trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2006-11-28:
Også jeg reagerte på representanten Sanners beskrivelse av regjeringspartienes debattinnlegg. Han brukte begrep som «vekkelsesmøte, «forjettet land», «rosenrød maling» osv. Jeg er oppvokst i Namdalen. Der har vi ikke så mye av slikt, men jeg tror den beskrivelsen er uriktig. Den dekker ikke det som regjeringspartiene har gått inn for og har sagt i denne debatten. Når Sanner karakteriserer regjeringspartiene, har jeg lyst til å spørre: Hva innledet han med selv? Jo, i sitt innlegg sa han at alt som var bra i dette samfunnet, alt som gikk bra i dette landet nå, var den tidligere regjeringens fortjeneste. Det er en måte å beskrive virkeligheten på som kanskje er litt fortegnet. Det er vel slik at utviklingen i økonomien i dette landet er en konsekvens av ulike regjeringers innsats – også av denne regjeringens jobbing. Jeg synes en må være litt mer nøktern i beskrivelsene av hverandre i denne salen. Det tror jeg vil lønne seg for alle. OECD og de varslene som OECD gir når det gjelder norsk økonomi, er blitt nevnt. En kunne da rent retorisk også spørre representanten Sanner: Når det, som han sa innledningsvis, var den forrige regjeringens ansvar at det gikk så bra, er det da, når det nå går så bra at det blir såkalt overoppheting, regjeringspartiene som plutselig har ansvar for dette – eller er det slik at også den forrige regjeringen har ansvaret for en del av denne politikken? Jeg synes det som går på argumentasjonen i de ulike innlegg og i de ulike sammenhenger, må henge i hop. Videre er det blitt nevnt at Senterpartiet har skiftet synspunkt når det gjelder handlingsregelen. Det er helt feil. Vi har holdt oss til handlingsregelen hele tiden. På samme måte som Høyre har vi hatt ulike tolkninger av handlingsregelen. I forrige regjeringsperiode brukte regjeringen – så vidt jeg vet – til sammen ca. 150 milliarder kr mer enn handlingsregelen tilsier. Og det var under en finansminister fra Høyre. Også her er tolkingen på sett og vis blitt preget av øynene som ser. Mitt utgangspunkt er at det lønner seg å fortelle historien riktig. Det lønner seg for dagens regjering, og det lønner seg ikke minst også for de forrige regjeringspartiene.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2006-11-28:
Som tidligere er Forsvaret et av de områdene der man friskt diskuterer hvor mye penger de skal få. Noen vil redusere, mens Fremskrittspartiet ønsker et forsvarsbudsjett som står i forhold til hva Stortinget pålegger Forsvaret å gjøre. De siste årene har dette dessverre ikke stått i forhold til hverandre, og man har fått episoder som verken Forsvaret eller de styrende organer er tjent med. For å spare penger har utstyr blitt plassert ute i all slags vær. Øvelser er innstilt, med det resultat at soldatene kanskje ikke når de mål en har. Vi har lagt ned leirer i en utrolig fart, og vi har hatt en omorganisering der en har vært mer opptatt av å nå tallmålene enn av å se hva totalresultatet ville bli – dette til stor frustrasjon for både sivile og militære ansatte. Militært utstyr har heller ikke blitt skiftet ut med dagens, og store deler er utstyr som bærer preg av mange års bruk, bl.a. har man f.eks. samme M109G stridsvogn som jeg ble undervist på i 1976. Våre Herkules transportfly står mer enn de flyr. Slik kan jeg ramse opp eksempel etter eksempel. Det er innkjøpt og bestilt nye fartøyer. Men nå sier flere at nok penger til drift og vedlikehold ikke finnes. Det er ikke rart at ansatte slutter eller vil bli omplassert. I går kveld hadde USAs ambassadør, Benson K. Whitney, en tale hvor han ønsket at Norge bidrog mer når det gjelder det forsvarsmessige, og at vi økte våre rammer til 2 pst. av bruttonasjonalproduktet. I dag er Norge nr. 14 av NATO-landene, målt i forhold til bruttonasjonalproduktet. Dette tror jeg er overraskende tall for mange. Vi er ikke best her, og altså langt fra målet. Hvis vi ikke øker Forsvarets budsjetter betraktelig, tror jeg Forsvaret står ved en skillevei. Hva skal vi beholde og bygge videre på? Forsvarssjef Diesen har fått mye kritikk for sin tale i Oslo Militære Samfund for noen uker siden. Men Fremskrittspartiet er glad for denne talen. Vi politikere må snart bestemme oss for om vi skal ha et forsvar, hvor stort det skal være, og av hvilken type. Det som har skjedd de siste 10–15 årene, med en økning kun tilsvarende den alminnelige prisveksten, er for dårlig. Norge har store ressurser og et stort område å overvåke både til lands og til havs. Vi skal også bidra internasjonalt, og da trenger Forsvaret mer midler. Toppmøtet nå i Riga sier mye om dette. Foreløpig ser det ut som om kun Fremskrittspartiet er det partiet som økonomisk ivaretar også disse interesser.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2006-11-28:
Jeg har lest mange honnørord og sett fagre målsettinger – om den generelle forskningsinnsatsen, om samarbeid mellom offentlig og privat sektor, om likebehandling av institusjoner og om brukerstyrt forskning som skal skape verdier gjennom å bli styrt av næringslivet inn mot de områder der potensialet for verdiskaping er størst – i de bakenforliggende dokumenter for dagens debatt. Det mangler ikke på visjonene. Men så kommer vi til praksis. «Det vi vil få til, får vi til,» sa kunnskapsministeren i fjor. Vel, på den generelle forskningsfronten må vi bare konstatere at det ikke var mye han ville. Men praksis svikter også på andre sider av dette enn på rene bevilgninger. Regjeringen avslører med sine kutt i SkatteFUNN-ordningen at de ikke skjønner det offentliges rolle som en premissleverandør for en aktiv satsing fra næringslivet. I sin konsekvens betyr dette at man har gitt opp den nasjonale målsettingen på forskningsfronten. Gaveprofessorat fra næringslivet til universiteter og høyskoler er en del av dette bildet. Gaveprofessorat stimulerer til utveksling av ideer, erfaringer og interesser mellom aktørene ved å bygge nettverk og kontakt. Regjeringspartiene avviser en likebehandling av private og offentlige universiteter og høyskoler når det gjelder gaveprofessorater. Begrunnelsen er manglende statlig medvirkning i styret av private institusjoner og avgrensningsproblematikk. Og jeg som trodde at vi hadde NOKUT til slikt! Det