Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-10-06:
Norsk politikk blir stadig mer påvirket av beslutninger som blir fattet i internasjonale organisasjoner. Nasjonal og internasjonal politikk flyter over i hverandre. Det nasjonale handlingsrommet blir mindre, først og fremst som følge av EU og WTO. Statsministerens underlige uttalelser i helga om at han vil vurdere medlemskap i et «EU light», illustrerer behovet for en grundig EU-debatt. Det er ingenting som tyder på at EU går i retning av mindre integrasjon – snarere tvert imot. Det blir stadig mer union. EUs statsledere har brukt helga til å diskutere felles president, felles grunnlov, styrking av den felles forsvars- og sikkerhetspolitikken, utenrikspolitikken, ytterligere bruk av flertallsvedtak og mer makt til de befolkningsrike landene. Diskusjonen om et EU à la carte, hvor land kan delta i de delene av EU-samarbeidet de sjøl mener de har mest å tjene på, er en debatt som en hadde på slutten av 1990-tallet. Denne debatten er overtatt av begivenhetene knyttet til østutvidelsen og konventet. EU har gjort det tindrende klart i utvidelsesprosessen at unntak for vesentlige områder som ØMU er uaktuelt. At statsminister Bondevik drar opp hypotetiske debatter der utviklingen beviselig går i motsatt retning av det han ønsker, stiller ikke bare Bondevik, men også Kristelig Folkeparti i et underlig lys. Hvis statsminister Bondevik faktisk mener at Norge bør bli medlem av EU, bør han jo ha mot til å si det. Da kan vi ta en real debatt om hva EU-medlemskap faktisk betyr for folkestyret, for vår evne til å bekjempe arbeidsledigheten, for velferden, som mange av oss er opptatt av, hvilke konsekvenser et medlemskap vil få for norske distrikter, for fiskeriene, for landbruket. Dette går det da an å diskutere, men å gi folk en forestilling om at Norge kan bli EU-medlem, men kun ta del i de delene av samarbeidet som tjener norske interesser direkte, er å kaste blår i øynene på folk. Men det er opplagt slik at vi trenger en debatt i Norge om utviklingen i EU, både for å oppklare misforståelser og for å få våre ledere til å ta klare standpunkter som det går an å forholde seg til. Det trengs også en debatt om utviklingen i Verdens Handelsorganisasjon. Senterpartiet har ment og vil fortsette å mene at globale retningslinjer for internasjonal handel er bra. Men internasjonal handel er ikke noe mål i seg sjøl. En har gått for langt hvis en ender opp i den paradoksale situasjonen at en lager retningslinjer som kun beskytter de sterkeste landenes handelsinteresser. Grunntanken i WTO var jo nettopp at en skulle ha regler for at de sterkeste ikke skulle kunne ta seg til rette. Derfor er tida inne til å stille noen grunnleggende spørsmål: Hvilke sektorer er det som egner seg for liberalisering? Hvilke bør vi holde utenfor? Skal utdanning, helse og mat betraktes som handelsvare på lik linje med spiker? Hvor langt skal en gå innenfor de ulike sektorene når en velger å liberalisere? Hvordan skal vi greie å legge til rette for at handel faktisk bidrar til utvikling i de aller fattigste landene? Senterpartiet håper at WTOs ministermøte i Cancun kan bli et tidsskifte når det gjelder den ukritiske liberaliseringen og når det gjelder maktforholdene innad i WTO. Norge må se sammenbruddet i Cancun som en mulighet til å starte med blanke ark og få forhandlingene inn på et nytt og bedre spor. Dramatikken er sjølsagt størst når det gjelder landbruket. Forhandlingsutkastet som nå ligger på bordet, er svært ubalansert og ble bare verre og verre i løpet av Cancun-møtene. Avtalen favoriserer ensidig de store landbrukseksporterende landene som produserer industrielt. Land som produserer småskala og miljøvennlig, er taperne. Regjeringa må nå bruke månedene fram til forhandlingene settes i gang igjen, på en god måte. Den må ikke bare gå tilbake til sine opprinnelige posisjoner, men den må også erkjenne og ta konsekvensene av at Norges ønske om å sikre egen matproduksjon meget vel kan kombineres med mange av utviklingslandenes ønsker om det samme. Nøkkelen til norsk landbruksstrategi må ligge i å knytte allianser med andre land som er avhengig av import for å fø sin befolkning, og som ønsker å bevare egen matproduksjon gjennom tollbeskyttelse. Dette gjelder som kjent en stor andel av utviklingslandene. Det vi trenger nå, er en debatt om hvilket WTO vi skal ha framover, slik at vi kan opprettholde WTO som en legitim organisasjon. Nå stiller altfor mange land spørsmål ved legitimiteten til organisasjonen.