har utviklet til mesterskap, nemlig å skryte av seg selv. Ingen norsk regjering har vært i nærheten av å utvikle den øvelsen til slikt mesterskap. Hvis det er jeg som utløste kappløpet denne gangen, beklager jeg det, for egentlig er det en nokså overflødig øvelse. Det er ingen som tror på den allikevel. Det er nettopp egnet til, som jeg påpekte, å undergrave politikkens og politikeres troverdighet at man driver den øvelsen videre. Representanten Karin Andersen sa i et anfall av ærlighet i en avis forleden at hun skammet seg på vegne av den regjeringen hun representerer, fordi den ikke har fått det til hittil. Det er en helt presis beskrivelse. Men da synes jeg også det hadde kledd Karin Andersens parti om hennes partileder hadde innrømmet at den kritikken hun rettet mot den forrige statsministeren, var uberettiget. Det hadde vært bedre enn at hun blåser det bort ved å begynne å kjøre den vanlige platen om skattelettelser. For det har fint lite med denne saken å bestille.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-06:
Jeg stemte også feil.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2007-06-06:
Lesbiske og homofile står fram som ei gruppe med spesielle helseutfordringar. Det er viktig ikkje å overdrive denne tendensen til sosial ulikskap i helse mellom homofile og lesbiske som minoritet og den heteroseksuelle majoritetsbefolkninga. Forsking og psykisk helseførebyggjande arbeid blant lesbiske og homofile bør ta utgangspunkt i at lesbiske og homofile flest har svært gode liv. Det er likevel blitt dokumentert ein overrepresentasjon av psykiske vanskar, sjølvmordsåtferd, valdsmisbruk, rusmisbruk og hiv/aids i denne målgruppa. Denne typen skeivfordeling når det gjeld helse, representerer ei betydeleg utfordring. Eg veit at statsråden og heile Regjeringa er opptekne av denne problemstillinga. Det eg har lyst til å utfordre statsråden på, er: Kva fleire konkrete tiltak tenkjer ein inn mot nettopp denne målgruppa?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-06-06:
Det som får meg til å ta ordet, er det siste innlegget til representanten Lønning, der han – og det gjorde han for så vidt også i hovedinnlegget sitt – stiller spørsmål omkring de universelle ordningene som vi har i landet vårt. Jeg har lyst til å spørre Inge Lønning, fordi han er så kritisk til de universelle ordningene, de koster så mye: Ta barnetrygden, f.eks.: Vil representanten Lønning inntektsgradere barnetrygden? Eller ta egenandelstaket, som er på ca. 1 600 kr: Vil han inntektsgradere det? Når denne regjeringen ønsker å innføre nye, universelle ordninger som frukt og grønt osv., er det fordi vi mener at det virker, og fordi vi mener at det motvirker stigmatisering. Jeg kan forstå at representanten Lønning har problemer med å få regnskapet til å gå opp når en stadig vil sette ned skatten. Men noen av oss betaler faktisk skatten vår med glede og ønsker å gjøre det til fellesskapets beste.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-06-06:
I innstillinga går det fram at Sosial- og helsedirektoratet arbeider med nye retningslinjer for veging og måling på helsestasjonane og i skolehelsetenesta. Formålet skal visstnok vere at ein skal forsøke å identifisere overvekt eller undervekt hos barn på eit tidleg stadium, slik at ein kan setje inn førebyggjande tiltak. Venstre har saman med Høgre og Framstegspartiet ein merknad som åtvarar mot å innføre veging og måling som middel mot overvekt. Vi meiner at det finst mange indikasjonar på at dette berre verkar stigmatiserande og har liten helseeffekt. Mitt spørsmål er: Vil statsråden gå inn for måling og veging på helsestasjonane og i skolehelsetenesta?
