trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tom Strømstad Olsen (Arbeiderpartiet), 2006-10-05:
Flere ganger i løpet av det siste året har jeg hørt opposisjonen si at Regjeringen ikke leverer og bryter løfter. Dette har blitt et fast refreng, som blir gjentatt til det kjedsommelige. Dette medfører ikke riktighet. Det finnes mange eksempler på at Regjeringens politikk virker, at de leverer det de har sagt de skal levere, og at de følger opp erklæringen fra Soria Moria. Jeg vil nå berøre ett felt av dette. Jeg tillater meg å sitere fra Soria Moria-erklæringen: «Lover, regelverk og avtaler mellom partene i arbeidslivet har stor betydning for arbeidstakernes livsvilkår og muligheter til å arbeide. Norge har lang tradisjon for at et godt samarbeid mellom partene i arbeidslivet og offentlige myndigheter legger grunnlaget for et velfungerende arbeidsliv. Dette er det viktig å bygge videre på. Derfor vil vi reversere svekkelser i arbeidstakernes vern som ble vedtatt i forrige stortingsperiode.» Regjeringen har fulgt opp det som det var oppnådd enighet om i Soria Moria-erklæringen. Ganske tidlig denne perioden varslet Regjeringen at de ønsket et bedre vern for arbeidstakerne i en ny arbeidsmiljølov. Dette var helt nødvendig, og det skulle bare mangle. En rød-grønn regjering kan aldri gå med på å svekke arbeidstakernes interesser. En sterk og god arbeidsmiljølov er alfa og omega for å ivareta arbeidstakernes interesser. Til og med arbeidsgiverne vil tjene på å ha et godt regelverk å forholde seg til. Åpningen for å gi adgang til økt bruk av midlertidige ansettelser ville være katastrofal for dem som ble rammet av den slags. Det er en kjent sak at unge nyetablerere ville fått betydelige vanskeligheter med å få lån, i og med at de ikke hadde fast jobb. Dette ville igjen føre til at mange unge ville fått store problemer med å komme seg inn på boligmarkedet. Dette kunne ikke den rød-grønne regjeringen sitte passivt og se på. Derfor var det av stor betydning med handling og kursendring i denne saken. Det er vel og bra at den forrige regjeringen ønsket at flere skulle ha mulighet til å komme seg inn på arbeidsmarkedet. Ønsket om at flere skal kunne komme inn på arbeidsmarkedet, deler jeg. Den rød-grønne regjeringen deler òg det synet, og vårt svar på det er at flere skal få mulighet til fast arbeid. Dette er noe Regjeringen jobber svært aktivt med. Det er pr. i dag 58 300 personer uten arbeid. Det er svært lenge siden ledigheten har vært så lav, så det er vel hevet over enhver tvil at Regjeringens politikk virker.
Vera Lysklætt (Venstre), 2006-10-05:
Regjeringen har varslet en reform av mellomnivået i den norske forvaltningen. Reformen ble først kalt en regionsreform, men har nå fått navnet forvaltningsreform. Vi vet ennå ikke så mye om hva Regjeringen vil med det nye nivået, men kommunalministeren har avslørt at det skal bli minst ti av de nye regionene. Det offentlige Norge forvalter årlig over 300 milliarder kr. Dagens fylker forvalter bare 6 pst. av disse. Vi er derfor enig med regjeringspartiene i at mellomnivået trenger en reform, men ikke en geografisk reform. I Venstre vil vi heller snakke om det nye fylket, om hvilken myndighet mellomnivået skal ha, hvilke ressurser det skal rå over, hvordan dette nivået skal finansieres og hvilke oppgaver som skal ligge der. Venstre vil også styrke lokaldemokratiet og kommunene som den primære tjenesteleverandør. Større regioner vil etter Venstres syn bare skape enda større avstand til folk. Dagens fylkes- og kommunegrenser kan gjerne justeres, men det er i første rekke mer myndighet, flere oppgaver og mer penger som er svaret – og ikke et større geografisk forvaltningsområde. Venstres oppfordring er derfor å oppgi drømmen om storregionene og heller gjennomføre en mindre, men viktigere reform med grunnlag i dagens fylker. Venstre mener det er nødvendig med et forvaltningsnivå mellom kommuner og stat. Og vi mener det er viktig at en tung velferdsoppgave ligger på mellomnivået. Venstre mener derfor at sykehusene må tilbakeføres til fylkene. Den forrige Stoltenberg-regjeringens statliggjøring av sykehusene har vist seg å være lite vellykket, både helsepolitisk og ikke minst styringsmessig, slik Venstre og bl.a. Senterpartiet og SV advarte mot i sin tid. Folk føler at de har mistet kontrollen og vet ikke hvem de skal stille til ansvar. Styringen må derfor føres tilbake til et direkte folkevalgt nivå. Venstres reform er altså «det nye fylket» – en videreføring av det vellykkede forsøket med enhetsfylke i Møre og Romsdal. Det innebærer at fylkesmannsembetet reduseres til et rent kontroll- og representasjonsorgan på vegne av staten, mens alle oppgaver utover dette blir underlagt fylkestinget. Slik vil reformen «det nye fylket» også bli en viktig del av Venstres prosjekt for et enklere Norge. Innbyggerne kan rette blikket på én fylkesdør i stedet for et konglomerat av svingdører. En samordning av fylkene og fylkesmannen vil dessuten gi store administrative besparelser. De nye fylkene skal i Venstres reform ha ansvar for næringsutvikling, samferdsel, kultur, helse og de videregående skolene. Innenfor disse oppgavene må man gå opp nye grenser mellom nivåene, slik at mest mulig desentraliseres til primærkommuner og fylker, men også slik at det blir klarhet i hva som er statens oppgaver. Venstre ser for seg at vi kanskje kan få noen færre fylker og kommuner enn i dag, men er sterkt imot at nye geografiske inndelinger skal skje etter diktat ovenfra – dette må bygge på frivillighet. Kommunene og de nye fylkene skal ikke være statsfilialer, men et selvstendig politisk forvaltningsnivå. Venstre vil derfor avvise A4-løsninger som tvinges på befolkningen uten demokratisk forankring.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2006-10-05:
Jeg registrerer at Regjeringen sier den skal legge den såkalte handlingsregelen til grunn for sin budsjettpolitikk. Hva er egentlig handlingsregelen? Jo, en regelbundet beregning for bruk av oljepenger. Eller ordrett: innfasing av petroleumsinntekter i takt med forventet realavkastning av Statens pensjonsfond – Utland. I sin visdom har kloke hoder beregnet denne avkastningen til 4 pst. Med andre ord: Regjeringen mener det er fornuftig finanspolitikk å bruke 4 pst. av et raskt voksende fond til å betale løpende utgifter på statsbudsjettet. Ansvarlig finanspolitikk avhenger altså ikke av i hvilke sektorer pengene brukes, hvorvidt det finnes ledig kapasitet der pengene brukes, om pengene brukes til drift eller investeringer, eller om pengene brukes i Norge eller i utlandet. Ansvarlighet er uansett 4 pst. avkastning. Om det betyr 10, 20, 50 eller 100 milliarder kr er helt uten relevans. Handlingsregelen er i bunn og grunn ingenting annet enn gammeldags kommunistisk planøkonomi. Norge er ikke det eneste landet i verden med eget oljefond. Staten Alaska i USA etablerte i 1976 et tilsvarende fond, et fond som pr. innbygger er på størrelse med vårt. Forskjellene i forvaltningen og bruken av avkastningen er imidlertid svært store. Staten Alaska har i gjennomsnitt de siste ti årene hatt en realavkastning på det dobbelte av det Norge har klart, ikke minst fordi Alaska har valgt å investere store deler av sitt fond i eiendom. La oss forestille oss at Norge hadde benyttet Alaskas investeringsstrategi, og at avkastningen hadde blitt tilsvarende høy. Da ville handlingsregelen vært 8 pst., og ifølge Regjeringens logikk skulle man da brukt dobbelt så mye penger på statsbudsjettet, men paradoksalt nok ville man samtidig vært akkurat like økonomisk ansvarlig. Ganske pussig. Det er bekymringsfullt at Regjeringen ikke har et mer gjennomtenkt syn på bruken av oljepenger. Strategien er tydeligvis: Tenk på et tall unnfanget ved en tilfeldighet, spre det rundt, stå hardnakket på akkurat det tallet, vær nedlatende overfor alle som har et annet syn, stemple disse som uansvarlige, ja nærmest litt uintelligente. Ta for all del ikke hensyn til konjunkturer eller hvorvidt det finnes ledig kapasitet, ikke vurder hvorvidt pengene benyttes til forbruk eller investeringer. Ikke tenk på hvor pengene benyttes, og for all del – beregn effekten av bruk av penger i Norge og i utlandet på akkurat samme måte. Handlingsregelen dokumenterer med all tydelighet at politikerne har kollektivt abdisert i finanspolitikken.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2006-10-05:
Venstre er uroleg over utviklinga i sjukehussektoren. Det er med rette stor merksemd på dei store og aukande underskota ved sjukehusa. Ved utgangen av året vil det samla underskotet vere på formidable 7,5 milliardar kr. Men det kostar å behandle pasientar. Og når fokuset og krava er at sjukehusa må behandle fleire pasientar, så inneber dette naturleg nok at kostnadene aukar, og følgjeleg at underskota aukar. Dei som trur at fleire pasientar kan redusere utgiftene til sjukehusa, har etter mitt skjøn forstått lite. Sjølvsagt kan sjukehusa bli meir effektive, men ein kjem ikkje utanom at behandling av fleire pasientar betyr auka utgifter. Det er ikkje butikk å drive sjukehus. Personleg har eg store forventningar til framlegginga av Nasjonal helseplan. Det er skuffande dersom Regjeringa ikkje kan leggje fram ein plan no om kva slags funksjonar lokalsjukehusa skal ha. Det skulle vere eit nøkkeldokument, og no veit vi at dette viktige spørsmålet blir utsett. No går det endå lengre tid før vi får ei avklaring i dette spørsmålet. Og kva skjer i mellomtida med dei lokalsjukehusa som er nedleggingstrua? Det blir berre større og større uro. Lokalsjukehusa må få ei avklaring på kva slags funksjonar dei skal ha. Lokalsjukehus kan ikkje berre vere vegger og tak, dei må ha eit avklara innhald. Og særleg må akuttfunksjonen avklarast. Det trengst ei betre samhandling mellom lokalsjukehusa og helsetenestene i kommunane. For at det skal fungere som ei samanhengande kjede av behandling, må partane vere klar over rollene sine. Her er det intensjonar, men lite substans. Dersom ein heller ikkje no greier å fastsetje innhaldet i lokalsjukehusa, har ein igjen spelt frå seg eit viktig kort. Å disponere eigen bustad og kunne bu i den så lenge som mogleg er for svært mange det viktigaste aspektet ved alderdomen. Det gir tryggleik, og med den erkjenninga meiner vi i Venstre at ein må satse meir på at eldre og alle som treng omsorg, får høve til å bu heime så lenge som mogleg. For å få til dette må vi omprioritere ein del tiltak og finne nye løysingar i framtida. Eg la merke til at statsministeren i dag rangerte eldreomsorga som det viktigaste fokusområdet i tida framover, og det er vi i Venstre veldig glad for. Men korleis skal utfordringane møtast? Omsorgsmeldinga har ein grundig gjennomgang av utfordringane. Men eg må berre seie at det er lite nytt for oss å lese i meldinga når det gjeld løysingar. Fleire eldre betyr fleire sjuke eldre, fleire eldre med demens, fleire eldre med angst, osv. Omsorgsmeldinga har mange planar, men manglar stort sett vilje til å prioritere. Dersom vi skal få ei betre helseteneste, må vi få eit tryggare omsorgstilbod i framtida. Vi må få nok personell til å sikre at eldre får ein verdig alderdom.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2006-10-05:
Flere av debattantene har i dag vært innom viktigheten av å satse på veier, både på vedlikehold og på investering i veinettet. I løpet av debatten er det mange som har snakket om næringslivet og å legge forholdene til rette for både det eksisterende næringslivet og nyetableringer. Her i landet blir bygging av nye veier regnet som en utgift i budsjettene. Våre naboland ser nytteverdien og sammenhengen mellom næringsliv og veibygging, og løser dette ved å anse veibygging som en statlig finansiert investering. De unngår derved å pålegge sitt næringsliv økte transportkostnader og bompenger. Våre nordiske naboland har gjennom flere tiår investert midler, til og med lånte midler, i et omfattende og effektivt motor- og stamveinett. Mens bompenger tidligere var et lokalt supplement for forskuttering av nye veiprosjekter, er bompenger i dag nesten en forutsetning for i det hele tatt å få bygd og vedlikeholdt veinettet. Siden statens andel reduseres i takt med økende bompengeandel, gir ikke bompenger mer veier. Staten skyver sitt ansvar etter veiloven over på brukerne, til tross for at vi er det landet som har den beste finansielle forutsetningen for å gjennomføre nødvendige prosjekter. Det er mitt ønske at Regjeringen åpner øynene for den betydelige dokumentasjonen som finnes på lønnsomheten av intensiv veisatsing, og viser vilje til en langsiktig satsing på veiutbygging gjennom å investere en langt større del av vår formue i innenlands infrastruktur. Da kan oppfyllelse av investeringsplanen i Nasjonal transportplan være en start, men det kreves faktisk langt mer dersom man mener alvor, og ikke minst at det er vilje til å legge til rette for næringslivet, ikke bare i deler av landet, men i hele landet.
