Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2010-12-15:
Innledningsvis vil jeg bare få lov til å ta opp de forslagene Fremskrittspartiet enten står alene eller sammen med andre om i alle disse sakene som vi nå har til behandling, slik at det er gjort og man slipper å glemme det på et senere tidspunkt. Så til selve debatten. I forbindelse med at regjeringen la fram sitt budsjett for 2011, var kommentarene både fra opposisjonen, fra næringslivet selv, fra mediene og fra andre at dette var et budsjett på det jevne, og ikke minst at det var et oljesmurt budsjett. Det var knyttet store forhåpninger til at regjeringen ville innfri noen av de mange og relativt kostbare løftene fra valgkampen 2009 i dette budsjettet, siden man for inneværende års budsjett ikke var i stand til å innfri og kunne ta de store grepene som man da hadde lovet. Man må vel kunne konstatere at dekningen for de store løftene uteble også denne gang, selvfølgelig av ulike årsaker. Det som imidlertid heller ikke denne gangen slo feil, var at en legger opp til en vekst i offentlig sektor for 2011. Det er i hvert fall et sikkert tegn på høsten at regjeringen legger fram en vekst i offentlig sektor. Næringskomiteen har hovedansvaret for næringspolitikken i Norge, og det er et relativt stort område. Problemet er bare at virkemiddelapparatet i stor grad ligger andre steder, i hvert fall dersom man ser bort fra det som ligger under det statlige ansvarsområdet til Innovasjon Norge, og det som skjer under landbruksdiskusjonene. Denne høsten har vært preget av en rekke saker og diskusjoner om hvordan en skal kunne gjøre det enklere for de små og mellomstore bedriftene i Norge, og også om hvordan det skal kunne gjøres enklere å starte bedrifter, men ikke minst hvordan en skal kunne klare å sørge for at de som driver denne typen virksomhet, skal få lov til å bruke sin tid på nettopp det å skape arbeidsplasser og verdier i stedet for å måtte bruke stadig mer tid på skjema og innrapporteringer, for deretter å bli belønnet med svært høye skatter og avgifter. En samlet opposisjon har gang på gang fremmet forslag til forbedringer, men de rød-grønne partiene har klart å stemme imot samtlige forslag, til tross for at man uttaler at mange av forslagene er veldig gode og interessante. Jeg trodde lenge at en i det politiske systemet så vel som i det vanlige liv går inn for det som man er for, og stemmer imot det som man er imot. Men, som sagt, så har altså ikke skjedd i disse sakene. Et slikt eksempel er Fremskrittspartiets forslag om å fjerne revisjonsplikten for bedrifter med en omsetning på mindre enn 5 mill. kr, som nå ligger til behandling i finanskomiteen. Jeg ser fram til nettopp denne behandlingen, all den tid også næringsministeren har iverksatt et arbeid med å se på det som har med revisjonsplikten for de små bedriftene å gjøre. Som jeg tidligere har uttalt, er de små og mellomstore bedriftene selve bærebjelken i det norske næringslivet. Her skjer svært mye av verdiskapingen, og – ikke minst – her skapes det mange arbeidsplasser rundt om i det ganske land. Fremskrittspartiet legger ikke skjul på at både formuesskatten og arveavgiften er en betydelig utfordring i så henseende. Når en familieeid bedrift er nødt til å betale ut ekstraordinært utbytte til eierne fordi de skal ha råd til å betale formuesskatten sin, gjerne i en bedrift som har en relativt anstrengt økonomi i utgangspunktet, er dette faktisk med på å sette arbeidsplassene i fare. Man burde i steden ta disse bedriftenes utfordringer på alvor og sikre arbeidsplassene. Jeg vil nå ta for meg en del enkeltområder innenfor næringspolitikken generelt. Jeg vil også komme inn på en del fiskeripolitiske utfordringer. Når det gjelder landbruket og de mange utfordringene man der står overfor, med en utdatert regulatorisk og støttebasert landbrukspolitikk, vil andre i Fremskrittspartiet ta for seg den delen i denne debatten. Jeg har tidligere nevnt problemstillingene knyttet til at næringskomiteen, og ikke minst Nærings- og handelsdepartementet, har