Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Jeg synes nesten representanten Hagen begynner å kle rollen med å forklare hvorfor det ikke er mulig å flytte på all verdens milliarder, men at en kan nøye seg med noen små millioner her og der. Det er jo ikke til å komme unna at dette er et promilleforlik uansett, og at det er milevis mellom de milliardene Carl I. Hagen strør rundt seg med på TV-skjermen, og det han faktisk klarer å oppnå her i Stortinget. Og det er jo ikke slik at dette er ting det var flertall for på forhånd. Økte egenandeler for pensjonister og uføre som ikke er minstepensjonister, er det Fremskrittspartiet som har skaffet flertall for. Der er det et annet mulig flertall, Arbeiderpartiet, SV og Fremskrittspartiet, hvis de hadde gått den veien. Det samme gjelder i forhold til arbeidsløse. Det gjelder gravferdshjelpen, det gjelder småbarnstillegget, og det gjelder SFO. Dette er nedskjæringer som Fremskrittspartiet har sikret flertall for. Det klarer de sikkert å forsvare på rimelig vis. Men det er et helt annet fremskrittsparti enn det mange velgere tror de stemmer på. SV står fast på at det mest oppsiktsvekkende ved dette budsjettforliket ikke er det antall kroner som er flyttet på. Det er ikke mulig å si at det er en klar høyreprofil på de kronene som er flyttet på. Der er det mer snakk om å skyte med små hagl fra langt hold – litt her og litt der. Men det som ligger her av føringer for framtiden, for neste halvår og ut denne stortingsperioden, er for det første at det beslaglegger ganske mye penger, og for det andre at det er en klar høyrepolitikk. Det er et prosjekt for privatisering i meget stor grad som understøtter et hardere, kaldere, mer materialistisk konkurransesamfunn – det motsatte av det som var overskriften for Verdikommisjonen da den ble nedsatt i sin tid. Det som er tilfellet etter SVs mening, er at denne regjeringens prosjekt er blitt et klarere Høyre-prosjekt enn det var i fjor på samme tid. Nå har jo også Fremskrittspartiet kommet dit at de har gitt opp noensinne å komme i regjering, altså virkelig inn på taburetten med Kjell Magne Bondeviks hjelp, og har innsett at hvis de skal klare å få til det, er det Høyre og Fremskrittspartiet alene som må danne regjering. Og Shippingklubben er jo ikke noen liten ramme rundt en slik erklæring. I SV ser vi meget klart at vi har et ansvar for et alternativ til denne politikken og denne alliansen, og jeg vil gjerne bruke resten av tiden min til å presentere og snakke om hva vi selv har på hjertet. I SV vet vi at vi kan gjøre gode valg, men vi kommer neppe over 50 pst. alene. Det betyr altså at vi må være villige til å samarbeide og til å forhandle med andre partier hvis vi skal få gjennom noe av vår egen politikk. Og det er vi beredt til. Det er en svær jobb vi står overfor, for det er mange velgere som skal mobiliseres hvis vi skal klare å få til et flertall som setter høyrepolitikken på sidelinjen. SV ser ikke for seg at Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV kommer med noe felles program før stortingsvalget i 2005. Tvert imot, i SV ser vi for oss at her er det om å gjøre at tre selvstendige partier med hver sin selvstendige politikk mobiliserer velgere på eget politisk grunnlag, samtidig som vi er meget klare på at vi ønsker å samarbeide med andre partier for å få gjennom mest mulig av den politikken. SVs velgere har krav på resultater for den stemmen de gir, og de har krav på romslige og pragmatiske tillitsvalgte for å gjennomføre dette. Jeg tror heller ikke noe på at det går an å mobilisere velgere på stolleken. Det kan nok hende at en og annen velger en gang iblant kan komme på at det kunne vært moro å se SV i regjering, men at det virkelig skulle få velgerne opp i håndstående og få hjertebanken til å strømme rundt i landet, det tror jeg ikke noe på. Jeg tror faktisk at velgerne gjerne vil ha politikere og et politisk parti som først og fremst slåss for det de ønsker å få gjennomført, og ikke for stolleken. La meg ta noen overskrifter: Det som står i klarest kontrast til det regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har blitt enige om, må være den enorme utfordringen vi har til å lage et arbeidsliv der det er plass til hele mennesker som ikke yter 110, 120, 130 eller 140 pst. hver eneste dag, men der det også er plass til dem som ikke kan yte 100 pst., et arbeidsliv der man skjønner at hvis dette landet skal komme seg framover, er det noen her i verden som må få noen barn, og mens de har småbarn, må de ha litt fri. Den type