Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
La meg først få takke saksordfører og kolleger i finanskomiteen for godt samarbeid under hektiske dager. Innstillingen er ryddig, den samler et flertall bestående av regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre, og den inneholder et samlet mindretallsforslag fra de tidligere regjeringspartiene, bygget på regjeringen Stoltenbergs budsjettforslag med enkelte tillegg. Jeg vil begynne med det store bildet: Hva kjennetegner dette budsjettet? Jeg tror at hvis en person hadde kommet utenfra, ville vedkommende bemerket at 99 pst. av flertallsinnstillingen tilsvarer det budsjettforslaget de rød-grønne partiene la fram i oktober. Det kan være et uttrykk for at Stoltenberg-regjeringens budsjett var svært godt, og for at det er bred enighet om budsjettpolitikken i Stortinget. Jeg vil mene at det første er rett; det rød-grønne budsjettet var godt. Det andre er mer uklart, om det faktisk er så bred enighet om budsjettpolitikken. Vi har ingen grunn til å tro det om vi henter fram ordskiftet fra valgkampen, som vi fortsatt har minne om. Vi husker løftene fra Høyre og Fremskrittspartiet som de ga til velgerne, om massiv fjerning av bomstasjoner, omfattende skattekutt, reduksjon i byråkrati, alternative nasjonale transportplaner titalls milliarder over de vedtatte, dype kutt i bistand og om alternativ bruk av oljepenger. Og vi husker Fremskrittspartiets leder – dagens finansminister – som ønsket markedsløsninger på alle nivåer, og som sa at den norske modellen sto i veien for den norske fornuften. Det er opp mot disse løftene vi må måle det første budsjettforslaget og det endelige forliket, og da er avstanden stor. Finansministeren sier at hun har hatt kort tid på å utarbeide sitt alternativ, og at det er urimelig å vente at regjeringen innfrir alle sine løfter ved første korsvei. Jeg vil gi henne rett. Ja, det er kort tid mellom regjeringens tiltredelse og fremleggelse av det nye budsjettet, men Høyre og Fremskrittspartiet kom ikke uforberedt til regjeringskontorene. I åtte år har de staket ut sin kurs, fremmet sine forslag i Stortinget, gitt sine bud, drevet sin valgkamp og lovet til velgerne. Nå styrer de Norge. I lys av lovnadene er dette et budsjett kjennetegnet av omfattende løftebrudd. Arbeiderpartiet beklager ikke innholdet i disse tilbaketogene – bare for å gjøre det helt klart. Vi er også glade for at hver fjerde krone som kom i forliket med Kristelig Folkeparti og Venstre, gikk til å reversere kutt i Stoltenberg-regjeringens budsjett. Men de omfattende løftene kaster en skygge over hva velgerne ble stilt i utsikt. De forringer tilliten til de politiske budskapene før valget. Det må sies, og det er i dag, under debatten av budsjettet, at det er på sin plass å si det. Så til dagens tekst – budsjettet som samler flertallet av Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre: Til tross for løftebruddene vil jeg gi finansministeren rett; budsjettet peker ut en retning og en delvis ny kurs for Norge, og jeg mener den kan oppsummeres med en politikk for økte forskjeller. Hovedsatsingen i budsjettet er skattekutt. Målt i kroner er skattekuttene dette budsjettets suverene vinner og absolutte hovedsatsing. Arbeiderpartiet er ikke imot å senke skatter og avgifter. Vi har hatt det som viktige innslag i den økonomiske politikken gjennom åtte år, men vi har gjort det med en annen motivasjon enn dagens flertall. Vi har senket skattene for folk med vanlige inntekter og sørget for at de med mye – som betalte lite eller ingenting – betaler noe mer, og vi har lempet på bedriftenes samlede skattetrykk. Vi har gjort skattesystemet mer effektivt og mer rettferdig. Resultatet taler for seg selv: Vi er kommet igjennom finanskrisen med rekordmange i arbeid, rekordlav ledighet, solide statsfinanser og styrket velferd. Vi senket skatteprosenten til bedriftene, vi reduserte formuesskatten og arveavgiften for det store flertallet, men vi opprettholdt samtidig inntektene til felleskapet. Dagens flertall har en annen profil. Skattekuttene gir desidert mest til dem som har mest fra før, og Finansdepartementets egne tabeller viser at