trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2012-05-10:
Mye går bra når det gjelder forebyggende arbeid for å bekjempe narkotikamisbruk og -kriminalitet. For eksempel viser SIRUS’ årlige ungdomsundersøkelse at det er omtrent en halvering av ungdommer som prøver narkotika for første gang fra 2000 til nå, så mye går riktig vei. Grunnen til at jeg tar ordet i denne saken, er at det er en del uklarheter etter at komiteen avga sin innstilling, som har kommet opp i dagen. Jeg mener at jusen som ligger i bunnen her, egentlig ikke så veldig uklar – det er mer et spørsmål om praktiseringen av forståelsen av den. Jeg mener at fra midt på 1990-tallet og fram til i dag har det vært for mange eksempler hvor politiet har gått over grensen i forhold til hva som er hjemmelsgrunnlaget. Jeg mener også at straffeprosessloven § 195 er ganske klar med hensyn til hva som må ligge i bunnen for å kunne reise straffesak mot enkeltpersoner. Den ivaretar også intensjonene i EMKs artikkel 8. Jusen er i utgangspunktet ganske tydelig. Problemet har vært praktiseringen ved enkelttilfeller. Jeg mener man må ta på alvor og klargjøre poengene når f.eks. elevorganisasjonene er i tvil om hva man egentlig mener i denne saken. Grunnen til at de kan være det, er selvfølgelig at man gjennom historien har opplevd overtramp fra politiets side. Jeg skal ikke gå mye inn i enkeltsakene. Men det som er et viktig poeng, er at når man går til en skole i det øyemed å forebygge, skal man gjøre nettopp det – man skal forebygge. Om man gjør det med narkotikahund eller ikke, har jeg ikke noen sterke formeninger om. Det som er poenget, er: Hvis man bruker hund og hunden f.eks. markerer på en tilfeldig sekk, sier altså straffeprosessloven § 195 at det ikke er anledning til å reise sak på grunn av det, fordi intensjonen i utgangspunktet ikke gjaldt begrunnet mistanke, men forebyggende arbeid. Jeg vil si dette tydelig fra denne talerstolen, for det er nettopp dette som har vært problemet med noen av de overtrampene som har skjedd gjennom historien fra politiets side. Det er viktig at dette presiseres under denne behandlingen. Derfor sier jeg det. Så er det også slik at det i I i forslaget ikke kan ligge den føring at man i alle landets fylker skal gjøre forebyggende arbeid med narkotikahund. Jeg tror det i mange sammenhenger og i mange fylker – kanskje i litt mer grisgrendte deler av landet – kan være mye mer vettug bruk av en narkotikahund enn å bruke den i skoler. Den kan brukes mye mer målrettet. Dette har Stortinget enstemmig innstilt på før, bl.a. i forbindelse med politirollemeldingen, hvor et samlet storting fastslo at politiets arbeid skal være problemorientert, POP. Det må ikke bli slik at det er et krav – selv om vi vedtar dette – at alle politidistriktene skal jobbe på samme måte som det politiet gjør i Osloskolen. Så er også det sagt tydelig.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2012-05-10:
Som leder av kirke-, utdannings- og forskningskomiteen finner jeg det naturlig å ta ordet i denne debatten, siden vi diskuterer politiets rolle i en skolehverdag – elevenes skolehverdag. Det må ikke være tvil om at skole og narkotika ikke hører sammen, og at skole og rus heller ikke hører sammen. Det er svært viktig å forebygge rusmisbruk og rusbruk, både narkotika og andre rusmidler, i skolen, som utgjør en svært viktig del av alle barn og unges oppvekstvilkår og hverdag. Politiet har en viktig rolle her – selvfølgelig – men hovedoppgaven når det gjelder forebygging av rusmisbruk i skolen, ligger selvfølgelig på andre instanser. Det er skolens ledelse, kommunene og andre instanser i kommunene som må ta hovedansvaret for å sikre gode oppvekstmiljø gjennom gode fritidstilbud og aktiviteter som er av positiv karakter, og som kan fortrenge narkotika. Dette forslaget handler om bruk av politihund og dens rolle i det forebyggende arbeid kontra dens rolle som etterforskningsvirkemiddel. Det er svært viktig at det er klare grenser mellom dette. Det er bra at Stortinget tar denne diskusjonen og har oppe denne saken, nettopp for å understreke det. Slik jeg ser det, må det ikke være tvil om følgende: Elevers rettssikkerhet skal være lik alle andres. Det skal ikke være særregler for skoler. Derfor er jeg svært glad for at justisminister Faremo har understreket dette på en slik tydelig måte, som hun nå har gjort. Bruk av politibesøk med narkotikahund må dessuten skje i samtykke med skolen, med elevråd, med foreldre og med skoleeier, og det må skje i et nært samarbeid. Det holder ikke med informasjon, som enkelte har nevnt som et begrep, for informasjon kan være enveis. Det å informere om at man kommer, er ikke nok, det må et samtykke til. Årsaken til dette er at det er svært uheldig hvis det oppstår en konfrontasjonssituasjon, hvor det er stor konflikt rundt akkurat dette, som vi har sett enkelte steder. Da kan det fort bli et tilbakeslag når det gjelder å forebygge rus i skolen, i stedet for det motsatte. Vi må sikre at alle gode krefter samarbeider tett om det, for det er heller ingen elever – eller svært, svært få elever – som ønsker en skolehverdag med rus og at det skal være narkotika der. Man finner ikke et elevråd som ønsker det. Men blir konfrontasjonen for sterk, kan det resultere i et uheldig klima mot å forebygge rus. Dette er et tiltak som må brukes med varsomhet og med klokskap. Politimestrene må selvfølgelig også se på ressursbruken, om det er her det er klokest å sette inn politihunder eller narkotikahunder, men det må politimestrene bestemme.
