Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-01-27:
Etter annen verdenskrig har Norge tatt på seg et betydelig ansvar for å møte de store utfordringene i internasjonal politikk: Norge er blant de land i verden som har gitt mest bistand til de fattigste landene, målt i andel av BNI. Etter opprettelsen av FN har Norge bidratt med over 55 000 nordmenn til ulike militære operasjoner i regi av FN. Norge har også, særlig de siste årene, gjort en betydelig innsats som fredsmegler bl.a. i Midtøsten. En slik rolle har Norge kunnet spille bl.a. fordi vi ikke er medlem av Den europeiske unionen. Som et ressurssterkt land har Norge en moralsk forpliktelse til å ta medansvar i det internasjonale samfunn. Dessuten vil det være i Norges egen interesse å engasjere seg internasjonalt og vise vilje til å ta ansvar. Det kan neppe være noen tvil om at de mange sentrale oppgavene Norge har fått, og den innflytelse som følger av dette, ikke minst skyldes det tillitskapende arbeid Norge har utført både som aktiv deltager i FNs fredsoperasjoner, som bidragsyter til de fattige land, som fredsmegler og gjennom lederskapet i ulike internasjonale organisasjoner. Den ros og den uttrykte respekt som har blitt Norge og Norges utenriksminister til del i forbindelse med formannskapet i OSSE, viser at den ansvarlige og tillitskapende linjen videreføres av den sittende regjering. Når Norge nå har ambisjon om igjen å bli medlem av Sikkerhetsrådet i FN, er det også et uttrykk for at Norge er seg sitt internasjonale ansvar bevisst og ønsker å søke økt innflytelse i internasjonal politikk. Og for all del: En slik aktiv rolle kan Norge spille uten å være medlem i EU. Selv om formannskapet i OSSE nå er overtatt av Østerrike, vil Norge fortsatt – som medlem av ledertroikaen – ha en viktig rolle i organisasjonen. At det østerrikske Frihetspartiet, med Jörg Haider som leder, kan komme til å inngå i en ny regjeringskoalisjon, er en stor diplomatisk utfordring. At et demokratisk land i hjertet av Europa skal kunne få en politisk ledelse med klare rasistiske, ja endog nazistiske innslag, er en skremmende utvikling som vi ikke kan forholde oss likegyldig til. Senterpartiet har alltid understreket den viktige rolle OSSE spiller i internasjonal politikk. Denne tilliten til organisasjonen uttrykte vi også i den perioden da det ikke var god tone å vektlegge betydningen av denne organisasjonen. Mot denne bakgrunn er det positivt at ikke minst Norge har bidratt sterkt til at den alleuropeiske organisasjonen OSSE har fått økt betydning og større autoritet. Når det gjelder den sikkerhetspolitiske utviklingen i Europa, er mye av interessen i dag rettet mot det faktum at EU er i ferd med å ta et viktig skritt mot et styrket sikkerhets- og forsvarspolitisk samarbeid, det såkalte ESDP. De sentrale spørsmål vi må stille, er hvilke konsekvenser dette vil få for samarbeidet i NATO – herunder de transatlantiske forbindelsene – og for Norges utenriks- og sikkerhetspolitiske situasjon. Norges svar på disse utfordringene bør etter Senterpartiets mening være at NATO fortsatt skal være grunnlaget for den kollektive sikkerhet i Europa, og at alliansen også skal ha en viktig rolle i framtidig krisehåndtering at de transatlantiske forbindelsene skal bevares og styrkes at Norge skal søke innflytelse og deltagelse i den planlegging og de prosesser som vil gå forut for beslutninger om å gripe inn i regionale konflikter at norsk deltagelse i slike operasjoner skal avgjøres gjennom nasjonale beslutninger. Som ikke-medlem kan selvsagt ikke Norge delta i de formelle beslutninger som fattes i EU-organene. Men dersom