trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Det er nødvendig å styrke spesialisthelsetjenesten for rusmiddelmisbrukere og også tydeliggjøre spesialisthelsetjenestens ansvar for denne gruppen. Dette står fast. Dette tok også denne regjeringen fatt i ved tiltredelsen. Helsedepartementet fikk allerede fra 1. januar i år ansvaret for helsetiltak for rusmiddelmisbrukere, som legemiddelassistert rehabilitering og lavterskel helsetilbud. Det ble også foreslått betydelige økninger av bevilgningene til disse formålene, som Stortinget også sluttet seg til. Det er også blitt sendt på høring et forslag om å overføre spesialisthelsetjenesten for rusmiddelmisbrukere fra fylkeskommunen til staten ved de regionale helseforetakene. Overføring av ansvaret må skje på en måte som sikrer et oppegående og godt tilbud til brukerne. De helseforetakene som skal overta ansvaret for spesialisthelsetjenestene, må også være i stand til det. Helseforetakene står nå overfor store utfordringer knyttet til gjennomføringen av sykehusreformen og har bedt om mer tid til å forberede overtakelsen av disse rusinstitusjonene. På bakgrunn av disse synspunktene i høringsrunden legges det opp til gjennomføring 1. januar 2004. Det er fullt trøkk på arbeidet med lovforslaget som skal fremmes for Stortinget. Det er viktig at vi får en plassering av ansvar for tiltak som har karakter av spesialisthelsetjeneste. Det er overføringen av ansvaret som utsettes. Og det er ikke slik at misbrukere nå må vente lenger på nye tiltak. Denne saken gjelder hvor tjenesten skal ligge og ansvarsdelingen mellom sosialhelsetjenestene. En rekke av dem som ble hørt i høringsrunden, har også påpekt at de ønsket en fremtidig endring av organiseringen av de øvrige rustiltakene, og at dette skulle gjøres samtidig. Utsettelsen gjør også dette mulig. Vi jobber også med at vi skal få en helhet i rustjenesten, at ansvaret skal være tydeliggjort, at det skal være stor nok kapasitet, at kvaliteten skal være god nok og at ansvaret er tydelig og klart.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Jeg er veldig glad for det tilleggsspørsmålet, for utgangspunktet for Regjeringens politikk er at vi skal ha tilstrekkelig kompetanse og kapasitet her hjemme. Behandling i utlandet vil være en nisje – et tilbud som kan passe for enkelte. Men det skal være unntaket, ikke regelen. Jeg har stilt meg åpen for at man vurderer behandling i utlandet dersom det kan gi brukerne et bedre tilbud, og dersom tilbudet holder faglig mål. Dette er knyttet til Danmark og Sverige fordi lovgivningen der er tålig lik vår. Utgangspunktet må være brukernes behov. Når det gjelder enkelte tilbud som f.eks. akutt avrusning, kan tilbud i utlandet være aktuelt for enkelte. Når det gjelder mer langvarige behandlingsløp, sosial rehabilitering, vil tilbud i utlandet være dårlig egnet. Når man skal tilbakeføres til samfunnet, få hjelp til å bo, komme i arbeid, etablere sosiale nettverk og være inkludert, må det skje i lokalsamfunnet her hjemme.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
For i år er det lagt inn 250 mill. kr mer enn det forrige regjering hadde lagt opp til, og det er lagt inn i kommuneøkonomiproposisjonen 2-2,5 milliarder kr til det som går på frie inntekter. Senere korrigert av statsråden, jf. side 2865 Men jeg legger heller ikke skjul på at det er en utfordring i forhold til det arbeidet kommunene gjør når det gjelder velferdstjenester. Målet er uansett at det skal være mulig å prioritere, og det er også vist at kommunene har evne til å prioritere, f.eks. både rustiltak og særlig eldreomsorg, til tross for stramme økonomiske rammer. Men det er klart dette er en utfordring.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Det står fast at Regjeringen har tilbud til rusmiddelmisbrukere i fokus, og at de tiltak som allerede er foreslått fra Regjeringen i 2002, vil følges opp. Når det gjelder oppfølgingen av det som går på rusreformen, står også det fast. Høringsuttalelsene sikrer også samtidig ikrafttredelse av rusreform I og II, at dette skal gjennomføres samtidig. Vi har kommet langt i arbeidet med rusreformen. Vi har fått mange nyttige innspill. Det vi jobber med nå, er en gjennomgang og en innarbeiding, og vi har også foreslått i revidert nasjonalbudsjett 5 mill. kr nettopp for å gjennomgå de institusjonene som er berørt av dette arbeidet. Vi vil også fremme forslag for Stortinget som muliggjør en gjennomføring samtidig.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Helseforetakene som skal overta ansvaret, må være i stand til det, og dette er Regjeringens samlede vurdering. Når helseforetakene står overfor store utfordringer knyttet til gjennomføring nettopp av sykehusreformen og har bedt om mer tid for å forberede overtakelsen av disse rusinstitusjonene, har Regjeringen også lagt det til grunn når vi har sagt at 2004 er det aktuelle år for gjennomføringen. Men jeg fastholder at dette er en totalvurdering Regjeringen har gjort, og at intensjon og ambisjon om at vi skal ha en gjennomføring av rusreformen hvor ansvaret er tydeliggjort, står fast.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Først vil jeg si at jeg har blitt gjort oppmerksom på at jeg har kommet med en feil opplysning, som bør rettes. Det ble sagt at kommunene fikk 2–2,5 milliarder kr mer i frie inntekter, men det er samlede inntekter. Så til spørsmålet. Mitt utgangspunkt er at vi skal ha tilstrekkelig kompetanse, og vi skal også ha kapasitet og kvalitet på tilbudet i forhold til rusomsorgen her hjemme. Når det gjelder den spesielle situasjonen i Oslo kommune, er det grunn til å presisere at kommunen ikke driver konkurranseutsetting på rusområdet, men kjøper tjenester etter lov om offentlige anskaffelser. Oslo kommune er den absolutte foregangskommune når det gjelder å kvalitetssikre tiltak for rusmiddelmisbrukere. Og med utgangspunkt i et svensk datasystem er det utviklet et kvalitetssikringssystem, godkjent av bystyret, basert på svensk forskning, som anses ledende i verden på dette området. Men hovedpoenget er at tilbudet skal være godt nok og stort nok, og at det er tilbud her hjemme som har førsteprioritet. Når det gjelder langvarig behandlingsløp og sosial rehabilitering, vil tilbud i utlandet, også i Sverige og Danmark, være veldig dårlig egnet. Når man skal tilbakeføres til samfunnet, skaffes nettverk, hjelp til å bo og komme i arbeid, må det skje i lokalsamfunnet her hjemme. Dette er et ansvar for kommunene og for fylkeskommunene, men også for staten. Slik sett forstår jeg at intensjonen er den samme hos spørreren som hos svareren.