Wenche Olsen (Arbeiderpartiet), 2012-05-10:
Alle er vi enige om at forebygging av bruk og omsetning av narkotika er viktig. Men jeg synes det er litt spesielt at man bare har sett fordelene ved den ordningen, og at man ikke har sett på noen av utfordringene rundt det. Jeg synes det er kjempefint at politiet har fokus på forebygging. Det er for så vidt også greit at man bruker hund, men da synes jeg man må ha fokus på fellesarealer og områdene rundt skolen, der hvor omsetningen skjer. Jeg er veldig glad for forslaget representanten Bøhler har satt fram, forslag nr. 3, men er litt usikker på om det er nok. Det blir også sagt her at det er nok med de retningslinjene vi har i dag, og da blir jeg enda litt mer usikker, for vi vet at det i dag er sånn at man går inn i klasserommet, og hundene sniffer på eiendelene, ranslene osv., og markerer. Da hjelper det ikke at elevene i forkant har fått tilbud om å gå ut av klasserommet, for hvis du går ut av klasserommet, har du allerede gitt signal. Nå kan det hende at du går ut av klasserommet fordi du er redd for hund, men hva tenker alle de andre som sitter igjen inne i klasserommet? Det synes jeg er viktig at vi tar med oss. Jeg tenker også: Hva med dem som blir markert? Det kan jo rett og slett hende at det er barn av rusmisbrukende foreldre som har sittet i stua og røykt hasj dagen før man går på skolen, og det lukter hasj av klærne, og man blir markert. Så sier man at man ikke skal rettsforfølge. Nei, det er flott, men hva skjer med de ungdommene som blir markert? Hva skjer med vennekretsen deres? Hva skjer når Per kommer hjem og forteller til mor at kompisen Knut ble markert av en politihund? Hva vil mor si da? Jeg tror de fleste mødrene da vil si at man kanskje skal la være å være så mye sammen med Knut. Det synes jeg er ting vi bør tenke gjennom før vi gjennomfører dette med at de får lov til å gå inn i klasserommene. Så har jeg lyst til å kommentere at SVs representant beklaget at de andre komiteene ikke var involvert – det beklager jeg også. Jeg synes også det er ganske spesielt at når man nå jobber med en rusmelding i departementet, som skal komme til Stortinget, så velger man å gjøre vedtak når det gjelder en del av ruspolitikken, uten å ta det med og se på det i rusmeldingen.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2012-05-10:
Om komiteens flertall, slik sakens ordfører har redegjort for, ikke mener det er behov for å oppnevne et nytt sårbarhetsutvalg etter mønster fra tilsvarende utvalg i 1999, synes vi sjølsagt det er bra – og jeg vil legge til – også naturlig med engasjement rundt samfunnets sårbarhet og beredskap fra forslagsstillernes side. Vi støtter at forslaget vedlegges protokollen, men som Høyre og saksordføreren påpekte flere ganger, er vi mer opptatt av handling enn av å få flere utredninger. Jeg mener absolutt også at vi er handlingsrettet i så måte. Vi i regjeringspartiene mener det er gjort mye de senere årene som oppfyller mye av det Sårbarhetsutvalget fra 1999 foreslo. I år kommer flere store saker i tur og orden til Stortinget som vil være sentrale for en ytterligere styrking av beredskapen og samfunnssikkerheten. Representantforslaget fokuserer særlig på telekommunikasjon og strømnett, og det er jo veldig viktig. Dette har også naturlig nok høy prioritet hos Justis- og beredskapsdepartementet og underliggende etater, noe statsråden sikkert vil redegjøre nærmere for senere i debatten. I stortingsmeldinga om samfunnssikkerhet og beredskap som regjeringa vil presentere om ikke så lenge, er det åpenbart at telekommunikasjon og strømnett vil være viktige tema. Denne meldinga vil gi Stortinget et meget solid og oppdatert grunnlag for en bred og grundig behandling av beredskap og samfunnssikkerhet for å møte dagens og framtidas utfordringer. Senere i år vil regjeringa også legge fram sin politireform, resultatreformen, gjennom en stortingsmelding som også tar opp i seg nye erfaringer og et samfunn i rask forandring, der trusselbildet og kriminaliteten har endret seg vesentlig på relativt kort tid. Vi skal ha høye ambisjoner for et trygt og tryggere Norge. De grufulle hendelsene 22. juli samt erfaringer knyttet til utfordringer som naturen har gitt oss de siste årene, gjør det nødvendig å skjerpe innsatsen og systemene på flere områder. Ikke minst må vi sørge for en best mulig samordning av ressursene vi har, og må ha, inn i framtida. Innstillinga fra den særskilte komiteen etter 22. juli er et svært viktig grunnlag for utforminga av ulike tiltak og forbedringspunkter. At Justisdepartementet nå er omdøpt til Justis- og beredskapsdepartementet, er også en understreking av dette departementets forsterkede og enda tydeligere lederrolle nasjonalt på samfunnssikkerhetsområdet. Jeg ser fram til et godt og konstruktivt samarbeid her i Stortinget om utforming av en best mulig nasjonal og lokal beredskap og sikring av våre felles interesser og verdier. Samfunnssikkerhet er krevende i vår tid, men her som ellers blir det best om alle gode krefter går sammen. Jeg synes arbeidet i og innstillinga fra den særskilte komiteen etter 22. juli og også måten vi behandler denne saken på her i salen, lover godt i så måte.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2012-05-10:
Sannsynligvis har representanten Hoksrud mer kabelkunnskap enn i hvert fall jeg har, så jeg skal unngå å gå inn på detaljnivå og prøve å beskrive hva som er ufordringen i så måte. Vi skal se langt fram, sier Bård Hoksrud. Ja, jeg er enig i at vi tidvis også skal se langt fram, men nå handler det om – i en verden i slik forandring og med slikt trusselbilde – å gjøre ting raskt. Vi har mye kunnskap fra før, og mye rundt det som var den tidas sårbarhetsutvalgs forslag, er aktuelt. Vi har fått, en del dyrekjøpt, ny erfaring nå. Nå synes jeg en skal smøre seg med tålmodighet i ca. en måned til, for da vil stortingsmeldinga foreligge, og da vil en se hva regjeringa legger opp til av konkrete forslag. Statsråden har sagt at det blir en stortingsmelding som skal høyne ambisjonsnivået for et tryggere Norge. Jeg skal også legge til at vi avviser jo ikke forslaget – vi legger det ved protokollen. Statsråden har sagt at det på et seinere tidspunkt kan bli aktuelt – hvis en i tillegg til det som trengs av handling nå, skal trekke opp et bilde i et lengre perspektiv. Så den muligheten ligger der. Jeg vil minne om at det ikke er statsråden som har avvist dette. Det har regjeringspartiene her i stortingssalen gjort, sammen med den eventuelle regjeringskameraten som Fremskrittspartiet ser for seg, Høyre – som heller ikke synes at det er tid for å bruke ressurser på dette akkurat nå. Avvent den meldinga – det blir en god melding. Det føler jeg meg sikker på at meldinga om politireformen òg vil bli. Det hører jo med til historien at vi som er på parti med statsråden, vet litt om hva som er under oppseiling her. Jeg tror til og med Bård Hoksrud vil se lysere på det hele når meldinga foreligger.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
Den forrige taleren og flertallet i komiteen er opptatt av handling, og det er nettopp det forslagsstillerne ønsker å fokusere på med dette godt begrunnede forslaget. Når man har gjort et grundig arbeid, som man gjorde gjennom Sårbarhetsutvalgets innstilling, som kom for omtrent ti år siden, kan det når det er gått en del tid, være på sin plass å gjennomgå materien på nytt. Det er fordi samfunnet i løpet av disse årene, og spesielt i vår tid, har endret seg betydelig på relativt kort tid. Det ser vi alle innenfor IKT-sektoren, hvor det er en løpende og rivende utvikling. Vi må bare erkjenne at vi som lever i dag, lever i et meget sårbart samfunn, og vi baserer i stor grad våre liv på en kritisk infrastruktur hvor forholdsvis små brudd kan medføre stor stans i samfunnets systemer og også sette samfunnssikkerheten i fare. I forslaget er strømnettet, IKT, teletjenester og ikke minst betalingssystemer, som vi alle er så avhengige av, nevnt. Det er ikke mange dagene siden vi så hvordan dette skapte problemer. Beredskapssystemene våre, fly- og togtrafikk, kommunikasjon til nødetatene og kommunikasjon mellom disse er også nevnt. Forslagsstillerne peker i forslaget på en rekke hendelser de senere år der nettopp disse forholdene er blitt satt på prøve. Det er orkaner, det er vulkanutbruddet på Island, og det er brudd i strøm-, tele- og datanett. Dette har vi ganske mange ferske eksempler på som viser hvor sårbart samfunnet vårt er. Ikke minst viser terrorhandlingene i fjor sommer hvor avhengige vi er av at disse kommunikasjonssystemene fungerer på en optimal måte. Så hevdes det her at regjeringen vil komme med mange forslag fremover. Det er veldig bra at regjeringen planlegger å fremme mange forslag til Stortinget, men, med respekt å melde, i de snart tre årene jeg har vært medlem av Stortingets justiskomité, er det opposisjonen som har holdt denne komiteen i arbeid, ikke regjeringen. Hvis det endrer seg, ønsker vi det velkommen. Vårt poeng er imidlertid at det er gått lang tid siden forrige sårbarhetsutvalg, og det er derfor på tide å se på dette på nytt. Det kan ikke skade at det blir nedsatt et utvalg som får et mandat som er vel så aktuelt i dag som det var for over ti år siden, da dette arbeidet ble gjennomført sist. Jeg tar opp det forslaget som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
Det høres tilforlatelig, veldig flott og fint ut når jeg hører statsråden skryte av alt det man har gjort, og det man nå skal gjøre. Hele poenget med et sårbarhetsutvalg er å tenke langt fram. Det var det man skulle gjøre i 2001, se hva som kommer de neste årene, og hva som kommer en god del år fram i tid. 2011 har vel vist til fulle at vi ikke har tatt beredskap og sikkerhet på skikkelig alvor. Derfor synes jeg det er synd at statsråden på denne måten avviser totalt å være med på å se fremover, på hvordan vi skal sikre at vi har en god sikkerhet i den viktige infrastrukturen vår – innenfor både telekommunikasjon og annen type beredskap. Det er slik at en liten telelinje og hvordan været er, er det som avgjør om halvparten av norske telebrukere mister eller fortsatt har linjen sin. Mener ikke statsråden at det er viktig å se fremover og sørge for at man er forberedt på det som kan komme i fremtiden, slik at vi er godt rustet til å møte utfordringene fremover?
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
Jeg synes det er bra at statsråden sier at det nå skjer masse i departementet. Selvfølgelig er det mye som skjer på bakgrunn av det som skjedde i 2011, på mange områder innenfor dette med samfunnets sikkerhet og beredskap. Men jeg synes at det er litt greit å reflektere over at når det gjelder sikkerhet innenfor telekommunikasjon – vi så virkelig i 2011 hvor viktig det var å ha god telekommunikasjon – har altså regjeringen sørget for å redusere bevilgningene fra 2000 og fram til i dag, fra 37 mill. kr i 2000 til 26 mill. kr i 2011. Når vi vet at det har vært en viss prisstigning, en viss kostnadsøkning, betyr det at det reelle kuttet har vært langt, langt høyere. Vi vet også at det er én liten kabel, som man har sett bilder av – Dagens Næringsliv har vist hvor sårbar man faktisk er – som avgjør om halvparten av telebrukerne har telefon eller ikke. Det er bare en kabel som skal kuttes av, så mister halvparten av Norges befolkning telekommunikasjonen sin. Det er alvorlig. Jeg synes også det er synd at statsråden og det politiske flertallet fra alle de andre partiene ikke er med på dette, kanskje med unntak av Kristelig Folkeparti – jeg er litt usikker. Jeg ser ikke at Kristelig Folkeparti er til stede nå, det kan være flere grunner til det. Men jeg vet i hvert fall at lederen i transport- og kommunikasjonskomiteen, Knut Arild Hareide, i januar var ute og sa at man burde få på plass et nytt sårbarhetsutvalg. Til og med den forrige lederen av Sårbarhetsutvalget, Kåre Willoch, sier at det er på høy tid å få en ny gjennomgang for å se fremover. Hele