er rimelig klart hvilke institusjoner i Norge som har akkreditering fra NOKUT, og hvilke krav de da må tilfredsstille. I sin konsekvens er avvisningen en mistillit til NOKUT som akkrediteringsorgan. Nei, dette framstår nok som en leting etter en unnskyldning for å unngå likebehandling og for å unngå at gaveprofessorat blir et mer effektivt virkemiddel inn mot hele sektoren. Norge har en ambisiøs målsetting for forskning – 3 pst. av BNP, og 2 pst. skal komme fra næringslivet. Tror de rød-grønne at dette skal komme av seg selv, at det skal komme som et resultat av en advarende og formanende pekefinger? Nei, dette kan ikke komme uten at staten systematisk søker incentiver og ordninger som aktivt stimulerer både store og små bedrifter i hele landet til fokus mot innovasjon og ny forskningsbasert verdiskaping. Internasjonalt, bl.a. i EU, går man nettopp sterkt i den retningen. Alle honnørordene i dokumentene til tross, avvisningen av Dokument nr. 8 om gaveprofessorat avdekker en holdning som vil bli et hinder for mer forskningsbasert verdiskaping i Norge. Vi er inne i et hvileskjær som vil sette spor, dessverre.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2006-11-28:
Jeg vil bruke litt tid på Dokument nr. 8:96 om å ivareta norske borgeres interesser i utlandet. Saken tar opp problemstillinger rundt skole, helse, omsorg, skatt og trygd. Stadig flere nordmenn velger å flytte utenlands, noen for kortere perioder hvert år, noen for et år eller to, mens andre igjen flytter utenlands permanent. Grunnene til utflytting er flere. For mange handler det om helse, mens andre igjen flytter i forbindelse med arbeid. Fremskrittspartiet har fått utallige henvendelser fra fortvilede nordmenn i utlandet. Spesielt mottar vi henvendelser fra alvorlig syke eller sterkt funksjonshemmede som mister rettigheter ved utflytting. De er frustrert over at deres valg består av enten et liv i varmere strøk med bedret helse, men ingen rettigheter, eller flere rettigheter og en helse som fratar dem muligheten til å bruke disse rettighetene. Disse og andre utflyttere har én ting felles. De sliter med å finne ut av regelverket. De mener at det regelverket som finnes, er vanskelig å forstå. De får ulike svar når de henvender seg til de offentlige kontorene, og flere av regelverkene oppleves svært urimelige. Jeg konstaterer at Venstre, Høyre og Kristelig Folkeparti uttaler at de ser at det kan være behov for mer informasjon på ulike områder, og at de vil komme tilbake til dette i relevante sammenhenger. Bortsett fra denne merknaden står alle partiene, unntatt Fremskrittspartiet, samlet om at de problemstillinger som Fremskrittspartiet har framsatt, ikke anses som noe problem. I takt med økt flytting til utlandet øker antall barn som trenger et skoletilbud. Fremskrittspartiet mener det er nødvendig å avklare det norske ansvaret for å gi norske barn i utlandet et tilbud som gir en forsvarlig skolegang. Ifølge flertallsmerknadene vil Regjeringen komme tilbake til dette våren 2007, da den vil fremme forslag om omfattende endringer i friskoleloven. Når det gjelder de nye skattereglene som ble innført for inntektsåret 2004, uttaler finansministeren i sitt brev av 29. september 2006: «Så langt foreligger det ingen særskilte tilbakemeldinger fra verken skattytere eller ligningsmyndigheter om at de nye reglene ikke fungerer i praksis.» Videre sier finansministeren i samme brev: «(…) har personer som ønsker å emigrere fått klare og entydige regler å forholde seg til.» (…) Det sies også: «Det er heller ikke spesielt problematisk at mange utflyttede nordmenn en tid blir skattepliktige(…) både i Norge og i tilflyttingsstaten.» (…) Jeg stiller meg undrende til disse utsagnene. De henvendelser vi i Fremskrittspartiet mottar, viser klart det motsatte. Disse menneskene sier også at de har klaget på regelverket og systemet til de andre politiske partiene og til likningsmyndighetene. Og ærlig talt, selvfølgelig oppfattes det som et stort problem for den enkelte at han må betale skatt av sine inntekter to ganger. Jeg konstaterer at Regjeringen har en ute av syne, ute av sinn-holdning overfor en rekke svært viktige problemstillinger som flere tusen nordmenn opplever.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-11-28:
Tidligere i dag har vi hørt skrekkhistorier fra finanskomiteens leder, fra Arbeiderpartiet, om hvor ille det vil gå folk flest dersom Fremskrittspartiets budsjett blir vedtatt. Det er selvsagt ikke riktig. Det blir heller ikke riktig når Arbeiderpartiets representanter gjentar uriktige påstander, med eller uten sentralbanksjefen som kilde. Det som er riktig, er at i dagens Norge finner vi flere fundamentale og uakseptable feil og mangler i velferdssystemet, feil og mangler som denne regjering ikke vil rette opp. Denne regjeringen mener åpenbart at det blir inflasjon og høyere renter av å behandle syke mennesker. Det mener ikke Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet mener det er solidarisk viktig, økonomisk forsvarlig og økonomisk lønnsomt å utnytte den kapasiteten som faktisk finnes i våre statlige sykehus, og gjøre det i samarbeid med private sykehus og klinikker, slik at pasienter som trenger sykehusbehandling, faktisk får det på en verdig måte. Selvsagt blir det ikke inflasjon om dagens bemanning på sykehusene brukes til full drift på avdelingene, og i full uke. Det gir flere pasienter behandlet i stedet for færre, kortere ventetid i stedet for lengre ventetid og et behandlingstilbud til flere viktige pasientgrupper, ikke til færre. Denne regjeringen mener åpenbart at det blir inflasjon og høyere rente av å bygge bedre veier. Det mener ikke Fremskrittspartiet. Veibygging er en investering. Veier varer i 50 år. Anleggsentreprenørene har ledig kapasitet. Det er gjentatt og gjentatt – senest i forrige uke. Hos Regjeringen blir budskapet åpenbart mottatt med lukkede ører. Der lar man seg ikke forstyrre av fakta. Investering i bedre stam- og riksveier gir ikke inflasjon. Vi har ledig byggekapasitet innenlands, og vi kan, slik Fremskrittspartiet foreslår, også bruke utenlandske entreprenører betalt via et utenlandsbudsjett til å bygge bedre veier i Norge. Vi er ikke alene om å mene at det er mulig. Mange ordførere fra både Arbeiderpartiet og Senterpartiet er inderlig enige med Fremskrittspartiet om dette. Bedre veier gir bedre effektivitet og høy samfunnsøkonomisk avkastning, reduserte utslipp, reduserte ulykker og reduserte transportkostnader. Det er ikke nok å skryte av at Nasjonal transportplan er oppfylt, når den faktisk heller ikke er det. Vedlikeholdsetterslepet på riksveiene er 15 milliarder kr. Vi trenger 230 milliarder kr for å bygge et godt stamveinett. Disse oppgavene må også løses. Norge har råd – synd at Regjeringen sier et usolidarisk nei til dette, uforståelig at Regjeringen kan begrunne sitt nei med at mer penger til pasientbehandling og mer penger til veibygging vil ødelegge norsk økonomi.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2006-11-28:
Å møte utfordringer og muligheter i nordområdene er Norges viktigste strategiske satsing i årene som kommer, skriver regjeringspartiene i Soria Moria-erklæringen. Det kunne ikke vært sagt bedre, selv ikke av Kristelig Folkeparti. Men den budsjettmessige oppfølgingen er sørgelig svak, ja så svak at selv Regjeringens stortingsrepresentanter på Nord-Norge-benken innrømmer at dette ikke er godt nok. Etter at budsjettkapitlene er saumfart, har man skrapt sammen 274 mill. kr som kan relateres til nordområdesatsing. Dersom dette er det nivået de rød-grønne legger seg på, må man trygt kunne si at de får rett som fryktet at det på nytt blir bare ord og atter ord. NRK Troms fikk tak i en foreløpig rapport av Regjeringens helhetlige nordområdestrategi, som skal presenteres i Tromsø 1. desember. Jeg ble ikke mer optimistisk på nordområdenes vegne av å lese de 38 sidene med svært mye gjentakelse av ting som tidligere er skrevet. Her skriver Regjeringen at de har innledet en langsiktig, styrket satsing ved å øke bevilgningene til nordområderelaterte tiltak med 274 mill. kr. En langsiktig, styrket satsing må etter Kristelig Folkepartis syn være noe mer enn det som man normalt forventer å finne i de årlige budsjettene. I så måte er det knyttet stor forventning til den endelige framleggelsen av nordområdestrategien i Tromsø 1. desember. Jeg forutsetter at Regjeringen der knytter økonomi til de mange gode tiltak som er opplistet under overskriften: Den nye arbeidsdagen begynner. Den nye arbeidsdagen må inneholde en tydelig satsing på fiskeri og havbruk. Vi har nå levd et helt år med en fiskeripolitikk på vent, og i det siste har vi sett at selv fiskerne i Finnmark, som spesielt skulle nyte godt av den nye regjeringens snuoperasjon, har mistet tålmodigheten, og ber om mer av den forrige regjeringens fiskeriregime. Styrking av universitet og høyskoler samt økt forskningsaktivitet må også ligge inne. Her kommer vi ikke utenom Universitetet i Tromsø og de øvrige høyskolene i landsdelen. Det minner ikke om mye nordområdesatsing når en kutter i bevilgningene til disse viktige institusjonene i Nord-Norge. På mandag var det universitetskonferanse i Bodø, og i Kristelig Folkeparti forventer vi at Bodø får sitt universitet når oppgraderingen er gjennomført. Jeg tror også at det kan være bra med en helhetlig tilnærming til forskning. Det ville vært spennende å få utviklet et helhetlig nordområdeprogram som tar hensyn til at olje og gass bare er en del av en helhetlig nordområdestrategi. Her må både arktisk landbruk, turisme, infrastruktur og Forsvarets plass i landsdelen være prioritert. Poenget i denne sammenheng er at Norge vil ha liten troverdighet når det gjelder å fremme mulighetene i nord, dersom vi ikke også viser tydelig vilje til selv å satse nasjonalt. Først da kan vi gå ut og få partnere med oss i utviklingen av nordområdene.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2006-11-28:
I Soria Moria-erklæringa la Regjeringa rammene for ei aktiv, heilskapleg kriminalitetsnedkjemping. Målet er å førebyggja betre, oppklara meir, reagera raskare og rehabilitera betre. Vi førebyggjer bl.a. ved politiråd. Vi førebyggjer betre ved at kommunane har fått eit historisk lyft, der vi har gitt rom for å styrkja skulen, styrkja barnevernet og opna opp igjen stengde ungdomsklubbar. Vi legg til rette for å oppklara meir ved å utvida bruken av DNA-analysar og ved å utdanna fleire politifolk. Vi skal dømma smartare, bruka meir samfunnsteneste og bruka andre alternative straffeformer, som t.d. narkotikaprogram og promilleprogram. Vi har ikkje berre innført ei kursendring i justispolitikken og i den førebyggjande politikken. Vi har òg skapt eit temposkifte. Dei siste åra har det vore ein uhaldbar situasjon, ein vond sirkel der dømde vert gåande i årevis og venta på å koma inn til soning. Dei får ikkje jobb. Dei får ikkje bustad. Dei får ikkje sjansen til å gjera opp for seg og koma vidare i livet. Soningskøen gjer også noko med rettsoppfatninga til folk, særleg dersom den dømde gjer nye kriminelle handlingar medan han ventar på å koma inn til soning. I fjor lova justisministeren 100 nye soningsplassar. Det løftet braut han. Vi har levert 250! Soningskøen er på veg ned, men målet er at soningskøane skal bort. Regjeringa si samla satsing på kriminalomsorga manglar sidestykke i Noreg. Skuletilbodet er utvida med ein auke på nesten 50 pst. Bibliotektenesta er styrkt, og ikkje minst er helsetilboda og rusbehandlinga styrkt. 80 pst. av auken i justissektoren går til kriminalomsorga. I tillegg jobbar Regjeringa med ein tilbakeføringsgaranti for at det skal verta slutt på at ein av to er attende i fengsel i løpet av fem år. Reduksjon i soningskø og heilskapleg satsing på førebygging og rehabilitering fører også til at vi får auka politikraft. Her har vi også auka innsatsen, særleg mot gjengkriminalitet og økonomisk kriminalitet. Regjeringa har også sett søkjelyset på vald i nære relasjonar. Å oppleva den private og normalt trygge sfæren som farleg, er ei stor påkjenning. Slikt kan ikkje samfunnet akseptera. Gjennom å få ned soningskøane, hindra at kriminelle gjer nye lovbrot medan dei ventar på å få sona, gjennom betre rehabilitering i fengsla, rusbehandling og satsing på politiet reduserer vi valden og kriminaliteten i samfunnet. Gjennom å endra lovverket og gi domstolane betre føresetnader for å sikra ofra si stilling ser vi no ei klår kursendring og eit temposkifte i justispolitikken. Vi er på veg mot eit tryggare samfunn.
