Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-11-02:
Jeg hadde ikke æren av å ha sikkerhetsvakter rundt meg i New York under spesialsesjonen, men jeg tror nok at de som fulgte debatten og hørte det norske innlegget, oppfattet at her var det en offensiv statsråd og en holdning fra norsk side om at kvinners rettigheter er svært viktig, og at vi følger opp handlingsplanen og vil stå på for at den skal bli fulgt opp også fra andre lands side. Når jeg nevnte dette med kvantifiserte målsettinger, er de nådd for Norges vedkommende. Vi har oppfylt våre forpliktelser. Men det er klart at det holder ikke med det, vi er nødt til å arbeide for at andre land også oppfyller sine kvantifiserte målsettinger. Og den kampen er langt fra slutt. Når det så gjelder de frivillige organisasjonene, gir vi faktisk allerede støtte til flere kvinneorganisasjoner og deres arbeid, og vi støtter flere prosjekter nettopp i den retning som representanten Bekkemellem Orheim etterlyste. Grunnen til at jeg fant å understreke i mitt innlegg at den offentlige helsetjenesten er svært viktig, er selvfølgelig at selv om man har noen prosjekter rundt omkring som gjør noe i forhold til kvinners rettigheter i de områdene de gjelder, er det først når man har et offentlig helsetilbud som når ut, at man når den store massen av kvinner. Det er kun gjennom en skikkelig offensiv og ordentlig offentlig sektor, utbygd i distriktene, at man når de fattige og mest marginaliserte kvinnene. Og det er grunnen til at vi legger vekt på den. Selv om vi kanskje kan være misfornøyde med at vi ikke når tilstrekkelig ut og får en ordentlig endring av politikken raskt nok, må vi på en måte ikke gi opp den, for da har vi gitt opp den store massen av kvinner i forhold til denne type helsetjenester. Jeg vil understreke at gjennom den omleggingen vi nå gjør av norsk bistand i samsvar med diskusjoner vi har hatt i Stortinget, ønsker vi å gå mer over på store helsesektorprogrammer, og da vil policy-dialogen med det enkelte land bli veldig viktig. Det er slik man når mange av de fattigste kvinnene. Og som kjent, blant de fattigste er det 70 pst. kvinner og barn. Når det så gjelder temaet prevensjon på konferansen, kan jeg forsikre om, som jeg også gjorde i mitt innlegg – og jeg tror at de som la merke til den norske holdningen, registrerte det – at Norge hadde en meget offensiv holdning, ikke minst når det gjaldt ungdom og prevensjonsmidler, som var et av de store kontroversielle temaene. Der har vi et syn som er i samsvar med stortingsflertallets. Det tror jeg også har vært reflektert i denne salen de siste årene, så representanten Bekkemellem Orheim kan kanskje følge litt bedre med. Når det gjelder representantens henvisning til statssekretær Haaland Matlary, så representerte hun da Paven. Nå representerer hun den norske regjering når hun er ute og reiser, og da trenger det ikke å være den samme politikken som gjelder – nå er det den norske regjeringens politikk som gjelder, og den er basert på den basis vi har i Stortinget. La meg til slutt vise til at utfordringen vår ikke bare er å stå på i forhold til kvinners rettigheter, den er like mye å finne en måte å gjøre det på som gjør at vi kan få gjennomslag internasjonalt. Der har Nafis Sadik sagt til oss at vi må prøve å finne en måte å gjøre det på som ikke provoserer og fører til tilbakegang. Det er en stor utfordring for oss alle.