Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-09:
Jeg får en følelse av at vi nå deltar på et litt lite festlig nachspiel. Det virker som om det som skulle fortæres, er spist og drukket opp, uroen brer seg i forsamlingen, og feststemningen er betydelig dempet. Det tror jeg er fordi det som har skjedd i dag, har en helt klar politisk konsekvens med utgangspunkt i gasskraftsaken, men ikke kommer til å gjøre noe med det vi sliter mest med i norsk politikk akkurat nå, nemlig at vi mangler en flertallskonstellasjon som kan gjøre jobben med å sette seg noen langsiktige mål og slåss for dem, enten det dreier seg om det som mange rister på hodet av rundt omkring i landet, nemlig hvorfor i all verden vi skal godta en standard i skoleverket som er så mye dårligere enn det unger flest er vant til hjemme, eller det gjelder miljøpolitikken eller mange andre områder der SV har ambisjoner om politisk innflytelse. Det norsk politikk hadde trengt, var en flertallsallianse og en flertallskonstellasjon som gjorde at det spillet og spetakkelet som vi har hatt i norsk politikk fra Jaglands tid minst, og via Bondevik-perioden, tok slutt nå som vi står foran et regjeringsskifte. Men slik ser det ikke ut. Antakelig kommer vi når dette er over, til å ha en ny mindretallsregjering som kommer til å baute seg fram fra sak til sak i Stortinget, og sporten «hvordan kan vi påføre regjeringen et nederlag i dag» kommer til å fortsette. Det som er til hinder for en sånn type flertallskonstellasjon, er den logikken som Jens Stoltenberg og Arbeiderpartiet, men også andre partier i dette huset, legger til grunn for sitt politiske arbeid. Og i et svar til meg i et replikkordskifte før i dag sa han at Arbeiderpartiet stemmer for det de er for, og at det «ville være rart om vi stemmer mot det vi er for når vi har flertall for det, og bare for når vi ikke får flertall!». Men det er nettopp den logikken som gjør at partier som i utgangspunktet burde kunne ha mulighet til å sette seg ned og forhandle om noe som var en fornuftig politisk linje for framtiden, ikke klarer å gjøre det, men drukner i spill. Det kan rett og slett ikke være sånn at Arbeiderpartiet søker støtte fra Fremskrittspartiet og Høyre i miljøpolitikken, for det vil alltid være sånn at Høyre og Fremskrittspartiet står for de dårligste miljøløsningene. Fremskrittspartiet syns jo at miljø- og klimaspørsmål er noe ekkelt som venstresiden har funnet på, som kjent. SV har et meget klart vedtak fra vårt landsmøte. Det lyder som følger: «SV ønsker en flertallskonstellasjon i norsk politikk som gjennom politiske avtaler eller regjeringssamarbeid vrir politikken til venstre. Ut fra styrkeforholdet på Stortinget i dag er Arbeiderpartiet en klar maktfaktor i en slik flertallskonstellasjon. Det er SVs utfordring og klare oppgave å sørge for at Norge ikke på nytt får en regjering som søker støtte hos Høyre og Fremskrittspartiet. Uten innflytelse kan ikke SV gi garantier til en regjering som vi ikke selv deltar i eller har en avtale med.» Deretter kommer de politiske punktene som vårt landsmøte syntes var viktigst, og den første saken som er nevnt, er spørsmålet om klimapolitikk og gasskraftverk. Den situasjonen man står overfor nå, er at det uansett hvordan man snur og vender seg, antakelig blir en mindretallsregjering som ikke er interessert i å inngå et politisk samarbeid med et flertall av partiene på Stortinget, og som ikke er interessert i å gi et flertall av partiene på Stortinget innflytelse over en eventuell regjeringserklæring. Dermed kommer den situasjonen vi har hatt, til å fortsette. Det vil være en situasjon hvor man søker vekslende flertall. Det vil være en situasjon hvor det er høyst uklart for velgerne hvem som har ansvaret for den politikken som i sum egentlig blir drevet. Det vil være nøyaktig den samme situasjon som Jagland var i før valget i 1997. Jeg er helt overbevist om at tirsdag ristet de fleste velgerne i Norge på hodet og hadde problemer med å skjønne hva Stortinget egentlig holdt på med. I dag tror jeg det er et mye klarere politisk veivalg som er foretatt. Men jeg er helt sikker på at hvis den holdningen som Arbeiderpartiet legger til grunn, som Bondevik-regjeringen også la til grunn, nemlig at man nærmest gjør det til en politisk dyd at man ikke skal ha et flertall i Stortinget bak seg, da kommer norsk politikk fremdeles til å dreie seg om spill og spetakkel. Fra SVs side er oppgaven meget klar: Vi kommer til å utfordre politisk. Har vi noen mulighet til å få gjennomslag for en politikk som i sum bringer Norge noen skritt i riktig retning og som gjør at voksne folk, tillitsvalgte folk – som stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer egentlig er – kan bruke tiden sin på noe annet enn å spenne bein på hverandre, da vil det være et bidrag til å bringe verden et lite stykke fremover.