trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Jeg skal ikke gå inn på hva som er det ideelle – Norge er et lite land. Men som jeg har vært inne på både i replikkordskiftet med representanten Hansen og i mitt innlegg, må Afghanistan ha hovedprioritet for vårt utenlandsengasjement. Når vi registrerer at enkelte partier, også noen ganger SV, er ute etter å finne andre steder hvor norske soldater kan gjøre en innsats, f.eks. med blå hjelmer for FN – ikke noe galt i det – mener vi det undergraver vår innsats i Afghanistan. Skal vi gjøre jobben i Afghanistan på en slik måte at vi kan lykkes, slik den nye strategien er lagt opp, må vi også stille med ressurser som bidrar til det. Vi beklager at Norge nå ikke er i en posisjon hvor vi ser ut til å kunne strekke oss særlig mer. Det er mulig det er noe mer å hente, men vi tror vi må komme i en situasjon hvor Forsvaret har en helt annen mulighet for å bidra inn i konflikter som i Afghanistan.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Når det gjelder resten av verden, har vi signalisert en økende og stor vilje til å bidra til Afghanistan – heldigvis. Problemet fremstår ikke nødvendigvis slik som at det er mangel på midler til Afghanistan, men at midlene nødvendigvis ikke når frem, at de ikke blir koordinert, og at de ikke brukes på en måte som gir resultater som i hvert fall den jevne afghaner føler på kroppen. Jeg tror på dem som sier at det ligger et veldig stort potensial i koordineringen. Når man har det på plass, må man ta tak i hvorvidt det er et ressursspørsmål i tillegg. Vi har forsøkt, i hvert fall de siste årene, å være helt på linje når det gjelder de forslag Regjeringen har kommet med om den sivile innsatsen til Afghanistan. Når det gjelder hvorfor strategien ikke var vellykket, tror jeg det ligger på mange plan, og mange må ta kritikk og ansvar for det. En hovedutfordring har jo vært at vi ikke har hatt en afghansk regjering som har levert i forhold til de forventningene vi og den afghanske befolkningen hadde.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Representanten tok veldig prisverdig opp flere forhold rundt kvinners utvikling i Afghanistan. Samtidig er det kjent – og det er helt greit for meg – at SV står for en annen politikk når det gjelder den internasjonale militære tilstedeværelsen, og ønsker vel primært å trekke den ut så fort som mulig. Hvordan ser man for seg at kvinners posisjon i Afghanistan blir hvis man foretar en hurtig uttrekning av de internasjonale militære styrkene?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Korrupsjon har jo vært et gjennomgangstema i forhold til Afghanistan. Dessverre har vi jo opplevd opp gjennom årene at både guvernører og sentrale regjeringsmedlemmer har oppført seg på en måte som i andre kulturer ville bli oppfattet som at man var rene mafialedere. Norge er, nesten målt på alle måter, en rimelig stor giver og donor, og vi er partner med Afghanistans regjering og myndigheter. Er vi tydelige nok? Er vi krevende nok som partner? Tror utenriksministeren vi vil oppleve et annet Afghanistan når det gjelder korrupsjon på myndighetssiden fremover, enn det vi har opplevd hittil?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Jeg vil utfordre forsvarsministeren, ikke nødvendigvis på det norske bidraget, men litt på det europeiske bidraget og det totale bidraget for å oppfylle McChrystals og NATOs nye strategi. Er man der man ønsker å være med hensyn til styrker? Får man gjennomført strategien? Får man med de styrker man nå kjenner til, gitt den sikkerhet til afghanerne som denne strategien er ment å ivareta? Eller risikerer vi, som noen av oss er redd for, at vi nok en gang får et sikkerhetsproblem?
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-02-18:
Representanten var i sitt innlegg inne på viktigheten av koordinering sivilt og militært, men også mellom land. Da er det fristende å spørre representanten: Hvilke konkrete tiltak for økt koordinering er det vi kommer til å få fra Regjeringen, fra Arbeiderpartiet?
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-02-18:
Representanten sa at sikring av sivile er viktig. Representanten sa videre at det koster om lag 1 mill. USD for hver amerikanske soldat i landet. Hvis man skal sikre sivile, trenger man tilstedeværelse fra politi og fra det militære. Det betyr økt fokus på mentorering, opptrening av afghanske sikkerhetsstyrker. Hvordan skal man få til både sikringen av sivile i dag, kombinert med mentoreringen, dersom man raskt ønsker å trekke ut styrker, og dersom man ønsker et betydelig mindre styrkebidrag?
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-02-18:
Vi er helt enige om at den sivile-militære koordineringen må bli bedre, at hjelpearbeidet må treffe afghanerne i enda større grad, og at sikkerhetssituasjonen fremdeles er utfordrende. Likevel sier Regjeringen at man ønsker å flytte ut den sivile delen av PRT-et vårt i Meymaneh så fort sikkerhetssituasjonen tilsier at det blir mulig. Hva tror utenriksministeren det vil ha å si for koordineringen mellom den sivile og den militære delen?
