trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-04-28:
Jeg er helt enig i at også dette selvsagt må ses i sammenheng med det store pensjonssystemet vårt. Men det er ikke sånn når Regjeringen ber om tilslutning til noe fra Stortinget og Stortinget så i sine merknader gir ganske klare føringer for at sånn skal det gjøres, at Regjeringen selv kan finne ut at nei, vi vil ikke gjøre det likevel – det er faktisk noe som er retningsgivende for det arbeidet som skal gjøres. Det viktigste spørsmålet her er om ansatte som har sine ordninger i Statens Pensjonskasse, og som så blir omstilt ved at organiseringen av virksomheten blir annerledes, fortsatt skal kunne videreføre sin pensjonsordning i Statens Pensjonskasse. Det er ikke et spørsmål som nødvendigvis kan vente til den samlede pensjonsbehandlingen er ferdig, i hvert fall ikke til alle endringene i systemordningene er på plass. Så jeg har to spørsmål: Er statsråden prinsipielt enig i det målet Stortinget har satt om at ansatte som blir omstilt, fortsatt skal kunne beholde sin ordning i Statens Pensjonskasse? Og hvordan skal man sikre det, hvis man skal vente til hele pensjonsreformen er gjennomført?
Oddvard Nilsen (Høyre), 2004-03-03:
Jeg foreslår Øyvind Halleraker og Anne Berit Andersen.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-03:
På vegne av representantene Heikki Holmås, Inga Marte Thorkildsen, Ingvild Vaggen Malvik og meg selv vil jeg framsette et forslag om å endre lov om barnevernstjenester og eventuelt andre relevante lover slik at loven gjelder for barn som er norske statsborgere, og som oppholder seg i utlandet.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-03:
Jeg har et spørsmål til utdanningsministeren. Etter den tragiske hendelsen med drapene på de to kinesiske ungdommene er det blitt avdekket et system og et nettverk med internasjonale agenter som kjøper og selger plasser på utdanningsinstitusjoner. Dette foregår hovedsakelig innenfor private utdanningsinstitusjoner. De statlige norske utdanningsinstitusjonene bruker ikke dette systemet. De formidler studenter på ordinær måte gjennom sitt eget nettverk. Mitt spørsmål til statsråden er: Ser hun det som et problem at internasjonale agenter formidler studenter på denne måten? Dette er private utdanningsinstitusjoner som i stor grad får statlig støtte, så vi kan nesten si at det direkte og indirekte er statlige penger som går i lommene på internasjonale agenter. Ser statsråden dette som et problem? Og er hun interessert i å gripe fatt i dette for å prøve å begrense omfanget av denne type virksomhet?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-03:
Jeg takker for svaret, men jeg føler ikke at statsråden tar dette riktig på alvor. Det er et organisert system, og kanskje – jeg sier kanskje – også et kriminelt system, som formidler studenter på denne måten. Som jeg sa, gjelder dette norske utdanningsinstitusjoner som i stor grad er finansiert gjennom offentlige midler. På denne måten går offentlige midler i lommen på agenter, kanskje også på kriminelle miljøer, og da synes jeg det alvorlige spørsmålet til statsråden blir: Vil statsråden være med på å bruke tilskuddet som et virkemiddel overfor disse private institusjonene som bruker agenter? Det vil si: Er hun villig til å trekke tilbake, eksempelvis, tilskuddet til private institusjoner som bevisst bruker agenter for å sikre seg rekruttering av studenter til sine institusjoner? Vi har muligheten hvis vi vil. Vi har de politiske virkemidlene, som vi kan bruke hvis vi vil. Derfor ligger på mange måter ballen hos statsråden for å prøve å begrense og prøve å stoppe denne virksomheten.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-03:
Det var jo en ganske sterk påstand at ressurssituasjonen er det eneste opposisjonen kan diskutere. Jeg føler at vi gang på gang også prøver å diskutere innholdet i skolen. For fire måneder siden behandlet vi en stortingsmelding om ressurssituasjonen, det er riktig. Den gikk fram til 2002 og viste bl.a. at det var en nedgang fra 1997, og spesielt i det siste året, 2002. Vi har grunn til å tro, ut fra det vi kjenner til, at denne nedgangen i ressurssituasjonen har fortsatt. Det har vi grunn til å tro. I fjor vedtok vi å oppheve klassedelingstallet, og i den forbindelse fikk SV regjeringspartiene med på et vedtak der vi sa at kommunene skal tilføre ressurser som om klassedelingstallet fortsatt er der. Vi har fått tilbakemeldinger som tyder på at en del kommuner ikke følger opp dette, og mitt spørsmål til statsråden er: Har hun fått den samme tilbakemeldingen? Og hvis det er tilfellet, på hvilken måte vil hun følge opp dette, slik at opphevingen av klassedelingstallet ikke blir brukt til å spare ressurser?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-03:
Jeg har følgende spørsmål til utdanningsministeren: «I den senere tid er det kommet utsagn som tyder på at det også ved de statlige spesialskolene ble gjort overgrep mot barn og unge. For deler av barnevernsinstitusjonene har omfattende undersøkelser avdekket alvorlige overgrep. Det er ingen grunn til å anta at situasjonen skulle være annerledes ved de statlige spesialskolene. Det er viktig at de som etter mange års taushet klarer å snakke om det som skjedde, blir trodd. Vil statsråden ta initiativ til å få avdekket eventuelle overgrep ved spesialskolene?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-03:
Jeg takker for svaret, som jeg opplever som positivt på mange måter. For det første synes jeg det er veldig bra at departementet tar på alvor de enkeltpersonene som henvender seg der, og at de blir vurdert i forhold til billighetserstatning. Det synes jeg er veldig bra. Men vi må også være opptatt av den andre biten, nemlig det at flere kommer, og det at noen tør å begynne å snakke om det. Det er viktig at det blir tillatt å snakke om det. Den beste måten vi kan vise at det er tillatt å snakke om dette på, er å si at vi tror på dere, og vi vil prøve å avdekke det som har skjedd. Jeg oppfattet det vel slik av svaret fra statsråden at hun er villig til å gå inn og vurdere en større undersøkelse. Min oppfordring til statsråden er at hun rett og slett tar dette i forkant. Når det kommer voksne i dag som påstår at de har vært utsatt for overgrep, så tar vi det på alvor, vi tror på dem, og så velger vi å gjennomføre en omfattende undersøkelse for å avdekke dette. Det tror jeg vil gjøre det lettere for andre å stå fram med det de har opplevd.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-03:
Jeg synes det er et sterkt og klart signal som statsråden her gir, at de som opplever det slik at de har vært utsatt for overgrep, tar kontakt, slik at man i hvert fall kan få en viss peiling på hvor stort omfang dette har, og at vi eventuelt kan sette i gang en større undersøkelse. Som jeg sa i stad, tror jeg at noe av det aller viktigste er at vi tror på dem som kommer, og den beste måten å gjøre det på, er å prøve sammen å få avdekket det som har skjedd. Jeg er helt sikker på at det betyr veldig, veldig mye for dem som har vært utsatt for overgrep, for at de skal få et bedre liv framover. Det er viktig. Så et lite tillegg: Ny Tid har avdekket at det også har foregått overgrep ved norske, private skoler i utlandet som får statsstøtte. Det har bl.a. vært avdekket overgrep ved en del misjonsskoler. Ser statsråden det slik at det også kan være aktuelt å gå inn og se på den typen skoler og eventuelt styrke tilsynet med de skolene som vi har i utlandet?