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-06-06:
Utjamning av helseforskjellar er temaet her, og det krev tiltak som treffer dei som treng det mest. Eg vil seie at vi ikkje treng ein slik diskusjon. Vi treng ikkje festtalar, vi treng ikkje eventyrforteljingar, vi treng ikkje å bli minte om Soria Moria. Vi må vere einige om at vi skal finne tiltak, og eg oppfatta statsråden slik at ho er einig i at vi eigentleg må prioritere dei som treng det mest. Men så seier ho også at i tillegg må det satsast på generelle verkemiddel. Eg er i og for seg ikkje ueinig i det heller, men eg trur rekkjefølgja må vere slik som eg antyda i mitt hovudinnlegg: Vi må gi dei som treng det mest, første prioritet. Eitt generelt verkemiddel er avgiftspolitikken. Det er eg einig med statsråden i, og eg trur at avgiftspolitikk kan vi bruke. Men eg trur at myndigheitene skulle ha hatt ein tydelegare avgiftspolitikk, som tydeleg favoriserte f.eks. frukt og grønt. Éin måte vil vere rett og slett å fastsetje momsen til null for frukt og grønt. Då er ein tydeleg. Så kunne ein ha 25 pst. moms på usunne varer, f.eks. varer som inneheld mykje sukker. Eg kunne tenkje meg å utfordre statsråden på om ho – sjølv om det er eit anna departement som antakeleg har hovudansvaret her – vil bidra til at momsregimet blir lagt om på ein slik måte at det favoriserer helsemessig gunstige vareslag som frukt og grønt?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Det er tydeligvis mange måter å beskrive virkeligheten på. Det å beskrive bare en bitteliten del er ikke å beskrive hele virkeligheten. Vi har slått veldig klart fast i Soria Moria-erklæringa at vårt mål er å redusere egenandelene og holde dem på et lavt nivå. Vi har, som representanten Fredriksen kjenner til, i statsbudsjettet for 2006 redusert egenandelstak 2 fra 3 500 kr til 2 500 kr. Det betyr noe for å redusere sosiale ulikheter i helse. Det at det nå er gratis for unger å gå til doktoren til de er tolv år – før var det sju – betyr noe for å redusere sosiale ulikheter, og det at 50-lappen for fysioterapi på blå resept er fjernet, betyr også en god del i forhold til dette. Regjeringa har også foreslått, og det er blitt innført, at en ikke lenger skal ta egenandel av mennesker som har rusproblemer, når de blir oppsøkt av helsetjenesten – før var de nødt til å betale egenandel når noen kom for å hjelpe dem på gata eller hjemme. Den egenandelen er fjernet. Alt dette er bidrag for nettopp å redusere de sosiale ulikhetene i helse. Så vi er på rett vei. Vi skal ha en ytterligere gjennomgang av egenandeler. Men når det gjelder 5 pst. på fastlegeordningen, er det fordi det telles fra juli. Hadde det vært for hele året, hadde det vært 2,5 pst., som har vært det vanlige i mange år.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Jeg vet ikke hva representanten Lønning mener med «på en helt annen måte», for det er nemlig slik at alle relevante departementer er trukket inn i dette arbeidet. Så er det også slik, som representanten Lønning helt sikkert kjenner til, at Regjeringa allerede har presentert flere meldinger på ulike områder, f.eks. innenfor utdanning. Regjeringa har varslet at den kommer med en egen melding om tannhelse, og den kommer med en sak om rus. Vi har presentert mye i forhold til kreft, diabetes, kols osv, og vi kommer også med en sak om rehabilitering. Alt dette må selvsagt ses i en sammenheng. Så til spørsmålet om frukt og grønt. Jeg skjønner at representanten Lønning ikke er begeistret for at norske skolebarn skal få gratis frukt og grønt og prøver å latterliggjøre det, at man liksom ikke har oppdaget frukt og grønt før. Det er jo ikke det dette handler om. Det det handler om, er om en er villig til å gjøre mer enn i fine festtaler å snakke om at en vil redusere forskjellene i Norge. Ett av de grepene mener vi er å sørge for at også de ungene som ikke har foreldre som har råd til å kjøpe frukt og grønt, får tilgang til det. Vi mener at skolen er en viktig arena for å utjevne disse forskjellene, fordi vi vet at frukt og grønt betyr noe for helsa. Man legger også grunnlaget for sunne matvaner, som man kan ha nytte av resten av livet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Representanten Hareide tar opp et veldig viktig spørsmål, som jeg også mener det er for lite oppmerksomhet rundt. Det er riktig som representanten påpeker, at det er utfordringer i deler av denne