Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2004-04-01:
Jeg vil også starte med å takke saksordfører Olemic Thommessen for en solid utført jobb på alles vegne. Som representant for Kristelig Folkeparti opplever jeg denne debatten som en viktig milepæl og en merkedag. Kristelig Folkeparti har ofte i de 70 årene partiet har eksistert, blitt betegnet som et motkulturparti. Det er også en betegnelse vi vedkjenner oss og er stolte over den dag i dag. Samtidig behandler vi nå en kulturmelding lagt fram av Kristelig Folkepartis kulturstatsråd, en melding som har blitt svært positivt mottatt, ikke bare av et så å si samlet kulturliv i Norge; den går også med noen mindre justeringer igjennom i Stortinget. Det er justeringer også regjeringspartiene er enige i. Vi er glad for at hovedtrekkene i meldingen har støtte av et bredt flertall i Stortinget. Kristelig Folkeparti har inntatt rollen som et kulturparti, en rolle vi har ambisjoner om å utvikle. Som Kristelig Folkeparti-politiker vil jeg beskrive kulturen og kunsten som en viktig sammenføyende del av selve samfunnsorganismen. Er det noe mennesker i en tid preget av overopphetet materialisme og kommersialisme trenger, ja, så er det verdier som overlever oss, verdier med en tiltrekningskraft og en slitestyrke som gir forankring. Selvsagt er det en del ytringer innenfor kulturlivet mange Kristelig Folkeparti-velgere ikke setter pris på. Det gjelder vel også i andre partier. Men vi tror det er viktig å se på mangfold som en viktig verdi i seg selv. For hva er alternativet? Ensretting bryter jo med selve friheten til å velge, som er et av menneskets viktigste kjennetegn i skaperverket. Ytringer, og kanskje også ytringsformer som ikke oppleves gode for noen, kan være bra for andre. Mangfold fører i det store og hele til berikelse. Derfor er det også viktig å stimulere utviklingen av minoritetskulturene og gi gode vilkår for kunstnere og kulturaktører fra innvandrermiljøene. Kristelig Folkeparti er glad for at dette er så sterkt understreket av et bredt flertall i innstillingen. I dag bruker mennesker i Norge stadig mindre av sin inntekt til livsopphold, ca 11–12 pst. Folk bruker i stedet stadig mer av sin inntekt på opplevelser, reiser og kulturaktiviteter. Og de fleste vil helst bruke fritiden til noe meningsfylt. Dette er en enorm utfordring for framtidens kulturpolitikk. Det er også en enorm utfordring å skape et innhold som har kvalitet nok til å løfte de mange i dette landet opp og gi dem noe å leve for. Tre av opposisjonspartiene lanserte på overtid sist mandag det de kalte det store kulturløftet. På solid avstand til enhver budsjettbehandling dreier det seg i hovedtrekk om å bevilge mer, med andre ord et pengeløft på om lag 1,3 milliarder kr over ti år. Litt mer til det meste. Men når sant skal sies, er det ikke så langt fra at det som allerede er tatt med i kulturmeldingen fra Regjeringens side, vil komme opp på et tilnærmet like høyt nivå. Og svært mange av prioriteringene vil vi kunne stå sammen med dem om. Den viktigste forskjellen er at de tre partiene vil binde seg til en fast prosentsats på statsbudsjettet og lovregulere kulturlivet i større grad enn regjeringspartiene finner riktig – ved hjelp av en kulturlov. Men kulturløft vil vi være med på! Representanten Giske og hans kompanjonger skal vite: Bare kom igjen og hjelp oss, så vi kan stå sammen for å klare det. Det er gått over ti år siden forrige kulturmelding ble behandlet. To viktige stikkord fra den meldingen var «kvalitet» og «funksjonsfordeling». Begge disse begrepene er fortsatt viktige. Kvalitet må alltid være et overordnet kriterium og målet for all offentlig kunst og kulturpolitikk. Det står ikke i motsetning til også å satse på breddekultur, tvert imot. Kvalitet er noe alle må strekke seg mot. Og funksjonsdelingen, som ble innarbeidet ved forrige kulturmelding, overlever denne meldingen. Den har vist seg levedyktig. Norsk kulturliv er dominert av de store institusjonene. Slik vil det fortsatt være, selv om vi vil satse mer på den aktivitet som utfoldes utenfor institusjonene. Noen institusjoner skal også bygges videre ut. Symfoniorkestre skal få flere musikere. Vi skal satse mer på opera og ballett rundt i landet i takt med utbyggingen i Bjørvika, samtidig som aktiviteten ved Den Norske Opera skal bygges opp for å kunne fylle det nye huset. Museene er nok de institusjonene som til nå har gått igjennom den største forandringen. ABM-prosessen skal fullføres mot et moderne, riksdekkende museumsnettverk av konsoliderte enheter, og man skal få en styrking av arkivområdet for å møte bl.a. utviklingen i forbindelse med overgangen til elektronisk teknologi. Og for bibliotekene, som er inne i en spennende utviklingsprosess, skal forholdene legges til rette for at visjonen om «det sømløse bibliotek» kan bli en realitet. Flere nye institusjoner haster det også med å få etablert. Først Dansens Hus, så riksscener for jazz, folkemusikk og folkedans. En institusjon som dokumenterer og videreformidler de verdier som er skapt innenfor pop og rock, skal utredes nærmere. Ved siden av de etablerte lever frilanserne og de frie ensemblene, ikke minst innen musikk og innen scenekunst. Tiden for å løfte opp disse bør nå være kommet. Det var det jeg fikk tid til. Jeg har måttet dele tid med kulturministeren, og jeg viser til hennes innlegg, som jeg regner med tar opp mye av det jeg ikke rekker.