Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-27:
Sykehussektoren har mer enn et finansielt problem. Sektoren har gjennom de siste årene blitt tilført stadig større ressurser. Innenfor somatikken har budsjettøkningen siden 1995 vært på nesten 5 pst. årlig. Dette har gitt grunnlag for vekst i antall behandlede pasienter. Men fortsatt er det mange på venteliste, og noen av disse har ventet uakseptabelt lenge. På tross av at det stadig utdannes mer helsepersonell, er mangel på personell blant årsakene til at kapasitet ikke blir utnyttet. Det investeres stadig mer i nytt sykehusutstyr. Samtidig vet vi at mye utstyr står ubrukt store deler av døgnet. Vi ser også at sykehus eller sykehuseiere i liten grad selv sender pasienter på ventelister dit det er ledig kapasitet eller kortere ventetid. Økte ressurser kan ikke løse slike problemer, som er av organisatorisk og styringsmessig karakter. Innføringen av pasientenes rett til fritt sykehusvalg fra 1. januar har gjort det mulig for pasientene å velge behandling, f.eks. ved de sykehus som har kortest ventetider. Dette skulle i seg selv stimulere norske fagmiljøer til både å synliggjøre ledig kapasitet og å utnytte den. Utover pasientenes rett til fritt sykehusvalg står fylkeskommunene også fritt til å inngå avtaler om behandling av pasienter fra andre fylkeskommuner. Slik kan fylkene innen dagens system ta ansvar for pasientene og sørge for at den ledige kapasiteten utnyttes. Erfaringene så langt er at fylkeskommunene og sykehusene i ulik grad medvirker til at pasientene kan få behandling andre steder. Det er også store ulikheter mellom fylkeskommunene i hvordan pasientbehandlingen organiseres, og med hensyn til hvilke tiltak som settes i verk for å fjerne flaskehalser og uakseptabel ventetid. Ulike holdninger når det gjelder å utnytte nye muligheter, er også blant Rikstrygdeverkets erfaringer med behandling i utlandet så langt. Dette ble bekreftet av trygdedirektøren i et møte senest i går, der han kunne vise til alt fra entusiasme og samarbeidsvilje til skepsis og holdninger som at «dette passer ikke for oss». Negative holdninger kan imidlertid snus. Men da er det også viktig at vi holder fast ved og gjennomfører ordningen med behandling i utlandet ut fra de forutsetninger som ble lagt til grunn ved etableringen. Ordningen skal være et supplement til behandling i Norge. Den skal være et alternativ, men ikke erstatte eller fortrenge behandlingstilbud i Norge. Hovedregelen skal selvsagt være at vi skal kunne gi alle pasienter et tilfredsstillende tilbud i Norge. Men det kan alltid oppstå flaskehalser og køer i et komplisert helsesystem, og da er det ingen grunn til ikke å utnytte gode tilbud i utlandet når det skjer til pasientenes beste. Det kan også være snakk om behandlingsmuligheter på områder hvor vårt befolkningsgrunnlag er for lite til at det er fornuftig å bygge opp et selvstendig tilbud i Norge, og hvor det kan være mer aktuelt med et samarbeid med gode miljøer i utlandet. Jeg mener det er grunn til å merke seg uttalelser fra flere norske sykehus og fagmiljøer om ledig kapasitet i forbindelse med Stortingets bevilgning til kjøp av behandling i utlandet. Dagens finansieringssystem skal gi sykehusene grunnlag for å utnytte slik ledig kapasitet. Halvparten av driftsfinansieringen er aktivitetsbestemt gjennom polikliniske refusjoner og innsatsstyrt finansiering. Aktivitetsøkning for å utnytte ledig kapasitet utløser inntekter som dekker halvparten av behandlingens gjennomsnittskostnad. Fylkeskommunene er videre i årets budsjett tilført frie inntekter for å dekke finansiering ut over 50 pst. statlig refusjon. Departementet har bedt Rikstrygdeverket bestrebe seg på å oppnå gunstigst mulige priser i valg av behandlingssted. Dette innebærer bl.a. at reisekostnadene må stå i rimelig forhold til behandlingskostnadene, både ved det utenlandske sykehuset og i Norge. Det er foreløpig inngått kontrakter med sykehus i Danmark, Sverige og Tyskland. Behandlingsstedene er velegnet for norske pasienter både av hensyn til språk, reiseavstand og reiseutgifter. Økte ressurser alene løser ikke problemer av organisatorisk og styringsmessig karakter. Behandling i utlandet medfører ikke bare økt kapasitet, men også nye muligheter for pasienter som norske sykehus av ulike årsaker ikke har maktet å gi et tilbud. Hvis dette samtidig kan stimulere norske sykehus til å prøve nye former for organisering for å øke aktiviteten, har vi oppnådd mye. Jeg anser det som sannsynlig at sykehus bør tilføres økte ressurser også i tiden framover. Bevilgningen til behandling i utlandet er imidlertid ikke særlig relevant for vurderingen av hvor mye de skal tilføres, eller når slike økninger bør bevilges. På nåværende tidspunkt er jeg ikke innstilt på å foreslå ekstraordinære bevilgninger, dvs. å øke bevilgningen til norske sykehus utover det Stortinget har bevilget for 2001.