Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-12-15:
Situasjonen for oljeindustrien er dramatisk. Det siste halvåret har vi fått stadig flere meldinger om oppsigelser, særlig i leverandørindustrien. Det snakkes om 10 000 færre i år og ytterligere 10 000–15 000 som må gå neste år. Leverandørindustrien sysselsetter 136 000 mennesker. Over 40 pst. av disse arbeidsplassene ligger langs kysten, fra Vest-Agder til Hordaland. Vi ser nå at ledigheten i Vest-Agder, Rogaland og Hordaland har økt med 14 pst. siden i fjor, mens økningen for resten av landet var på 2 pst. Arbeiderpartiet ser med dyp bekymring på situasjonen. Det handler om mennesker som mister jobben, en viktig næring som mister kompetanse og kapasitet, og svekket verdiskaping. Oljenæringen er en syklisk næring, og vi har gått gjennom både oppturer og nedturer i alle årene vi har hatt oljevirksomhet i Norge. Mens de forrige nedturene i stor grad handlet om svingninger i oljeprisen, har vi nå flere faktorer som virker i samme retning. Gjennom mange år med økt aktivitet og høye oljepriser har kostnadsnivået økt markant, i både oljeselskapene og leverandørindustrien. På nybyggingsiden har våre offshoreverft hatt problemer med sin konkurranseevne mot asiatiske verft. Samtidig ser vi at aktiviteten på drift, vedlikehold og modifikasjoner har gått kraftig ned. I tillegg til behovet for kostnadsreduksjoner ser vi at kapitaldisiplinen i oljeselskapene i seg selv er med på å redusere aktiviteten. For å tilfredsstille aksjonærers kortsiktige ønske om avkastning reduseres investeringer i framtidig verdiskaping. Den tredje faktoren som driver ned aktiviteten, er fallende oljepriser. Situasjonen i oljemarkedet er dramatisk, og det ser ikke ut til at vi får en normalisering av forholdet mellom tilbud og etterspørsel de nærmeste årene. Det meldes om fulle oljelagre verden over, noe som betyr at det vil ta tid før økt etterspørsel eller redusert produksjon vil gi utslag på pris. Det overordnede målet for norsk petroleumspolitikk er at vi som nasjon skal få størst mulig verdier og mest mulig verdiskaping ut av våre olje- og gassressurser. Så langt har vi gjort det godt. Vi har høy utvinningsgrad, lave utslipp, og vi har klart å bygge opp en stor, nasjonal leverandørindustri. I en urolig tid som nå er det viktig at vi har et helhetlig blikk for hva god ressursforvaltning er. Etter mitt skjønn handler det om å forvalte naturressurser, investeringer og den kompetanse og kapasitet som ligger hos alle de 250 000 menneskene som har sitt arbeid i tilknytning til næringen. Helt siden vi fikk de såkalte ti oljebud i 1971, har et sånt helhetlig perspektiv blitt lagt til grunn for vår petroleumspolitikk. Derfor har også sykliske nedturer blitt møtt med politisk handling for å dempe negative utslag og legge grunnlaget for god utvikling i næringen. Innføringen av NORSOK-standard, opprettelse av samarbeidsorganet Konkraft, hvor oljeindustrien møter både leverandørindustri og fagbevegelse, og opprettelse av INTSOK, for å styrke leverandørindustriens internasjonale posisjon, er alle eksempler på tiltak som har blitt initiert i dårlige tider. Lave oljepriser, brems i investeringer og høye kostnader rammer alle oljeproduserende land i større eller mindre grad. Det som skiller oss fra andre land, er vår evne til å trekke lasset sammen i dårlige tider. Den norske modellen, hvor næringsliv, fagbevegelse og myndigheter setter seg ned og finner løsninger, er et konkurransefortrinn i tider som dette. Arbeiderpartiet ønsker jevn og høy verdiskaping på norsk sokkel. Det kommer ikke av seg selv. Når det nå butter imot, må vi se hva vi kan gjøre for å dempe fallet i aktivitet. Som politikere kan ikke vi overstyre markedene, og vi bør ikke holde oppe ulønnsomme prosjekter, men vi må likevel ta utfordringen vi står overfor, på alvor. Arbeiderpartiet har i løpet av høsten lagt fram flere forslag til tiltak for å møte situasjonen. Ved altfor mange feltutbygginger har vi opplevd at store kontrakter blir vunnet av utenlandske verft med lave anbud, men at sluttresultatet blir store forsinkelser og voldsom kostnadsvekst i byggeperioden. Ettersom mye av kostnadene skrives av på skatten, er det fellesskapet som er mest eksponert for virkningen av dårlig forarbeid og dårlige kontraktstrategier i prosjektene. Det er et faktum at bygging ved norske verksteder i langt mindre grad er belemret med forsinkelser og kostnader som løper løpsk. Vi har derfor foreslått at Oljedirektoratet, i tillegg til den utmerkede jobben de gjør i forbindelse med vurderingen av det petroleumsfaglige i plan for utbygging og drift, også settes opp med kompetanse til å vurdere strategiene rundt gjennomføringen av utbyggingene. På den måten kan vi redusere risiko og få til en bedre ressurskontroll og -utnyttelse. Vi mener at regjeringens innstramming av permitteringsregelverket var feil, og at denne politikken slår særs negativt ut for leverandørindustrien nå. For eksempel for riggrederiene innebærer det at de har lønnsplikt i de første to månedene etter at permitteringen har trådt i kraft. Det skyldes at