Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
Det er ikke ofte vi blir invitert til å ta disse store debattene som handler om de overordnede verdiene. Jeg synes det er flott. Det er flott at Dagfinn Høybråten har reist denne interpellasjonen. Men jeg vil gi to konkrete utfordringer tilbake som går på sammenhengen mellom liv og lære. Når det gjelder verdidebatter, blir det ofte slik at man driver politikk i det virkelige liv, og etterpå setter man seg ned i et lite kaffe- eller teslabberas og tar en diskusjon om hva det er som er de virkelige verdiene her i livet. Det er en form for avlatsvirksomhet som man ikke må drive med. Verdidiskusjoner har kun relevans hvis de faktisk har effekt for hvordan vi styrer resten av samfunnet. Derfor synes jeg at invitasjonen til å diskutere indikatorer, eller diskutere hvordan vi skal klare å sette noen mål over andre, over målet om mest mulig økonomiske vekst, som er det som ellers styrer veldig mye av den økonomiske politikken, er et viktig initiativ. Det er flott at det er finansministeren som utfordres, nettopp fordi det tross alt er hun som har ansvaret for den økonomiske politikken og utviklingen der. Men la meg komme med de to utfordringene som ligger her. Den ene går på forholdet mellom offentlig forbruk og mest mulig privat vekst og personlig forbruk, og den andre biten går på rettferdighet og fordeling. Først offentlig forbruk: I den forrige regjeringen, som Dagfinn Høybråten satt i som regjeringsmedlem, var det ett mål for den økonomiske politikken som var overordnet alle andre, og det var følgende – en litt vanskelig, knotete og lite tilgjengelig formulering: Veksten i statsbudsjettets utgiftsside skal være lavere enn veksten i bruttonasjonalproduktet for Fastlands-Norge. Det betydde, for å si det helt enkelt, at økningen i det private forbruket minst skulle være like stor som økningen i alle oljepengene vi puttet inn i økonomien hvert enkelt år. Det er altså det samme som å si: Mest mulig penger, altså en stor andel av pengene som veksten i økonomien skaper, skal kanaliseres rett inn i skattelette, skal kanaliseres rett inn i penger som skal kunne gå til privat forbruk. Det var det som stod i Sem-erklæringen. Da sier jeg: Opp mot dette har vår regjering en annen politikk. Vår regjering har en politikk som sier at hele veksten i oljeøkonomien pluss en del av de skattelettene som ble gitt under den forrige regjering, skal gå til offentlig forbruk. Hvorfor mener jeg at dette er viktig for nettopp det Dagfinn Høybråten tar opp i interpellasjonen sin? Jo, for hvis vi ser på hva det er som nettopp skaper trygghet, kjærlighet osv. – som på en måte er verdier som jeg opplever at Dagfinn Høybråten i hvert fall argumenterer for at vi bør ta med i dette regnskapet – altså makt til å mestre hverdagen, muligheten for sikring osv., handler det nettopp om at hjemmehjelpen har mer tid til hver enkelt, at det enkelte mennesket får de pensjonene og en inntektssikring gjennom trygdesystemet som er helt nødvendig, at hver enkelt får en opplæring og en oppfølging og en spesialpedagogisk opptrapping, opplæring i fengslene, alle de tingene som går på brede velferdstjenester. Det vi vet når det gjelder økonomien, er at hver krone brukt i offentlig sektor skaper flere arbeidsplasser, skaper flere folk som faktisk yter velferd overfor den enkelte, enn det penger gitt i skattelette gjør, for de går nettopp til økt privat forbruk. Det er det ene. Da er spørsmålet mitt til Dagfinn Høybråten – som jeg synes han bør svare på på slutten av debatten – rett og slett: Vil det være sånn at dersom Dagfinn Høybråten igjen skal lage styringer for den økonomiske politikken, som er det vi snakker om her, og som er grunnen til at det er finansministeren som utfordres, er han da villig til å si: Vet du hva, det skal ikke være sånn at mesteparten av veksten i økonomien skal gå til privat forbruk. Mesteparten av veksten bør gå til å øke velferden til den enkelte, eller gå til økte offentlige utgifter i form av f.eks. overføringer i bistand til den tredje verden. Så til det andre punktet – helt til slutt – og det handler om rettferdig fordeling og rettferdighet. Jeg mener at hvis du ser på samfunn, ser du at samfunn der økonomiske forskjeller mellom mennesker er store, også er de samfunnene der du finner flest ulykkelige mennesker. Er Dagfinn Høybråten enig i at det bør være et mål ikke bare å redusere fattigdom, men også skape økt økonomisk likestilling og økt økonomisk rettferdighet mellom mennesker, og at dette kan være en god indikator f.eks. for det som finansministeren trakk opp i forrige runde?