André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2002-06-10:
Et kjøp består typisk i at to parter avtaler at én skaffer til veie en vare, og at denne overleveres den annen mot betaling. Basert på alminnelig avtalerett der en selv avgjør hvilke avtaler en underskriver, burde det meste i utgangspunktet være en enkel sak. Likevel ser en at likevekten ikke alltid er fullt ut tilfredsstillende i forbrukerkjøp, der selger under denne avtalen har salg som sitt yrke, og en kjøper er en enkeltborger som skal bruke varen i sin husholdning. Også her i forbrukerkjøp er det viktig å finne balansen. Dersom en går for langt i misforstått hjelp til forbruker, vil denne såkalte hjelpen bety at forbrukere generelt blir belastet gjennom høyere priser. Det som blir målet, er å gi forbrukerne den nødvendige beskyttelse og mulighet til å hevde sine rettigheter. Det er avgjørende at brudd på avtaler og mangler på varer får klare og effektive sanksjoner. Nå blir reglene om forbrukerkjøp skilt ut i egen lov. Det avgjørende er ikke om forhold hjemles i en egen lov eller en felles lov, men det kan kanskje hjelpe vanlige folk til å finne frem til sine rettigheter og plikter på en enklere måte. Og blir dette en effekt, er det positivt. Den store endringen av rettstilstanden i forhold til den forrige lov er at forbruker nærmest får en ubetinget rett til omlevering dersom det er en mangel ved varen. Tidligere kunne selger avskjære omlevering ved retting, men dette blir nå bare mulig i begrenset omfang. Dette styrker forbrukeres stilling, men kan medføre et stort sidemarked, hvor selgers tap lignes ut på de generelle priser. Dette er en EU-tilpasning, og på den bakgrunn er det heller ikke behov for å bruke veldig mye tid på dette spørsmålet. Den justeringen i § 29 som foreligger fra komiteen, vil hindre en svært uheldig situasjon, der urimelighetene den andre veien kan slå ut. En situasjon med særdeles mye og kanskje unødvendig omlevering vil faktisk også kunne ha et miljømessig aspekt. En viktig ting for forbruker ved kjøp er den informasjon forbruker får. Det er på denne bakgrunn en må se behovet for en klarere håndtering av dette med garantier. De fleste vil tro at garantier er en del av avtalen, og ikke bare en markedsføringsgimmick. Da vil det være naturlig at brudd på en lovet og markedsført garanti medfører at avtalen ikke kan anses rettmessig oppfylt. Jeg håper Regjeringen er rimelig rask i behandlingen av dette spørsmålet. Dette er et område der markedsføringsloven gjelder, men den loven gir ingen rettigheter for den forbruker som er avtalepart. Lovregler uten sanksjoner for den berørte part er utilstrekkelig. Det at det offentlige kan si fy, fy eller gi en bot, hjelper ikke den forbruker som har en vare som ikke oppfyller det man skulle tro var en vare med den markedsførte garanti. En liten, men likevel viktig sak gjelder de forholdene der en vare er under fortløpende utarbeidelse, og varen skal leveres etter hvert som delene blir ferdigstilt. Leksikon og andre bokverk er et godt eksempel på dette. Skal en ha mulighet for å tilby slike produkter i Norge på norsk, utarbeidet i Norge, kan en ikke komme i en situasjon at en angrerett først begynner å løpe flere år etter første dellevering. Det forutsettes naturligvis i en slik situasjon at det er mulig å få et riktig bilde av hele varen ved den første delleveringen. Det vil også her være hensiktsmessig at Regjeringen følger opp flertallsforslaget så raskt som overhodet mulig, for så å kunne legge fram forslag til en helhetlig forbrukerkjøpslov på et så tidlig tidspunkt som mulig. En annen sak som kan skape forvirring, er kjøp foretatt gjennom en profesjonell mellommann. Her vil det ofte fremstå som om det er mellommannen som er den reelle selgeren. Da bør forbruker kunne forholde seg til dette, dersom ikke mellommannen konkret informerer om de reelle forhold til forbruker. Det ville være underlig dersom en selger solgte en bil selv ved næringssalg og samtidig ønsker å formidle en bil som en mellommann, og så skulle forbrukers rettigheter avhenge av om han tilfeldigvis valgte den ene eller den andre bilen. Det må forutsettes at en profesjonell selger vet hva han formidler. Samtidig vil forslaget gi en mellommann rett til å informere forbrukeren om sin posisjon, slik at han ikke står solidarisk på linje med den egentlige selger. Det avgjørende her er altså informasjon, ikke ansvarsfraskrivelse. Hvis en forbruker blir informert av mellommannen om at vedkommende kun er en mellommann, kun en formidler og således ikke står solidarisk ansvarlig med en som er den reelle selger, ja, så oppnår en heller ikke å bli solidarisk ansvarlig. Men en må altså informere forbruker om de faktiske forhold på forhånd. Det er altså bare der hvor en ikke gir denne informasjonen, eller der en velger ikke å gi denne informasjonen, at en faktisk blir stående solidarisk ansvarlig. Uansett vil en mellommann naturligvis kunne gjøre regress gjeldende overfor reell selger dersom mellommann av en kjøper, altså da en forbruker, gjøres ansvarlig for en mangel ved varen. Lovforslaget, slik det nå foreligger, vil gi en sterkere rett for forbrukere, men samtidig vil det ha den balanse som er nødvendig for faktisk også å innrømme at det finnes små selgere uten enorme støtteapparater i ryggen. Det er kanskje også slik at ønsker man å unngå monopoldannelser på selgersiden, med det uheldige utslag det kan få for forbrukerne, må man også la nye personer få etablere seg som selgere, og da må de også kunne få levelige vilkår.