trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingjerd Schou (Høyre), 2015-05-28:
Jeg vil takke statsråden for en tydelig og reflektert redegjørelse om situasjonen og forholdene i EU- og EØS-tilknyttede land. Jeg tar ordet nå fordi jeg leder den norske delegasjonen som Stortinget har til Europarådet i Strasbourg. Mye av vårt arbeid er konsentrert rundt menneskerettigheter, rettsstatsprinsipper og demokratiutvikling. Jeg tenkte jeg skulle si noen få ord om den utviklingen vi ser i medlemslandene i Europarådet som berører den redegjørelsen som statsråden holdt. Det hadde selvfølgelig vært fristende å ha hovedoppmerksomheten rettet mot Ukraina og Russland, men jeg vet at dette har vært gjort tidligere og fortsatt vil bli gjort, så jeg skal konsentrere meg om å komme med noen synspunkter om den utviklingen som går i gal retning i et annet europeisk land, nemlig Ungarn. Det er bekymringsfullt å se at vi har en statsminister, Orban, i Ungarn som tar til orde for å gjeninnføre dødsstraff. Det er én av flere ting som går i feil retning i landet. Vi har i løpet av de senere år vært vitne til at det har vært en svært uheldig utvikling og også en konsentrasjon av makt i landet, som undergraver nettopp det som går på demokratiske verdier, rettsstatsprinsipper og også menneskerettigheter. Norges uenighet med Ungarn skyldes i stor grad brudd på inngåtte avtaler når det gjelder de formelle bestemmelsene om forvaltningen av EØS-midlene, men også for brudd på bestemmelsene om midlenes overordnede formål, som nettopp går på å sikre og trygge det som er universelle demokratiske verdier, og de rettigheter som det europeiske samarbeidet er tuftet på. Jeg ser også at regjeringen har avvist den fremlagte revisjonsrapporten, da den er gjennomført i strid med avtalene, nettopp i det samarbeidet som vi skulle ha med Ungarn. Jeg er opptatt av og også svært fornøyd med at Norge og regjeringen baserer seg på en egen uavhengig revisjonsrapport som snart er klar. Myndighetene i Ungarn har fremsatt påstander om lovbrudd hos vår fondsoperatør og suspendert deres skattenummer, hvilket selvfølgelig også truer deres eksistens. Det er veldig beklagelig at vi har en ungarsk regjering som ønsker å svekke nettopp frie og uavhengige stemmer, og de grep som er gjort mot vår fondsoperatør, føyer seg inn i rekken av tiltak som går i en illiberal retning.
Stefan Heggelund (Høyre), 2015-05-28:
Det er blitt sagt mye viktig om arbeidsinnvandring. Det er ikke noe poeng å stikke under stol utfordringene med denne arbeidsinnvandringen. Vi vet at folk blir utsatt for sosial dumping – uakseptable lønns- og arbeidsvilkår. For ikke lenge siden kunne vi lese om to litauere som hadde reist til Norge for å jobbe. De hadde jobbet her i 209,5 timer. Lønnen var 3 500 kr. Det er 16 kr per time. Arbeidstilsynet melder om steder der det må være umiddelbar stans i arbeidet på grunn av fare for liv og helse. Det er en kraftig påminnelse om at arbeidslivskriminalitet handler om mer enn lønn. Det burde rive i oss når vi hører at folk har det sånn på arbeidsplassen sin. Heldigvis er normalen i Norge en annen. Normalen i Norge er et trygt arbeidsliv. Normalen i Norge er at folk har det godt på jobb. Vi aksepterer ikke trusler mot dette arbeidslivet. Derfor er jeg glad for den strategien mot arbeidslivskriminalitet som regjeringen har, og som ble utarbeidet i samarbeid med partene i arbeidslivet. Men det er også viktig å understreke at arbeidsinnvandring har vært positivt for Norge. Det har gitt mer vekst. Det har gitt mer velstand. Arbeidsinnvandrere har bidratt til at de aller fleste har fått være med på velstandsutviklingen. Samtidig gir fri bevegelse muligheter – muligheter for mennesker til å søke seg et bedre liv for seg og sin familie. Jeg mener det på en måte kan være en lakmustest for et rikt land både hvordan man forstår sin egen rikdom, og hvordan man forvalter den. En åpen økonomi, en markedsøkonomi, med handel er en forutsetning for å skape velstand, og det er en forutsetning for frihet. Det er også et godt bidrag for å hjelpe andre i deres søken etter et bedre liv. Vi skal ta på alvor de utfordringene denne bevegelsen har gitt. Her spiller for øvrig fagbevegelsen en stor rolle. Vi skal ha klare regelverk, med gode tilsyn. Like alvorlig skal vi ta de mulighetene dette skaper for oss, men ikke minst for dem som trenger det mest. Til slutt vil jeg bare si hjertelig takk til statsråden for en god redegjørelse.
Ove Trellevik (Høyre), 2015-05-28:
Noreg har ein ambisjon om å fem–seksdobla verdiskapinga innan sjømatnæringane. Skal me klara det, må me arbeida systematisk og målretta med å skapa marknadstilgang. Det er ei stor utfordring for Noreg at det er parallelle forhandlingar om EØS-midlar og marknadstilgang for norsk fisk på den eine sida og ei gradvis liberalisering av handel med landbruksprodukt, såkalla artikkel 19-forhandlingar, på den andre sida, utan at me er i stand til å sjå heilskapen i dette. Eg oppfattar det slik at me i Noreg meiner at ei tilfredsstillande løysing på forhandlingane om EØS-midlane er avhengig av ei tilfredsstillande løysing for marknadstilgangen for fisk. Det er altså gjort ei kopling mellom pengar og fisk, slik også tidlegare regjeringar har gjort, men det er ikkje gjort nokon koplingar mellom fisk og landbruk. Eg meiner vi må snu kvar stein for å finna gode måtar å auka marknadstilgangen vår for fisk i Europa på. Norsk fiskerinæring bidreg kvar dag med over 20 millionar fiskemåltid til forbrukarar i EU, og norsk fiskeråstoff skapar 12 000 arbeidsplassar i EU. Denne verdiskapinga skulle me aller helst hatt her i landet. Fisk er Noregs nest største eksportnæring, og det er grunn til å tru at ho kan bli endå viktigare i den omstillinga av norsk økonomi me no står overfor. Det er ikkje minst også ei viktig distriktsnæring i Noreg. Totalt vert 95 pst. av all norsk fisk eksportert. 60 pst. av norsk sjømateksport går til EU, og ca. 70 pst. av han er tollpliktig. Problemet for fiskerinæringa er at koplinga med landbruk ikkje er omfatta av EØS-avtalen. Som dei fleste andre marknader vil EU verna næringsinteressene sine. Toll og tollfrie kvotar på norsk fisk heng difor saman med EU sin eigen fiskeri- og landbrukspolitikk. For laks er det låge kvotar og høg toll, då dette òg vert produsert i EU-landa, men det er tollfridom for kvitfisk som ikkje er tillaga, for dette treng EU som råvare i vidareforedling av kvitfisk. EU har over tid vorte meir og meir avhengig av import av fisk, men me i Noreg har også vorte avhengige av EU-marknaden for å få selt produkta våre, spesielt laks og tillaga produkt. Som kjent er det også eit mål å ha meir tillaging av fisk i Noreg og selja mindre av fisk som ikkje er tillaga, til utlandet. Det handlar såleis om å skapa meir verdiar her i Noreg før me sel til utlandet. Men det spørst om EU vil kome i møte ønsket om nye avtalar med betre marknadstilgang for fisk utan at dei får noko tilbake igjen. Så eg meiner at for å få noko må me vere villige til å gje noko. Så eg vil utfordra Senterpartiet til å koma med konstruktive innspel i denne debatten til korleis me kan forbetra marknadstilgangen vår i Europa.