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-02-18:
Jeg deler fullt og helt forsvarsministerens beskrivelse av de norske styrkene og deres formidable innsats. Den jobben de gjør, øker vår sikkerhet, og den øker Afghanistans sikkerhet. La meg også bare si at det er svært viktig at vi setter afghanerne i den situasjon at vi kan overføre kontroll og myndighet fra de utenlandske styrkene til de afghanske styrkene. Men vi må også planlegge for at det kan bli en langvarig prosess. Jeg vil utfordre forsvarsministeren på hvilken rolle den norske manøverenheten spiller i Meymaneh, i Nord-Afghanistan, hvorvidt den ønskes videreført eller forsterket, eller om det fremdeles er usikkerhet knyttet til det man så i budsjettet for 2010 om en eventuell hjemsendelse.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-02-18:
Representanten Holmås praktiserer en merkelig form for ydmykhet. Vi var alle helt enige om at det vi gjorde i Afghanistan, gjorde vi for vår egen sikkerhet og for afghanernes sikkerhet. Det vi var på jakt etter, var et Afghanistan fritt for terrorisme, et Afghanistan hvor folket faktisk fikk muligheten til å bli hentet ut av bunnløs fattigdom, og hvor man fikk respekt for menneskerettighetene. En militær seier alene vil aldri – og kan aldri – få det til, men vi må ha på plass en sikkerhetssituasjon i landet som gjør at vi får også det andre til å fungere. Slik har det militære en svært viktig rolle å spille i Afghanistan, også når alliansen har forlatt landet. Men det er jo først og fremst gjennom SVs politikk at vi ser dilemmaene komme frem. Det er først og fremst gjennom det som representanten Holmås tar opp, at vi ser motsetningen internt i Regjeringen. Mens SV på den ene siden er tydelig på viktigheten av mentorering – en mentoreringsordning som et samlet storting støtter opp under – vil det være svært vanskelig å gjennomføre det hvis vi ser færre styrker i Afghanistan. Vi vil aldri få til en fullstendig overgang fra NATO-alliansens sikkerhetsaspekter og over til et afghansk sikkerhetsapparat uten en tilstrekkelig grad av opplæring. I så måte er mentorering nettopp en av hjørnesteinene i den sikkerheten. Vi trenger en strategi der vi er med på å beskytte sivilbefolkningen. Jeg er glad for – i likhet med representanten Holmås – at det er betydelig færre flyangrep i Afghanistan nå enn det som var tilfellet tidligere. Flyangrepene hadde dessverre det uheldige utfallet at altfor mange sivile ble drept. I et land hvor sivilbefolkningen lider, vil aldri de som selv gikk inn for å bedre landets situasjon, få den kreditten de faktisk fortjener. Jeg er helt enig med dem som har sagt at vi må godta at det afghanske begynnende demokratiet vedtar ting vi er uenige i, men prinsippet om menneskerettigheter må det aldri kompromisses med.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
I likhet med representanten Eriksen Søreide er jeg opptatt av forholdet mellom sivil og militær innsats, dog med et noe annet fortegn enn det utenrikskomiteens leder var. Jeg har et spørsmål til utenrikskomiteens nestleder, i lys av utenriksministerens klare budskap om at man må unngå samrøre og beskytte det humanitære rom: Synes representanten Hansen det er samrøre eller beskyttelse av det humanitære rom når norske offiserer og militære, for øvrig, i militær uniform og som er leger, opererer i afghanske sykehus for å vinne konflikten?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Jeg vil stille representanten Kvifte Andresen et spørsmål som gjelder forholdet mellom humanitær og militær innsats i Afghanistan. I Dagsrevyen den 23. januar i år var det en lengre reportasje som viste norske militære leger i full uniform i operasjonssaler inne på sivile sykehus. Det ble vist til at dette selvfølgelig var for å redde liv, men også for å vinne konflikten. Det ble videre vist til at dette er et prosjekt som skal trappes videre opp. SV er som regjeringsparti i Norge ansvarlig for krigen i Afghanistan og Norges bidrag der. Er SV bekvem med at norske militære innehar slike roller i Afghanistan?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Mitt poeng var å gjøre SV oppmerksom på hva som skjer under det ansvar SV har i regjering for Norges innsats i Afghanistan. Det er en krig, det er det ingen grunn til å fornekte. Den er selvfølgelig ikke utløst av SV, men SV er som regjeringsparti ansvarlig for det Norge gjør i Afghanistan. Det er vi i Stortinget heldigvis sammen om å ta ansvar for, men jeg synes vel den offentlige debatten gjør det berettiget fra tid til annen å minne om at det medansvaret også sitter hos regjeringspartiet SV.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Jeg skjønner at Arbeiderpartiet har behov for å sende to talere opp på talerstolen for å få det samme svaret to ganger. Det er selvfølgelig greit for meg. Men det som er det underliggende poenget, er at vi gjennom hele den perioden den rød-grønne regjeringen har sittet, har opplevd at partiet SV har både hatt ansvaret for Norges bidrag, som representanten Myrli riktig formulerer det, og drevet en opposisjonspolitikk – både i og utenfor Stortinget – mot dette bidraget. Det er det som det må være opposisjonen tillatt å påpeke. For øvrig vet representanten Myrli meget vel at Kristelig Folkeparti helt fra begynnelsen av har vedstått seg sitt ansvar, og vi gjør det også i dag. Vi vil ikke påstå at alt vi har gjort, har vært av det ypperste til enhver tid, men vi vedstår oss vårt ansvar, både i regjering og her i Stortinget, for det vi gjør i Afghanistan.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Først takk til interpellanten, som sørger for å holde et særdeles viktig helsepolitisk spørsmål varmt i denne sal. Stortinget har spilt en viktig rolle i den samlede innsatsen mot kreft i Norge, først og fremst gjennom det initiativet som ble tatt midt på 1990-tallet for en nasjonal kreftplan, som har betydd en betydelig utbygging av kapasiteten når det gjelder kreftbehandling, men også et langt sterkere søkelys på det forebyggende arbeidet. Det er dette siste jeg vil knytte noen kommentarer til, for vi har i de siste dagene hatt en debatt om en av de aller viktigste årsakene til kreft som det går an å gjøre noe med, nemlig tobakk. Jeg tror vi skal være glad for at vi i Norge har miljøer, faglig forankrede aktivistiske miljøer, som er med på å sette dagsordenen i kampen mot tobakksskadene i dette landet. Vi har den erfaring gjennom mange år at de virkemidlene som er mest populære, er de minst virksomme i kampen mot tobakksskadene. Derimot er det slik at hvis myndighetene over tid setter inn tiltak på flere områder samtidig når det gjelder forebygging, når det gjelder opplysning, når det gjelder regulering, og når det gjelder hjelp til