Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-12-01:
I Norge deler vi for å skape. Små forskjeller, tillit mellom mennesker og felles eierskap til ressursene har skapt ett av verdens beste samfunn. Det var ikke markedet som skapte velferdssamfunnet Norge, det var viljen til å styre markedet som gjorde det. Vi kan mye bedre enn det vi vedtar i Stortinget i dag. Vi kunne ha vært det stortinget som sørget for likestilling og et likestilt arbeidsliv, og som torde å gjøre det som trengs for å bekjempe ufrivillig deltid. Vi kunne prioritert bekjempelse av seksualisert trakassering i skole og arbeidsliv og sørget for at skattesystemet ikke forhindret likestilling. Denne høsten er en høst full av tapte muligheter for likestillingen i Norge. Jeg hadde aldri tenkt at jeg trengte å si dette, men Norge trenger en likestillingspolitikk. Vi kunne ha vært det stortinget som sa at vi skal bidra ekstra til å løse verdens kriser. Verden opplever den største flyktningkatastrofen siden annen verdenskrig. Ebolaepidemien er fortsatt ikke under kontroll. Lidelsene er enorme som følge av krig, konflikter og uro i Irak og i Syria, men også i Sør-Sudan og Den sentralafrikanske republikk. Vi kunne lett gitt 1 mrd. kr ekstra i et humanitært bidrag for å hjelpe på disse krisene, og vi kunne lett tatt imot flere tusen syriske flyktninger, men det gjør ikke Stortinget. Vi kunne ha vært det stortinget som møtte klimakrisen og en endret verdensøkonomi med en moderne klimapolitikk, som gjorde klimaløsninger tilgjengelige for folk flest, og en moderne industripolitikk som bidro både til klimaløsninger og til trygge arbeidsplasser i Norge. Flere miljøer skriker etter en ordentlig satsing på havvind, mens mange verft langs kysten frykter tomme ordrebøker før de kan sette i gang med Sverdrup-prosjektene. Den tiden er over at veksten på norsk sokkel kan fortsette i det uendelige. Stortingsflertallet har ingen svar på det. Hva vi skal leve av etter oljen, er fortsatt et spørsmål av abstrakt betydning for flertallet. Vi kunne fortsatt å øke mer til jernbane enn til vei, og fulgt opp løftene våre om kollektivsatsing i byene. Det gjør ikke stortingsflertallet. Vi kunne vært det stortinget som sa: I Norge skal vi bekjempe fattigdom. Vi skal sørge for at de mest vanskeligstilte familiene i Norge får mer å rutte med. Vi kunne lyttet til Fordelingsutvalgets råd og økt barnetrygden, spesielt for småbarnsfamilier og familier med mange søsken. Det vet vi virker. Vi vet at det bekjemper fattigdom. SV er alene om å gå inn for et sånt grep, og det har vi vært i mange år. Vi kunne gjort slutt på at sosialhjelpsmottakere låses fast i fattigdom ved at de får trekk i barnetrygden. Det er et helt latterlig prinsipp som praktiseres i altfor mange kommuner i Norge. Men det gjør ikke Stortinget. I stedet rammes de fattigste barnefamiliene fordi regjeringspartiene har låst seg fast i en teori om at siden arbeid skal lønne seg, må sykdom koste. Vi kunne ha vært det stortinget som fordelte motsatt vei, som økte skatten for de høyeste inntektene og de høyeste formuene, og som lot folk flest sitte igjen med mer å rutte med – at man får igjen mer for sitt arbeid. Vi kunne vært et storting som sa at tjener du halvannen million kroner i året, kan du godt bidra mer til velferden, men tjener du 400 000 kr, fortjener du å sitte igjen med mer. Det hadde redusert forskjellene – og bygd på en av de største styrkene ved det norske samfunnet. Det hadde gjort det mulig med et ekte grønt skifte, som besto i ekte miljøtiltak, ikke poseavgifter. SV foreslår større skattekutt enn flertallet til alle som tjener mindre enn 600 000 kr – og det skal betales av alle som tjener mer enn 600 000 kr. Vi kunne vært det stortinget som sørget for kvalitet gjennom hele skoledagen, med flere lærere, fysisk aktivitet og et helseløft for barn og ungdom, og vi kunne tatt mål av oss til å gjennomføre en ny velferdsreform i Norge. Men vi har visst nådd historiens