Grunde Almeland (Venstre), 2018-11-08:
Dette er en interpellasjon jeg egentlig skulle ønske vi kunne være foruten. Jeg skulle ønske at jeg slapp å stå her i Stortinget og trekke fram noen få av de altfor mange eksemplene på vold, trusler og diskriminerende handlinger altfor mange opplever. Jeg skulle ønske jeg slapp, nettopp fordi vi i utgangspunktet har et godt lovverk i Norge. I straffeloven rammes hatkriminalitet av § 77, om skjerpede omstendigheter, § 185, om hatefulle ytringer, § 186, om diskriminering, § 264, om grove trusler, § 272 e, om grov kroppskrenkelse, § 274 e, om grov kroppsskade, og § 352 c, om grovt skadeverk. Dette skal gi dem som utsettes for hatkriminalitet, et godt vern enten hatet kommer på grunn av hudfarge, nasjonal eller etnisk opprinnelse, religion, homofil orientering eller nedsatt funksjonsevne. Rett før sommeren bestemte vi her i Stortinget at straffelovens bestemmelser om hatefulle ytringer, hatkriminalitet og diskriminering skal utvides slik at de også omfatter hatefulle ytringer som framsettes, eller diskriminering som utøves, på grunn av en persons kjønnsuttrykk eller kjønnsidentitet. Dette er et viktig arbeid som jeg ser fram til at justisministeren fremmer et forslag om for Stortinget. Til tross for at lovverket tilsynelatende i stor grad er på plass, har mediene den siste tiden fortalt om flere grove tilfeller av hatkriminalitet. Disse sakene har rettet søkelyset mot det samfunnsproblemet dette hatet faktisk er. Det fortjener mer oppmerksomhet enn det så langt har fått, og jeg er glad vi kan diskutere det her i dag. For det er nettopp dette med eksemplene. Som sagt skulle jeg gjerne sluppet å trekke fram disse her i dag, men altfor ofte skjer disse angrepene uten at vi som storsamfunn gjør noe annet enn å grøsse mens vi skroller videre til neste og hyggeligere sak. En kveld i september er 33 år gamle Kirsten Flakstad på vei til kjæresten sin. På veien spør to fremmede menn om hen er gutt eller jente. Hen ender på legevakten etter å ha blitt slått og sparket gjentatte ganger på grunn av kjønnsuttrykket sitt. TV 2 kunne i år fortelle om 22 år gamle Liban Nur, som fikk slengt rasistiske skjellsord etter seg, ble banket opp og filmet av gjerningsmannen, som så spredte voldsvideoen på sosiale medier og skrøt av hendelsen. I 2016 ble 25 år gamle Tamarin Varner spyttet på på trikken i Oslo fordi hun har cerebral parese. I helgen viste 17 år gamle Håvard Skåli fram kulen i pannen han fikk etter å ha vært på halloweenfest, til NRK. De siste ordene han hørte før slagene, som handlet om hans seksuelle legning, passer seg ikke for Stortingets talerstol. I Norge skal ikke folk bli hetset, truet eller skadet på grunn av hvem de er, eller på grunn av en antakelse om hvem de er. Det er fort gjort å ta rettigheter som er vunnet gjennom tiår med kamp, for gitt. Men det finnes en understrøm av hat som må identifiseres og stoppes. Hatkriminalitet rammer altfor mange, altfor ofte. Hatkriminalitet er bl.a. drapstrusler mot Utøya-overlevende, hets mot samer i 17. mai-toget og antisiganisme – hat mot romfolk. Den siste tiden har vi sett en rekke hatefulle ytringer som tar mye plass i mediebildet. Ikke alt dette er kriminalitet, men det bidrar kanskje til å legitimere nettopp hatkriminaliteten, og det gir uttrykk for mange av de samme holdningene. Jeg tenker her på alt fra kritikken av Oslo-byrådens nye baby, til varaordføreren i Oslos norskhet. Noen ganger kan denne typen ytringer bli til trusler, og noen ganger kan det også bli til faktisk vold. Denne formen for kriminalitet er helt uakseptabel og må bekjempes. Hatkriminalitet rammer ikke bare offeret for den kriminelle handlingen, men det skaper usikkerhet for alle mennesker som tilhører gruppen. Dette er en form for kriminalitet som rammer en fordi man er den man er, og sender et signal til alle som tilhører en minoritet – at den man er, gjør en til et potensielt offer. Hatkriminalitet motivert i f.eks. offerets seksuelle legning oppleves av mange som et angrep på alle skeive. Den