retningen er satt for økte forskjeller: Noen hundrelapper i året til dem med vanlig inntekt, 40 000 kr i året til dem som tjener over to millioner kroner. Enda mer enn hundrelappene og tusenlappene er retningen. Som finansministeren sier: Dette er bare begynnelsen. Regjeringen mener skattekuttene skal forbedre produktiviteten, styrke konkurranseevnen og begrense todelingen i norsk økonomi. Men den historien holder ikke. Det er ikke godtgjort at disse kuttene har en slik samlet effekt. Tvert imot reiser dette budsjettet en rekke urovekkende spørsmål for vårt konkurranseutsatte næringsliv, som har de største utfordringene i dag. Regjeringspartiene ønsket å fjerne CO2-kompensasjonsordningen for industrien, noe som ville ha tilsvart en ekstra kostnad for dem som sliter mest, og det ville ha rammet svært utsatt landbasert industri. Men regjeringen måtte altså snu, etter massivt press. Arveavgiften fjernes, men etterlater seg en rekke ubesvarte spørsmål når det gjelder verdifastsetting og beskatning av det som går i arv. Vekstpakken for en utsatt hvitfisknæring kuttes, og det samme gjør det marine verdiskapingsprogrammet og fiskarfradraget. Regjeringen varsler at arbeidsledigheten kan stige til neste år, men kutter i antallet ordinære tiltaksplasser og strammer kraftig inn på permitteringsregelverket. Dette er et målrettet kutt, og det rammer faktisk ganske hardt for bedrifter som nå kan oppleve tøffere tider. Ikke noe av dette er noe løft for vårt landbaserte næringsliv, for hånd i hånd med skattekuttene går den økte oljepengebruken. Partier som mente at vi bruker sju av ti oljekroner feil, partier som er uroet over todelingen i økonomien, partier som er løpende kritisk til offentlig pengebruk: Hva gjør de når de skal finansiere skattekutt? Jo, de går til Pensjonsfondet. Få uker etter det forrige budsjettforslaget henter de ut 4 nye milliarder oljekroner. De setter historisk rekord i bruk av oljekroner, krone for krone, og de setter rekord i offentlig forbruk. Det er sterkt levert på en knapp måned. Jeg merker meg at Kristelig Folkeparti ikke har ivret for disse skattekuttene, jeg har merket meg at Venstres alternative budsjett prisverdig unnlater å bruke mer oljepenger, og det fremgår av de rød-grønne partienes innstilling her i dag at heller ikke vi vil øke oljepengebruken. Men Høyre og Fremskrittspartiet har fått det igjennom, og her er det, igjen, ikke tallet 4 milliarder som er poenget. Det er refleksen – at det ikke var vilje og evne til å prioritere noe fremfor noe annet, selv om regjeringen sier det, at fristelsen ble for sterk til å ta av fremtidens pensjoner for å dekke dagens skattekutt. Det er ikke argumentert overbevisende for at den økonomiske situasjonen gjør en slik oljepengebruk nødvendig. Oljepengebruken har aldri blitt endret ved regjeringsskifter – inntil nå. Dermed tar regjeringen et stort ansvar. Som Finansdepartementet selv skriver: «Kronekursen er labil, og stemningene i valutamarkedet kan skifte raskt. Dersom en foretok et klart taktskifte i pengebruken over statsbudsjettet, ville det være en fare for at krona styrker seg igjen.» Her er det ikke prosenten som er viktig; det er impulsen dette gir til økonomien i kroner. OECD advarer mot økt oljepengebruk, med særlig referanse til kostnadsnivå og konkurranseutsatt næringsliv. NHO skriver i sitt økonomibarometer i dag at vi er sårbare på grunn av høye kostnader. Det er et argument for å være varsom med oljepengebruken. Flertallet vil i dag stemme for et budsjett som bevilger 1 pst. av BNP til bistand. Jeg vil gi anerkjennelse til Kristelig Folkeparti og Venstre som brakte nivået tilbake hit, etter at Høyre og Fremskrittspartiet ville bruke bistandsbudsjettet som salderingspost. Regjeringspartiene sier at det er viktigere med kvalitet enn et bestemt nivå på bistanden. Dette er en konstruert fremstilling. Selvsagt skal kvalitet stå sentralt, men det å kutte i nivået blir aldri et argument for økt kvalitet. Varselet om kutt og halvering av antallet kvoteflyktninger fra Syria sendte negative signaler om Norges rolle og medansvar. Jeg håper det ikke skjer igjen. Arbeiderpartiet legger til grunn at nivået på 1 