John Thune (Kristelig Folkeparti), 2006-10-05:
I debatten har flere representanter snakket varmt om å bedre tjenestene i kommunene. Flere har også snakket om behovet for å finansiere disse tjenestene. Det blir mye svart-hvitt om kommuneøkonomi før og etter regjeringsskiftet. Men som ordfører i en minsteinntektskommune i Østfold ser jeg også at vi har hatt realvekst i kommunens inntekter selv i forrige periode. Vi hadde selvfølgelig ønsket oss mer, men vi har ikke sultet i hjel. Vi har faktisk hatt en vekst på nesten 7 pst. i snitt de siste fire årene. Noen kommuner greide å få til full barnehagedekning, bygge skoler og ta seg av de eldre. Men vi var også med på en sparedugnad for å forbedre norsk økonomi. Det ble lagt godt til rette for vekst i næringslivet, og den veksten ser vi nå resultatet av. Lokalt fikk vi mange nye bedrifter, vi fikk flere i arbeid, og veksten fortsetter. Arbeidsledigheten synker fortsatt. Det var muligens ikke så dumt å sikre det økonomiske fundamentet først. Nå kan vi glede oss over at også skatteinntektene til kommunene øker. Det er her vi nå får vekst. Hvis vi bare får beholde den framover, kan det bli bra. For vi trenger mer, og vi får ikke bare plusser. Vi skal også bære mer i en sykelønnsordning, vi får mindre skjønnsmidler, økt rente og økt strømpris. Ikke minst får vi flere eldre eldre, og vi ser at også psykiatrien trenger mer. Det var bra at Regjeringen kom med økte inntekter i år. At vi i tillegg får økte skatteinntekter, skyldes en politikk som ikke bare er tuftet på siste års politikk og regjering. Men kommunene lever ikke lenge av ett godt år. Vi trenger stabil vekst for å møte eldrebølge og andre krav. Det spennende nå er ikke hva vi får i rammetilskudd i morgen, men hva vi får beholde av skatteveksten. Kommune-Norge har mange utfordringer. For Kristelig Folkeparti handler det om oppvekst, kunnskap og omsorg for folk flest. Nå kommer skatteveksten etter forrige regjering, og det hadde vært hyggelig å beholde den. Skal vi klare utfordringene, må kommunene ha inntekter. Vi må også unngå at staten pålegger oss nye utgifter, som sykepenger, økt rente, høye strømpriser eller oppgaver som det ikke følger penger med. Det gjelder ikke bare penger, det gjelder også muligheter. Vi er lovet bredbånd, men hva er det? På landsbygda får vi ADSL, byene får fiber som er hundre ganger sterkere. Bygdas næringsliv trenger faktisk det samme tilbudet på nett som byens næringsliv. De på bygda skal også ha kontakt med resten av verden for å drive sin virksomhet. Når unge studenter kommer tilbake fra studieplassene, har vi lite å tilby når det gjelder nett.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2006-10-05:
Forsvaret har i en årrekke vært under en omstilling som etter Fremskrittspartiets syn har gått for fort, og det militærfaglige har blitt vesentlig glemt. Det viktigste har vært å nå måltallet for reduksjonen, som har vært å redusere antall personer med 5 000, redusere med 2 milliarder kr pr. år på drift og avhende 2 mill. m2 bygning. Det sier seg selv at når alt dette skal skje på noen få år, skaper det en viss uro. Jeg er ikke uenig i at Forsvaret må omstilles, men å omstille etter et budsjett istedenfor å ha et budsjett som ivaretar de interesser og oppgaver vi pålegger Forsvaret, er feil – totalt feil. Det er ingen tvil om at både den forrige regjeringen og dagens rød-grønne har et forsvarsbudsjett som gjør at Forsvaret ikke kan utføre de arbeidsoppgaver vi pålegger det. Vi husker sikkert alle de skrekkfortellinger vi har hørt de siste årene, om knappe midler til f.eks. innkjøp av drivstoff til våre fartøyer og fly, med det resultat at de ikke ble brukt. Det har vært mangel på penger til å ha øvelser, og militært utstyr blir lagret ute i all slags vær hele året for å spare husleie, en husleie til en selv. Bygningene står der ferdig betalt, men utstyret står ute. Forstå det den som kan. Det er bred enighet, heldigvis, om at våre nordområder skal styrkes. Dette er Fremskrittspartiet glad for, men samtidig skjer det ting som kan synes meget merkelige. Her kan nevnes at man har stuet vekk en mengde med Leopard stridsvogner, og erstattet disse med vanlige Mercedes-Benz Geländewagen. Jeg skjønner ikke helt hvorfor, og har stilt spørsmål i Stortingets spørretime om dette. Svaret fra statsråden var bl.a. at Geländewagen var mer egnet i internasjonale oppdrag. Det er sikkert riktig, men jeg trodde at når man sier at man skal satse på våre nordområder, betyr det det, ikke at vi skal være en fredsstabilisator ute i verden. Nå senest er det forslaget om Sudan. Der mener jeg at vi ikke har noe å gjøre. Om det skulle vise seg at vi har noe der å gjøre, tror jeg bestemt at vi verken har utstyr eller nok mannskaper eller er forberedt på å løse de utfordringer vi vil møte, som f.eks. barnesoldater og for oss ukjente sykdommer. At vi skal være med på å bevare freden, er soleklart, men vi er allerede på en del steder. Det må være bedre å kraftsamle og være på stedet i flere år, som f.eks. i Afghanistan. Selv om vi har hatt en omstilling i Forsvaret, står utfordringene i kø. Vi har, og får, nye fartøyer som trenger midler. Vi venter på vårt nye helikopter, NH-90, vi trenger nye lastefly som skal erstatte Hercules, vi trenger nye kampfly som skal erstatte F-16, vi trenger nye radarsystemer, vi trenger utskifting av mye av vårt soldatutstyr. Ja, slik kan jeg fortsette. Når vi da samtidig forstår – selv om det kan virke som om det kun er Fremskrittspartiet som forstår – at det er en ubalanse mellom forsvarsforliket og de faktiske utgifter, må dette gå galt. Mener vi noe med å si at vi skal ha et forsvar, må Regjeringen bevilge nok penger til at vi kan ha et troverdig forsvar.