poenget er at det er kjempebra det som skjer nå med hensyn til sårbarhet og sikkerhet – det som blir gjort i departementet, som statsråden er opptatt av å følge opp, og som nå gjøres for å sikre sikkerheten og tryggheten til folk innenfor de viktige områdene. Hele poenget med sikkerhet og et sårbarhetsutvalg handler om å se langt fram. Hva kommer fremover, og hva er utfordringene våre fremover? Da man holdt på med dette i 2000 – og før det også, da sårbarhetsutvalget jobbet – tror jeg ingen så hvor mye folk bruker kommunikasjon, og hvor viktig kommunikasjon er i 2011–2012. Det viser hvorfor det er så utrolig viktig å få på plass et nytt sårbarhetsutvalg som tar dette på alvor, som ser langt fram i kula, for å sørge for at vi er godt rustet til å møte utfordringene på viktige samfunnsområder. Jeg synes det er kjempebra det arbeidet som skjer nå. Men jeg synes det er trist at flertallet i denne sal på denne måten avviser en viktig jobb, som kan sikre fremtiden fremover og sikre at vi har god beredskap mange år fremover i tid.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
Til representanten Hagebakken: Jeg ser stort sett lyst på det meste i livet. Det er viktig, tror jeg. Hele poenget med og bakgrunnen for Sårbarhetsutvalget – og det skal jeg også understreke her – er at det skjer utrolig mye positivt og bra på dette området, men jeg synes også det må kunne gå an å ha to tanker i hodet på én gang. Det går an å gjøre de akutte tiltakene på mange av de tingene vi nå har fått fram, og som det er viktig å ta tak i og gripe tak i umiddelbart, og som jeg også føler at statsråden og departementet og andre som jobber med sikkerhet, nå har tatt på alvor. Men jeg synes også det er viktig å stoppe litt opp og tenke over at man for kort tid siden hadde stormen «Dagmar», og store deler av nødnettet på Østlandet, hvor stormen nesten gikk forbi og den nesten ikke var der, falt ut. Flere hundre basestasjoner på det nye nødnettet falt ned. Vi ser at batterikapasiteten for sikkerheten i telekommunikasjon er langt under det vi oppfatter som akseptabel. Én ting er at jernbanen stopper opp, eller at veien blir borte – det kan folk leve med en liten periode – men når man ikke kan kommunisere med hverandre igjen, da er det virkelig fare på ferde. Da er det slik at man ikke får tak i hjelp når man kanskje trenger hjelp aller mest. Når det gjelder vei eller jernbane, klarer man stort sett å finne andre løsninger, men kommunikasjon – det å kunne komme i kontakt med hverandre – er kanskje noe av det aller viktigste. Når man ikke får tak i hjelp, ikke får tak i mennesker som kan svare i den andre enden, ser man virkelig hvor hjelpeløs man er, og hvor dårlig kommunikasjon man har. Telenettet var flere steder ute i mange, mange dager, og det hadde enorme konsekvenser for lokalsamfunn, spesielt på Vestlandet hvor det slo ordentlig hardt til. Som sagt synes jeg også det er viktig å ha med seg at den tidligere lederen av Sårbarhetsutvalget, Kåre Willoch, mener at man nå burde sette ned et nytt sårbarhetsutvalg, for det har skjedd en enorm teknologisk utvikling på de ti–elleve–tolv årene siden utvalget la fram sin innstilling. Jeg har også lest NOU-ene og stortingsmeldingene som har kommet siden den gang, og mange steder står det at man er usikker på om man har klart å følge opp alle de tingene som lå i rapporten fra det forrige sårbarhetsutvalget. Det viser vel kanskje til fulle – og 2011 viste vel også til fulle – at vi ikke har en så god beredskap og sikkerhet som det vi tror vi har, i hvert fall trodde at vi hadde. Derfor viser dette at det er viktig å tenke langt fremover, samtidig som man gjør tiltak med én gang. Det er derfor jeg synes det er trist at Hagebakken, sammen med resten av flertallet i denne sal, stemmer ned forslaget. Han sier at om noe tid kan det godt hende at man kommer tilbake, og statsråden sier selv at det kan godt hende at vi faktisk vil få et nytt sårbarhetsutvalg. Men det må kanskje da komme fra regjeringen og ikke fra et annet politisk parti.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2012-05-10:
Jeg vil starte med å takke statsråden så mye for gode svar på mitt store og åpne spørsmål. Det er tydelig at det jobbes både intensivt og målrettet for å sette intensjonene i stortingsmeldingen Straff som virker, ut i livet. Det er betryggende. I mitt hovedinnlegg fikk jeg ikke tid til å gi oppmerksomhet til friomsorgen. Som vi alle vet, har friomsorgen en veldig viktig rolle, med tanke på de alternative straffereaksjonene utenfor fengselet. Friomsorgen gjennomfører samfunnsstraff og påser at prøveløslatte overholder fastsatte vilkår og gjennomfører betinget dom med promilleprogram, og følger opp personer som er prøveløslatt fra forvaring, underlagt sikring i frihet eller gjennomfører straffen i egen bolig. I tillegg utføres personundersøkelser på oppdrag. Ifølge stortingsmeldingen sier vi at samfunnet er best tjent med at det blir flere som blir idømt straff gjennom samfunnsstraffen. Men i praksis har vi registrert at det har vært en nedgang i bruk av samfunnsstraff. Det ville vært interessant å få vite hvorfor utviklingen går i motsatt retning av de vedtatte politiske målsettingene. Kan noe av forklaringen ligge i at påtalemyndigheten og domstolene rett og slett ikke er bevisste nok på den muligheten som ligger i det å be om personundersøkelser fra friomsorgen og idømming av samfunnsstraff? Et annet moment jeg ønsker å ta opp i debatten i dag, er vilkårene ved prøveløslatelse. Prøveløslatelse er som kjent en integrert del av fullbyrdelsen av fengselsstraffen, og ved brudd på vilkårene må friomsorgskontorene sende bruddmelding til regionen, som etter sin saksbehandling sender begjæring om omgjøring til domstolene. Deretter berammer tingretten saken og gir en dom på gjeninnsettelse, som sendes til kriminalomsorgen. Så kalles domfelte inn til soning. I praksis kan det faktisk ta flere måneder fra bruddet til domfelte er tilbake i fengselet. Dette er etter min mening uheldig overfor en gruppe domfelte, siden umiddelbare og konsekvente reaksjoner ved brudd sannsynligvis er det tiltaket som har best effekt med tanke på å hindre tilbakefall til ny kriminalitet. Ordningen kan også medføre at prøveløslatelsen, som et viktig utslusingsverktøy, benyttes mindre enn forutsatt på grunn av den tiden det tar å få vedkommende gjeninnsatt i fengsel ved gjentatte brudd. Jeg mener vi bør se nærmere på rutinene som gjør at gjeninnsettelsene ikke tar så lang tid ved brudd. Det hadde vært interessant å høre om statsråden vil se nærmere på denne problemstillingen.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2012-05-10:
Takk til deltakerne i debatten for mange gode og reflekterte innlegg. Det er veldig godt å få bekreftet at vi står i lag om intensjonene med St.meld. nr. 37 for 2007–2008 Straff som virker – mindre kriminalitet – tryggere samfunn, og at det er en politikk vi skal videreføre tverrpolitisk. Prinsippet om at alle skal kunne gjøre opp for seg og få en ny mulighet i livet etter at man har begått en kriminell handling, er utrolig viktig, og vi vet at rehabilitering er veien å gå. Noen få ord om soningskøene, som mange har vært inne på: Vi husker alle at soningskøen var rundt på 3 000 da de rød-grønne tok over i 2005, og at soningskøen nærmest var avviklet i 2009, som statsråden var inne på. Det har nå steget litt, men er nå på vei ned igjen – på under 800 dommer. Fremskrittspartiet viser til at da man behandlet denne stortingsmeldingen, foreslo de 300 nye fengselsplasser. Det var helt sikkert et godt forslag. Jeg må bare minne representanten Åse Michaelsen om at kapasiteten siden de rød-grønne overtok, har økt med 800 plasser. Skulle man ha avviklet elektronisk kontroll, som Fremskrittspartiet ønsker, ville det faktisk per i dag gått tapt 215 soningsplasser. Jeg er veldig glad for signalene fra Høyre, som ser at det med elektronisk kontroll kan være en veldig effektiv og rehabiliterende soningsform. De signalene er jeg veldig glad for. Jeg er helt enig med representanten fra Høyre når det gjelder det å bruke statistikken uten å reflektere over at det har gått kort tid i forhold til RETUR, den nordiske tilbakefallsstudien. Vi vet at den skal gjentas, og man holder på med å forbedre kriteriene, slik at man blir mest mulig lik i alle de landene. Til slutt noe om de utenlandske innsatte: Det er en utfordring som vi ikke bare har i Norge. Alle de nordiske landene har mange utlendinger i sine fengsler, det har man i Europa for øvrig også. Det er, som vi alle vet, en konsekvens bl.a. av stor nød i enkelte deler av Europa og verden for øvrig, og at vi har åpne grenser. Derfor har vi også veldig stor interesse av å slutte oss til de soningsoverføringsavtalene som EU har innført. Helt til slutt: Vi fra Arbeiderpartiet er stolte over det vi har fått gjennomført i kriminalomsorgen, men vi er ikke fornøyd, vi vil videre, og vi vil ligge tett på i forhold til det å prioritere kriminalomsorgen.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
Jeg takker statsråden for en redegjørelse om hvordan dagens tilbud fungerer. Selv en med veldig godt syn skulle vel ha vanskelig for å ta seg fram i jungelen av hvem som har ansvaret for hva. Det er litt der problemet ligger. Det var det jeg ønsket å fokusere på i dag – gode henvisningsrutiner som gjør at en som mister synet, automatisk kommer til rehabilitering og får de grunnleggende ferdighetene på plass ved et synstap. Dette fungerer veldig dårlig i dag. Det ser man på det lave antallet som Blindeforbundet har på kurs, i forhold til de 14 000 som er utsatt for synstap. Jeg hadde håpet at statsråden ville fortelle hvordan disse skal fanges opp. Jeg ble også overrasket over at hun sier at det i 2012 er sikret kapasitet til rehabilitering. Gjelder dette de 14 000, eller kanskje 6 000 – eller hvor mange det er som vil trenge det? Har man en oversikt over hvem det er som trenger synsrehabilitering? Hvordan vil statsråden sikre at de faktisk får dette raskt, uten å vente? Det er det som har vært problemet. Det finnes kapasitet. Det finnes også et ønske fra bl.a. Blindeforbundet om å bidra mer, men problemet er å fange opp dem som trenger det. Når det gjelder henvisningsrutiner, er det veldig viktig. Så lenge det er et pulverisert ansvar, hvor mange sitter med ansvaret, er det ofte ingen som tar det, og ingen som når fram til den som har behov for det, for den som har behov for det, kjenner ikke til alle disse mulighetene og rettighetene. Dette er noe som spesialisthelsetjenesten må ta ansvaret for. Noen må påta seg ansvaret. For dette er kostbart både i kroner og øre, men aller mest er det kostbart i form av tapt livskvalitet for dem det gjelder og familiene. Jeg er litt skuffet over at man i denne debatten ikke ønsker å ta tak i problemet: Hvordan kan man gjøre det bedre? Man må ikke bare fortelle hvordan ting fungerer, for sånn det fungerer, fungerer det ikke bra. Det er helt sikkert. Det man da må se på, er hvordan man ikke bare kan gjøre det litt bedre, eller håpe at det skal fungere om noen år, men få på plass systemer, for dette er en stor systemsvikt. Jeg håper at statsråden, iallfall i sitt neste innlegg, vil si noe litt mer konkret om hvordan hun skal fange dette opp og sørge for at det pasientene faktisk har rett på, blir gjennomført. Det er også sånn at man i veldig mange kommuner ikke har kvalitetsmessig gode nok synskontakter. Det er også viktig å fange opp dem som ikke nødvendigvis har vært utsatt for en ulykke, men som går hjemme. Det gjelder mange eldre mennesker også. Det er veldig mange som vil miste synet på grunn av lang tids diabetes, og som selv ikke er klar over hvilken hjelp de kan få, og hva de vil ha behov for. Jeg håper statsråden kan være litt klarere, se framover og komme med noen nye tiltak som kan sikre et bedre tilbud.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