gruppa. Det gjelder selvsagt ikke alle – det er forskjeller der som blant alle andre – men det er utfordringer som vi skal ta på alvor. Det at en del melder fra om forsøk på selvmord – og at noen til og med greier det – fordi ting er vanskelig, er selvsagt veldig, veldig utfordrende. Det vi vet om økning av hiv og aids, må også tas på alvor. Vi går nå også igjennom de nye rapportene som har kommet på dette området. Vi samarbeider nært med organisasjonene, også organisasjonene til de lesbiske og homofile. Det skal være et nytt møte i et nasjonalt organ om dette i neste uke. Jeg vil ta med meg innspillet fra representanten Hareide. Vi legger opp til å følge opp dette på en skikkelig måte.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Det har jeg ikke tatt noen stilling til. Jeg tar med meg de innspill som kommer fra ulike sider, og jeg hører også at det er ulike oppfatninger om det. Som representanten påpeker, er det nå en arbeidsgruppe i Sosial- og helsedirektoratet som utreder dette, og jeg har bedt den komme med et forslag. Her må vi vurdere fordeler og ulemper. Det er klart at det kan være fordeler hvis en innfører dette i en helt normal kontroll. Det er i så fall viktig å undersøke det når man allikevel er på helsestasjonen, eller gjennom skolen, for å kunne vite mer om hvordan dette utvikler seg over tid. Men jeg tar også på største alvor at mange av dem som sliter med overvekt, sier at dette kan virke stigmatiserende, og at det er mulig å finne ut dette på andre måter. Det er også viktig å ta til seg det som en del av dem som sliter med spiseforstyrrelser, sier, at dette heller ikke for dem vil være et bidrag for å gjøre det lettere. Alt dette vil være med i den vurderinga Regjeringa og jeg skal gjøre før vi tar stilling. Så svaret er at vi har ikke tatt stilling ennå. Vi tenker oss om, og vi hører på de synspunkter som kommer.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Jeg hører at Høyre og dagens regjering har litt ulike oppfatninger om hva vi bør bruke fellesskapets midler til. Selvsagt koster det penger å bygge barnehager, innføre frukt og grønt og andre ordninger, på samme måte som det også er et innhugg i fellesskapets ressurser når Høyre og den forrige regjeringa gikk inn for å gi betydelige skattelettelser til de aller rikeste menneskene i dette landet. Det er ikke med på å redusere de sosiale forskjellene i vårt land. Ja, denne regjeringa mener det er riktig bruk av fellesskapets midler å bygge barnehager, slik at alle har råd til å være i barnehagene, hvis foreldrene ønsker det, til en pris som er mulig å betale. Og ja, vi mener det er riktig bruk av fellesskapets midler at de ungene som ikke engang har råd til å gå i bursdag til kameraten sin fordi de ikke har råd til å kjøpe bursdagsgave og ikke har råd til å kjøpe den frukten de absolutt burde ha spist, får dette i skolen. Vi mener også det er riktig at de ikke skal komme med lapp i hånden eller på annen måte si at de ikke har råd, så de må få den frukten på annen måte enn de som har foreldre som har råd. Svaret er at vi mener at dette er en riktig prioritering av fellesskapets midler, og det bidrar til å redusere de sosiale helseforskjellene. Da får vi leve med at også noen barn blant dem som har penger til det, får gratis frukt og grønt – fordi vi oppnår et veldig viktig mål, mener vi.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Representanten Lønning sa at «det er ingenting som tyder på at hun heller vil», med referanse til finansministeren. Jo, finansministeren vil, og Regjeringa vil, og jeg mener at vi i løpet av drøyt ett og et halvt år har bevist at vi har gjort mer enn det Bondevik-regjeringa var i nærheten av i løpet av sin periode, for å redusere de sosiale ulikhetene. For det første la vi skattelettepolitikken på hylla. Vi prioriterte fellesskapsløsninger gjennom en storstilt satsing på kommuneøkonomien, og vi har ikke fått tilbakesendt en krone verken fra høyrestyrte kommuner eller for den saks skyld fremskrittspartistyrte kommuner eller andre kommuner. Det betyr at vi har fått en mye større satsing på omsorg for eldre og andre som trenger det. Det betyr at vi har fått en større satsing på sjukehus og på skoler. Vi i denne regjeringa har lagt fram mange saker som skal gjøre noe med forebyggende helsearbeid som betyr noe for å redusere sosiale ulikheter i helse. Her hadde den forrige regjeringa mange muligheter. Det