Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2012-11-22:
Jeg skal begynne med å takke interpellanten for å ha tatt opp disse spørsmålene i sin interpellasjon og også gi uttrykk for at heller ikke jeg kjenner meg igjen i tolkningen til statsråden og enda mindre i tolkningen til representanten Breen, som akkurat var på talerstolen. Jeg skal ikke kalle det fantasi, men at deres tolkning av dette forslaget og vår politikk ikke stemmer overens med vår egen, tror jeg man må leve med. Bakgrunnen for interpellasjonen – sett med Fremskrittspartiets øyne – har med det kraftige misforholdet mellom økte ventelister, lengre ventetider og et inntrykk av en motstand mot private løsninger å gjøre. Jeg vet at det offentlige bestiller private og ideelle tjenester for ca. 11 mrd. kr hvert år. Det er viktig at vi hver gang vi diskuterer dette, også slår fast at veldig, veldig mye er bra i norsk helsevesen, og at de som jobber i helsevesenet, gjør en kjempejobb hver eneste dag. Det ser ut som at ventelistene går noe ned, og det ser også ut som at ventetidene går ned på noen diagnoser. Det er riktig som statsråden sier, at vi behandler 1,7 millioner flere i norsk helsevesen, men vi er også flere mennesker, folk lever lenger, og det er flere diagnoser. Jeg tror det vi alle må gjøre, er å erkjenne at vi som er opptatt av å gjøre norsk helsevesen bedre, er ikke bare opptatt av å svartmale, men vi er nødt å se på det som ikke fungerer, for å gjøre noe av det bedre. Da må man se på kø og ventetider, og da kan dette med fritt behandlingsvalg være én løsning blant flere som kan bidra til dette. Vi bør alle kunne være enige om at private løsninger i norsk helsevesen finansiert av det offentlige er et helt nødvendig supplement, og at uten dette hadde norsk helsevesen vært enda verre stilt. Jeg håper at vi i denne sal kan være enige om at det private supplementet også må bli benyttet om vi skal få helsekøer og ventetider ned. Helsestatsråden skrev på sin Facebook-side i dag at han gledet seg til debatten. Der kommer han med noen typiske debatteknikker – som jeg også opplevde han gjorde her i dag – med påstander om at interpellanten, eller vi i opposisjonen, for den saks skyld, mener noe vi ikke mener, for deretter å argumentere mot det. For eksempel slår han fast at Arbeiderpartiet mener at det offentlige må ha ansvaret for å prioritere pengene til sykehus, og at det er det beste for å sikre et likeverdig tilbud til pasienter i hele landet – som om opposisjonen skulle være uenig i dette. Det er og har alltid vært et ståsted for alle politiske partier i denne sal at det er et offentlig ansvar å finansiere et fullverdig helsetilbud i Norge, og at alle skal sikres et godt, likeverdig tilbud uansett hvor de bor, sosial status, osv. Statsråden har også slått fast – på Facebook og fra talerstolen i dag – at i et lite land må vi ta godt vare på ressursene til de offentlige sykehusene og ikke svekke fagmiljøene. Vi må få til en bedre organisering av behandlingen for å kunne behandle flere bedre og sikrere. Vi er helt enige – jeg tror ingen i denne sal er uenig i det – og da bør man ikke fremstille det som at vi er uenig i det. Det å utnytte supplementet – som de private og ideelle er – utarmer ikke helsevesenet, snarere tvert imot. Det bidrar til å få ned køer, det bidrar til å få ned ventetider og er også et faglig godt supplement. I noen tilfeller har de private og ideelle også faglig vært i forkant. Det er vel nok å nevne Feiringklinikken med sitt faglige miljø, som brakte ballongteknikken inn til Norge for behandling av tette blodårer, noe det offentlige i dag benytter i stor, stor grad. Det er riktig at vi bruker det ideelle tilbudet i Norge og i en viss grad i utlandet – helseministeren har rett i det – men spørsmålet er om vi bruker det nok og godt nok. Ser vi f.eks. på ordningen med HELFO, som statsråden selv viste til, er de siste tallene jeg har, fra 2010, og da var det altså ca. 70 000 fristbrudd i norsk helsevesen. Det er altfor mange. Det er interessant å se hvor mange av dem som fikk hjelp via HELFO, og hvor mange av dem fikk hjelp i de private eller ideelle. Tallene viser faktisk at det var kun 1,4 pst. av disse som fikk hjelp i norsk helsevesen, og det var i Norge – ingen av dem i utlandet.