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Vi har ikke noen nøyaktig oversikt over hvor mange elever og studenter fra særlig Kina som er i Norge, men vi antar at det er ca. 500–700 kinesiske elever og studenter her i landet, hvorav 300–400 er ved universiteter og høyskoler. Disse er gitt oppholdstillatelse som en følge av at de har fått skoleplass eller studieplass. I høyere utdanning må vi anta at mye dreier seg om organisert utveksling, om samarbeid om stipendprogram og relativt kontrollerte ordninger, også ønskede ordninger, med stor grad av gjensidighet og også med et bistandselement. I folkehøyskolene er opptaket regulert. Der skal det være maksimum 500 utenlandske elever fra utenom EØS-området, og det var litt færre i fjor. I friskolene, og det gjelder særlig de videregående friskolene, er det i henhold til den gamle privatskoleloven ingen bestemmelser som regulerer dette opptaket. Jeg mener det er to spørsmål som det er grunn til å gripe fatt i her. For det første om man i forbindelse med revisjonen av friskoleloven når det gjelder videregående opplæring, bør regulere antallet eller kriteriene for opptak av utenlandske studenter til de videregående friskolene, fordi det ikke kan være et kriterium bare at man har fallende rekruttering i Norge. Det andre, og det som vi må belyse, er den agentvirksomheten som representanten Reikvam tar opp. Vi kan ikke akseptere at studenter og elever kommer til Norge på falske premisser, og det er avdekket at det foregår uheldig agentvirksomhet. Nå må det sies at både universitets- og høyskolemiljøet og folkehøyskolene har tatt initiativ til å gjøre noe med dette. Men jeg mener det må iverksettes ytterligere tiltak, og det har jeg allerede tatt initiativ til.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Svaret er at jeg er villig til å vurdere begrensninger i rekrutteringen der hvor det ikke allerede er begrensninger, dvs. særlig i de videregående friskolene. Det kommer jeg til å vurdere i forbindelse med revisjonen av friskoleloven når det gjelder videregående opplæring, for det kan ikke være det eneste kriteriet når man rekrutterer fra utlandet, at man selv har fallende søkning internt i Norge. Det har ikke vært intensjonen med statsstøtten. Det andre jeg vil gå inn i, i samarbeid med utdanningsinstitusjonene, er selve agentvirksomheten. At det foregår formidlingsaktivitet, er jo ikke ulovlig. Det trenger vi. Men vi trenger å sørge for at det er så god informasjon til de elever og studenter som rekrutteres, at de ikke rekrutteres på falske premisser, at det selvsagt ikke foregår noe kriminelt, og at de heller ikke skal betale enorme beløp for å kunne la seg rekruttere til Norge. Alt dette går vi inn i. Utdanningsinstitusjonene gjør en del selv, men jeg har tatt initiativ til å samarbeide med utdanningsinstitusjonene om dette for å komme den uheldige agentvirksomheten til livs.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Det primære her er vel at de får god informasjon i det landet de reiser fra, for de er jo ikke i Norge når de blir rekruttert. Og noe av det vi vil gjøre, er å samarbeide med ambassadene i de land det gjelder. I dette tilfellet har det spesielt vært oppmerksomhet omkring Kina, og der har vi samarbeidet med ambassaden i Beijing om et informasjonsopplegg til kinesiske elever og studenter. Det er allerede i gang, men det arbeidet bør etter min oppfatning intensiveres. Vi bør også, i samarbeid med Informasjonskontoret for folkehøyskolene, fortsette det informasjonsopplegget de har startet opp, og som kan blir enda bedre. Vi bør gjøre lærestedene i Norge spesielt oppmerksomme på behovet for nok og korrekt informasjon til kinesiske søkere, både om hva studiestedene i Norge er, og om hva de ikke er. Vi ser også tilfeller av at det kommer studenter til Norge som begynner på videregående opplæring, men som tror de begynner i høyere utdanning. Vi bør sammen med lærestedene og andre berørte også finne frem til hensiktsmessige måter å vurdere den såkalte agentvirksomheten på. Jeg må legge til at vi kan ikke utelukke at det finnes legitim agentvirksomhet. Agentvirksomhet og formidlingsvirksomhet foregår overalt når det gjelder utdanning, også i Norge. En utdanningsmesse, f.eks., kan jo sies å være en formidlingsvirksomhet, og det må man jo tillate. Men det vi vil til livs, er at dette systemet misbrukes. Det vil vi samarbeide med norske utdanningsinstitusjoner om.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Dette var den andre delen av mitt svar i sted, og det er høyst relevant. Når det gjelder høyere utdanning, mener jeg det er en klar politikk, som er omforent her i Stortinget, at vi ønsker internasjonalisering, utveksling over landegrensene til gjensidig nytte og glede. Vi ønsker også en utveksling som har et bistandselement i seg. Jeg føler at det er rimelig kontrollert. Når det gjelder folkehøyskolene, er det også slik at folkehøyskolenes ideologi tilsier at det er positivt med et internasjonalt element, men her er det altså satt et tak på antallet som kan rekrutteres – og det har skjedd tidligere – utenfor EØS-området. Det er ikke en slik restriksjon når det gjelder de tidligere videregående privatskolene, nå kalt friskolene. Det vil vi altså vurdere, for det kan ikke være slik at bare sviktende rekruttering hjemme skal begrunne at man skal igangsette store rekrutteringskampanjer ute hvis det ikke er andre begrunnelser. Det har etter min vurdering ikke vært Stortingets intensjon med de støtteordninger som er innført til private utdanningsinstitusjoner.