Janne Sjelmo Nordås (Senterpartiet), 2006-11-28:
Å møte utfordringer og muligheter i nordområdene er «Norges viktigste strategiske satsingsområde i årene som kommer». Dette er igjen et sitat fra Soria Moria-erklæringen. Senterpartiet mener en helhetlig strategi er viktig i globaliseringens tidsalder, hvor nasjonale og internasjonale utviklingstrekk virker sammen og visker ut noe av det tradisjonelle skillet mellom innenriks- og utenrikspolitikk. Nordområdepolitikken må derfor være en langsiktig og helhetlig politikk som skaper bærekraftig vekst og utvikling i området. Norge har mye å forsvare i nord. Derfor er økt tilstedeværelse svært viktig, noe Regjeringen også legger opp til. Senterpartiet vil advare mot en for ensidig fokusering på petroleum i nord. Ja, vi skal ha geologisk kartlegging. Ja, vi skal ha en aktiv tildelingspolitikk, og ja, vi skal helt klart sikre ringvirkninger i nord, men vi skal også legge forholdene til rette, slik at lokalsamfunnene i nord ikke forvitrer, spille på de næringer vi har, skape nye arbeidsplasser gjennom bedre økonomi i kommunene, gi gode helse- og skoletilbud, og gjennom massiv satsing på infrastruktur redusere innbyggernes og næringslivets avstandsulemper. Senterpartiet ser et spesielt behov for en styrking av forsknings- og utviklingsmiljøet i nord. Gjennom forskning for nord, av miljøet i nord, kan vi sikre kompetanseoppbygging, som vil være en sterk faktor for å lykkes i den strategiske satsingen. Jeg vil også peke på behovet for en ansvarlig fiskeripolitikk, og at en rekke tiltak for bekjempelse av ulovlig fiske må komme på plass. Videre må vi ha en reiselivspolitikk der de gode opplevelsene står i sentrum, bl.a. gjennom satsing på arktisk mat, kulturelt mangfold og flotte naturopplevelser. Forbedret infrastruktur er nødvendig, nord–sør- og øst–vestforbindelser må få et kraftig løft, både når det gjelder bredbånd, jernbane, vei, havner og flyforbindelser. Regjeringen har startet dette løftet, og det er med tilfredshet Senterpartiet kan se at rammene i Nasjonal transportplan for første gang oppfylles. I dette budsjettet ser vi begynnelsen på Regjeringens strategiske satsing. Det er bra! Men Senterpartiet er utålmodig på nordområdenes vegne, for det er enorme behov. Samtidig er det behov for en langsiktig politikk, hvis vi skal lykkes i å gjøre nordområdene til Norges viktigste strategiske satsingsområde i årene som kommer – og det skal vi lykkes med.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2006-11-28:
Forleden var jeg til stede på et møte i Tromsø, der fiskebåtredere klynget seg til Fremskrittspartiets fiskeripolitikk. Det er jo ikke det minste rart. Fiskebåtrederne har blikket stivt festet på egne lommebøker og sier rett ut at de ikke føler noe ansvar for liv og bosetting i de mange fiskeriavhengige samfunnene langs kysten vår. De er imot distriktskvoter, fordi de tror at de kan komme til å tape noe på det selv. De er imot leveringsplikt, fordi de tror at det kan redusere egen fortjeneste. De kjemper for fri omsetning av fiskekvoter, for det er til fordel for de mest kapitalsterke utøverne i næringen, nemlig dem selv. Fiskebåtrederne er seg selv mer enn nok! Er det rart at de tiltrekkes av et parti som nettopp appellerer til grådigheten, og som gladelig ofrer våre mange små og fiskeriavhengige samfunn for markedet? Fremskrittspartiets fiskeripolitikk er jo svaret på fiskebåtredernes holdninger og meninger. Fremskrittspartiet synes liberaliseringen av fiskeripolitikken går for sent. De vil fjerne de distriktspolitiske virkemidlene, og de vil ha fri etableringsrett i havbruksnæringen. Gjett hvem som vil ha størst fordel av det? I en tankevekkende kronikk refererer redaktør Ivan Kristoffersen til at Island gjorde sine fiskeripolitiske valg på 1980-tallet, da Islands egne fiskeressurser var i klar tilbakegang. Fiskekvoter ble kjøpt av 100 familier, som seinere ble rikere enn noensinne. Resultatet var at kapitalen flyttet fra kysten og over i bank- og finansvesenet og industrien. I 2005 var 50 pst. av Islands totale kvoter i hendene på ti store fiskeriselskap. Dette er et fiskeripolitisk bokholderi betalt med en rekke små lokalsamfunn som har mistet inntjeningen fra fiskerinæringen, skriver Ivan Kristoffersen. Han kunne gjerne lagt til at dette er speilbildet av Fremskrittspartiets fiskeripolitikk. Det vil knapt overraske noen at Fremskrittspartiet kutter fiskeribudsjettet på en sånn måte at det svekker vårt fiskeripolitiske samarbeid med Russland og reduserer Fiskeridirektoratets mulighet til å drive kontroll med ulovlig, urapportert og uregistrert fiske. Motstykket til dette er en politikk som slår ring om våre mange fiskeriavhengige samfunn, som sørger for et lønnsomt og bærekraftig fiske og en lønnsom sjømatindustri som har god, og, ikke minst, forutsigbar råvaretilgang. Motstykket til kortsiktig profitt for noen er langsiktig og miljømessig forsvarlig verdiskaping og en god fordeling av fiskeressursene der fellesskapets eierskap til fisken i havet er sikret. Motstykket til ytterligere liberalisering og avregulering er samfunnsmessig styring og kontroll. Sist fiskeribefolkningen gjorde valget mellom samfunnsmessig styring og marked, var i 2005.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2006-11-28:
I dag har representantane frå regjeringspartia framstilt neste års budsjett som eit stort glansbilete. Eit glansbilete har også ei bakside, og ho ønskjer eg å avdekkje ein liten flik av her og no. Den fulle sanninga vil gå opp for folk etter kvart utover i 2007. Den vesle fliken eg ønskjer å ta no, synleggjer regjeringspartia si satsing på helse. I Sogn og Fjordane må fødeavdelinga i Lærdal og på Nordfjordeid stengje i jula, i dei store høgtidene og kanskje i sommarferien neste år. Grunngjevinga for styret i Helse Førde er at dei er pålagde å spare pengar på grunn av at Regjeringa ikkje vil gje nok pengar til fullverdig drift av sjukehusa. Sanninga er at sannsynlegvis sparer ikkje Helse Førde ei einaste krone på dette sparetiltaket – tvert imot. Det som kan verte resultatet av denne stenginga, er at ho forverrar fødselsstatistikken for desse sjukehusa, som i neste omgang kan verte brukt imot dei, med det formål å leggje ned fødeavdelingane. Dermed er driftsgrunnlaget fullstendig borte. I Framstegspartiets alternative budsjettframlegg ligg m.a. sanering av den tyngjande gjelda til helseføretaka, som ville ha resultert i at dei fødande i Sogn og Fjordane kunne gå ei trygg julehelg i møte. Når regjeringspartia ikkje vil slette denne gjelda, kan ikkje det vere på grunn av inflasjonsfaren. Gjeld til føretak som f.eks. Gardermobana har staten sletta tidlegare, utan at dette har resultert i inflasjon. Når Regjeringa i statsbudsjettet for 2007 ikkje vil slette gjelda til helseføretaka, trekkjer eg den konklusjonen at helseministeren og Regjeringa brukar manglande løyvingar til sletting av denne gjelda som eit verktøy til å sentralisere viktige sjukehusfunksjonar. Det glødande engasjementet og vallovnadene som regjeringspartia generelt og Senterpartiet spesielt la for dagen i valkampen før siste stortingsval, har eg på ingen måte sett igjen i dei framlagde budsjetta frå Regjeringa. Hadde eg hatt nok tid i denne debatten, kunne eg ha stått her og teke for meg felt for felt og vist den same falma baksida av glansbiletet av Regjeringa sitt budsjettframlegg. Men når vi kjem til budsjettinnstillinga frå kommunal- og forvaltningskomiteen, får eg på ny høve til å ta for meg fleire sider av denne saka. Då ønskjer eg å avdekkje baksida av glansbiletet Regjeringa har forsøkt å teikne av satsinga på Kommune-Noreg.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2006-11-28:
Vi husker alle sammen opptøyene i Frankrike for en tid tilbake. Hvis vi hadde ønsket å skape en sånn situasjon her i Norge, hvordan skulle vi da ha gått fram? For å finne svaret på det, må vi finne bakgrunnen for denne situasjonen. Mange av opprørerne hadde falt ut av skolesystemet. De manglet jobb. De var overlatt til å klare seg selv ute i forstedene. Raseri over egen ulykke og det faktum at myndighetene verken så dem eller brydde seg særlig om dem, fikk det til slutt til å koke over for mange. Frankrike førte en politikk for ulykke. Dette måtte også franske myndigheter til slutt innse, og nå skal de gjennomføre en satsing på skole, stipender, bedre boliger og jobbtrening. Vi kjenner altså nå oppskriften på konflikt. Dermed kan det være lettere å finne en annen vei. Jeg tror det er tre hovedgrep vi må fokusere på for å skape et godt samfunn hvor alle er med. Det første er en god offentlig skole hvor alle går sammen, hvor barn kan trene seg på å leve i en sammensatt verden sammen med andre. En god fellesskole er en forutsetning for at vi kan opparbeide oss en kulturell forståelse, noe som vil være svært viktig i framtidssamfunnet. Det andre er en sosial boligpolitikk. Hvis vi ser på innbyggersammensetningen i Oslo, ser vi at andelen minoritetsspråklige øker omvendt proporsjonalt med boligprisene. Alle som mener at dette er en uheldig utvikling, må se i øynene at vi trenger en sosial boligpolitikk i dette landet. Det har vært en mangelvare i Oslo som høyresiden, som jo har styrt byen i en årrekke, må bære hovedansvaret for. Det tredje er at vi må ha en politikk som sikrer folk et arbeid å gå til, og her følger Regjeringen så til de grader opp. Man skulle tro at alle ville lære av franskmennenes feil – men den gang ei! Fremskrittspartiet vil gjenta feilene. De tar penger fra asylmottakene, noe som vil kunne bidra til at vi får flere med ulovlig opphold i landet. De tar penger fra bosettingstiltak, noe som vil føre til flere sosialhjelpsmottakere. De tar penger fra norskopplæring – det er jo ubegripelig. Og de tar penger fra alle frivillige organisasjoner som driver med viktig arbeid overfor vanskeligstilt ungdom med innvandrerbakgrunn. Dette vil føre til større forskjeller, høyere konfliktnivå og dypere kløfter i vårt samfunn. Dette er en politikk for ulykke. Arbeiderpartiet vil ha et annet samfunn. Vi vil at alle skal ha like muligheter til selv å skape sin egen framtid. Vi vil bidra til dette fra samfunnets side. Vi vil ha et samfunn preget av toleranse, respekt og medmenneskelighet. Mens noen bare fokuserer på plikter og andre bare fokuserer på rettigheter, har vi vårt budskap til alle som vil leve i dette landet: Gjør din plikt, krev din rett.