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Jeg presiserer nok en gang at Oslo kommune ikke driver konkurranseutsetting på rusområdet, men kjøper tjenester etter lov om offentlige anskaffelser. I svenske institusjoner, som man har noe erfaring med i forhold til Oslo kommune, er det vel lensstyrelsen som har tilsynsmyndighet, også dersom det er norske klienter på institusjonene. Praksis er dessuten at rusmiddeletaten gjennomfører tilsynsbesøk én gang pr. år, enten institusjonen ligger i Norge, Sverige eller Danmark. Sosialtjenesten lokalt, altså bydelen for Oslos del, gjennomfører dessuten flere oppfølgings- og tilsynsbesøk. Men dette er et område som jeg kommer til å følge nøye, slik at vi har klarhet i dette for fremtiden.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Som jeg understreket tidligere, er det viktig at vi har tilstrekkelig kapasitet i det norske tilbudet, at det er god nok kvalitet og flyt i behandlingskjeden og et tydeliggjort ansvar her hjemme. Det er også viktig her hjemme å drive med forskning på området, fordi vi kan for lite i forhold til hva som faktisk virker av tilbud i rustjenesten, og hva som er riktig dosering for å få effekt. Det har vært et mål for oss i 2002, det bærer også budsjettet for dette året bud om, og vi kommer til å følge opp den satsingen vi hadde i forhold til metadon, særlig for 2002, i vårt videre arbeid. Når det gjelder om det spiller noen rolle på hvilken side av grensen man er, så er det viktig å understreke at Danmark og Sverige – dette er unntaksvis – er de to landene som har en lovgivning som er tålig sammenlignbar med den norske. I tillegg er det slik at jeg tror ikke man skal sende rusmiddelmisbrukere til tilbud der man ikke har sikret kvaliteten, kapasiteten og effekten, og at det er like viktig som motivasjon.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Denne regjeringen har satt kampen mot fattigdom på dagsordenen ved tiltredelsen. Vi har også foreslått tiltak som fikk støtte i forhold til budsjettet for 2002. Det er derfor ikke riktig det representanten Olsen er inne på, at vi venter. Vi har allerede handlet. Dessuten har vi også hele tiden sagt at vi jobber med en tiltaksplan, så vi er på tiltakssiden, og vi jobber med en målretting, fordi vi vil at det skal virke. Det er gledelig å se at Arbeiderpartiet nå ikke lenger bruker ordene «generelle ordninger», men ordet «skreddersøm», og ikke lenger bruker ordet «grupper», men «individ». Dette er et godt utgangspunkt for det arbeidet vi sammen skal gjøre i forhold til handlingsplanen mot fattigdom. Den kommer til høsten. Vi har definert det som går på hvem det er som er fattige. Dette arbeidet har tatt tid, nettopp fordi vi vil at det skal virke, og dette er en del av det som vi kommer med i forhold til handlingsplanen. Bare for å nevne noe omfatter fattigdomsbegrepet dem med lav inntekt, det har med varighet å gjøre, det har med manglende økonomiske ressurser å gjøre, det går på dårlige levekår, manglende tilknytning til arbeidslivet og dårlige boforhold. Så svaret på spørsmålet er: Vi har gjort noe i 2002. Vi kommer med nye tiltak. Vi har lovet en tiltaksplan. Den kommer i forbindelse med det arbeidet vi skal gjøre til høsten.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Jeg gjentar: Tiltak er foreslått for 2002. Det er vedtatt for 2002. Revidert nasjonalbudsjett er for å revidere et budsjett. Vi jobber med en tiltaksplan. Den kommer til høsten. Den skal være målrettet. Jeg er svært glad for de utspillene som Arbeiderpartiet har kommet med i forhold til at arbeid skal lønne seg, og ser frem til et videre samarbeid på dette området.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Ja, det vil jeg gjøre. Jeg er kjent med den urovekkende situasjonen med mange rusmiddelmisbrukere i Innherred-regionen gjennom flere henvendelser til meg og direkte kontakt mellom Sosialdepartementet og Verdal kommune. Innherred er én av flere regioner som rapporterer om store og voksende problemer som følge av nettopp rusmiddelmisbruk. Bakgrunnen er den store, internasjonale, ulovlige produksjonen av narkotika som også har rammet Norge den siste tiårsperioden gjennom tilgang av mye narkotika til lavere priser enn tidligere. Lenge var heroinmisbruk i hovedsak konsentrert om Oslo-regionen. De senere årene har den store tilgangen på bl.a. heroin til lavere priser ført til geografisk spredning, slik at det nå dessverre er tilgang til heroin over hele landet, selv på de minste steder. En konsekvens av denne spredningen er at antallet overdosedødsfall øker utenfor Oslo, mens det i Oslo kan være tegn til stagnasjon eller nedgang. Regjeringen er, i tillegg til å forebygge rusmiddelproblemene, opptatt av å sikre misbrukerne så gode behandlingstilbud som mulig. Det er derfor vi har satt i gang en vurdering av tiltaksapparatet for denne gruppen vanskeligstilte, og av hvordan de ulike deler av tiltakskjeden bør organiseres i fremtiden. Fra og med 1. januar i år har Helsedepartementet fått et betydelig ansvar for helsetjenestene til misbrukere, og bevilgningene til lavterskel helsetiltak og legemiddelassistert rehabilitering