Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2002-06-18:
I år er det ti år siden Klimakonvensjonen ble vedtatt på det store verdenstoppmøtet i Rio de Janeiro. I september samles statslederne igjen, denne gangen i Johannesburg. Det er på tide å spørre oss sjøl om hva vi har oppnådd i løpet av disse ti årene, for det har skjedd noen viktige endringer. I 1992 hersket det betydelig vitenskapelig usikkerhet om hvorvidt det virkelig var menneskeskapt aktivitet som hadde begynt å forandre jordas klima. I dag er det brei vitenskapelig enighet om at klimaet er i endring, og at klimaforandringer er menneskeskapt. I løpet av de ti siste årene har vi ikke minst fått en internasjonal klimaavtale, og Norge har som et av de første landene ratifisert Kyotoprotokollen. Men utfordringene er fremdeles enorme. Til tross for at både vindkraft og solenergi i global sammenheng har økt enormt i løpet av det siste tiåret, får verden fremdeles 90 pst. av sitt kommersielle energibehov dekket av fossilt brensel. Utslippene av fossile gasser har økt med nesten 10 pst. I Johannesburg vil klimaproblemet igjen bli et viktig tema. Da må det være en grunnleggende erkjennelse at klimaproblemet henger sammen med den stadig økende forskjellen mellom fattig og rik internasjonalt. På den ene sida har vi i den rike delen av verden lagt oss til et stadig økende forbruk og en stadig mer energikrevende levemåte, noe som har gjort at det er vi som har stått for det aller meste av klimagassutslippene. På den andre sida fører fattigdom og befolkningsvekst til rovdrift på jorda i de fattige landene, til nedhugging av skoger og til ørkenspredning og forurensing. Samtidig er det de fattigste landene som vil bli hardest rammet av klimaendringene. Derfor har vi i de rike landene et stort ansvar for å gå foran. Vi må legge om til en mer miljøvennlig energiproduksjon, til en samferdselspolitikk som reduserer klimagassutslippene, og til en teknologisk omlegging som gjør at også industrien reduserer sine klimagassutslipp. Det er dette dagens behandling burde ha resultert i. I denne innstillinga er det fremmet en rekke konkrete forslag – noen er bedre enn andre. Arbeiderpartiet er med på de beste forslagene, men bortsett fra to forslag, ett om at Regjeringa skal vurdere elektrifisering, og ett om at Regjeringa må samarbeide med industrien, er ikke Regjeringa med på et eneste av disse forslagene. Regjeringa er ikke med på forslaget om å starte elektrifiseringa av sokkelen. Regjeringa er ikke med på forslaget om å utarbeide en trinnvis konvertering av oppvarming med fossile brensler til oppvarming med nye fornybare energikilder. Regjeringa er ikke med på forslaget om å opprette en midlertidig og lik støtteordning til nye fornybare energikilder tilsvarende halv elavgift pr. 1. januar 2002. Regjeringa er ikke med på at forurensningsloven skal ligge til grunn for utslipp av klimagasser fram til 2008. Regjeringa er ikke med på forslaget om å etablere et hydrogenfond som skal brukes til å styrke hydrogen som alternativt drivstoff. Regjeringa er ikke med på forslaget om å iverksette et introduksjonsprogram for biodrivstoff. Regjeringa er heller ikke med på at det skal utarbeides en samlet plan for energigjenvinning i industrien, basert på kartlegging av de mulighetene som er til stede for å kunne utnytte energi som er gjenvunnet. Hvis Regjeringa hadde villet, kunne den vært med på alle de forslagene som Arbeiderpartiet er med på. Da kunne vi virkelig ha snakket om en offensiv miljøpolitikk. Men slik er det dessverre ikke. Den norske klimautfordringa handler om å starte omlegginga til et mer miljøvennlig samfunn. Da må vi legge om transportsektoren, bl.a. gjennom satsing på biodrivstoff og hydrogen. Da må vi legge om til mer vannbåren varme og bygge ut ny fornybar energi, og