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Jeg kan bekrefte, som jeg også sa i mitt aller første innlegg, at den kvoten som gjelder folkehøyskolene, ikke har vært utnyttet de senere år. Det er helt riktig. Når det gjelder norske studenter i utlandet, altså studenter på høyere nivå, føler jeg at omstendighetene her er betryggende i den forstand at Kvalitetsreformen jo legger opp til at utvekslingen skal være gjensidig, og at den skal bygge på institusjonssamarbeid, dvs. at de norske høyere utdanningsinstitusjonene skal inngå samarbeid med utenlandske utdanningsinstitusjoner. Det skjer i et regime globalt, hvor det bygges opp flere og bedre kvalitetssikringssystemer. Jeg mener også at det nye finansieringssystemet for norske studenter som reiser til utlandet, er slik at det appellerer til studentene til selv å lete etter studiesteder som holder høy kvalitet, bl.a. fordi egenandelen er til stede, og at det motiverer dem økonomisk til å se etter slike studiesteder.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Når jeg sa «betryggende» former, henviste jeg til høyere utdanning. Jeg mener at dette storting har lagt veldig klare rammebetingelser for internasjonaliseringen og den virksomheten. Det er helt klart uttrykt fra dette storting at det er ønskelig, men at det skal være gjensidighet i det. Vi oppretter jo også nå i Bergen et senter for internasjonalisering av høyere utdanning. Når det gjelder folkehøyskolene, er det som sagt regler, og de har tatt tak i det. Men jeg tror at dette er et område for nærmere studier. Spesielt i forhold til de videregående friskolene og folkehøyskolene, i tillegg til agentvirksomheten, som i og for seg alle skoler og studiesteder bruker, kan det kanskje være grunnlag for å se nærmere på dette. I forbindelse med den tragiske drapssaken nylig, må jeg legge til at det jo synes som om den ikke nødvendigvis, slik noen fryktet, har sammenheng med skolesaken. Når det gjelder den spesielle skolesaken, er det andre uregelmessigheter som har gjort at departementet, lenge før dette kom frem i mediene, i desember tok initiativ til et møte mellom fylkesmannen og departementet, hvor vi tok opp spørsmål knyttet til regnskap, elevlister, antall utenlandske studenter, osv.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Jeg er overhodet ikke flau over det vi har gjort på skoleområdet. Jeg mener at vi har gjennomført veldig mye riktig og veldig mye viktig som kommer skolen til gode, og jeg registrerer også at det faktisk har vært en stor grad av enighet i denne sal om de tiltak og de forslag vi har gjennomført på skoleområdet. Så gjenstår det en stor, viktig sak, som representanten Skjælaaen var inne på, og det er den stortingsmeldingen som vi legger frem for Stortinget om ganske kort tid, der man særlig vil drøfte viktige spørsmål når det gjelder innhold og struktur i grunnopplæringen. Når det gjelder ressursbruk, er det riktig at det har vært en viss nedgang den siste tiden, men stort sett er bildet at ressursbruken i norsk skole er relativt stabil. Vi har omtrent verdens høyeste ressursbruk. Hovedårsaken til den høye ressursbruken er at vi har høy lærertetthet. Det er ca. elleve elever pr. lærer i grunnskolen i Norge, hvilket ligger helt i verdenstoppen. Det er bare Danmark som overstiger det, og da bare på barnetrinnet. Det er en veldig positiv nyhet, for etter min vurdering er lærerne den absolutt viktigste kilden til å få til en bedre skole. Lærerne er den viktigste ressursen. Det er ikke bare en floskel. Jeg kan vel røpe så mye at hvis vi skal satse på skole i tiden som kommer, tror jeg at noe av det viktigste vi kan satse på, er å bedre kompetansen blant lærerne, og jeg må også gjøre oppmerksom på at behovet for lærerrekruttering blir ganske stort i årene som kommer. Så jeg er tilfreds med det som er gjennomført. Det har skjedd et systemskifte som innebærer mye større handlefrihet for skoler og skoleeiere, og vi har satset mye mer på kvalitet i selve undervisningen og opplæringen, jf. bl.a. den satsingen som er gjort på leseferdigheter, på norsk, på realfag osv.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Noe av det gledelige som har skjedd de siste par årene, er at vi har fått mye mer kunnskap om norsk skole, at vi også har lært at det ikke er automatiske sammenhenger mellom små endringer i ressursbruken og kvaliteten. Det er veldig tydelig at det er ikke så mye annet å diskutere lenger, for man er stort sett enig i og tilfreds med det Regjeringen har gjort på det skolepolitiske området, og det eneste man har å gjøre, er å vende tilbake til ressursdebatten. Men jeg har lyst til å si to ting: Jeg fulgte valgkampen foran siste stortingsvalg. Da var det to spørsmål som stod sentralt blant alle de politiske partiene. Det var at man trengte et ressursløft når det gjaldt lærernes lønninger – det var jeg helt enig i – og man trengte et ressursløft når det gjaldt skolebygg. Begge deler er fulgt opp til punkt og prikke i denne stortingsperioden. Lærerne har fått et kraftig lønnsløft, høyst fortjent, og det har også vært satset mye på skolebygg gjennom låneordningen. Men den effektivitetsgevinsten som var forutsatt tatt ut som en følge av dette lønnsløftet, er ikke tatt ut, og det gjør det midlertidig trangere for skolene når det gjelder driftsmidler for øvrig.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Jeg sier ikke at ressursspørsmålet er uvesentlig, men jeg registrerer at det er det eneste opposisjonen kan diskutere. Det står fast at norsk skole har et meget høyt ressursnivå. Jeg mener det er en sterk overdrivelse å snakke om at det fysiske læremiljøet i Norge er veldig dårlig. Det er blant verdens beste, sannsynligvis. Vi har verdens høyeste lærertetthet. Det er satset veldig mye, hvis man måler ressursbruken i kroner, på å øke lærerlønningene og på å bedre skolebyggene. I årene som kommer, kommer det til å bli satset enda mer, fordi vi skal gjennomføre reformer når det gjelder innhold og struktur. Vi får en elevtallsutvikling som krever det, så jeg mener dette er sterke og «dramatiserende» overdrivelser. Jeg ser at representanten Arnstad står og rister på hodet, og det forstyrrer meg lite grann, men jeg må innrømme at jeg synes det er sterke overdrivelser, og at det foregår veldig mye bra i norsk skole. Den svartmalingen som opposisjonen nå gjør seg til talsmann for, har faktisk også Utdanningsforbundet forlatt.