trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-01:
Senest i behandlingen av ny lov om spesialisthelsetjenesten i vår bestemte Stortinget at fylkeskommunen fortsatt skulle ha ansvar for drift av sykehusene. Det er derfor Sør-Trøndelag fylkeskommune som er ansvarlig for driften av Regionsykehuset i Trondheim. Staten har et overordnet ansvar for sykehusenes rammebetingelser. Statlige myndigheter fører videre tilsyn med at fylkeskommunale helsetjenester ytes i samsvar med de krav som er gitt med hjemmel i lov og forskrifter. Et krav om forsvarlig drift ved sykehus kan avledes av bl.a. sykehusloven § 18. Fylkeslegen i Sør-Trøndelag har som statlig tilsynsmyndighet gjennomført en tilsynsmessig oppfølging av situasjonen ved Regionsykehuset i Trondheim, medisinsk avdeling, gjennom hele 1999. På grunnlag av dette er det utarbeidet en rapport om forholdene som nylig er oversendt Statens helsetilsyn. Fylkeslegen påpeker i rapporten en rekke forhold som etter fylkeslegens oppfatning tilsier at driften ved avdelingen ikke er forsvarlig. Det pekes bl.a. på at avdelingens overbelegg medfører fare for infeksjoner som er over det som kan regnes som normal risiko samt at rettssikkerheten for pasienter og personell av samme grunn er truet. Det siste har sammenheng bl.a. med at uforstyrret dialog mellom helsepersonell og pasient ikke lar seg gjennomføre. Fylkeslegen gir også uttrykk for at personellsituasjonen ved avdelingen medfører at risikoen for skade, feil eller «nestenfeil» er uakseptabel høy. Fylkeslegen har oversendt saken til Statens helsetilsyn med anmodning om at det blir vurdert å gi påbud til fylkeskommunen om retting av forholdene med hjemmel i sykehusloven § 18 og lov om statlig tilsyn med helsetjenesten § 5. Saken er til behandling i Statens helsetilsyn. Helsetilsynet innhenter rutinemessig uttalelse når det gjelder fylkeskommunens planer for utbedring av de påpekte mangler. Deretter vil det bli tatt stilling til spørsmålet om påbud. Jeg er kjent med at Helsetilsynet gir saken høy prioritet. Regionsykehuset i Trondheim er ett av flere sykehus i landet som i lengre tid har hatt høy belastning ved medisinsk avdeling i form av overbelegg og korridorpasienter. Dette kom fram i Helsetilsynets kartleggingsundersøkelse i fjor av situasjonen ved landets sykehus. En oppfølgende kartlegging i år, som er i ferd med å bli avsluttet, gir indikasjon på at situasjonen ved medisinsk avdeling ved Regionsykehuset i Tronheim har blitt ytterligere forverret. Jeg vil understreke at helseministeren nøye vil studere denne rapporten for å vurdere om noen tiltak skal iverksettes. Når det gjelder den økonomiske situasjonen ved sykehuset, vil Regjeringen ta initiativ til en gjennomgang av sykehusøkonomien generelt, herunder produktivitetsutviklingen, utviklingen i fylkeskommunenes økonomi og mulige årsaker til underskuddssituasjonen ved sykehusene. Dette vil skje i samråd med sykehuseierne og Kommunenes Sentralforbund. Regjeringen vil komme tilbake til resultatet av denne gjennomgangen i revidert nasjonalbudsjett i år 2000.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-01:
Lat meg fyrst opplysa at Regjeringa i 1999-budsjettet og også i 2000-budsjettet har styrkt den statlege finansieringa til sjukehusa. Lat meg peika på at eg ventar at representanten Børge Brende òg meiner at det her må vera ei viss rekkjefølgje i forhold til ein helsetilsynsrapport og oppfølginga av den, den gjennomgangen som er varsla av fylkeskommunanes økonomi, og det samarbeidet som ein der skal ha med KS og andre involverte, bl.a. helseøkonomiske fagmiljø. Då er det behov for noko tid. Det er ikkje lenge til kommuneøkonomiproposisjonen eller til revidert budsjett skal handsamast. Men sjølvsagt er det her argusauge på utviklinga når Helsetilsynet har sagt det dei har sagt.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-01:
Sosialministeren står bak det budsjettet som vart lagt fram. Sosialministeren er òg kjend med at Stortinget har auka løyvingane til regionsjukehusa gjennom si behandling. Det synest det ikkje som om representanten Børge Brende har tatt innover seg. Så viste eg i svaret mitt til at fylkeslegen har oversendt denne saka til Statens helsetilsyn, og at Statens helsetilsyn no innhentar fråsegner og ser på korleis dei kan følgja opp sin del av dette. Samtidig vil helseministeren, i lag med sjukehuseigarane og KS, setja i verk ein gjennomgang som både vil innebera ei evaluering av det nye innsatsstyrte finansieringssystemet i forhold til viktige helsepolitiske spørsmål, og ein analyse av årsakene til underskotet ved mange sjukehus. Så kunne eg kanskje håpa at òg Høgre stiller opp for å styrkja kommuneøkonomien. Det ville òg hjelpa på.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-01:
Det er viktig at tobakkskadelovgivningen blir etterlevd i praksis. Det er dessverre et faktum at barn under 18 år altfor lett har hatt mulighet til å kjøpe tobakksvarer. Undersøkelser som er blitt iverksatt av Den Norske Kreftforening og Statens tobakksskaderåd, har klart vist dette. På denne bakgrunn har Sosial- og helsedepartementet bedt Tobakksskaderådet om å samarbeide med bransjen for å bedre etterlevelsen av aldersgrensen. På tidligere spørsmål i Stortingets spørretime, den 13. januar i år, svarte helseministeren bl.a.: «Det jeg har sett som den viktigste strategien når vi har dokumentert en slik uakseptabel praksis, er å konfrontere bransjen og bransjens egne organisasjoner med disse pinlige fakta. Og det har vi gjort.Neste trekk har da vært å utfordre dem med hensyn til hva de vil gjøre som ansvarlige aktører på dette området for å følge norsk lov. Det skal de svare på i løpet av denne måneden. Jeg velger å ta den kommunikasjon vi har hatt til nå, på alvor, fordi den har vært positiv, og jeg vil da forholde meg til de tilbakespill som bransjen gir, før jeg antyder eventuelle endringer i den politikk og de bestemmelser som Stortinget har vedtatt. Men det er klart at hvis dette ikke fungerer, kan spørsmålet om en bevillingsordning for tobakk være aktuelt å vurdere.» Statens tobakksskaderåds samarbeid med bransjen har siden dette ble sagt, bl.a. medført at skilt som viser at loven forbyr å selge tobakksvarer til personer under 18 år, og hvor kjøper bes om å vise legitimasjon dersom han eller hun er under 23 år, nå er å finne i utsalgsstedene for tobakk. Bransjen har også satset på informasjon innad blant bransjens aktører. Statens tobakksskaderåd har i første omgang bedt om tilbakemelding ved årsskiftet 1999/2000 vedrørende bransjens erfaringer med de nye skiltene. Nasjonal strategiplan for det tobakksskadeforebyggende arbeidet 1999-2003, Røykfrihet – en rettighet, som ble lagt fram av Sosial- og helsedepartementet nå i september, gir klart uttrykk for at man i det tobakksskadeforebyggende arbeidet tar sikte på en skjerpet innsats for oppfølging av vedtatt lov og regelverk på området. Hva spesielt oppfølgingen av aldersgrensen for salg av tobakk angår, sies det i strategiplanen: «Bruk av tvangsmulkt som sanksjon for overtredelse av bestemmelsene om aldersgrense ved salg av tobakksvarer vil bli vurdert.» Og videre: «Det vil også bli vurdert å innføre en bevillingsordning for salg av tobakksvarer.» Når tiltakene fra bransjen har virket en tid, vil de bli evaluert. Når denne evalueringen foreligger, vil jeg vurdere muligheter for eventuelle sanksjoner i form av tvangsmulkt eller bevillingsordning.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-01:
Eg vil fyrst rosa representanten Skogholt for engasjementet hans på dette feltet, som eg trur er eit svært viktig førebyggjande arbeid, òg sett i relasjon til kostnader knytt til helseskadar. I løpet av dette året har som nemnt bransjen iverksett ei rekkje tiltak for å betra etterlevinga av aldersgrensa på 18 år. Desse frivillige tiltaka bør få verka ei tid før det eventuelt blir gripe inn og fastsett strengare krav. Ei evaluering av tiltaka bør difor utstå til slutten av 2000 eller tidleg i 2001. Dersom evalueringa viser at etterlevinga av tiltaka framleis er for dårleg, vil tiltak som tvangsmulkt eller bevillingsordning bli vurdert. Kva tiltak ein ser som mest tenleg, er det for tidleg å seia noko om no. Det må vurderast nærare på bakgrunn av det evalueringa viser.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til sosialministeren som rette vedkommende: «En lungesyk(82 år) bor på den kommunale institusjonen Margarete Stiftelsen i Arendal. På grunn av sin sykdom er hun avhengig av å bruke surstofflaske. For å komme ut av rommet er hun avhengig av en transportabel surstofflaske, men denne må hun betale for selv. Dette er dyrt for henne. Hadde hun bodd hjemme, ville hun fått dette dekket av trygdeverket. (82 år) Hva mener statsråden om denne urettferdighet som har rammet pasienten, og vil statsråden straks ta initiativ for å endre dette regelverket?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg oppfatter som rimelig positivt. Denne saken er en sak som har fått ganske stor oppmerksomhet og vakt bestyrtelse hos mange, ikke bare nede på Sørlandet, men over hele landet. For en kan jo spørre seg: Hvordan er det mulig at gamle og syke mennesker som har vært med på å bygge opp dette landet, som i dag skal være verdens rikeste, kan bli innestengt og lenket til et institusjonsrom bare fordi det offentlige sier at de ikke har råd til å koste på dem noen skarve tusenlapper til f.eks. et pusteapparat som de er helt avhengig av? Det er faktisk regelrett skandale at vi ikke har et skikkelig regelverk som sikrer at de svakeste av de syke får et rettferdig og likeverdig tilbud fra det offentlige, uavhengig av om en bor i en rik eller fattig kommune her i landet. Jeg er rimelig tilfreds med det svaret statsråden gav, men jeg vil spørre: Hvorfor må alltid noen lide og våge å stå fram i media før vi er villige til å endre på det som er åpenbare urettferdigheter i regelverket i landet vårt?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Det er etter mitt syn et stort poeng at svak kommuneøkonomi ikke skal få resultere i at gamle, syke og pleietrengende gis et uverdig eller mangelfullt tilbud. Jeg tror bestemt – og jeg oppfatter det slik fra statsråden – at vi er helt enige i at vi må sikre oss en nasjonal standard på tilbudene til dem som er syke, om det er gamle eller pleietrengende, som sikrer et likeverdig tilbud til alle, slik at de som bor i fattige kommuner, ikke får et dårligere tilbud enn de som bor i en rik kommune. Det at den damen som vi her snakker om, tilfeldigvis bor i en kommune som er i nærheten av konkurs på grunn av helt elendig lokalpolitisk styring, må ikke få ramme henne som en uskyldig tredjepart. Jeg er glad for at Regjeringen har innsett at regelverket kanskje bør endres for å skape mer rettferdighet. Svaret var imidlertid ikke helt klart. Kan vi vente at regelverket helt klart blir endret på dette området for å få vekk de urettferdighetene som denne saken viser?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til utviklings- og menneskerettighetsministeren, som svarer på vegne av miljøvernministeren: «I Sandviga på Hisøy i Arendal er en totalt kondemnabel bygning ønsket fredet av Riksantikvaren. Dette skaper stor fortvilelse hos eieren, som ønsker å rive og bygge nytt på stedet. Bygningen fremstår i en så fullstendig elendig forfatning at vedtaket om fredning ut fra en rent byggfaglig tilstandsvurdering virker helt uforståelig. Vil statsråden sørge for at departementet foretar en befaring på eiendommen for ved selvsyn å vurdere den faktiske forfatning den omtalte bygningen befinner seg i?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Dette var jo et spørsmål som det kunne vært nok å svare ja eller nei på. Riksantikvaren har altså villet frede en privat eid, falleferdig bygning mot eierens eget ønske. Arendal kommune har tidligere gitt rivningstillatelse, og fylkesutvalget er imot at bygningen fredes. Likevel står altså Riksantikvaren hardt på for å frede denne bygningen. Eieren har, som statsråden nevnte, i sin fortvilelse derfor anket Riksantikvarens avgjørelse om fredning inn for departementet med et berettiget ønske – selvsagt – om å få omgjort et, etter mitt syn, totalt meningsløst fredningsvedtak. Når det gjelder saksforberedelse ved enkeltvedtak, er det ifølge forvaltningsloven ankeinstansens egen plikt å påse at saken er så godt opplyst som mulig før det treffes vedtak. Derfor er det mitt klare synspunkt at det bør foretas en befaring på stedet, for nettopp å ha de informasjoner som forvaltningsloven viser til, når saken skal behandles.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Det er selvsagt von i hengende snøre, men når departementet vil vurdere å ta en tur ned og se på denne bygningen, er ikke det godt nok for meg. Som fagmann med en 20 års praksis når det gjelder selvstendig håndverk innen byggebransjen, stiller jeg meg fullstendig uforstående til Riksantikvarens amatørmessige vurderinger av tilstanden til disse bygningene. I løpet av min tid i faget har jeg bygd mangt og mye rundt på Sørlandet, og jeg har reparert mange gamle bygninger, men aldri har jeg sett et dårligere utgangspunkt for å rehabilitere et gammelt bygg enn den bygningen vi her snakker om. Det primære er således at de som skal behandle anken i departementet i denne saken, bør se på dette bygget selv for å danne seg en mening om tilstanden. Det som står i rapportene, er ikke godt nok. Jeg hadde ønsket et klart svar på at de skal komme og se på dette bygget.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til sosialministeren: «Vi har registrert en rekke brudd på forbudet mot salg av tobakk til barn under 18 år. Hvilke sanksjoner vil statsråden iverksette?»
