Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-05-25:
Jeg vil takke helseministeren for en grundig og god redegjørelse om folkehelsen. Dette er jo et stort og viktig tema, som det ikke er mulig å si veldig mye om på noen minutter. Helsepolitikken de siste årene har stort sett ikke dreid seg om helse, men om sykdom, sykehus, ventelister og helsetjenester. Det er vedtatt og igangsatt en rekke nødvendige reformer, og i tillegg har de økonomiske ressursene økt betraktelig. Dette vil gi flere behandling, men det står fremdeles mye igjen før alle som trenger det, får nødvendig helsehjelp. Det er viktig med en god politikk for helsetjenesten, men det er ikke minst viktig med en god politikk for helsen. Målet er jo å ha så få pasienter som mulig, og at folk opplever at de har et godt liv. En av forutsetningene for god helse er at den enkelte av oss føler at vi er til nytte og at det er noen som etterspør vår innsats. Det innebærer å bruke politiske virkemidler til å utjevne forskjellene når det gjelder livskvalitet, sykdom og tidlig død mellom ulike grupper av befolkningen i ulike deler av landet. Det innebærer å fremme livskvalitet, deltakelse og mestring for den enkelte. Jeg er glad for at helseministeren så sterkt vektlegger forebyggende og helsefremmende arbeid i sin redegjørelse. Det er også i tråd med Stortingets vilje når det gjelder forebyggende helsearbeid. Jeg er enig med helseministeren i at det nå er nødvendig å rette et sterkere søkelys på viktige verdivalg og dilemmaer når det gjelder helsefeltet. Helseministeren varslet i sin redegjørelse en egen melding om helsepolitikken ved tusenårsskiftet, hvor faren for et sorteringssamfunn, teknologienes muligheter og helsetjenestens grenser vil bli drøftet. Det er bra og nødvendig. Det er jo gjennom brytninger og debatt om verdier og prioriteringer at perspektivet på folkehelsen for alvor kan bli satt på den politiske dagsorden. Utviklingen av den medisinske teknologi, og spesielt genteknologien, er og vil bli en av de store utfordringer som vil kreve etisk refleksjon og klokskap. Det har gitt oss mange og nye muligheter til å forebygge og behandle sykdom. Utfordringen blir hvordan vi skal forvalte denne kunnskapen til beste for den enkelte og for samfunnet. Målet må være at alle skal føle seg trygge på at kunnskapen brukes positivt, og at den enkeltes og samfunnets normer og verdier ikke blir krenket. De nye mulighetene stiller oss overfor vanskelige valg mellom det teknisk mulige og det etisk forsvarlige. Høyre mener at det må være etikken som skal sette grenser for teknologien, og ikke omvendt. Når gentester kan påvise anlegg for arvelige sykdommer det ikke finnes behandling for, når en gjennom fostervannsdiagnostikk kan påvise genetiske feil, og når folk som er friske, får beskjed om at de er disponert for alvorlige sykdommer, hvilke valg gjør vi da som enkeltpersoner og samfunn? Hvordan påvirker de stadig økende muligheter for å få kunnskap om sykdomsdisposisjon den opplevelsen vi har av egen helse? Er det sikkert at mer informasjon vil gi oss bedre helse og livskvalitet? Det kan spre angst og usikkerhet til en stor gruppe mennesker. For eksempel kan oppsøkende genetisk virksomhet bli en trussel mot helsen. Det kan føre til at folk blir mindre i stand til å mestre sine egne liv, fordi de blir avhengig av helsevesenet, ikke bare når de er syke, men også for å få stadige forsikringer om at de er friske. Å fokusere på risiko kan bli en risiko i seg selv hvis det fører til angst og opplevelse av «uhelse». Tiltak for å redusere usikkerhet kan være med og undergrave vår evne til å leve med den usikkerhet som er og alltid vil være knyttet til det å være menneske. Oppsøkende genetisk virksomhet og kartlegging av våre gener er med på å viske ut skillet mellom forebygging og behandling. Grensen mellom hva som er friskt eller sykt eller behandlingstrengende, vil bli skjøvet langt inn i den delen av befolkningen som oppfatter seg som frisk. Dette er et alvorlig varselsignal, og jeg håper dette er et spørsmål helseministeren vil ta opp i sin bebudede melding om helsepolitikken i det neste årtusen. Skal vi ha muligheter til å forbedre helsetilstanden hos befolkningen og nå målet om å fremme psykisk og fysisk helse og forebygge og beskytte mot sykdom, krever det handling og innsats fra mange hold, fra helsetjenesten, fra pasienter og pasientorganisasjoner, fra frivillige organisasjoner, fra politikere og andre samfunnssektorer og ikke minst fra den enkelte av oss. Uten å tenke helhet når det gjelder samfunnsutviklingen, vil vi aldri nå målet om helse for alle. I helsepolitikken som i andre veivalg har vi lett for å velge kortsiktige løsninger på livsvarige problemer og utfordringer. Helsetjenesten har ekspandert på en utrolig måte de siste ti årene. En av forklaringene er at kunnskapene og mulighetene har økt, og at utviklingen i den medisinske teknologi har ført til at vi i dag kan behandle og helbrede sykdommer vi ikke kunne for noen få år siden. Men den viktigste forklaringen ligger