arbeidstakerne i 2–4-offshorerotasjon kun arbeider 10 dager per måned. Formålet med permitteringsregelverket, nemlig å gjøre arbeidsgiver i stand til å komme over en midlertidig ordresvikt uten å tappe bedriften for kompetanse, er således ikke ivaretatt for denne sektoren. Det kan også sies for andre deler av leverandørindustrien. Blant annet dette er bakgrunnen for at både NHO og LO krever at arbeidsgivers lønnsplikt reduseres fra 20 til 10 dager. Mange har uttrykt bekymring for at fall i aktivitet går på bekostning av nødvendig vedlikehold og sikkerhet. I Petroleumstilsynets rapport om risikonivå i norsk petroleumsvirksomhet 2013 heter det om vedlikehold: «Tallene fra 2010 til 2013 viser ingen vesentlig forbedring knyttet til styring av vedlikehold. For produksjonsinnretninger er total mengde utestående korrigerende vedlikehold og etterslep på forebyggende vedlikehold i 2013 på samme nivå som i 2012. Nivået for utestående korrigerende vedlikehold i 2013 er imidlertid betraktelig høyere enn for 2010 og 2011. Utestående korrigerende vedlikehold av de mengdene som er rapportert vil bidra til risiko i selv.» Det er store tall, og det er mye arbeid som må gjøres før eller siden. Arbeiderpartiet mener at etterslepet bør reduseres, og at ledig kapasitet kan settes i arbeid på dette. Jeg er forundret over at forslaget om at regjeringen påser at aktivitetsfallet ikke går på bekostning av vedlikehold og sikkerhet, ble nedstemt av stortingsflertallet. Da petroleumsmeldingen kom i 2011, ble det meldt om mangel på rigger på norsk sokkel. Dette fikk stor negativ virkning på kostnadsnivået, ble det sagt. Vår regjering tok initiativ for å bøte på dette. Nå er situasjonen at rigger går i opplag, og at kontrakter suspenderes. I løpet av 2014 har fem boreinnretninger forlatt sokkelen, og flere vil følge etter. I løpet av 2015 og 2016 vil ytterligere ti innretninger bli ledige. Samtidig får vi høre at finnes mange brønner på norsk sokkel som er forlatt, men som bare er midlertidig plugget. Det er usikkert hvor mange brønner det er snakk om, som bør plugges permanent. Norsk olje og gass snakker om 3 000 brønner per i dag. Petroleumstilsynet har gjort en undersøkelse som viser at av 282 midlertidig forlatte brønner er 132 problemstillinger knyttet til barriere mot utslipp. Arbeiderpartiet mener vi kan ta tak i dette nå når vi har ledig riggkapasitet. Dette er arbeid som må gjøres før eller siden, og på den måten øker vi sikkerheten på sokkelen samtidig som vi sysselsetter ledig riggkapasitet og forhindrer at riggene går fra norsk sokkel. Det er trist at denne tanken møtes med stor motstand fra regjeringspartiene, men desto mer gledelig at Statoil på fredag kunne fortelle at de har tatt inn igjen riggen Songa Trym fra suspensjon til nye oppdrag med nettopp brønnplugging. Norsk leverandørindustri er en kompetansetung næring. Dette er kompetanse som utvikles og vedlikeholdes gjennom aktivitet. Fallende aktivitet fører også til at kompetanse og kapasitet svekkes. Vi mener at i en sånn situasjon bør det gjøres en jobb for å kartlegge situasjonen nå, se hva som ligger foran oss av kompetansebehov, og se om – og i tilfelle hvordan – kompetansen i leverandørindustrien kan videreutvikles, også på andre områder enn petroleumsvirksomhet. Den internasjonale oljeindustrien møter tøffe krav om utbytte fra sine aksjonærer. Vi er nå inne i en epoke i petroleumsvirksomheten hvor det kreves store investeringer for å erstatte produksjon som etter hvert fases ut. Når selskapene reduserer investeringene i leting og utbygging for å ha penger til utbytter, har vi et stort problem. Dette kan føre til at tidskritiske prosjekter ikke blir realisert, og vi får en lavere ressursutnyttelse enn det som er mulig. Vi forventer at selskaper som får lete- og utvinningstillatelser på norsk sokkel, utvikler lønnsomme prosjekter generelt – ikke bare de superlønnsomme. Som majoritetseier i Statoil har også statsråden en rolle i dette selskapets utbyttepolitikk. Jeg mener det vil være naturlig at statsråden i sin eierdialog drøfter hvorvidt selskapets ambisiøse utbytteprogram nå kan redusere selskapets evne til å skape verdier i framtiden. Kan høye utbytter i dagens situasjon komme i konflikt med statens mål om langsiktig avkastning? Arbeiderpartiet har ingen prestisje knyttet til de enkelte forslag og ideer vi bringer til torgs. Vi har ikke alle svarene på hva som bør gjøres, men vi er overbevist om at problemene som vi ser utvikler seg, ikke vil forsvinne av seg selv. Vi må erkjenne at situasjonen er alvorlig. Vi må skaffe kunnskap om omfanget av situasjonen, hvilke trusler den fører med seg, men også hva som er mulighetene. Det er på tide at det blir tatt initiativer med sikte på at vi kan gå gjennom de dårlige tidene uten å miste nødvendig kompetanse og kapasitet, sånn at den negative virkningen av nedturen blir minst mulig. Regjeringens og regjeringspartienes svar har hittil vært at de følger situasjonen nøye, men utfordringene vi står overfor, kan ikke løses fra tribunen. Derfor etterlyser vi handling og spør: Hva vil regjeringen gjøre?