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg vil få takke statsråden for svaret. Det er viktig med en dialog med bransjen samt å gi bransjen mulighet til å ta forbudet mot salg av tobakk til barn under 18 år på alvor. Jeg har også registrert skilting i utsalgsstedene for tobakk. Det er beklagelig at bransjen ikke etterlever dette. Undersøkelser på flere steder i landet viser at barn under 18 år dessverre får kjøpt tobakk – langt flere enn det jeg hadde trodd. Altfor mange røyker i Norge. Vi har en kjempeutfordring for å oppfylle WHOs målsetting om å begrense andelen røykere til 20 pst. av den voksne befolkningen. Jeg er derfor glad for at statsråden åpner mulighetene for eventuelle sanksjoner i form av tvangsmulkt eller bevillingsordning. Av statsrådens svar framgår det at dette vil bli vurdert når tiltakene fra bransjen har virket en tid. Når vil evalueringen bli foretatt, og når kan statsråden tidligst iverksette eventuelle sanksjoner?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Bedriften Scanbio Lysøysund AS, opprinnelig Bjugn Industrier, er et datterselskap av Scanbio ASA. Dette selskapet har siden starten i 1984 drevet med gjenvinning av organisk avfall fra fiskeindustrien. I 1994 startet selskapet arbeidet med planer om å utvide virksomheten til også å omfatte gjenvinning av matavfall fra privathusholdninger, storhusholdninger og næringsmiddelindustri til produksjon av kraftfôr til husdyr. Planene hadde bl.a. utgangspunkt i at forurensingsmyndighetene hadde varslet at det ville bli forbudt å deponere slikt avfall. Det er denne aktiviteten, knyttet til gjenvinning av matavfall, som har fått offentlig støtte. Miljøverndepartementet gav sommeren 1996 et tilskudd til bedriften på 9 mill. kr over statsbudsjettets kap. 1442 post 70, støtte til gjenvinningstiltak, og senere ytterligere 1,25 mill. kr over samme post. Samtidig gav Miljøverndepartementet en miljøgaranti på 17,9 mill. kr over statsbudsjettets kap. 1442 post 73. Miljøgarantiordningen eksisterte fra 1991 til 1996 på Miljøverndepartementets budsjett. SND var operatør for ordningen og foretok selv prosjektvurdering, innstilling og oppfølging etter samme kriterier som gjelder for SNDs øvrige ordninger. Det var Miljøverndepartementet som innvilget eller avslo søknadene om garanti etter anbefaling fra SND, mens det var SND som utstedte garantiene. I saken angående Scanbio Lysøysund forelå det en omfattende innstilling og anbefaling fra SND til Miljøverndepartementet. SNDs innstilling bygde bl.a. på uttalelser fra Statens forurensningstilsyn og Statens landbrukstilsyn, som begge var positive til prosjektet. Mottak av matavfall fra privathusholdninger var planlagt å være en vesentlig del av inntektsgrunnlaget for bedriften. Imidlertid nedla Landbrukstilsynet i november 1996 forbud mot bruk av matavfall fra privathusholdninger, bl.a. på grunn av faren for giftstoffer i fôret. Anlegget ble åpnet i september 1998. Imidlertid måtte selskapet gå til permittering av de ansatte i januar i år, og frivillig gjeldsforhandling ble åpnet i februar. Garantien ble innfridd med 15,5 mill. kr. Restgarantien på 2,4 mill. kr står ved lag. De statlige tilskuddene har gått tapt. I spørsmålet vises det til at bedriften drev uten utslippstillatelse. Det må understrekes at det er den enkelte bedrifts ansvar å sørge for å innhente nødvendige offentlige tillatelser. Så vel private kreditorer som offentlige tilskudds- eller långivere må kunne forutsette at bedrifter selv sørger for dette. For øvrig har jeg fått opplyst at bedriften har basert seg på en tidligere utslippstillatelse som var knyttet til lokalene de overtok fra en tidligere sildoljefabrikk. Imidlertid har bedriften nå søkt om egen utslippstillatelse. Etter min vurdering har SND gjort en tilfredsstillende jobb i kvalitetssikringen av prosjektet som grunnlag for Miljøverndepartementets vurderinger i saken.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg tror det er viktig å skille mellom to ting her. Det ene er utslippstillatelsen og de vanlige rutinene som knytter seg til utstedelse av en utslippstillatelse. Det andre er hvorvidt man har foretatt en tilfredsstillende kvalitetssikring med hensyn til de søknader som bedriften har fått behandlet av ulike offentlige tilsynsmyndigheter. Når det gjelder utslippstillatelsen, har man fulgt helt vanlige prosedyrer. Det er standard både i Norge og internasjonalt at det er opp til den enkelte bedrift å søke om utslippstillatelse, men det sier seg selv at under dette ligger det en klar forutsetning om at så blir gjort, at Statens forurensningstilsyn ved sine stikkprøver kan og vil forsikre seg om at det gjøres, og at det vil medføre alvorlige konsekvenser dersom ikke nødvendig utslippstillatelse er blitt innhentet. Det er faktisk opp til den enkelte bedrift. Jeg synes det er viktig å skille mellom de to sakene, og det er også dette som er den vanlige rutinen internasjonalt når det gjelder utstedelse av utslippstillatelser. Når det så gjelder vurderingene av det faglige grunnlaget, vil jeg påpeke at det ikke alltid er slik at en vet hvordan situasjonen for en bedrift vil utvikle seg, selv om en har fått en tilfredsstillende vurdering på forhånd. Jeg synes det også må tas med i denne vurderingen.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Når det gjelder kvalitetsikringen av prosjektet, som jeg nå vil knytte mine kommentarer til, vil jeg vise til at det var en svært omfattende innstilling og anbefaling som forelå fra SND til Miljøverndepartementet, og som bygde på uttalelser fra Statens forurensningstilsyn og Statens landbrukstilsyn. Begge var positive til prosjektet og har gått grundig gjennom sakens dokumenter. Jeg synes likevel det er ett viktig element som man skal ta med, og det er at vedtaket om å gi støtte kom sommeren 1996, og noen måneder etterpå – i november – kom det et forbud mot bruk av matavfall til fôr. Vi fikk i mellomtiden en diskusjon internasjonalt om kugalskap og bruk av matavfall i fôr, og det var medvirkende til at forbudet kom samme år. Det er også medvirkende til at man har fått forstyrret det økonomiske grunnlaget for prosjektet. Det elementet synes jeg også hører med i vurderingen av saksforholdene.