Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2013-03-05:
Den 22. juli 2011 ble Norge rammet av en terrorhendelse som var den mest omfattende voldshandling i Norge i fredstid, og den rystet hele nasjonen. Slik starter kontroll- og konstitusjonskomiteen sine merknader i den saken vi har til behandling i Stortinget i dag. Åtte mennesker ble drept som følge av bombeeksplosjonen i regjeringskvartalet og 69 – blant dem svært unge – mennesker i massedrapet på Utøya. I tillegg ble mange mennesker skadet både fysisk og psykisk. Alle pårørende er påført lidelser som det vil ta lang tid å lindre, og som de alltid vil måtte leve med. En tilregnelig norsk mann gikk til angrep på Arbeiderpartiet og dets ungdommer samt landets demokratiske institusjoner for å hindre en framtid som ligner nåtiden. Ugjerningen rammet også mange direkte, uavhengig av politisk tilknytning. Det var et angrep på verdier som deles av det norske folk, og sorgen ble delt av hele folket. Det var med dette alvorlige bakteppet kontroll- og konstitusjonskomiteen gikk inn i arbeidet med statsministerens og justis- og beredskapsministerens redegjørelse angående 22. juli-kommisjonens rapport 28. august i fjor. Stortinget har ved flere anledninger fått muligheten til å drøfte 22. juli-hendelsene. Den 10. november 2011 holdt daværende justisminister Knut Storberget og daværende forsvarsminister Grete Faremo en redegjørelse til Stortinget om angrepene 22. juli 2011. Stortinget besluttet samme dag å nedsette en særskilt komité for å behandle saken videre. Den særskilte komités innstilling i saken ble avgitt 1. mars 2012. Den 12. august 2011 oppnevnte regjeringen en uavhengig kommisjon for å gjennomgå og trekke lærdom av hendelsene. Advokat Alexandra Bech Gjørv ble gitt i oppdrag å lede kommisjonen. Det ble klart og tydelig formidlet at kommisjonen skulle skrive 22. juli-historien usminket og ærlig. Kommisjonen la 13. august 2012 fram sin rapport. Kommisjonen presenterte følgende seks hovedkonklusjoner: «Angrepet på regjeringskvartalet 22/7 kunne ha vært forhindret gjennom effektiv iverksettelse av allerede vedtatte sikringstiltak. Myndighetenes evne til å beskytte menneskene på Utøya sviktet. En raskere politiaksjon var reelt mulig. Gjerningsmannen kunne ha vært stanset tidligere 22/7. Flere sikrings- og beredskapstiltak for å vanskeliggjøre nye angrep og redusere skadevirkningene burde ha vært iverksatt 22/7. Helse- og redningsarbeidet ivaretok de skadde og pårørende i akuttfasen på en god måte. Regjeringens kommunikasjon til befolkningen var god. Departementene maktet å videreføre sitt arbeid på tross av skadene. Med en bedre arbeidsmetodikk og et bredere fokus kunne PST ha kommet på sporet av gjerningsmannen før 22/7. Kommisjonen har likevel ikke grunnlag for å si at PST dermed kunne og burde ha avverget angrepene.» På bakgrunn av denne rapporten holdt statsministeren og justis- og beredskapsministeren en redegjørelse i Stortinget 28. august 2012. Statsministeren viste i sin redegjørelse til at funnene fra kommisjonen var alvorlige, og at altfor mye sviktet. Viktige deler av beredskapen og evnen til krisehåndtering var ikke god nok da det virkelig gjaldt. Statsministerens redegjørelse omhandlet et sentralt spørsmål i debatten som fulgte i kjølevannet av kommisjonens rapport, nemlig ansvarsforholdene. Hva vil det si å ha ansvar? Hva vil det si å ta ansvar? Han sa: «Det er myndighetene som har ansvar for beredskapen. Derfor har jeg flere ganger slått fast: Jeg har det øverste ansvaret. For beredskapen, for nødetatene, for Forsvaret, for helsevesenet. Jeg har det øverste ansvaret for det som gikk galt, og det som gikk bra, i håndteringen den 22. juli. Jeg og regjeringen tar ansvar etter 