Erna Solberg (Høyre), 2003-06-04:
Det er farlig når det står 30 minutter til disposisjon. Jeg skal forsøke å fatte meg litt mer i korthet og bare si noe om noen få punkt i innstillingen og noe mer om ett punkt. For det første er det slik at komiteen ber om at vi skal foreta en evaluering av personvalgsordningen. Jeg kan informere Stortinget om at vi allerede har startet det arbeidet. Det er engasjert forskere ved Rokkansenteret i Bergen til et prosjekt som skal evaluere både antallet som får personstemmer, og hvilke konsekvenser det har for representativiteten. De skal også se på en litt mer langsiktig trend, hvordan det påvirker personvalgssystemene, partiene og nominasjonsprosessen, og hvordan personvalget påvirker forholdet mellom kandidater og velgere. Dessverre vil disse forskerne, etter det forslag som nå ligger her, få et mindre forskningsprosjekt ved at de ikke får forske på ordninger som er knyttet til hvordan det fungerer i forhold til Stortinget, noe som kunne vært en spennende del av det. En annen viktig sak er at komiteen ber oss om å komme tilbake til Stortinget med en gjennomgang av og en utredning knyttet til hvem som skal behandle klager ved stortingsvalg før det nye stortinget avgjør klagene med endelig virkning. Vi synes vel kanskje at det er rart at vi skal ha en annen ordning her enn man har ved klager knyttet til lokalvalgene. Argumentasjonen burde kanskje ha gått på at vi burde hatt de samme ordningene hvis vi skal gjennomføre en slik utredning. Men hvis man skal bygge på de argumentene som ligger i innstillingen, vil det kanskje også være naturlig at en slik ordning knyttes mot Stortinget og ikke mot noe annet offentlig regjeringstilknyttet organ. Vi får ta dette i prosessen, og kanskje noe av dette arbeidet burde videreføres i forhold til hvordan Stortinget selv mener de skal arbeide med det. Så til den saken som har vært diskutert mest. Jeg må innrømme at jeg i likhet med noen andre i denne salen faktisk opplever det som relativt skuffende at det som var et av hovedgrepene fra valglovkommisjonen, nemlig å gi velgerne mer innflytelse, i løpet av de prosessene som har vært i Stortinget, innebærer at man ikke får noe særlig mer innflytelse. Man får noe mer på fylkestingene. Det er diskutabelt om det har blitt mer innflytelse med de endringene som er blitt gjort i forhold til lokalvalgene, og det er ikke blitt noe mer innflytelse i forhold til Stortinget. Jeg er enig med representanten Trine Skei Grande i at det kan synes som om det er enklere å gi velgerne innflytelse på andre politikere enn på oss selv i dette hus. Jeg synes det ville ha vært naturlig om vi hadde gjennomført dette og sett hvilke konsekvenser dette kan ha. Jeg har vært en varm tilhenger av å gjøre dette etter at jeg hørte et engasjert innlegg fra en ung kvinne som ble representant for Göteborg for det svenske Folkepartiet, som fortalte hva hun opplevde. Det var slik at hun kanskje ville ha kommet inn uansett. Det var ikke sikkert, men hun kom inn på grunn av personstemmene. Hun gav også klart uttrykk for at hun opplevde at hun hadde en annen type mandat fra sine velgere enn hun ville ha hatt hvis hun hadde et mandat bare bestemt av «partibossarna», som hun kalte dem, altså bestemt av nominasjonskomiteen internt. Hun opplevde det som om det var en folkelig forankring for hennes mandat. Jeg tror ikke vi skal glemme at det kanskje kan ha en betydning fremover at man gir mer folkelig forankring til enkeltmenneskene som sitter og utgjør politikerstanden i Norge. Det gir en større maktfordeling mellom enkeltpersoner og sentral partiledelse. Det kan ha en betydning i den retning. Det kan være at noen ikke liker at det skal være slik, at det heller skal være slik at partiene bestemmer alt. Men jeg har i alle fall en hellig overbevisning om at de menneskene som velges til Stortinget, også har betydning som mennesker – hvem de er, hva de er, hva de står for, og ikke bare for å definere sine egne partiers programmer. Derfor er det også viktig for velgerne å ha en mulighet til å påvirke hvem som kommer, og hvem som representerer. Det er slik at vi blir det eneste landet i Europa som ikke har et eneste element av personvalg til vårt parlament. Da er det litt rart at det oppfattes som et så stort eksperiment at vi skal gjøre det, når alle andre land lever med, vel å merke, ulike valgordninger og systemer og synes det er en viktig del. Det er heller ikke slik at det er naturgitt at det blir dårligere kvinnerepresentasjon av det. Hele parlamentssystemet og valgene i Finland er basert på personvalg. De har slått Norges rekord i antall kvinner i sitt parlament på midten av 1990-tallet. Det har kommet inn 44 pst. kvinner i det finske parlamentet, til tross for at alle kvinner driver personlig valgkamp i det landet for å sikre seg mandater. Det gir kanskje også en større grad av legitimitet å bruke de personlige argumentene i en politisk valgkamp. Jeg synes heller ikke det ville ha vært farlig hvis det hadde vært litt mer fokusering på hvilken medieoppmerksomhet man skapte, hvilke tilbakemeldinger man fikk, og at man altså hadde en større krets. Jeg har et eksempel som jeg synes man skal tenke over. For det første tror jeg vi alle her er enige om at partiene har for få medlemmer. Vi burde alle hatt flere. Vi burde hatt et større helhetsengasjement, men det er færre og færre som deltar i nominasjonsprosesser. Det er et mindre og mindre grunnlag for dem som deltar. Hvis vi går tilbake til 1993 og Akershus Kristelig Folkeparti, var det to eminente kandidater, Dagfinn Høybråten og Valgerd Svarstad Haugland, som forsøkte å bli valgt til Stortinget fra Akershus. Plasseringen på førsteplass på listen ble avgjort ved loddtrekning fordi det var like mange som hadde stemt på begge kandidatene. Der synes jeg egentlig at man kunne latt det være opp til Kristelig Folkepartis velgere i Akershus å ta den avveiningen istedenfor å slå krone og mynt eller bruke loddtrekning, som var resultatet. Jeg er opptatt av at det vil bety noe i det politiske liv. Jeg synes vi underslår våre egne muligheter til å påvirke som politikere, og betydningen av hvem som kommer på Stortinget, ikke bare hvilke partier, ved at vi ikke går inn for å lage elementer av personvalg. Jeg tror også at faren for at folk ikke skal skjønne at de må sette et kryss hvis de støtter førstekandidaten til et parti, ikke er stor. Det kommer partiene til å forklare velgerne at de skal gjøre. Da kommer man til å engasjere seg for å få flere til å sette kryss, og fra den svenske ordningen ser vi nettopp at i det store antallet av personer som har blitt valgt med personvalg, har hovedtyngden av de som har blitt valgt, faktisk vært første- og andrekandidatene på listene, som kanskje ville ha kommet inn ellers. Det er faktisk toppkandidatene som også får kryssene og støtten fra velgerne. Det kan av og til være godt også for individer i politikken å oppleve at de får den støtten fra velgerne, at det ikke bare er partisystemet som gir den støtten.