Johannes Rindal (Senterpartiet), 2006-11-28:
For en kunnskapsnasjon som Norge er det avgjørende å satse på læring også utenom det ordinære utdanningsløpet. Jeg ønsker derfor å bruke mine 3 minutter til å prate om den gledelige satsinga som Regjeringa har lagt opp til når det gjelder voksenopplæring og livslang læring. OECD har kåret Norge til verdensmester i livslang læring. Det er gledelig, men det stiller krav til oss som land dersom vi ønsker å inneha denne posisjonen også om 15 år. Dette er langsiktig arbeid, der det må jobbes målrettet og systematisk. Det er i budsjettet satt av over 140 mill. kr til å delta i EUs handlingsprogram for livslang læring, LLP. Her er fokuset på kvalitet i utdanninga sentralt. Tilslutning til LLP vil stimulere til faglig utvikling og internasjonalisering. Gjennom utvekslingsprogrammene Comenius, Erasmus og Leonardo da Vinci får norske elever og studenter mulighet til å ta deler av utdannelsen utenlands, med økt kompetanse i språk og kultur som resultat. Begge deler er viktig når norsk arbeidskraft skal være kvalifisert for et stadig mer internasjonalt rettet arbeidsliv. Senterpartiet ser derfor positivt på Regjeringas forslag om å delta i LLP, og ser fram til debatten om dette når proposisjonen legges fram for Stortinget. Å være best på livslang læring betyr at en lykkes i å bygge kunnskap både i og utenfor klasserommet. Som stortingspolitikere har vi vel alle vært med i en studiering eller to. Det å samles over en kaffekopp og et studiehefte var noe rundt 15 pst. av Norges befolkning gjorde i 2005, og det til tross for Bondevik II-regjeringas drastiske kutt i voksenopplæringa. Mye av denne voksenopplæringa finner sted gjennom studieforbundene, som er sammenslutninger av godkjente medlemsorganisasjoner. Studieforbundene står for et lavterskeltilbud som bidrar til å ufarliggjøre læring, bl.a. ved å gi alternative tilbud til voksne som har stått utenfor arbeidslivet i lengre perioder. Fordelen med studieforbundene er at de har en fleksibel og ubyråkratisk oppbygging. De tar raskt hensyn til endringer i behovet for kompetanse og kunnskap og innretter kursene på en slik måte at læringsutbyttet til enhver tid er relevant for det behovet som fins i samfunnet. Kurs gjennom studieforbundene har også en egenverdi utover det å gi økt kunnskap. Kursene er en unik mulighet for deltakerne til å danne nettverk med andre mennesker i samme situasjon. Dette kan motivere til økt innsats og utvikling for den enkelte og gi sjøltillit og en følelse av mestring. Det er på sin plass å gi honnør til Regjeringa for økninga på 58 mill. kr til voksenopplæring, og det er gledelig å konstatere at livslang læring med dette budsjettet har fått det fokuset det fortjener, og som er nødvendig for at Norge om 15 år fremdeles skal kunne kalle seg verdensmester på dette området.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2006-11-28:
Vi har nå snart lagt bak oss en lang debatt og en lang dag med ordkrig om neste års statsbudsjett. De aller fleste innleggene vi har hørt fra opposisjonen, har dreid seg om hvor elendig dette budsjettet er, og ikke minst om hvor fælt vi har det i dette landet. Denne elendighetsbeskrivelsen har vært en ørkesløs vandring mot dommedag, hvor en skulle tro at det var store folkevandringer på gang for å berge både liv og helse. Soria Moria blir av enkelte beskrevet som et eventyr. Ja, det denne regjeringen har gjort, er nesten som et eventyr. Aldri før har kommunene fått større overføringer enn nå, og aldri før har en regjering fått flere klapp på skuldra fra ordførere fra borgerlige partier rundt omkring i hele landet. Økte frie inntekter på hele 9,4 milliarder kr siden høsten 2005 har gitt kommunesektoren det løftet som den forrige regjeringen ikke maktet og evnet – frie inntekter som kan brukes på våre barn, inntekter som kan brukes på våre ungdommer, inntekter som kan brukes på våre eldre, og inntekter som kan brukes til å utvikle gode lokalsamfunn. I flere år på rad har Norge vært kåret av FN som verdens beste land å bo i. På tross av dette viste en undersøkelse nylig at vi ikke er særlig fornøyde. Det var som den karikaturtegningen som en av landets hovedstadsaviser viste, av den kraftige nordmannen som lå på ryggen og var god og mett: Nå er jeg så mett at jeg er skikkelig irritert. Det er stor forskjell på å fremme forslag i opposisjon og i posisjon. Jeg ser at Høyre nå har sendt ut en pressemelding om hvor fortreffelig deres forslag til budsjett er. Nå i opposisjon har Høyre og de øvrige borgerlige partiene penger som de ikke hadde da de selv satt i regjering. Aldri før har noen regjering satset så mye på helse som denne regjeringen. Det første den gjorde, var å bevilge 600 mill. kr mer til pasientbehandling i 2006 og ytterligere 390 mill. kr for 2007. Aldri før har det vært behandlet flere pasienter ved norske sykehus, aldri før har det arbeidet flere i norsk helsevesen, og aldri før har vi brukt mer penger i norsk helsevesen. Denne regjeringen har også kvittert ut den forrige regjeringens forslag til skjevfordeling – ett år før den tiden de selv ønsket og selv foreslo. Fra 2008 økes avskrivningene fra 60 pst. til 80 pst., noe som gjør at en kan investere 1 milliard kr mer i norsk helsevesen. Etterlengtede prosjekt innenfor sykehus kan bli realisert tidligere enn den andre regjeringen foreslo. Slik kan jeg fra område til område ramse opp gode satsinger for folk flest fra denne regjeringen. Den elendighetsbeskrivelsen vi hører, har ikke rot i virkeligheten. Gjennom Soria Moria ser vi at viktige velferdstilbud utvikles og gir folk trygghet – trygghet for å møte framtiden og trygghet for arbeid og inntekt.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2006-11-28:
Det er ingen tvil om at den økonomiske situasjonen Norge befinner seg i, gir oss et handlingsrom mange misunner oss. Det er noe vi skal ha med oss som nasjon og som folk i et større perspektiv, og spesielt de av oss som har vært så heldige at man har fått vært ute og reist det siste året i embets medfør og sett hvilke utfordringer andre folk, andre land og andre samfunn møter. Da kan det å overvære en budsjettdebatt i Det norske storting med et halvt øre bli noe – i hvert fall av og til – perspektivløst. Vi skal ha med oss det perspektivet at det er mange som står foran enorme utfordringer når det gjelder å trekke sine samfunn ut av dyp fattigdom og komme seg framover. Selv om vi gjør mer i dette budsjettet enn vi noen gang har gjort tidligere akkurat for å hjelpe andre, har vi ennå en lang vei å gå, og jeg er heller ikke i tvil om at vi kunne gjort alvorlig mye bedre. Når det er sagt, vil jeg si at Regjeringen leverer det den gikk til valg på, i dette budsjettet, og jeg synes man leverer solid, og man leverer på områder der vi delvis ble