utenfor medisinens område – i samfunnet og hos den enkelte av oss. Totalt sett er befolkningen friskere, men mange har problemer med å makte sine liv, sin familie og sitt arbeid. Vi har det altså bedre, men vi tar det dårligere. Sykdommer som har med samliv, samarbeid og samfunn å gjøre, øker. Vi ser en økende tendens til medikalisering av livs- og hverdagsproblemer. Manglende stabilitet og trygghet hos den enkelte og i befolkningen øker også. Det gjelder forhold som samlivsbrudd, vold, kriminalitet, rusproblemer, spiseforstyrrelser, ensomhet, psykiske lidelser, fremmedfrykt og intoleranse. Dette er store utfordringer. For noen tiår siden hadde vi et enklere syn på helsebegrepet. Den som ikke var syk, var frisk. Men så kom Verdens helseorganisasjon med en utvidet definisjon på helse: «Helse er ikke bare fravær av sykdom, men et fullstendig legemlig, psykisk og sosialt velvære.» Etter denne definisjon er det sannelig ikke mange av oss som har helsen i behold! FNs generalsekretær har tatt til orde for at også den åndelige dimensjon skal inngå i definisjonen. Det blir i alle fall ikke lettere, verken for den enkelte eller for samfunnet, å oppnå den målsetting Norge gjennom WHO har sluttet seg til om helse for alle innen 2000. Der er vi ikke i dag, og vi kan vel konstatere at det er langt frem, hvis vi i det hele tatt kommer dit. Noe småplunder med helsen og tilværelsen vil nok de fleste av oss måtte leve med – også det faktum at vi bare er mennesker på godt og vondt, som ikke alltid gjør de fornuftige valgene. Den amerikanske samfunnsforsker Aaron Wildavsky lanserte i 1977 den såkalte 10-90-regelen, dvs. at helsetjenesten bare bestemmer 10 pst. av befolkningens helse, mens resten ligger utenfor helsetjenesten, i samfunnsforhold generelt, i levekår og i livsstil, som vi har vært inne på. Det er nå en allment akseptert vurdering av helsetjenestens og medisinens begrensning. Derfor må det legges større vekt på nettopp de helsefremmende og forebyggende perspektivene. De viktigste områdene som helseministeren nevner i sin redegjørelse, er det også bred enighet om i Stortinget. Men det perfekte eksempel på forebyggende og helsefremmende arbeid er å få omsorg og bli vist omtanke før en blir født. Derfor er den forebyggende innsats overfor gravide viktig og må styrkes ytterligere. Utfallet av svangerskapet har ikke bare betydning for barnet. Det har også stor betydning for kvinnen og familien. En sunn livsstil, bevisstgjøring av egne ressurser og mestring vil også styrke parforholdet og foreldrerollen og være helsefremmende og sykdomsforebyggende. Brystkreft er den klart hyppigste kreftformen blant kvinner i den vestlige verden, og i Norge rammes over 2 000 kvinner hvert år. Stortingets vedtak om et utvidet tilbud om mammografiscreening er et svært viktig forebyggende tiltak, og mange kvinneliv kan reddes på denne måten. Målet er derfor å gi alle kvinner i hele landet dette tilbudet. Satsing på forskning og utviklingsarbeid knyttet til forebygging av benskjørhet må prioriteres. Dette er et alvorlig helseproblem som først og fremst rammer kvinner, og som reduserer livskvaliteten og øker dødeligheten. Hvordan vi lever, påvirker helsen vår, som flere har vært inne på. Uheldig kosthold, fysisk inaktivitet, bruk av alkohol og tobakk og andre rusmidler er viktige årsaker til sykelighet og dødelighet. Jeg har merket meg det store engasjementet helseministeren har på disse områdene, spesielt når det gjelder alkohol og tobakk. Det er ikke tvil om at skadevirkningene av misbruk er alvorlige, og at samfunnet gjennom holdningsskapende arbeid og mobilisering kan få ned misbruket både av alkohol og av tobakk. Det skal være samfunnets oppgave, men til sjuende og sist er hvordan vi vil leve, den enkeltes valg. Helseministeren sier i sin redegjørelse at han ytterligere vil dokumentere sammenhengen mellom alkohol og helse, og hva slags konsekvenser det har for ressursbruken i helsevesenet. Det vil jeg gjerne be helseministeren utdype nærmere, for det ligger vel ikke i dette at helseministeren vil vurdere om folk som har alkoholrelaterte helseskader, skal betale for det selv? Helsevesenet kan ikke skape helse for alle og kan ikke løse alle våre problemer. Men vi må vite hva som skjer, og hva vi kan gjøre, i samspill med hverandre og våre felles omgivelser, for å kunne handle med fornuft og humanitet. Kunnskap er avgjørende. Forebyggende helsearbeid er et uttrykk for medmenneskelighet og interesse for å få et godt og langt liv. Vi står foran store utfordringer når det gjelder å bedre folkehelsen. Den grunnleggende filosofien for det forebyggende og helsefremmende arbeid må dreie seg om aktiv deltakelse, om mestring og kontroll over egen situasjon og om å ta ansvar for egen helse. Den enkelte må settes i stand til å definere sine egne problemer og finne løsninger. Folks egne ressurser må bringes i fokus, ikke først og fremst deres problemer. Det å ta vare på egen helse er en solidarisk handling for at helsevesenets ressurser kan brukes på dem som virkelig trenger det.