Jeg vil takke alle som har deltatt i denne debatten, og si at det er gledelig at alle tydelig ser de problemene som er. Jeg er sjelden helt enig med SV, men denne gangen er jeg enig med Karin Andersen, som påpekte veldig konkret hvor problemet ligger. Jeg er også glad for at både SV, Kristelig Folkeparti og Høyre har sagt at de ønsker å beholde rettighetene i folketrygden. Det er nemlig den eneste måten hvor en kan sikre at brukerne får finansiert et rehabiliteringstilbud. Samhandlingsreformen sikrer ingen verdens ting. Er det ett område som kan tape, er det nettopp rehabiliteringsområdet og tilbudet til kronikere. Den reformen er ment til å spare penger på ikke å ha personer på sykehus. Det er nok det kommunene må sette inn alle ressurser på i fremtiden. De har knapt med ressurser. Det å beholde rettigheter som er viktige for dem med nedsatte funksjoner, i folketrygden, vil i hvert fall Fremskrittspartiet jobbe for. Når det gjelder universell utforming, er regjeringen også litt treg på det området, vil jeg si. Det er ikke god nok fremdrift i arbeidet med universell utforming. Når det gjelder hjelpemiddelområdet, er det i år kuttet 14 mill. kr på enklere hjelpemidler, og det er mange av de hjelpemidlene som – la oss si – koster under 1 500 kr. Trenger man mange slike hjelpemidler, blir det dyrt, og man mister også oversikten over hvilke typer hjelpemidler man bør ha som det er god kvalitet på, når de tas ut av sortimentet. Det er heller ingen god utvikling på det området, og fremdeles er det veldig mange som frykter at også ansvaret for hjelpemiddelområdet skal bli et sektoransvar. Som Karin Andersen sa, ble det advart mot det da vi i komiteen besøkte hjelpemiddelsentralen på Økern, hvor de sa at sektoransvaret må vike for å sikre brukerne. Det er det vi må legge vekt på: å få samlet ansvaret og få finansieringen der hvor pengene er. Det er staten som har penger, ikke kommunene. Kommunene har i varierende grad mulighet til å tilby helt nødvendig rehabilitering og andre typer rettigheter, så jeg hadde håpet at statsråden i løpet av denne interpellasjonen kunne vært litt klarere, for det er jo til statsråden interpellasjonen i utgangspunktet er rettet. Jeg kan ikke se at det er noe statsråden har kommet med, som vil sørge for at vi raskt får systemer som gjør at de som mister synet, får rehabilitering. Nå har bl.a. Blindeforbundet påpekt to ting som kan gjøre dette enkelt: Det er et synsregister, og det er gode henvisningsrutiner, hvor den som mister synet, ikke blir sluppet tak i. Du får direkte henvisning, og så er det opp til dem å finne ut hvor du får kvalitetsmessig god rehabilitering, for det hjelper ikke med en rehabilitering hvis den ikke er god.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-05-10:
Det som er mitt ansvarsområde, er helsetjenesten og helsetjenestedelen av dette arbeidet. Jeg har lyst til å understreke at når det gjelder rehabilitering akkurat for mennesker som får et sansetap, vil de trenge hjelp fra mange instanser. Det gjelder Nav og ikke minst opplæring, som til syvende og sist ligger under Kunnskapsdepartementet. Men det jeg har stor forståelse for, er at mange opplever at dette er en jungel – at det er krevende og komplisert. Derfor laget vi Samhandlingsreformen. Derfor laget vi en ny kommunal helse- og omsorgstjenestelov som nettopp skal ha fokus på enkeltmennesket, og som skal ha fokus på dem som f.eks. får kroniske sykdommer, slik at de skal få bedre hjelp gjennom helsetjenesten og hjelpeapparatet. Det blir på en måte litt for enkelt å tro at det bare er én type rehabilitering – og så har man ordnet alt. Jeg har veldig stor forståelse for at mennesker som får et sansetap, som f.eks. synstap, har stort behov for og stor nytte av å treffe andre i lignende situasjon. Derfor er det tilbudet som Blindeforbundet har, av veldig stor verdi, og det er klart at vi må også benytte oss av det. Men samtidig må alle instansene – kommunale, fylkeskommunale og spesialisthelsetjenesten – bli bedre til å samarbeide for å skreddersy et tilbud til den enkelte. Derfor vil jeg vise til det ansvaret man har fra kommunens side. Når man er i spesialisthelsetjenesten, er det spesialisthelsetjenesten som har ansvaret – det er de som har ansvar for rehabilitering. Det er derfor jeg i oppdragsdokumentet har bedt om at man må ha tilstrekkelig kapasitet når det gjelder rehabilitering, også for dem som får et sansetap. Men samtidig er det slik at hvis man bor i kommunen – alle bor jo i en kommune – og man er i kommunehelsetjenesten, er det kommunens ansvar å hjelpe den enkelte til å få et tilbud som er komplett. Det beste å gjøre da er å bruke individuell plan, nettopp for å kunne koordinere de ulike tjenestene. Jeg skjønner at dette kan høres komplisert ut, men jeg har også lyst til å understreke at her er det mange som har et stort ansvar. Det er helt klart at for dem som mister synet, spesielt i voksen alder, er dette særdeles vanskelig og krevende. Vi må jo gjøre det vi kan, fra alle instanser, for å bidra til en god rehabilitering, men samtidig må det skje gjennom den som har nøkkelen – og akkurat nå er det kommunen.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-05-10:
Først må jeg komme med et hjertesukk: Jeg skulle faktisk ønske at flere representanter fra Stortinget hadde vært til stede på en todagers helsekonferanse som nylig ble avholdt her i Oslo, hvor man har satt status på Samhandlingsreformen – som tross alt bare har vart i fire og en halv måned. Man har allerede – på de områdene hvor man har startet opp – hatt konkrete resultater å vise til, f.eks. for utskrivningsklare pasienter. Det er ikke slik at Samhandlingsreformen bare er en reform for å spare penger. Helt klart er det en reform for at vi skal få et bærekraftig helsevesen, men ikke minst for å ivareta kronikere. Det er jo nettopp for kronikerne Samhandlingsreformen er viktig, det er for dem som trenger hjelp fra flere tjenester. Det som er komplisert når det gjelder de som får et sansetap som et synstap, er at de trenger hjelp ikke bare fra flere helsetjenester, men fra mange andre tjenester innenfor ulike sektorer. Da er det altså slik at rehabilitering ikke bare blir en eneste greie – det blir mange ting. Det blir å klare seg hjemme, det blir praktisk oppfølging, det blir arbeidsoppfølging i Nav og tilrettelegging i arbeid, det blir selvfølgelig helse, det å få utredning, og så blir det opplæring – det er mange områder. Det er én enhet i kommunen som etter den nye kommunale helse- og omsorgstjenesteloven har ansvar for dette, og det er koordinerende enhet. Det er den enheten som må ta ansvar for at den enkelte som opplever f.eks. et synstap, får den hjelpen man trenger fra de ulike instansene. Det skal ikke være sånn at noen skal vente i fem år på å få rehabilitering – det er ikke akseptabelt. Det er ikke vanskelig å være enig i det. Slik skal det ikke være. Etter den nye loven er det ikke slik at rehabilitering er svevende, men rehabilitering må foregå både i spesialisthelsetjenesten og i kommunehelsetjenesten, og det må også tas med i avtaler mellom kommuner og spesialisthelsetjenesten, for det er ulikt hva man kan gjøre i ulike kommuner. Men det er ikke til hinder for at den enkelte som har opplevd et sansetap, faktisk skal få hjelp, få hjelpemidler og få hjelp til å klare seg i hverdagen. Jeg skal selv ta initiativ til at vi i departementet skal ha et møte med Blindeforbundet, nettopp for at vi skal finne en god måte å mestre dette på, for her er det mange som har et ansvar, og det felles ansvaret må vi klare å ta – enten vi er stat eller kommune.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2012-05-10:
Jeg synes innleggene så langt har vist at det er en svært viktig problemstilling som interpellanten tar opp. Akershus-benken hadde møte med Norges Blindeforbund for vel en uke siden, og det gjorde et sterkt inntrykk å høre om de mange enkeltmennesker som har mistet synet, og dermed opplever at de har mistet meningen med livet. De færreste finner veien tilbake selv, de blir ofte pasifisert og mister kontakten med omverdenen. De som kommer til synsrehabilitering, har ventet fem år for å få rehabilitering – og det gjelder bare de 230 som faktisk får rehabilitering, bl.a. ved syns- og mestringssenteret i Hurdal i Akershus. Der har de bred kompetanse innen synsrehabilitering, med fagspesialister som arbeider tett med et godt skolert likemannsapparat. Tilbakemeldingene fra brukerne er svært gode både når det gjelder den individuelle oppfølgingen som blir gitt, kvaliteten på kurs- og aktivitetsvirksomheten og på oppholdene ved syns- og mestringssentrene. Men det er altfor få som får denne muligheten. Det er som nevnt bare 230 som får denne muligheten gjennom Blindeforbundet hvert år, mens ca. 14 000 får nedsatt syn, ifølge professor Bjørn Nicolaisen. Det er med andre ord svært mange som ikke får den hjelpen de trenger. Jeg er enig med Norges Blindeforbund i at det er avgjørende at leger, Nav-ansatte og fysioterapeuter som møter mennesker med synsnedsettelse, har nødvendig kompetanse. Det er avgjørende at det er gode henvisningsrutiner, slik at de det gjelder, får rehabilitering raskt, og at kvaliteten på og omfanget av rehabiliteringen er god. I likhet med Norges Blindeforbund, som er den organisasjonen som sitter med mest erfaring og mest kompetanse på området, mener Høyre det er viktig at retten til synsrehabilitering forblir i folketrygden, i alle fall inntil videre, og at den ikke legges til helseforetakene og kommunene. En overflytting av rettighetene nå vil kunne føre til et enda dårligere tilbud. Svært mange kommuner har verken tilstrekkelig fagkompetanse eller kapasitet til å følge opp og gi nødvendig rehabilitering. Det vil føre til store ulikheter i tilbudet, avhengig av hvilken kommune man bor i. Det er bare ca. 50 pst. av kommunene som har bl.a. synskontakt. Høyre mener videre at det er viktig å få på plass et synsregister. Det vil kunne bli et viktig redskap for å sikre god rehabilitering og for å få en oversikt over hvor mange som har en synsnedsettelse. Det vil kunne gi et godt grunnlag for riktig behandling, god rehabilitering og for å kunne legge til rette for forsking og fagutvikling innen dette området, som helt klart er nødvendig. Erfaringene viser at gjennom god rehabilitering får de aller fleste livet sitt tilbake. Derfor et det viktig at vi styrker dette området betydelig og sikrer at alle som opplever synstap, får rask og god rehabilitering og kan komme styrket ut av en situasjon som i utgangspunktet kan oppleves som håpløs.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-14:
På vegne av stortingsrepresentantene Frøydis Elisabeth Sund, Hallgeir H. Langeland, Jette F. Christensen, Stine Renate Håheim, Trine Skei Grande og meg selv har jeg gleden av å framsette forslag om endringer i Grunnloven §§ 12, 50 og 61 om innføring av 16 års stemmerett.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-14:
I innstillingen på side 27 er det en merknad fra Fremskrittspartiet og Høyre som går ut på følgende: «Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre har merket seg begrunnelsen for hvorfor regjeringen foreslår å forelegge hver enkelt anskaffelsesbeslutning for Stortinget, men mener likevel at dette avviket fra etablert praksis er egnet til å skape unødvendig uforutsigbarhet rundt et prosjekt som vil definere forsvarsutviklingen i tiårene fremover.» Komitélederen sitter i opposisjon, og en skulle jo da tro at hun var opptatt av at Stortinget skulle ha hånden på rattet så mye som mulig i kampflykjøpet, så jeg har to spørsmål: For det første: Kan komitélederen gjøre rede for hvorfor man ikke ønsker å ha så god styring på innkjøpet som mulig? For det andre: Mener ikke komitélederen at åpningene for omkamp som ligger i å ville ha Bodø som framskutt operasjonsbase og samarbeidet med Fremskrittspartiet, som ikke har klart å bestemme seg i det hele tatt, skaper større usikkerhet for de involverte enn det regjeringspartienes forslag gjør?