var denne regjeringa som la fram den første kostholdsplanen i vår historie. Vi har gjort mye når det gjelder rus – vi har lagt på 350 mill. kr mer. Vi har fjernet egenandelen for noen av de svakeste av dem som trenger hjelp innenfor rusomsorgen. Vi har foreslått at de også skal bli omfattet av pasientrettighetsloven og få rettigheter på lik linje med alle andre mennesker i dette landet. Jeg var senest i går og åpnet landets første rusmestringsenhet i fengslet i Bodø, som skal hjelpe dem som sitter i fengsel og har rusproblemer, til å få et bedre liv og greie seg også når de kommer ut av fengslet. Dette dreier seg om praktiske ting for å gjøre livet bedre, som er med på å redusere de ulikhetene vi faktisk har. Så har vi lagt fram mange andre strategier – for kreft, diabetes og kols. Vi kommer snart med en tannhelsemelding, og det er mange andre ting som er på vei. Jeg er på vegne av Regjeringa stolt over at vi faktisk gjør noe, og det skulle bare mangle. Jeg er også enig med de talerne som sier at generelle ordninger er det vi hovedsakelig bør satse på. Vi vil ikke tilbake til et samfunn der noen mennesker måtte stå med lua i hånda for å få det de åpenbart hadde rett på, men som de ikke fikk fordi de hadde en annen bakgrunn eller hadde for dårlig økonomi. Så helt til slutt til representanten Fredriksen. Ja, bilavgifter er en viktig sak. Men satt opp mot det vi diskuterer i dag, når vi prater om mennesker som ikke har penger til mat, mennesker som ikke har råd til å gå til doktoren, mennesker som ikke har tak over hodet, og unger som lider under det, og unger som ikke har råd til bøker, og som ikke får den frukten som unger trenger, mener jeg med respekt å melde at bilavgifter for biler i størrelsesorden 300 000–600 000 kr har svært lite med debatten om å redusere sosiale ulikheter i helse å gjøre.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Til debatten om egenandeler: Jeg registrerer at Fremskrittspartiet ikke vil høre at Regjeringa faktisk har foreslått, og fått vedtatt i Stortinget, betydelige reduksjoner i egenandelene innenfor de områder som ikke minst representanten Meltveit Kleppa her var inne på helt på tampen. Men det er altså sant. Det betyr faktisk ganske mye når egenandelstak 2 er redusert med 1 000 kr, etter forslag fra denne regjering. Det betyr ganske mye når vi har redusert egenandeler for noen av de svakeste blant oss, en del av de rusmiddelmisbrukerne som er på gata, f.eks., og den rekka som ikke minst representanten Meltveit Kleppa her har trukket opp. Så skal vi videre. Vi skal bl.a. ha en gjennomgang også av brukere av kommunale tjenester som har dårlig økonomi, og se på om det er noe mer vi skal gjøre der. Men jeg synes det blir litt merkelig når noen her prøver å skape et inntrykk av at det er første gang i historien at det er en liten økning i egenandeler f.eks. for å gå til doktor. Det har det så vidt jeg vet, også vært i mange år før denne regjeringen overtok. Så når det snakkes her om den 5 pst.-økningen, er det fordi det gjøres i løpet av et halvt år og ikke et helt år, som er vanlig. Da blir det, om man regner det på et helt år, 2,5 pst. Det har vært vanlig gjennom mange år.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-06-06:
. Først av alt kan det være litt morsomt å påpeke at de som innførte en forsøksordning med frukt og grønt i skolen, var den forrige regjeringen – altså Bondevik-regjeringen. Målet må ikke nødvendigvis være å utjamne sosiale helseforskjeller. Målet må være å heve nivået for dem som har problemer. Det løser ingen problemer å senke det for dem som i dag har god helse og god inntekt. Da har man et like stort problem. Jeg tror det er viktig at vi fokuserer på det som virkelig er problemet, nemlig hvordan vi skal klare å løfte dem som har problemer i utgangspunktet. Det vil også være å utjamne. Statsråden var også inne på i sitt innlegg at det er slått fast i Soria Moria-erklæringen at man skal prøve å få til lavere egenandeler og holde dem lave. Vel, det hjelper faktisk ikke når man i praktisk politikk gjør noe annet. Det man i praksis har gjort, er at de egenandelene som statsråden har påpekt at man har senket, har man finansiert ved å øke de andre egenandelene. Dermed gjør man faktisk ikke dette enklere for den enkelte. Når det gjelder frukt og grønt, er det litt underlig at vi fører en landbrukspolitikk der vi har laget så mange skjermingsordninger