Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-01-18:
Det er et komplekst og utfordrende problemfelt som representanten Woldseth prisverdig tar opp i dag. Jeg forstår det slik at det i realiteten dreier seg om tre diskusjoner: spørsmålet om botidskravet, i høy grad spørsmålet om integrering, og også ytterligere tiltak mot vold mot kvinner. La det være sagt med en gang at vold mot kvinner i familieforhold er et av de alvorligste kriminalitetsfenomenene vi står overfor. Det rammer kvinner i ulike miljø, og med ulik bakgrunn. Regjeringa har satt i verk en rekke tiltak på dette området, godt beskrevet i handlingsplanen Vendepunkt, med 50 tiltak som løper ut i 2011, og som vi absolutt har ambisjoner om å fornye. Det er svar på dét spørsmålet. Når det gjelder botidskravet, stilles det i dag et krav om tre års botid før en utlending kan få permanent oppholdstillatelse. Jeg oppfatter representanten Woldseth slik at hun mener at botidskravet bør reduseres eller bortfalle. Woldseth viser til at kvinner «er helt i hendene på sine ektemenn de to første årene de oppholder seg i landet. Hvis de søker om skilsmisse pga. vold i løpet av disse to årene, vil de bli sendt tilbake til opprinnelseslandet.» Dette er ikke riktig. Etter både gjeldende og tidligere regelverk har en kvinne rett til fortsatt oppholdstillatelse på sjølstendig grunnlag dersom kvinnen eller eventuelle barn er blitt mishandlet i samlivsforholdet, sjøl om kvinnen eller barnet ikke har bodd i Norge i tre år. Formålet med bestemmelsen er at utenlandske kvinner ikke skal se seg tvunget til å bli i et ekteskap der hun eller barna blir mishandlet, av frykt for å miste oppholdstillatelsen i Norge. Mishandlingsbestemmelsen gjelder for øvrig likt for begge kjønn etter ny utlendingslov som trådte i kraft 1. januar 2010. Men vi hadde altså regelsett også før dette. Det stilles lave krav til sannsynliggjøring av mishandling etter bestemmelsen: Kvinnens forklaring om mishandling skal legges til grunn, med mindre det foreligger klare holdepunkter for å anta at denne ikke er riktig. De siste tre årene har ca. 80 pst. av alle som fikk behandlet saken etter denne mishandlingsbestemmelsen, fått tillatelse til opphold. Grunnen til at jeg understreker dette, er at det tydeligvis er viktig med informasjon om at man har en slik bestemmelse, og at dette faktisk gir et resultat som er ganske annerledes enn det representanten Woldseth nå tegner et bilde av. Representanten Woldseth ber også om å få mine synspunkter på om handlingsplanen mot vold i nære relasjoner bør revideres med bakgrunn i utlendingslovens regler om permanent oppholdstillatelse. Der vil jeg bare fastslå at botidskravet i utgangspunktet gjelder likt for menn og kvinner, slik at det ikke kan innføres et kortere botidskrav for kvinner enn for menn. Lengden på botidskravet ble vurdert i forbindelse med behandlingen av forslag til ny utlendingslov i Ot.prp. nr. 75 for 2006–2007. Jeg tillater meg å minne om at Fremskrittspartiet i denne forbindelse ikke foreslo å fjerne botidskravet eller redusere det, men at det faktisk skulle forlenges til fem år. Flertallet på Stortinget gikk imidlertid inn for å videreføre botidskravet på tre år, slik Regjeringa foreslo. Jeg mener at botidskravet ikke bør endres. Mishandlede kvinner bør likevel, slik regelverket også er innrettet, få oppholdstillatelse etter en særskilt unntaksbestemmelse. Så til noe som også er en viktig del av interpellasjonen, integreringstiltakene. Det er helt avgjørende at vi får satset videre på gode integreringstiltak, nettopp for å fange opp disse kvinnene, slik at de får kontakt med det sivile samfunnet i Norge. For meg er det et paradoks i dette – hvordan vi bedre skal forebygge, hvordan vi skal få kvinner på banen – å se hvordan Fremskrittspartiet velger å anlegge sitt alternative statsbudsjett når det gjelder integrering. Det ville nettopp ramme mange av de sårbare kvinnene som representanten Woldseth prisverdig er opptatt av. Det å kutte i Integrerings- og mangfoldsdirektoratets innsats med 120 mill. kr, det å kutte i bosetting av flyktninger med 1,3 milliarder kr, det å kutte i opplæring i norsk og samfunnskunnskap med over 400 mill. kr, det å kutte i tilskudd til frivillige organisasjoner som jobber på dette feltet, nettopp relatert til bl.a. vold, med 45 mill. kr og det å kutte i saksbehandling i Utlendingsdirektoratet