22. juli.» Statsministeren kom med følgende beklagelse i sin redegjørelse til Stortinget: «Tre av kommisjonens konklusjoner er: – Grubbegata burde vært stengt. Det var den ikke. – Gjerningsmannen kunne ha vært stanset tidligere. Det ble han ikke. – Flere sikrings- og beredskapstiltak burde ha vært iverksatt. Det skjedde ikke. Dette beklager jeg.» Etter redegjørelsen ble det vedtatt å sende den til videre behandling i kontroll- og konstitusjonskomiteen, og jeg vil kort gjøre rede for komiteens behandling. Jeg vil først bare understreke at det er statsministerens og justis- og beredskapsministerens redegjørelser i Stortinget som har vært til behandling i komiteen, det er ikke 22. juli-kommisjonens rapport, selv om den har fulgt som et viktig underliggende dokument. For å få den kunnskapen komiteen har hatt behov for, og for å komme fram til en innstilling, har vi bedt om å få tilgang til en stor mengde dokumentasjon, bl.a. til referater fra de formelle intervjuene 22. juli-kommisjonen gjennomførte med bl.a. ansvarlige regjeringsmedlemmer, med departementsråd og representanter for underliggende etater. Kommisjonen besluttet også å sende brev med en rekke skriftlige spørsmål til fire statsråder. Komiteen gjennomførte også befaring til regjeringskvartalet og Utøya. Politiets innsatsleder orienterte om politiets aksjon i regjeringskvartalet 22. juli 2011. Representanter fra Statsbygg var også til stede, og komiteen ble vist noen av de materielle ødeleggelsene og vaktsentralen. På Utøya deltok representanter fra Nordre Buskerud politidistrikt og Beredskapstroppen. Komiteen ble orientert om politiets aksjon, kontakten mellom lokalt politi og Beredskapstroppen, hvordan politiet hadde tatt seg over til Utøya, pågripelsen av gjerningsmannen og den videre redningsoperasjonen og evakueringen av skadde. På Utøya ble vi også møtt av representanter fra AUF. Jeg vil for egen del si at disse befaringene gjorde et sterkt inntrykk, og jeg vil i ettertid alltid mene at det var både viktig og riktig av oss å gjennomføre de befaringene. I tillegg har komiteen gjennomført fem åpne kontrollhøringer. Høringene tok utgangspunkt i følgende problemstillinger: Punkt 1: Hva er årsakene til, og hvem har ansvaret for, at beredskapen sviktet på vesentlige områder 22. juli 2011? Hvorfor ble ikke advarsler tatt alvorlig, og hva er årsaken til at det tilsynelatende har vært en ansvarspulverisering på beredskaps- og sikkerhetsområdet? Punkt 2: Hvorfor ble ikke planverk iverksatt og fastlagte rutiner fulgt 22. juli 2011? Hvordan ble ansvar utøvd, og hvor kan ansvar plasseres? Til slutt punkt 3: Hva har sviktet i opplæring og ledelse når kulturer, holdninger til beredskap og evnen til samhandling ble trukket fram som en viktig årsak til at mye ikke fungerte som det skulle 22. juli 2011, og hvor ligger ansvaret for dette? En samlet komité mener at vi gjennom høringene har fått belyst saken enda bedre, og mye nyttig informasjon kom fram. På vår første høring inviterte vi bl.a. representanter fra den nasjonale støttegruppen etter 22. juli. De ga oss større innsikt i de grufulle hendelsene, samtidig som vi også ble minnet om det hjelpebehovet det alltid vil være i etterkant av slike hendelser. De pårørende ga oss også innblikk i hvordan oppfølgingen har variert fra kommune til kommune, og hvordan skjønnsmidlene som ble bevilget til fylkene i oppfølgingen av de berørte, har variert fra fylke til fylke. På denne bakgrunn sendte komiteen spørsmål til kommunal- og regionalministeren og helse- og omsorgsministeren om oppfølgingen av hjelpen som er gitt, og fordeling av midlene. Svarene tyder på at det er til dels store ulikheter fra kommune til kommune og fra fylke til fylke. Det må kunne