det forventes at Norge skal delta med personell og ressurser i fredsoperasjoner, må Norge kunne forlange deltagelse i planprosessene og beslutningsprosessene. Storbritannias utenriksminister Robin Cook uttalte på EUs utenriksministermøte denne uken at vi må sørge for at våre NATO-kolleger blir fortrolige med det vi gjør, og at de får muligheten til å delta «både i beslutningsprosessen og gjennomføringen.» Jeg tolker utenriksministerens redegjørelse slik at en fra norsk side er innstilt på å stille norsk personell og ressurser til disposisjon for regional krisehåndtering under den forutsetning at Norge får tilfredsstillende ordninger for vår medvirkning på dette området. Uttalelsene fra den britiske utenriksministeren gir håp om at Norge vil bli sikret en tilfredsstillende deltagelse i planleggings- og beslutningsprosessen. Norges forhold til EU er i dag formalisert gjennom EØS-avtalen. Når EU nå utvides, vil det selvsagt også få konsekvenser for denne avtalen. Jeg registrerer med interesse at komiteens leder har funnet det nødvendig å presisere at det her ikke er snakk om noen «reforhandling» av EØS-avtalen, men en tilpasning av avtalen til det faktum at EU nå får flere medlemsland og dermed også flere EØS-land. Thorbjørn Jagland har de siste dagene skapt en viss usikkerhet om Arbeiderpartiets Europa-politikk og Norges forhold til EU. Jagland ønsker en ny EU-debatt, men det skal ikke være en debatt som inkluderer spørsmålet om norsk EU-medlemskap. Men det vil, ifølge Jagland, være behov for å endre Arbeiderpartiets partiprogram slik at en kan få større handlefrihet, slik at det kan bli mulig for partiet å gå inn for medlemskap, ifølge Aftenposten. Ifølge samme avis venter Arbeiderpartiets leder på et «stemningsskifte i norsk opinion». Jeg går ut fra at Arbeiderpartiets program ikke setter sperrer for debatt om Norges forhold til EU. Dagens utenriksdebatt er jo i stor grad en debatt om hvordan Norge skal forholde seg til utviklingen i EU og de beslutninger som EU fatter. Som Jan Petersen sa tidligere i dag, har vi allerede i dag en løpende debatt om Europa-spørsmålet. Til overmål har Regjeringen varslet en Europa-melding hvor Norges forhold til EU og EØS skal drøftes på bred basis. Det kan da ikke være nødvendig for Arbeiderpartiet å endre programmet for å kunne delta i en slik debatt. Hvilken EU-debatt er det da Arbeiderpartiet har tatt initiativet til? Hvilken EU-debatt er det Arbeiderpartiet ønsker som ikke skal berøre spørsmålet om norsk tilknytning til EU – dvs. medlemskap? Jeg skjønner ikke helt hvorfor Thorbjørn Jagland og Arbeiderpartiet skal tilsløre sakens realiteter og forsøke å tåkelegge motivene for det utspill som har kommet. Det er kort og godt ikke mulig å føre en EU-debatt som har som siktemål å endre Arbeiderpartiets program, gi politisk handlefrihet til å kunne søke medlemskap og oppnå et såkalt stemningsskifte i opinionen, uten at spørsmålet om medlemskap blir aktualisert. Det er ikke slik at en EU-debatt går over til å bli en medlemskapsdebatt fra det øyeblikk det har skjedd vesentlige endringer i opinionen. Resultatet av folkeavstemningen i 1994 bør ligge fast, også for neste stortingsperiode. De partier som vil endre sine partiprogram og åpne for medlemskap, bør ikke tilsløre motivene ved å skape inntrykk av at en politikk og en debatt som har som siktemål å gi større handlefrihet og oppnå et stemningsskifte i opinionen, er en debatt som ikke dreier seg om norsk medlemskap i Den europeiske unionen. De velgerne som skal gå til valgurnene i 2001, bør vite hvilke partier som ønsker at Norge skal bli medlem av Den europeiske union.