Børge Brende (Høyre), 2007-11-06:
Jeg vil også takke representanten Anette Trettebergstuen for å ha initiert en debatt rundt forholdene i Burma og menneskerettigheter mer generelt. Det er også viktig at vi i det norske storting nå diskuterer vår holdning til den brutale behandlingen som militærregimet i Burma har utsatt sitt eget folk for. Det er faktisk slik at man i høst i mange parlamenter rundt omkring i verden har diskutert hvordan man på en aktiv og offensiv måte kan bidra til at man får fremskyndet et demokrati i Burma. Burmas demokratisk valgte leder sitter jo på tolvte året i husarrest i den tidligere hovedstaden Rangoon. Det er også slik at Norges politikk på Burma-området følges nøye internasjonalt. Det har nok sin forklaring i at Norge i mange år har hatt et nært forhold til demokratibevegelsen i Burma. Det er også slik at Aung San Suu Kyi i sin tid mottok Nobels fredspris. Det står som en bauta over Nobelkomiteens fremsynte tildelinger at Aung San Suu Kyi i sin tid fikk Nobelprisen, og det bidro til at hun fikk ytterligere status i det internasjonale arbeidet. Mange eksilparlamentarikere fra Burma har faktisk også fått opphold i Norge, og flere av oss i Stortinget har en løpende dialog med dem. Jeg synes først og fremst at situasjonen i Burma nå er tragisk. Det er tragisk å se at en liten junta, som nå har flyttet ut fra hovedstaden Rangoon, behandler sitt eget folk og munkene på den måten de gjør. Man må huske på at Burma i sin tid var en stor riseksportør i regionen, og at landet hadde noen av de beste universitetene og høyskolene her. I dag er dette et av de minst utviklede land i verden, og ifølge Transparancy International er det altså verdens tredje mest korrupte land. Når man har politiske diskusjoner om Burma, tror jeg man må ta inn i vurderingene at når et land er så korrupt, er det svært krevende – og jeg mener umulig – i dag å drive økonomisk virksomhet på viktige områder uten at man kommer i strid med det som bør være grunnleggende etiske normer og menneskerettigheter. Spesielt innenfor områder som regnskog, mineraler, edelstener og olje og gass er denne type virksomheter organisert i monopoler der det aller meste av avkastningene kommer generalene og ikke lokalbefolkningen til gode. Derfor har Aung San Suu Kyi oppfordret internasjonale selskaper og land til ikke å investere i Burma under de rådende forhold. Jeg har hatt en dialog med Utenriksdepartementet og utenriksministeren om disse spørsmålene. Det skyldes at vi har en komite i Stortinget som jobber for et fritt og uavhengig Burma, og også leder et internasjonalt parlamentarikernettverk. Den dialogen har vært god. Noen ganger hadde jeg selvsagt ønsket at utenriksministeren hadde kommet enda raskere på banen. Men jeg vil jo gi utenriksministeren honnør – jeg vet ikke om han helt vil oppfatte det slik – for at han i fjor sommer, da utviklingsminister Erik Solheim var litt ute på sklibrettet og ville ha en ensidig oppheving av de norske sanksjonene overfor Burma, slo fast at det ikke var norsk politikk. Jeg har også registrert og er glad for at Norge nå vil følge etter EU når det gjelder de viktige initiativene som EU har tatt, for å gjennomføre fornuftige sanksjoner. Jeg har dog sagt at jeg noen ganger har følelsen av at den norske utenrikspolitiske ledelsen drar bena litt etter seg i denne saken. Det er selvsagt viktig å avvente hva EU gjør. Men noen ganger har utenriksministeren vært mye djervere. Da har jeg ikke vært fullt så enig, f.eks. når det gjaldt en ensidig godkjennelse av den Hamas-inspirerte regjeringen i Midtøsten. Der ventet vi ikke på USA, for å si det slik. Vi ventet heller ikke på EU. Der kunne Norge gå en alenegang. Etter min mening har det kanskje vist seg ikke å være det klokeste politiske trekk som er foretatt. Men i forhold til Burma er det gjort et eget selvstendig poeng av at vi må avvente hva alle andre gjør, før vi gjør noe i Norge. I fremtiden håper jeg at utenriksministeren på dette punkt er djervere og ikke sleper bena etter seg.