er økt betydelig. Det er den kommunale sosialtjenesten som har hovedansvaret for å skaffe til veie hjelpe- og behandlingstilbud til rusmiddelmisbrukere. Dersom hjelp utenfor døgninstitusjon er utilstrekkelig, skal sosialtjenesten sørge for plass i egnet behandlings- eller omsorgsinstitusjon. Kan behovet for institusjonsplass ikke dekkes, skal sosialtjenesten sørge for midlertidige tiltak. Sosialtjenesten er imidlertid ikke alene om ansvaret. Både kommunehelsetjenesten, somatiske institusjoner, det psykiske helsevernet og andre deler av forvaltningen har et ansvar overfor denne gruppen. Det er mye god erfaring for at man i et godt organisert, tverretatlig og tverrfaglig samarbeid om den enkelte hjelpetrengende kan finne frem til hensiktsmessige opplegg. For mindre byer er de store og hurtigvoksende rusproblemene med bl.a. mange sprøytenarkomane en utfordring som har kommet brått på hjelpeapparatet. Jeg har derfor igangsatt en kartlegging av situasjonen i hele landet og ønsker å få utviklet gode modeller for en helhetlig og samlet tiltakskjede lokalt med samarbeid mellom alle berørte instanser – statlige og kommunale – som både kan bidra til å forebygge rusproblemer og sikre et nødvendig behandlingstilbud og ettervern for tidligere rusmiddelmisbrukere.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Det å finne gode lokale løsninger er helt avgjørende. Det er også den kommunale sosialtjenesten som har hovedansvaret for å skaffe til veie hjelpe- og behandlingstilbud, men også i samarbeid med andre. Ja, det er positivt hvis kommunene – der det ligger til rette for det – kan jobbe interkommunalt. I tillegg er det viktig at man klarer å ha en tiltakstjeneste og en engasjementskjede i hver enkelt kommune som gjør at man ikke bare involverer det som er tradisjonell sosial- og helsetjeneste, men også det som ligger på lensmannssiden, justissiden, kirke og kultur, frivillige organisasjoner, friske ungdommer, rusmiddelmisbrukerne selv og deres familier. Dette har kommet brått på mindre byer og små steder, men ja – interkommunalt samarbeid er viktig. I tillegg tror jeg også det er viktig at man benytter seg av tilsynsmyndighetene i forhold til klageretten og klageadgangen, og at man også søker å finne løsninger bredt anlagt.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-29:
Det som det er mulig å gjøre, er for det første å tydeliggjøre hvem som har det faktiske ansvaret, og det er den kommunale tjenesten. Så må man gjerne jobbe interkommunalt. I tillegg må man bruke det man har i forhold til tilsyn og klageadgang. Vi er i gang med et arbeid som går på dette med å se på kapasitet, organisering, ansvar og en hel tiltakskjede, slik at man ikke kommer i den situasjonen at man sier at dette er mitt bord, men ikke ditt osv.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-29:
I forbindelse med framleggelsen av Regjeringas økonomiske opplegg for neste år, kommuneøkonomiproposisjonen, innrømmet kommunalministeren at det stramme økonomiske opplegget for 2003 kunne bety et dårligere velferdstilbud i kommunene. Omsorg og tilrettelegging av tiltak, f.eks. når det gjelder boliger for rusmiddelmisbrukere, er i stor grad et kommunalt ansvar. Derfor er vi avhengig av godt fungerende kommuner for å få fortgang i dette arbeidet. Spørsmålet blir da: Tror sosialministeren at et økonomisk opplegg for norske kommuner neste år som ifølge kommunalministeren vil gi innstramminger av velferdsordningene, er et godt utgangspunkt for å bedre situasjonen for rusmiddelmisbrukere?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-29:
Jeg vil stille følgende spørsmål til helseministeren: «I Aftenposten 18. mai i år refereres en rapport fra Arbeidstilsynet som viser en svært utstrakt bruk av overtid blant sykepleiere ved Akershus universitetssykehus, der det bl.a. framkommer eksempler på opptil 70 timer overtid pr. uke. Det er grunn til å tro at en overdreven bruk av overtid er et generelt problem i norsk helsevesen. Hva vil statsråden gjøre for å sørge for en betydelig reduksjon i bruken av overtid ved norske sykehus?»
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-29:
Jeg takker for svaret. Eksempelet fra Akershus som var gjengitt i Aftenposten, bekymrer meg veldig, ikke minst fordi den omfattende bruken av overtid er utbredt ved de fleste norske sykehus, noe helseministeren også bekreftet i sitt svar. Dette har mange negative konsekvenser. For det første vil bruken av overtid i et slikt omfang kunne gå ut over den enkelte arbeidstakers helse, og den kraftige økningen i sykefraværet i Akerhus tyder jo på det. For det andre vil dette måtte gå ut over kvaliteten på det arbeidet disse ansatte skal utføre overfor pasienter. Og for det tredje må det være en svært dyr og lite hensiktsmessig måte å drive sykehus på. Det er slik at mange sykepleiere som går i deltidsstillinger, ønsker å jobbe fullt, men får ikke utvidet sine stillinger. Hadde de fått anledning til det, ville etter min oppfatning åpenbart behovet for å bruke overtid blitt redusert. Hva kan helseministeren gjøre for å rette på dette?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-29:
Jeg takker igjen for svaret. Det er jo sånn at i tilknytning til overtidsbruk er det også en annen utvikling på gang, og det er bruken av vikarbyråer ved sykehusene. Både for å skaffe nok sykepleiere og for å ha en såkalt reserve av fleksibel arbeidskraft øker bruken av slike vikarbyråer ved norske sykehus. Jeg er klar over at noen arbeidstakere velger å ta arbeid i vikarbyråer framfor å ha fast ansettelse ved sykehusene, fordi det faktisk gir dem bedre lønns- og arbeidsforhold. Slik jeg ser det, er dette likevel en svært bekymringsfull utvikling, ikke minst med tanke på den stabilitet og kontinuitet i pasientbehandlinga som vi trenger. Hvordan vurderer helseministeren denne utviklinga? Og kommer statsråden til å treffe tiltak som gjør at flere velger å ha fast ansettelse ved sykehusene, slik de fleste egentlig ønsker, framfor å være tilknyttet et vikarbyrå?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-29:
Sosialministeren signaliserte tidlig etter at hun hadde tatt over departementet, at det skulle skje mye i forbindelse med rusmiddelomsorgen. Så ser vi at bl.a. ansvarsreformen eller ansvarsovertakelsen blir skutt ut i tid. Det vil gå over et og et halvt år fra nå før det er avklart hvordan staten skal ta over ansvaret. Er det å følge opp på en riktig måte? Hva skjer i dette vakuumet som det nå vil bli fram til 1. januar 2004? Det var et argument ved innføringen av sykehusreformen at det måtte skje raskt, slik at man ikke fikk et slikt vakuum. Nå vil dette inntre for hele rusmiddelomsorgen. Så sier også statsråden at det skal satses. Hvordan harmonerer det med forslaget i revidert nasjonalbudsjett der man tar flere millioner fra tiltak for rusmiddelmisbrukere og flytter over i dette nye direktoratet, istedenfor å bruke det på utøvende tiltak for rusmiddelmisbrukere?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg ønsker å følge opp noe mer i forhold til at Oslo kommune ønsker å konkurranseutsette deler av rusmiddelomsorgen, og jeg har følgelig et spørsmål til sosialministeren. Sosialministeren sa i dag at denne behandlingen i utlandet skulle være unntaksvis og tilpasset den enkelte. Men når det blir konkurranseutsetting og man bruker anbudsprinsippet, er det vel mer pris og de målbare enhetene der som teller, enn det å skreddersy et opplegg for en spesiell person. Tiltakene for rusmiddelmisbrukere er mange. Behandling under avrusing og avvenning er én ting, men samtidig må det til en oppbygging av en rusfri, normal livssituasjon med skikkelig bosted, arbeid, ofte med forutgående behov for utdannelse og yrkestrening – i det hele tatt et sosialt nettverk i det nærmiljøet rusmiddelmisbrukeren er i og ønsker å være i i framtiden. Ved å konkurranseutsette dette, flytte det til utlandet, får man ikke den nærheten. Dette med tilsynsoppgaven har jeg lyst til å følge opp, men statsråden skal få svare på det første spørsmålet nå.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg deler nok ikke alle synspunktene til sosialministeren. Men når det gjelder dette med kvalitetssikring, og at Oslo kommune er spesialister på å kvalitetssikre tiltak for rusmiddelmisbrukere, får vi håpe at de også er spesialister i forhold til å kvalitetssikre tiltak for eldre, i forhold til konkurranseutsetting der. Vi har i media i den senere tid fått en del eksempler på at konkurranseutsatt eldreomsorg i dette området ikke er av det beste. Så til dette med tilsyn og kvalitetssikring. Det er ifølge media en klar uenighet mellom fylkeslegen i Oslo og statsråden når det gjelder tilsynsmyndighet i forhold til utenlandske institusjoner. Statsråden har nå fått noen dager på seg til å klargjøre dette. Hva har statsråden å si i dag om mulighetene ved slik konkurranseutsetting til å gå inn og sikre at tilbudet er godt nok, at en fylkeslege f.eks. eventuelt kan gå inn og følge tilbudet og ha mulighet til å kvalitetssikre?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg vil gjerne stille helseministeren følgende spørsmål: «I en av landets helseregioner har man hatt planer om stengte fødeavdelinger, og man frykter avvikling av et nylig opprettet psykiatrisk senter. Samtidig får vi melding om usikkerhet vedrørende ambulansetjenesten, dens finansiering og ansvar. Etter den nye helselovgivningen er alt dette helseministerens ansvar. Hvordan vil han sikre at alle livsnødvendige funksjoner og tjenester ivaretas?»
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg takker helseministeren for svaret. Jeg er enig i at en sterk tilsynsmyndighet er viktig. Nå er det imidlertid slik at man har et problem med habiliteten her, etter mitt mening. Når man har et statlig finansiert helsevesen og en statlig styrt og ansvarsbundet tilsynsmyndighet, kan man få en inhabilitetsproblematikk her og et forhold til lojalitet og øverste arbeidsgiver som kan være vanskelig. Derfor håper jeg at det blir brakt klarhet i den selvstendige rollen som tilsynsmyndigheten skal ha, og at også sanksjonsmulighetene kommer, for her skal en statlig myndighet gi sanksjoner til statlig drift. – Det får være nå. Jeg synes at mankoen i driftsbudsjettene til helseregionene viser at man ikke har sikkerhet for ambulansetjenesten. I Helse Vest mangler de 8 mill. kr til ambulansene. I psykiatriplanen er det sagt at vi skal ha en utbygging bl.a. av distriktspsykiatriske sentre, noe som det nå er reist tvil om i enkelte regioner og fylker. Det har blitt vedtatt planer, men disse er lagt på is eller står i fare for å kunne bli avviklet, som i Helse Nord.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-29:
Det står allikevel ikke annerledes til enn at 2,6 milliarder kr var underskuddet og driftsbehovet i fjor, og av det dekker man inn drøyt 1,7 milliarder kr. Og så kommer kravet om effektiviseringsinntjening, innsparing på effektivitet. Vi vet at en allerede er veldig stresset i forhold til psykiatriutbygging, i forhold til andre viktige medisinske områder og ikke minst i forhold til akuttmedisin. I akuttmeldingen og det som er gjort av utredningsarbeid av SINTEF, sies det at det er behov for 224 mill. kr for at en skal kunne følge opp de intensjonene man har der. De midlene burde egentlig legges oppå det behovet som helseregionene nå har redegjort for, for at man skal kunne ha en rimelig dekning for at akuttmedisinsk beredskap, herunder ambulansetjenesten, blir godt nok ivaretatt. Og det er slik at tiden teller for at liv skal reddes. Det kan skje i morgen så vel som neste år. Jeg mener at noen av disse midlene burde inn nå og ikke først neste år. Dessuten sitter helseministeren med hovedansvaret her, for å referere til Jan Grund, som er en av ideologene bak den nye organiseringen. Det er klart at da må helseministeren også ta ansvar for at det bevilges nok penger fra Regjeringens side, og ikke bare skyve det over på Stortinget.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-05-29:
La meg først si meg glad for at sosialministeren stilte seg positiv til avrusning og behandling i utlandet. På det området er de mye bedre både i Danmark og i Sverige enn vi er i Norge. I forhold til ansvarsreformen og overføring av spesialisthelsetjenesten for rusmiddelmisbrukere til foretakene, synes Regjeringen her å begå et gedigent løftebrudd. Så sent som den 20. mars i år bekreftet helseministeren i Stortingets spørretime at dette skulle skje fra 1. januar 2003. Mitt spørsmål er: Foreligger det skriftlig dokumentasjon på at foretakene ikke ønsker denne reformen fra 1. januar 2003, og er disse dokumenter tilgjengelig for Stortinget?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-05-29:
Jeg har følgende spørsmål til den ærede helseminister: «I ordinær spørretime den 20. mars d.å. uttalte helseministeren at helsedepartementet fra årsskiftet skulle overta det overordnede ansvaret for helsetjenestetilbudet til rusmiddelmisbrukere. Opprettholder statsråden dette standpunkt?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-05-29:
Jeg takker helseministeren for svaret, som var god informasjon, men vel ikke svar på det spørsmålet jeg stilte. Jeg vil betegne det som et gedigent løftebrudd fra Regjeringen om nå denne reformen utsettes til 2004, og viser da igjen til helseministerens svar til meg i spørretimen den 20. mars, hvor han bekreftet at rusmiddelbrukerne fra 1. januar 2003 skulle bli et ansvar for helsetjenestelovgivningen; jeg oppfatter det i hvert fall slik. Jeg har registrert stor skuffelse i de narkomane miljøene etter at opplysningen om utsettelse av denne reformen ble kjent, og slik jeg kjenner miljøene, kan denne utsettelsen faktisk koste liv. Vil helseministeren revurdere departementets standpunkt og overføre det lovmessige ansvaret for helsetjeneste for narkomane fra sosiallovgivningen til helselovgivningen fra 1. januar 2003, eller er saken så langt helt fastlåst?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-05-29:
Jeg takker igjen helseministeren for svaret. Jeg har registrert at sosialministeren har gitt som grunn for utsettelse at helseforetakene ikke var i stand til å påta seg denne oppgaven fra 1. januar 2003. Jeg har personlig og i egenskap av å være sosialkomiteens leder hatt kontakt med de fleste helseforetakene i landet, og jeg har så langt ikke hørt ett ord om at foretakene hadde problemer med å overta denne oppgaven fra 1. januar 2003, forutsatt at de fikk ressurser til det. Jeg har en beklemmende følelse av at når denne reformen nå utsettes, er det et pengeproblem vi snakker om, manglende vilje fra Regjeringens side til å bevilge de nødvendige ressurser for å få reformen på plass fra 1. januar 2003. Kan helseministeren her og nå bekrefte at det er mangel på ressurser som er problemet, og ikke mangel på vilje fra foretakene til å overta dette ansvaret?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-29:
Jeg har et spørsmål til statsråd Dåvøy. Den gangen kontantstøtten ble innført, var hovedargumentet at det skulle gi bedre tid til foreldre og barn sammen. Det er et mål som Arbeiderpartiet deler fullt ut. Vi må sørge for at det er mulig å kombinere arbeid og det å ta seg av sine egne barn. Derfor var 1980- og 1990-tallet en historie om en kraftig utvidelse av fødselspermisjonen, en større mulighet for å ta ut tidskontoordningen, en større mulighet til å ta seg av sine egne barn. Så i 1997 fikk vi over bordet uten forutgående utredning et forslag om å innføre en kontantstøtte til en kostnad av 3 milliarder kr. Hovedbegrunnelsen var ifølge Valgerd Svarstad Haugland, den daværende barne- og familieministeren, i et stortingsmøte onsdag den 10. juni 1998 at det var et svar på den tidsklemma, 1990-tallets tidspress, som mange foreldre føler.(Presidenten klubber) (Presidenten klubber)
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-29:
… at foreldre ikke har mer tid med barna. Og da spør jeg statsråden: Vil hun revurdere kontantstøtteordningen når målet ikke er oppnådd?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-29:
I samme debatt i 1998 sa daværende barne- og familieminister Svarstad Haugland at «tidspresset vil bli mindre, og høvet til å bruka meir tid på omsorgsoppgåvene vil bli større. Dette er sjølve kjernen i det vi ynskjer å oppnå med kontantstøtta». Statsråden sier nå at man får 1 300 årsverk av dette. Det betyr at man betaler ca. 2,5 mill. kr pr. årsverk man får sammen med barna. Finnes det ikke bedre måter å bruke de pengene på, som sørger for at mange flere får mer tid sammen med barna sine, at det iallfall kan gjøres justeringer i kontantstøtten slik at vi oppnår bedre tid foreldre og barn imellom? Samtidig vet vi at barnehageutbyggingen fikk en bråstopp da kontantstøtten kom. Den gikk fra 10 000–12 000 plasser i året på 1980- og 1990-tallet til ca. 3 000 plasser i året. Det er det som har ført til at valgfriheten ikke er reell, for man har rett og slett ikke en barnehageplass å gå til.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-29:
Jeg har følgende spørsmål til kultur- og kirkeministeren: «Cinematekene i Bergen og Trondheim er viktige kulturinstitusjoner for befolkningen, film- og TV-miljøet og utdanningsinstitusjonene i sine regioner. De bidrar til at film av historisk verdi blir presentert i sitt rette element, og gjør at filminteresserte også utenfor Oslo har tilgang til filmhistorien. Staten yter imidlertid ingen økonomisk støtte til disse cinematekene, i motsetning til Cinemateket i Oslo. Hva vil statsråden gjøre for å sikre driftsøkonomien til disse institusjonene?»
