Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Ved arbeidet med denne saken har man – i hvert fall enkelte medlemmer av justiskomiteen – noen ganger kunnet stille seg spørsmålet: Gir det noen vekt å vedta en beklagelse eller en unnskyldning i dette rom og i andre rom? Hvis beklagelsen og unnskyldningen blir stående alene og det bare blir med dette, er det etter mitt skjønn et tomt vedtak. Derfor må det vedtaket som Stortinget i dag gjør, etter alle solemerker enstemmig, først og fremst innebære starten på en beklagelse og en unnskyldning overfor den gruppen av mennesker som vi har valgt å kalle krigsbarn. Det er helt åpenbart – gjennom forskning, men også gjennom fortellinger fra enkeltpersoner både i rettslig sammenheng, i media og også overfor oss direkte – at en slik unnskyldning i aller høyeste grad er på sin plass. Den er såpass viktig at det er en glede at justiskomiteen, ved den jobben som saksordføreren har gjort, har klart å samle seg rundt noen premisser for det vedtaket som i dag gjøres. For det første ønsket man at dette vedtaket og denne beklagelsen og unnskyldningen skulle være enstemmig. Man skulle samles om et slikt vedtak. Det andre er at det bør skje raskt. Det er derfor justiskomiteen på mange måter har forsert forslagsstillers forslag, ved å hoppe over spørsmålet om kommisjon og gå rett på en klar oppfordring til Regjeringa i spørsmålet om en erstatningsordning. Det tredje elementet i vedtaket, og som jeg syns det er grunn til å presisere, er først og fremst – og det ligger på mange måter mellom linjene – at økonomien ved et slikt oppgjør aldri vil kunne imøtekomme det behovet som denne gruppen mennesker har. Mange har kontaktet oss, og med rette, i forhold til at et erstatningsoppgjør i seg sjøl ikke vil løse dette. Jeg sier dette fordi jeg tror vi ikke skal stirre oss blinde på at det er sjølve erstatningen og kronene som vil telle i et slikt oppgjør. Det vil kunne være viktig, og det er viktig sammen med det vedtaket som gjøres her i dag, og sammen med premissene for justiskomiteens vedtak. Men det er i aller høyeste grad kun viktig hvis vi får det til sammen med et signal ut til alle menneskene som beveger seg utenfor dette huset, og som på mange måter kanskje har vært delaktige, som har vært kjent med den urett som mange krigsbarn har lidd, slik at man får en slags bevissthet i opinionen også i forhold til at man ønsker å ta et slikt oppgjør som Stortinget i dag markerer. For det er ikke lett, og det skal heller ikke være lett, å be om unnskyldning for den urett som har skjedd og skjer, både overfor krigsbarna og overfor andre grupper. Det er saker vi må jobbe med. Det vedtaket som vi gjør her i dag, er helt åpenbart et skritt i riktig retning. Derfor har dette vedtaket dimensjoner utover den rene økonomioppgaven som Regjeringa nå har fått. Det forhindrer ikke at oppgaven er påtrengende. Fra Arbeiderpartiets side har det vært vektlagt i denne prosessen at Regjeringa bør komme tilbake så raskt som mulig. Tida går, menneskene blir eldre, mennesker dør. Oppgjøret ville tape sin effekt om vi nå skulle vente særdeles lenge på et slikt oppgjør. Når det helt konkret gjelder spørsmålet om økonomien i dette, syns i hvert fall jeg for min del at det er grunn til å peke på at ved siden av å få en rask og smidig ordning som lett kan praktiseres, bør vi klart se hen til, som en slags mal i forhold til disse oppgjørene, de oppgjørene som har vært, bl.a. overfor grupper som har falt inn under billighetserstatningsordninger tidligere. Det kan være en riktig måte å løse disse problemene på. Til slutt vil det være naturlig å peke på at et slikt oppgjør som man nå søker å få i stand, aldri vil kunne få noen som helst verdi hvis vi ikke tar den lærdommen som ligger i dette, med oss inn i framtida, også overfor andre grupper. Det er på høy tid å merke seg det kollektive ansvaret som vi alle har om noen skulle ha gjort noe galt. Jo strengere reaksjonen og sanksjonen blir overfor den personen eller den gruppe mennesker som skulle ha gjort noe galt, og jo tøffere fordømmelsen blir, desto viktigere er det å ta vare på alle dem som rammes uberettiget, og alle dem som rammes hardest, de som ikke har gjort noe galt, kanskje særlig barna. Det er en lærdom å ta med seg for oss justispolitikere i en tid hvor vi bruker stadig hardere virkemidler.