forutsettes at Helse- og omsorgsdepartementet følger dette videre opp. Vi mener at alle som fortsatt har behov for hjelp, skal få det. Vi vil også understreke at det er viktig at brukerne tas med på råd, slik at de kan få best mulig nytte av den hjelpen som tilbys. Til den første høringen inviterte vi også representanter for de frivillige. Jeg mener at det er riktig at vi også i dag, fra denne talerstol, retter en stor takk til ansatte og forbipasserende som med sin innsats berget liv i regjeringskvartalet. Denne takken rettes også til frivillige som med fare for eget liv berget mange ungdommer på Utøya. Uten deres innsats ville tapstallet blitt enda større. Jeg vil også på vegne av komiteen få understreke den heroiske innsatsen som AUF-ere selv viste for å redde sine venner, i en situasjon hvor de alle var i livsfare. Det er ingen tvil om at denne innsatsen også bidro til at liv ble spart. Også helse- og redningsarbeidere ivaretok de skadde og pårørende i akuttfasen på en god måte, slik 22. juli-kommisjonen også konkluderer med. Når jeg nå skal gjøre rede for komiteens innstilling, vil jeg ta utgangspunkt i en merknad som en samlet komité stiller seg bak: «Komiteen mener det er kritikkverdig at – Grubbegata ikke raskere ble stengt – midlertidige tiltak for stenging av Grubbegata ikke ble iverksatt – bemanningen av politiets operasjonssentraler har vært for dårlig – politihelikopteret ikke hadde beredskap – nasjonalt varslingssystem ikke fungerte – viktig planverk ikke ble iverksatt og ufullstendig benyttet – anmodning om bistand fra Forsvaret kom for sent – sikring av sentrale bygninger som bl.a. Stortinget kom sent – politidirektoratet ikke i tilstrekkelig grad ble målt på sitt arbeid med tanke på samfunnssikkerhet og beredskap – risikoerkjennelsen ikke synes å ha vært høyt nok på dagsordenen verken hos politiske myndigheter eller hos politiet – evnen til å lære av øvelser har vært for liten Komiteen vil understreke at dette er alvorlige og kritikkverdige forhold.» Så noen ord om sikkerheten i regjeringskvartalet. Jeg vil vise til at Statsministerens kontor i kjølvannet av terrorangrepet i USA i 2001 tok initiativ til å gjennomgå sikkerheten rundt regjeringen. Høsten 2002 ble det av daværende statsminister Kjell Magne Bondevik gitt samtykke til å gå i gang med prosjektet «Regjeringens sikkerhet». Sikkerhetsprosjektet kom i gang i 2003 med representanter fra ulike departementer, politi og forsvar. Det ble gitt et oppdrag fra Statsministerens kontor til politidirektøren. Det ble videre utarbeidet en hovedrapport og ulike delrapporter, herunder en sikkerhetsanalyse av fysiske og tekniske sikringstiltak i departementene, omtalt som sikringsprosjektet. Hovedrapporten ble levert til Statsministerens kontor i juni 2004. I 22. juli-kommisjonens rapport heter det at konklusjonen var entydig: «Sårbarheten var uakseptabel, og viktige tiltak mot ulike bombeeksplosjoner måtte gjennomføres.» Blant de viktigste tiltakene var permanent stenging av Grubbegata og foliering av vinduer. En rekke andre tiltak var også en del av prosjektet. Da bomben eksploderte utenfor Høyblokka den 22. juli 2011, var dette et scenario berørte myndigheter var kjent med. I delrapportens «Sikkerhetsanalyse av fysiske og tekniske sikringstiltak i departementene» fra 10. mars 2004 var nettopp konsekvensene av plassering av en bilbombe utenfor Høyblokka beskrevet. Beskrivelsen var skremmende lik resultatet av bomben den 22. juli. Delrapporten inneholder nærmere 200 tiltak, hvor ett viktig tiltak var anbefalingen om å stenge Grubbegata, og var et av de tiltakene som var gitt høyest prioritet. Da Statsbygg fremmet planinitiativ i september 2005, ble det ikke fra Moderniseringsdepartementets