Kåre Fostervold (Fremskrittspartiet), 2008-03-04:
I den vedvarende klimadebatten, som i stor grad kjennetegnes av en overbudspolitikk, ser det ut til at det viktigste er å være best i klassen. Her er det lettvint bruk av prosenter - gjerne så høye som mulig - som er viktig. Å foreslå reelle tiltak som vil gi resultater, ser ikke ut til å ha like stor betydning, bare klimakameratene kan vise til et høyt prosenttall for kutt. Noen sikter sikkert mot en plass i historiebøkene som den som foreslo det største kuttet. Jeg tror dessverre historiebøkene vil vise en annen historie, et annet fenomen fra den perioden vi er inne i, nemlig tiden da vi så starten på en historisk industriflukt fra landet. For det er ikke tvil om at de store aktørene innen industriproduksjon nå har fått nye argumenter for å legge nye investeringer til utlandet, til land som kanskje ikke er så rike at politikerne i de landene føler at de kan skalte og valte med næringslivet slik det til enhver tid passer dem. Klimakameratene ser ut til å være mer opptatt av nasjonale mål enn det de er av å kutte mest mulig i CO2-utslippene globalt. Innføring av særnorske miljøkrav har vi hatt under mange regjeringer, og nå har vi kanskje fått kroneksemplet på hvordan politisk markering kan gå på bekostning av å sikre norske arbeidsplasser og investeringer, nemlig de særnorske tilleggene i klimakvoteloven. Dagens kvoteregime er et stort hinder for investeringer i bedrifter med CO2-utslipp på norsk jord. I motsetning til EU tildeler ikke Norge vederlagsfrie CO2-kvoter til nye bedrifter og økt produksjon ved eksisterende anlegg. Ny industrietablering i Norge blir dermed mindre attraktivt, og en risikerer å vri økonomisk aktivitet til land der industribyggere vil få vederlagsfrie CO2-kvoter. I tillegg favoriserer man dagens etablerte og ofte mindre miljøvennlige aktører, siden de får tildelt vederlagsfrie CO2-kvoter. Det er jo i seg selv et paradoks. I denne sal har Fremskrittspartiet flere ganger tatt problemstillingen opp til debatt, men regjeringspartiene har ikke vist vilje til å sikre like rammevilkår. Tvert imot virker det som om regjeringspartiene ved neste korsvei vil redusere konkurranseevnen for hele industrien. Under stortingsdebatten 18. desember 2007 om å innlemme klimakvoteloven i EØS-avtalen uttalte SVs Inga Marte Thorkildsen: «Vi har tatt et viktig skritt forbi EU når vi har bestemt at vi ikke skal ha gratiskvoter etter 2012.» Hennes utsagn tegner et ganske dramatisk fremtidsbilde for norsk industri. Og det er skremmende at statsråd Solheim langt på vei har bekreftet dette i dagens debatt. En slik særnorsk restriktiv politikk vil gi norsk industri en betydelig konkurranseulempe i forhold til EU og er svært uheldig for fremtidig norsk verdiskaping og vekst. De rød-grønne legger i realiteten opp til en utflaggingspolitikk for norsk industri. Det er ikke tvil om at industrien er i ferd med å bli ofret på klimaalteret. Med de pålegg, den utforming av kvotesystem og de avgifter som Regjeringen legger opp til, sammen med de signalene de samme partiene gir for fremtiden, er det sikkert at enhver industrisatsing i Norge vil bli et høyrisikoprosjekt. Jeg vil vise til Fremskrittspartiets konkrete tiltak, der man satser og ser globalt på problemstillingen. Da kan vi både møte utfordringene og sikre og skape nye norske industriarbeidsplasser. Det må være bedre at vi legger til rette for fortsatt industriproduksjon i Norge, slik at vi har muligheten til å påvirke produksjonsmetodene i en miljøvennlig retning. For klimakameratene tror vel ikke det hjelper med verdens strengeste miljøkrav i Norge, hvis all norsk industriproduksjon i fremtiden vil skje i andre land?