ansvaret for næringspolitikken, mens selve verktøyet som man skal kunne bruke, i stor grad ligger hos andre. Det gir store utfordringer, ikke minst når vi ser at det nettopp er den næringspolitikken vi skal føre, som skal finansiere det vi omtaler som fellesgodene og velferdsgodene i samfunnet. Da er det jo også betegnende det vi nettopp har diskutert her i dag. Tidligere i morges, da vi skulle diskutere i spørretimen, og man hadde oppe bl.a. sykehus ute i distriktene, var det en relativt full presselosje. Så skal vi nå diskutere den måten vi skal finansiere disse velferdsgodene på, nemlig næringspolitikken. Allerede før komiteens leder rakk å komme på talerstolen, var presselosjen tom. Jeg hadde håpet at man også fra medias side kunne vise et større engasjement for diskusjon om nettopp det som har med næringspolitikken å gjøre. Vi får se i framtiden hvorvidt dette blir fulgt opp når man isteden sitter og ser på denne debatten på TV. La oss i hvert fall håpe at det kommer noe ut av det. Jeg vil først si litt om Innovasjon Norge. I den forbindelse finner Fremskrittspartiet grunn til å stille spørsmål ved hvordan midlene til Innovasjon Norge fordeles. Får man ut av disse midlene det man faktisk ønsker å få ut av dem? Har man innrettet støttesystemer på en slik måte at det er selve ideen man belønner når man skal videreutvikle, og ikke utelukkende det som har å gjøre med hvor ideen har sitt utspring, i form av bostedsadressen til ham som har ideen, eller hvor man ønsker å starte opp bedriften? Jeg tror tiden nå er inne for å evaluere Innovasjon Norge – som statsråden har igangsatt et arbeid med, og som man har sagt at man vil komme til Stortinget med – og ser fram til at vi får en sak, for jeg tror det er på tide at det er selve ideen vi må sette i høysetet, og ikke hvor ideen kommer fra. I mitt spørsmål til komiteens leder var jeg inne på det som har med såkornkapital og tilgangen til såkornkapital å gjøre. Dette er i ferd med å bli et stort problem, fordi man har problemer med å få nye bedrifter og nye ideer inn under ordningen med såkornkapital. Alle fond er så å si oppbrukt, og i tillegg er det som sagt ingen nye ideer som kommer inn under denne ordningen, fordi man ikke har kapasitet eller økonomi til å følge opp flere. Det er på tide at vi tar inn over oss at vi har behov for flere investeringsfond. Istedenfor at staten skal sitte og gi klare føringer for hva pengene skal brukes til, bør det opprettes flere nye profesjonelle fond etter modell av Argentum. I tillegg må man forbedre SkatteFUNN-ordningen, slik at bedriftene selv i større grad kan styre sin egen FoU-virksomhet ut ifra det de faktisk har behov for. Da må man også gå inn og se på den timeprisen som ligger til grunn for dagens FoU-ordning, for den er for lav. Nå ligger det riktignok under en annen komité, men det viser med all tydelighet at det er flere forskjellige statsråder og komiteer som må spille på lag for å få gjennomført det som har med næringspolitikken å gjøre. Innovasjon Møbel har også fra denne talerstolen vært et stadig tilbakevendende tema. Flere statsråder, ikke minst tidligere næringsminister Sylvia Brustad, reiste rundt sist valgkamp og lovet betydelige midler til Innovasjon Møbel. Etter den tid har regjeringen sprunget fra sine løfter og bare henvist til Innovasjon Norge, og at man istedenfor å bevilge det nødvendige til dette prosjektet har satt av ca. 1 mill. kr til Innovasjon Norge for inneværende år. Behovet er i størrelsesorden 15–20 mill. kr. for å kunne kjøre dette videre. Fremskrittspartiet mener at det er et godt prosjekt, og at det burde vært finansiert opp. Jeg håper også at statsråden – det ligger et forslag til behandling i dag – gjennom sine kanaler og bestillingsbrev til Innovasjon Norge sørger for at Innovasjon Møbel blir tilført i hvert fall 20 mill. kr, slik at de kan få gjennomført sine prosjekter. Det har vært en uttalt målsetting at man fra norsk side ønsker å være en ledende skipsfartsnasjon. Jeg må si at statsråden har gjort en god jobb med å sette dette på