Tove Nyhus (Fremskrittspartiet), 2006-10-05:
For oss som er opptatt av næringspolitikk, var statsministerens tale i morges skuffende, idet han snakket i 20 minutter nesten uten å nevne næringspolitikk. Statsministeren brukte mye tid på å understreke at Regjeringen jobber for arbeid for alle, men han sa lite om hvordan dette skulle løses. Fremskrittspartiet mener at sysselsetting i hovedsak må konsentreres om verdiskapende arbeid. Framover i tid vil det kanskje også bli slik at ikke alle kan forvente å være arbeidstakere. Flere og flere må kanskje være innstilt på å skape sin egen arbeidsplass, bli sin egen arbeidsgiver. Det blir derfor enda viktigere at vi tilrettelegger slik at gründere og kreative personer selv kan starte sine egne småbedrifter. Og vi må erkjenne at små bedrifter nødvendigvis ikke har de samme muligheter og ressurser som de større har, til å forholde seg til et offentlig byråkrati og den mengde påbud og bestemmelser som kun de mest innvidde har oversikt over. Et annet viktig poeng om vi skal få flere småbedrifter, er at vi trenger en fleksibel arbeidsmiljølov, bl.a. med mulighet for midlertidige ansettelser. Den reversering vi så den sittende regjering gjennomføre innen dette området, er dessverre et skritt i feil retning, ikke bare med tanke på småbedriftenes eksistensmuligheter, men også med tanke på sysselsetting. Et annet eksempel på endringer i rammevilkår som er svært negative for bedrifter og kanskje spesielt småbedrifter, er Regjeringens forslag om nok en gang å endre permitteringsreglene. Fremskrittspartiet ønsker å opprettholde dagens regelverk, som sikrer nødvendig fleksibilitet for bedriftene. Konkurransedyktig infrastruktur, som f.eks. veiutbygging og utvikling av bredbåndsnett av riktig kvalitet, er andre eksempler på viktige forutsetninger for at bedrifter skal utvikle seg og skape arbeidsplasser. Infrastruktur er ikke luksus for næringslivet, det er mer å se på som et nødvendig anleggsmiddel. Jeg vet hva jeg snakker om, ettersom jeg selv til daglig er bedriftsleder i en middels stor bedrift. Den erfaring jeg besitter, skulle jeg ønske flere personer i vår rød-grønne regjering kunne ta del i.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2006-10-05:
Det sosialliberale målet om økt frihet for alle innebærer en kamp for global omfordeling av ressurser. Målet for Venstres utenrikspolitikk er en mer rettferdig global fordeling og en styrking av menneskerettigheter og demokrati og å fremme respekt for internasjonal lov og rett. Bistand er nødvendig for å hjelpe fattige land ut av fattigdommen. Venstre ønsker en særlig fokusering på kampen mot hiv/aids, og bistanden bør særlig styrke kvinners situasjon, rettigheter, utdanning og helse. Utfordringene er store når det gjelder barnefødsler og mødredødelighet, foruten vold og traffickingproblemer. UNESCO mener at mer enn 100 millioner barn ikke har tilgang på grunnskoler. 55 pst. av disse er jenter, og to tredjedeler av voksne analfabeter er kvinner. I det sivile samfunn er kvinners rolle avgjørende. Det er bl.a. sagt at i Afrika er det kvinnene som bærer og opprettholder samfunnet. Våre bistandsprosjekter må gjenspeile dette i konkrete handlinger. I den siste tiden har vi fått budsjettlekkasjer om en betydelig økning i u-hjelpen. Vi er imidlertid usikre på om denne regjeringen makter å øke bistanden til 1 pst. av bruttonasjonalinntekten. Den forrige regjeringen klarte å gjennomføre en jevn økning i bistandsbevilgningene, opp til 0,97 pst. av brutto nasjonalinntekt i 2006. Vi håper den rød-grønne regjeringen klarer å gjennomføre et lignende løft. Venstre er enig i at FNs reformarbeid må intensiveres, og at kvinnesatsingen skal være i fokus. Vi reagerer imidlertid på måten bistandsministeren presenterer sin kravliste på for å få mer igjen for FN-pengene. Holdningen om gulrot og pisk kan være med på å undergrave FNs legitimitet. Venstre mener det er utidig og litt arrogant bl.a. å kreve flere norske ansatte, mot at vi yter våre FN-midler. Venstre mener at FN-diplomatiet fungerer best ved samarbeid og konstruktive prosesser i FN-systemet, ikke ved ensidige krav fra enkeltpersoner.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-10-05:
Stortingsmeldingen om framtidens omsorgsutforminger er endelig kommet til Stortinget. Dette er det mange som har sett fram til, både i og utenfor denne sal. Kristelig Folkeparti er svært glad for at vårt initiativ til en ny omsorgsplan vedrørende innhold og kvalitet i eldreomsorgen nå er kommet gjennom denne meldingen, som omfatter flere brukergrupper i den kommunale pleie- og omsorgstjenesten. Meldingen inneholder gode faktabeskrivelser. Målet og intensjonene er gode. Men det er noen områder i planen jeg spesielt vil framheve som lite konkrete, og som har skuffet meg. Det gjelder følgende områder: Det er mangel på tiltak knyttet til pasienters overgang mellom sykehus og kommune.Kvaliteten i tjenestene overlates fullt og helt til lokale utforminger. Vil det skape likhet?Opprettelse av eldresentre er nevnt, uten særlig fokusering på det store potensialet som faktisk kan ligge her, dersom alle kommuner hadde opprettet slike.Etiske komiteer i sykehjem og kommuner som Stortinget tidligere har vært svært positivt til, er blitt til samarbeid mellom Regjeringen, KS og yrkesorganisasjonene om opplæring i etikk for personalet samt en heller upresis formulering om å utvikle modeller for organisatorisk forankring. Dette er for vagt og for uforpliktende. Jeg er også skuffet over at en rekke viktige områder blir skjøvet ut i tid. Jeg nevner noen: En demensplan kommer i 2007.En handlingsplan om spesialisthelsetjenester for eldre kommer senere.En tannhelsemelding kommer senere.En plan for rehabilitering kommer senere i høst.Et nytt investeringstilskudd varsles fra 2008.Et høringsnotat om brukerstyrt personlig assistanse kommer senere. Mange av