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Jeg synes nesten det er freidig av Arbeiderpartiet å ta opp spørsmålet. Her har man satset på enhetsskolen og de såkalt svake i mange år. Man har satset veldig mye på ressurser. Man har ikke interessert seg så mye for hva som kom ut av skolen, men veldig mye for hva man puttet inn. Det den kunnskapen vi har fått de siste to årene, har avdekket, er at Norge skiller seg ut negativt på ett veldig vesentlig punkt, nemlig at vi har en forskjellsskole. Det er store og systematiske forskjeller mellom elever i norsk skole, og de er systematiske i den forstand at de er mellom kjønn, de er mellom minoritet og majoritet, de er avhengige av hvilken foreldrebakgrunn man har, osv., og vi har en meget stor gruppe faglig svake elever. Jeg vil si at det viktigste siktemålet Regjeringen har for sin skolepolitikk, er at vi skal gi en bedre tilpasset opplæring for hver enkelt og også gi de svake en sjanse til å strekke seg ut fra sine evner og talenter.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
La meg presisere at ressurser ikke er uvesentlig. Jeg mener det er veldig bra at vi ligger i verdenstoppen, og der ønsker jeg at vi fortsatt skal ligge. Og når det gjelder mitt utsagn om opposisjonen, skal jeg faktisk gjøre et lite unntak for representanten Rolf Reikvam. Når det gjelder Stortingets vedtak om at man skal tildele ressurser som om klassedelingsreglene eksisterer, er jeg fullt oppmerksom på det. Vi har hatt en veldig grundig dialog med fylkesmannen og med fylkesmannens utdanningsavdeling. Det har ikke kommet informasjon til meg om at dette ikke blir fulgt opp, men det skal jeg bringe med meg tilbake og sjekke nærmere. Jeg har selvfølgelig som intensjon å følge opp Stortingets vedtak på dette punkt.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Nei, det blir flere voksne pr. elev når man endrer klassedelingsreglene slik vi gjorde. Hvis man spør en forelder i Norge i dag hvor mange elever det er pr. lærer, tror jeg mange vil si at det er 28, men det er det jo ikke. Det er ca. 11 elever pr. lærer, og det varierer mellom trinn. Tallet er også lavere på høyere trinn. Det man har oppnådd på svært mange skoler, ja mange hundre skoler i Norge, hvor man har forlatt klassedelingsreglene, da som forsøksvirksomhet – ofte har man også forlatt arbeidstidsavtalen som forsøksvirksomhet – er at man arbeider med elevene i mer fleksible grupper. Dette er dels for å gi elevene en bedre tilpasset opplæring, dels også for at lærerne skal kunne arbeide i team og få et sosialt og faglig fellesskap, og for at hver lærer skal få ansvar for færre elever. På de skolene hvor det skjer, er det ganske vanlig at lærerne kan ha ansvaret for 10–12, maks 15, elever i stedet for 28. Så dette er for å komme til livs det som mange kaller «ettallstyranniet» i norsk skole: Én lærer, én klasse, én time, ett fag. Alle forstår at det må være ganske slitsomt for en lærer å være alene i et klasserom med 28 elever og takle både det faglige og sosiale der. Så for å løse opp i dette, til både elevers og læreres fordel, endret vi klassedelingsreglene. Dette sprer seg nå i norsk skole og finner allerede sted på mange hundre skoler. SINTEF har også evaluert dette forskningsmessig der det har funnet sted, og det er en meget positiv evaluering, som viser at alle er mer fornøyde. Det gjelder skoleledere, skoleeiere, lærere, elever og foreldre.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Karita Bekkemellem Orheim har ikke forstått Kvalitetsutvalgets forslag hvis hun tror at de foreslår å innrette klassene på en annen måte. De foreslår ikke klasser. De foreslår fleksible basisgrupper, ikke faste basisgrupper, ikke nye klassedelingsregler. Det har utvalgets leder presisert gang på gang. Dermed kan man si at det Kvalitetsutvalget foreslår, er nøyaktig det samme – bare med litt andre ord – som Stortinget har vedtatt, men som Arbeiderpartiet gikk imot, nemlig at man lar elevene kunne organiseres i pedagogisk forsvarlige grupper, slik man har uttrykt det i loven, i fleksible grupper, i mindre grupper. Når Kvalitetsutvalget har satt en grense på tolv elever, har de selv uttrykt at det ikke er en tilfeldig grense. Den ligger faktisk litt over det som er lærertettheten i Norge i dag. Så denne fleksible organiseringen med basisgrupper på tolv elever lar seg gjennomføre, og den gjennomføres på mange hundre skoler i Norge. Om jeg kan forsikre at det skal bli nok ressurser til læring? Ja, det kan jeg forsikre om. Det påfallende er at land som bruker mye mindre ressurser på læring, faktisk får mer læring ut av dem. Det må vi også interessere oss for.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Hvis det det spørres om her, er en evaluering av de mange forslag Regjeringen har fremmet og fått vedtatt og delvis gjennomført i denne perioden, er det naturlig å se det i sammenheng med de endringer som kommer til å skje som følge av den stortingsmeldingen vi legger frem. Det normale i norsk skole og norsk politikk er at alle slike reformer blir evaluert. Men skal man ha en forskningsmessig evaluering, tar det gjerne litt tid, så akkurat når vi kommer tilbake med den, kan jeg ikke si her på stående fot. Det helt normale i Norge er at når man gjennomfører reformer av en viss betydning og et visst omfang, igangsetter man også forskningsbasert evaluering, slik vi nå har gjort når det gjelder kvalitetsreformer i høyere utdanning.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Det er helt på det rene at selv om Norge antakelig er i en situasjon når det gjelder det fysiske læremiljøet som er veldig bra målt mot andre land, er det mye som er for dårlig. Når det gjelder skolebygg, snakker vi om mange tiårs forsømmelser i noen kommuner. Det tar tid å rette opp det. Mange kommuner gjør veldig mye positivt nå for egen maskin. I tillegg har vi den statlige låneordningen. Men jeg har vært opptatt av at vi må forhindre at vi får dette forfallet igjen. Derfor har jeg i samråd med kommunalministeren bidratt til at Regjeringen har nedsatt et offentlig utvalg som skal se på mulige systemforandringer når det gjelder kommunale bygg med sikte på å forhindre at det skjer igjen. På bakgrunn av det initiativet Fremskrittspartiet tok for å få en oversikt over den faktiske situasjonen, fikk dette utvalget et tilleggsmandat om å legge frem en slik analyse. Jeg erindrer ikke i farten fristen for dette, men jeg tror det er i mars – jeg må ta et lite forbehold der. Det er for at vi skal få et bedre bilde enn vi har fått gjennom en del reportasjer i mediene og fra organisasjoner som kan tenkes å ha litt andre interesser enn å gi en nøktern bedømmelse av vedlikeholdsbehovet. Men vi kommer altså tilbake til det.