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Sentrale deler av Vietnam ble i dagene 1.- 4. november 1999 rammet av et voldsomt regnvær. Dette regnværet fremprovoserte den største flommen landet har opplevd på mange år. Flommen har berørt i overkant av 1 million mennesker. Ca. 600 er omkommet, 41 000 hus har forsvunnet, mens over 600 000 boliger er ødelagte. Flommen har også rammet infrastrukturen i området. Vietnamesiske myndigheter reagerte raskt på katastrofen, og militært personell og utstyr ble i samarbeid med det vietnamesiske Røde Kors satt inn for å opprette en nødbro av nødhjelpsforsyninger fra militære lagre til katastrofeområdet. Norge bidrog med hjelp allerede den 9. november. Da ble ca. 320 000 kr gitt til Vietnam via FNs Office for the Coordination of Humanitarian Affairs, OCHA, som er FNs koordinerende nødhjelpsenhet. Disse norske midlene ble brukt til logistiske støttefunksjoner for fordeling av nødhjelp. I tillegg har Norge gitt 1,5 mill. kr til Kirkens Nødhjelp. Disse midlene er tenkt brukt til innkjøp og utdeling av ris, forsyninger av medisiner, utdeling av tepper, myggnett og materialer til hustak, finansiell støtte i liten skala til familier som har mistet noen av sine, assistanse til dekning av transportkostnader og distribusjon av nødhjelpsvarer samt gjenoppbygging av infrastruktur. Hjelpen vil bli utført av Nordic Assistance to Vietnam, NAV, i nært samarbeid med lokale myndigheter. NAV er et konsortium bestående av Kirkens Nødhjelp, Diakonia i Sverige og Folkekirkens Nødhjælp i Danmark. NAV er i dag engasjert i utviklingsarbeid blant de fattigste i Vietnam og har arbeidet i lang tid i de områdene som er rammet av katastrofen.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Når det gjelder sletting av gjeld, vil vi fra norsk side legge stor vekt på internasjonale finansieringsinstitusjoners vurdering av gjeldssituasjonen for Vietnam. Vi har nå en sterk oppfølging internasjonalt av det som kalles HIPC-initiativet, Heavily Indebted Poor Countries, i forhold til Verdensbanken, IMF, bilaterale givere og alle internasjonale aktører knyttet til gjeld. Det er gjennom disse vurderingene vi vil få en større oversikt over hvorvidt det er grunnlag for at Vietnam kan komme inn under en ordning med gjeldsettergivelse og gjeldssletting. Når det gjelder situasjonen i Vietnam, vil vi selvsagt fra norsk side følge den svært nøye. Jeg vil dessuten nevne at vi også tidligere i år har utbetalt midler til beredskapsopplæring for naturkatastrofer til det vietnamesiske Røde Kors, og at NORAD har gitt 17 mill. kr til Vietnam, og vi vil inneværende år totalt finansiere prosjekter i landet for ca. 48 mill. kr. Også her er det mulig å være i en dialog med vietnamesiske myndigheter for eventuell endring av prioriteringene i forhold til akutte behov.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Det er helt korrekt at Vietnam omfattes av gjeldsplanen fra norsk side. Grunnen til at jeg viste til dette internasjonale HIPC-rammeverket, er at mekanikken i planen vår er slik at når et land har kommet opp for det man kaller HIPC-behandling, vil Norge ensidig – selvfølgelig etter en vurdering i hvert enkelt tilfelle – kunne ettergi restgjelden, slik at det blir 100 pst. gjeldsettergivelse fra norsk side. Det som har skjedd i Verdensbanken nå i september, er at en lang rekke flere land kan komme inn under HIPC-ordningen tidligere – i alt 36 land. Dette arbeidet har Norge deltatt svært aktivt i og vært en pådriver for. Det er klart at Vietnam vil kunne komme inn under denne ordningen. Men det som dessverre ennå ikke er helt på plass, er finansieringen av den totale nye pakken på HIPC. Dersom finansieringen ikke kommer tilstrekkelig på plass, kan det trekke lenger ut for en rekke lands vedkommende, inkludert Vietnam. Vi jobber imidlertid fra norsk side for å få særlig G7-landene til å komme opp med tilstrekkelige midler. Der vil selvfølgelig Vietnams anliggende være tungt inne, i likhet med flere andre fattige og svært hardt rammede land når det gjelder gjeldsbelastning.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Det er riktig, som representanten Bredvold sier, at importen av saue- og lammekjøtt vil stige fra ca. 150 tonn i fjor til ca. 275 tonn i år. Det siste tallet er hentet fra Prognoseutvalget for kjøtt i september. Denne importøkningen har sammenheng med WTO-avtalen, der vi forplikter oss til å redusere tollsatsen på et økende kvantum sauekjøtt. I tillegg har vi en gammel avtale med Island fra 1969 om import av 600 tonn sau og lam. I de år det er underskudd i det norske markedet, importerer vi, mens vi i år med press i markedet betaler ut importforpliktelsene. I 1998 importerte vi ikke fra Island, mens vi i 1999 vil importere 100 tonn fra Island. Importen av sau og lam utgjør i 1999 bare 1 pst. av det norske markedet. Prognosen for norsk produksjon av sau og lam viser i 1999 en økning på 2 pst. sammenlignet med 1998 – altså en økning i produksjonen. Det er altså flere sau og lam på beite i år enn i fjor. Ut fra dette materialet er det derfor ikke mulig å fastslå at det er mindre interesse for sauehold. Tidligere materiale viser videre at det ikke er slik at det systematisk legges ned flere sauebruk i rovdyrområdene enn i landet for øvrig. Det arbeides aktivt for å redusere konfliktene mellom de store rovdyrene og bufe- og tamreinnæringen. Det er klart at rovvilt i lokale områder fører til stor skade på enkeltbesetninger på en måte som ikke kan aksepteres. Regjeringen legger derfor vekt på en differensiert virkemiddelbruk i rovviltforvaltningen, som omfatter bl.a. felling av rovvilt og utvikling av forebyggende tiltak.