Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Jeg skal i dette innlegget i hovedsak konsentrere meg om de landbrukspolitiske utfordringene som er knyttet til den kommende WTO-forhandlingsrunden. Hovedpoenget i mitt innlegg vil være følgende: Sist utenriksministeren gav en redegjørelse om de kommende WTO-forhandlingene i Stortinget, gav jeg i debatten på vegne av Arbeiderpartiet uttrykk for at vi støttet Regjeringens forhandlingsposisjoner på dette punkt. Det samme vil være innfallsvinkelen i mitt innlegg også denne gang. Som utenriksministeren påpekte, er landbrukssektoren et område vi er forpliktet til å forhandle om. Gjennom Uruguay-runden fikk vi en egen jordbruksavtale. Artikkel 20 i denne avtalen trekker opp en klar målsetting om å oppnå betydelige, gradvise reduksjoner i støtte- og vernetiltak. Samtidig gjøres det klart at det i de videre forhandlingene skal tas hensyn til bl.a. erfaringer som er gjort med gjennomføringen av den eksisterende avtalen, og til såkalte ikke-handelsmessige forhold. Regjeringen viser til at den i stor grad bygger på den forhandlingsstrategi som Harlem Brundtland-regjeringen stod for i forrige forhandlingsrunde. Det innebærer at det fra norsk side vil bli lagt stor vekt på landbrukets mangesidige oppgaver, landbrukets produksjon av kollektive goder – det som i dag får betegnelsen «landbrukets multifunksjonelle rolle». Arbeiderpartiet gir altså sin tilslutning til denne forhandlingsstrategien. Norsk landbruk spiller i dag en avgjørende rolle i norsk distriktspolitikk. Det må være et mål at de kommende WTO-forhandlingene skal gi et handlingsrom for utforming av en nasjonal landbruks- og distriktspolitikk. Et bredt flertall i Stortinget har ved en rekke anledninger uttalt at de ønsker et norsk landbruk spredt over hele landet, at landbruket skal brukes som et virkemiddel utover den åpenbare oppgaven det er å produsere mat. Landbruket skal sikre bosetting og levende bygdesamfunn. Landbruket skal bidra til å holde kulturlandskapet i hevd. Ikke minst med bakgrunn i dette er det naturlig for Norge å satse på et småskala, bærekraftig og distriktsvennlig landbruk. Skal vi fortsatt kunne realisere denne politikken, vil vi være avhengig av et sterkt importvern, og vi må fortsatt ha anledning til å gi støtte til vårt landbruk. Og i sum handler dette i stor grad om god matberedskap. De beste jordbruksarealene i Norge befinner seg av klimatiske grunner i enkelte deler av landet. Landbrukspolitikken legger grunnlaget for at alle deler av landet kan produsere mat i krisesituasjoner. Men samtidig må vi huske på den klare målsettingen om en gradvis reduksjon i landbruksoverføringene som ligger i artikkel 20 i WTOs landbruksavtale. Og Arbeiderpartiet er enig i den vurdering utenriksministeren kommer med i redegjørelsen når han konkluderer med følgende: «Partene må i forhandlingene forventes å gå lenger enn de eksisterende forpliktelsene.» Vi kan med sikkerhet forvente at de kommende WTO-forhandlingene vil føre til endringer i norsk landbrukspolitikk. Ikke minst er det grunn til å være bekymret for vår adgang til å kunne markedsregulere gjennom subsidiert eksport. Og norsk landbruk har allerede store overproduksjonsproblemer. En ytterligere innstramming av muligheten til eksport vil forverre denne situasjonen. I sin redegjørelse klargjør også utenriksministeren Regjeringens holdning til spørsmålet om markedsadgang fra de fattigste landene, de såkalte MUL-landene. Arbeiderpartiet er enig i at man fra norsk side iallfall støtter EUs nulltollforslag slik det foreligger, som altså innebærer en ordning med sikkerhetsmekanismer og ingen binding av nulltoll. Vi støtter også utenriksministerens presisering her i dag om å kunne akseptere nulltollbinding, men da gitt tilstrekkelig sikkerhetsmekanisme.