Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Det temaet vi berører i denne debatten, en debatt som er avspist med minimalt med taletid og uten replikker, dreier seg om så vesentlige områder som rammebetingelser som kan være avgjørende for en rekke lokalsamfunns overlevelse, om distriktspolitikk og sysselsetting, og vår evne til å kombinere produksjon og miljø. La meg vende blikket bakover. Det er en sammenheng mellom industriens lokalisering og tilgang på kraft. Industrien ble lokalisert der det var tilgang på kraft, og mange av kraftstasjonene ble bygd for industriell utnyttelse. Denne sammenhengen var og er grunnlaget for en rekke lokalsamfunn, spesielt på Vestlandet og i Nordland. Å opprettholde denne sammenheng er derfor fundamentalt for industrisamfunnene, for distriktene og for en viktig eksportnæring for Norge. Men så er det reist miljøpolitiske innvendinger mot denne industrien. Jeg er overbevist om at dersom vi har evnen til og får muligheten til å kombinere de rette virkemidlene, kan vi ivareta de tilsynelatende motstridende interesser. Vi kan få langsiktige kraftavtaler som gjør at industrien investerer ut fra en langsiktig strategi, noe som vil sikre ensidige industrisamfunns overlevelse. Vi kan stille krav til kontraktene som vil medføre energiøkonomisering, som vil styrke den kraftkrevende industrien i Norge som den mest miljøvennlige i verden, en industri som vil være energieffektiv og som bruker den reneste energi vi kan frambringe. Dette kan ikke markedsmekanismene frambringe. Vår kraftkrevende industri er storforbruker av en begrensa ressurs, rein vannkraft. Om lag 35 TWh, dvs. om lag 25-30 pst. av vårt kraftforbruk, går til denne industrien. Det er et betydelig uutnyttet potensial, om lag 2,5 – 3 TWh, i gjenvinning – med andre ord tre hele Otta-utbygginger. 1   TWh er utnytta, og er en del av vårt energisystem. Når vi vet hvor mye kraft mange la i kampen for utbygging av Øvre Otta, er det forunderlig hvor uinteressert de samme partier er i å spare tre slike utbygginger. Det kunne vi gjort med en god avtale med industrien. For meg er det viktig å gi industrien rammebetingelser som motiverer for å overleve og utvikle seg i våre industrisamfunn. Uten langsiktighet vil ikke denne type industri investere for modernisering og energiøkonomisering. En del av den har allerede gjort en jobb for å bli energieffektiv, men det er ennå mye å hente. Vi skal pålegge den – og motivere den for – å bli bedre. Det koster å bli energieffektiv, det tar tid å tjene det inn igjen. Derfor trenger vi langsiktighet. Derfor trenger vi motivasjon, og for SV ville en avtale hvor energiøkonomisering fører til prisreduksjon på avtalekrafta og fjerner nedtrappingsplanen, vært ei skikkelig gulrot for å bli bedre – for å bli best. Jeg vil ta opp SVs forslag, som er gjengitt i innstillinga. I løpet av et femminuttersinnlegg rekker jeg ikke å gå inn på en del av de konkrete problemstillingene, men SV deler for det meste merknadene med Arbeiderpartiet. Jeg kan slutte meg til Bent Hegnas klart kritiske holdning til Senterpartiets kuvending vedrørende andre gangs hjemfall og forlengelsen av leieavtalen med Elkem når det gjelder Saudefaldene. Jeg deler også Arbeiderpartiets standpunkt vedrørende Odda, Tysso II og Bremanger når det gjelder Svelgen II. Vi er også enig når det gjelder Becromal og Hunsfos, så Arbeiderpartiet og vi står for det meste sammen på de konkrete punktene. Men vårt primære standpunkt – der var vi litt ensomme – var å få mer langsiktige, miljøorienterte avtaler med krav om et sterkt miljøpålegg til bedriftene, men samtidig faktisk bedre rammebetingelser enn det som forelå fra Regjeringa, hvis de påleggene hadde blitt fulgt opp. For ikke bare å stå i ensomhet har vi da valgt å gå sammen med Arbeiderpartiet i de fleste konkrete sakene, fordi det har vært den nest beste løsningen for oss.