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg tror at representanten Bredvold forstår at jeg ikke vil kunne bekrefte tallet på 20 000 sau over bordet i forhold til de statistikker vi har. Da må vi i tilfelle få tak i kildene og kryssjekke dem. Men det som uansett står fast, er at prognosen for norsk produksjon av sau og lam viser en økning på 2 pst. i 1999 sammenliknet med 1998. Økningen kunne selvsagt vært større, men det er en økning. Jeg vil vise til at det ikke er grunnlag for å si at det nå er en meget vanskelig og kritisk situasjon som fører til nedlegging og reduksjon i produksjonen, så sant en produksjon viser en økning, ikke minst over en periode eller over et år, hvor det faktisk har vært rovdyrkonflikter, hvor medieinteressen og mediedekningen av dette har vært omfattende, og hvor vi vet at næringen har slitt. Likevel vises det altså en produksjonsøkning. Men jeg vil understreke det jeg gav uttrykk for i mitt første svar, nemlig at det er Regjeringens klare målsetting å dempe de konfliktene vi finner mellom rovdyr og husdyrnæringen, og at vi legger stor vekt på en differensiert rovdyrforvaltning som kan sikre dette.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg kan bekrefte at representanten vil oppleve en oppfølging på dette området fra Regjeringens side. Samtidig vil jeg understreke at det er viktig at alle legger godviljen til for å få løst de konfliktene vi har. Regjeringen skal gjøre sitt, men næringen må også gjøre sitt. Vi må erkjenne at i denne situasjonen finnes det ingen fiks løsning for noen, og derfor må alle forsøke å bidra til en løsning.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Riksantikvaren fattet vedtak om fredning av eiendommen Sandvigsveien 165 den 28. oktober 1999. Vedtaket er påklaget av eier. Riksantikvaren forbereder nå saken for departementet på vanlig måte og etter forvaltningslovens bestemmelser. Jeg finner det derfor ikke riktig å kommentere de konkrete problemstillingene knyttet til saken, ettersom saken ikke foreligger til formell behandling i departementet. Spørsmålet om befaring vil bli vurdert som en del av departementets klagebehandling. Fredning er et virkemiddel hvor man ønsker å fremheve og spesielt sikre enkelte utvalgte objekter med høy antikvarisk verdi. Fredningsobjektene velges ut fra en totalvurdering basert på kulturminnefaglig forsvarlige kriterier, som eksempelvis kulturhistorisk verdi og arkitektonisk verdi. Bygningens tekniske tilstand er ikke avgjørende i denne sammenheng. En fredning innebærer videre mulighet for faglig støtte og veiledning med hensyn til fremtidig skjøtselsarbeid, og man vil ha mulighet til å søke om midler som er avsatt på statsbudsjettet til fredede bygninger og anlegg. Dette er generelle merknader og da ikke spesielt knyttet til den aktuelle sak, som er hos Riksantikvaren til behandling.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Når det gjelder det direkte spørsmålet, vil jeg vise til det jeg opprinnelig sa, nemlig at befaring selvsagt vil bli vurdert som en del av departementets klagebehandling. Men la meg bare knytte et par kommentarer til det generelle. I en rekke saker har det vært fattet fredningsvedtak når det gjelder bygninger med dårlig vedlikeholdsmessig og teknisk standard. Erfaringene har vist at selv om disse bygningene i samtiden har vært vurdert som lite verdifulle, kan det i ettertid ofte ha vist seg at fredningsvedtaket har hatt stor positiv effekt. Istandsetting av disse bygningene medfører ofte bevisstgjøring i forhold til lokal historie og stedsidentitet. Dette er også noe som Stortinget har vært med på å bestemme, gjennom f.eks. behandlingen av St.meld. nr. 58 for 1996-97. Vi vil avvente hvordan Riksantikvaren vurderer saken, og så foreta en vurdering av den i henhold til vanlige prosedyrer. En saksopplysning som kanskje hører med her, er at bygningen også i fylkesutvalget ble midlertidig fredet. Det har altså vært en behandling i forkant her, også lokalt, når det gjelder vurdering av bygningen.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg har behov for å si at det er en ganske sterk påstand at Riksantikvaren foretar amatørmessige vurderinger. Det tror jeg faktisk bør stå i forhold til en faglig vurdering. Og da vil jeg understreke at tilstanden ikke er det Riksantikvaren vurderer, Riksantikvaren vurderer de kulturminnefaglige kriteriene som skal ligge til grunn for fredningsvedtaket. Det er nok ikke de bygningstekniske spørsmål som avgjør, selv om jeg anerkjenner representantens kompetanse i så måte, men andre vurderinger som ligger til grunn for Riksantikvarens fredningsvedtak. Det er et poeng for Riksantikvaren at denne bygningen faktisk er bygningsarkeologisk svært interessant, og at det finnes spor etter dekorasjonsmaling fra barokken i et av rommene, under gulvbord mot kjelleren osv. osv. Men dette er det Riksantikvaren som nå behandler. Vi skal komme tilbake til denne saken i Miljøverndepartementet, så får vi se hvorvidt det blir befaring eller ikke.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg har følgende spørsmål til ministeren: «Vietnam opplever nå den verste flommen på 75 år. Mellom 70 og 80 pst. av det sentrale Vietnam er rammet. 900 000 har blitt hjemløse. Mange er døde og savnet. Tilgang til mat og medisiner er vanskelig på grunn av at landets infrastruktur er ødelagt. Fattige Vietnam har minimalt med ressurser til å håndtere katastrofen. Hva vil Regjeringen bidra med til nødssituasjonen i Vietnam?»