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Først må jeg presisere at det løftet som det ble sagt at statsministeren har avgitt, ikke er riktig gjengitt. Det han har sagt, er at han håper at vi skal komme dit hen at intet barn i skolen skal kunne bli mobbet og trakassert over lang tid uten at noen voksne ser det og griper inn. Det er en visjon han har, og en slik visjon synes jeg man må kunne ha. At vi skal kunne greie å fjerne mobbing og mobbetilfeller fra jordens overflate, er selvfølgelig ikke realistisk. Men det går an å ha en visjon om å forebygge, og man må sørge for at man har systemer, slik at man griper inn. Det arbeidet vi har igangsatt, er meget omfattende. Det er basert på en dugnadsinnsats mellom flere parter – lærere, barneombud, foreldreutvalg osv. Det gjennomføres omfattende tiltak i norsk skole. Det gode med det er at vi i Norge har de fremste forskningsmiljøene i verden både når gjelder å forske på forekomst av mobbing, og når det gjelder å forske på tiltak som virker, som ikke er stuntpregede tiltak, men tiltak som virker på varig basis. Disse miljøene samarbeider vi med. Det gjelder særlig Olweus-senteret ved Universitetet i Bergen og Senter for atferdsforskning i Stavanger. Det gjøres en enorm innsats rundt om på skolene. Vi har to måter å sjekke resultatet på. Det ene er at vi har igangsatt en forskningsmessig evaluering av de tiltakene som iverksettes. Og straks vi har resultatene fra evalueringen – det har vi ikke ennå, det er Rogalandsforskning som står for det – vil vi naturligvis justere tiltakene avhengig av hvilke resultater vi får. Det andre er at vi kan gå inn på de konkrete skolene som har gjennomført f.eks. Olweus-programmet. Der kan vi allerede se at det er en kraftig reduksjon i omfanget av mobbing, i størrelsesordenen 40-50 pst. Vi fikk i går eller i forgårs nyheter fra Oslo-skolene om at mobbingen også er kraftig redusert i Oslo-skolene. Den innsatsen Norge nå gjør, vekker faktisk internasjonal oppsikt. Det har medført at Norge skal arrangere den første OECD-konferansen om anti-mobbearbeid i skolen senere i år. Jeg har også sett at den danske utdanningsministeren nå ser ut til å lære av Norge og gjennomfører et tilsvarende arbeid. Jeg har stor tro på at dette skal virke til det positive.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Det foreligger flere planer. Det var en plan for mobbearbeidet for 2003, og nylig så jeg også at planen for 2004 hadde kommet. Den har et litt annet format enn de planene det ble referert til i sted, men det foreligger altså slike planer. Det må sies at dette arbeidet, i motsetning til arbeidet med realfagplanen, er en noe større dugnadsinnsats, der flere parter gjør noe. Jeg har selvfølgelig ingenting imot å rapportere til Stortinget. Det kan skje ved de årlige budsjettene, det kan skje ved omtale i andre dokumenter. Man kan også på et senere tidspunkt tenke seg et eget dokument, men da vil jeg anbefale at man kommer noe lenger med den forskningsmessige evalueringen.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Det er skolens og skoleeiers ansvar å sikre at elever ikke utsettes for mobbing. Departementet har i lengre tid arbeidet for å forebygge vold og mobbing i skolen og for å gi den enkelte elev et rettsvern mot mobbing, slik jeg også var inne på i spontanspørretimen tidligere i dag. Gjennom tiltaksplanen Manifest mot mobbing har departementet i samarbeid med manifestpartene gjennom år 2003 gjennomført mange sentrale tiltak, som er fulgt opp lokalt. Dette arbeidet videreføres i 2004. Skoleeiere og skoleledere har fått materiell i form av informasjon og tiltakspakker mot uakseptabel atferd som vold og mobbing. Dette vil gi støtte til å iverksette nødvendige tiltak for å redusere mobbing på flere fronter. Alle kommuner har fått tilbud om bruk av programmer mot mobbing. 381 skoler har tatt i bruk Olweus-programmet i perioden 2002–2004, og 184 skoler deltar i skoleåret 2003/2004 i programmet Zero, utviklet ved Senter for atferdsforskning i Stavanger. Foreløpige resultater fra de skolene som har arbeidet med programmene over noe tid, viser en klar nedgang både når det gjelder forekomsten av elever som blir mobbet, og elever som mobber. Skoleeiere og skoler utvikler lokalt tilpassede planer som ansvarliggjør både ledelse, lærere, elever og foreldre. Det er viktig å legge til rette for et kontinuerlig og langsiktig arbeid mot mobbing. En tiltakspakke for innsats mot mobbing i videregående opplæring lanseres for øvrig denne våren. I opplæringsloven § 9a–1 heter det: «Alle elevar i grunnskolar og vidaregåande skolar har rett til eit godt fysisk og psykososialt miljø som fremjar helse, trivsel og læring.» Skolens ansvar i forhold til å skape og opprettholde et godt læringsmiljø er tydeliggjort. Opplæringsloven § 9a–3 pålegger skolen og den enkelte ansatte å handle dersom man får kunnskap eller mistanke om at en elev blir utsatt for krenkende ord eller handlinger som mobbing, diskriminering, vold eller rasisme. Opplæringsloven kapittel 9a gir også elevene og foreldrene en større mulighet for brukermedvirkning, bl.a. med en klarere klageadgang enn tidligere. Fylkesmannen skal føre tilsyn med at skolen etterlever kravene i kapittel 9a. I samarbeid med departementet har de fleste av fylkesmennene dessuten arrangert konferanser for skoleeiere, skoleledere, elever og foreldre om kravene i kapittel 9a.