Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
: Stortingsvalget 10. september gav ikke flertall for noen av de erklærte regjeringsalternativene. Arbeiderpartiet gikk klart tilbake, men er allikevel en større gruppe og et større parti enn sentrumsalternativet var samlet, og større enn Høyre. SVs framgang var ikke et uttrykk for et ønske om en Høyre-dominert regjering. Derfor var det i dagene etter valget uklart hvilken og hva slags regjering landet kunne få. Etter hvert kom det viktige avklaringer. For det første ble sentrumsalternativet skrinlagt som et eget selvstendig regjeringsalternativ. Dernest valgte Kristelig Folkeparti å søke samarbeid med Høyre, i erkjennelsen av at det også måtte være en regjering som måtte få støtte fra Fremskrittspartiet. Og til slutt erklærte Fremskrittspartiet klar støtte til en Bondevik-regjering. Dermed var grunnlaget lagt for dannelsen av en ny regjering, og det er den nye regjeringen vi nå har sett tar sete og har startet sitt arbeid. En slik regjering ville vært umulig uten klar støtte fra Fremskrittspartiet. Uten Fremskrittspartiets støtte ville det vært større støtte i Stortinget til en eller annen form for regjering der Arbeiderpartiet deltok eller hadde en dominerende posisjon. Jeg beklager at Kristelig Folkeparti valgte å gå til Høyre for å finne grunnlag for en regjering, og jeg beklager selvsagt at det har vært mulig å danne en regjering der Fremskrittspartiet har spilt en så sentral rolle. Men jeg aksepterer de valgene som er gjort. Jeg respekterer at partiene mener de oppnår mest gjennom å samarbeide på den måten de har valgt, og det blir, om ikke annet, en form for ryddige parlamentariske forhold ved at det er en klar gruppering som har valgt å støtte den sittende regjering, og at de andre partiene er i opposisjon. Arbeiderpartiet er innstilt på å være i opposisjon i hele denne stortingsperioden. Vårt mål er å gjøre valget 2005 til et valg der vi kan få økt tilslutning og igjen grunnlag for en regjering der Arbeiderpartiet deltar. Ingen kan avskrive at ting kan skje i løpet av perioden, men slik det nå ser ut, er det mest sannsynlig at vi får en regjering av Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre gjennom hele denne stortingsperioden, og at Arbeiderpartiet forblir i opposisjon. Vi skal være et ryddig og tydelig opposisjonsparti. Vi skal fremme våre saker enten det handler om rettferdig fordeling, utbyggingen av det norske velferdssamfunnet når det gjelder skole, helse og eldreomsorg, eller det handler om verdiskaping, å legge til rette for å trygge arbeidsplasser og lønnsomme norske bedrifter. I det arbeidet vil vi gjerne samarbeide med andre partier, med både partier i opposisjon og med regjeringspartiene når det er grunnlag for det. Arbeiderpartiet vil ikke stå i veien for gode løsninger, og vi er glade for den klare invitasjonen som ligger i Bondevik-regjeringens erklæring til samarbeid også med partiene som er i opposisjon. Hvorvidt det er grunnlag for samarbeid, er selvsagt avhengig av hva Regjeringen faktisk fremmer, og hvor langt den er villig til å strekke seg i forhandlinger og samtaler med andre partier. Jeg er også glad for at regjeringserklæringen til Bondevik-regjeringen så klart understreker at den vil følge opp det arbeidet som arbeiderpartiregjeringen holdt på med innenfor viktige områder som opptrapping av eldreomsorgen og utbygging av helsevesenet – psykiatriplanen og kreftplanen. Noe mindre klart er det, men likevel en erklæring fra Bondevik-regjeringen om at den ønsker billigere barnehager og full barnehagedekning. Veldig tydelig er man også fra den nye regjeringen på at man ønsker fortsatt opptrapping av bistand til de aller fattigste landene, og at man ønsker økt innsats for de aller fattigste, de som har det aller vanskeligst økonomisk. Og da har man fra Regjeringens side understreket to ting Arbeiderpartiet er helt enig i. Det er at det handler om å hjelpe folk til å komme i jobb, og det handler om kampen mot rusmiddelmisbruk. Både når det gjelder å trappe opp innsatsen for å hjelpe folk til å komme i jobb og kunne leve av egen inntekt, og innsatsen i kampen mot rusmiddelmisbruk, ligger det inne forslag i budsjettet fra den avgåtte arbeiderpartiregjeringen, og vi håper at de forslagene blir fulgt opp. Da skal de selvsagt også få