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg vil starte med å si at jeg har fått den informasjonen jeg har, fra en faglig tillitsvalgt som var med i et samarbeidsprosjekt med fagbevegelsen i Vietnam, og som med egne øyne har sett det som skjedde. I ettertid har vel beskrivelsene bare blitt enda mer dramatiske. Jeg takker for svaret, og jeg synes det er bra at Norge allerede har gjort noe. Spørsmålet er om dette er tilstrekkelig. Det er veldig vanskelig å vite, og det er viktig å følge situasjonen nøye. Nå er antageligvis mesteparten av skadene kartlagt når det gjelder antall døde, skadde og husløse. Vi vet også at sykehusene ikke fungerer. Det er veldig mye som ikke fungerer. Matvarelagrene er borte, avlingene er ødelagte osv. Reparasjonskostnadene er også kjempestore. Jeg har lyst til å spørre om statsråden vil se på sletting av gjeld som et mulig virkemiddel i denne sammenhengen.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg takker igjen statsråden for positiv vilje til å prøve å skjønne og gjøre noe med problemene også i Vietnam. I gjeldsplanen mot år 2000 omtales HIPC-ordningen i forhold til Vietnam. Jeg har lyst til å spørre statsråden om hva man har kommet til, for man skulle jo vurdere å innføre den ordningen overfor Vietnam. Det står også som en målsetting etter at de har fått en slik løsning, at man også vil vurdere forutsetningene for ensidig ettergivelse av norske bilaterale fordringer. Jeg skulle ønske at statsråden også ville kommentere det.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 1999-12-01:
Jeg tillater meg å ta opp følgende spørsmål på vegne av representanten Ingvald Godal: «Skogsleirane i Vrådal og Fyresdal har i lengre tid gjeve gode soningsalternativ der dei innsette driv fysisk arbeid i frisk luft til beste både for kropp og sinn sett i høve til meir lukka soning. Leirane er godt integrerte i lokalsamfunnet, og skal vera svært billige i høve til andre former. Kva vil statsråden gjera for å trygge framtida til denne soningsforma og desse leirane?»
Kari Lise Holmberg (Høyre), 1999-12-01:
Jeg takker for svaret, som ikke inneholdt så veldig mye nytt i forhold til tidligere argumentasjon. Jeg merket meg imidlertid at saken skal til en snarlig avgjørelse, og det tror jeg er viktig i forhold til den usikkerheten som denne saken har skapt. Jeg har lyst til å gå litt mer inn på en ting som jeg syns står sentralt i dette. Det er nemlig kommet fram, også i møte med departementet, at Skien kretsfengsel ikke hadde behov for en skogsleir, og at de ikke hadde den typen innsatte som kunne nyttiggjøre seg soning ved en slik åpen avdeling. Begrunnelsen for nedlegging av skogsleirene har vært at Skien kretsfengsel ikke har hatt nok innsatte til åpen soning, og det vises til at dagens innsatte ikke vil sone andre steder enn i et nytt, moderne kretsfengsel der de har egne rom med bad og fjernsyn med flere kanaler. Da er jeg interessert i å spørre: Mener statsråden at det at de åpne plassene kan velges bort til fordel for mer bekvemme steder, er argumenter som kan vektlegges? Jeg syns svaret til statsråden bar veldig mye preg av ønske.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 1999-12-01:
Kort til et ønske før den endelige beslutningen tas. Vi snakker om rehabilitering og tilbakeføring til samfunnet, og vi vet hva det betyr for et menneske å kunne utføre et arbeid i frisk luft og sunne omgivelser. Jeg håper dette vil vektlegges i den videre beslutningsprosessen. Det skal ikke bare være snakk om hva den enkelte ønsker, men om å ha en fornuftig holdning til måter å sone på.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Det er riktig at skogsforlegningene under Skien og Arendal kretsfengsler gjennom mange år har vært en del av soningsalternativene. Kjernen i opplegget har vært at innsatte etter søknad har kunnet avsone relativt korte dommer i åpne leire mens de utførte ulike typer skogkultiveringsarbeid for lokale skogeiere. For enkelte grupper innsatte har åpenbart skogsarbeid blitt oppfattet som en god og meningsfull måte å gjennomføre straffen på. Dette indikeres bl.a. gjennom lav sviktprosent. Det finnes derimot ikke noe forskning som sier noe om slik soning er bedre eller dårligere i forhold til fortsatt kriminalitet og tilbakefall. De siste årene har det vært vanskelig å finne innsatte som har ønsket et slikt soningsalternativ, og det har derfor vært en lav kapasitetsutnyttelse og dermed en lite effektiv ressursbruk. Skiensleiren har derfor i en periode vært midlertidig stoppet. Dette har foranlediget at departementet har startet en vurdering av skogsforlegningenes fremtid. Det er gjennomført en bred innhenting av synspunkter fra berørte instanser, som kommune og skogeiere, og fra etatens egne organer. Det har kommet inn mange synspunkter og vurderinger, som delvis knyttes til lokale arbeidsplasser, delvis til næringshensyn og delvis til kriminalomsorgsfaglige forhold. Disse synspunktene vil være en del av beslutningsgrunnlaget når departementet i disse dager tar en beslutning om skogsforlegningenes fremtid.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg kan bekrefte at det vil bli foretatt en snarlig avgjørelse i denne saken. Det har vært foretatt en høring, og det er lagt en del momenter til grunn for den vurderingen som departementet nå skal foreta. Jeg vil nevne noen av de kriteriene som legges til grunn, og som ikke går i en slik retning som representanten her antyder. For eksempel: Er det gunstig å gjennomføre korttidssoning geografisk relativt langt fra de samfunnene de innsatte skal løslates til, gir skogsarbeidet de innsatte en arbeidskompetanse som er relevant for det framtidige arbeidsmarked, vil skogsforlegningene trenge ytterligere ressurstilførsel for å kunne fortsette, er de lange transportene fra moderanstaltene effektiv ressursbruk, kan denne gruppen korttidssonere få en relevant åpen soning innenfor andre anstalttyper, og hvordan blir balansen i soningsalternativene i de regionene som opprettes i nær fremtid? Dette er bare noen av de spørsmålene som departementet har som bakgrunn for sin beslutning i saken.