røykeslutt, får man resultater, og de resultatene man har sett de siste ti årene, er formidable. Andelen røykere blant voksenbefolkningen i Norge har gått ned fra ca. ⅓ til litt over 20 pst. i løpet av ti år. Jeg har lyst til å utfordre statsråden, for jeg tror ikke denne utviklingen kommer til å fortsette av seg selv hvis ikke myndighetene holder trykket oppe. Det trykket må holdes oppe gjennom en sterk fokusering på hele knippet av tiltak, både kampanjer, reguleringer, håndheving av regelverk og gode intervensjonsprogrammer i skoleverket og sist, men ikke minst hjelp til å slutte for dem som prøver det. Og som alle vet, det er ikke enkelt for dem som er avhengige av nikotin. Jeg er bekymret for at trykket fra myndighetenes side de siste årene har lettet. Avdelingen for tobakk i Helsedirektoratet er, etter det jeg skjønner, avviklet. Det er lenge siden man har kjørt noen skikkelig kampanje fra myndighetenes side, og jeg må si at de tiltak som man har satt inn når det gjelder regulering, de siste årene, har vært ganske puslete. Tobakk under disk med svære, prangende plakater om at her får man kjøpt tobakk, her får man kjøpt snus, er ikke spesielt imponerende, snarere tvert imot. Jeg tror derfor man skal lytte til anbefalingene fra Tobakksfritt. Personlig mener jeg at de går for langt i forhold til å forby røyking ved uteservering. Men jeg mener at når det gjelder en del av forslagene som går på å rydde opp med hensyn til områder utendørs hvor man ikke har et valg om man skal oppholde seg eller ikke, er tiden moden for å foreta nye grep i lovgivningen. Dagens meningsmålinger viser jo at folket ligger et godt stykke foran Stortinget og Regjeringen på dette punktet.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
En takk til Morten Høglund for rosen til SV for å drive en god politisk debatt rundt disse spørsmålene. Jeg har to spørsmål til representanten Høglund. Det ene dreier seg om vurderingen av behovet for en ny strategi. Der skriver representanten under på at det behovet absolutt var til stede. Har representanten Høglund nå noen formening om hvorfor det var behov for en ny strategi? Det andre spørsmålet dreier seg om utviklingen i den sivile bistanden til Afghanistan. Det har vært en av de tingene vi har vært veldig opptatt av hele tiden. Er Morten Høglund også enig i at det er behov for at resten av verden stiller opp i større grad med sivil bistand til Afghanistan?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
Helt først, til Peter N. Myhre: Han kan umulig ha fulgt med i debatten, for jeg fikk så absolutt med meg at Morten Høglund selv sa at han anerkjente at det ikke kom til å bli noen styrkeøkning i Afghanistan. Men dette får Fremskrittspartiet ordne opp i internt. Jeg vil begynne med å si at jeg har stor respekt for den innsatsen som norske soldater gjør i Afghanistan. Jeg har flere venner som selv enten har vært der eller er der. De ser på seg selv som et redskap for det norske demokratiet, og det norske demokratiet er det vi som er de fremste forvaltere av. Nettopp derfor, fordi de i ytterste konsekvens kan komme til å ta liv og bøte med sitt eget liv – som de har gjort og kommer til å gjøre – skylder vi dem å føre en kritisk debatt der vi søker å fatte de riktige valgene. Det er foretatt en rekke feil valg i Afghanistan. Flere representanter har vært inne på det, bl.a. Marit Nybakk. Jeg synes at høyresiden i Norge burde vist en smule mer ydmykhet når det gjelder en del av de gale valgene som er tatt. Tidlig i prosessen var det mange som argumenterte for at det var mulig å vinne en militær seier ved å knuse Taliban. Derfor drev man en offensiv krigføring mot Taliban. Fra Norge sendte vi F-16-fly. Det var mange som protesterte da vi fra den rød-grønne regjeringens side valgte å trekke oss ut av «Operation Enduring Freedom» fordi vi mente at det var feil strategi. I dag sier alle partier og de fleste rundt om i hele verden at det ikke er mulig med en militær seier i Afghanistan. Det andre er at det har vært satset for lite på sivil gjenoppbygging. Satsingen er både for liten og for dårlig koordinert. Altfor mye av den internasjonale debatten har gått ut på å rekruttere flere soldater istedenfor å sørge for en effektiv og god sivil gjenoppbygging. Det har vi nå tatt riktige initiativ til. Ting går i riktig retning på det området. Det tredje er forholdet til Taliban. Det er ikke mer enn to år siden Erna Solberg kalte SV for både arrogant og naivt når vi mente det var riktig å gå inn i samtaler med de mer moderate delene av Taliban. I dag er det vel knapt noen i verden som mener at det er mulig å få til en politisk løsning i Afghanistan uten nettopp å snakke med Taliban. Flere av dem som har fulgt hele prosessen i Afghanistan, mener at det var en tabbe at man ikke trakk pashtunerne sterkere inn helt fra starten av. Jeg er enig i utenriksministerens ti punkter og synes det er en god beskrivelse av behovene i Afghanistan. Særlig vil jeg understreke behovet for å styrke parlamentets rolle i Afghanistan som et godt korrektiv for nettopp å sørge for en bedre utvikling i korrupsjonsbekjempelsen og demokratistyrkingen i Afghanistan.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
Jeg skal være ydmyk nok til å si at jeg vel aldri har påstått at SV alltid har rett i alt. Men jeg mener at Ivar Kristiansen burde være raus nok til å si at i diskusjonen om Afghanistan har vi hatt veldig mye rett i våre perspektiver den tiden debatten har pågått. Vi har hatt rett i at det ikke er mulig med en militær seier. Det er alle enige om nå. Alle sier at det ikke er mulig med en militær seier. Vi er nødt til å få til en politisk løsning på konflikten i Afghanistan. Da man begynte i Afghanistan, mente mange at det ikke var nødvendig at FN hadde en sentral rolle. Nå er alle enige om at FN må ha en sterkere og mer koordinerende rolle, og i mindre grad overlate en god del av arbeidet til de enkelte landene. Noen mente at det var helt uaktuelt å diskutere med Taliban. Nå er det slik at alle de ledende i verden sier at det er viktig å diskutere med Taliban for å få til en fredelig løsning. Noen ønsket at det å drive Taliban-jakt var måten å vinne denne krigen på. Nå dreies NATOs strategi i større grad over mot å beskytte de sivile. Alle disse tingene er noe vi har jobbet for og som vi har ment har vært riktig, og som har vært en del av Regjeringens politikk internasjonalt når vi har vært ute for å få med det samlede verdenssamfunnet. Derfor mener jeg at den jobben som Regjeringen vår har gjort med hensyn til verdenssamfunnet, har vært en riktig og viktig innsats for å dreie endringene og strategien i Afghanistan i riktig retning. Til slutt vil jeg bare si til Ivar Kristiansen: Det hadde vært uhørt om Hillary Clinton hadde ringt meg og på den måten omgått min gode venn utenriksministeren. Da skulle det ha blitt skriverier i avisene. Når hun sier at vi forhandler – det er altså ikke slik at vi fører fredssamtaler med våre venner, det gjør vi med de folkene vi er uenige med – kunne hun godt ha sagt: Ja, vi vet at det finnes et parti i Norge som heter SV, som sier det samme. Det forventer jeg ikke at Hillary Clinton skal følge med på, men jeg hadde forventet at Ivar Kristiansen faktisk hadde sagt det i debatten.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