side – som det het den gangen – bedt om at en i dialog med Oslo kommune skulle sikre en så rask gjennomføring av saken som mulig. Det ble heller ikke, verken i oppstarten av prosjektet eller på noe senere tidspunkt, vurdert å treffe vedtak om statlig reguleringsplan. En statlig reguleringsplan ville muligens ha kortet tiden noe ned, selv om man også der må forholde seg til vanlige prosedyrer og prosesser som ligger i plan- og bygningsloven. Et betimelig spørsmål blir jo da om lovverket er godt nok for denne type reguleringssaker, slik også statsministeren var inne på da han i kontrollhøringen sa følgende: «Derfor gjentar jeg at en klar lærdom er at man ikke bør velge kommunale reguleringsplaner i sånne saker – eller kanskje enda mer: Man bør kanskje lete etter helt nye virkemidler.» Også byrådslederen i Oslo kommune stilte spørsmål om dette i kontrollhøringen, der han sa: «Jeg håper at man vurderer nøye om plan- og bygningsloven er et egnet virkemiddel til å behandle denne type sentrale sikkerhetsspørsmål, om vi i Norge trenger et annet verktøy, et annet redskap enn dette relativt omfattende systemet.» Når det gjelder Oslo kommunes behandling av denne reguleringssaken, vil jeg vise til kontrollhøringen, hvor representanter for Oslo kommune redegjorde for behandlingen av reguleringssaken. Byrådet gikk i juni 2007 imot stenging, selv om plan- og bygningsetaten hadde innstilt på et ja. På grunn av at saken var kontroversiell, og at det skulle være valg til høsten, utsatte byutviklingskomiteen behandlingen til ny komité var etablert etter valget. Før behandlingen hadde politidirektøren et møte med representanter fra byutviklingskomiteen for å understreke viktigheten av å stenge Grubbegata. Likevel gikk et flertall i komiteen imot stenging på møte i november 2007. Det er tydelig at selv ikke noe så ekstraordinært som at politidirektøren ba om et møte, synes å påvirke komiteen. Man kan stille seg spørsmål om hemmelighold bidro til å hindre at beslutningstakerne fikk nødvendig informasjon om alvoret i saken. Det ble både før og etter vedtaket ført samtale fra samtlige hold med Oslo kommune for å få snudd flertallet, og den nødvendige forståelsen for hvor viktig dette sikringstiltaket var, kom etter hvert på plass. Men det er verdt å merke seg byrådslederen i Oslo, Stian Berger Røslands, uttalelse i kontrollhøringen, der han uttrykte: «Det som skjedde inviterer til å spørre seg om hva som hadde skjedd hvis trussel- og sikkerhetsvurderingene hadde blitt delt med kommunen på et tidligere tidspunkt enn dette.» Det å stenge en sentrumsgate kan være kontroversielt, slik det også var når det gjaldt Grubbegata. I den omtalte perioden var det også flere medieoppslag som frarådet stenging. Men i et slikt klima er det avgjørende viktig å sørge for at de som skal ta beslutningene, får den informasjonen de må ha for å få den nødvendige forståelsen av tiltaket. Reguleringsplanen ble vedtatt av bystyret i februar 2008. Bystyret vedtok også at det skulle utarbeides en bebyggelsesplan, et vedtak som forsinket prosjektet ytterligere. Det politiske ansvaret for sikringsprosjektet lå i Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet, og det er bemerkelsesverdig at ikke FAD i sterkere grad gjorde hva de kunne for å få fortgang i prosessen, noe flertallet i komiteen finner sterkt kritikkverdig. Når statsråd Aasrud i sitt intervju med 22. juli-kommisjonen uttaler at hun var svært lite borti gjennomføringen av sikringsprosjektet, mener det samme flertallet at statsråden selv burde sørge for framdriften av et så viktig prosjekt. Samtidig må vi også konstatere at fra Oslo kommune fattet vedtak om en reguleringsplan i 2008 og fram til våren 2011 ble det ikke iverksatt