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg har stor forståelse for det ønsket, og for behovet for rehabilitering og tilbakeføring til samfunnet og at man kan sone i åpne omgivelser. Nå er jo ikke jeg justisminister. Men jeg skal bringe med tilbake representantens anmodning om at det bør fattes en fornuftig avgjørelse i saken, hvilket jeg er helt sikker på vil bli gjort.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Kvart år vert det i Noreg fødd fire-fem heilt blinde barn som bruker punktskrift i skulen, og fire-fem svaksynte barn som både lærer punktskrift og bruker forstørrande leseutstyr. Desse elevane har rett til eit opplæringstilbod likeverdig med andre elevar. Staten skal etter § 5-9 i opplæringslova syte for at det vert utarbeidd lærebøker og andre læremiddel for spesialundervisning. Nasjonalt læremiddelsenter koordinerer arbeidet med å utvikle spesialpedagogiske læremiddel for grunnskule og vidaregåande opplæring. Sjølv om talet på blinde og svaksynte elevar er lite, kom det inn 221 bestillingar på nyproduksjonar i punktskrift det skuleåret vi er inne i. Utviklings- og produksjonsmiljøa, kompetansesentra Huseby og Tambartun, har dessverre ikkje greidd å følgje opp med å levere punktskriftutgåvene i rett tid, slik ein hadde føresett. Elevar har difor måtta vente fleire månader på enkelte bøker. Dette er svært leitt, og ikkje slik det skal vere. Årsakene til leveringsproblema er fleire. Innføringstakta for grunnskulereforma har gjort at ein har fått nye bøker for tre klassetrinn samtidig kvart av dei to siste åra. Punktskrifttilpassinga kan fyrst gjerast etter at boka ligg føre frå forlaget. Ei vanleg trykt lærebok for sjåande elevar utgjer 8–14 permar i punktskrift, og det kan ta inntil tre månader å lage slike bøker. Dette har skapt eit stort arbeidspress. I tillegg har vi ikkje nok personar med nødvendig synspedagogisk og punktskriftfagleg kompetanse. Særleg i grunnskulen krevst stor grad av pedagogisk tilrettelegging av stoffet, aller mest i faga matematikk og naturfag, og generelt når det gjeld illustrasjonar. Mange ressursar går også med til å utarbeide parallellutgåver, og ein har tre målformer å ta omsyn til: bokmål, nynorsk og samisk. Så snart bestillingane for inneverande år er ekspedert, byrjar produksjonen av lærebøkene for neste skuleår. Tambartun har ei liste på 74 bøker for skuleåret 2000/2001 og har opplyst at arbeidet med produksjonen vil pågå i tida januar – august år 2000. Etter den informasjonen eg har i dag, er det grunn til å vente at vi for neste skuleår vil vere à jour og ikkje oppleve ein liknande situasjon som i år. Eg har likevel teke initiativ til eit møte med Nasjonalt læremiddelsenter og styret for statlege spesialpedagogiske kompetansesenter i neste veke, der vi vil drøfte nærmare status og vidare arbeid på området spesielt. Intensjonen min er sjølvsagt å gjere det eg kan for at blinde og sterkt svaksynte skal sikrast tilpassa læremiddel på punktskrift i rett tid, dvs. samtidig som andre elevar. Eg nemner elles at eg før jul vil sende ut på allmenn høyring forslag om rett til opplæring for blinde og sterkt svaksynte elevar i punktskrift, i samsvar med tidlegare vedtak i Stortinget. Eg vil i sjølve lovproposisjonen kome nærmare tilbake til spørsmålet om konsekvensar med omsyn til punktskriftopplæring, læremiddel- og kompetansesituasjonen og økonomisk oppfølging.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Det er riktig at departementet har grepet alvorlig fatt i saken og er i fullt arbeid. Og det er alvorlig at disse elevene ikke har fått det nødvendige tilbud. Generelt kan jeg si om det som skjer når elevene står uten tilbud om bøker, at det er flere ting som da kan gjøres. Det som gjøres vanligvis, er at elevene får en foreløpig utgave, uten korrekturlesning og taktile illustrasjoner. Det andre som gjøres, er at eleven kan få deler av den foreløpige utgaven uten korrektur og taktile illustrasjoner, eller så får eleven tilbud om alternativt eksisterende læreverk i faget, altså gjerne eventuelt på en annen målform. Så det finnes alternativer selv om det selvsagt ikke vil føles godt nok.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
I samband med behandlinga av St.meld. nr. 23 for 1997-98 vedtok Stortinget å byggje ned tilbodet ved dei fleste statlege kompetansesentra og flytte meir av ressursane og kompetansen nærmare brukarane, til lokal PP-teneste. Samla sett vert PP-tenesta styrkt med midlar tilsvarande 300 nye stillingar. Samstundes vert det sett i verk eit treårig landsomfattande og praksisretta kompetanseutviklingsprogram for tilsette i PP-tenesta og skuleleiarar. Programmet, som heiter Samtak, startar opp for fullt på nyåret 2000. Programmet skal medverke til å styrkje kompetansen i skuleverk og PP-teneste i møte med utfordringane om å gje tilpassa opplæring på alle steg i grunnskule og vidaregåande opplæring. Det vil særskilt verte fokusert på området lese- og skrivevanskar, sosio-emosjonelle vanskar og samansette lærevanskar. Innhaldet i programmet tek sikte på å gje hjelp til å dreie arbeidet i skule og PP-teneste mot meir system- og brukarorientert arbeidsprofil og å sjå kompetanseutvikling i PP-tenesta i samanheng med kompetanseutvikling for lærarar. Programmet er delt inn i ulike fasar. Tilsette i PP-tenesta vil delta i heile programmet, mens skuleleiarane følgjer dei fasane som omhandlar systemretta arbeid og lokalt utviklingsarbeid. Som generelt prinsipp ser eg det som uaktuelt å utvide målgruppa til òg å omfatte barnehageleiarar, både ut frå faglege, praktiske og økonomiske grunnar. Vi snakkar i utgangspunktet