at det i seg selv faktisk får prisene opp, slik at forbrukerne og nettopp de som har lavere inntekter, har problemer med å gå til innkjøp av disse sunne matvarene. Jeg tror at det som kanskje er det viktigste som kommer ut av denne meldingen, nettopp er at vi har debatten. Det gjør at man på sikt også kan få debatten ut til befolkningen, få på plass nye løsninger når det gjelder hvordan vi kan være med og sørge for at de som har det vanskelig helsemessig, får det bedre. Jeg tror det er viktig at det er det vi fokuserer på. Jeg tror at hvis vi skal få det til, er vi også nødt til å gjøre mer på forskningssiden nettopp for å kartlegge: Hva er det som er de ulike årsakene? Det er helt riktig som representanten Lønning var inne på, hvis vi ser oss blinde på statistikken, kan det komme forferdelig mye rart ut av den biten. Så jeg håper at man legger vekt på forskning her nå, at man også legger vekt på å legge forholdene til rette for den enkelte, slik at den enkelte selv er bedre rustet til og har bedre mulighet til å ta vare på egen helse. Hvis den enkelte borgeren ikke fokuserer på egen helse, vil det faktisk ikke hjelpe hvor mye det offentlige legger til rette for. Jeg håper i hvert fall at man satser både på det forskningsmessige og på det å legge forholdene til rette, slik at den enkelte i større grad kan ta vare på sin egen helse også.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-06-06:
Når det gjelder nivået på debatten, og hvorvidt debatten blir meningsløs eller ikke, vil jeg si at bidraget fra representanten Karin Andersen i hvert fall ikke har gjort dette særlig enklere, det er helt åpenbart. Dagens debatt har nærmest vært preget av at man har prøvd, jeg holdt på å si, å bortforklare sin åpenbart dårlige samvittighet fordi man ikke har klart å levere ut fra de forventningene man selv har skapt. SV og Senterpartiet har i denne debatten i hvert fall bidratt soleklart i den retning. La oss ta et par ting: Representanten Meltveit Kleppa var inne på egenandelen. Hun sier i sitt innlegg: Den forrige regjeringen økte egenandelene. Ja, det har jammen denne regjeringen også gjort, økt egenandelene innenfor helsevesenet. Så sier representanten Meltveit Kleppa A, bør hun også si B, og ikke prøve å bortforklare at man selv faktisk har gått i akkurat samme retning. Statsråden var også inne på handlingsplaner for diabetes og kols. Ja, det er faktisk veldig viktig at denne regjeringen har fått dem på plass. Problemet er at der har det også stoppet opp. Man har fått på plass handlingsplanene, og så følger det altså ikke penger med. Jeg vil også minne om at det er faktisk Fremskrittspartiet som har tatt initiativet til disse planene, både knyttet til kols og til diabetes. Så vi er glad for at det har blitt fulgt opp, og at man har utarbeidet disse planene. Så til det som har med skatte- og avgiftssystemet å gjøre, særlig knyttet opp mot de sunne matvanene og matvarene som her er nevnt. Ja, denne regjeringen har faktisk økt momsen på de samme matvarene som man sier det er så viktig at allmennheten og de som har dårlig råd, skal få tilgang til. Når man snakker om frukt og grønt i skolen, og snakker om de universelle ordningene, ja hvorfor skiller man da mellom skoler, mellom antallet år som den enkelte skolen tilbyr? Hvis skolen inkluderer ungdomstrinnet, skal de altså få frukt- og grøntordning. Men hvis ikke? Nei, da må vi vente, kan hende kommer vi tilbake i neste budsjett for å se hvorvidt vi skal skaffe penger til det. Denne debatten har fra Regjeringens side, eller i hvert fall fra enkelte representanter fra regjeringspartiene i Stortinget, vært gjennomsyret av dårlig samvittighet og mangel på evne til å gjennomføre det man har lovt befolkningen. Det er beklagelig, for debatten har på ingen måte ført oss i riktig retning, nemlig i retning av hvordan vi skal kunne klare å bidra til at de som har det vanskeligst, kan få det bedre. Det bør også vi politikere ta inn over oss, sørge for at forskningen kommer på plass, sørge for at egenandelene går ned, sørge for at behandlingen i sykehus blir bedre. Som eksempel kan nevnes sommerstengte fødeavdelinger. Denne regjeringen har lovt nærhet til fødeavdelinger. Da blir det meningsløst når Regjeringen ikke klarer å stoppe at nærmere ti fødeavdelinger skal ha sommerstengt. Det er stor forskjell på det man lover, og det man gjennomfører.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-06-06:
Nå er representanten Meltveit Kleppa i gang igjen. Men i budsjettet for 2006 var det den sittende regjering som innførte egenandel for fysioterapi. Så kom man fram til sommeren, og så fant man ut at man fikk såpass mye kjeft for det at den samme regjeringen måtte ta bort igjen den egenandelen som den selv innførte. Videre har man økt egenandelstaket knyttet til medisiner på blå resept. Videre har denne regjeringen også nå sørget for at egenandeler knyttet til legebesøk går opp med 5 pst. fra 1. juli. Det nytter ikke å vise til Soria Moria-erklæringen, at vi har en intensjon om å redusere egenandelene, så lenge man gjør det stikk motsatte i praktisk politikk. Det er praktisk politikk som gjelder for dem som har det vanskelig, ikke hva som står i en Soria Moria-erklæring. For da kan samtlige partier vise til sine partiprogram og hva man faktisk ønsker å få til. Denne regjeringen har gått ut og lovt noe spesifikt. Denne regjeringen har ikke levert.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Rettferdig fordeling er god helsepolitikk. Den norske befolkningens helse er god, men det er fortsatt forskjeller mellom ulike sosiale grupper. Helsetjenestene må være gode, lett tilgjengelige og lite ressurskrevende å bruke. Å bidra til at flere kommer i arbeid, er vel den beste måten å forhindre fattigdom og utjevne forskjeller på. De fleste har en restarbeidsevne de gjerne vil ta i bruk, og jeg er glad for at den rød-grønne regjeringen har satset så mye for å gi alle grupper et arbeidstilbud. Det er mange som rammes av sykdom som krever at de må gå på medisiner hele livet. Riktig og effektiv behandling av sykdom og helseplager krever svært ofte bruk av dyre legemidler. Totalkostnadene pr. pasient for behandling med legemidler kan variere fra noen hundre kroner til flere millioner kroner pr. år. Evne og vilje til å betale for legemidler varierer fra person til person. Men felles for alle er at utgiftene på ett tidspunkt kan nå en grense for hva den enkelte brukers økonomi kan tåle. Noen kroniske sykdommer som MS og reumatiske lidelser krever dyre medisiner. Disse medisinene er helt nødvendige for at pasienten skal få leve et liv med mindre smerte. Senest i dag var det et oppslag på nyhetene om en person som var rammet av MS, og som hadde fått medikamenter som forsinket videreutvikling av sykdommen og gjorde livet litt bedre å leve. Det var imidlertid et problem, for da pasienten ble innlagt på sykehus, hadde ikke sykehuset økonomi til å la ham få disse dyre medisinene. Sånn kan vi ikke ha det, og jeg er glad for at helse- og omsorgsfraksjonen i Stortinget ønsker at de eventuelle sosiale virkningene av å flytte medikamenter fra den generelle refusjonsordningen til ordningen med individuelle vurderinger blir nøye vurdert. Jeg vet at helseministeren har vært opptatt av at alle skal ha tilgang til nødvendige medikamenter. Derfor ber jeg statsråden se på dette og sørge for at de som trenger det, får de nødvendige medisinene, som de også burde ha krav på.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Den norske folkehelsen er god. Helsetilstanden i Norge har blitt stadig bedre, og den er på et høyt nivå også sammenliknet med de fleste andre land. Men stortingsmeldingen om å utjevne sosiale helseforskjeller viser at bak disse gjennomsnittstallene skjuler det seg store forskjeller, og at god helse er ulikt fordelt mellom sosiale grupper i befolkningen. Samtidig som helsetilstanden i Norge er generelt god, er helseforskjellene mellom ulike sosiale grupper i Norge større enn i mange andre land i Europa. Det ser ut som om bedringen av helsetilstanden over mange år i Norge ikke har kommet alle sosiale grupper av befolkningen i like stor grad til gode. Barn i familier med lav utdanning og lav inntekt har 70 pst. høyere risiko for å få kroniske sykdommer, og i utsatte bydeler i Oslo øst har rundt 25 pst. av ungdommene psykiske plager. I Vestre Aker bydel i Oslo er gjennomsnittlig levealder blant menn over 80 år. I Sagene bydel på Oslos østkant, i grunnen bare noen få kilometer fra Vestre Aker, er gjennomsnittlig levealder for menn 68 år. På samme måte er det betydelige forskjeller i levealder mellom fylkene på den nedre del av skalaen, Finnmark, Aust-Agder og Østfold, og de fylkene som ligger i øvre del, Sogn og Fjordane og Møre og Romsdal. Jeg er enig med representanten Lønning som i sitt innlegg antydet at