slutt etter stortingsflertallets syn – det er ikke behov for nye velferdsreformer. Den forfatteren jeg setter aller mest pris på, er Sigurd Hoel. Det er få som i en og samme setning klarer å si så mye om både menneskene rundt seg og om samfunnet de er en del av, som Sigurd Hoel. I «Syndere i sommersol» beskriver han hvordan ord kan rase av sted og være noe som bare detter ut av deg, men etter hvert som ordene gjør inntrykk, blir de noe som binder deg. Hovedpersonen snakker i affekt, men ordet blir virkeliggjort nettopp av det han sier. Han skriver: «Hva meg angår, så hadde jeg fått utladet det verste av irritasjonen nå; men på den annen side var jeg kommet på glid, og det var ikke så lett å stanse igjen. Om jeg mente noe med det jeg sa? Ja, den som visste det. Jeg tror, at første gang jeg sa at det var Johans skyld, da mente jeg det ikke ennå.(…) Men da ordet var sagt, og jeg så at Johan ikke uten videre lo av meg, men ble himmelfallen, så slo det meg at det var mer i det jeg hadde tenkt. ORDET var sagt, og alltid har det vært slik at ordet skaper tanken, ordet skaffer argumentet til veie.» (…) I denne debatten har jeg følelsen av at flere av de borgerlige partiene har mye til felles med hovedpersonen i «Syndere i sommersol». Den lukkende sirkelen av argumenter som beviser formuesskattens ødeleggende kraft, og den frelsen det vil være for alle om den norske eierklassen får disse skattekuttene, er brutt. Alt som står igjen er vage påstander fra finansministeren og statsministeren om «allmenne økonomiske sannheter» og «generell økonomisk teori». Men ordet har vært sagt av Høyre lenge, og i mangel på reelle argumenter har Høyre latt ordet skaffe argumentet til veie. Men også støttepartiene har latt ordet styre innholdet. Hvilken følelse det må ha vært å si til hele landet, gang på gang i flere år, at vi trengte en ny regjering, vi trengte Erna Solberg og Siv Jensen for å få fart på klimapolitikken og bekjempelse av fattigdom her i landet – og så, etterpå, sitte her i salen under framlegget av det statsbudsjettet vi fikk i høst. For en følelse det må ha vært. Hvilken følelse må det være i dag å representere Kristelig Folkeparti og Venstre og forsvare dette budsjettet, i all sin pregløse, konservative, ambisjonsløse mangel på tilstrekkelighet. Problemet deres er at ordet er sagt så mange ganger, og dermed må ordet skaffe argumentet til veie. At omgivelsene blir himmelfalne, får ikke hjelpe, for ordene er sagt: «Vi trenger en ny regjering». Ordene er sagt: «Vi har blitt enige om et statsbudsjett», og dermed må ordet skaffe argumenter til veie. Derfor er det ikke måte på hvor fornøyde alle plutselig er med et budsjett der det fortsatt kuttes i barnetillegget til de mest vanskeligstilte uføre, og der skattekuttene til landets rikeste elite finansieres av smålige kutt i velferden. Aldri før har vel to selverklærte sentrumspartier vært så glade for kutt i alt fra bilordning til trygdede, kutt i tilretteleggingstilskudd for rekruttering av arbeidssøkere med nedsatt arbeidsevne, kutt i stønaden til barnetilsyn for enslige forsørgere, kutt i tilretteleggingstiltak under sykepenger, kutt i hjelpemidler for bedring av funksjonsevnen, kutt i stønad til barnetilsyn for mottakere av etterlattepensjon, og kutt i ferietillegget for dagpengemottakere. For ordet er allerede sagt, og ordet binder, og dermed må ordet skaffe argumentene til veie. Men argumentene holder ikke. Argumentene fra Venstre, Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet er fikenblader som dekker til et av de mest usosiale statsbudsjettene i Norges historie, et budsjett som øker Norges avhengighet av olje, et budsjett som satser mer på skattekutt til rike enn kunnskap, oppvekst, arbeidsplasser og miljø. Argumentene står avkledd, og igjen står et flertall som vi alle vet ikke har lyst til å samarbeide, men som gjør det fordi det er sagt, og fordi det nå går prestisje i det. Det er ikke politikk, det er forfengelighet.