Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-06-04:
Det har i flere år vært en høyt prioritert oppgave for meg å fremme tiltak som sikrer en raskere behandling av straffesakene. Det er bred enighet om at hurtigere straffesaksbehandling både kan styrke straffens preventive virkning og tilliten til rettssystemet og redusere belastningen for den fornærmede og andre berørte. Som jeg har gjort rede for i mitt brev til komiteen 5. mai i år, har departementet nedsatt flere arbeidsgrupper, fremmet en lang rekke forslag til lovendringer og lagt til rette for andre tiltak for å nå målet om en hurtigere straffesaksbehandling. Men jeg er enig med komiteen i at det er rom for forbedringer ved ulike tiltak, og arbeidet med slike tiltak er fortsatt høyt prioritert i departementet. Som en del av det arbeidet vil jeg selvfølgelig nøye følge effekten av de fristregler som eksisterer i straffeloven §§ 249 og 275. I brevet til komiteen nevner jeg bl.a. noen lovtiltak departementet har under arbeid. Men det er etter mitt syn nå viktig særlig å fokusere på andre tiltak enn lovtiltak. Jeg viser i den sammenheng til den rapporten som representanten Thorkildsen nevnte, og som gjelder Oslo tingrett. Arbeidsgruppen er nedsatt etter initiativ fra departementet og i samarbeid med tingretten, Domstolsadministrasjonen, politiet og høyere påtalemyndighet, og det er videreført slik at også kriminalomsorgen er tatt med. Dette arbeidet viser i en oppdeling av forslag at veldig mye som kan skje, er kulturelt-organisatorisk, veldig mye er praktisk, noe er regelendringer, og noe er penger. Arbeidsgruppen er satt i arbeid i år for nettopp å sørge for at de tingene som nå i første omgang ikke er budsjettavhengige, lykkes. Samtidig vet vi at Domstolsadministrasjonen har fokus på spørsmålet om ressurser. Så det er viktig å vise til dette eksemplet fra Oslo, som også representanten Thorkildsen var inne på. Jeg vil også legge vekt på at det de senere år har skjedd et betydelig antall lovendringer på straffeprosessens området, både for å sikre en hurtigere straffesaksbehandling og med andre siktemål. For mange lovendringer innenfor et gitt tidsrom kan virke kontraproduktivt. Dersom aktørene får inntrykk av at de knapt får tid til å sette seg inn i og innrette seg etter en lovendring før den neste trer i kraft, kan det virke demotiverende. Og omlegging av rutiner kan i seg selv virke ressurskrevende. Man skal likevel aldri fritas fra å finne den knivseggen som gjør at vi får til den effektiviteten som er nødvendig. Jeg vil vise til at jeg den 23. april i år holdt et møte med riksadvokaten, lederen og generalsekretæren i Den Norske Advokatforening, direktøren i Domstolsadministrasjonen og en representant for ledelsen i politiet, Politidirektoratet, hvor temaet var effektivisering av straffesakskjeden. Her var alle som var til stede, enige om at det er fullt mulig å oppnå mer effektivitet i straffesakskjeden uten at det vil gå på bekostning av rettssikkerhet. Men disse meget sentrale aktørene i straffesakskjeden var også enige om at behovet for lovendringer nå var mer begrenset. Fokus burde etter deres mening i større grad rettes mot de kulturer og holdninger som påvirker tempoet i straffesakene. Jeg vil framheve at ansvaret for hurtigere behandling av straffesakene påhviler alle aktørene: politi, påtalemyndighet, forsvar og dommere. At sakene i mange tilfeller ikke går hurtig nok, kan betegnes som et kulturelt problem, et problem som alle aktører er ansvarlige for å løse. Mulige tiltak er f.eks. å få bedre fram for de siktede fordelene ved en tilståelsesdom, at dommere i større grad styrer tidsbruken i straffesakene, altså at prosessen blir mer dommerstyrt enn styrt av partene, og at man vurderer å se på mulighetene for forberedende rettsmøter for å avdekke mulige behov for bevisavskjæring før hovedforhandling starter. Flere av disse momentene har talere i salen vært inne på før mitt innlegg, men det er i sum en rekke viktige tiltak. Jeg har derfor fulgt opp initiativet fra april i år, og vil i samarbeid med Domstolsadministrasjonen tidlig på høsten arrangere et praktisk symposium for å følge opp dette samarbeidet mellom alle aktørene, altså Domstolsadministrasjonen med sin selvstendighet, påtalemyndigheten, politiet og forsvarerne, for nettopp å gå igjennom alle de mulighetene som vi kan si knyttes til kultur og prosess. Møtet den 23. april klargjorde tydelig at her var det vilje til å finne fram til andre måter å jobbe på enn det som er situasjonen i dag. Rapporten fra Oslo tingrett som representanten Thorkildsen trekker fram, er et forbilledlig eksempel på nettopp en slik arbeidsmåte. Forslagsstillerne viser også til at kompliserte straffesaker i Sverige er behandlet raskt. Det er jeg som har bedt om rapporten fra Langbach og Groseth. Vi har brukt den som et incitament til å tenke, bl.a. i møte 23. april, men jeg må også tilføye at man i Sverige har sett med bekymring på antall gjenopptakelsessaker, som noen frykter kan være et utslag av for rask saksavvikling. Utfordringen er også i Norge å finne den rette balansegang mellom et tilstrekkelig hurtig tempo og en betryggende saksbehandling. Men jeg avslutter med å understreke på nytt det som var den omforente konklusjonen mellom Domstolsadministrasjonen, Riksadvokatens representanter, Politidirektoratet og Den Norske Advokatforening, forsvarerne, nemlig at det er fullt mulig å oppnå mer effektivitet uten at det går på bekostning av rettssikkerheten i norske rettssaler.