Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-03-11:
Ca. 34 000 gårdsbruk står tomme i Norge i dag, mens undersøkelser viser at ca. 400 000 mennesker kunne være interessert i å overta disse og, ikke minst, bruke dem. Som tidligere kommune- og fylkestingspolitiker – selv om det er en del år siden – var jeg ofte involvert i denne type saker, hvor det var en selger og en kjøper; en selger som av en eller flere årsaker ønsket å selge sin eiendom til en som kunne tenke seg å bo og videreutvikle denne eiendommen. De ble enige om pris, overtakelsestidspunkt, hva som skulle være inkludert i handelen, eventuelt at selger skulle få bo der en stund, eller få andre rettigheter i en viss periode – dvs. at alt var ordnet mellom selger og kjøper. Ofte var papirene skrevet av f.eks. en advokat, slik at alt var ordnet og gjennomtenkt. Så kom saken til kommunen for politisk behandling med en tilrådning fra rådmannen og ofte med et avslag, eller et delvis avslag, fordi f.eks. prisen var for høy i forhold til gårdens avkastning eller at noe av eiendommen skulle selges som tilleggsjord til en eller flere naboer. Dette førte ofte til et politisk flertall for rådmannens innstilling, og det resulterte i at det ikke ble noen handel, fordi selger ikke ønsket å selge gården til en for lav sum. Tross alt var dette et livsverk som noen ganger flere generasjoner hadde bygd opp. Det kunne også være at handelen ikke ble noe av fordi kjøper ønsket å kjøpe hele gården og ikke bare en del av den, eller det kunne være for kort tid for kjøper til å flytte til eiendommen. Dermed endte det ofte med at selger, dvs. eier, beholdt gården, forpaktet bort jorden og hadde avvirkning i skogen når det var ønskelig. Men det som er ille, er at bygningsmassen, både bolighus og driftsbygninger, bare sporadisk ble brukt, og forfallet begynte. Det samme kan sies om kulturlandskapet både i og rundt tunet, med spredning til hele eiendommen. Dermed starter forgubbingen av distriktene våre. Ingen nye overtar. Årene går, og ved dødsboet en del år senere er forfallet kommet for langt. Ingen ønsker å overta en falleferdig eiendom, og gården selges som tilleggsjord til naboen. I Rendalen kommune i Hedmark fylke er gjennomsnittsalderen 48 år, mens den på Jæren er 35 år. Dette sier noe om at skal man ha vekst, må et regel- og lovverk følge med i tiden. Skal man ha jobber ikke bare til noen få bønder, men også til elektrikere, snekkere, folk i butikker, helsepersonell, folk i velforening og idrettslag, må vi si ja, altså ha en ja-mentalitet, selv om noen av dem som overtar et gårdsbruk, ikke bor der hele tiden eller ikke bare driver med det gården har produsert i alle år. Mange leste sikkert i Bondebladet for en stund siden om han som fikk 3 000 kr i bot hver dag for at han drev med lafting inne på låven. Slik jeg forsto det, var dette en god nok levevei for ham, men myndighetene sa nei. Dessverre er ikke han den eneste som får nei, når man ønsker å utvide inntektene. Et annet eksempel er fra min kommune. En småbruker ønsket å legge ut en liten del av eiendommen til sju hyttetomter. Han hadde potensielle kjøpere, og han fikk lov av kommunen, men bare til fem tomter. Da ble det ikke noe av, for inntekten hans ved å selge disse tomtene lå i tomt nr. 6 og tomt nr. 7. De andre dekket utgiftene til opparbeidelse og salgsomkostninger. Jeg kan ramse opp mange situasjoner der folk ønsker å kjøpe tomme gårdsbruk, men de ønsker til en viss grad å bruke dem på en litt annen måte enn tidligere. Det ville skapt den veksten som distriktene trenger. Det ville skapt livskvalitet, og ikke minst ville det skapt lys i vinduene. Det ville også skapt optimisme hos dem som allerede bor der. Det er ofte slik at hvis naboen pusser opp, bygger noe nytt, smitter det. Kanskje gjør man ikke like mye, men noe vil man gjøre. Dette ville igjen ha skapt en verdiøkning som både eier og hans etterkommere ville hatt nytte av, og ikke minst samfunnet generelt. Det ville også gjort mye for turistene, og det vi ønsker å vise dem. Ingen vil vel være stolt av å vise fram et område eller en bygd der mange av de 34 000 tomme gårdsbrukene står. I tillegg til de 34 000 tomme gårdsbrukene har vi en sørgelig utvikling når det gjelder antall gårdsbruk som blir drevet. I den siste fireårsperioden, mens Senterpartiet har hatt landbruks- og matministeren, og vi har hatt den samme regjering som nå, har det blitt 4 419 færre gårdsbruk. Jeg tror det har en klar sammenheng med de tomme gårdsbrukene. Når det ikke lønner seg å pusse opp bygninger og eiendommer fordi det bl.a. er makspriser ved salg, gir man opp, eller i beste fall, holder det på samme nivå. Enkelte motstandere – og kanskje også det store flertallet – hevder at med Fremskrittspartiets politikk ville mange av disse gårdsbrukene bli kjøpt opp av rike folk og bare bli benyttet til feriesteder. Ja, det er kanskje riktig at noen av dem ville ha blitt det, men det ville blitt lys i vinduene i deler av året, bygningene ville blitt tatt vare på, pusset opp og utvidet. Det ville skapt arbeid og positive ringvirkninger, og jorda ville blitt leid bort til naboen, slik at han hadde fått styrket sitt bruk – en vinn-vinn-situasjon for alle. Servicetilbudet i bygda ville ha blomstret, og det ville alle ha tjent på. Det er sagt av nåværende og tidligere regjeringer at landbruket skal være ryggraden i bosetningen ute i distriktene. Slik var det kanskje før, men den ryggraden er i dag svært skrøpelig og tåler lite. Jeg tror at det gryende bondeopprøret vi ser i dag, ikke bare er politisk bråk foran et jordbruksoppgjør, men noe mer alvorlig. For å redde distriktene og landbruket må man tenke nytt. Lover, regler, arealplaner, reguleringsplaner m.m. må forandres til dagens nivå, og ikke minst må man se framover. Dagens eier av en gård, uansett om det er et lite småbruk eller en storgård, må få råderetten tilbake. Disposisjonsretten må over til eier. Det er ingen som frivillig ønsker å gi fra seg gården for en latterlig liten sum, når den har en helt annen verdi. Da sitter eieren på den til det blir forandringer, og håper at det blir i hans tid. Optimismen i landbruket må tilbake. Antall dekar god matjord må styrkes, slik det ble i de to siste årene med borgerlig styre, før Stoltenberg-regjeringen overtok. De siste fire årene har vi mistet ca. 141 000 dekar. Den som ikke skjønner at noe må gjøres med dagens landbrukspolitikk, lover, regler og reguleringer på alle måter, vil, slik jeg oppfatter det, være med på å rasere distriktene i et raskt tempo. Nytenkning må til, slik at optimismen og livskvaliteten kommer tilbake. Det er viktigere med bolyst enn med den botvangen vi har i dag.