Jeg ville bare si at jeg slutter meg til det Lars Myraune sa om den korrekte beskrivelsen av F-16-flyene som vi sendte nedover, og hva slags tilknytning de hadde. Det var en grei oppklaring. Ellers er jeg helt enig med Ine Marie Eriksen Søreide når hun beskriver den koordineringen som nå i stadig større grad skjer mellom FN og andre. Jeg har selv vært på NATOs parlamentarikerforsamling og deltatt i diskusjoner der akkurat spørsmålet om FNs koordinerende rolle, betydningen av den, kommer opp som et viktig tema. Jeg opplever at det er et skifte blant mange av dem som tidligere var veldig kritiske til det og mente at det var noe som NATO greide fint selv, men som nå har et mye sterkere ønske om å trekke inn FN. Det synes jeg er positivt, og det er noe som jeg tror at vi alle sammen kan være enige om. Og det er en positiv utvikling for Afghanistan.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2010-02-18:
Det jeg prøvde å si i mitt innlegg, var at vi må prøve å forstå det samfunnet vi går inn i. Og hvis vi skal måle suksess i Afghanistan ut fra norske kriterier, er vi dømt til å mislykkes. Hvis vi skal måle suksess ut fra vårt syn på likestilling, vårt syn på et samfunn fritt for korrupsjon og vårt syn på demokrati og godt styresett, er vi dømt til å mislykkes. Vi gikk inn i Afghanistan med bakgrunn i terrorangrepene 11. september, for å sikre at Afghanistan ikke skulle være en frihavn for terror. Så mener vi at det som er nødvendig for å få til det, er å skape sikkerhet i Afghanistan på sikt – og for å ha langsiktig sikkerhet må man bygge et sivilt samfunn. Det var det jeg prøvde å si. Det å forenkle dette, slik som Myhre gjør her, ved at han prøver å nyansere hva som er suksess i Afghanistan kontra hva som er suksess i Norge, synes jeg er fordummende. Vi må være ydmyke i forhold til de utfordringene vi står overfor. Det er viktig at vi også er ærlige overfor våre soldater, om at hovedformålet med at vi gikk inn, var å stoppe terror. Skal vi klare det på lang sikt, må vi skape et sikkert og mer stabilt samfunn.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Det er interessant å følge debatten her i dag, etter den gode redegjørelsen som utenriksministeren hadde tidligere. Jeg merket meg replikkordskiftet som var mellom SVs representant og Høybråten for kort tid siden. Det er bred enighet i Stortinget om hvorfor vi skal være i Afghanistan, det er bred enighet om mandatet vårt og hva det hviler på. Så sa Høybråten til SVs representant at han gjorde SV «ansvarlig for krigen i Afghanistan». Vi gikk inn i Afghanistan i 2001, under Bondevik II-regjeringen, og så vidt jeg kjenner til, var det enighet om det. Men er det ikke å gå litt langt å gjøre SV ansvarlig for krigen i Afghanistan? At SV er ansvarlig for bidraget vårt i Afghanistan, er noe helt annet, og noe som SV kan gjøres ansvarlig for, men ikke for krigen i Afghanistan. Er ikke dette å gå litt langt?
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Takk til utenriksministeren for en fremragende redegjørelse i denne viktige sak. La meg understreke at vi er i Afghanistan for å bidra til sikkerhet, stabilitet og utvikling. Norsk deltakelse i internasjonale operasjoner skal være forankret i FN-pakten og ha et klart FN-mandat. For å oppnå stabilitet i Afghanistan er det også avgjørende at man har en helhetlig strategi med både politiske, militære, humanitære og utviklingsmessige virkemidler. Det påhviler oss som samfunn, Forsvaret og landets myndigheter et meget stort ansvar når vi sender våre menn og kvinner ut på krevende oppdrag i konfliktområder. Nasjonen skal være stolt av våre soldater som er i Afghanistan. Det er et risikofylt oppdrag for å skape fred og stabilitet der ute, og for å bidra til trygghet og sikkerhet for oss her hjemme. Det har kostet fem soldater livet til nå i Afghanistan. Jeg vil understreke at soldatene skal få skikkelig opplæring før de reiser, at soldatene skal få solid oppfølging mens de er ute på oppdrag. Og ikke minst: Soldatene skal få et verdig tilbud og oppfølging når de kommer hjem etter disse krevende oppdragene. Har vi oppnådd noe i Afghanistan til nå? Situasjonen er krevende. Selv om den er krevende, finnes det nå utviklingstrekk i Afghanistan som vi heldigvis kan glede oss over. Vi må huske på at Afghanistan desidert var et av verdens aller fattigste land. Landet har vært preget av krig og konflikter i årtier. Statsinstitusjoner har nesten ikke eksistert i det hele tatt. Den humanitære situasjonen var helt prekær da det internasjonale samfunn gikk inn. Vi har oppnådd resultater når det gjelder demokratisering. Ikke alt er på plass, selvfølgelig ikke. Landet har fått en grunnlov. Vi har bygd skoler, vi har bygd veier, brønner og sykehus. Det er bygd ut. Flere barn får opplæring. Helsetilbudene er blitt bedre osv., osv. Det er ikke helt mørkt, men vi har et langt steg videre på veien før vi er i havn. Vi ser også at en fjerdedel av nasjonalforsamlingens medlemmer er kvinner, og vi ser at den afghanske hæren tar mer ansvar. Men afghanisering betyr også at vi må ta afghansk kultur og tradisjoner på alvor, og at vår vestlige standard derfor er en dårlig målestokk i denne sammenheng. Skal vi lykkes i Afghanistan, må vi lytte til afghanske ønsker og behov. Det betyr ikke at vi skal akseptere korrupsjon og slike ting(presidenten klubber)(presidenten klubber) ikke når vi skal reise hjem, men det er hvordan vi skaper fred og framgang i den nasjonen(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Det var representanten Myhre som fikk meg til å ta ordet på nytt, for han var meget kritisk til deler av mitt innlegg. Myhre nevnte en del om demokratiet, men jeg må si jeg er forundret over hans tolkning av det. Vi kan jo ikke gå inn i Afghanistan som en elefant i et glasshus. Det viktigste spørsmålet her er hvordan vi skal få framgang i å skape et demokrati. Skal vi lykkes med å skape et demokrati her, må vi også se på afghanernes ønsker og behov – vi må jo forankre det noen steder. Og ikke minst: Vi må sørge for at alt vi gjør, også i demokratibyggingen, har et afghansk eierskap. Det er viktig, og det er derfor – som jeg sa innledningsvis – vi må oppføre oss på en måte som viser forståelse for der vi er, for å kunne bygge et demokrati i sikkerhet og fremgang.