pst., som den forrige regjeringen nådde, nå er forankret, slik at vi ikke får helt unødige omkamper i kommende budsjettforhandlinger. Regjeringspartiene gjentar at de vil bruke oljepenger på tiltak som reduserer todelingen av økonomien, og som fremmer arbeid og produktivitet i landet. Men leverer de? De foreslåtte skattekuttene har ingen dokumentert effekt i den retningen. Kutt i inntektsskatt går like gjerne til økt etterspørsel etter varer og tjenester i den skjermede sektoren. Økt oljepengebruk øker oljeavhengigheten og øker faren for en styrket krone og høyere rente. Dyrere barnehageplasser, færre barnehageplasser, økt kontantstøtte og delvis videreføring av skatteklasse 2: Dette er etter Arbeiderpartiets syn bidrag til en umoderne familiepolitikk, som også gjør det mindre lønnsomt å jobbe. Det svekker arbeidslinjen, det svekker innsatsen for integrering, og det er ikke god velferdspolitikk. Men det er også negativt for næringslivet, for tilgjengelige, gode og rimelige barnehager gjør at foreldre kan kombinere jobb og familie og utdanning og familie på en måte som tjener alle familiemedlemmer. Dette budsjettet gjør denne kombinasjonen vanskeligere. Sammenlignet med Stoltenberg-regjeringens budsjett har regjeringen altså mer penger til disposisjon, ekstra penger hentet ut fra Pensjonsfondet, og penger som resultat av at utbytter og endrede anslag på statens inntekter gir noe mer. Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV har valgt å ikke foreslå disponering av flere penger fra Pensjonsfondet, men vi har illustrert i vårt alternative forslag hvordan vi ville disponert de øvrige tilleggsmidlene om vi hadde hatt dem til disposisjon. Flere av de nye satsingene i dette budsjettet er gode formål som vi kan støtte. Det minner oss igjen om at det i bunnen ligger en bred enighet om å styrke offentlig velferd og å ruste videre opp infrastrukturen i landet. Derfor anviser vi bevilgningsøkninger til bl.a. lærerløft, politi, beredskap, kystvakt, jernbane, fylkesveier, rus, psykiatri, rehabilitering – for å nevne noe. Vi foreslår den samme summen til sykehussektoren, pluss 300 mill. kr, men vi skiller lag fra flertallet, som understreker at de ekstra pengene skal gå til å kjøpe private tjenester. Her bør vi tenke bredere. Vi bør også videreutvikle fellesskapets sykehus og ikke ha en ensidig og ideologisk tro på at udekkede behov i sykehussektoren skal leveres av private. Regjeringen signaliserer med dette at de setter private klinikkers interesser før pasientenes interesser. Også dette budsjettet vil etterlate Norge som et land med små økonomiske forskjeller sammenliknet med nær sagt alle andre land. Men kursen er satt mot økte forskjeller – det dokumenterer selv Finansdepartementet – og forskjellene kan øke raskt når de slippes løs. Det har erfaringene fra Sverige vist. Vårt naboland er nå det landet i OECD med raskest økende inntektsforskjeller. Det er grunn til å påpeke dette, for – igjen – regjeringen sier selv at dette bare er begynnelsen. En slik utvikling vil være noe nytt for Norge, som de siste årene har blitt mer mangfoldig og samtidig har redusert inntektsforskjellene. Fagfolk fra mange hold understreker at det er en stor styrke for både tillit og omstillingsevne i en moderne økonomi at inntektsforskjellene er små. To dager før tilleggsproposisjonen kom, spurte jeg statsministeren om hun aktet å bruke statsbudsjettet til å nå målet om små forskjeller, som hun flere ganger har sagt at hun støttet. Hun svarte bekreftende, men kursen som er satt med dette budsjettet, gjør meg ikke overbevist. Til denne innstillingen vil jeg avslutningsvis si at i forbindelse med fagfraksjonenes behandling av sine innstillinger er det kommet inn forslag som gir behov for å korrigere beløpene på noen av rammeområdene under forslag nr. 1, dog innenfor samme totalramme. Endringene er som følger: Rammeområde 6 økes med 16 mill. kr, og rammeområde 18 økes med 9 mill. kr. Disse økningene motsvares av en reduksjon på 25 mill. kr i rammeområde 1. Rammeområde 7 økes med 310 mill. kr. Denne økningen motsvares av en reduksjon på 310 mill. kr i rammeområde 19. Jeg tar med dette opp våre forslag.