svekker forutsetningene for at absolutt alle borgere skal føle seg trygge og hjemme i Norge. Trusler eksempelvis mot samfunnsdebattanter basert på deres etnisitet, kjønn eller seksuelle orientering er også et angrep på demokratiet. I Norge skal alle kunne ytre seg med sin identitet og delta i den offentlige debatten. Hatkriminalitet er et angrep på verdiene vi bygger fellesskapet vårt på: frihet, mangfold, menneskeverd, likhet og rettssikkerhet. Derfor er det spesielt viktig at vi tar hatkriminalitet på alvor og sammen jobber for å bekjempe det. Hvordan vi behandler disse sakene, sier mye om hvor langt vi har kommet som et demokratisk samfunn. Selv om antall anmeldelser har økt de siste årene, er det fortsatt grunn til å tro at det er store mørketall. Det er et problem at altfor mange ikke anmelder – dette til tross for at antall anmeldte saker om hatkriminalitet igjen økte i 2017, til totalt 549 saker på landsbasis. I Politidirektoratets årlige innbyggerundersøkelse opplyste 1,4 pst. av respondentene å ha blitt utsatt for hatkriminalitet. Omregnet til antall av befolkningen vil det si at rundt 70 000 mennesker kan ha blitt utsatt for hatkriminalitet i 2017 – et betydelig høyere tall enn det totale antallet anmeldte saker. Politiet er selv av den oppfatning at mørketallene på hatkriminalitet trolig er betydelige. Politiet og justisministeren har oppfordret mennesker utsatt for hatkriminalitet til å anmelde til politiet, men samtidig ser vi at det er veldig mange som lar være – folk som ikke anmelder fordi belastningen ved å ta steget føles stort, og troen på at politiet skal ta saken på alvor, er for liten. Leder i FRI mottok i mars en trusselmelding der motivet var hennes seksuelle orientering. Lederen anmeldte saken til politiets hatkriminalitetsgruppe i Oslo. Saken ble så flyttet til Agder politidistrikt fordi gjerningspersonen bodde der. I etterkant hørte hun ingenting før hun mottok et brev i posten om at saken var blitt henlagt. Hun sa i etterkant at hun er usikker på om hun ønsker å anbefale andre i samme situasjon å anmelde, og at saker som denne, der den som er utsatt for hatkriminalitet, må bære all belastning uten oppfølging, ikke er forsvarlig. Når politiet ikke har tillit, er det ubestridt at noe må gjøres, for dette er ikke en tillit man bare kan knipse med fingrene og få på plass. Det er heller ikke de som utsettes for hat, som har ansvaret her. Det er politiets jobb å vise at de er til å stole på, vise at de som kommer og anmelder, tas på alvor. Det er uakseptabelt at man velger å la være å anmelde hatkriminalitet til politiet fordi de ikke prioriterer sakene. Samtidig ser vi at det er kun Oslo politidistrikt som jobber systematisk med hatkriminalitet. Da hatkriminalitetsgruppen i Oslo ble opprettet, ble det bl.a. begrunnet fra politiets side at de måtte gjøre en bedre kartleggingsjobb, og at det lå en erkjennelse i at de ikke hadde jobbet nok med dette feltet, ettersom en egen gruppe ble opprettet. Flere politidistrikt bør følge etter. Det skal ikke være slik at en anmeldelse i Oslo følges opp, mens en anmeldelse i Finnmark henlegges. I 2015 måtte daværende barne-, likestillings- og inkluderingsminister Solveig Horne svare på spørsmål i FN om Norges innsats mot rasisme, da komiteen skulle granske Norges arbeid mot rasisme og diskriminering. Norge har blitt kritisert internasjonalt for ikke å gjøre nok i arbeidet mot hatkriminalitet. Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa, OSSE, har bl.a. pekt på at politiet gjør for lite for å kartlegge omfanget av rasistisk motivert vold, og Den europeiske kommisjonen mot rasisme og intoleranse har tidligere konkludert med at det ikke finnes statistikk som gir et klart bilde av omfanget av rasediskriminering. Flere peker på manglende samordning på tvers av politidistriktene som et problem. Derav mitt spørsmål: Hva vil regjeringen gjøre for å sikre at arbeidet mot hatkriminalitet er en prioritert oppgave i alle politidistrikt, og at alle saker får lik behandling i alle politidistrikt?