om eit kompetanseutviklingsprogram for PP-tenesta og skuleleiarane retta inn mot å møte viktige utfordringar i skulen. Difor er tilsette i PP-tenesta og skuleleiarane primær målgruppe, til saman om lag 6 000 personar. Programmet skal vere eit praksisretta kompetanseutviklingsprogram. Lokalt utviklingsarbeid vil difor inngå som ein viktig del av programmet og medverke til at kunnskap frå programmet kan omsetjast i praktisk handling i kvardagen og såleis involvere fleire aktørar enn PP-tilsette og skuleleiarar. Her er det òg aktuelt, og ønskjeleg, å dra inn t.d. barnehageleiarar. I temaplan for Samtak vert det understreka at samarbeidet mellom skulen og andre instansar er viktig for å skape eit inkluderande opplæringsmiljø. I denne samanhengen vert barnehagen nemnd som ein sentral samarbeidspartnar. Eg ønskjer å oppfordre kommunane til å arbeide breitt og tverrsektorielt når dei planlegg og gjennomfører lokalt utviklingsarbeid som ledd i Samtak-prosessane. Gjennom lokale utviklingsprosjekt bør òg leiarar og personale i barnehagane kunne trekkjast inn og engasjerast i programmet, som bør utnyttast til å vidareutvikle brei lokal kompetanse når det gjeld å styrkje innsatsen nettopp for born og unge med behov for særskild oppfølging.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Ja, jeg er enig i det representanten sier om at felles fagforståelse og samarbeid vil være svært viktig i barne- og ungdomsarbeidet også innenfor dette programmet. Derfor er det viktig at vi også trekker en linje ned mot de lokale miljøene, slik at med lokalt initiativ kan kanskje også barnehageledere og andre være med i deler av programmet. Men det er nå engang slik at PP-tjenesten har vært et svakt ledd i tiltakskjeden til nå, og vi ønsker å prioritere denne delen av tjenesten svært høyt. Derfor er det nettopp den delen som er den primære målgruppen for hele programmet. Det er i dag om lag 6 300 barnehager i landet. Dersom barnehagelederne også skulle inngå som primær målgruppe, ville det bety ytterligere 6 300 personer inn i selve Samtak-programmet. Det er verken praktisk eller økonomisk mulig pr. dags dato.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg er helt enig med representanten i at det å tenke helhet på tvers av departement og på tvers av kommuner er svært viktig innenfor dette området, og jeg skal i hvert fall love å bringe disse synspunktene tilbake til kirke-, utdannings- og forskningsministeren.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
77 pst. av de registrerte yrkeshemmede deltok på arbeidsmarkedstiltak i 1998. 50 pst. av de registrerte yrkeshemmede som hadde avsluttet attføring i 1998, gikk over i aktive løsninger. Dette var i tråd med målsettingen for dette året. Jeg ser imidlertid, i likhet med representanten Arnesen, at innsatsen kan forsterkes når det gjelder rammebetingelsen for yrkeshemmedes etablering av egen arbeidsplass. Derfor signaliserte Regjeringen i St.meld. nr. 8 for 1998-99, om handlingsplan for funksjonshemmede, at regelverket for yrkeshemmede med gode prosjektideer skulle vurderes. Jeg kan opplyse at jeg for øyeblikket har til vurdering et endringsforslag som skal gjøre det lettere for yrkeshemmede å skape sin egen arbeidsplass. Forslaget til endring i forskrift om attføringspenger under etablering av egen virksomhet har vært på høring. Det er bl.a. foreslått å oppheve kravet om at søker må ha fått innvilget etablererstipend fra fylkeskommunen for å kunne få rett til attføringspenger under etablering. Samtidig foreslås det at det skal kunne gis attføringsstønad under etablering. Jeg vil legge vekt på at det skal bli enklere for yrkeshemmede som ledd i den enkeltes attføringsprosess å etablere sin egen arbeidsplass. Jeg kommer ganske raskt til å ta endelig stilling til endringene i forskriften. Deretter vil den tre i kraft så snart det er praktisk mulig.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg er enig med representanten i viktigheten av å ha arbeid, selv om, som også representanten sier, kanskje ikke alle ender opp med å klare det. Likevel skal det ikke være slik at man skal gå fra kontor til kontor før man på en måte føler at man blir hjulpet. Regelverket er slik at når en person først kommer til arbeidsetaten, vil attføring bli vurdert og eventuelt prøvd. Og jeg har i alle fall fra mitt ståsted en trygghet for at dette skjer. Når det gjelder å gjøre ting smidigere, er jeg enig, og vi kan vel aldri bli flinke nok. Det er snakk om fleksibilitet, men det er vel også snakk om å legge til rette for enda flere ordninger. Jeg har lyst til å vise til utjevningsmeldingen, der det tross alt legges opp til en del nye tiltak nettopp for yrkeshemmede med tanke på å få dem i arbeid.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Helt konkret til det siste spørsmålet om samlokalisering av trygdekontor, arbeidskontor og sosialkontor: Dette er en del av de offentlige servicekontorene, som Regjeringen har kalt dem, som vi ønsker at alle kommuner på eget initiativ skal sette i gang – personlig er jeg godt kjent med det fra min egen kommune – der ulike etater møter brukerne som en førstelinjetjeneste, der man kan få rask behandling, og få de enkleste tjenestene direkte på samme kontor, som kanskje også er åpent til andre tider enn vanlig, normal arbeidstid – lørdager eller kanskje en ettermiddag i uken. Alle de statlige etatene og kommunale etatene skal gå sammen og søke å opprette slike kontor. Jeg har tatt initiativ til også å påpeke overfor departementene og etatene at de skal vise villighet til å delta, til å være med på en slik samordning. Vi er godt i gang med det.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til statsråden: «I Dagsrevyen 22. november 1999 ble det kjent at svaksynte og blinde ikke har et skoleboktilbud som fastsatt i opplæringslova. Når vil statsråden sørge for at dette skjer?»