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Jeg har håp om at vi opplever et annet Afghanistan. London-konferansen og president Karzais innsettelsestale ga uttrykk for det. Men vi kan aldri være trygge, og vi bør være urolige. Det er klart at den veldige, militære offensiven som nå skjer, og det fokuset som er rundt den, risikerer å ta av noe av det presset som har vært bl.a. fra amerikansk side og fra oss, på at det gjøres noe med korrupsjon. Men det er nå etablert institusjoner og utnevnt ombudspersoner som skal følge dette. Jeg mener at vi har vært veldig tydelige på at det er uakseptabelt med den korrupsjonspraksis man har sett. Vi skal være en krevende giver, og vi har sett gode tegn. Samtidig er jo dette et slags dilemma. Vi får ikke orden på afghansk styresett uten å satse på at afghanernes prioriteringer gjelder, men vi vil være varsomme med hvor vi betaler våre penger. Vi satser på betalingskanaler, flergiverfond, som gjør at flere kan kontrollere at pengene brukes riktig. Så kommer vi aldri unna at det alltid vil være risiko forbundet med den satsingen vi har, også på pengesiden.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Avstander i vår tid har jo veldig liten betydning for at man kan koordinere og vite hva man gjør. Da jeg var i Meymaneh sist, sa de sivile til meg at for at vi skal kunne gjøre vår jobb, er det klart det er ikke noen fordel å være inne i en militærleir. Vi er der fordi sikkerheten krever det. Ideelt sett ville de gjerne hatt kontorer inne i Meymaneh by, hvor de kunne gå ut og inn og være en del av partnerskap med afghanske aktører. Vi kan ikke tillate at de er der, fordi sikkerheten er for dårlig. Men, som sagt, har vi en stram koordinering av dette gjennom norske myndigheter. Det gjelder fra ambassaden, Utenriksdepartementet, Forsvarsdepartementet og Justisdepartementet, og det gjelder rutiner og ordninger som sikrer at den koordineringen er så god som den kan være. Vi ønsker jo at folkene stort sett er tettest på stedet hvor arbeidet deres skal gjennomføres. Kommer den situasjonen at de kan jobbe utenfor en militærleir, er det bedre enn at de må sove inne i en militærleir. Men koordineringen tror jeg kommer til å bli omtrent like god, om det er på den ene eller på den andre måten.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Jeg håper den situasjonen kommer at vi lykkes med å bygge opp afghanske styrker, at vi lykkes med å trene dem slik at de kan overta ansvar, og at vi gradvis kan trappe ned vårt nærvær. Det håper jeg. Jeg kan ikke gi noen tidslinje for det – det ville være uklokt – men det er et mål som både jeg, amerikanske og alle andre allierte myndigheter har. Det synes jeg er den minst kontroversielle uttalelsen i den artikkelen, for å si det på den måten. Utover det vil jeg si at når jeg leser dagens meningsmåling og det blandede bildet nordmenn har på dette, ville det være underlig om det i denne sal og i det politiske Norge ikke fantes den type røster som vi leste om i VG den dagen. Det avgjørende er jo hva Regjeringen mener, og hva Regjeringen står for, og regjeringspartiene står for dette samlet. Men i en tid hvor vi diskuterer ytringsfrihet, er jeg egentlig meget bekvem med at det kommer artikler hvor folk kan skrive og mene det de måtte ville, og jeg tror ingen er i tvil om hvor Norge står på grunnlag av den artikkelen.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Jeg tror nok at jeg kan ha uttrykt meg litt for grovmasket når jeg sier at jeg er imot at de kan jobbe parallelt. Jeg er jo for den samordningen, og i mange sammenhenger går dette veldig greit hvis man har respekt for de ulike mandatene. Jeg mener at vi i mange sammenhenger har praktisert samarbeid mellom sivile og militære aktører hvor man har den respekten. Det som skjer nå i denne kampanjen, er det nesten for tidlig å si noe om. Jeg er urolig dersom det er slik at man i heten av et slag rundt et geografisk område pøser inn sivil hjelp i dagene etter for å vinne hjerter og sinn. Jeg mener at forskning har stilt spørsmål ved hvor vellykket det er over tid – i et land hvor de som bor der, er veldig vant til å «shoppe hjelp», for å bruke et begrep, fra de stedene det måtte komme. Jeg tror det kommer tilbake til det at sivil oppbygging gjøres best forankret i afghanske institusjoner og afghanske prioriteringer, slik at de blir langvarige, og at afghanerne kan overta dem den dagen det ikke lenger er internasjonal hjelp der.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Det er jo hele mandatet vårt, oppgaven vår, å forsøke å bidra til det. Men siden representanten fokuserte på menneskerettigheter, er vi opptatt av både å støtte utvikling av riktig lovgivning i Afghanistan og å støtte det sivile samfunn. I min redegjørelse understreket jeg betydningen av å gi støtte til kvinner, ikke bare å støtte kvinner som en gruppe, men å støtte kvinner som en ressurs i utviklingen av det afghanske samfunn, i styre og stell, i ulike posisjoner som er viktige i samfunnet. Det er å støtte det sivile samfunnet, frivillige organisasjoner, det er å støtte Sima Simar som er menneskerettighetsombud i Afghanistan, og holde afghanske myndigheter konsekvent ansvarlige for menneskerettighetssituasjonen. Jeg sa også i min redegjørelse at afghanere kommer til å ta demokratiske valg, som slik sett er demokratisk legitime, men som på mange områder vil kunne stride mot våre verdier. Så vi må aktivt engasjere oss i samarbeidet med dem når det gjelder kultur, menneskerettigheter og kvinnespørsmål. Dette kan bygge et mer robust fundament i Afghanistan, slik at de også velger samfunnsløsninger som respekterer de universelle menneskerettighetene.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
For eit år sidan hadde eg gleda av å besøkje styrkane våre i Afghanistan og fekk gode diskusjonar med soldatane. Det som kanskje slo meg mest, var at dei er der på oppdrag frå det norske folket og frå oss som politikarar. Det gav meg eit veldig ansvar, og derfor tenkjer eg at me har eit stort ansvar for debatten som blir ført i Noreg. Sjølvsagt er det lov til å ha debatt, men det er viktig at han blir riktig. Eg må seie at eg kjenner eg reagerer litt på måten det eine regjeringspartiet tek debatten på, som er rein dobbeltkommunikasjon. Det har blitt snakka om ein artikkel i VG, og eg fann den artikkelen. No reknar eg ikkje med at SV tek replikk på statsråden. Dessverre tek det litt for lang tid å lese opp alle utfordringane til utanriksministeren, men eg tenkte å gi han denne: «Meiner utanriksministeren at det kan bli aktuelt med ei gradvis nedtrapping av vårt militære engasjement i Afghanistan?»
