Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2000-11-27:
I spørretimen sist onsdag spurte representanten Sponheim statsministeren om han ikke syntes budsjettforliket var bedre enn Regjeringens forslag. Det syntes statsministeren naturlig nok ikke. Men svaret er jo at begge er like ille, det er bare et spørsmål hvor en ser det fra. Begge legger økte byrder både på næringslivet og innbyggerne i dette landet i en periode hvor statens inntekter er rekordhøye, og mange har problemer med å forstå at denne nærmest ufattelige statlige rikdom nødvendigvis må føre til økte skatter og avgifter for befolkningen. Økt moms, økt elavgift og en kraftig økning i boligskatten rammer uten hensyn til inntekt, og rammer de med lavest inntekt hardest. Når vi vet at kommunestyrene rundt omkring i landet nå også sitter klare til å øke VAR-avgiftene, for de fleste kommuners del langt utover den generelle prisstigningen, er det lite å glede seg over for de fleste av oss neste år. Mye fantasi og energi er lagt ned i arbeidet med å finne måter å øke byrdene på for folk flest, mens lite eller ingenting er gjort for å finne måter å la folk få del i den statlige rikdommen på, uten å øke presset i økonomien. At dette er mulig, har mange økonomer påpekt. Det er åpenbart riktig, som flere kommentatorer har pekt på, at det beste ved denne budsjettavtalen er at den har synliggjort skillene i norsk politikk på en klarere måte, med Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, som står for skatte- og avgiftsøkninger for folk flest, på den ene siden, og Fremskrittspartiet og Høyre, som ønsker betydelige lettelser i de samme skatter og avgifter, på den andre siden. Dette vil gi velgerne klarere alternativer. Så noen ord om kommuneøkonomien. Kommuneøkonomien blir brukt som et samlebegrep både i innstillingen og i debatten på en slik måte at en kan få inntrykk av at økonomien er noenlunde lik i alle kommuner – og like dårlig overalt. Men det er jo langt fra sannheten. Det er faktisk svært store forskjeller i inntekt mellom norske kommuner. Ytterpunktene er Sandefjord på 85 pst. av landsgjennomsnittet og Bykle på 372 pst. Da blir det åpenbart for meg at utrykket «kommuneøkonomien» bare bidrar til å avspore debatten og til å dekke over det dette egentlig burde dreie seg om, nemlig de store, politikerskapte, forskjellene kommunene imellom. Både Arbeiderpartiet og sentrumspartiene har nesten likelydende merknader om kommuneøkonomien i finansinnstillingen, hvor de sier, og jeg siterer fra Arbeiderpartiets merknad: «Disse medlemmer vil understreke at et likeverdig tjenestetilbud over hele landet er målet», og fra sentrumspartienes merknad: «Det overordnede målet for inntektssystemet må være å bidra til et likeverdig kommunalt og fylkeskommunalt tjenestetilbud i alle deler av landet.» Ut fra disse aldeles utmerkede formuleringer er det interessant å se på hvordan det systemet disse partiene har utviklet, virker i praksis. Rammesystemet består av en rekke tilskudd: innbyggertilskudd, som er gitt på objektive kriterier, Nord-Norge-tilskudd, som, som navnet sier, bare blir gitt til kommuner i Nord-Norge, regionaltilskudd, som skal ta vare på de små kommunene i distriktene, skjønnstilskudd, som ingen riktig vet hvordan prioriteres, og et hovedstadstilskudd, som henger sammen med overføringen av bedriftsbeskatningen til staten. For å se hvordan dette systemet virker i praksis kan et eksempel være ganske klargjørende. Alta kommune i Finnmark og Kristiansund i Møre og Romsdal har begge ca. 17 000 innbyggere. Innbyggertilskuddet gir Alta 111 mill. kr og Kristiansund 120 mill. kr. Dette er altså det kommunene får etter objektive kriterier, og som skal gi grunnlag for et likt tjenestetilbud. Nord-Norge-tilskuddet bygger på politisk synsing og gir Alta 93,5 mill. kr. Over skjønnstilskuddet får begge kommunene omtrent det samme, ca. 12 mill. kr. Så mens det etter de objektive kriteriene er slik at Kristiansund fikk 9 mill. kr mer enn Alta, sørger inntektssystemet for at Alta får 83 mill. kr mer enn Kristiansund. Men det er ikke slutt ennå. Alta kommune betaler ikke arbeidsgiveravgift for sine ansatte, mens Kristiansund betaler 14,1 pst. av hele sin lønnsmasse til staten. Dette sparer Alta for i overkant av 31 mill. kr og skaper altså en inntektsforskjell mellom disse to kommunene på 114 mill. kr i året. Da er det ikke så rart at vi i Dagsrevyen i dag så en forsker sitte og fortelle at de rikeste kommunene i Norge finner vi i Finnmark, og at det er de som er dårligst i stand til å utnytte de inntektene de har, og egentlig ikke har noe særlig bedre tjenestetilbud enn resten av kommunene i landet. Her er det betydelig avstand mellom retorikk og handling. Hva mener egentlig disse partiene? Mener de det de sier, eller mener de det de faktisk gjør? Fremskrittspartiet ønsker en nedbygging av både Nord-Norge-tillegget, regionaltilskuddet og skjønnstilskuddet, og vil føre pengene over til innbyggertilskuddet slik at det blir mulig å nærme seg det målet som både Arbeiderpartiet og sentrum sier de har. Fremskrittspartiet ønsker primært å nå dette målet på en annen måte, ved å stykkprisfinansiere de viktigste kommunale tjenestene som skole, helse og omsorg som et statlig ansvar, men innenfor dagens system er en rask omlegging helt nødvendig. Jeg viser til Innst. S. nr. 38 og tar opp forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, i den innstillingen.