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-29:
Vår kulturpolitikk har minst to innretninger. Det ene er å bidra til at kunst blir skapt. Det andre, som er vel så viktig, er at kunst blir formidlet. For å bidra til det gir vi statstilskudd til en rekke ulike kunstformer og formidling av dem. Gallerier formidler billedkunsten, orkestre formidler musikkarven, og teatre formidler teaterarven. Men filmkunsten er også en kunstart, som i denne sammenhengen blir forholdsvis stemoderlig behandlet. Det er slik at det bare er Oslo som får statsstøtte. Det betyr at det i realiteten bare er i Oslo staten bidrar til at filmhistorien blir vist. Det synes jeg er forholdsvis dårlig. Statsråden sier at Filminstituttet får vurdere det. Mitt spørsmål blir da: Vil statsråden ta kontakt med Filminstituttet, for å være en pådriver for at også resten av landet kan ta del i filmhistorien?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-29:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg synes det er positivt at hun varsler at hun kan ta dette opp med Filminstituttet, dog uten pålegg. Dette har ikke bare en kunst- og kulturpolitisk side. Det har også en distriktspolitisk side. Vi har regionsentre i andre deler av landet som bør få tilgang til filmhistorien. Det betyr mye for film- og TV-miljøet, men det betyr også veldig mye for utdanningsmiljøet i disse byene når man har medieutdanning, filmutdanning, filmhistorie og kunsthistorie – folk bør absolutt få tilgang til denne filmarven. Det er dyrt å vise historisk film. Det krever spesielle framvisere, og det krever utdannede maskinister. Derfor er det en ekstrakostnad forbundet med å vise dette historiske materialet. Derfor er det viktig at vi fra overordnet kulturpolitisk hold bidrar til at dette kan bli en realitet, og jeg håper statsråden følger opp det i sin kontakt med Filminstituttet.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
For det første er utgangspunktet for spørsmålet feil. Det er blitt mer tid sammen med barna. Det er 1 300 årsverk mer sammen med barna. Det betyr at tusenvis av foreldre har mer tid med barna, kanskje ikke i fulle stillinger, for å si det slik, men de har redusert arbeidstiden. Det vet vi. Stortinget har også nylig behandlet en evaluering av kontantstøtten der dette fremkommer, og sannsynligvis medfører det samme tall, bare det at der sier undersøkelsen at foreldre bruker ca. 2,5 timer mer i uken på barna sine. Så kan noen synes at dette er for lite. Men vi hadde tre mål med kontantstøtten. Det ene var mer tid – det er riktig. Det andre var valgfriheten for foreldrene. Det tredje var at man ønsket større rettferdighet for dem som ikke hadde barnehageplass i forhold til dem som hadde fått barnehageplass og således ble subsidiert fra statens side. Så vi har hatt tre formål med kontantstøtten, og alle er i større eller mindre grad innfridd. Det viktigste for meg er at valgfriheten for foreldrene er til stede. Jeg tror at foreldre vet hva som er best for deres barn. Muligheten til å få mer tid til barna er det svært mange som benytter seg av. Det er i dag faktisk 75 pst. av foreldre som har barn i kontantstøttealder, som tar ut kontantstøtte i større eller mindre grad. Det sier meg at dette også er et ønske fra foreldrene. Men valgfriheten blir ikke helt og fullt ivaretatt før vi har full barnehagedekning, og det jobber vi i fellesskap for å sørge for. Kontantstøtten vil ikke bli avviklet hvis det er opp til meg.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg tror jeg deler representanten Giskes bekymring for tidsklemmen. Vi vet at småbarnsforeldre er i tidsklemmen, og mange ville nok ønsket å være mer sammen med barna. Men vi har gitt en mulighet. Den muligheten var ikke til stede før kontantstøtten kom. Man må iallfall ikke gi inntrykk av etter den nye undersøkelsen at omtrent alle milliardene som går til kontantstøtten, går til disse som nå er litt mer hjemme med barna sine. Det er faktisk 75 pst. av foreldrene som bruker kontantstøtten i dag i større eller mindre grad. Så har jeg lyst til å si at samtidig som vi fikk kontantstøtten, kom 6 åringsreformen. Jeg ser ikke bort fra at også det har hatt stor betydning for barnehageutbyggingen. Ellers kjenner representanten Giske utmerket godt til alle problemstillingene knyttet til hvorfor vi ikke har nok barnehager. Det er bl.a. at virkemiddelbruken ikke har vært god nok. Det jobber vi i fellesskap for å søke å løse.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg har lyst til å slå fast at det faktisk ikke er slik i dag at de som tar ut kontantstøtte, i det alt vesentlige er foreldre som ikke har fått barnehageplass. Jeg har lyst til å slå det fast. Det er faktisk en del foreldre som skriver brev til barne- og familieministeren der de gir uttrykk for at de er svært glad for å få kontantstøtte, som faktisk har gitt dem mulighet enten til å jobbe litt mindre eller til i perioder å være sammen med barna. Så det er ikke slik. Jeg vet at Arbeiderpartiet har ønsket å få flest mulig i barnehage, men det er noen som ønsker å ha alternativer, og det er jeg glad for at vi har. Det er en litt spennende diskusjon vi har akkurat i dag etter den nye undersøkelsen, for jeg satt som leder i Sykepleierforbundet den gangen kontantstøtten ble innført, og det som den organisasjonen og også Arbeiderpartiet var bekymret for den gangen, var jo at vi skulle miste svært mye arbeidskraft, at de fleste ville løpe hjem og være hjemme med barna sine. Det har jo ikke slått til. Folk ønsker å jobbe noe, og kanskje være litt mer sammen med barna, hvilket også har skjedd.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg skulle veldig gjerne ønske at langt flere menn benyttet seg av den muligheten som ligger i mer tid sammen med barna. Dessverre har ikke det skjedd i henhold til evalueringen av kontantstøtten, men som jeg tidligere har påpekt i Stortinget i forbindelse med andre spørsmål, er det også andre problemstillinger knyttet til hvorfor det er flest kvinner som er hjemme når barna er små. Mange av oss har nok opplevd det samme: å være gift med menn som tjener langt bedre enn oss. Som likestillingsminister må jeg derfor også jobbe intensivt – og gjør det – når det gjelder utviklingen på likelønnssektoren. Jeg håper at det arbeidsvurderingsprosjektet som nå er igangsatt, og som pågår med full entusiasme, vil gjøre at vi også her litt etter litt vil se en mye større rettferdighet, slik at også fedre vil kunne ha råd til å være hjemme med barna, og at det ikke går for mye ut over økonomien. Ellers har jeg nok en gang lyst til å påpeke mulighetene vi har – valgfriheten til foreldrene. Den er viktig.