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-14:
Det var jo et forbilledlig tydelig svar fra talspersonen Ellingsen. Men jeg føler vi må bore litt mer i dette, for når nestlederen i det største opposisjonspartiet på Stortinget sier: «Ellingsen må gjerne prøve å profilere seg lokalt, men dette er uakseptabelt. Det er gjort et dårlig vedtak i FrP, og jeg har tillatt meg å si at jeg er glad for at vi ikke har noen innflytelse i denne saken.» Jeg er for så vidt sjeldent enig med Per Sandberg i at jeg også er glad for at Fremskrittspartiet ikke har noen innflytelse i denne saken. Men nå har nå engang Fremskrittspartiet tenkt seg i regjering med Høyre. Høyre svarer ikke tydelig, og Fremskrittspartiet svarer i hvert fall ikke tydelig. Det skaper en betydelig usikkerhet for de ansatte, både ved Bodø og ved Ørland, som kunne tenkt seg et litt tydeligere svar enn to helt forskjellige svar fra henholdsvis nestleder og talsperson. Så jeg prøver meg på det samme spørsmålet som Eva Kristin Hansen og håper på noe mer utdypning.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-14:
Jeg takker representanten Høglund for spørsmålet. Aller først vil jeg vel si at det jeg vil kommunisere til SVs velgere, er det jeg nettopp holdt et timinuttersinnlegg om. Videre er det slik at jeg er omtrent like mye NATO-tilhenger som Jonas Gahr Støre er EU-motstander. Likevel klarer vi godt å samarbeide i regjering. Opposisjonspartiene har ofte prøvd å skape et inntrykk av at SV er mot å ha en kampflykapasitet overhodet. Det er feil, og det har SVs landsstyre i lang tid slått fast. Det er således gammelt nytt når Morten Høglund prøver å problematisere kjøp av kampfly i seg selv for SVs del. Når det gjelder valget av F-35, har det jo nettopp vært veldig viktig for SV at skal vi kjøpe så dyre og så avanserte kampfly, skal vi ha full kontroll på prosessen, på pris og på framdriften i prosjektet. Det er jeg glad for at regjeringen har sørget for. Jeg merker meg f.eks. at opposisjonspartneren til Fremskrittspartiet, nemlig Høyre, mener at det skaper usikkerhet om prosjektet. Jeg mener tvert imot at det er et tegn på god styring, og det er SV stolt av.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-14:
Saklighetsnivået til representanten Kristiansen kan det være verdt for mange her i salen og også dem på galleriet å merke seg. Å påstå at SV lengter etter opposisjon – det er jo bare å bemerke at SV nå sammenhengende har sittet lenger i regjering enn det Høyre noensinne har klart, og at SVs politiske rekker sitter på langt mer styringserfaring enn det Høyre gjør. Det gjenspeiler seg i måten Høyre har kommunisert på i store deler av behandlingen av denne handlingsplanen, bl.a. huskestueleken om hvor Høyre egentlig ville ha plassert hovedkampflybasen, som vi har vært vitne til de siste ukene, og som har skapt stor usikkerhet for mange av dem som sitter på galleriet, og som dette er en viktig beslutning for. Så kan jeg svare på Kristiansens spørsmål og det spørsmålet jeg fikk fra representanten Eriksen Søreide tidligere samtidig. Det er om det ligger en mistillit fra SVs side mot regjeringen i at vi markerer at vi er glad for at vi skal ha stor stortingskontroll på kampflykjøpet. Til det er det bare å svare at parlamentarisme ikke betyr mistillit. Selvfølgelig er det slik at vi står inne for vedtaket som gjøres i dag, men vi setter klare premisser for å bruke så mye(presidenten klubber) som vi skal bruke i dag, det skulle bare mangle, og det føles rart(presidenten klubber igjen) at SV må belære pengepartiet Høyre om stram økonomiføring. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-14:
Fredsbevaring globalt er det FN som skal stå for, og det er det heldigvis et samlet storting som er enig i. Med SV i regjering trekkes fokuset nå mer tilbake mot forsvar av våre nærområder og suverenitetshevdelse av Norge, som også forsvarsministeren har gjort rede for. Det er SV svært godt fornøyd med. Kristelig Folkeparti, som med statsminister har brakt Norge inn i tre ulike kriger rundt omkring i verden, har litt erfaring med de problemstillingene. Hva angår vårt syn på NATO, framgår det helt tydelig av partiets program, og det har ikke forandret seg så lenge vi har sittet i regjering, men vi er selvfølgelig veldig fornøyde med å ha muligheten til å legge klare føringer både for kampflykjøp og for fokus på forsvar av våre nærområder, som kanskje ikke ville vært like tydelig til stede om SV ikke hadde sittet i regjering.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2012-06-14:
President! Det er utsatt.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2012-06-14:
I vår har vi sett at det har vært en del demonstrasjoner, bønder har demonstrert, og man er ikke fornøyd med regjeringens politikk. Arbeiderpartiet er veldig flink til å si at de har alle verktøyene som trengs i verktøykassen for å hjelpe næringslivet. Derfor er mitt spørsmål til representanten Haugen følgende: Kan representanten gi meg tre ting som han vil ta ut av verktøykassen og bruke, slik at bøndene til neste år skal slippe brudd og slippe å demonstrere?
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2012-06-14:
Med Fremskrittspartiet i regjering kommer ikke landbruket til å bli rasert som i dag og måtte legge ned tre gårdsbruk per dag sju dager i uken. Det legges ned 2 000 gårdsbruk i året. Det gjøres med dere i regjering, for dere har en politikk som gjør at man jager bøndene bort fra det de holder på med. Når du snakker om at bøndene skal komme til byen – ja, bøndene kommer jo til byen. De kommer til byen for å demonstrere mot dere. Det er klart et bevis på at det er deres politikk som driver bøndene til byen. Derfor kommer de til Oslo, derfor kommer de til Trondheim. De kommer til byene takket være Arbeiderpartiet.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2012-06-14:
Det er klart at det er et mål med landbruk over hele landet. I motsetning til regjeringen og dere ønsker vi faktisk å likestille bøndene. Vi ønsker ikke å lage et a- og b-lag, som dere gjør, ved å si at hvis man har nådd et produksjonstak på 400 000 liter melk, skal man ikke få lov til å produsere mer. Vi ønsker faktisk å likestille bøndene. Vi ønsker å la bøndene bestemme selv om de skal få lov til å bo på bygdene. Med deres politikk sentraliserer dere og håper på at flesteparten av bøndene skal flytte til byen. Det er kanskje en av grunnene til at Oslo har stor befolkningsvekst.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2012-06-14:
Det er helt klart at med Senterpartiets politikk forstår jeg godt at man på Bondetinget kan ha problemer med å forklare det. Det er klart at på Bondetinget eller blant partiets egne kan det være noen som ikke vil ha forandringer. Jeg har full respekt for at mange bønder ikke vil ha forandringer. Men flesteparten av bøndene vil faktisk ha forandringer. I alle innleggene jeg viste til, står lederne for bondelagene i Trøndelag, Hallingdal osv. og sier at vi trenger ny politikk. Det er mulig at representanten kanskje burde høre bedre etter hva andre bønder sier, og ikke velge ut enkelte bønder som taler representantens sak. Flesteparten av bøndene demonstrerer i tog mot regjeringen og ønsker ny politikk. Den politikken kan Fremskrittspartiet gi dem, og det skal vi gi dem etter 2013.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2012-06-14:
Vi kunne lese i Nationen i uken som var, at dere lovte bot og bedring i neste års landbruksbudsjett, der alt skulle bli så mye bedre. Dere har med andre ord innrømmet at dere har gjort en veldig dårlig jobb i år – som jeg for så vidt støtter dere i, dere har gjort en dårlig jobb. Mitt spørsmål til representanten blir: Kan du nevne tre ting som du skal ha i verktøykassen din og gi til bøndene neste år, for å unngå at bøndene må flytte fra det de har, og til byen – for eventuelt å prøve å få en mulighet til å overleve?