Arbeiderpartiets støtte. Det som er problemet med regjeringserklæringen og med Sem-erklæringen som de tre partiene bygger sin politikk på, er at man samtidig med at man sier at man vil følge opp en lang rekke gode forslag til økte utgifter innenfor samferdsel, forsvar, eldreomsorg, helse, skole, forskning og mange andre områder, også sier at man ønsker betydelige skattelettelser og har tallfestet det til over 30 milliarder kr. Det er vel egentlig det punktet man er mest konkret på når det gjelder de største beløpene. Man er ganske konkret på hvordan man skal redusere statens inntekter, og så er man også ganske konkret på en lang rekke områder hvor man øker statens utgifter. Det mest spennende og det største problemet med både regjeringserklæringen og Sem-dokumentet er derfor det som ikke står der, for enten mener regjeringspartiene at man skal bruke mer oljepenger, og da burde det vært sagt klart og tydelig, eller så har Regjeringen planer om omfattende kutt på en lang rekke områder, og da burde det stått der. Vår kritikk mot regjeringserklæringen – med noen få unntak og forbehold – handler derfor i og for seg ikke om det som står der. Det er svært mye der alle er enige om, og den er en invitasjon til samarbeid vi er glade for, men vi ser med spenning fram til hva som blir den praktiske oppfølgingen av det som ligger i regjeringserklæringen og Sem-dokumentet. Det er først når vi ser den oppfølgingen, at vi faktisk kan ta stilling til hva slags politikk Regjeringen kommer til å føre. Jeg er også glad for at Regjeringen så tydelig har sagt at den ønsker å fortsette fornyelsen av offentlig sektor. På nyhetene i morges hørte vi et nytt eksempel på behovet for det. Da fikk vi referert fra en forskningsrapport som viste at bevilgningene til norske sykehus har økt med 6 milliarder kr siden 1992, mens antall behandlede pasienter har økt svært lite. Det er eksempel på nok et område der Norge ligger helt i toppen når det gjelder innsats pr. pasient, pr. elev, når det gjelder andre offentlige velferdsytelser, men der vi ikke ligger i verdenstoppen når det gjelder kvalitet på helsevesenet, kvalitet på skolen eller kvalitet på andre offentlige tjenester. Det var også bakgrunnen for at den arbeiderpartiregjeringen som tiltrådte i fjor, gjorde fornyelse av offentlig sektor til en av sine absolutt viktigste oppgaver. Det jeg vil advare den nye regjeringen mot, er at de kan gjøre to alvorlige feil i arbeidet med å fornye eller modernisere våre felles velferdsordninger. Den ene feilen er at de kan forveksle fornyelse med privatisering og todeling. Det er ikke fornyelse og styrking av våre felles velferdsordninger å legge opp til omfattende privatisering som kan føre til et todelt helsevesen eller todelt skoletilbud, der de som har gode inntekter eller bor på de riktige stedene i landet, får et godt skoletilbud, mens de som har lave inntekter eller bor på de gale stedene i landet, får et dårligere skoletilbud, et dårligere helsetilbud eller på andre måter et dårligere velferdstilbud. Arbeiderpartiets overordnede mål med å fornye offentlig sektor er at alle skal få likeverdige tilbud om de samme velferdstjenestene, ikke en kommersialisering eller privatisering som innebærer at det blir ulike tilbud, avhengig av hvor man bor, eller hvor store inntekter man har. Det er den ene fallgruven Regjeringen kan gå i, litt avhengig av hva de mener med det de sier i regjeringserklæringen. Den andre fallgruven er at de kan tro at det er mye penger å hente til å finansiere de lovede skattelettelsene. Det er riktig at det er mye penger å spare på å fornye offentlig sektor. Det er store og betydelige beløp. Men Arbeiderpartiet mener at det vi sparer på å organisere offentlig sektor bedre, gjøre våre velferdsordninger bedre, få mer igjen for skattekronene, skal vi bruke på å styrke kvaliteten, bygge ut tjenestetilbudet, ikke ta pengene ut for å finansiere skattelette, først og fremst til dem som tjener mest fra før av. Jeg vil nevne noen eksempler på det. Først til Forsvaret: Der har vi nå gjennom den reformen som er vedtatt, spart opp til 5 000 årsverk og om lag 2 milliarder kr i reduserte årlige utgifter til Forsvaret. Men de pengene lar vi jo bli i Forsvaret for å styrke Forsvaret. Det var til og med slik at stortingsflertallet mente at 28 milliarder kr pluss innsparingen