Bengt Morten Wenstøb (Høyre), 2015-05-28:
Høsten 2014 ble det arrangert en viktig konferanse i Oslo i samarbeid med den polske ambassade med tittelen «Polish Community in Norway. Opportunities and Challenges». Den var viktig fordi den satte de polsk–norske relasjonene på dagsordenen og trakk fram de bidragene Polen har gitt for å bygge det norske velferdssamfunnet. Men konferansen handlet også om norsk–polsk økonomisk samarbeid. I tillegg er det verdt å nevne norske studenter som får sin medisinske utdanning i Polen. Dette gir en unik kompetanse som kan brukes også når man møter polske pasienter i Norge. Polen er en viktig samarbeidspartner for Norge både som Nato- og EU-medlem. Polen har store ambisjoner i sitt engasjement i europeisk politikk og har en tydelig stemme i EU-samarbeidet. Antall registrerte polakker i Norge er over 80 000, og mer enn 1 500 nordmenn studerer ved polske universiteter, flere på medisinstudier. Denne kompetansen bør Norge ta vare på. Studenter med stor kompetanse om Polen og med medisinutdanning kan spille en viktig rolle i norsk arbeidsliv og arbeidsmiljø. Polen er største mottaker av EØS-midler med i alt 9,2 mrd. kr siden 2004. Sentrale innsatsområder er miljø og klima, helse, kultur, justissektoren, sivilt samfunn og forskning. Samarbeidet bidrar til meget bred kontakt mellom tallrike offentlige og private aktører i Polen og Norge. Disse har vært involvert i over 3 000 prosjekter i Polen. Dette styrker de bilaterale relasjonene og det bilaterale samarbeidet på områder av felles interesse. Polen vil være en viktig samarbeidspartner for Norge også i framtiden, både på det økonomiske og på det kulturelle planet. Historisk har mange polske gjestearbeidere vært i Norge og arbeidet. Det har vært positivt for utviklingen av Norge, men også for polsk økonomi. Det er viktig at polske gjestearbeidere får mulighet til å lære seg norsk til bruk på arbeidsplassen, først og fremst fordi det bygger broer, men også fordi det kan hindre arbeidsulykker. Mangel på felles språk på en arbeidsplass kan skape misforståelser og arbeidsulykker, men også sosial dumping fordi man ikke blir kjent med sine rettigheter. Polen er langt på vei til å bygge seg opp til å være en økonomisk makt i Europa. Det vil derfor være viktig for norske investorer å delta i denne utviklingen i dag og i framtiden. Det norsk–polske industrielle samarbeidet har bare startet, og det finnes flere områder der det kan knyttes tettere bånd. Det finnes mange i Polen med høy utdannelse og flere universiteter med høy kompetanse. Dette bør gi muligheter for at flere norske universiteter og høyskoler innleder samarbeid om forskningsprosjekter, men også student- og lærerutveksling.
Bengt Morten Wenstøb (Høyre), 2015-05-28:
Jeg vil først benytte anledningen til å takke komiteens medlemmer for godt og konstruktivt samarbeid, der målet har vært å respektere ulikhet i standpunkter med hensyn til Norges tilknytning til Europa. Regjeringens europastrategi for perioden 2014–2017 viser til at vi må ha en åpen og inkluderende europapolitikk. Europapolitikk er et nasjonalt lagarbeid, og det er viktig at det er en åpen debatt om den europeiske utviklingen slik den påvirker Norge. Arbeidskraft fra andre EU/EØS-land bidrar til vekst og verdiskaping i Norge, og regjeringen ønsker at det skal være enkelt og attraktivt å søke jobb over landegrensene i Europa. Det er viktig for Norge å ta del i det europeiske samarbeidet på det arbeidslivspolitiske og sosialpolitiske området. Regjeringen ønsker at Norge skal sikre seg god og løpende kontakt om politikkutviklingen og være en bidragsyter til arbeidet med å skape et solidarisk, inkluderende og trygt Europa. EU-programmet EaSI har til formål å bidra til gjennomføringen av Europa 2020-strategien gjennom å gi bistand til oppfyllelse av EUs mål om å fremme et høyt sysselsettingsnivå, sikre anstendig sosial beskyttelse, bekjempe sosial utstøting og fattigdom og forbedre arbeidsvilkårene. Regjeringen foreslår at Norge fra 2015 også deltar i EaSI-programmets PROGRESS-akse. Norsk deltakelse i PROGRESS er viktig for å kunne ivareta omfattende faglige interesser på arbeidsretts- og arbeidsmiljøområdet, som i sin helhet er innlemmet i EØS-avtalen. Norge er sterkt berørt av utviklingen av europaretten på disse områdene. PROGRESS-aksen har som mål å støtte utvikling og formidling av komparativ analytisk kunnskap av høy kvalitet for å sikre at politikkutformingen er basert på god dokumentasjon og er relevant for behov, utfordringer og forhold i de enkelte landene som deltar i programmet fremme effektiv og inkluderende informasjonsdeling, gjensidig læring, formidling av dialog på EU-, nasjonalt og internasjonalt nivå gi økonomisk støtte til utvikling og utprøving av innovative tiltak innenfor arbeids- og sosialpolitikken gi økonomisk støtte til europeiske og nasjonale organisasjoner for å styrke deres evne til å utvikle, fremme og gjennomføre tiltak, aktiviteter, relevant regelverk og lovgivning Programmet omfatter områder som er sentrale i norsk politikk, og hvor det er, og vil være, stor aktivitet i årene som kommer. Dette gjelder bl.a. arbeidet med å styrke samarbeidet mellom ulike håndhevingsmyndigheter og mellom myndighetene og andre berørte aktører for å bekjempe arbeid som ikke innrapporteres til myndighetene. Det er viktig for Norge å ha et godt og tett samarbeid med EU – nå og i framtiden.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2015-05-28:
Jeg vil også slutte meg til dem som har gitt positiv tilbakemelding til statsråden for en bred og god redegjørelse. Jeg vil også si at det har vært en god debatt i dag, men jeg slutter meg helt og fullt til Lundteigen: Taletiden er for kort! Dette er viktige spørsmål, som burde ha fått mye bedre behandling, bredere behandling, med tanke på de utfordringene vi står overfor. La meg få si at dette handler ikke om ja eller nei til EU, eller ja eller nei til EØS-avtale: Det handler om å finne løsninger der Norge kan møte de store utfordringene på beste måte innenfor det avtaleverket vi har, og der har denne regjeringen lagt seg på en helt ny linje som jeg deler fullt og helt. Når vi først har et rammeverk og et avtaleverk å forholde oss til, er det viktig at vi er offensive og i mye større grad er med på vorspielet for å få de beste løsningene for Norge. Jeg er ikke optimist når det gjelder det som skjer i EU, og det er fordi jeg ikke tror at alt vil gå bra. Jeg er heller ikke pessimist når jeg ser utviklingen i EU, og det er fordi jeg ikke tror at alt går galt, heller. Men innenfor det må det finnes veldig mye håp, og det er det vi må holde oss til. Derfor er det viktig, tror jeg, at vi i tiden framover også tar de store og grundige debattene, som jeg føler at Lundteigen også etterlyser, om det som går på suverenitetsavgivelse og selvråderetten. Den får for lite oppmerksomhet, Siden EØS-avtalen i 1992 har Stortinget overført myndighet – eller avgitt suverenitet – til EU- eller EFTA-organer 13 ganger, ved bruk av § 26 i Grunnloven, og det er mange saker på vei. Der vil jeg sitere jusprofessor Eirik Holmøyvik, som sier: Det er kanskje ikke den enkelte saken som er alvorlig, det er de mange små myndighetsoverføringene i sum som utgjør et vesentlig inngrep i Norges suverenitet og selvråderett. Den debatten synes jeg får for lite oppmerksomhet. Vi ser nå at det gjelder energiunion, persondata og forbrukervern, forbrukersammenslutninger, jernbanepakke, luftfart, overtredelse av konkurranseregler, osv. – vesentlige saker, der Norge må ha en hard hånd på rattet for å styre denne utviklingen. En kunne ha brukt veldig mye tid på EUs nye, eventuelle migrasjonspolitikk. Her ligger det mange saker og mange tiltak som det blir en stor debatt om innenfor EU, men det som er vesentlig med tanke på den debatten vi har hjemme, er at flere land innenfor EU kanskje bør ta et større ansvar for den migrasjonspolitikken som skal legges til grunn.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2015-05-28:
La meg som saksordfører først få takke for debatten. Så har jeg noen spørsmål til utenriksministeren – eller litt undring. Han har i likhet med en del andre skjøvet giverlandsgruppen foran seg, brukt Norges rolle i giverlandsgruppen som argument mot at man, både prinsipielt sett og reelt sett, skal anerkjenne Palestina. Nå har utenriksministeren akkurat vært på enda et møte i giverlandsgruppen. Dette var en gruppe som ble etablert for å støtte opp om en palestinsk statsbygging. Norge har en veldig sentral posisjon som leder av denne gruppen, det er det ikke tvil om, og den har gitt oss mulighet til å kommunisere med begge parter – det er også riktig. Spørsmålene er likevel på dette tidspunktet: Har giverlandsgruppen ført til noe? Finnes det noen politisk prosess som følge av giverlandsgruppens arbeid? Har giverlandsgruppen brakt oss nærmere fred, nærmere en palestinsk statsdannelse eller en palestinsk stat? Det skulle være interessant å høre hva utenriksministeren mener om akkurat dette. Og har utenriksministeren som leder av giverlandsgruppen noen plan, noen strategi, for å komme videre i retning av en tostatsløsning? Som jeg sa i mitt innlegg, ble det for en tid tilbake fattet et vedtak i Jerusalem Planning and Building Committee for å gi grønt lys for ytterligere 900 boenheter på okkupert område i byen. Dette er for det første ulovlig, det er en trussel mot en tostatsløsning, og Palestina består snart bare av enkeltenklaver omringet av israelske områder – det er rene bantustaner, for å bruke et uttrykk fra et helt annet område i verden. Hva har utenriksministeren gjort for å ta opp dette med Netanyahu og Israel? Jeg har registrert at både EU og USA har vært ute og kritisert dette sterkt. Til slutt: En palestinsk stat som resultat av en avtale med Israel har for Arbeiderpartiet vært et mål som vi har jobbet for i mange, mange år. Men vi er ikke der nå. Det er lenge siden vi faktisk var der. Det finnes ingen prosess. Derfor mener Arbeiderpartiet og flere andre partier i denne salen at vi bør anerkjenne Palestina som stat.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2015-05-28:
Jeg har ikke fått registrert min stemme.