dagsordenen. Men det er klart at dersom vi skal klare å opprettholde vår posisjon og sørge for at vi har norske sjøfolk på norske båter, er det også viktig at nettolønnsordningen er konkurransedyktig. Dagens nettolønnsordning som vi kaller det, som i realiteten er en refusjonsordning der refusjonsbeløpet er på 198 000 kr, har ikke vært endret og regulert siden innføringen. I den forbindelse er det helt naturlig at jeg ber statsråden om å sørge for at det igangsettes et arbeid nettopp med å få på plass en regulering av dette beløpet, slik at det er i tråd med den virkeligheten vi har å forholde oss til. Da er disse 198 000 kr for lite. Beløpet har som sagt ikke vært regulert, og det er på tide at det blir regulert. Det er utrolig – selv om man i utgangspunktet trodde man har veldig god tid, forsvinner taletiden veldig fort. Derfor vil jeg nå gå over på et annet tema som står mitt hjerte veldig nær. Det gjelder fiskerisaker. Statsråden har lagt fram et budsjett som for så vidt tar opp de problemstillingene vi står overfor. Men det er åpenbart at vi har store utfordringer på fiskerifeltet. Innenfor oppdrettsnæringen er det ikke bare den økonomiske situasjonen som er problemet, for der har man gode tider, men det er selvfølgelig problemstillinger knyttet til lakselus, rømming og også at man fra regjeringshold, fra statsråders side, uttaler seg forskjellig. Ikke minst har man direktører for forskjellige direktorater som uttaler seg forskjellig. Det er stor grunn til å stille spørsmålet: Hva er det egentlig som er regjeringens politikk? Jeg håper virkelig det blir fiskeriministeren som får lederrollen, for fiskeriministeren har i hvert fall en tilnærming til denne problemstillingen som er svært positiv. Det er den måten vi må gå fram på. Vi må alle sammen ta inn over oss at vi må finne løsninger på lusesituasjonen. Vi må også ta inn over oss at vi er nødt til å finne løsninger på det som har med rømming fra oppdrettsanleggene å gjøre. Den løsningen får man ikke ved at man går i klinsj med hverandre. Løsningene finner man når næringen setter seg sammen med de styrende direktorater og departementene og prøver å finne fram til måter å gjøre dette på. Felles avlusing er noe man har hatt som forsøk, og som man absolutt må fortsette med. Videre er det åpenbart at når det gjelder diskusjonen om lukkede anlegg eller ikke, må man snart begynne å diskutere ut fra hva som er praktisk og realistisk mulig å få til. Med dagens teknologi er det ikke mulig å samle norsk oppdrettsnæring i tette og lukkede merder. Videre er det helt åpenbart at når det gjelder villfiskområdet, er nå de aller fleste norske bestander i godt hold. Man har lyktes med en god fiskeriforvaltning – det skal vi ta med oss. Men situasjonen er også slik på det området at diskusjonen nå gjelder hvorvidt vi klarer å få på plass gode nok avtaler med de landene vi skal forholde oss til. Det har vært snakk om at 90 pst. av de fiskebestandene Norge fisker på, forvalter vi sammen med andre land. Da er det viktig at man også gjør en god jobb både internasjonalt og nasjonalt knyttet til de utfordringene som ligger der. Det ligger selvfølgelig i det uregulerte, ulovlige fisket som finnes. Man har kommet et langt stykke på vei med Russland, men vi har dessverre sett at det ikke bare er utenlandske båter som er et problem. Vi har også tilfeller med våre egne som også må følges opp. I den forbindelse er det nettopp viktig å sørge for at både sporbarhet og ikke minst de kontrolltiltakene som vi skal ha, er det viktig å følge opp på en skikkelig måte. Personlig tror jeg også det har vært for lite fokusering på at situasjonen når det gjelder åte i havet, altså det som har med fôr i havet å gjøre, kan være en medvirkende årsak til at villaksstammen har problemer, og ikke utelukkende lusesituasjonen. Vi har mange utfordringer. Statsbudsjettet er, som jeg har sagt, et budsjett på det jevne, og jeg tror at på en rekke av disse områdene kommer man i mål, men jeg hadde selvfølgelig ønsket at man hadde vært litt mer offensiv på noen felt.