arbeidsliv må vi ha! Vi må også ha et arbeidsliv som er slik at man forstår at hvis man virkelig skal ha et inkluderende arbeidsliv, betyr det at det også skal være plass til dem som har en del sykefravær. Det henger ofte sammen med f.eks. en funksjonshemming. Det vi altså trenger, er et romslig arbeidsliv som gir plass for det gode liv, og som gjør at folk ikke tryner før de er 50. Vi vil gjerne vare til vi er både 67 og 70 år, og da blir jo utfordringen kanskje motsatt av det den var tidligere. For hva er det som skjer hvis en 30-åring møter veggen etter å ha deltatt i arbeidslivet i kanskje bare fem, seks, sju eller åtte år? Det er jo bl.a. fordi de jobber for mye overtid. De har ikke vett til å gå hjem. De har ikke vett til å ha et liv utenom jobben sin. Det er ingen som sier til dem: Nå er det nok, slukk lyset og kom deg ut! Ring moren din og finn på noe festlig! – Hvis man kan finne på noe festlig med moren sin?(Munterhet i salen) Jo, det kan man! Mødre er så mangt! – Men det er jo utfordringen, ikke det som Regjeringen går rundt og truer med, at hvis vi ikke får ned sykefraværet nå, så må vi kutte i sykelønnsordningen. Vi må jo skjønne det moderne arbeidslivet; det er ofte motsatt av det det var før. Vi må ha en klar overskrift om at folk skal kunne vare et helt arbeidsliv. (Munterhet i salen) Punkt to: Det som roper etter en storstilt satsing, er å tenke kunnskap og kompetanse fra vugge til grav. Dette samfunnet må ruste opp barnehagesektoren. Det skal være barnehager av høy kvalitet. Der har vi fått til et flertall som både satser på plass til alle og på lav pris, slik at de barna som også trenger det mest, kommer dit. For eksempel er minoritetsbarn underrepresentert i barnehagene. Og det må ende med en skikkelig etter- og videreutdanningsreform som er slik at alle – også de som synes de kom til kort på skolen – kan få kompetanse, fagbrev og bevis for at de har kunnskaper. Det er å ruste opp et kunnskapssamfunn som sørger for at alle, uansett hva foreldrene deres tjener, har tilgang til det. Og så en liten visitt til Høyre: Nå er jeg så lei av å høre at vi har verdens dyreste skole – med brask og bram og svære overskrifter – uten at noen sier hva som ligger i kostnadene ved norsk skole. For det første koster den omtrent det samme som skolene ellers i Norden. For det andre er 40 pst. av våre skoler fådelte skoler, dvs. skoler som ligger rundt i Distrikts-Norge. Hvis det er slik at Høyre ønsker å legge ned alle grendeskolene i hele landet og busse barn i timevis på kryss og tvers hver eneste dag, så kom fram og si det! Hvis ikke, må dere ta med det på regnskapssiden. Det tredje er at vi har mange barn inkludert i den vanlige skolen, barn med minoritetsbakgrunn, men også mange andre som ellers, i andre land, ville blitt puttet på spesialskoler. Og dette ønsker vi jo. De skal ha plass i en vanlig skole! For det fjerde har lærerne i Norge litt mindre leseplikt enn lærere i andre land. Når man tar bort dette, så bruker vi helt middels og under middels på skolen i Norge. Alle vet at kvalitet koster, og alle vet at kvaliteten i skolen er ren luft, fine lokaler og alt det der, men først og fremst at man har inspirerte lærere som har mulighet til å se hvert enkelt barn og finne koden, slik at de kan bruke alle sine sanser når de skal lære. De neste punktene dreier seg om styring, eierskap. Hvorfor i all verden skal vi være et filialland i ytterkanten av Europa? Her har vi egentlig stolte tradisjoner fra arbeiderbevegelsen å stå på. Det var jo ikke slik at de bare drev med utdelingspolitikk; det var jo slik at de ønsket å forme framtiden. De bygde opp et system av konsesjoner, av hjemfallsrett, av Statoil og av SDØE – mange ordninger som gjorde at vi sørget for å beholde verdiene hos oss, og ikke bare la dem åpent slik at multinasjonale selskaper kunne stikke av med dem. Neste punkt er at vi må sørge for at privat og offentlig sektor har en standard som matcher hverandre. Hvis ikke får man ikke vanlige folk til å slutte opp om å løse oppgaver i fellesskap – hvis det ropes hver eneste dag at dette er en sektor som skal ha mye mindre å rutte med enn ellers. Jeg har mye mer på hjertet, f.eks. når det gjelder EU, utenrikspolitikken og at vi trenger noen som ikke bare oversetter det Bush sa i går, til norsk i dag, for å ha en egen og selvstendig stemme i verden.(Presidenten klubber) Det rekker jeg ikke å si noe om akkurat i denne sammenhengen, men jeg kan jo håpe på noen replikker så jeg kan komme tilbake til det. (Presidenten klubber) Takk for det!