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Eg deler forsvarsministerens gode innlegg og viktigheita av mentorering og opptrening og det å kunne setje afghanarane sjølve i stand til å ta vare på sin eigen tryggleik. Det trur eg er ein viktig veg. Men elles i debatten har me snakka mykje om samrøre mellom militær og sivil bistand og viktigheita av at bistandsorganisasjonar kan ta vare på sitt sjølvstende og sin legitimitet. Utanriksministeren hadde ein glimrande grenseoppgang om at det skulle vere eit samvirke og eit skilje. Spørsmålet mitt til forsvarsministeren er: Vil ho følgje opp, slik at det som utanriksministeren skisserte i stad, òg blir gjennomført politikk?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Eg må innrømme at eg er litt forvirra. Eg må få tilgiving, for eg er ein ny representant, og det er ikkje alt som er like lett å forstå. Men slik eg oppfattar Senterpartiet, og slik var det i alle fall i valkampen då dei svarte på spørsmål frå WWF, ønskjer Senterpartiet å stille sterkare miljøkrav til statlege selskap framover gjennom tydeleg eigarskap. Dei seier: «Vi vil at eierskapet skal bidra til å fremme miljøhensyn og ansvaret for kommende generasjoner.» Eg vil eigenleg seie at det er eit veldig godt svar. Slik eg oppfatta Senterpartiet, var dei imot oljesandprosjekt, fordi dei meinte at det var ein dårleg idé. Slik eg oppfattar statsråden no i svaret, er ikkje eigarskapsmeldinga god nok for å kunne stoppe eit prosjekt som Senterpartiet eigenleg ikkje liker. Så dersom det er det som er bakgrunnen, vil eg spørje: Vil statsråden gjere noko med eigarskapsmeldinga eller kome med nokon forslag som kan gjere at me i framtida kan stoppe slike prosjekt, som er sterkt forureinande?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
I ein slik debatt har eg lyst til å begynne med å lyfte blikket litt. Kva er det eigentleg snakk om her? Jo, det er snakk om ei av dei største krisene me står overfor, nemleg klimakrisa. Det er snakk om vårt ansvar for komande generasjonar og for verdas fattigaste. Det er derfor me ønskjer at det skal skje mest mogleg på klimafronten, og at det skal skje fortast mogleg. Me veit at om det fortset som i dag, og om me ikkje klarer å kutte i klimagassutsleppa, vil dei neste generasjonane ikkje ha dei same moglegheitene som oss. Og så veit me at det er verdas fattigaste som vil bli ramma aller hardast. Det ansvaret me har for å gjere noko med desse utsleppa, er akkurat det me diskuterer no. Kva er bakgrunnen for at oljesand er ei utfordring? Jo, det er nettopp det at oljesand forureinar. Utsleppa frå utvinninga av oljesand er jo minimum ti gonger verre enn frå den olja me tek ut i Noreg. Som Aftenposten skriv, vil dei samla utsleppa – dersom prognosane for prosjekta går inn – vere dei same som halvparten av «verdens mest ambisiøse» klimamålsetjingar på 30 pst. kutt, som er det Regjeringa har lagt fram. Altså: Halvparten av dei kutta som er «verdens mest ambisiøse», vil tilsvare det same utsleppet som kjem berre frå dette prosjektet i Canada. Eg må seie at i løpet av debatten var det eit innlegg, frå representanten Langeland, som fekk meg til å seie noko meir. SV er tydeleg motstandar av oljesandprosjektet og sterk tilhengjar av offentleg eigarskap. Men dersom ein ser på kva SV gjer i Stortinget, går det ganske annleis, for der demonstrerer dei akkurat det motsette: dei bruker ikkje eigarskapen og støttar oljesandprosjektet i Canada. Solheim sa til Aftenposten i valkampen at «det vil bli vanskelig å få med nordmenn flest på å ta et klima-krafttak i egne liv, når de ser at statseide bedrifter går inn i prosjekter med svært store utslipp i andre land». Det er jo nettopp dette det handlar om. Når representanten Langeland begynner å snakke om Klimakur, om dei langsiktige prosjekta og om andre typar tiltak, er Kristeleg Folkeparti sjølvsagt heilt på linje. Me meiner at staten gjennom sine statsåtte bedrifter skal gå føre med gode eksempel. Derfor har me gong på gong åtvara mot dette prosjektet og gitt Regjeringa moglegheiter til ikkje å gå inn i oljesandprosjektet i Canada. Derfor meiner eg at noko av det som er det store ansvaret me diskuterer i dag, er: Korleis kan me ta flest moglege kutt? Klimakur kan me ta heile vegen, men i dag diskuterer me dette konkrete tiltaket, og dette konkrete tiltaket vil bety ei enorm stor forureining dersom det blir gjennomført. Derfor burde òg SV stemt for forslaget til Kristeleg Folkeparti.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Afghanistan ligger på verstinglisten når det gjelder brudd på menneskerettigheter. Dette bekymrer meg, og jeg er sikker på at det bekymrer utenriksministeren like mye. Jeg kunne tenke meg å spørre om han har gjort seg noen tanker om hvordan vi som land kan bidra til at Afghanistan blir et bedre land å leve i?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-02-18:
Utenriksministeren har gjentatte ganger, både i dag og i sin redegjørelse, understreket hvor komplisert situasjonen er i Afghanistan-regionen, og at det ikke finnes enkle løsinger for å nå et raskt resultat. Det tror jeg vi alle sammen er ganske enig i. Utenriksministeren har også understreket den manglende koordineringen av den sivile innsatsen i Afghanistan. Det tror jeg også vi alle sammen er enig i. Når jeg ber om ordet, er det fordi representanten for SV, Heikki Holmås, etterlyser en mer ydmyk høyreside i denne debatten. Det er nesten ikke til å tro at NATO-motstanderpartiet SV tillater seg å etterlyse mer ydmykhet i en situasjon hvor man kan stille det motsatte spørsmålet: Hvordan hadde situasjonen vært i Afghanistan-regionen hvis det ikke hadde vært for at nettopp NATO, sammen med sine allierte, har vært der borte? Har situasjonen innenfor helse, omsorg, skole og utdanning for jenter og gutter blitt bedre eller ikke bedre fordi NATO med sine allierte har vært til stede? En representant stiller seg altså opp her og etterlyser at vi må tale varmere for en dialog med Taliban, og presenterer også et virkelighetsbilde hvor han får det til å se ut som om resten av verden nå følger SVs linje. Det er nesten ikke til å tro at denne debatten avsluttes slik – fra en representant fra et parti som faktisk representerer dagens regjering, og som etterlyser samarbeid og stabilitet i vår egen politikk. Jeg er ikke så sikker på om det er slik at USAs utenriksminister, Hillary Clinton, først og fremst ringer Heikki Holmås for å be om råd om hvilke nye steg hun skal ta. Jeg registrerer at SV ikke lar seg sjenere av å bruke USAs utenriksminister som sannhetsvitne for sin egen politikk i denne debatten. Når USA nå sender 30 000 nye soldater til Afghanistan, er det neppe ut fra et råd gitt av det norske SV og representanten Heikki Holmås.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Jeg er opptatt av å formidle at de norske styrkene gjør en formidabel innsats, og at de er del av et større norsk bidrag både på militær og sivil side. Som også utenriksministeren har understreket, trengs det en politisk løsning i Afghanistan, men at det er påkrevd med et militært bidrag underveis. Vårt ønske er å gjøre det norske militære bidraget så effektivt som mulig, hvor det også inngår i en god og bred sammenheng både med våre partnere i nord og selvsagt i den totale ISAF-innsatsen.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Jeg håper at den beskrivelsen rundt våre bidrag i Afghanistan som representanten Gitmark nå stiller spørsmål om, er tilfredsstillende beskrevet i den proposisjonen som Regjeringen nettopp har lagt fram. Og la det ikke være noen tvil om at vi er beredt til også å bistå våre afghanske partnere i arbeidet videre framover på den måten vi allerede gjør. Selv om det skjer en formell overføring av et ansvar, noe som egentlig er en god nyhet, innebærer det at vi er innstilt på å bistå reelt i nord så lenge det er nødvendig. Jeg synes egentlig de engelske uttrykkene som brukes på overføring av ansvar, er viktige å ha med seg: «transfer» er noe annet enn «transition». Og i denne overgangsperioden er vi innstilt på å stå så lenge det trengs, sammen med våre allierte. Som det er sagt: Vi gikk inn med og er også innstilt på å gå ut med våre allierte.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Som jeg har beskrevet allerede, gjør Norge en betydelig innsats i Afghanistan, både på militært og sivilt område. Å diskutere hva det er som går smått, kunne vært fristende, men jeg vet jo at noen kom med et hjertesukk over at det faktisk tok 28 år å vinne Kartago. Så når vi nå står midt oppe i en diskusjon om hva som er den riktige innsatsen i Afghanistan videre framover, er vi innstilt på å smøre oss med tålmodighet, satse skikkelig på å gjøre en god jobb innenfor det området som både jeg og andre kollegaer har et ansvar for, sammen med våre allierte.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Det kan jeg selvsagt bekrefte at jeg vil gjøre. Det kunne kanskje i den sammenheng være grunn til å minne om at her står det da også en tidligere bistandsminister, så jeg vet inderlig vel hva det er vi snakker om. Jeg vet også noe om hvilken praktisk utfordring det innebærer. Men at vi må være veldig klar i vår prinsipielle tilnærming på dette området, tror jeg er helt nødvendig, også med sikte på den langsiktighet vi må ha for å bidra til å skape utvikling i Afghanistan.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Vi jobber jo sammen med bl.a. tyskerne i RC Nord, som har kommandoledelsen der, og vi har i noen tid, som jeg også redegjorde for i mitt innlegg, jobbet med et initiativ som ble tatt på embetsplan om måter å jobbe tettere sammen med dem som også er i nord. Dette vil bli fulgt opp på politisk nivå, slik at det i løpet av kort tid også vil finne sted et møte på ministernivå blant de landene som deltar i nord. Det vi ser på, er om vi kan jobbe tettere sammen for å understøtte afghanerne i å bygge kapasitet på deres side. Hvilken form det får, og om det endrer seg geografisk hvordan vi jobber sammen, er det for tidlig å si mer om, men jeg vil selvsagt komme tilbake til Stortinget og orientere om dette så fort jeg har mer klarhet i det.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Det går fremover med Afghanistan, men det går smått, og sikkerhetssituasjonen i landet er, som begge de to tilstedeværende statsrådene har bekreftet, blitt verre i de siste årene. Et fagmilitært anslag – jeg tenker på general Petraeus – går ut på at for å kunne følge opp sikkerheten i et land, trengs en militær tilstedeværelse i størrelsesorden 2–2,5 pst. av det aktuelle landets befolkning. For Afghanistans del vil det i så fall dreie seg om 700 000 soldater, mens den aktuelle tilstedeværelsen, med den amerikanske utvidelsen, dreier seg om 130 000, altså bare en femtedel av det som trengs. Kanskje er det nettopp derfor at det går smått i Afghanistan. Jeg må da få spørre: Vil forsvarsministeren sørge for at Norge tar sitt ansvar på alvor og øker det militære bidraget i Afghanistan?