løsningen ikke er at alle skal flytte til Sogn og Fjordane, selv om representanten Ludvigsen sikkert kan bekrefte at det er et fint fylke å bo i. Samtidig tror jeg det er en årsakssammenheng, f.eks. mellom inntekt og helse, slik at en mer rettferdig økonomisk fordeling også vil føre til mindre helseforskjeller og bedre gjennomsnittshelse. Uansett går denne stortingsmeldingen direkte inn i kjernen av mitt engasjement som politiker, fordi den så tydelig viser at alle er født med ulikt utgangspunkt i livet, og at ikke alle på sikt får tilgang til de samme mulighetene. Så lenge det fins så store forskjeller her i vårt eget land, sier det meg at vi fortsatt har store samfunnsoppgaver foran oss. Store grupper med kronikere og funksjonshemmede får f. eks. doble problemer i hverdagen – de må leve både med sine helseutfordringer og streve med knappe økonomiske ressurser. Mange problemer blant barn og unge kan unngås ved aktiv forebygging. Representanten Bøhler nevnte på en god måte at tiltak som helsestasjoner og skolehelsetjeneste spiller en avgjørende rolle for å nå fram til alle. Antallet barn pr. årsverk i skolehelsetjenesten varierer sterkt mellom kommuner og bydeler. Mange steder er det bare ett årsverk i skolehelsetjenesten pr. 800–1 200 barn i grunnskolen. Derfor er jeg glad for at Regjeringen vil styrke skolehelsetjenesten. Så må vi også prøve å redusere de sosiale forskjellene i helseatferd. Skoler, fritidsklubber og idrettslag bør sette inn tiltak slik at dyrt utstyr, avgifter og egenandeler ikke hindrer barn og unge fra mindre velstående familier i å delta. Avslutningsvis vil jeg takke Regjeringen for å ha lagt fram denne stortingsmeldingen, og jeg slutter meg til de overordnede strategier som Regjeringen der sier.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-06:
God helsepolitikk handler sjølsagt om forebygging, sterk fordelingspolitikk, barnehager, frukt og grønt, fysisk aktivitet – altså alt som har vært nevnt her. Jeg skal snakke litt om dem som har blitt syke. Vi har avdekket noe som vi kanskje har visst lenge også, at det er bedre å være rik og frisk enn syk og fattig. Hva er det som aller mest kjennetegner dem som er sykest? Et av kjennetegnene er at folk ikke er i jobb. Så kan man diskutere hva som er høna og hva som er egget – om man blir fattig og syk av ikke å ha jobb, eller om det er omvendt. Jeg vet ikke. Jeg tror sikkert at det kan virke i begge retninger. Man har gjort en undersøkelse ved Høyskolen i Oslo, ved senteret «GIV – Gruppe for inkluderende velferd» ved Ivar Lødemel. Man har gått inn og sett på forutsetningene for de personene som var med i tiltaksforsøket under den første fattigdomspakken, forutsetningene de hadde for å komme i jobb. Konklusjonen i rapporten er at folk som lever på sosialhjelp, skiller seg fra normalbefolkningen på mange områder, men først og fremst fordi de har store helseproblemer, og fordi de ikke får hjelp med disse. Så vi som er veldig opptatt av at det å komme i arbeid er noe av det viktigste for å sikre seg mot fattigdom, er nødt til å tenke på at en del av det som vi skal gjøre overfor langtidsmottakere av sosialhjelp eller andre som står utenfor arbeidsmarkedet, først og fremst må være rettet mot deres helseproblemer. Da arbeids- og sosialkomiteen behandlet AVI-meldingen for ikke så veldig lenge siden, påpekte en enstemmig komite at den oppfølgingen som skal skje i forhold til den enkelte, må henge sammen. Det vi ser i dag, er jo at man kanskje kan få oppfølging av tiltak, men ikke helseoppfølging eller rehabilitering – eller at man får rehabilitering, men ikke oppfølging av tiltak eller kompetanseheving. En enstemmig komite sa at man er nødt til å få et helhetlig grep på dette, og da må det faktisk være et bedre samarbeid mellom de ulike departementer. Arbeids- og sosialkomiteen gikk så langt som til å si at man mente at koordineringen og oppfølgingen av dette burde legges til ett sted, f.eks. til NAV. Det er et tema vi må diskutere, men vi kan ikke komme utenom at hvis man skal lykkes med at flere skal komme i arbeid, må folk få hjelp med det som er det grunnleggende problemet, nemlig at de som har store helseproblemer, faktisk får mindre hjelp enn andre. Så til slutt: Det er veldig stor forskjell på yrker. I noen yrker blir folk fortere syke enn andre, og kjennetegnet ved disse yrkene er at det er lavlønte kvinneyrker, det er de som kommer dårligst ut. Det er en alvorlig situasjon, og det er en oppgave vi er nødt til å løse på en bedre måte enn det vi gjør i dag.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-06:
Forskjeller skaper både dårlig helse og fattigdom. Når jeg hører representanten Inge Lønning fra Høyre i dag svinge seg til moralske høyder når det gjelder debatten om fattigdom, må jeg si at jeg vet ikke helt om jeg skal le eller grine. Jeg har lyst til å si – og det mener jeg – at ingen regjering har gjort nok for fordelingspolitikk og de fattigste. Ingen regjering har gjort det til nå, men den regjeringen som Høyre var en del av, og som denne regjeringen overtok for, mener jeg har ingen grunn til å svinge seg til noen moralske høyder når det gjelder fordeling og fattigdomspolitikk. Denne regjeringen har gjort dobbelt så mye som den forrige regjeringen gjorde. I tillegg vet vi hva Høyre hadde tenkt å gjøre hvis de skulle fortsette i posisjon – det var nemlig å øke forskjellene enda mer, slik at det ville bli et enda større gap mellom dem som har mest, og dem som har minst. Da kan vi jo lure på: Hva slags samfunnsnyttig gevinst skulle vi ha av at pengene ble fordelt på den måten? Men det er vel slik som det alltid har vært, at Høyre tror at de fattige arbeider mer og bedre hvis de får mindre, mens de rike er helt motsatt og yter mer hvis de får mer. Jeg deler ikke det synet. Jeg er helt overbevist om at vi er mer like enn som så – ja, vi er forbausende like. Det å bli syk eller det å bli fattig kan ramme hvem som helst av oss. Det kan ramme meg, og det kan også ramme representanten Lønning. Vi har ingen garanti mot det. I det øyeblikket bør vi faktisk ha stått for en politikk som sikrer at vi alle skal kunne ha noenlunde gode levekår. Det betyr at man er avhengig av å ha en god fordelingspolitikk, og jeg er enig med statsminister Stoltenberg når han sier at det blir mer å dele på hvis vi blir flinkere til å dele. Det å dele på en bedre måte gjør at flere kan få utnyttet sine evner, få en bedre helse, få brukt sin skaperkraft og ikke minst få lov til å leve et liv der en kan ha sjølrespekten i behold. For dessverre er det slik i dette samfunnet at man respekterer folk ut fra hva slags økonomisk status de har. Det er dessverre også sånn at det følger skam med en del sykdommer, men ikke med andre. Det er viktige holdningsendringer som må til, og som jeg ønsker at vi alle sammen skal ta del i. Jeg respekterer at Høyre kan ha et annet syn i fordelingspolitikken, men å prøve å framstille det som om Høyres politikk for større forskjeller skulle føre til et samfunn der det var mindre problemer med helsa, eller at færre folk var fattige, er rett og slett å komme med en eventyrfortelling som i hvert fall ikke er egnet til å overbevise verken meg eller befolkningen. Det er mulig den gjør seg på Høyres landsmøter, men den fungerer ikke slik i praksis: Forskjellene blir større, flere blir fattige, og flere blir syke av en dårligere fordelingspolitikk.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-06:
Det er en skam at det er fattige i et rikt land – ja, det er vel en skam at det er fattige i verden. Den skammen føler jeg, men jeg tror faktisk at det er mange som bør dele den med meg, for alle vet at fattigdom fører til både utstøting og dårlig helse, som vi har snakket om i dag. Som jeg sa i stad, ingen regjering har gjort nok, men den regjeringen som sitter nå, har gjort utrolig mye mer enn den regjeringen som satt før, når det gjelder dette. Når Bondevik sier at han angrer på at han ikke gjorde mer for de fattige da han satt i regjering, tror jeg at jeg aner litt om årsaken til at han ikke lyktes med det – årsaken ligger kanskje nærmere det partiet som representanten Lønning representerer, enn det han liker å innrømme. Men jeg tror at noe av det som kanskje er kommet ut av dette, er(presidenten klubber) at det viser seg at det treffer og svir litt når vi snakker om dette, og det synes jeg tyder på at politikken har en viss anstendighet, at mange faktisk blir lei seg og opprørt når vi snakker om at det er fattige i Norge, og at det har vi et behov for å jobbe sterkere med.(Presidenten klubber.) Det har denne regjeringen, men jeg håper at vi kan få slutt på denne meningsløse debatten(presidenten klubber) om at å gjøre dobbelt så mye er mye mindre enn det som den forrige regjeringen gjorde. (presidenten klubber) (Presidenten klubber.) (presidenten klubber)