da må vi utvikle industrien vår, slik at utslippene reduseres. Da Regjeringa la fram sin klimamelding, la den også fram en plansje om hvor store reduksjoner tiltakene i meldinga ville føre til. Det tidlige kvotesystemet skulle redusere utslippene med 1,6 mill. tonn, og på sokkelen kunne man redusere med 1,5 mill. tonn. Å redusere bruk av fyringsolje kunne føre til 1 mill. tonn i reduserte utslipp, og tiltak i avfallssektoren skulle føre til å redusere utslippene med 2 mill. tonn. Og det hørtes jo flott ut! Men da vi fikk meldinga på bordet og skulle lese den, fant vi ikke disse tallene noen steder. Komiteen spurte Regjeringa to ganger, men Regjeringa ville ikke i et formelt brev til Stortinget gjenta tallene fra pressekonferansen. Den bare viste til at det hadde vært et regneeksempel. Når ikke regjeringspartiene sjøl kan stå inne for de tallene som miljøvernministeren la fram, kan heller ikke Arbeiderpartiet legge dem til grunn. Men sett at vi likevel legger ett av dem til grunn. La oss da ta utgangspunkt i at det smale nasjonale kvotesystemet ville redusere utslippene med 1,6 mill. tonn. Da er det altså disse 1,6 mill. tonnene som er Regjeringas flaggsak i klimameldinga. I miljøpolitikken burde det være slik at det er resultatene som teller. Jeg synes derfor det er trist at Regjeringa har blitt så opphengt i sitt eget forslag at den overhodet ikke har vært interessert i å vurdere andre løsninger, og det til tross for at den løsninga som Arbeiderpartiet og Senterpartiet går inn for i denne innstillinga, faktisk vil føre til større reduksjoner enn Regjeringas opplegg. Vårt forslag går ut på at det stilles strenge krav til at industrien samlet skal redusere utslippene sine. På den måten kan industrien på samme måte som i svovelavtalen gå inn i et spleiselag, og f.eks. investere i ett tiltak i en fabrikk som kunne redusere utslippene med 500 000 tonn. På denne måten ville vi sikre større fleksibilitet og ikke minst forutsigbarhet som er så viktig for industrien. Dermed kan vi også stille strengere krav, og vi foreslår derfor at industrien skal redusere utslippene sine med 30 pst., eller 5 mill. tonn, innen 2008. For å stimulere til utvikling av ny teknologi foreslår vi at det opprettes et karbonfond, der også staten er med og bidrar. Videre forutsetter vårt forslag at tiltak skal gjennomføres i Norge. Derfor vil vi, i likhet med det som er foreslått i EU, ikke åpne opp for bruk av det som kalles for Den grønne utviklingsmekanismen, fram til 2008, fordi vi mener industrien skal forplikte seg til å gjennomføre reduksjonene innenlands. Vi har altså fremmet et forslag som er annerledes enn det Arbeiderpartiet gikk inn for i St.meld. nr. 54 for 2000-2001. Vi hadde håpet av det kunne blitt et kompromiss som vi kunne ha samlet et bredt flertall for. Slik ble det dessverre ikke, men vi fremmer forslaget likevel. Det gjør vi ut fra den enkle forklaring at vårt forslag fører til sterkere reduksjoner enn Regjeringas opplegg, og at det er et bedre opplegg for industrien og for alle de arbeidsplassene i distriktene som det handler om. Vi har fremmet et opplegg som er en tredje mulighet for Regjeringa. I kveld, når vi skal stemme over forslagene, vil jeg allerede nå varsle at Arbeiderpartiet vil stemme for innstillingens I om at Stortinget ber Regjeringa om å ha en nær dialog med industrien. Det burde være unødvendig for regjeringspartiene å fremme et slikt forslag i en komiteinnstilling, men vi vil ikke stemme imot det. Vi vil stemme for det, i håp om at Regjeringa i odelstingsproposisjonen vil komme tilbake med et opplegg som er mer fleksibelt, mer forutsigbart og som gir større reduksjoner enn det Regjeringa fram til nå har foreslått. Jeg vil med dette ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet er med på i innstillinga.