tilstrekkelig kompenserende tiltak – mens man ventet på endelig stenging. Det kunne man ha gjennomført, men dette ble verken gjort eller vurdert. Først våren 2011 ble skiltet med «innkjøring forbudt» fra Høyesteretts plass og inn til Grubbegata og skilt med «parkering forbudt» i Grubbegata satt opp. En samlet komité mener det er kritikkverdig at det ikke ble gjort mer for å opprette kompenserende fysiske tiltak, f.eks. robuste fysiske sperringer foran høyblokka. Komiteen er også tydelig på at ansvaret for at dette ikke ble gjort, ligger i FAD. Når det gjelder sikringsprosjektet, mener komiteen at til tross for at Statsministerens kontor ved flere anledninger fulgte opp sikringsprosjektet gjennom kontakten med FAD, er det ingen tvil om at FAD hadde det endelige ansvaret. SMKs engasjement handlet ikke om at de overtok ansvaret, men det kan se ut til at det var slik det ble oppfattet i FAD. Her kan vi vise til tidligere statsråd i FAD Heidi Grande Røys som i intervju med 22. juli-kommisjonen uttalte at hennes inntrykk var at SMK eide prosjektet ettersom det ble rapportert dit og SMK innkalte til møter. Etter å ha registrert lite framdrift i prosjektet, så Statsministerens kontor behov for at det ble gjort en total gjennomgang av prosjektet for å vurdere framdriften, behov for eventuelle justeringer i tiltakene og andre prioriteringer. Det ble holdt møter med FAD, Justisdepartementet og Politidirektoratet i april 2008, og her fikk Politidirektoratet i oppdrag å gjennomgå framdriften i de forskjellige tiltakene. Ett år senere så ikke SMK noe resultat av PODs gjennomgang av status og gjentok derfor henstillingen i mars 2009. Først i mai 2010 ble endelig statusrapport avgitt fra POD til Justisdepartementet, og den beskrev store bekymringer knyttet til framdriften av stengingen av Grubbegata. Ved en feil ble ikke rapporten oversendt FAD, og dette førte til at verken administrativ eller politisk ledelse i FAD gjorde noen endringer med hensyn til organiseringen eller prioriteringen av arbeidet. SMKs representanter mener de på møtet i april 2008 ga beskjed om at det ikke lenger ville være naturlig at SMK fulgte opp FAD i gjennomføringen av tiltakene, og at Justisdepartementet skulle ta den videre oppfølgingen overfor FAD. Dermed avsluttet SMK sin tidvise inngripen som hadde drevet prosjektet gjennom enkelte av hindringene. Så lenge Justisdepartementet ikke fulgte opp dette, var det ikke noen klar pådriver i prosjektet. Representanter for Justisdepartementet forklarte til 22. juli-kommisjonen at de oppfattet at SMK tok rollen ved å følge opp FAD, i alle fall fram til de mottok brevet med anmodning om revisjon i 2009. I kontrollhøringen i Stortinget kom det også fram at Justisdepartementet ikke hadde oppfattet at de fikk ansvaret for den videre oppfølgingen av FAD. Det må understrekes at det i prosjektet generelt, og i prosjekter med alvorlig sikkerhetsgrad spesielt, er helt avgjørende med klar styring, oppfølging og kontroll fra statsrådenes side. 22. juli- kommisjonens rapport og komiteens kontrollhøringer har tydelig avdekket at disse elementene ikke var tilstrekkelig til stede i prosessen med å stenge Grubbegata. Jeg vil nå gå over til å snakke om svikt i beredskapen, for det har kommet fram at det var mye som kunne vært gjort annerledes med tanke på terrorberedskap både forut for 22. juli 2011 og selve den skjebnesvangre dagen. Det er Justis- og beredskapsdepartementet som har det overordnede ansvar for samfunnssikkerhet og beredskap og den overordnede styring av politiet. Dessverre har det vært manglende risikoerkjennelse på mange plan i dette arbeidet, helt opp til toppnivå. Det har vært påvist systemsvikt på grunn av mangler i lederskap, øving, ressurser