Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Det kan være mange grunner til å se nærmere på Grunnlovens bestemmelser om riksrett. Den viktigste er gjennomføringen av parlamentarismen, som har ført til at riksretten i dag først og fremst er ansett som et «ris bak speilet». Selv om riksretten er en ansvarsdomstol, vil den i praksis nærmest virke som en politisk domstol, dette fordi det vil være politiske vurderinger som vil stå sentralt når riksretten skal ta standpunkt til om de konstitusjonelt ansvarlige har gjort feil. Spørsmålet er altså om en skal holde fast ved ordningen med en politisert rettspleie og en institusjon som nesten aldri vil bli brukt. Riksretten har siden Grunnloven ble vedtatt i 1814, blitt anvendt bare i åtte tilfeller, fra 1845 bare to ganger. Den mest omtalte var riksrettssaken mot Selmer i 1883-84, som banet veien for parlamentarismen. Siste gang var i 1926-27 mot regjeringen Abraham Berge, som ble tiltalt for ikke å ha underrettet Stortinget om at den hadde gitt statsstøtte til en bank. Riksrettens dom lød for øvrig på frifinnelse. Som jeg sa, er det først og fremst innføringen av parlamentarismen som gjør at det kan være nødvendig å foreta endringer i Grunnlovens bestemmelser om riksrett. Forslaget som Carl I. Hagen har satt fram, har imidlertid svakheter ved seg som gjør at Arbeiderpartiet og de øvrige partier representert i kontroll- og konstitusjonskomiteen utenom Fremskrittspartiet, vil avvise forslaget. Saksordføreren har redegjort for hvorfor. Forslaget fra Carl I. Hagen og Fremskrittspartiet vil kunne åpne for misbruk av ordningen vi nødvendigvis må ha for å påse at det strafferettslige ansvaret nedfelt i ansvarlighetsloven for statsråder, stortingsrepresentanter og høyesterettsdommere i forbindelse med utøvelsen av deres verv, blir etterlevd. Det er også viktig at vi holder fast ved, som saksordføreren gjorde rede for, det maktfordelingsprinsippet som ligger til grunn for vår forfatning. Carl I. Hagens forslag vil innebære et klart brudd på dette prinsippet. Forslaget er derfor langt fra en forbedring, slik Fremskrittspartiets medlemmer anfører i sine komitemerknader. Riksrett har aldri vært anvendt mot en stortingsrepresentant. Ansvarlighetsloven § 12 setter straff for den representant som «ikke retter sig efter Stortingets forretningsorden». Bestemmelsen har altså ikke vært benyttet, men representerer allikevel kanskje også her et rimelig «ris bak speilet», slik tilfellet har vært både i 1975 og i 1977 overfor stortingsrepresentanter, bl.a. i spørsmål om brudd på taushetsplikten. Det som er viktig, er Stortingets egen måte å kontrollere forvaltningen på. Den største prinsipielle endringen som er foretatt de senere år, er opprettingen av kontroll- og konstitusjonskomiteen. Denne komiteen skal som et av sine viktigste saksområder foreta de undersøkelser i forvaltningen som den anser nødvendig for Stortingets kontroll med forvaltningen. Formålet med slike undersøkelser er å skaffe fram opplysninger som anses nødvendige for at Stortinget kan få håndhevet det konstitusjonelle og parlamentariske ansvar Regjeringens medlemmer har overfor Stortinget. Parlamentarismen innebærer jo at Regjeringen til enhver tid er under oppsikt og kontroll av Stortinget, noe som etter hvert har skapt flere muligheter for Stortinget til å få innsyn i nær sagt alt som det vil ha greie på. Det som vil stå sentralt, og som kan forårsake politiske kriser, er, som alle vet, den såkalte opplysningsplikten for statsrådene overfor Stortinget. Denne opplysningsplikten finner vi i § 9 i lov om straff for handlinger som påtales ved riksrett. Men det er ikke riksrett det trues med i slike saker som gjelder om statsråder forsettlig har unnlatt å gi opplysninger som kunne ha hatt betydning for saken. I virkeligheten er riksretten blitt historie etter at vi fikk innført parlamentarismen. Det er derfor det parlamentariske ansvar som må være utgangspunktet for hvordan en skal organisere det strafferettslige ansvaret. Arbeiderpartiet vil ikke avvise at vi kan vurdere eventuelle andre sanksjonsmuligheter i forhold til det eksisterende riksrettssystem, som av enkelte – og kanskje sikkert med rette – ses på som en anakronisme. Uten å angi hvilke løsninger som kan være fornuftige, bør en kunne åpne for å vurdere andre løsninger og andre endringsforslag. En mulighet kan være å vurdere en egen lov om gransknings- eller undersøkelseskommisjon, slik danskene har innført. Denne kan forsterke både bestemmelsene om statsrådenes opplysningsplikt og ikke minst håndhevingen av loven i saker hvor en statsråd har fattet beslutninger som kan være skadelige for riket og stridende mot statsformen, slik det er formulert om riksrett i Grunnloven.