Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-27:
Senterpartiet gikk inn i årets budsjettforhandlinger med fem prioriterte saker. Vi ønsket gjennom omlegging av momssystemet å få innført halvert matmoms. Vi ønsket en mer rettferdig fordeling gjennom omlegging av skattesystemet, bl.a. gjennom beskatning av aksjeutbytte. Vi ønsket å styrke utdanning, helsevesen og eldreomsorg gjennom økte bevilgninger til kommunene og til høyere utdanning. Vi ønsket en styrket satsing på samferdselssektoren gjennom økte veibevilgninger og kollektivsatsing. For det femte ønsket vi også å styrke kultur og frivillig sektor. På alle disse områdene har vi fått gjennomslag. Det betyr selvsagt ikke at vi er fornøyd med alle deler av budsjettet, men tatt i betraktning at utgangspunktet for å komme fram til et forhandlingsresultat ikke var det beste, er jeg svært godt fornøyd med at vi har oppnådd gjennomslag for våre krav på disse områdene, og at vi i sentrale deler av Regjeringens budsjettopplegg har fått gjennomslag for viktige forbedringer. Samtlige statsbudsjett de siste årene har vært preget av at vi er inne i en langvarig vekstperiode, med økt sysselsetting, sterk vekst i investeringer og sterk vekst særlig i privat forbruk – en utvikling som står i sterk motstrid til hva ja-siden spådde før folkeavstemningen i 1994. Da var parolen investeringsflukt, nedgang i sysselsetting, økende arbeidsledighet – det var rett og slett ikke måte på hvor ille det skulle gå oss dersom vi ikke sa ja til EU-medlemskap. Nå har vi, stikk i strid med disse spådommene, flere år på rad vedtatt statsbudsjett som har hatt som ett av sine viktigste formål å unngå for sterk aktivitetsøkning i norsk økonomi. Gjennom en stram finanspolitikk har man forsøkt å unngå for sterk kostnadsøkning og høy rente, med tap av arbeidsplasser som resultat. Denne politikken har, i lag med arbeidstakernes moderasjonslinje, gitt resultat. Norsk økonomi er i en særstilling. Vi har beholdt konkurranseevnen vår, og vi har styrket grunnlaget for å kunne fortsette utbyggingen av velferdssamfunnet. Dette betyr selvsagt ikke at situasjonen er god på alle områder. Denne stramme finanspolitikken over flere år har også medført store kutt i budsjettene på viktige områder. Til tross for en betydelig årlig realvekst i kommunesektorens inntekter opplever de fleste at det må kuttes på sentrale områder innenfor driften. Mange skoler har ikke penger nok til skolebøker og undervisningsmateriell. Mange av våre eldre får ikke den pleie og omsorg som det burde være naturlig å gi i et av verdens rikeste land. Ansatte både i offentlig og i privat sektor opplever et stadig økende press i sin arbeidssituasjon. Innenfor omsorgssektoren er det færre som skal utføre stadig mer arbeid. Helsesektoren sliter med bemanning og med store underskudd på de fleste sykehus, underskudd som skal dekkes inn til tross for at vi samtidig setter av hundretalls milliarder kroner i oljefondet. Veinettet slites mer enn vi vedlikeholder det. Etterslepet på vedlikeholdssiden vil i løpet av neste år være på mer enn 9 milliarder kr. Jernbanen blir i stadig dårligere forfatning. Havner og farleder er ikke tilpasset framtidens utfordringer og krever store bevilgninger i årene framover. I min landsdel er det nå foreslått at veiene ikke skal brøytes før det ligger mer enn 20 cm snø. Riktignok er det fylkesveier vi snakker om, men vi har en del fylkesveier i Nordland fylke. En brøytebilsjåfør jeg snakket med, fortalte at da han begynte i bransjen for 39 år siden, var beskjeden at det skulle brøytes når snøen dekte en fyrstikkeske på høykant, det er 7 cm. I dagens Norge foreslås det altså nå at man skal vente til det ligger mer enn 20 cm snø på veien før man tar ut brøytebilen. Var det noen som snakket om trafikksikkerhet? Slik kunne jeg ha fortsatt å beskrive område etter område. Dette er en alvorlig utvikling, en alvorlig utvikling som må motvirkes gjennom klare prioriteringer. Det er dessverre – kan man nok si – ikke mulig både å øke det private forbruk og å løse alle disse oppgavene samtidig. Man kan ikke både styrke fellesskapssektoren og styrke det private forbruk på en og samme tid. Her skiller sentrum og høyresiden lag. Høyresiden lover skattelettelser for alle, særlig for dem som har de høyeste inntektene. Samtidig kutter man milliardbeløp i sykelønnsordningen, noe som vil ramme dem som fra før har minst. Høyre og Fremskrittspartiet svekker kommunenes muligheter til å løse sine oppgaver. De svekker innsatsen for å styrke eller for å sikre utviklingen i Distrikts-Norge. Problemet vårt er ikke at vi mangler penger til å løse de oppgavene jeg har pekt på. Problemet er at vi ikke kan bruke ubegrenset med penger uten fare for rente- og kostnadsøkning og derpå tap av arbeidsplasser. Og jeg sier ubegrenset, for når det er sagt, vil jeg likevel peke på at det på enkelte områder burde være mulig å bruke en del mer penger enn det vi har lagt opp til i dette budsjettet. ECON la fram en rapport etter at statsbudsjettet var framlagt, som viser at det faktisk