og utstyr. Fakta som har kommet på bordet både gjennom 22. juli-kommisjonens rapport og gjennom høringen i kontrollkomiteen, er smertelig. Det er derfor et paradoks at politiets egen rapport, fra Sønderland-utvalget, kunne konkludere med at de ikke kunne se at andre handlinger ville ført til et bedre resultat 22. juli. I 2007 leverte PST en trusselvurdering til Regjeringens sikkerhetsutvalg. Her konkluderte de med at det var mer enn 50 pst. sannsynlig at Norge ville oppleve forsøk på terroranslag fra ekstreme islamistiske grupperinger innen tre–fem år. Altså var konklusjonen at det var mer sannsynlig enn usannsynlig at vi kom til å bli utsatt for terror. Det er alvorlig. Det er derfor veldig underlig at kommisjonsrapporten konkluderer med at regjeringen har hatt en risikoforståelse, men en manglende risikoerkjennelse. Rapporten fra PST burde ha gitt en klar pekepinn på at terrorberedskap burde prioriteres, ikke bare på det teoretiske plan, men også i faktisk handling. Manglende erkjennelse av terror er svært alvorlig. Det kan synes som at politiet ikke hadde tatt tilstrekkelig lærdom av beredskapsøvelsen forut for 22. juli 2011 til å kunne takle terroraksjonen på en tilfredsstillende måte. Det skal sies at de utfordringer som politiet møtte 22. juli 2011, var komplekse og krevende, men det var blitt øvd på terror, og regjeringen må ta ansvar for at politiet ikke var satt i god nok stand til å takle denne utfordringen. Flertallet i komiteen, alle utenom regjeringspartiene, mener at det gjennom kontrollhøringen ble avslørt at samfunnssikkerhet og beredskap ikke har blitt prioritert i tilstrekkelig grad av den sittende regjering, noe som ga seg utslag i tildelingsbrevene til og målstyringen av politiet. Flertallet mener det er kritikkverdig at beredskap i liten grad er blitt etterspurt av den sittende regjering. Ifølge kommisjonsrapporten ble ikke riksalarm mottatt eller registrert av noen av de relevante politidistriktene denne dagen. Det er alvorlig. Økonomi var et viktig element da systemet ble valgt, og systemet hadde heller ikke blitt testet på en skikkelig måte forut for 22. juli. Dette er dessverre langt fra godt nok. I krisesituasjoner må man kunne stole på at systemet fungerer – det skal være til hjelp, ikke til belastning. Nødnettet var ikke utbygd i Nordre Buskerud, noe som medførte at kommunikasjonen mellom Oslo politidistrikt og Nordre Buskerud politidistrikt var svært dårlig og forsinket ankomsten til Utøya. Utbygging av Nødnett har tatt svært lang tid, og i inneværende budsjettår har regjeringen kuttet midler til Nødnett fordi utbyggingen tar for lang tid. Regjeringen må sikre forsvarlig og rask utbygging slik at nødnettet ikke vil være utdatert den dagen det blir tatt i bruk. I krisesituasjoner har POD ansvar for å støtte det eller de berørte politidistrikt som har det operative ansvaret. De har et koordineringsansvar samt ansvar for situasjonsrapportering til overordnet myndighet. I politiets egen evalueringsrapport framkom det at politimesteren i Oslo hadde det koordinerende ansvaret 22. juli, og ikke politidirektøren, noe som politimesteren i Oslo selv ikke var klar over. Det er klart at uklare rolleavklaringer er uakseptabelt i en krisesituasjon, og at fordeling av nye oppgaver ikke bør tildeles uten at det blir gjort tydelig kjent for involverte parter. 