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Jeg kan ikke gå direkte inn i denne konkrete saken. Men det er jo helt på det rene at den klageadgangen vi har innført, er en mye sterkere klageadgang enn den man hadde før, fordi den innebærer at vedkommende elev og/eller elevens foreldre vil kunne betrakte passivitet fra skolens side, når man klager, som et enkeltvedtak og dermed som et grunnlag for klage. Man kan klage til skolens eier, kommunen, eller man kan klage til fylkesmannen. Så her har man tilsynsansvar. Men formålet med alt det arbeidet vi gjør, er selvfølgelig å unngå at man kommer dit, og at det er mulig å iverksette reaksjoner, for det første at man forebygger mobbing, men dersom man ikke har greid å forebygge, at man iverksetter tiltak på skolen.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Noe som jeg ikke fikk anledning til å nevne i sted, er at vi naturligvis får rapporteringer fra Skole-Norge via fylkesmannen, og til de årlige tilstandsrapportene også fra Læringssenteret. Så der vil det også fremkomme. Så vil det fremkomme miljøundersøkelser på «Skoleporten», som representanten her var innom når det gjelder elevinspektørene. Men det er jo ikke noe i veien for at det der også gjennomføres ordinære brukerundersøkelser blant foreldre, hvilket antakelig kan være mer relevant når barna er små. Så til spørsmålet om skoler som aktivt velger bort programmer. Da må man jo spørre seg om hva årsaken til det er. Grunnen til at vi ikke har villet innføre en plikt til å gjennomføre bestemte programmer, er at skolene er veldig variable. Problemene varierer, skolenes størrelse varierer fra to til 2 000 elever i Norge, og det er klart at måten man angriper eventuell mobbing på, også vil kunne variere. Jeg tror imidlertid at det har en spredningseffekt i den forstand at når man gjennom Olweus-programmet utdanner inspektører osv., vil det spre seg til andre skoler når man oppnår positive resultater.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
I sammenheng med de sakene som gjelder overgrep i barnehjem, er det også kommet henvendelser til Bergen kommune fra personer som har vært i spesialskole og der har vært utsatt for overgrep. Alle som har henvendt seg, er blitt bedt om å ta kontakt med Utdannings- og forskningsdepartementet, eventuelt Justissekretariatene. Begge steder kan de sende søknad om billighetserstatning fra staten. Til Barne-, ungdoms- og familieforvaltningen, BUFA, under Barne- og familiedepartementet, er det i forbindelse med barnehjemssakene også kommet henvendelser som gjelder spesialskoler, og dessuten noen som bare gjelder spesialskoler. Også disse er blitt henvist til Utdannings- og forskningsdepartementet med veiledning om billighetserstatningsordningen. Utdannings- og forskningsdepartement får hvert år et ikke ubetydelig antall søknader om billighetserstatning fra personer som har vært i spesialskole, statlig eller kommunal. Begrunnelsene spenner over et vidt spekter, fra mindre forsømmelser til kroppslig refselse, og i enkelte tilfeller til alvorlige seksuelle overgrep. Jeg er i utgangspunktet enig med representanten Reikvam i at det ikke er grunn til, dessverre, å anta at situasjonen skulle være annerledes i spesialskoler enn i barnevernsinstitusjoner. Det er imidlertid ofte vanskelig å fastslå realiteten i slike saker. I 1967 foretok Sivilombudsmannen etter eget initiativ en undersøkelse i tre spesialskoler som følge av medieoppslag som inneholdt påstander om overgrep. Rapporten inneholder kritiske merknader bl.a. om tilsynsutvalgene, og det meldes om to tilfeller der det er blitt brukt ris som avstraffelsesmetode. Om andre anklager heter det at «de foreliggende forklaringene(er) sterkt motstridende og bevismaterialet er ikke tilstrekkelig til at det kan konstateres hva som er skjedd eller ikke skjedd. Det vil i dag neppe være mulig å få klarlagt de faktiske forhold nærmere, i alle fall ikke uten ytterligere, omfattende etterforskning.» (er) De sakene om billighetserstatning som jeg har vist til ovenfor, har hittil i seg selv ikke utløst initiativ til nærmere undersøkelser. Til nå har departementet fått få henvendelser om spesialskoler med referanse til barnehjemssakene, enda jeg har vært ganske tydelig i mediene på at vi ønsker velkommen henvendelser fra mennesker som mener at de har noe å fortelle. Under alle omstendigheter anser jeg det ikke for usannsynlig at departementet vil få flere henvendelser i tiden fremover, og jeg stiller meg selvsagt lyttende til alle henvendelser som mottas om dette. Jeg er åpen for å ta skritt til nærmere undersøkelser i den grad informasjon departementet får, tilsier dette. For øvrig vil jeg understreke at Befring-utvalget, nedsatt rett før jul av Barne- og familiedepartementet for å kartlegge omfang av og bakgrunn for omsorgssvikt og overgrep mot barnehjemsbarn i perioden 1945–1980, også skal se på overgrep mot barn som barnevernet har plassert i spesialskoler.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Jeg prøver å ta dette veldig alvorlig. I forbindelse med de sakene som kom fram i media, prøvde jeg å være veldig tydelig på at vi gjerne ønsket at de personene som hadde noe å fortelle, tok kontakt med departementet. Det har så langt ført til fem individuelle henvendelser til departementet. Av disse er én formet som en erstatningssøknad og kan behandles som sådan. Vi har innført rutiner i departementet som gjør at alle som henvender seg, skal få svar, og de skal få veiledning i den forstand at de skal få vite hvordan de eventuelt kan søke om billighetserstatning. Så alle blir nå individuelt behandlet på en god måte. Hvis man skulle gjøre større undersøkelser på eget initiativ uten at det foreligger et større grunnlag, synes jeg det ville være rimelig og fornuftig å avvente Befring-utvalget, ettersom svært mange av de barna dette vil gjelde, også sannsynligvis har vært omfattet av barnevernsvedtak. Jeg har dette til observasjon, og jeg anmoder om at man tar kontakt hvis man har noe å fortelle. Alt skal bli tatt alvorlig og seriøst.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-03-03:
Dette er også et aktuelt tema i departementet for tiden. Utdannings- og forskningsdepartementet har primært ansvar for selve opplæringen ute. Vi kan ikke regulere oppvekstmiljøet eller barnevernslovgivningen i andre land. Det kan vi ikke gjøre, men vi har ansvaret for den opplæringen som skjer ved disse skolene. Vi har forsøkt å styrke vårt ansvar bl.a. ved å opprette en egen PPT-tjeneste for utlandet, for å hjelpe til med elever som har behov for den typen støtte. Jeg kan også fortelle at vi i nær fremtid, sammen med Barne- og familiedepartementet, skal avlegge et besøk i Spania for å drøfte situasjonen nærmere. Jeg la også merke til at det ved møtets start i dag ble fremmet et forslag her i salen som har til hensikt å se på barnevernslovgivningen når det gjelder barn som går på norske skoler i utlandet.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-03:
Internasjonaliseringen av utdanningssystemet er en ønsket og villet politisk utvikling. Men mange studenter fortviler over at de må bruke forholdsvis store deler av studiefinansieringsmidlene sine til å kjøpe private tjenester fra agenter for å finne studieplass i utlandet. Studentene sier at de gjør dette fordi studie- og karriererådgivningen de tilbys på den enkelte høyskole eller universitet eller videregående skole, er altfor dårlig eller fraværende. Et godt utbygd rådgivningstilbud er nødvendig. Hva vil statsråden gjøre for disse norske studentene for at de kan få et offentlig godt tilbud om rådgivningstjeneste i Norge og slippe å betale dyre penger til private agenter?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-03-03:
Dette handler vel egentlig om studiestedenes kamp om studentene. Og da ser vi mange forskjellige utviklingstrekk. Det vi ser her i Norge, er jo at tunge studiesteder bruker store ressurser på å reklamere for studiestedet sitt for å kapre studentene. Jeg ser en fare for at små studiesteder nettopp taper i denne konkurransen. Hvordan vurderer utdanningsministeren denne negative utviklingen?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-03-03:
Jeg har et spørsmål til utdanningsministeren. Høyre gikk til valg på å gjøre skolen bedre. Nå er vi inne i det tredje året med skolestatsråden fra Høyre. Vi har mye kunnskap om skolen, bl.a. gjennom evaluering av Reform 97. Senterpartiet ser fram til behandlingen av en varslet stortingsmelding der nye grep kan tas for å skape en bedre skole. Men ifølge Grunnskolens informasjonssystem er det dokumentert en nedgang i ressurser til elever i den offentlige skolen de siste årene. Størst er kuttene i år. Skolehverdagen blir vanskeligere for både elever og lærere. Antall lærertimer pr. elev går ned, det blir vanskeligere å dele elevgruppene og mindre tid til tilpasset opplæring. 112 skoler er lagt ned, stort sett av økonomiske årsaker, de siste årene, og tilstanden for mange skolebygg er dårlig. Er denne utviklingen i tråd med Høyres skolesatsing?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-03-03:
Jeg hører at utdanningsministeren sier at hun er tilfreds, selv om ressursene går ned. Det overrasker. Jeg skal gi et eksempel: I Bergen har vi Fridalen skole. Der er det 445 elever. Den har ikke kommunen råd til å pusse opp, så disse 445 elevene skal fordeles på to–tre andre skoler. Det betyr flere i hver klasse/elevgruppe, mindre mulighet for tilpasset opplæring, flere elever pr. lærer, større, og mindre oversiktlige, miljøer. Og i Bergen er det faktisk Høyre som styrer, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre. Mener hun at det er en god utvikling at en skole på 445 elever ikke skal ha livets rett?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Statsråden kan sikkert bekrefte at de tilfellene vi kjenner fra media, gjelder for både private institusjoner og offentlig eide institusjoner, for vi har kjente tilfeller fra folkehøyskolesystemet der det offentlige er eier. Statsråden kan sikkert også bekrefte mer enn det hun sa, nemlig at i tillegg til at det er en kvote innenfor folkehøyskolesystemet, er det faktisk slik at den ikke har vært utnyttet de siste årene. Jeg håper statsråden også kan bekrefte at ansvaret for å forsikre seg om at studenter er klar over hva man skal studere, hvor man skal studere, og at man ikke får mer enn plass ved en gitt institusjon, også må gå andre veien. Vi snakker om studentutveksling både inn i Norge og ut av Norge. Jeg vil tro at det er like viktig at statsråden og departementet tar et ansvar for å sikre at norske studenter i utlandet får kvalitetssikring, spesielt når Regjeringen har endret studiefinansieringssystemet slik at norske studenter i utlandet ikke lenger får fullt stipend, men må ha lån i tillegg til stipend for å finansiere sin studieplass.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Bekymringsmeldingene om det fysiske læringsmiljøet er det fremdeles altfor mange av, bekymringsmeldinger som med rette peker på at opplæringslovens krav til det fysiske læringsmiljøet for elever fortsatt brytes i stor stil. Eksempelet fra Bergen med Fridalen skole, en stor skole som eieren, Bergen kommune, velger å legge ned fordi man ikke har midler til opppussing, understreker at dette fortsatt er en vanskelig og uløst situasjon. I forbindelse med siste trontaledebatt ble ett av forslagene fra Fremskrittspartiet vedtatt med regjeringspartienes stemmer. Det dreide seg nettopp om å få frem til Stortinget en oversikt over vedlikeholdssituasjonen i grunnskolen og den videregående skole. Jeg etterlyser den tilbakemeldingen. Den trenger vi.