er rom for 18 pst. aktivitetsøkning. Det tilsvarer 2,5 milliarder kr mer til vedlikehold, til rassikring, til tunnelbygging og til annet nødvendig arbeid på veisektoren. Man kunne altså ha økt produksjonen på veisektoren med 18 pst. uten at det ville skape økt press av betydning i norsk økonomi. Her ligger etter min oppfatning noe av utfordringen til oss i tiden framover: å klare å bruke budsjettet på en målrettet måte mot de områder der det er ledig kapasitet og der det er nødvendige oppgaver som skal løses. I Senterpartiet har vi valgt å konsentrere oss om noen viktige saker i forhandlingene under årets budsjett. For det første gjelder det momsreformen, hvor vi har stilt som krav at matmomsen skal halveres. Det har vi fått gjennomslag for. Det er en god fordelingspolitikk som først og fremst kommer barnefamiliene til gode. Dernest er det ingen tvil om at dette tiltaket også vil medvirke til å redusere grensehandelen, som alle nå er opptatt av. To tredjedeler av handelen over grensen til Sverige er handel med matvarer. Noen har oss også mistenkt for at vi er opptatt av landbrukets vilkår. Selvsagt er vi det! Det er et flertall i dette hus som ønsker mer konkurranse også på den sektoren, mer konkurranse også mellom land. Og det er faktisk slik at de aller fleste land i Europa har en lavere momssats på matvarer enn momssatsen for øvrig. Vi har også gått imot at det skal innføres moms på reiseliv og på persontransport, og vi har gått imot Regjeringens forslag til konjunkturavgift. Den avgiften, i lag med moms på reiseliv og elavgift på industri, ville ha rammet konkurranseutsatt næringsliv hardt. Det ville ha ført til tap av arbeidsplasser i en del av næringslivet som jeg ikke hadde trodd Arbeiderpartiet ville ramme – industrien og distriktsnæringslivet. Vi ønsker for det andre å arbeide for en mer rettferdig fordeling, først og fremst gjennom skattesystemet. Senterpartiet og de øvrige sentrumspartiene har på samme måte som LO vært opptatt av å få til en tilnærming mellom beskatning av arbeidsfrie inntekter og beskatning av arbeidsinntekter. Gjennom forliket om en ny skattereform har vi tatt et første skritt i den retning. Gjennom dette skatteforliket ligger det også til rette for at delingsmodellen skal kunne fjernes, en skattemodell som straffer dem som arbeider i egen bedrift, og som skattlegger dem som arbeider i egen bedrift, hardere enn dem som ikke gjør det. Jeg trodde faktisk at det var et ønske fra folk flest at man skulle legge til rette for å kunne arbeide i egen bedrift, ikke bare leve av avkastningen fra den. For det tredje har vi vært opptatt av å styrke kommunenes inntekter. Overføringene til kommunene økes med vel 1 ¼ milliard kr gjennom det budsjettforliket som er inngått. Det innebærer mer til skole, mer til skolefritidsordning, mer til helse og mer til eldreomsorg. Det er faktisk ikke slik som finanskomiteens leder hevdet i replikkveksling med Magnhild Meltveit Kleppa, at det er de siste to-tre årene at situasjonen i kommunene har blitt dramatisk forverret. Jeg skal, som jeg også sa mens jeg var kommunalminister, ta min del av ansvaret for at kommunene har kommet i en stadig vanskeligere situasjon. Men faktum er at alle de tiltak som er gjennomført i kommunesektoren, er tiltak som er vedtatt i dette hus. Det gjelder først og fremst 6-årsreformen og eldresatsingen, som begge var helt nødvendige satsingsområder, men hvor kommunene har måttet påta seg en stor del av det økonomiske ansvaret i tillegg til en rekke andre områder, som gjør at man har fått økte kostnader og dermed har kommet i en gjeldssituasjon som har gjort driften av kommunesektoren stadig vanskeligere. Det tror jeg er noe alle kommunepolitikere og alle innbyggere i norske kommuner opplever i disse dager. Til slutt noen ord om den konjunkturavgiften som er foreslått innført som erstatning for den konjunkturavgiften Regjeringen foreslo. Det er en avgift på 10 pst. som skal pålegges investeringer i næringsbygg. Vi har over år hatt en sterk vekst innenfor denne sektoren, og det er fortsatt sterk vekst og fortsatt stor etterspørsel etter arbeidskraft. De største investeringene gjøres innenfor tjenesteytende sektor, særlig i Oslo og i de andre største byene. Denne konjunkturavgiften som det nå er enighet om, er et mer målrettet tiltak enn det Regjeringen selv foreslo. Den vil bidra til å dempe veksten på noen områder hvor vi ser at det nå er prisstigning på grunn av høy aktivitet. Det vil gi rom for f.eks. økt boligbygging. Jeg er selvsagt ikke fremmed for at en slik avgift kan gi utilsiktede og uønskede virkninger. I innstillingen er det f.eks. pekt på at EØS-pålagte investeringer i fiskerinæringen ikke skal omfattes av avgifter. Jeg vil be finansministeren om å vurdere innretningen på denne avgiften grundig før den skal gjennomføres. Den er først og fremst ment å være aktivitetsdempende, ikke et inntektsbringende tiltak. Det kan derfor være fornuftig å se på andre områder som også bør behandles med samme lempe som EØS-relaterte investeringer i fiskerinæringen.