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Nok en gang vil jeg påpeke at det var tre forskjellige målsettinger med kontantstøtten. Jeg skal ikke gjenta dem. Og jeg har lyst til å slå fast at foreldre er mer hjemme med barna. Det kan ha vært ulike forventinger til hvor mye dette skulle slå ut, men det viser i alle fall at foreldre er sammen med barna 2 ½ time mer pr. uke etter at kontantstøtten ble innført. Det er også en realitet. Det spørsmålet representanten Haga tar opp, har vært drøftet. Og nei, jeg har ikke hatt og har ikke planer om å ta det spørsmålet opp igjen. Det har vært drøftet blant de politiske partiene tidligere, og jeg ser ingen grunn til at ikke foreldrene også på dette området skulle ha en valgfrihet når det gjelder hvordan de vil bruke kontantstøtten. Igjen: Jeg har den genuine oppfatning at foreldre vet hva som er best for deres barn, og det var også viktig når det gjaldt statlige subsidier, å likestille økonomisk de som hadde barnehageplass og de som ikke hadde det.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Først har jeg lyst til å slå fast at jeg mener ikke at barn skal ha bestemmelsesrett i slike saker. Men det som er mitt utgangspunkt, er at artikkel 12 i FNs barnekonvensjon pålegger medlemslandene å «garantere et barn som er i stand til å danne seg egne synspunkter, retten til fritt å gi uttrykk for disse synspunkter i alle forhold som vedrører barnet, og gi barnets synspunkter behørig vekt i samsvar med dets alder og modenhet». Vi snakker altså om barns rett og mulighet til å uttale seg i saker som angår dem. Og i den forbindelse jobber vi med en proposisjon med endringer i barneloven. Jeg ønsker å reise dette spørsmålet som en del av arbeidet med den loven, og eventuelt foreslå en endring i tråd med FNs barnekonvensjon. Men det er ikke snakk om at barna skal ha beslutningsmyndighet. Det må voksne ha.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg er enig med representanten Woldseth i at vi har sett mange problematiske saker når familier går i oppløsning, der barn i ulike sammenhenger blir revet mellom foreldrene. Barn blir uansett sterkt berørt av konflikter i familien, også når familier går i oppløsning. Jeg snakker ikke om at barn nødvendigvis må uttale seg, men mange barn, selv om de er under 12 år, har faktisk en del meninger og ønsker kanskje ved hjelp av gode omsorgspersoner å få lov til å gi uttrykk for egne meninger. Det er det spørsmålet vi reiser, i forbindelse med revisjon av barneloven. Så vil dette komme på høring, og vi vil få inn en rekke synspunkter. Debatten blir sikkert stor. Jeg har allerede merket meg en del avisinnlegg, og det synes jeg er positivt. Når det gjelder delt omsorg, er det selvsagt noe som vi kommer til å følge opp. Hva vi ender på, er det for tidlig for meg å si, men det blir reist som en problemstilling, og det vil bli kvittert ut, for å si det slik, i forbindelse med barneloven.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Saken kommer til Stortinget til høsten. Jeg tror representanten Knudsen og jeg er enige om at det er klokt og riktig at barn har kontakt med begge foreldrene. Det er utgangspunktet for alt det arbeidet vi gjør. Jeg er av den genuine oppfatning at uansett om foreldrene lever sammen eller ikke, er det viktig at barnet har kontakt med begge foreldrene, både mor og far. Når det gjelder spørsmålet om delt omsorg, har jeg ikke på dette tidspunkt lyst til å forskuttere noe i forhold til det som kommer til høsten. Jeg kan ikke svare eksakt på det, men jeg tar selvfølgelig med meg de synspunktene som kommer fra talerstolen i denne sal.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg tror vi må jobbe på flere plan hvis vi skal klare å oppnå likelønn for kvinner. Men det er også en realitet det som statsråd Victor D. Norman var opptatt av i sitt svar, nemlig at kvinner skal ha like store valgmuligheter. I dag ser vi jo dessverre at når det gjelder lederstillinger, som kanskje også er de høyest betalte, er det svært få kvinner som innehar disse. Jeg tenker kanskje spesielt på næringslivet. Vi har også hatt en debatt gående om hvordan vi skal få flere kvinner i styrerom, som også representanten kjenner godt til. Jeg har lyst til å henvise til at barne- og familieministeren, som også er likestillingsminister, selvfølgelig ikke kan blande seg direkte opp i lønnsoppgjørene, hvilket Stortinget er kjent med. Men det jeg har gjort som likestillingsminister, som jeg var inne på tidligere i dag i forbindelse med et annet spørsmål, er å sette i gang et arbeidsvurderingsprosjekt. Og det er et svært omfattende prosjekt. Det har kommet godt i gang. En rekke bedrifter både fra offentlig og privat sektor har valgt å være med der. Jeg tror at vi i langt større grad må synliggjøre verdien av det arbeid kvinnedominerte yrkesgrupper gjør. Arbeidsvurderingsprosjekter har vært gjennomført med stort hell i en del andre land, og har faktisk hatt betydning. Jeg er enig med representanten i at det ikke er nok bare å gjøre én bit. Vi må faktisk gjøre flere ting. Det er ikke nok bare å si at kvinner må få like gode valgmuligheter. Men det er et viktig punkt det også.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Det er et viktig spørsmål. Som representanten vet, er jeg svært opptatt av likelønn, og jeg mener fortsatt at selv om vi har hatt en bedring i enkelte sektorer, er det faktisk et godt stykke igjen. Vi har fortsatt en diskriminering av en del kvinner og en del kvinnedominerte yrkesgrupper. Jeg tror ikke det er bare ett svar på dette spørsmålet. Jeg tror ikke at det bare er ett eneste tiltak som skal til. Når det gjelder likelønn og likestilling, er det generelt også et ansvar for alle. Det er et ansvar for alle statsråder, det er et ansvar for alle arbeidsgivere. Vi har ulike tiltak vi har satt i gang i departementet når det gjelder å fokusere på likelønn. Vi har ulike likelønnsprosjekter i nordisk sammenheng. I EU-sektoren bidrar vi også med likelønnsprosjekter. Det er ulike prosjekter, de har ulike vinklinger, de har ulike målsettinger – dvs. de har ikke ulike målsettinger, alle har som målsetting å bedre likelønnsmulighetene. Det vi mest aktivt(presidenten klubber) jobber med akkurat nå, er arbeidsvurderingsprosjektet. Men det er mulig – hvis jeg får si en setning til, president – at man på en eller annen måte skulle ha samlet alle tiltakene, for det er vel egentlig det May Hansen etterlyser. Kanskje jeg skal ta det med meg tilbake, og se om vi kan få gjort det. (presidenten klubber)