Abid Raja (Venstre), 2015-05-28:
Til replikkordskiftet som var her: Jeg har full respekt for det utenriksministeren uttrykker om kompleksiteten i denne saken. Jeg betrakter utenriksministeren både som redelig og etterrettelig, og jeg forstår veldig godt at dette er et vanskelig farvann å manøvrere seg i. Det må vi ha respekt for. Jeg er ikke opptatt av en konstruert uenighet, som man forsøker å skape. Jeg forstår veldig godt at utenriksministeren og UD jobber for en tostatsløsning, og at de på det sterkeste tar avstand fra vold og fra ulovlig okkupasjon. Allikevel fortsetter okkupasjonen og volden, og jeg har et spørsmål til utenriksministeren, og det er: Hvordan kommer Norge og verden på offensiven for å få til et resultat som begge parter kan leve med? Er det en rett strategi for Norge å bli stående utenfor de 133 landene som anerkjenner Palestina? Så har jeg også en utfordring til utenriksministeren om iallfall en klargjøring. Jeg vil på det sterkeste – på det sterkeste – ta avstand fra det representanten Tybring-Gjedde har uttrykt her fra talerstolen nå ved tre anledninger. Den retorikken som Tybring-Gjedde har, mener jeg overhodet ikke tjener verken Stortinget eller Norge eller det utenriksarbeidet som Norge skal gjøre i verden. En utfordring vil være veldig sterkt overfor utenriksministeren å ta klart avstand fra representanten Tybring-Gjeddes uttalelser herfra, men en klargjøring vil kanskje være på sin plass: Er det slik at det er med de ordene og den måten representanten Tybring-Gjedde uttrykker seg på, som er den måten Norge driver sin utenrikspolitikk på? Er det den måten man kommer til å drive sitt utenriksarbeid på? Eller kan vi legge til grunn at den lange, gode tradisjonen som Norge har hatt i Utenriksdepartementet, uavhengig av hvilke regjeringer som har styrt, fortsatt ligger fast?
Abid Raja (Venstre), 2015-05-28:
Jeg tar avstand fra all type ekstremisme, det være seg en stats ekstremisme ved ulovlig okkupasjon, det være seg islamistenes ekstremisme eller representanten Tybring-Gjeddes ekstreme synspunkter utenfor og i denne salen. Men Tybring-Gjedde bekymrer meg ikke, det som bekymrer meg, er om slik retorikk skulle innta Utenriksdepartementet og påvirke regjeringens politikk. Derfor synes jeg det var flott med en innbakt klargjøring i utenriksministerens svar til meg: Norsk linje ligger fast og har ligget fast tidligere. UD jobber mot okkupasjonen, for tostatsløsning. Den klargjøringen er god nok for meg.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-28:
Jeg skal med den største glede og stolthet ta opp forslagene fra SV.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-28:
Vi har fått brakt på det rene at regjeringen og utenriksministeren er mot sanksjoner mot okkupasjonsøkonomien i Israel, mot å fraråde handel med varer fra de okkuperte områdene og mot en anerkjennelse av Palestina som stat, men samtidig sa utenriksministeren i sitt innlegg at det er viktig å legge press på partene. Jeg har vanskelig for å se hva det er hvis man er mot alle tiltak som innebærer press. Kan utenriksministeren komme med noen eksempler på hvilke konkrete tiltak han er for å fatte overfor Israel for å sørge for at okkupasjonen kan ta slutt?
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-28:
På samme dag som Høyre har gjort helomvending i spørsmålet om kull i oljefondet, er det interessant å bli belært av en statsråd fra Høyre i å stemme for noe man er mot, og andre veien. Nå er det sånn at mens SV var med og styrte, stemte den rød-grønne regjeringen for å oppgradere Palestinas status i FN, og det gikk også ut instruks til alle norske utenriksstasjoner om at det heretter heter Palestina og ikke de okkuperte områdene. Det er en konkret handling som har stor betydning, og som palestinerne satte stor pris på, og som vi ikke finner maken til i den nåværende regjeringens virke når det gjelder konflikten i Midtøsten. Utenriksministeren sikter gjerne til at han gjør ting «klinkende klart» i samtaler med den israelske statsministeren. Jeg vet ikke hvor stort inntrykk det gjør på statsminister Benjamin Netanyahu. Men hvordan kan det ha seg at utenriksministeren er mer enn villig til å fraråde handel med varer fra okkuperte områder i Vest-Sahara, og at han er villig til å ta initiativ til økonomiske sanksjoner mot Russland når de bryter folkeretten og okkuperer andre land, men at det er helt uaktuelt akkurat i dette tilfellet?
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-28:
Jeg vil takke for en interessant debatt, selv om utfallet av avstemningen ikke ser ut til å bli veldig positivt. I den anledning vises det fra regjeringspartiene stadig til Norges posisjon i giverlandsgruppen – Norges lederskap der. I dag betaler i praksis giverlandene for store deler av det som er Israels folkerettslige ansvar som okkupant, som representanten Nybakk helt riktig var inne på. Og om konsekvensen av å lede dette organet er at Norge ikke tydelig kan bidra til en reell fredsprosess, med konkrete initiativ, bør Norge snarere vurdere om vi bør lede giverlandsgruppen. Det som hindrer Palestina i utvetydig å oppfylle de betingelsene for en stat som foreligger, er den okkuperende parts systematiske sabotasje av tostatsprosjektet. Det er jo det okkuperende landet Israel som sørger for at Palestina ikke har en reell territoriell integritet i dag. Det virker det som Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet spesielt, men også Høyre, overser. Om ikke de dramatiske forverringene i israelsk politikk, situasjonen på bakken og den økende graden av desillusjonert oppfatning av politikk i Palestina skal ha konsekvenser for hvordan vi agerer, bidrar Norge tvert imot til å stramme den gordiske knuten som fredsprosessen er i dag. Det er den reelle konsekvensen av å avvise å anerkjenne Palestina som stat. Christian Tybring-Gjedde taler kraftfullt om ekstremisme i Palestina. Jeg har ikke hørt noen stortingsrepresentant fra noe parti noen gang unnskylde verken ekstremisme eller antisemittisme noe sted. Det kan hende det er et effektivt retorisk virkemiddel for representanten Tybring-Gjedde, men verken jeg eller noen andre i denne salen kjenner seg igjen – tror jeg – i de karakteristikkene. Men det er verdt å tenke over – og det kan gjerne Tybring-Gjedde og andre i Fremskrittspartiet gjøre – følgende: Hva tror de best forebygger ekstremisme i Palestina? Er det en slutt på de ulovlige bosettingene, de ulovlige rivningene av hus, den arbitrære volden på den okkuperte Vestbredden og blokaden av Gaza, eller er det at situasjonen i dag fortsetter som før, og forverres stadig mer? Å påpeke sammenhengen mellom den graden av fornedrelse, undertrykkelse og ydmykelse som palestinere opplever daglig, og den formen for ekstremisme som oppstår i Palestina, er ikke å unnskylde noen ting som helst. Det er en helt grunnleggende årsakssammenheng, som også Fremskrittspartiet burde ta inn over seg. Til slutt: Det er holdt en rekke gode innlegg fra Arbeiderpartiet i dag som taler for at de bør stemme for – i dag – å anerkjenne Palestina som stat. Vi kan ikke vente til de eventuelt har vunnet valget i 2017. Vi vet ikke hvordan situasjonen er i 2017, men vi vet at situasjonen tilsier det i dag.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-28:
Jeg gjorde det i mitt opprinnelige innlegg også, men jeg har så klart ingen problemer med å fordømme Hamas sine terrorhandlinger mot sivile. Jeg hadde den blandede fornøyelsen å besøke Gaza i 2013 for å snakke med og møte mange av de ungdommene som lider under dobbel undertrykking: Det er blokaden og Israels okkupasjon, og det er Hamas sitt religiøst konservative og reaksjonære styre. Begge deler ødelegger hverdagen og framtidshåpene til disse ungdommene. Jeg møtte også Hamas og utfordret dem gjennom hele møtet på likestilling, på menneskerettigheter, på terror, på de tingene Wiborg er opptatt av. Det å antyde at noen fra Arbeiderpartiet eller Sosialistisk Venstreparti skulle sympatisere med sånne krefter, er dypt useriøst. Men jeg har lyst til å utfordre tilbake: Har Erlend Wiborg som første fremskrittspartirepresentant lyst til å komme opp på denne talerstolen og fordømme Israels folkerettsstridige okkupasjon av Palestina, slik FN har gjort, eller har Fremskrittspartiet tenkt å stille seg på siden av folkeretten videre i debatten også?
