Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2019-10-03:
I år er det femti år siden Neil Armstrong satte en fot på månen. Syv år tidligere sa president John F. Kennedy at de skulle dra til månen – ikke fordi det var lett, men fordi det var vanskelig. USA skulle ikke være en del av utviklingen, men lede utviklingen. Det ble starten på en teknologisk utvikling der industribedrifter og kompetansemiljøer ble mobilisert til å bidra med løsninger som ledet til et lite skritt for mennesket og et stort steg for menneskeheten. Representanten Lysbakken etterlyste en samfunnsplan for det grønne skiftet i sin tale. Da de rød-grønne lanserte sin månelanding, et fullskala CO 2 -rensingsanlegg på Mongstad, minnet det om den samfunnsplanen Sovjetunionen hadde for bemannet ferd til månen. Men i likhet med fullskalaanlegget på Mongstad ble heller ikke den månelandingen noe av. Rød-grønne samfunnsplaner gir verken et steg fram for menneskeheten eller løsningen på klimakrisen – tvert imot. Det var konkurransen om å finne de beste løsningene, uavhengig av teknologi og politisk styring, som gjorde at amerikanerne kunne sette det første mennesket på månen. God samhandling mellom offentlig og privat sektor skapte gjennomføringskraft. En månerakett besto av hele 5,6 millioner deler – teknologi, komponenter, systemer – drevet fram av romfartsprofitører gjennom konkurranseutsetting. Nå trenger vi den samme konkurransen mellom klimaprofitører. Kloden koker, Amazonas brenner, havene stiger og arter forsvinner. Vi har ikke tid eller råd til mislykkede politiske prosjekter eller samfunnsplaner. Men vi trenger et nytt, stort steg for menneskeheten. Det steget må vi som samfunn ta i fellesskap. Da trenger vi konkurranse og samhandling mellom offentlig og privat sektor, og vi trenger partene i arbeidslivet for å få til robuste omstillinger med sosial og politisk bærekraft. Det tok mer enn førti år å bygge opp norsk oljeindustri, som over tid har vridd kompetanse og produksjon på fastlandet inn mot petroleumsvirksomheten. Vi kan ikke bruke førti år på å vri kompetanse og produksjon inn mot avkarbonisering av norsk økonomi. Alle som er opptatt av en bærekraftig framtid, burde derfor være like opptatt av bedre offentlig organisering og ressursbruk. Vi må både frikoble økonomisk vekst fra utslipp og frikoble velferdsstat og offentlig sektor fra oljeinntektene. For selv om vi klarer å erstatte alle oljerelaterte arbeidsplasser med nye verdiskapende arbeidsplasser, er det i dag ingen næring som er så lønnsom som oljenæringen. Det betyr et gap mellom inntekter og utgifter, som gjør at uten reformer av offentlig sektor er ikke velferdsstaten bærekraftig. Det norske politiske miljøet kan ikke lenger unndra seg politiske prioriteringer eller vegre seg mot reformer. Det gjelder alt fra jernbanereform, politireform og kommunereform til å endre innretningene på ordningene i velferdssystemet vårt. Det er ikke sosialt å beholde eller utvide ordninger vi ser ikke fungerer eller fungerer mot sin hensikt, noe jeg skal komme tilbake til. Jeg blir oppriktig bekymret når jeg leser i politiske kommentarer at regjeringen må roe ned reformene eller hører politiske partier si at de er imot eller vil reversere reformer og ikke lenger vil søke brede forlik. Nå, mer enn noen gang, trenger vi å gjøre norsk offentlig sektor mindre oljepengeavhengig og velferdsstaten mer bærekraftig. Dette skylder vi generasjonene som kommer etter oss. Klimakrisen må bli en katalysator for nødvendige endringer i offentlig sektor. Vi kan ikke lenger smøre dysfunksjonelle strukturer med oljepenger, som å betale 360 mill. kr i året for å opprettholde 288 kommunale kemnerkontorer som skatteetaten sier vi ikke trenger. Vi skal selvsagt ha verdiskaping over hele landet og arbeidsplasser der folk bor, men vi trenger en organisering av offentlig sektor som fremmer verdiskaping, ikke hemmer den. Vi trenger flere reformer, ikke færre. Omstillingen må opprettholde den sosiale bærekraften i samfunnet vårt. Inkluderende vekst kommer ikke av seg selv, men må legges til rette for gjennom gode reguleringer, et helhetlig skattesystem som ikke polariserer økonomien, og en fordeling som sørger for en velferdsstat som både stiller krav og også stiller opp. Bare slik skaper vi muligheter for alle og gir barn og unge tilbake den framtiden de føler vi har stjålet fra dem. Framtiden er blå-grønn, ikke rød-grønn. Da må vi stå i reformene og kontroversene disse medfører. For hvis ikke de partiene som i dag utgjør regjeringen, gjør det, hvem skal da gjøre det?