Martin Engeset (Høyre), 2004-02-05:
Innledningsvis tror jeg det kan være grunn til å understreke at denne saken dreier seg om Riksrevisjonens undersøkelse av oppfølging og tilsyn i barnevernet. Riksrevisjonens undersøkelse er ikke en rapport som foretar en nærmere analyse av kvaliteten på barnevernstjenestene generelt i forhold til det tilbud barn under omsorg får. Hele rapportens innfallsvinkel og formål retter seg inn mot å vurdere hvordan staten, fylkeskommunen og de kommunale barnevernstjenestene ivaretar sine oppgaver når det gjelder oppfølging av og tilsyn med barn plassert i fosterhjem og institusjon. Gjennom en slik rapport vil naturlig nok hovedfokuseringen komme på det som er kritikkverdig, mangelfullt og utilstrekkelig. En kommer da raskt i skade for å tegne et bilde av at det er dette som er barnevernet i Norge i dag. Det ville være svært uheldig og grovt misvisende. Heller ikke i denne debatten må vi glemme at det drives svært mye godt barnevernsarbeid i landets fylker og kommuner. Gjennom den høye prioritering av dette viktige samfunnsområdet de senere år er barnevernet tilført betydelig økte ressurser og bemanning. Jeg er derfor glad for at saksordføreren i sitt innlegg understreket alt det positive som også skjer. Eksempelvis har det nærmest gått politisk folkesport i at en del populister skjeller ut barnevernet for at de faktisk griper inn for å sikre at barn og unge som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling, får nødvendig hjelp og omsorg. Jeg for min del er mer bekymret over at barnevernet griper inn for sjelden, enn over at de griper inn for ofte. Når det er sagt, vil jeg også nevne at Riksrevisjonens undersøkelse avdekker alvorlige mangler på flere områder: For mange barn under omsorg har ikke tiltaksplaner. Det er mangelfulle rutiner i mange kommuner når det gjelder kontakt med barn som er plassert i fosterhjem eller institusjon. For mange barn har ikke fått oppnevnt tilsynsfører, slik loven fastsetter. Gjennom tilsynsførerordningen skal kommunene føre tilsyn med barn som er i fosterhjem. Det ligger på mange måter i sakens natur at det kan være vanskeligere å få innsyn i et fosterhjem enn i en institusjon. Ikke desto mindre er det svært viktig at dette arbeidet prioriteres høyt. Fosterhjemmene og barna som bor i fosterhjem, er ofte de aller mest sårbare og utsatte. Det har vært et problem at altfor mange fosterhjem sprekker, med den konsekvens at barn må flyttes fra fosterhjem til fosterhjem. Tilsynsførerfunksjonen er svært viktig for å forebygge en slik situasjon, ikke minst fordi tilsynsfører skal være en slags advokat for barnet, men også i forhold til å ivareta fosterhjemmets behov overfor kommunen. Men jeg tror, som også saksordføreren var inne på i sitt innlegg, at de kursene som har vært i gang en tid, de såkalte PRIDE-kursene, er et veldig viktig virkemiddel for å forebygge at fosterhjem sprekker, og at de som faktisk blir fosterforeldre, vet hva det vil si og er forberedt på oppgaven. Staten, fylkeskommunene og kommunene har og har hatt ulike roller og ulike oppgaver å ivareta innenfor det samlede barnevernstilbudet i Norge. De enkelte lover og forskrifter på dette området fastsetter en rekke detaljerte krav og pålegg som f.eks. kommunene og fylkesmennene skal overholde når det gjelder oppfølging av og tilsyn med barn under omsorg. Hvert av kravene er isolert sett meget godt begrunnet. Summen av dem kan imidlertid kanskje bli i meste laget, spesielt for de minste kommunene, og dem er det som kjent svært mange av i Norge. For en tid tilbake ble det i media fokusert på kvaliteten i barnevernet, spesielt i de minste kommunene. Her kom det frem at over 100 kommuner var så små at de hadde kun én stilling eller mindre knyttet til barnevernet. Det betyr at svært mange barnevernsarbeidere rundt om i det ganske land i mange år har jobbet helt alene med ofte svært tunge og belastende saker – uten et fagmiljø og kollegaer å støtte seg til og rådføre seg med. I tillegg kommer det problemet at forholdene kan bli så små og oversiktlige at en kanskje unnlater å gripe inn overfor omsorgssvikt på grunn av vennskap eller kjennskap. Denne problemstillingen bør være et poeng i den pågående debatten om kommunestrukturen i Norge. Derfor tror jeg det er et meget viktig grep barne- og familieministeren har tatt ved å opprette 26 fagteam som skal rettes direkte mot hver enkelt kommune og de enkelte sakene – som en god støtte og rådgiver for kommunene, ikke minst for de minste.