Børge Brende (Høyre), 2015-05-28:
Først vil jeg slå fast at i alle de samtalene jeg har med israelske politikere, gjør jeg det klinkende klart at Norge på det sterkeste tar avstand fra f.eks. ulovlige bosettinger og de handlinger som er i strid med folkeretten. Det er viktig. Og det er kun gjennom en tostatsløsning man kan skape varige og gode løsninger. Kompleksiteten i dette, også knyttet til Norges spesielle rolle som leder av giverlandsgruppen, innebærer at vi ikke synes det er hensiktsmessig på dette tidspunktet ensidig å anerkjenne Palestina fra norsk side. Dette var jo også holdningen til den forrige regjeringen, som styrte i åtte år. Da sa tidligere utenriksminister og nåværende leder av utenrikskomiteen at Norge anerkjenner ikke visjoner, men realiteter. Norge vil være det første land til å anerkjenne Palestina i det øyeblikk det foreligger et forhandlet resultat.
Børge Brende (Høyre), 2015-05-28:
Jeg redegjorde for noen av dem i svaret til representanten Huitfeldt, hva som er viktige saker for Norge når vi møter det israelske lederskapet. Jeg gjorde det klinkende klart overfor den israelske statsministeren, Netanyahu, at bosettingen må opphøre umiddelbart. Norge forsøker også gjennom sin lederrolle i giverlandsgruppen å fortsette oppbyggingen av de nødvendige statsinstitusjonene i Palestina som må til for at man skal få på plass en endelig fredsløsning som bidrar til en tostatsløsning. Men det er verdt å merke seg at i de åtte årene SV satt i regjering, førte også den regjeringen akkurat den samme politikken, at man ikke anerkjente visjoner, men realiteter, og jeg fikk ikke med meg – kanskje jeg har gått glipp av noe – at det kom sanksjoner mot Israel eller råd mot investeringer i de åtte årene.
Børge Brende (Høyre), 2015-05-28:
Jeg tror det er viktig at vi ikke gjør denne diskusjonen mer polarisert enn nødvendig. Det er et samlet Norge som står bak et sterkt ønske om etableringen av en palestinsk stat. Jeg bruker mye av min tid på å jobbe for å kunne tilrettelegge også for at disse forhandlingene gjenopptas, og at vi vil se en palestinsk stat bli en realitet. Det er den eneste måten å sikre både fred og rettighetene til palestinerne på fremover. Det er vi enige om. Så håper jeg at jeg ikke blir oppfattet som at jeg belærte, for det var ikke det jeg ønsket. Jeg bare gjorde oppmerksom på at det er kompleksiteter i denne saken ikke minst på grunn av at Norge har rollen som leder av giverlandsgruppen, og at vi må gå mellom Israel og Palestina for f.eks. å finne den løsningen som man nå kom frem til, at de rettmessige skatteinntektene som palestinerne har krav på, ble frigjort. Det er jo disse kompleksitetene som den rød-grønne regjeringen sto overfor også. Derfor gjennomførte man ikke sanksjoner, man frarådet ikke, og man anerkjente ikke. Men jeg sier ikke at det er lette løsninger, det er kompliserte løsninger, og jeg ber om respekt for det, iallfall fra noen som har erfaring med å sitte i regjering.
Børge Brende (Høyre), 2015-05-28:
Først vil jeg slå fast at det er helt avgjørende at partene både på israelsk side og på palestinsk side forholder seg til folkeretten, til menneskerettighetene. Vi vet at de israelske bosettingene er i strid med folkeretten. Det har vi visst lenge. Det er helt avgjørende for å kunne få til en tostatsløsning at disse opphører. Jeg tror ikke det er realistisk – etter mine samtaler med president Abbas – at de vil gå inn i nye forhandlinger uten at det er garantert på forhånd, noe som de ikke fikk i forrige runde. Så er det riktig at palestinerne har anmeldt sitt medlemskap i Den internasjonale straffedomstolen. Dette har vi tatt til etterretning. Det er slik at ICC vil kunne se på folkerettsbrudd fra israelsk side, men også fra palestinsk side hvis det har skjedd.
Børge Brende (Høyre), 2015-05-28:
Som jeg sa i det nest siste svaret, til SVs representant, synes jeg vi alle skal være ydmyke når vi behandler dette spørsmålet, for det er komplekst. Det jeg prøvde å si, er at det er grunner til at de rød-grønne utredet i åtte år hvordan man mest hensiktsmessig skulle bidra til å legge økt press på Israel for at man skulle få til en reell tostatsløsning. Noen av de tingene som ble vurdert i løpet av disse årene også, var dette med merking og dette med fraråding. Men det store spørsmålet er å få i gang de politiske forhandlingene igjen. Dette er et spørsmål som jeg diskuterte også med kommissær Frederica Mogherini i går i en samtale. Også EU ser på ulike initiativ for å øke presset mot Israel. Vi har ikke konkludert på noen av disse punktene – noe heller ikke de rød-grønne gjorde i løpet av de åtte årene. Så jeg har iallfall seks år å gå på ennå, hvis jeg skal følge den malen – men det er ikke den malen jeg følger.
