Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-06-15:
I mange sammenhenger er det debatt om forholdet mellom generasjonene, og det snakkes om et generasjonsregnskap. Jeg synes også dette etter hvert er et moralsk dilemma og et moralsk problem. Den eldre del av befolkningen, generasjonen før meg, levde i en tid hvor det ikke var så veldig mye overflod. De finansierte også sin forrige generasjons pensjoner, de betalte skatter og avgifter for å bygge landet etter krigen, og de har slitt ganske mye. Så skjer det at statsøkonomien etter hvert går mye, mye bedre. Da får de høre at vi allikevel ikke har råd til å sørge for en eldreomsorg uten køer og ventelister – også kalt ordrereserver for leverandørene av disse tjenestene. De får beskjed om at når det gjelder pensjonene, brukes det for mye penger, så det settes ned en kommisjon for å redusere pensjonsutbetalingene for fremtiden – det gjelder ikke de som er pensjonister i dag. Men de opplever en mangelfull regulering av grunnbeløpet gjennom mange år, som Norsk Pensjonistforbund har påpekt mange ganger. Det er et betydelig etterslep i forhold til om man hadde regulert G i takt med lønnsutviklingen, som vel var meningen. Og de vet at de fremdeles blir sett på som en belastning for statsøkonomien. Dette synes jeg er holdninger som er fullstendig umoralske. Når statsøkonomien i år gjøres opp med et overskudd på 338 milliarder kr, så sier alle de andre partiene i denne sal at det er ekstravagant og nesten dumt når Fremskrittspartiet foreslår langt under 10 milliarder kr av de 338 milliarder kr for å øke minstepensjonen i hvert fall, og etterkomme de ønskene som Norsk Pensjonistforbund har fremført når det gjelder både unge uføre og minstepensjonistene spesielt. Jeg synes det er trist. Jeg går ut fra at det er fordi man har latt seg lure trill rundt av en del skredder- og veverøkonomer som hevder dette. Og jeg har vel også hørt sentralbanksjefen si at dersom Stortinget og regjeringen bruker mer av sitt enorme overskudd til beste for den norske befolkning – og særlig til beste for de svakeste og dem som lider – vil renten gå opp. Jeg skulle ønske finansminister Kristin Halvorsen kunne hviske sentralbanksjef Gjedrem noen ord i øret – og kanskje gjennom avisene – om at det han egentlig skulle ha sagt, hvis han var ærlig, var at hvis storting og regjering ikke gjør som han ønsker, vil han straffe det norske folk ved å sette opp renten. Det er han og hans hovedstyre som bestemmer den – ingen utenforstående. Når man setter opp renten, straffer man også alle dem som ikke har økt sine låneopptak – som tok opp sine lån for fire–fem år siden. De blir straffet, fordi man har noen merkverdige makroøkonomiske teorier. I sitt reviderte nasjonalbudsjett fortsetter Fremskrittspartiet sin satsing på å bedre situasjonen for de eldre, for dem som har det dårligst, og for dem som har behov for helsetjenester. Vi øker sykehusbudsjettene med 700 mill. kr. Vi øker en øremerket bevilgning til kommunene på 1 milliard kr, som skal brukes til å øke omfanget av og bedre kvaliteten på eldreomsorgstjenester under fylkesmannens kontroll. Vi vet vi har kapasitet. Faktisk sier særlig regjeringspartiene Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti og de som står bak Arbeiderpartiet, nemlig fagforeningene, at vi har store ubrukte ressurser – i form av små stillingsbrøker i helsevesenet og i eldreomsorgen og i form av personer som gjerne vil arbeide mer, noe som ville øke omfanget av tjenesten, som igjen ville bety mer tid og mer personale innenfor hjemmehjelpen, innenfor hjemmesykepleien og på sykehjemmene. Men det er ikke penger til å betale noen lønn for å gjøre det arbeidet. I hvert fall styrker vi dette – med 1 milliard kr. Midlene er øremerket, slik at kommunene ikke kan bruke dem på andre områder. Fremskrittspartiet er jo alene i Stortinget om å si at hvis man skal bedre eldreomsorgen, må man bevilge penger til eldreomsorgen. Man kan ikke bevilge penger til noe annet – og så sende en bønn til et eller annet sted og håpe at man der bruker pengene på det vi vil. Hvis vi har et formål, må vi mer styre pengene dit enn det som gjelder for økonomien generelt. Jeg konstaterer med bedrøvelse at det nå for tiden bare er Fremskrittspartiet som er opptatt av de svakeste eldre, av minstepensjonistene og av dem som trenger helsetjenester – i den forstand at når vi ser de åpenbare manglene, vil vi gjøre noe med det under revideringen av budsjettet. Alle andre snakker og snakker for – og så stemmer de imot.