Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-04-26:
Rusreformen var ment å se det hele mennesket i alle sammenhenger. La meg starte med to eksempler som handler om at det glipper, akkurat som representanten Nesvik var inne på. Det første eksemplet er fortalt av Kirkens Bymisjon. Det handler om en ung jente som går på metadon. Hun drar til et sted på Østlandet for å besøke sin svært syke søster. Hun må gå på apoteket for å få stoffet. Apoteket får ikke tak i LAR den dagen. Hun får ikke stoffet – det er fredag. Mandag melder hun seg tilbake til LAR og får beskjed om at hun må gå bakerst i køen fordi hun ikke holdt avtalen. Hun dør noen få dager før det er gått seks måneder. Jeg skal ikke kommentere eksemplet. Jeg lar det stå der, fordi det er tydelig. Så det andre eksemplet: Regjeringen og alle gjør prisverdig noe så viktig som å sørge for at innsatte skal få en sjanse til et godt liv ved å gi dem skole i fengselet. Akkurat i disse dager skjer det en nedtrapping av skoletilbudet i behandlingstiltak for rusede personer. To eksempler: På Hov i Land ligger statens senter. Der er Dokka videregående skole – nedtrapping fra 5 til 1,4 lærerstillinger. Sollia, like i nærheten, får en nedtrapping fra 2,5 til 1 lærerstilling. Rundskriv fra skolemyndighetene sier at på slike steder skal skolen bare være en delbit av terapien. Men hva er dette? Vi vet jo at både det å møte levende mennesker, det å kunne jobbe med det som plager en og samtidig bli rustet for å kunne møte livet, er viktig for disse personene. Det må jo ikke – for å spisse det til – være slik at for å være ruset må man sørge for å komme i fengsel for å få et utdanningstilbud! Dette oppfatter jeg som systemgalskap. Jeg snakker åpent til statsråden, fordi jeg oppfatter at hun også her i salen har dokumentert et åpent sinn, og fordi jeg tror at dette må det ryddes opp i. De to eksemplene som jeg nå har beskrevet, er rett og slett systemmeningsløshet. Kirkens Bymisjon, som beskrev den unge jentas skjebne, hadde flere eksempler. Det gjelder legemiddelassistert rehabilitering, hvor det ofte blir noen helt håpløse byråkratiske runder mellom sosialtjenesten, som gjør sin jobb, og LAR-systemet, som gjør sin jobb. Men det er én taper, og det er den som skal ha hjelp. Som representanten Ludvigsen sa: Går man på slankern, kan man sprekke fem ganger, men sprekker man som ruset, blir man telt ut, akkurat som en bokser som tar telling til ti. Vi vet jo, f.eks. gjennom suksessrik rehabilitering, at folk som gjør en avtale om frivillig å bli hentet igjen, lar seg hente. Og vi vet gjennom livets mange forhold at en krise som oftest er et godt utgangspunkt for å lære noe mer. Jeg vil derfor benytte anledningen til å si noe om hva jeg tror som må til for å få til et krafttak på tvers av alle partiskiller når det gjelder behandling av dem som vil ut av narkotikamisbruk. For det første er det det som alle har vært inne på, at det må være nok ressurser. Det tydeliggjør seg selvfølgelig slik at når man har ført hele behandlingsapparatet inn i spesialisthelsetjenesten, må det være nok fagfolk til stede, i tillegg til dem som var der fra før. For eksempel i poliklinikker og alle andre steder må det være nok folk. Noen av dem som har snakket veldig tydelig om dette, er bl.a. Den norske lægeforening, som har sagt klart fra om hva som mangler. Og så har flere av oss – jeg også nå – gitt eksempler på noe som gjør at systemet nesten blir viktigere enn menneskene. Det er jo omtrent så ille som det kan være, for er det noe livet har lært meg i møte med mennesker som er utslått, er det at de kan ta et tak, men man må sannelig være villig til å gå sammen med dem. Da må man gjøre det, da! Godt faglig arbeid handler faktisk om å gå sammen med folk. Det handler ikke om å stenge seg inne bak rundskriv og formalia. Hvis man blir sliten av det, får gode arbeidsgivere sørge for at kloke fagfolk får en pusteøvelse av og til. Det er klok personalpolitikk. Men det må ikke være slik at de som sliter, blir tapere – selv om de gjerne vil – fordi systemet blir for rigid. Som det er understreket av flere, og det kan ikke sies nok: Kloke folk vil kunne samarbeide avslappet med kommunal tjeneste, statlig tjeneste som helsetjeneste, statlig tjeneste som utdanning osv. Men da må man sørge for at det er nok slike kloke loser med erfaring, og som tør ta erfaringene med i den spesialisthelsetjenesten vi har. Jeg håper statsråden tar disse punktene med seg når hun kommer tilbake med det hun har signalisert at hun vil gjøre. Dette handler jo om verdighet, men det handler også om håp om et bedre liv for de menneskene vi snakker om her i dag.