latterliggjort under valgkampen i fjor. Man leverer på kommuneøkonomi i en grad som jeg tror få trodde var mulig bare for et drøyt år siden. Vi leverer på samferdsel. Et og et halvt år etter at transportplanen ble behandlet og Høyres leder i samferdselskomiteen sa at dette aldri kom til å skje, leverer man faktisk og er den første regjeringen som innfrir løftene som er gitt i Nasjonal transportplan. Man leverer på kultur. Det er viktig. Ikke bare kommer dette det spesialiserte kulturlivet til gode, men pengene blir distribuert over hele landet og kommer det brede, frie kulturlivet til gode rundt omkring i by og bygd. Jeg synes også at næringspolitikken på sett og vis er gjenreist på en del viktige områder gjennom dette statsbudsjettet, ikke minst gjennom den spesifikke satsingen som Regjeringen har fått på plass på skog, der man gjennom skogfondsordningen nå legger aktivt til rette for en økt avvirkning, en politikk som Stortinget tidligere har ønsket, men som det ikke er noen regjering som har klart å gjennomføre ennå. Man har doblet satsingen på reiseliv. Det er en av de viktigste næringene i Distrikts-Norge, en næring som er i voldsom vekst. Man har fått på plass nettolønn på Hurtigruta. Det er et viktig tiltak for å opprettholde en avgjørende infrastruktur langs kysten. Og ikke minst har man tatt tak i strukturproblematikken for fiskeriene, for derigjennom å sørge for at verdiene blir der de skapes.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2006-11-28:
Mange unge kvinner som har potensial og lyst til å starte egen bedrift, vegrer seg fordi selvstendig næringsvirksomhet kan være vanskelig å kombinere med familieliv og små barn. Dette er lett å skjønne. Det krever både mot, innsats og vilje til risiko å starte for seg selv. Kvinner har mye å tilføre næringslivet, som pr. i dag etter min mening er vel maskulint. Derfor er det viktig at samfunnet tilrettelegger slik at risikoen ved å være selvstendig næringsdrivende blir mindre. De rød-grønne partiene erkjenner at vi i Norge har langt igjen før kvinner og menn reelt sett har like muligheter. I Soria Moria-erklæringen står det uttrykkelig at Regjeringen «vil føre en politikk som gir kvinner og menn like muligheter og reell likestilling» – fine ord, men hva betyr så dette i konkrete politiske initiativ? Etter min mening har Regjeringen gjort lite for å legge forholdene til rette for kvinnelige gründere. Dette er skuffende. Kristelig Folkepartis tidligere likestillingsminister Laila Dåvøy sendte sommeren 2005 på høring flere forslag om likestilling mellom selvstendig næringsdrivende og andre arbeidstakere ved svangerskap, fødsel og barneomsorg. Arbeidet var dermed kommet langt da Karita Bekkemellem overtok statsrådsstolen. Likevel har Regjeringen ikke gjort noe med saken siden regjeringsskiftet i fjor høst. I Kristelig Folkepartis alternative forslag til statsbudsjett går vi inn for en likestilling allerede neste år av selvstendig næringsdrivendes rett til sykepenger under svangerskap, svangeskapspenger, fødselspenger, adopsjonspenger, omsorgspenger samt pleie- og opplæringspenger. Vi er utålmodige på de kvinnelige gründernes vegne. Vi vil at deres rammebetingelser for deltakelse i næringslivet skal være så likestilte som mulig. I Kristelig Folkeparti er vi overbevist om at en likestilling av rettighetene ved svangerskap, fødsel og barneomsorg bl.a. vil bidra til flere kvinnelige gründere, økt verdiskaping, økt likestilling og flere arbeidsplasser. Vi tror at en slik likestilling vil gjøre situasjonen for kvinnelige næringsdrivende lettere, og derfor beklager vi at regjeringspartiene i dag stemmer imot forslagene som kunne ha bidratt til dette. Regjeringspartiene har ikke gitt noen konkrete svar på hva de vil gjøre for at vi skal få flere kvinnelige gründere i dette landet. Jeg undres på om det skyldes at de ennå ikke har utmeislet en helhetlig næringspolitikk.
Torfinn Opheim (Arbeiderpartiet), 2006-11-28:
Budsjettet vårt er gigantisk, nesten uforståelig stort for noen hver av oss. Det inneholder enormt mye og dekker mange behov og ønsker rundt om i hele landet. Det vi bestemmer her, legger forholdene til rette ikke minst i fylker og kommuner, slik at de igjen kan produsere velferdsgoder for sine innbyggere. Dette er velstand for oss som bor her i landet, og blir av de fleste av oss sett på som en selvfølge. Generelt sett er vi utrolig heldige. Jeg er fullstendig klar over at velstanden ikke er likt fordelt i Norge, og vi må aldri glemme det. Vi må stadig jobbe intenst for at de som ikke har det så bra i Norge, kan få det bedre. Men hvis vi løfter blikket bort fra vår egen navle, får vi fort øye på at vi sitter på den grønne grein, og vi må innse at vi må dele på vår enorme velstand. Det handler om nestekjærlighet. Hvis vi ser utover verden, møter våre blikk mennesker som lider. Noen lider med bakgrunn i konflikter og krig, andre lider med bakgrunn i katastrofer, mens andre igjen lider som følge av tørke og derav sult. Og sist, men ikke minst er det noen som lider på grunn av en kombinasjon av alt dette. Bare i Afrika finner vi katastrofer og konflikter som bør ha vår oppmerksomhet, ikke minst i Darfur i Sudan. Her skriker hundretusener av barn, kvinner og menn etter hjelp. Styresmaktene i Khartoum vil ikke ta imot hjelp fra FN, og mens denne diskusjonen pågår, dør mennesker. Jeg var tidligere i høst i New York, som delegat til FN. På Manhattan, der FN-bygningen ligger, bor det 8 millioner mennesker. I en slik sammenheng blir Norge et lite land. Men når en møter representanter fra de forskjellige programmene i FN, det være seg UNDP, UNFPA eller UNICEF, for å nevne noen, ja da er Norge en kjempestor nasjon, en nasjon som tydelig, konkret og med klare mål bidrar i stort monn til utviklingsfond, barnefond, bekjempelse av fattigdom og ikke minst for å nå tusenårsmålene. Selv om vi er en miniputtstat, blir vi lyttet til, og når vi er i møte med de forskjellige programmene, får vi bekreftet at det nytter. I slutten av perioden min i FN kunne jeg fortelle at Regjeringen ville foreslå overfor Stortinget å øke budsjettet for bistand, noe som selvsagt ble svært godt mottatt. Dette er i grunnen ikke så fantastisk. Heldigvis har de fleste av oss en tradisjon for å tenke slik i Norge, og det skulle bare mangle. Tidligere i dag har mange fra denne talerstolen sagt at vi er i en unik situasjon i dette landet. Inntektene til Pensjonsfondet øker, og næringslivet går så bra at skatteinntektene også øker. Hvis jeg da skulle stå her og forsvare et kutt i vår bistand til de fattige i andre deler av verden, hadde jeg hatt en vond smak i munnen. Heldigvis slipper jeg det. Jeg er stolt av å representere Arbeiderpartiet, som sammen med SV og Senterpartiet kan foreslå en historisk satsing over bistandsbudsjettet.