22. juli-kommisjonen konkluderer også med at det forelå uklarheter knyttet til hvem som faktisk fylte rollen som politidirektør 22. juli. I høringen kom det også fram at daværende politidirektør, som var ansvarlig for staben i POD, ikke hadde kunnskap om hvilke planverk som skulle iverksettes ved store kriser. En samlet komité understreker at det er svært viktig at politidirektøren både kjenner til planverket for beredskap, og sørger for at det blir iverksatt i store krisesituasjoner. Bemanningen på politiets operasjonssentral er også viet oppmerksomhet i denne saken. Rett etter eksplosjonen i regjeringskvartalet ble det ringt inn tips til politiets nødtelefon med viktige opplysninger om gjerningsmannen. På grunn av lav bemanning på operasjonssentralen og stor pågang tok det omtrent 20 minutter før operasjonssentralen ringte tilbake til vitnet. Det alvorlige i dette er at hvis tipset hadde vært håndtert raskere, kunne gjerningsmannen ha vært stanset på vei til Utøya. Bemanningen på operasjonssentralen ved Oslo politidistrikt har blitt tatt opp med Justisdepartementet ved flere anledninger, og den har også vært tema her i Stortinget. Flertallet i komiteen mener det er kritikkverdig at departementet ikke har iverksatt tiltak for å øke bemanningen. Regjeringen har det overordnede ansvaret for å sikre at politiet har tilstrekkelig med ressurser for å kunne utføre den jobben de er satt til. Dette har også vært gjenstand for bekymring gjentatte ganger i Stortinget, uten at situasjonen har blitt bedret. Jeg ser at tiden løper fra meg. Det er flere ting ved sikkerhet og beredskap som burde ha vært påpekt i mitt innlegg. Jeg regner med at andre representanter vil følge dette opp. Jeg har bare behov for til slutt å si noen ord om ansvar. For når Stortinget snakker om ansvar, er det slik at vi kjenner bare regjeringen og den enkelte statsråd. I vårt samfunn er riktignok makt og ansvar fordelt, men det overordnede ansvaret for landets beredskap ligger i regjeringen. Statsministeren har erkjent at det er han som har det øverste ansvaret for dette. Tidligere justisminister Knut Storberget pekte i kontrollhøringen på fem viktige og riktige faktorer som årsaker til det som sviktet den 22. juli: «for liten evne til risikoerkjennelse, for svak gjennomføringsevne, mangelfull evne til å koordinere og samhandle, manglende utnyttelse av IKT og utilstrekkelig ledelse». Han uttalte videre, og dette er viktig: «Som daværende justisminister beklager jeg dette på det aller sterkeste. Jeg tar ansvaret for politiets håndtering av terrorangrepene i regjeringskvartalet og på Utøya, og for at det sviktet på vesentlige punkter.» Statsministeren har også beklaget det som sviktet, og Stortinget har i den situasjonen to muligheter: å ta beklagelsen og ansvarserkjennelsen til etterretning, eller å si at dette ikke er godt nok og fremme et mistillitsforslag. En samlet komité har valgt det første, men finner det allikevel riktig å fremme kritikk. Et samlet storting gjør det, om enn på litt ulike måter. Jeg vil gjøre rede for Kristelig Folkepartis kritikkvedtak og regner med at de andre partiene vil gjøre rede for sine. Tidligere henviste jeg til en merknad der et samlet storting lister opp det mest kritikkverdige av det som sviktet 22. juli. Vi avslutter den merknaden med å si at komiteen understreker at dette er alvorlige og kritikkverdige forhold. Det er de samme ordene som vi bruker i vårt kritikkvedtak. Vi har altså ikke funnet grunn til å mildne kritikken, men vi har heller ikke funnet grunn til å forsterke den. Jeg tar derfor opp det forslaget som Kristelig Folkeparti har fremmet i denne saken. Jeg vil også gjøre rede for at Kristelig Folkepartis stortingsgruppe selvfølgelig først vil stemme på sitt eget forslag, men at den subsidiært vil støtte regjeringspartienes forslag til vedtak. Til slutt vil jeg takke komiteen for det samarbeidet vi har hatt i denne svært alvorlige, svært krevende saken. Jeg synes vi har klart å behandle denne saken på en verdig og god måte, og jeg er helt sikker på at også debatten i salen i dag kommer til å bli preget av det.