på 2 milliarder kr var for lite, og så la de for sikkerhets skyld på 3 milliarder kr ekstra til Forsvaret. Da er det i hvert fall ingen penger igjen å hente i innsparinger fra Forsvaret. Når vi har lagt ned militærforlegninger, slanket staber og spart 2 milliarder kr, blir det ikke noen frigjorte penger til skattelette, men det blir frigjorte penger til et sterkere forsvar med bedre utstyr, flere øvelser og bedre materiell. Det tilsvarende har vi når det gjelder politiet: halvert antall politidistrikter, flere hundre politifolk som slutter med papirarbeid, mindre byråkrati, mer politi – ikke sparte penger, men et bedre politi for å bekjempe kriminalitet. Så til skolen: Vi er nå enige om kanskje den mest omfattende avbyråkratisering av norsk skole noen gang – avvikling av særavtaler, konverteringsbestemmelser, rapporteringsplikter og økt leseplikt for lærerne. Det er anslått at vi på den måten sparer flere tusen lærerårsverk, og at vi sparer et par milliarder kroner. De pengene tar vi selvsagt ikke ut av skolen. Vi lar dem bli i skolen for å styrke kvaliteten i skolen og øke lærernes lønninger. Tilsvarende er det for høyere utdanning eller når det gjelder helse, hvor vi også er i ferd med å gjennomføre store reformer. Jeg advarer derfor Regjeringen mot å tro at fornyelse av offentlig sektor gir lette penger til betydelige skattelettelser. Enten vi snakker om skole, helse, eldreomsorg, er det vi sparer på å organisere disse virksomhetene bedre, penger vi trenger for å bygge ut kvaliteten på alle disse områdene. Arbeiderpartiet vil ha et sterkere og bedre velferdssamfunn. Derfor vil vi fornye det. Vi vil ikke fornye velferdssamfunnet ved å bygge det ned. Vi vil bygge ut fellesskapsløsningene. Derfor kan vi love billigere barnehager og full barnehagedekning. Vi har foreslått å fjerne egenandeler i helsevesenet, redusere foreldrebetaling i barnehagene, og vi har lagt fram konkrete forslag for å ruste opp skolen og konkrete forslag for å bygge ut eldreomsorgen og mange andre områder i det norske velferdssamfunnet. Det er vår politikk. Vi har vist til hvordan dette kan finansieres på en forsvarlig måte, uten at det går ut over norsk økonomi eller norsk industri. Vi leser at Regjeringen kanskje tenker på å bruke mer oljepenger for å finansiere alle sine løfter, både på inntektssiden og på utgiftssiden i budsjettet. Det vil jeg advare sterkt mot. Det vil kunne føre til en todeling i norsk økonomi, der det er mangel på arbeidskraft, stort press i private og tjenesteytende sektorer, i varehandelen, i hotell- og restaurantsektoren, mens det blir en brå nedgang med arbeidsledighet og nedleggelser i industrien og i konkurranseutsatte virksomheter. Vi trenger sterke, lønnsomme bedrifter, og vi trenger en sterk og lønnsom industri. Bruk av mer oljepenger vil lett undergrave det. Vi bør heller satse på en ansvarlig bruk av oljeinntektene. Da kan vi sikre industrien, sikre at vi kan bygge ut det norske velferdssamfunnet og bidra til at rentene går ned. Det er en politikk vi har lagt opp til i vårt forslag til statsbudsjett. Jo mindre regjeringen Bondevik endrer på det framlagte forslag til statsbudsjett, jo lettere er det å få flertall for det i denne sal, for det er et godt, avbalansert budsjett der vi ivaretar verdien av å dele og verdien av å skape en ansvarlig næringspolitikk med en gradvis utbygging av det norske velferdssamfunnet. Vi starter arbeidet i Stortinget i en tid som preges av internasjonal uro. Andre talere fra Arbeiderpartiet vil framføre Arbeiderpartiets vurderinger og synspunkter knyttet til terroraksjonen i USA og det som nå skjer i Afghanistan. Jeg vil bare nøye meg med å si at jeg er glad for at den daværende arbeiderpartiregjeringen gjennom en god dialog med partiene i Stortinget i tiden etter valget kunne få iverksatt en rekke helt nødvendige tiltak knyttet til å ruste opp beredskapen i helsevesenet, i Sivilforsvaret og i Forsvaret, og mange andre beredskapstiltak for å gjøre oss mer beredt til at det verste også kan skje i Norge, og samtidig gi våre bidrag humanitært, men også militært, til de internasjonale operasjonene som nå pågår. Det er et uttrykk for at det er bred enighet om viktige hovedlinjer i norsk utenrikspolitikk, og at en regjering kan ta det ansvaret selv i en slik situasjon som vi var i etter valget.