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Representanten Nordtun var nettopp her og føyde seg inn i rekken av rød-grønne representanter som har et litt merkelig resonnement rundt dette med vestlige mål og situasjonen i Afghanistan. Det samme gjorde representanten Myrli, han hevdet nettopp at demokratiet ikke har noen tradisjon i Afghanistan, og at vi derfor må være litt tilbakeholdne. Men demokratiet hadde heller ingen tradisjon i Norge i 1814, men jeg tror ikke det i dag er noen som beklager at eidsvollsmennene gjorde det de gjorde. Representanten Slagsvold Vedum gikk enda lenger. Han sa faktisk at litt korrupsjon og litt kvinneundertrykkelse er ok, fordi dette er en del av den afghanske, historiske kulturen. Det kunne være greit om Regjeringens tilstedeværende statsråder kunne avkrefte dette og slå ettertrykkelig fast at vår strategi er nulltoleranse hva gjelder kvinneundertrykkelse, nulltoleranse hva gjelder korrupsjon – ikke av hensyn til oss og den vestlige verden, men av hensyn til afghanere i alminnelighet og afghanske kvinner i særdeleshet. Representanten Gustavsen var innom Fremskrittspartiets bistandsbudsjett. Jeg forsto det slik at hun mente at Fremskrittspartiets bistandsbudsjett, som altså er på 19 milliarder kr, er altfor lite til å kunne gjøre noe med korrupsjonen i verden. Jeg vil understreke at Fremskrittspartiets budsjettstrategi når det gjelder bistand, nettopp er å fokusere på korrupsjonsbekjempelse og kanskje noe mindre på budsjettstøtte til korrupte regjeringer. Minst tre replikanter forsøkte forgjeves å få svar fra forsvarsministeren, og spørsmålet var: Vil Regjeringen ta sitt ansvar på alvor og øke den norske deltakelsen militært i Afghanistan? Svaret uteble. Da må vi jo spørre oss: Er det slik at det norske forsvaret ikke har kapasitet, eller er det manglende vilje fra Regjeringens side når Regjeringen ikke kan gi tilsagn om en økt militær aktivitet fra norsk side i Afghanistan? Både utenriksministeren og forsvarsministeren er svær utydelige her, men nå må vi snart få et svar.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Jeg tror det var en nyttig avklaring vi fikk nå i siste runde i denne debatten. Når man begynner å snakke om forhandlinger med Taliban og om en dyp respekt for de kulturelle særtrekkene som vi her har hatt med å gjøre – kulturelle særtrekk som har vært direkte menneskefiendtlige – så var det veldig bra at representantene Slagsvold Vedum og Myrli fikk sjansen til å presisere litt, fikk sjansen til å spisse sine synspunkter og bekrefte at vi har menneskerettigheter som mål, og at vi i vår innsats i Afghanistan skal være med på å bygge demokrati, og vi skal være med på å bekjempe kvinneundertrykkelse og korrupsjon. Det tror jeg var bra, og nyttig, for på den måten står Stortinget mer samlet enn det kunne gi inntrykk av tidligere i dag.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
La meg aller først få lov til å takke utenriksministeren for en svært god, reflektert og veldig åpen og grundig redegjørelse, som nå ligger til behandling og diskusjon i Stortinget. Jeg har lyst til å dvele ved noen temaer som har vært oppe i dagens debatt. For det første: Vi diskuterer ofte Afghanistan som om vi ikke var inne med sivil innsats og bistand før vi også gikk til krig, eller ble med i alliansen, ISAF-operasjonen i Afghanistan. Det er lett å glemme. Vi har vært der lenge, for Afghanistan er verdens femte fattigste land, og har hatt 30 år med krig. Norske bistandskroner har vært brukt der lenge før vi gikk inn med soldater. På morgenen i dag kjørte jeg sønnen min til skolen – han skulle ha skidag. Vi lever i hverdagens trivialiteter i Norge. Samtidig er det sånn at vi hver morgen som regel tenker over hva vi skal igjennom i løpet av dagen. I bilen med min sønn på vei til skolen tenkte jeg på Afghanistan. Vi hadde en samtale om forskjellen på det å være barn i Afghanistan og det å være barn i Norge – få gå på skole, som organiserer en skidag, og den utviklingen som skjer i Afghanistan, der flere og flere barn får muligheten til å gå på skole. Jeg tilhører dem som lever i hverdagen, og jeg håper – og antar faktisk – at alle foreldrene til de barna som nå får gå på skole, også har det på samme måten, nemlig at de gleder seg over å følge sitt barn til utdanning. På samme måten som utdanning har vært nøkkelen til utvikling og vekst i Norge, vil også utdanning og helsetilbud være nøkkelfaktorer for utvikling i Afghanistan, sammen med energi. Fortsatt er det slik – i lys av det som Eva Kristin Hansen tar opp i sitt innlegg – at det farligste du kan gjøre i Afghanistan, er å bli gravid. Mødre- og barnedødeligheten er svært høy, og 15 pst. av alle svangerskap og fødsler ender i død. Når afghanske kvinner i snitt føder 5,6 barn, ser vi alle hvilken stor risiko dette faktisk representerer. Heldigvis går det i riktig retning. En fjerdedel får nå medisinsk assistanse under fødsler, og dette arbeidet fortsetter. Så kunne jeg selvfølgelig kommet med noen poenger rundt koordinering. Det skal jeg la ligge, men jeg har lyst til å ta et lite spark til Fremskrittspartiet til slutt, fordi representanten Høglund har vært opptatt av å bekjempe korrupsjon. Ja, hvis det hadde vært opp til Fremskrittspartiets bistandsbudsjett, hadde det vel ikke vært så mye å være korrupt med rundt omkring i verden.