Børge Brende (Høyre), 2015-05-28:
Når jeg henviste til de åtte årene da det ikke ble trukket noen konklusjon i flere av de spørsmålene som representanten Huitfeldt nevnte, var det for å illustrere kompleksiteten i det, ikke minst knyttet til Norges rolle. Det som er det viktige, er å få en gjenopptakelse av tostatsforhandlingene mellom palestinerne og israelerne og å få til en palestinsk stat. Det er det som er det helt avgjørende. Så er det ulike virkemidler. Sverige er det eneste av de vesteuropeiske EU-landene som har valgt en anerkjennelse. EU har ikke valgt å gå ut med det nå og mener at det er andre skritt som er viktigere. Jeg tror at de som har fulgt saken om Israel og Palestina, har sett at jeg iallfall har forsøkt fra første øyeblikk jeg fikk denne jobben, å stå på og videreføre det viktige arbeidet som tidligere regjeringer har gjort i giverlandsgruppen. Norge har vært og er sentral i de viktige politiske overlegningene som nå foretas for å legge økt press på statsminister Netanyahu, slik at man igjen ser at vi begynner å forhandle om en tostatsløsning og fred.
Børge Brende (Høyre), 2015-05-28:
Det var noen konkrete spørsmål fra saksordføreren som gjorde at jeg tegnet meg på nytt. Som jeg sa i mitt innlegg, er det viktig i denne saken at vi ikke polariserer mer enn nødvendig. Jeg oppfatter det slik at det er bred enighet i salen om viktigheten av at vi finner en tostatsløsning. Det har gått altfor lang tid før man har fått på plass en palestinsk stat. Det palestinske folk har krav på en palestinsk stat, og jeg har sett det som en viktig oppgave for meg å videreføre det viktige norske arbeidet gjennom flere tiår i konflikten mellom Israel og Palestina. Norge blir lyttet til, ikke bare på palestinsk side, men også på israelsk side. Som leder av giverlandsgruppen må vi også gå inn i mange krevende saker mellom Israel og Palestina, spørsmål som f.eks. palestinernes rett til å utøve næringsvirksomhet og sikre sitt grunnlag for arbeidsplasser fremover gjennom å kunne utnytte også område C på Vestbredden, som utgjør et stort, stort område hvor det er svært store begrensninger på palestinsk aktivitet, om de i det hele tatt kan gjennomføre aktivitet. Dette er noe som jeg har samtaler med den israelske statsminister, finansminister og viseutenriksminister om, og som vi har brakt inn i AHLC, og som vi skal forfølge til høsten. Jeg nevnte skatte- og avgiftsspørsmålet, hvor Israel tar hånd om dette, og så refunderer til de palestinske myndighetene. Når det gjelder større åpenhet rundt dette, hva det er palestinerne får tilbake, er Norge en viktig aktør i å bidra til denne dialogen. Jeg tror også at tidligere regjeringer har lagt vekt på at denne rollen som leder av giverlandsgruppa har vært en positiv faktor for å kunne realisere en tostatsløsning. Hvis Norge går til et ensidig skritt og anerkjenner nå, eller tar ensidige skritt når det gjelder f.eks. å merke israelske varer, tror jeg – og det vil jeg tro også var begrunnelsen fra den forrige regjering – at vår rolle i AHLC vil avsluttes, og Norge har en rolle der som anerkjennes også veldig sterkt av palestinerne. Den palestinske statsministeren, Hamdallah, sa i går til meg at det er viktig nå at vi kommer i tett dialog med den nye israelske finansministeren om dette spørsmålet. Så til Nybakks hovedspørsmål: Har Norges rolle i AHLC medført noe? Ja, siden begynnelsen av 1990-tallet har vi bygd alle de institusjonene som nå er gryteklare til å lede en palestinsk stat. Det er et utenriksdepartement, det er et finansdepartement, det er statsministerens kontor, det er president – alt dette er med basis i giverlandsgruppa.
Børge Brende (Høyre), 2015-05-28:
Jeg fikk et overordnet spørsmål fra representanten Abid Q. Raja knyttet til hvordan vi jobber for igjen å få i gang reelle forhandlinger om en tostatsløsning. Jeg oppfattet ham iallfall slik. Under det besøket jeg hadde i Israel og Palestina nå, var det et sterkt krav fra Norges side at forhandlingene gjenopptas. En kompliserende faktor er at begge partene nå viser til at det kan bli forsinkelser på grunn av de forhandlinger som nå pågår om en mulig atomavtale med Iran, og at det er vanskelig å komme i gang før det har kommet til en enighet – eller ingen enighet – om dette. Sånn sett har vi tenkt å bruke dette giverlandsmøtet under FNs høynivåuke i New York, hvor vi skal samle ledere fra hele verden, til å sette tostatsløsning på dagsordenen. Vi skal arbeide med å øke mulighetene for palestinerne til å skape muligheter innenfor privat sektor-området, og der nevnte jeg åpenhet rundt skatteoverføringene, mulighet til å drive virksomhet i område C. Så har det også vært spørsmål om hva Norge har gjort. I fjor høst var Norge vertskap for den store giverlandskonferansen for gjenoppbygging av Gaza. I går fikk vi, i forbindelse med møtet i Brussel, en oversikt over hvor vi står. Over tre år ble det i Kairo lovet 3,5 mrd. amerikanske dollar til gjenoppbygging. Denne prosessen har gått altfor sent, men nå er det utløst ca. 1 mrd. amerikanske dollar av de 3,5 mrd. som ble lovet over tre år. Og det å holde trykket på at disse pengene blir utbetalt fremover, slik at man kan komme i gang med den viktige gjenoppbyggingen i et humanitært sett veldig krevende område som Gaza er nå, er også vesentlig. Så vil det være viktig for Norge – sammen med EU, USA og andre – å få til å etablere en enighet om at forhandlinger om en tostatsløsning mellom Israel og Palestina må skje på det premiss at det ikke blir noen nye bosettinger, eller utvidelse av bosettinger, når man forhandler. Jeg tror ikke, som jeg også sa tidligere, at president Abbas er villig til å gå tilbake til den type forhandlinger uten at det er gjort klart, og det er en holdning som jeg også støtter. Så vil vi jobbe sammen med EU når det gjelder spørsmålet om anerkjennelse – og andre skritt – for å øke presset på Israel, hvis det viser seg at Netanyahu og den nye regjeringen ikke er villig til å gå tilbake til forhandlingsbordet.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2015-05-28:
Jeg merker meg at utenriksministeren er opptatt av å vise til åtte rød-grønne år i sine svar på ganske gode spørsmål om dagens situasjon i Palestina. Nå er det gått to år. Situasjonen er annerledes, for okkupasjonen har fått fortsette og har fått forsterke seg. Vi klarer ikke å få et ordentlig svar fra utenriksministeren vedrørende fraråding av handel med varer fra okkupert jord. Det gjør vi når det gjelder Vest-Sahara. Det er stadig flere EU-land som gjør det når det gjelder Palestina. Så dette er på ingen måte noen enegang, som utenriksministeren er redd for. I fjor, under Gaza-krigen, gikk Arbeiderpartiet ut og sa at Arbeiderpartiet tok det standpunktet at vi ønsket å fraråde all handel med okkupert land. Da sa utenriksministeren at dette er komplisert, men han lovet også en rask avklaring. Er det sånn at avklaringen nå har kommet? Er det sånn at regjeringen har bestemt seg – det blir ingen frarådingspolitikk fra norsk side?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2015-05-28:
Det var innlegget til Erlend Wiborg som fikk meg til å ta ordet. Han påsto at jeg sa at konfliktens kjerne er Israel. Nei, det har jeg aldri sagt. Det jeg sa, er at konfliktens kjerne er Israels okkupasjon av Palestina. Det er i bunn og grunn det vi snakker om. Det er det som gjør at vi har denne debatten om hvorvidt vi skal anerkjenne Palestina eller ikke. Det er ikke snakk om to likestilte parter. Det er ett folk som er okkupert, og ett land som okkuperer. Det er ingen balanse i maktforholdet mellom de to partene. Det framstår i innleggene fra Fremskrittspartiet som om venstresiden i Norge har et nærmest hatsk forhold til Israel. Det kunne ikke vært lenger fra sannheten. Arbeiderpartiet har jo egentlig hatt et kjærlighetsforhold til Israel. Det er mange folk fra AUF og Arbeiderpartiet som har vært i Israel for å drive solidaritetsarbeid. Det var nettopp historiene fra ungdom som drev solidaritetsarbeid på 1980- og 1990-tallet, og som kom hjem og fortalte hva de hadde opplevd, som gradvis har endret norsk politikk. De så en undertrykkelse de ikke kunne forsvare. De så et folk som var under okkupasjon. De kom hjem, og siden har Norge forandret seg til å bli et av de mest palestinavennlige landene i Europa. Det er mange som peker på problemer på palestinsk side, at ekstreme grupper vinner fram. Ja, det er et stort problem, men hvorfor gjør de det? Jo, de gjør det fordi fredsstrategien ikke leder fram. Ungdom som har jobbet for fred, vinner ikke fram – de ekstreme gruppene vinner fram i stedet. Jeg har merket meg at utenriksministeren advarer mot en polarisert diskusjon. Vel, da bør han jo starte med sin egen regjeringspartner, for maken til polariserte innlegg fra regjeringspartiet Fremskrittspartiet trodde jeg ikke jeg skulle få høre i dag. Starten av debatten om denne saken viste at det var ganske bred enighet om virkelighetsforståelsen mellom partiene – med unntak av Fremskrittspartiet. Det er oppsiktsvekkende at de to regjeringspartiene ikke har klart å skrive seg sammen i merknadene. Det er i og for seg ikke så alvorlig. Det som derimot gir grunn til bekymring, er at Fremskrittspartiet har innflytelse over regjeringens Midtøsten-politikk hver eneste dag. Jeg føler meg ikke trygg når de stemmene vi har hørt fra talerstolen i dag, skal være dem som skal avgjøre hva som skal være en såkalt balansert Midtøsten-politikk – med mindre det er sånn at utenriksministeren ikke hører på sin regjeringspartner, og at Fremskrittspartiet ikke har innflytelse over regjeringens Midtøsten-politikk i det hele tatt.
Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2015-05-28:
Jeg hadde i utgangspunktet ikke tenkt å delta i debatten, men det var flere av innleggene som trigget min interesse for å delta. Som vanlig når man diskuterer et så vanskelig spørsmål, en så vanskelig og komplisert konflikt, velger dessverre altfor mange å legge seg på den enkle linjen – den enkle linjen med å fremstille den ene parten som uskyldig, som undertrykt, mens den andre parten har alt ansvar og all skyld. Jeg syns det kom spesielt godt frem i innlegget til representanten Snorre Serigstad Valen, da han fra denne talerstolen kom med en historie og viste til at det kun er den ene parten som bruker vold. Er det én ting denne konflikten virkelig viser, er det at det utøves vold fra begge parter. Men det er samtidig en vesensforskjell, for den ene parten utøver vold mot sivile, sivile er et bevisst mål, mens den andre parten gjør det de kan for å begrense volden for å beskytte sine sivile. Vi snakker om det eneste demokratiet og den eneste rettsstaten i den regionen. Og ja, demokratier begår feil, det har også Israel gjort og gjør også fortsatt, men det er likevel en vesensforskjell når man snakker om et demokrati mot noen krefter som på ingen måte kan kalles et demokrati. Det er det samme som da representanten Åsmund Aukrust sa fra talerstolen at konfliktens kjerne er Israel. Nei, konfliktens kjerne er vold, terror og at en av hovedaktørene i konflikten, Hamas, har som hovedmål å utslette staten Israel. Og det er mange utfordringer videre. Palestinian Media Watch dokumenterte nylig at finansdepartementet til de palestinske selvstyremyndighetene fortsatt er involvert i utbetaling av lønn til terrorister som er dømt for kidnapping, tortur, drap og andre grufulle terrorhandlinger. Det viser at det er utfordringer på begge sider. Fremskrittspartiet ønsker i likhet med alle å få en fredelig løsning på konflikten, med avklarte grenser, en god tostatsløsning. Men skal man få til det, må begge parter faktisk også anerkjenne hverandre, og volden må opphøre. Og da blir det galt, som flere fra denne talerstolen gjør, å gi inntrykk av at det kun er den ene parten som har alt ansvaret.
Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2015-05-28:
Det har vært en relativt forutsigbar debatt og – som jeg også var inne på i mitt forrige innlegg – også en særdeles skjev debatt. Det ene var representanten Truls Wickholm, som med stor kraft forsvarte retten til å yte det han kalte «motstand» – retten til å angripe Israel. Jeg synes det er særdeles spesielt at man kan forsvare at noen har som mål å angripe sivile. Er det en krig om man angriper militære mål? Er det en annen diskusjon? Men det at man kan stå på denne talerstolen og forsvare målrettede angrep mot sivile, raketter skutt vilkårlig inn i Israel, synes jeg er særdeles spesielt. Men det jeg synes var det mest spesielle innlegget, var det siste innlegget fra representanten Abid Q. Raja – et harmdirrende innlegg mot min kollega Christian Tybring-Gjedde, der han ba utenriksministeren ta avstand fra Christian Tybring-Gjedde, og der han mente at det var noe galt med holdningene. Da har jeg et spørsmål til representanten Abid Q. Raja: Hvilke av de sitatene som representanten Christian Tybring-Gjedde kom med, er det som er feilaktige? Tybring-Gjedde kom med konkrete sitater fra andre kilder, og da synes jeg det er meget spesielt at han dermed skal bli angrepet for å komme med sitater fra dokumenterbare kilder. Det synes jeg er særdeles spesielt. Så har det vært én gjennomgangsmelodi, og det er at hovedgrunnen til konflikten er okkupasjonen, og at alt ansvaret ligger på Israel. Da er det verdt å minne om at staten Israel har vært utsatt for angrep, trusler og mål om utslettelse helt fra reetableringen av staten Israel, lenge før okkupasjonen begynte. Vi ser også situasjonen etter at Israel trakk seg ut fra Gaza, hvordan det har utviklet seg på Gaza – uten demokrati, der terrororganisasjoner får styre mer eller mindre fritt, og Israel blir beskutt fra områdene som Israel trakk seg tilbake fra. Men det jeg savner, helt overordnet, spesielt fra Sosialistisk Venstreparti, men også fra Arbeiderpartiet, som kjører et visst dobbeltspill her i dag, er: Hvor er fordømmelsen av terror? Hvor er fordømmelsen av Hamas? Hvor er fordømmelsen av angrep på sivile? Det synes jeg er underlig at man ikke har klart å komme med, til tross for så mange innlegg.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2015-05-28:
Det har vært en spennende debatt å følge. De fleste innleggene følger en diskusjon rundt det som kan kalles en saklig linje, men det er noe med noen av innleggene som blir holdt her, der man ikke ser ut til å ta inn over seg poenget om at det her foregår en okkupasjon – okkupasjon av et land. Og under en okkupasjon – som f.eks. den vi i år hatt 75-årsmarkering for her i Stortinget – er det jo sånn at et okkupert folk har rett til å yte motstand. Det ser ut til å bli glemt av en del representanter i denne salen. Man kan selvfølgelig diskutere på hvilken måte man skal yte motstand, men man har rett til å yte motstand mot en okkupasjonsmakt – noe som også nordmenn gjorde under okkupasjonen vi var under. Arbeiderpartiet har tatt et skritt. Vi har sagt at det ikke lenger er en forutsetning for oss at det ligger en fredsavtale i bunnen, og det er en grunn til det: Ting har endret seg. Netanyahu vant valget igjen. Og jeg hørte utenriksministeren referere til at han har vært i seriøse samtaler med viseutenriksministeren om muligheten for å åpne opp bruken av område C. Jeg vil anta at det er den samme viseutenriksministeren som 22. mai innkalte til et stort møte i det israelske utenriksdepartementet og hadde med 106 diplomater via videolink. Der hadde hun én beskjed: Vi må slutte å unnskylde vår historiske rett til dette landet. Vi må berede grunnen og få folk internasjonalt til å forstå at dette er vårt land. Vi har en historisk rett til å bruke dette landet og bygge bosettinger fra elven, Jordanelven, til havet, Middelhavet. Det er jo nye takter – takter som ikke akkurat gir håp om at en fredsprosess er på vei, og at den israelske regjeringen er spesielt interessert i å gå videre i samtaler for å få prosessen på riktig vei eller stoppe bosettingene. Jeg synes det er meget alvorlige signaler vi hører. Vi kan også lese i avisene at selv en del av Israels egne diplomater ble ganske sjokkert av de uttalelsene som kom fra Israels regjering den 22. mai.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-05-28:
Jeg har ikke fulgt hele debatten. Det er derfor kanskje unødvendig å si det, men jeg sier det allikevel: Jeg tror ikke det er noen her i Stortinget som kan beskylde Arbeiderpartiet for ikke å være Israels venn. Arbeiderpartiet har vært det gjennom hele historien. Det er vi også i dag. Det er ikke slik at Arbeiderpartiet ikke forstår Israels situasjon og den situasjonen som også de blir utsatt for når det gjelder angrep på deres befolkning. Det ble etterlyst en såkalt fordømmelse av terrorhandlingene mot Israel. Den kan komme nå: Det fordømmer vi. Vi mener ikke at det er en god politikk, vi mener ikke at det er noe som skal anerkjennes, vi mener også at det skal fordømmes. Tragedien er – til tross for minst 40 års debatt om dette – at situasjonen er vanskelig for Israel, men først og fremst for det palestinske folket. De er ikke kommet noen vei. Det er den store tragedien. Og det ser ikke ut til at vi er i stand til å løse dette nå heller. Jeg mener det virkelig er en blindgate det som enkelte representanter forsøker å hevde, at den territorielle diskusjonen ikke har betydning. Jo, det er nettopp den som har betydning, for roten til problemene er den ulovlige okkupasjonen av land, en okkupasjon fordømt av FN. Det er roten til problemet. Og det er ikke bare en okkupasjon, det er også en annektering av det okkuperte området – også det fordømt av FN på det groveste. Det er dette som selvfølgelig er den store terroren i området, nemlig at et folk blir fratatt sitt land. Det er blitt annektert, overtatt, av okkupasjonsmakten. Det er problemet. Det er en stor terror i det, i tillegg til at de områdene som palestinerne befinner seg på, blir utsatt for kontroll og boikott på en slik måte at det ikke er mulig å utvikle økonomi og demokrati i området. Det er dette som er problemet. Og da kommer de politiske virkemidlene inn, nemlig nødvendigheten av anerkjennelse. Jeg hører godt hva utenriksministeren sier, men jeg vil si at hans koalisjonspartnere, slik de uttaler seg i denne salen, skaper en helt ny situasjon og en ny stemning. Det er helt legitimt og helt nødvendig, vil jeg si, at utenriksministeren kommenterer disse innleggene, for vi må få vite om dette er bakteppe for regjeringas politikk, eller om det ikke er det.