disse områdene burde vært integrert i den foreslåtte omsorgsplanen. Mennesker som er avhengige av hjelp, har rett til individuelle tilbud som ivaretar deres integritet og verdighet. En viktig brikke i omsorgstjenestene er den familiebaserte omsorgen. Den skal passe i et puslespill med hjemmebaserte tjenester, avlastningstilbud, tilrettelagte omsorgsboliger og sykehjemsplasser, slik at det blir en helhetlig omsorg etter individuelle behov. Det er viktig at forholdene legges til rette for at pårørende som ønsker det, kan få ta seg av sine pleietrengende familiemedlemmer. Kristelig Folkeparti ønsker derfor at ordningen med omsorgslønn både skal gjennomgås og styrkes. Til sist vil jeg likevel uttrykke glede over at Regjeringen så klart har invitert til samarbeid med Stortinget om den endelige utformingen av omsorgsplanen. Det er viktig at alle partier nå samarbeider og forplikter seg til at innhold og kvalitet i de kommunale omsorgstjenestene skal styrkes i årene framover. Jeg ser med spenning fram til morgendagen og til Regjeringens første store bevilgning til Omsorgsplan 2015.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2006-10-05:
I ei tid då det populært vert sagt at næringslivet går så det grin, ei tid då statistikken viser nedgang i talet på arbeidsledige, opplever vi i mitt heimfylke, Sogn og Fjordane, at folketalet går ned. Dette bekymrar meg sterkt. Etter mitt syn må industriarbeidsplassane vere berebjelkane i lokalsamfunnet. Trygge arbeidsplassar i industrien er heilt avhengig av langsiktige og føreseielege rammevilkår. Eg har sagt det i denne salen tidlegare, og eg gjentek det i dag. Eg vert stadig kontakta av industrileiarar som er fortvila over at rammevilkåra har endra seg i negativ retning i altfor stor grad og altfor ofte. Eg sakna konkrete utspel om rammevilkåra for næringslivet i statsministeren sitt innlegg tidlegare i dag. Eg registrerer også signala som kjem frå næringslivet, spesielt transportnæringa, der det vert påpeika frustrasjon og fortviling over noverande regjering si haldning til å overføre store delar av kostnadane for framtidig vegutbygging til næringslivet og til innbyggjarane i form av eit utal bompengestasjonar som er planlagde rundt i heile landet. Vegutbygging er og må vere eit statleg ansvar fullt ut. Brukarane av vegane betaler meir enn nok allereie. Ikkje minst kjem det sterke signal frå fiskebåtreiarane om deira vanskar. Dette er ei næring som har enorm betydning for Sogn og Fjordane, både på sjø og land. Reiarane er mellom anna svært spente på kva som vert resultatet av struktureringstiltaka i fiskeriflåten. Både Sogn og Fjordane Fiskarlag og Sogn og Fjordane Rederiforening har vore positive til strukturering, fordi dei ser dette som heilt naudsynt. På same måten som reiarane registrerer også eg at strukturutvalet har delt seg omtrent på midten i sitt syn på strukturering. For næringa vert det dermed særs viktig kva Regjeringa føretek seg i denne saka. I Sogn og Fjordane er det eit inntektspotensial på rundt 700 mill. kr pr. år dersom ein får byggje ut planlagde småkraftverk. Mellom anna for mange bønder vil dette vere ei tilleggsinntekt som kan vere avgjerande for vidare drift. Etter mi meining er mange småkraftverk blitt stansa av det som eg vil kalle meiningslause miljøkrav. Dersom lokalsamfunna ikkje skal få lov til å utnytte sine naturlege ressursar, kva skal lokalsamfunna då leve av?
Arnfinn Nergård (Senterpartiet), 2006-10-05:
Med min bakgrunn som ordfører i en distriktskommune de tre siste periodene er det med en viss forundring jeg registrerer at representanter for partier fra Bondevik II-regjeringen i dag har hevdet at det har vært en vekst i kommuneøkonomien i den samme regjeringens virketid. Det har spesielt vært vist til de to siste årene av den siste perioden. Slik har virkeligheten ikke fortonet seg for svært mange av landets primærkommuner. Det kan godt være at utsagnet har hatt gyldighet for nominelle verdier, men nominell vekst er som kjent ikke automatisk reell økning. Nominell vekst må også sees i sammenheng med økning eller endring i oppgaveportefølje. For svært mange kommunestyrer utover i landet har budsjettdebatter i flere år i stor grad dreid seg om nedskjæringer, og til dels betydelige nedskjæringer. Dette har vært smertefulle prosesser, og jeg er redd for at i mange kommuner har de såkalte effektivitetsprosesser vært nødt til å bli kjørt så langt at mindre effektivitet har vært svaret. Jeg er redd for at økninger i sykefraværet i kommunal sektor også kan ha en del av sin forklaring i det stadige innsparingsjaget vi opplevde under siste regjering. Etter fjorårets stortingsvalg fikk vi heldigvis en endring i stortingsflertallet som gjorde at den rød-grønne regjeringen ble etablert, og med den en vilje til å styrke kommunal sektor. For 2006 fikk vi et historisk løft for kommunesektoren som var med på å snu pessimisme og mismot til optimisme og pågangsmot. I dag har vi fra opposisjonen hørt uttalt bekymring for om kommuneøkonomien framover vil bli god nok. Hva slags bekymringer ville ikke de samme partier ha måttet uttrykt dersom deres egen linje fra Bondevik II-regjeringen hadde blitt videreført? Hva ville situasjonen ha vært med et utgangspunkt som hadde vært 3,8 milliarder kr dårligere enn det vi har i dag, og med utsikter til fortsatte innstramminger? Hvis ikke dette kan kalles en kursendring, hva skal da til for å kunne bruke det uttrykket? Jeg føler meg ganske sikker på at dagens opposisjonspartier har mange ordførere rundt omkring i landet som ikke ville ha vært de rød-grønne milliardene foruten. Utsagn særlig fra Kristelig Folkeparti-hold tyder på at nettopp dette partiet må føle en større grad av komfort i forhold til kommuneøkonomien enn det gjorde under Erna Solbergs innstrammingslinje. Basisen for en rettferdig fordeling av velferdsgoder ligger i en godt utbygd kommunesektor, der størrelsen på den enkeltes lommebok ikke er avgjørende for hvilket velferdstilbud som kan tilbys. Fremskrittspartiets stadige påpeking av valgfrihet i forhold til omsorgstilbud, skoletilbud og andre privatiseringsfremstøt er egentlig å velge tilbud etter størrelsen på bankkontoen. Den rød-grønne regjeringen ønsker et velferdstilbud som ikke er avhengig av hver enkelts sosiale og økonomiske situasjon. Når statsbudsjettet legges fram i morgen, er det viktig at økningen i kommuneøkonomien vurderes i forhold til hva som hadde vært situasjonen dersom Bondevik-regjeringen hadde fått fortsette sin linje. Jeg føler meg sikker på at forskjellen ville ha vært stor.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2006-10-05:
Denne debatten skal tradisjonelt være opposisjonens debatt, og opposisjonens mulighet til å få fram sin politikk i forhold til Regjeringens. Det vi har hørt mest om i dag fra opposisjonens taleres side, er kritikk av Regjeringen. Den ene kritikken går ut på at Regjeringen ikke gjør noe, og ikke følger opp sine løfter fra Soria Moria-erklæringen. Løftebruddregjeringen, sa representanten Børge Brende. Representanten Sponheim sa noe i retning av at kaos, vingling og beslutningslammelse er Regjeringens varemerke. Her må vel representanten Sponheim ha fått med seg et gammelt referat fra et Venstre-møte opp på talerstolen. Nå er påstandene feil, men om Brende, Sponheim og de andre hadde hatt rett, burde ikke det avfødt en viss glede i opposisjonen, og ikke kritikk? Det ville jo betydd at landet ikke ble utsatt for Regjeringens politikk, en politikk opposisjonen mener er feil, uheldig og skadelig for landets framtid. Den andre kritikken går ut på at Regjeringen ikke har ført landet inn på en ny kurs, slik som vi lovet før valget. Regjeringen viderefører visstnok bare den gamle regjeringens politikk, den regjeringen som dagens opposisjonspartier enten satt i, eller var parlamentarisk basis for – var det vel representanten Carl I. Hagen kalte det for. Men det burde jo i enda større grad gledet opposisjonen. For da ville jo den politikken de mente var så strålende, og som førte til at dagens regjering kom til såkalt dekket bord, fortsatt preget samfunnsutviklingen. Det er bare en låt, sa moren min, og den er ille. Det disse påstandene viser, er at opposisjonen ikke vet hvilket ben den skal stå på når den angriper Regjeringens politikk. Men det interessante er jo at kritikken går mer på at Regjeringen fører for lite rød-grønn politikk, enn på innholdet i Regjeringens politikk og den nye kursen det gir for samfunnsutviklingen. Det er kanskje ikke så rart, for de fire opposisjonspartiene står ganske langt fra hverandre når de glimtvis snakker om egen politikk og egne visjoner for framtiden. Slik har denne debatten bekreftet at opposisjonen ikke bare spriker, det er jo ikke unaturlig når det er fire partier, men at det fortsatt er en avgrunn mellom det største opposisjonspartiet og de andre. Og den avgrunnen går på det mest sentrale i politikken, det økonomiske. I tillegg er det på viktige politikkområder prinsipielle forskjeller mellom partienes tilnærminger. De tidligere regjeringspartiene glir fra hverandre. Høyre har gått fra å være et skatte- og skoleparti til å bli et asfaltparti, og inviterer i media Fremskrittspartiet til samarbeid. Kristelig Folkeparti posisjonerer seg som det konstruktive opposisjonspartiet med klar front mot Fremskrittspartiets politikk og verdier. Og Venstre er og blir Venstre.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2006-10-05:
Det er forunderlig å høre hva representantene til regjeringspartiene klarer å si i dagens debatt. Man forsøker også å fremstille seg selv i et så selvgodt lys at det for meg tenderer til det latterlige. Istedenfor å glorifisere seg selv så til de grader burde de heller kanskje prøve å lytte litt mer til hva stortingspresident Jagland innstendig bad om, nemlig å lytte mer og bedre til sin egen befolkning. Folket der ute har i hvert fall et helt annet syn på Regjeringens vellykkethet så langt enn hva representantene har oppfattet. Helsepolitikken overfor helseforetakene så langt har vært en katastrofe. Jeg vil sitere leder for hjertekirurgisk avdeling på UNN i Tromsø, som sier at Regjeringens helsepolitikk er snublende nær molbopolitikk. Denne bevisste politikken med underfinansiering av helseforetakene sprer usikkerhet. Og når vi vet at flere sykehus av medlemmer i styret i Helse Nord i fortrolige møter er foreslått nedlagt, blir dette en svært dårlig innfallsvinkel for å fremme en god nordområdepolitikk. En offensiv nordområdepolitikk, hevder Regjeringen. Ja, det kunne vært flott. Men ser vi på hva som faktisk skjer, har Regjeringen ikke engang klart å etablere en daglig arena hvor Norge i fellesskap med Russland kunne gjennomført løsninger overfor fiskeriene og løst fiskeeksportkrisen. Norge og Russland trenger en forståelse av hverandres interesser innen olje og gass. Vi trenger det i forhold til grensesetting, ikke bare i gråsonen og i forhold til Svalbard, men helt opp til Nordpolen. Vi ser også at Regjeringen har klart å trenere omlasting av russisk olje og gass, et samarbeid som ville skapt mange arbeidsplasser i Finnmark. Norges største økonomiske interesser og utfordringer ligger i nord. Da er det faktisk særdeles viktig å få på plass en arena eller et nordområdedirektorat hvor vi i fellesskap og i samarbeid med Russland kan løse våre felles utfordringer.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2006-10-05:
Mange representanter for regjeringspartiene har her i dag tatt opp nordområdene, og det fortelles at oljenæringen er såre fornøyd med Regjeringen. Men slik går det når selvtilfredsheten overskygger virkeligheten. Man hører det man vil høre. Jeg har møtt en usikker næring, en utålmodig næring som etterlyser hva som skal skje når forvaltningsplanen skal opp til revisjon i 2010. For oljenæringen er langsiktig, og langsiktighet er bud nummer én og en forutsetning for å bygge kompetanse og satse. På et OLF-møte i september fikk politikerne klar beskjed: Allerede i 2007-budsjettet må man ha friske midler til Oljedirektoratet for å kunne skyte seismikk dersom vi skal kunne fremskaffe det kunnskapsgrunnlaget som er nødvendig for å komme videre med åpningen av Nordland VI og VII og Troms II, som skissert i forvaltningsplanen. Det er ingen hemmelighet at Regjeringen er lite populær i Vesterålen. Det er heller ingen hemmelighet at et samlet politisk miljø i Kirkenes og Sør-Varanger er oppgitt over en miljøvernminister som har satt bom for å videreføre den oljeomlastingsaktiviteten som er igangsatt der, og som har gitt verdifulle ringvirkninger i form av lokale leveranser av varer og tjenester til oljetankerne som kommer inn der. Jeg synes også Regjeringen nå skal forklare hvorfor de sier blankt nei til å bygge opp en petroleumstilsynskompetanse i nord med basis i de arktiske utfordringene som er i virksomheten der oppe. Flere har vist til Regjeringens sterke nordområdesatsing, og det har vært sagt at det er Regjeringen som har snudd kartet på hodet. Men rett skal være rett: Det gjorde NHO lenge før Regjeringen, og det var vel også NHO som fikk statsministeren til å renne over med løfter om storsatsing i nord på årskonferansen i januar. Dessverre må vi bare konstatere at storsatsingen er blitt til en verbalsatsing, for sjelden har vi sett flere statsråder snakke seg så varme som de har gjort om nordområdene, og sjelden har så store ord blitt til så lite handling. Om Regjeringen skal unngå et mageplask i nord, må budsjettet i morgen inneholde solide og konkrete tiltak for å gi innhold til den lovede kompetanseoppbygging, infrastrukturoppbygging og den forskning som skal til for å skaffe ny næringsaktivitet i nord. Reiseliv og marin sektor er like viktig som olje og gass. 2007–2008 er utpekt som det internasjonale polaråret, og det er en realitet at man internasjonalt forventer at Norge skal legge på bordet et betydelig bidrag i så måte for å komme videre med globalt veldig viktig klimaforskning i denne sammenheng. I morgen skal altså Regjeringen også opp til forskningseksamen. Store ord og små bevilgninger, store ord og aktivitetsbegrensninger, slik kan vel egentlig Regjeringens nordområdepolitikk oppsummeres pr. i dag. Så spørs det om dette bildet kan endres med det budsjettet som legges fram i morgen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2006-10-05:
En av grunnene til at vi har fått et regimeskifte i Sverige, og til at sosialdemokratene tapte valget der, var at statsminister Göran Persson ikke håndterte situasjonen med et inkluderende arbeidsliv på en god nok måte. Det ble en svær diskusjon om hvor stor arbeidsledigheten egentlig var, og statsministeren bagatelliserte spørsmålet om alle dem som stod utenfor. Det gjør ikke vår statsminister! Han har tvert imot i dag lagt hodet på blokken og sagt at ett av de spørsmål som vil avgjøre om denne regjeringen lykkes, er om man lykkes med å inkludere ikke bare dem som er arbeidsledige, men dem som står utenfor arbeidslivet på grunn av sykdom, funksjonshemning eller av annen grunn. Det er jeg glad for at Regjeringen fokuserer så sterkt på. Vi har i dag fått vite at det er en ventetid på opptil tre år når det gjelder attføringstiltak, og det er om lag 30 000 ventende i køer i dette systemet. Det burde vi få gjort noe med i en situasjon hvor arbeidsmarkedet skriker etter arbeidskraft. Når budsjettet kommer i morgen, er det av de ting vi fra Kristelig Folkepartis side særlig vil se etter. Har man lyktes med å få tatt noen kraftfulle grep i forhold til det? Ellers må jeg si at denne debatten har vært preget av en litt pussig skyggeboksing mellom posisjon og opposisjon når det gjelder det som kommer i morgen, og som altså halve Stortinget ikke kjenner, mens den andre halvdelen av Stortinget i debatten oppfører seg som noen sprekkeferdige skoleunger og sier at vi andre kan glede oss til det som kommer. Vi skjønner at vi har noe å glede oss til, men vi skjønner også at medaljen må ha en bakside. Vi er veldig interesserte i å få vite hva som står med liten skrift, og hva som er gjemt bort i hjørnene i budsjettproposisjonene. Det skal vi nok få rikelig anledning til å komme tilbake til i morgen. Det som jeg synes er alvorlig, er at Regjeringen denne gangen systematisk og offisielt, med statsminister og statsråder i spissen, lekker sentrale godbiter fra budsjettet, samtidig som Regjeringen stiller her til en av de viktigste debattene i Stortinget. Statsråd Enoksen har sågar holdt pressekonferanse mens vi har hatt debatt her, om en viktig sak som Stortinget ikke blir kjent med før i morgen gjennom budsjettproposisjonen. Det kaller ikke jeg respekt for Stortinget! Jeg synes at nasjonalforsamlingen bør tenke gjennom om vi er tjent med å ha en trontaledebatt opp mot budsjettbehandlingen på den måten som vi har hatt nå. Og Regjeringen bør tenke gjennom om dette er en verdig måte å behandle budsjettmaterialet på, både i forhold til velgerne som bare får vite oppsiden, og i forhold til Stortinget som holder en debatt hvor halve Stortinget vet, og halve Stortinget ikke vet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-05:
Når man har sittet og lyttet til regjeringspartienes innlegg i debatten gjennom hele denne dagen og kvelden, må jeg jo si at vi i løpet av ett år i dette landet har beveget oss fra et sant helvete – unnskyld uttrykket, president – som vi åpenbart hadde for ett år siden, til nær himmelriket, som vi nå har fått på ett år med en ny regjering. Jeg synes kanskje at de nye regjeringspartiene skal være litt forsiktige med å ta i bruk så sterke ord og uttrykk som man har gjort i løpet av denne debatten. Her har man snakket om rasering og «katastrofe» – jeg vet altså ikke hva – samtidig som man hyller Regjeringen opp til et nivå som de sikkert fortjener i regjeringspartienes øyne. Men jeg tror kanskje man bør vente til man ser budsjettet i morgen, om vi får noen innfrielse av løfter. Det er ikke slik, som mange av regjeringspartienes representanter har sagt i denne debatten, at velgerne soleklart gav et ja til at den rød-grønne regjeringen skulle dannes – snarere tvert imot. Det var ikke flertall blant velgerne for en rød-grønn regjering, men valgloven sørget for at Norge fikk en rød-grønn regjering. Og med det bakteppet synes jeg man skal være enda mer varsom med hensyn til å skape et inntrykk av at velgerne nå nærmest ligger og trekker pusten i glede over alt det fantastiske denne regjeringen har gjort, for etter meningsmålingene kan man i hvert fall ikke se at velgerne har oppfattet denne regjeringens fortreffelighet ennå. Men kanskje oppdages dette i morgen. Men det mest graverende med hele debatten, synes jeg, er Regjeringens totale mangel på respekt for Stortinget. Det er altså slik at vi har valg hvert fjerde år for at velgerne skal få sagt sitt. Da synes jeg, flertallsregjering eller ikke, at man skal ha respekt for de konstitusjonelle spilleregler som gjelder. Man skal ha respekt for velgerne, og man skal ha respekt for at det er nasjonalforsamlingen som skal informeres. Det er oppsiktsvekkende mange lekkasjer fra dette budsjettet, i tillegg til at vi opplever at en statsråd holder pressekonferanse midt under trontaledebatten om en budsjettsak. Det synes jeg er spesielt! Jeg synes at statsministeren bør ta selvkritikk på dette. Det er ikke bra for oss over tid at det utvikler seg en kultur som fremstår som om nasjonalforsamlingen ikke lenger har noen betydning. Det er vi ikke tjent med! Det er denne sal, og denne sal alene, som vedtar lover i dette landet. Den respekten må komme til syne selv om man har en flertallsregjering. Helt til slutt vil jeg bare si at Fremskrittspartiet kommer til å stemme for forslaget fra Venstre som er omdelt i salen.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-05:
Det var egentlig derfor jeg tegnet meg, bare for å gi Arbeiderpartiet en mulighet til å snu i sin stemmegivning. Det er mulig at Soria Moria-erklæringen ikke er helt ferdigforhandlet. Det er mulig at elementene i Soria Moria-erklæringen er gjenstand for nye forhandlingsrunder, eller at de tre partiene fortsatt ikke er helt enige om det som står der. Men jeg må bare minne om, siden vi andre kanskje har lest Soria Moria-erklæringen bedre enn regjeringspartiene, at forslagene nr. 3, 4, 5 og 6 er ordrett fra Soria Moria-erklæringen. Det vil kanskje være litt synd for de tre regjeringspartiene å stemme mot sin egen regjeringserklæring. Vi trodde faktisk, vi i Fremskrittspartiet i hvert fall, at Regjeringen mente alvor med Soria Moria-erklæringen, men det er mulig at den ikke gjør det.
Erna Solberg (Høyre), 2006-10-05:
Jeg har lyst til å gi ros til Regjeringen. Jeg har lyst til å gi ros til Regjeringen for åpenbart å revitalisere fantasifullheten i norsk politisk debatt. Jeg er altså hemmelig tilhenger av, og jeg har stor glede av innimellom, å lese både «fantasy»-sjanger og science fiction. Etter å ha hørt to timer med treminuttersinnlegg fra Arbeiderpartiet i dag må jeg si at de burde alle forsøke å bli utgitt innenfor den sjangeren. Det er et eller annet med at folk gjennomskuer dette, for forskjellene er ikke så store. Endringene er ikke så store, og beskrivelsen virker faktisk ganske fordummende på de fleste voksne menneskers forståelse av hva som er utviklingen i vårt samfunn. Jeg er enig i at Regjeringen på noen områder nå har tatt en ny kurs. Jeg mener det er en feil kurs, men jeg tror ikke den står til troende når det gjelder noen av de store karakteristikkene som har vært gitt. Det var mange som diskuterte: Hvordan blir det når Norge endelig skal få en flertallsregjering igjen etter valget? Hva kommer det til å bety? Regjeringen understreker ofte at den har flertall. Men jeg har begynt å lure på om ikke Regjeringen av og til utviser feil forståelse av hva parlamentarismen dreier seg om. Det er ikke slik i parlamentarismen at Regjeringen har flertall. Det er slik at flertallet har regjering, og det er en distinkt forskjell. De som sent på kvelden ikke kan ta det inn over seg, kan tenke på det til i morgen. Utgangspunktet er denne sal. Det er de som er her, som er valgt av folket, det er de som er oppdragsgivere for Regjeringen. Det krever også at Regjeringen tenker gjennom hvilket forhold den har til Stortinget. Det er alltid fare for arroganse når man har flertall. Måten arrogansen har kommet til uttrykk på i de siste ukene, er et utall av budsjettlekkasjer som åpenbart har vært regissert, og som har vært styrt med aktiv deltakelse fra statsråder på en måte som jeg ikke har opplevd fra noen regjering tidligere. At en og annen kulturminister måtte ønske å fortelle at han har noen penger til et lite kulturtiltak, er helt tilgivelig. At en eller annen sprekkeferdig stortingsrepresentant har fått gjennomslag for noe, er helt tilgivelig. Men den regien som har vært nå, er arroganse, og den undergraver hele reformen når det gjelder debattsystemet her. Denne trontaledebatten har vært preget av at regjeringspartiene egentlig helst ville snakke om et budsjett som ingen andre har sett ennå. Det synes jeg man skal ta inn over seg i Regjeringen. Dagens pressekonferanse synes jeg var toppen av det vi faktisk kan tåle, når en statsråd uten noen spesiell grunn har en pressekonferanse om en budsjettsak. Det er alvorlig ment når opposisjonspartiene reagerer på dette. Det er alvorlig ment når vi sier at vi skal tenke gjennom hvem som er oppdragsgiver for Regjeringen. Det er altså denne salen, og forholdet til oss er av betydning for hvordan dette landet kommer til å bli styrt fremover.