Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-10:
Først takk til interpellanten for å ha reist denne debatten, og på den måten understreke tyngden i det forliket som Stortinget har vedtatt. Så må jeg si at jeg begynner å bli ganske lei av at opposisjonen i alle mulige debatter prøver å skape et inntrykk av at ingenting skjer på klimaområdet, og at det ikke har blitt iverksatt et eneste tiltak siden forrige klimamelding. Det er – med all respekt – feil. Jeg skal ikke gjenta statsrådens redegjørelse for noen av de tiltakene som er satt i verk, men bare understreke at 70 pst. av norske utslipp er underlagt avgift eller kvoter. Vi har med andre ord kommet ganske langt i å få satt en pris på utslipp. Det skjer i en kontekst hvor nærmest hele verden, unntatt Europa, vegrer seg kraftig for å ta på seg forpliktelser og for ta nødvendige skritt i retning av CO2-prising, som vil være det aller viktigste tiltaket globalt for å få til utslippsreduksjoner. Representanten Hjemdal var innom tildelingen av gratiskvoter på sokkelen. Jeg er sikker på at selv om representanten sto midt i julebaksten og kanskje hadde det travelt, hadde hun tid til å lese hele den pressemeldingen som kom 22. desember, og dermed vet hun at her har det vært forhandlinger med EU om et harmonisert regelverk, og også at det i den pressemeldingen står at regjeringen legger til grunn at petroleumsvirksomheten ikke skal få økonomiske lettelser som følge av kvotene, men at man skal fremme forslag som skal ivareta det. Det vil i hvert fall begrense kraftig verdien av denne julegaven fra EU. Når det gjelder den kommende klimameldingen, så redegjorde statsråden veldig grundig for hva som er regjeringens gjeldende politikk. Jeg har egentlig lite å tilføye utover det. Det er Stortinget som bestemmer hvilke klimamål landet skal ha, og Stortinget har vedtatt at vi skal kutte 15–17 mill. tonn CO2-ekvivalenter innen 2020. Det står fast. Det står fast selv om alt vi har fått av dokumentasjon gjennom bl.a. Klimakur, viser at det er et mål som både blir vanskelig og til dels dyrt å nå. Men det skal sies at da klimaforliket ble vedtatt for fire år siden, var det ingen som ga uttrykk for at det kom til å bli verken lett eller gratis å nå målsettingene som ble valgt. Det kommer åpenbart til å bli krevende, men det har vi vært klar over lenge. Så skal det også sies at mange av de debattene som ruller og går om klimaforliket, og hva det bør og ikke bør inneholde, er legitime. Mange av dem er også helt nødvendige, for det første fordi klimaforliket sier at mål og virkemidler skal evalueres underveis, men også fordi klimapolitikken er full av dilemmaer. Å sette ord på de dilemmaene er ikke det samme som å mene at Norge ikke skal gjøre noe på hjemmebane. Flere har vært inne på fornybar energi, og jeg er veldig for at vi satser veldig tungt på det. Så energieffektigvisering – jeg er veldig for at vi satser tungt på det også. Men i forhold til det norske klimaregnskapet betyr jo dette lite. Det er fornuftige tiltak bl.a. fordi det vil bidra til å frigjøre ren energi som kan eksporteres. Et annet helt åpenbart dilemma er mangelen på en global avtale som de fleste hadde tro på at skulle komme på plass den gangen det forrige klimaforliket ble undertegnet. At den avtalen ikke finnes, fritar ingen fra ansvar – tvert imot. Men det er klart at i en del sektorer ville det vært lettere å finne tiltak som har en åpenbar global klimagevinst om det var sånn at vi hadde en global avtale å forholde oss til. At fraværet av en avtale skaper en debatt om hva som er en klok strategi for Norge og norsk klimapolitikk, synes jeg er ganske naturlig selv om svarene kan være forskjellige. Det er f.eks. ganske tydelig at håndteringen av kvotepliktig sektor ikke er rett fram. Jeg tror alle innser at det blir bortimot umulig å kutte 15–17 mill. tonn CO2-ekvivalenter dersom kvotepliktig sektor holdes helt utenfor. Men å bruke store summer her som ikke reduserer utslippene på europeisk nivå, ville være ganske uklokt med mindre det har en eller annen effekt utover de faktiske tonnene som kuttes – f.eks. teknologiutvikling. Jeg har lenge ment at det har vært for lite fokus på de næringspolitiske mulighetene som ligger i å utvikle nye klimaløsninger. Klimatiltak betyr ikke deindustrialisering, det betyr reindustrialisering, sier Connie Hedegaard så godt. I en kontekst hvor California seiler opp som det store eksempelet på hvordan man har klart å «booste» både industri og økonomi gjennom klimatiltak, og hvor man ser lignende tendenser i store deler av Asia, er dette perspektiver som vi trenger å ta med oss inn i diskusjonene om klimatiltak i Norge fram mot både 2020 og 2050. Jeg ser fram til at klimameldingen kommer. Jeg er overbevist om at det blir en god melding med mange offensive tiltak som både reduserer utslipp og bidrar til å skape nye arbeidsplasser, og det er tross alt det viktigste. Så målsettingene ligger fast, men tiltakene blir det aller viktigste å diskutere.