Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Det helsebudsjettet som er utgangspunktet for diskusjonen i Stortinget i dag, er på nesten 130 milliarder kr. Vi brukte flere offentlige penger pr. hode enn de fleste andre land, og vi har en helsepolitikk som har som mål at helsetjenester skal være tilgjengelig for alle, uavhengig av status og personlig økonomi. Bestemor hadde i si tid et slagord som hun ofte brakte inn i samtaler: Når vi er friske, har vi så mange ønsker, når vi er sjuke, har vi bare ett. Det var et utsagn sprunget ut av erfaringer om et helsevesen som den gang stort sett var ikke-eksisterende i små, veiløse bygder nordpå. Der var det ofte slik at folk – både unge og gamle – døde av banale, ufarlige sykdommer, som lett kunne vært behandlet. I dag letter ambulansehelikoptrene og flyr på kort tid dit et alvorlig sykt eller skadet menneske befinner seg. Vi har tilgang på leger og annet helsepersonell, også når mindre farlige lidelser rammer oss. Det har med andre ord skjedd en fantastisk utvikling på helsefeltet siden bestemors tid. Samtidig ser vi en mer urovekkende utvikling. Flere mennesker enn før opplever å bli psykisk sjuk, flere sliter med store rusproblemer, og vi ser en økning i sjukdommer som diabetes, kols og andre livsstilsrelaterte lidelser. Det som er mest urovekkende, er at forskjellen mellom dem som blir rammet av slike sjukdommer og dem som ikke blir det, ofte går langs sosiale, utdanningsmessige og økonomiske skillelinjer. Vi kan med andre ord oppleve at samfunnet vårt utvikler seg i ei retning der god helse blir en bonus først og fremst for dem som har mest fra før. Vi må sette alt inn på å hindre at det skjer. St.meld. nr. 47 for 2008–2009, Samhandlingsreformen, som Regjeringa la fram i juni, går til kjernen i denne problemstillingen, og det budsjettet vi behandler i dag, tar noen grep for å peke ut retninga. Dette er en reform som slår fast at helsetjenester i så stor grad som mulig må gis nær der folk bor, at man i mye større grad enn hittil må ha fokus på helsefremmende og forebyggende virksomhet og – i andre enden av tiltakskjeden – på rehabilitering, som er så viktig for å få folk tilbake til sitt vanlige, eller tilnærmet vanlige, funksjonsnivå etter sjukdom eller skade. Dersom vi skal lykkes, må vi også tenke nytt når det gjelder utdanning av helsepersonell, og annerledes når det gjelder samarbeid mellom kommuner og mellom nivåer i helsevesenet. Regjeringa har i budsjettet for 2010 bevilget 270 mill. kr til forebyggende samarbeid i kommunene og nesten 100 mill. kr til lokalmedisinsk virksomhet og til interkommunalt samarbeid på helseområdet. Det er en begynnelse på det som fokuseres i Samhandlingsreformen, og som de fleste etter hvert erkjenner, at ressursene i helsevesenet ikke bare kan dreie seg om å være der når sjukdom er et faktum; vi må legge opp til at lokalsamfunn og kommuner jobber fram helseplaner som vektlegger det som er helsefremmende og livsbejaende. Da må vi også utdanne helsepersonell som bl.a. er spesialisert innen allmennmedisin og samfunnsmedisin, og vi trenger folk med annen, komplementær fagkompetanse. Regjeringa la i forbindelse med budsjettet i 2008 fram Nasjonal strategi for habilitering og rehabilitering. Det er en strategi bygd på erkjennelsen av at dette feltet verken har hatt den posisjon eller de ressurser som det fortjener. Helsevesenet har hatt for dårlig oversikt over rehabiliterings- og habiliteringsfeltet og for fragmentert kunnskap om metoder og resultater. Strategien legger opp et løp som fram mot 2011 skal endre på dette. Rehabilitering skal være en integrert del i de fleste individuelle pasientforløp og skal foregå på alle nivåer i helsetjenesten – i kommunene, ved behandlende sykehus, i lærings- og mestringssentre og i egne spesialiserte rehabiliterings- og opptreningsinstitusjoner. Det er ikke riktig det representanten Sjøli sier, for det er faktisk slik at flere får tilbud om rehabilitering i dag. Veksten når det gjelder helseforetakenes kjøp av plasser i private rehabiliteringsinstitusjoner, var på 18 pst. fra 2006 til 2008. Det foregår også rehabilitering i kommuner og sykehus. Så er det viktig at brukerne står sentralt i arbeidet med rehabiliterings- og habiliteringsstrategien, og det skal fortsatt være dialog mellom brukerorganisasjonene og Helse- og omsorgsdepartementet. St.meld. nr. 47 for 2008–2009, samhandlingsmeldinga, peker på viktigheten av å tenke nytt og annerledes rundt helse og helsetiltak. Tida er kommet for å se til områder som så langt har stått i skyggen. Vi vil ha sterkt søkelys på forebygging og rehabilitering når Stortinget skal behandle meldinga i kommende vårsesjon. Neste års budsjett bygger opp under dette. Vi regner med å ha opposisjonen med oss i dette arbeidet.