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2006-11-28:
Stortinget har bestemt hvilket forsvar Norge skal ha. Store omorganiseringer fra et mobiliseringsforsvar til et innsatsforsvar er godt i gjenge. Imidlertid er det store skyer på den politiske horisont hva angår vårt framtidige forsvar og derfor også vår forsvarsevne. Dette skyldes i stor grad at politikernes målsetting med Forsvaret ikke møtes av tilstrekkelig store budsjetter. Fremskrittspartiets alternative budsjett øker bevilgningene med 1,53 milliarder kr til 31,9 milliarder kr. Videre foreslår Fremskrittspartiet å bruke 2 milliarder kr til utenlandsinnkjøp av utstyr til Forsvaret. Forsvarssjef Diesens foredrag i Oslo Militære Samfund om Forsvarets utfordringer skapte store politiske bølger blant de rød-grønne. Stor spalteplass ble viet forsvarssjefens foredrag, og mangt et innlegg gikk ut på at Stoltenberg burde fjerne forsvarssjefen. Fremskrittspartiet gir forsvarssjefen full støtte for hans foredrag om Forsvarets utfordringer. Dersom Forsvaret ikke kan nå målsettingen som Stortinget tidligere har vedtatt, er det hans plikt å si fra. Unnlatelse av å rapportere den virkelighet som råder i Forsvaret, ville være en tjenesteforsømmelse. Forsvarssjef Diesens foredrag var meget berettiget. Med dagens regjering er det lett å forstå det dilemmaet som nå råder, med et SV som ikke ønsker å styrke Forsvaret, og Senterpartiet, som vil møte store protester fra sine grasrotvelgere ved å legge ned 10–15 baser i det ganske land. Uten styrking av forsvarsbudsjettet må forsvarssjefen få frihet til å legge ned de baser som han finner nødvendig i sin anstrengelse for et fullgodt innsatsforsvar, et forsvar som kan møte NATOs behov både hjemme og i deltakelse i internasjonale operasjoner. Spørsmålene om Norge skal ha et luftforsvar og utstyre dette med moderne jagerfly, skaper uenighet i Regjeringen. Mens Arbeiderpartiet og Senterpartiet ønsker nye fly, vil SV oppgradere de gamle F-16-flyene som ble bestilt for 34 år siden. I 1972 bestilte Norge 72 F-16-fly uten at vi hadde et oljefond på 2 000 milliarder kr å støtte oss på. Statssekretær Barth Eide har opplyst at antall jagerfly Regjeringen ønsker å kjøpe, kanskje blir bare 24, og ikke 48, slik Forsvaret ønsker seg. De to forsvarsstudiene som kommer i 2007, vil være retningsgivende for det Forsvaret Stortinget skal vedta målene for. Uten vesentlige økninger i framtidige budsjetter kan det allerede nå fastslås at vi får et minimumsforsvar i Norge. Fremskrittspartiet vil arbeide for at forsvarsbudsjettet i de nærmeste år blir så stort at vi kan få et troverdig forsvar hvor alle forsvarsgrener blir opprettholdt.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2006-11-28:
I dagens debatt har vi hørt en rekke flotte festtaler fra de rød-grønne representantene. Vi har hørt dem si at dette er et budsjett med en klar profil, der man sier nei til skattelette og ja til en bedre velferd. Vi opplever videre at de rød-grønne slår seg på brystet og viser til økte overføringer til kommunene, og at dette skal sikre velferd rundt omkring i det ganske land. Men hva er realitetene i en rekke kommuner? Ingen økt satsing på skoler. Bassenger som skulle fylles, står fortsatt tomme, og sykehjemsplasser stenges og legges ned. Vi hørte statsministeren si i valgkampen at det ville ikke bli gitt en eneste krone i skattelette før vi hadde en skinnende eldreomsorg. Men i dag er det, som Fremskrittspartiet har påpekt en rekke ganger, ingen garanti for at de økte overføringene blir brukt til å styrke eldreomsorgen. La meg ta et eksempel fra min egen hjemkommune, Verdal, som er styrt av Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Hvordan har de brukt de økte overføringene? For inneværende år har man lagt ned fire institusjonsplasser. I budsjettet for 2007 foreslår det samme flertallet å legge ned elleve institusjonsplasser og stenge en hel avdeling ved sykehjemmet. Samtidig prioriterer man – det samme flertallet – å bruke penger på å slette gjeld til ett av kommunens to kulturhus, det kulturhuset som har økt omsetningen, og som har hatt en rekordstor omsetning de siste to årene. Man bruker også mer penger på det andre kulturhuset. Det er prioriteringen i praksis fra de rød-grønne, både i denne salen og ute i Kommune-Norge. Når man blir syk i Trøndelag, trenger behandling og må på sykehus, kommer man tilbake til ventekøen, en ventekø som bare øker og øker. Ja, en kommer til en helseregion som så til de grader er underfinansiert. Kan noen fra de rød-grønne fortelle meg i klare ord: Hvorfor er det slik at folk fra Midt-Norge som blir syke, er mindre verdt enn andre folk som blir syke, og som kommer fra andre plasser i landet? Fremskrittspartiet fremmet forslag like før sommeren om at man skulle rette opp hele underfinansieringen på dette området. Visstnok skal det være et utvalg som er i gang med et arbeid. Jeg håper at det utvalget kommer tilbake til Stortinget i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, slik at man kan få gå gjennom denne situasjonen grundig og ordentlig. La meg avslutningsvis vise til at Regjeringen i dag har snakket mye om at man skal bekjempe fattigdom. I den forbindelse nevner ikke Regjeringen minstepensjonistene med et eneste ord. Hvorfor synes Regjeringen det er helt greitt at 246 000 minstepensjonister fortsatt skal ha en inntekt som er langt under fattigdomsgrensen? Hvorfor synes de ikke at det er viktig å bekjempe fattigdom blant eldre? Hvorfor er det helt ok at 6 pst. av sosialhjelpsmottakerne er enslige minstepensjonister? Dessverre er det kun Fremskrittspartiet som tar denne fattigdommen på alvor.