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Takk, president. Det var godt det ble tid til spørsmålet. Det går til utdanningsministeren. Den 23. september 2002 startet statsminister Bondevik historiens største offensiv mot mobbing i norsk skole. Sammen med utdanningsministeren og barneombudet lovet han at det innen 23. september 2004 skal være slutt på all mobbing i skolen. Det har snart gått halvannet år av de to årene statsministeren har sagt han skal bruke for å gjøre slutt på mobbingen i norsk skole. En del er gjort, noen resultater er det blitt. I Oslo er det «bare» 10 pst. av elevene som mobbes. Mitt spørsmål til utdanningsministeren er: Selv om statsråden ikke tolker statsministerens løfte som en garanti, hvordan og når vil statsråden informere Stortinget om innsatsen mot mobbing i skolen og resultatene av slik innsats?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Denne regjeringen har laget strategier og tiltaksplaner for mange ting – for realfag, for lesing, for integrering av språklige minoriteter. Hvorfor får vi ikke en strategiplan for bekjemping av mobbing i skolen, og hvorfor får vi ikke en rapportering til Stortinget om arbeidet?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Jeg vil først gjøre oppmerksom på at adjektivet «psykisk» dessverre er falt ut i spørsmålet som er omdelt, men det tror jeg helseministeren er klar over. Spørsmålet skal altså lyde: «Autisme er en alvorlig psykisk sykdom som utvikler seg i tidlig barndom. Prognosene har tradisjonelt sett vært dårlige, og medisinsk behandling har hittil ikke vist seg å være effektivt. Det finnes en behandling som gir oppsiktsvekkende gode resultater, og som gis gjennom TIPO Norge. Basis er bl.a. forskningsbasert arbeid som har pågått i Oslo siden 1989. Ett av de regionale helseforetakene dekker utgifter til TIPO-behandling, de øvrige ikke. Vil statsråden ta initiativ til at alle helseforetakene dekker slik behandling?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Noen få kommuner gir barn tilgang til behandling ved TIPO, og gjerne som spesialundervisning med basis i opplæringsloven § 5-1, som gir rett til spesialundervisning, og da først når barna er kommet i skolepliktig alder. Det var jo også statsråden inne på i sitt svar. Mitt poeng er at infantil autisme er en psykisk sykdom, og det er tilgang til behandling disse barna skal ha, ikke spesialundervisning. I Budsjett-innst. S. nr. 11 for 2003-2004 fra sosialkomiteen er habilitering av barn omtalt på side 68. En samlet komite legger vekt på langvarige tilbud og en individuell plan samt gode behandlingstilbud i Norge, og komiteen har merket seg at det er en del foreldre som finner tilbudet som gis, utilstrekkelig. Et økende antall foreldre ønsker alternative treningstilbud. Finner ikke statsråden det betenkelig at kun ett helseforetak følger opp det som en samlet komite uttrykker som en bekymring?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Poenget er jo at denne prosessen som skisseres for de øvrige helseforetakene, tar tid. Det er nettopp tid foreldrene til disse barna ikke har. Et av hovedpoengene ved metoden som brukes av TIPO – tidligintervensjonsprosjektet i Oslo – er nettopp tid, det at man kommer fort i gang. Studier viser at nesten 50 pst. av dem som får behandling, har mulighet til både normal og alderstypisk intellektuell fungering etter gjennomført behandling. Derfor er det viktig å få en avklaring som gjør at foreldre kan bruke energi, innsats og bekymring på deltakelse i trening og opplæring av de barna det gjelder, fremfor å slåss mot byråkratiske myndigheter.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Spørsmålet lyder som følger: «Fra Bergen er to tilfeller av mobbing der offeret er blitt utsatt for grov vold fra medelever, nylig blitt kjent gjennom media. I begge tilfeller har grov mobbing foregått over lang tid og har til slutt resultert i fysiske og psykiske skader. Den ene skolen hevder de har jobbet med mobbing i lang tid, men offeret blir likevel slått mens lærerne er til stede. Den andre skolen omtaler offeret som «risikoelev». Hvordan følger statsråden opp saker med voldspreget mobbing for å sikre hjelp til offer og forebyggende arbeid?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Det er riktig, som statsråden sier, at vi berørte tiltaksplanen i spontanspørretimen. Jeg har i mellomtiden, fra jeg stilte spørsmålet og til nå, fått en tiltaksplan, og jeg ser at det er ting som åpenbart mangler, bl.a. forhold knyttet til saker som dette. Følger statsråden via departementet opp at tilsynsmyndighetene går grundigere inn i slike saker som jeg har referert til, altså de som inneholder grov, voldspreget mobbing, og blir tilsynsrapporter om slike saker fulgt opp av departementet?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-03-03:
Et lite tillegg til slutt: Det er faktisk slik at noen skoler aktivt velger bort de anbefalte anti-mobbeprogrammene som bl.a. er klarert via departementet. Synes statsråden at det gir gode signaler til elever og foreldre? Det er det ene. Det andre er at vi gjennom «Skoleporten» skal få kartlegging av læringsmiljøet. Men det er jo basert på elevinspektører på utvalgte klassetrinn, altså på 7. og 10. trinn i grunnskolen. Hvordan skal kartlegging av læringsmiljøet, spesielt det som har med mobbing å gjøre, gjennomføres for alle elever på alle klassetrinn og også gjennom spørsmål til foresatte?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2004-03-03:
Jeg er enig med statsråden i at vi trenger internasjonal studentutveksling. Den må gå begge veier, både norske studenter til utlandet og utenlandske studenter hit til våre institusjoner. Jeg synes det er positivt at statsråden har tatt tak i en del av de negative utslagene som har blitt avdekket i det siste rundt den tragiske hendelsen som ble omtalt, bl.a. i forhold til antallet studenter begge veier og agentvirksomhet. Statsråden sa at hun hadde inntrykk av at dette foregikk i kontrollerte former. Jeg vil bare forsikre meg om at statsråden faktisk vil gå igjennom dette og se til at det stemmer med virkeligheten, få et totaloverblikk. Mye av utvekslingen er overlatt til institusjonene selv. Jeg vil spørre om statsråden mener at man faktisk trenger flere nasjonale og internasjonale kjøreregler når det gjelder studentutveksling, fordi utdannelse jo har blitt en mer internasjonal handelsvare etter hvert.