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Ja, det var det.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Det er riktig som representanten Arne Lyngstad sier, at Samarbeidsregjeringen vil gi fedre selvstendig opptjeningsrett til pappapermisjonen og øke omfanget av denne. Det er også riktig at både Kristelig Folkeparti og Samarbeidsregjeringen har familiepolitikk som et viktig satsingsområde, og at vi vil føre en familiepolitikk som bidrar til å styrke likestillingen i samfunnet og gi menn og kvinner reelle muligheter til å delta på lik linje både i arbeidsliv, i organisasjonsliv og i familielivet. Barne- og familiedepartementet gjennomgår for tiden fødselspengeordningen med sikte på forenklinger og forbedringer, og jeg tar sikte på å legge fram et høringsnotat med endringsforslag i løpet av året. Her vil det bl.a. bli fremmet forslag om å styrke fedres rettigheter. Etter gjeldende regler blir fars fødselspenger under fedrekvoten beregnet i forhold til mors stillingsdel før fødselen. Dette synes jeg er en dårlig løsning, og jeg ønsker derfor å endre regelverket på dette punkt. Jeg er opptatt av at fedre skal ta større del i omsorgen for sine barn mens de er små. Dette er ikke bare viktig ut fra et likestillingsperspektiv, men også av hensyn til barna. Fedrekvoten, med sitt element av kjærlig press, har vist seg å være et effektivt virkemiddel for å få fedrene på banen. Når det gjelder løftet om å øke omfanget av fedrekvoten, tenker jeg at det skal skje i form av en forlengelse av stønadsperioden ved fødsel og adopsjon. Jeg synes dette vil være en bedre og mindre konfliktskapende løsning for familiene enn at far skal ta en del av mors permisjon. Men det vil også være et økonomisk spørsmål. Både en utvidelse av stønadsperioden og en forbedring av beregningsreglene for fødselspenger under fedrekvoten vil koste penger. Det er et viktig mål for Regjeringen å oppnå full barnehagedekning, og satsingen på barnehager er gitt høyeste prioritet i Sem-erklæringen. Konsekvensen av dette kan være at endringene i fødselspengeordningen først blir aktuelle i bakkant av den store barnehagesatsingen. Jeg håper imidlertid at vi kan starte med de første skritt senest mot slutten av stortingsperioden. Jeg skal gjøre hva jeg kan for at vi skal få en bedre fødselspengeordning med styrkede rettigheter for fedre så fort det lar seg gjøre.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Som jeg sa i svaret mitt, er jeg enig med representanten Lyngstad i at det er bedre å utvide svangerskapspermisjonen slik at det at far velger å ta mer permisjon – altså en utvidelse av pappapermisjonen – ikke går ut over mors permisjon. Jeg vil vel si det slik at det å få en rettighet på bekostning av mor, kanskje kan være vanskelig i dette tilfellet. Vi har sett litt på forslaget fra Likestillingsombudet, og så langt som jeg har fått anledning til å se på det, virker det som det kan bli litt problematisk både i forhold til gjeldende beregningsregler for fedrekvoten, og kanskje også – et annet viktig moment – i forhold til gjeldende dispensasjonsregler, for de blir veldig strengt håndhevet i dag. Konsekvensen kan jo da bli at familien faktisk kan risikere å tape tre måneder istedenfor, slik som i dag, én måned. Det er en del problemstillinger som vi virkelig må gå dypt inn i, og det skal vi selvfølgelig gjøre. Det er kommet et seriøst forslag, men jeg er enig med representanten i at det er bedre det han foreslår.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg er enig i at det haster. Og som jeg sa i mitt første innlegg, har vi på gang et arbeid knyttet til nettopp dette. Vi gjennomgår fødselspengeordningen. Det har vært på høring, og det er faktisk ganske mange endringer som ligger der, og som venter på at vi skal kvittere ut. Til høsten kommer helheten i dette arbeidet, og det vil bli foreslått en del endringer som er i tråd med dette. Jeg er jo veldig glad for å være statsråd i en regjering som faktisk har tatt dette på alvor og allerede blitt enig om at dette skal vi endre.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-05-29:
Det er nok slik at vi er uenige om hvilket politisk virkemiddel som skal benyttes for å skape en bedre hverdag for ungene våre. Det er vel derfor vi er i forskjellige partier også. Så det må vi bare leve med. Men jeg vil be statsråden tenke seg om enda en gang når det gjelder kontantstøtten, for nå sitter Regjeringen med nøkkelen til om vi kan bruke pengene på en mye bedre måte. Det det koker ned til med denne undersøkelsen og evalueringen av kontantstøtten som vi nylig har gjennomført, er jo faktisk at det foreldrene etterspør, er en barnehageplass. Selvsagt jobber alle partiene intenst for å finne løsninger på hvordan vi skal få full barnehagedekning. Men her er det altså 3 milliarder kr som går til noe som vi(presidenten klubber) nå er meget uenige om er den beste løsningen. Det er, som det heter(presidenten klubber igjen) i fjellvettreglene, ingen skam å snu. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-29:
SV er det eneste parti som i sitt budsjett fjernet kontantstøtten, fordi vi mente at den ikke fungerte etter intensjonen. Under evalueringen av kontantstøtten, som statsråden var inne på, kom det fram at det særlig er mødre ansatt i helse- og sosialsektoren som arbeider mindre. Det er også et trekk i utviklingen at kontantstøtten fører til mer deltid og mindre heltid i arbeidslivet for kvinner. SV synes ikke dette er en ønsket utvikling, fordi det sementerer kvinner som lavtlønte med dårlig tilknytning til arbeidsliv og dårligere muligheter til å opptjene seg likeverdig pensjon i forhold til menn. Undersøkelsen viser også at det er mødre som har tilpasset seg i form av redusert arbeidstid. Det har vært hevdet at det finnes et ubrukt omsorgspotensial blant fedre. Kontantstøtten mobiliserer ikke dette. Mener likestillingsstatsråden at dette er ok, at det er en heldig utvikling, og at dette er et uttrykk for valgfrihet for foreldrene?