med over 2 milliarder kr, slik Fremskrittspartiet foreslår, ville vel være en av de største truslene disse sårbare kvinnene ville møte hvis det virkelig skulle vært iverksatt. Det er jo her nøkkelen til mye av representanten Woldseths anliggende ligger: nettopp det å kunne lære norsk, det å få kontakt med gode sosiale norske nettverk, noe som bidrar til å gi en ny basis, et nytt fundament, bl.a. for å anføre den mishandling som mange av disse utsettes for. Når det gjelder opplæring i norsk og samfunnskunnskap, f.eks., er regelverket tilpasset for å sikre at kvinner ikke taper retten til opplæring dersom de er blitt holdt tilbake fra opplæringen. Kvinner som får en tillatelse på grunnlag av familiegjenforening, har således etter introduksjonsloven rett og plikt til gratis opplæring i norsk og samfunnskunnskap – veldig viktig for sårbare kvinner som utsettes for vold og overgrep. Retten gjelder i utgangspunktet i tre år fra tillatelse ble gitt, eller fra tidspunkt for ankomst til landet. For personer som av ektefelle eller annet nærstående familiemedlem er blitt holdt tilbake fra opplæring i norsk og samfunnskunnskap, er det gjort unntak, slik at fristen for å gjennomføre gratis opplæring løper fra kravet om opplæring settes fram. Det samme gjelder for personer som ikke har kunnet delta i opplæring på grunn av store omsorgsforpliktelser. Det ville være trist om man skulle rive bort denne gode ordningen, slik Fremskrittspartiet foreslår i sitt alternative budsjett. Så til introduksjonsprogrammet. Personer som har fått oppholdstillatelse på grunnlag av ekteskap med en person som har fått tillatelse på grunnlag av asyl, er overføringsflyktning eller har fått kollektiv beskyttelse, omfattes av introduksjonslovens regler om rett og plikt til deltakelse i programmet, under forutsetning av at øvrige vilkår i introduksjonsloven er oppfylt. Kvinner deltar i introduksjonsprogram på lik linje med menn. I 2009 sendte Regjeringa på høring et forslag om at personer som etter skilsmisse har fått en tillatelse på grunnlag av mishandling i parforhold eller på grunnlag av at de ikke kan returnere på grunn av urimelige vanskeligheter i hjemlandet grunnet de sosiale og kulturelle forhold der, skal gis rett og plikt til introduksjonsprogram. Det samme gjelder personer som har fått tillatelse fordi deres ekteskap er kjent ugyldig på grunn av tvang. Så over til myndighetenes mulighet til å fange opp kvinner som holdes hjemme. Nasjonalt introduksjonsregister, NIR, gir mulighet for at kommunene kan ha oversikt over hvilke kvinner som har rett og plikt til å delta på norskkurs eller introduksjonsprogram, men som ikke møter opp til opplæringen. Jeg vil oppfordre kommunene til å benytte denne muligheten til å drive litt ekstra oppsøkende virksomhet overfor denne gruppen. Kommunen kunne f.eks. ta en telefon, eller til og med ringe på døra, for å komme i direkte kontakt med kvinnen og informere henne om retten og plikten til norskopplæring, konsekvensene ved ikke å delta og spørre hvorfor hun ikke har møtt opp. Hvis kommunen gjennom en slik kontakt fanger opp at kvinnen er i en vanskelig situasjon, f.eks. med mishandling eller undertrykking, er dette en anledning for det offentlige til å kunne bistå henne med andre hjelpetiltak, eventuelt bare gi henne et kontaktpunkt utenfor hjemmet, noe som i seg sjøl kan være nok. Forutsetningen for dette er jo at vi faktisk driver dette programmet. Forutsetningen for dette er at det bevilges penger i Stortinget, slik at man kan drive dette programmet, og det er derfor jeg mener at interpellanten kanskje har en større oppgave i eget parti og egen gruppe enn hun faktisk har overfor de andre partiene her i salen. For meg handler ikke slik virksomhet om offentlig inngripen i privatsfæren, men om at det offentlige i noen tilfeller bør strekke seg litt lenger for å sikre at alle innbyggere får mulighet til å delta i samfunnslivet. Enkelte av disse kvinnene kan leve i en så isolert tilværelse at de blir usynlige for omgivelsene i nærmiljøet, og da må kommunen ta rollen som nabokjerringa sjøl. Så bare til slutt lite grann om den handlingsplanen jeg var inne på innledningsvis. Det er en handlingsplan med 50 tiltak, hvor vi har som ambisjon å få innfridd så å si alle. Vi er på god vei, med god hjelp av alle partier i Stortinget, også Fremskrittspartiet. Handlingsplanen er grunnstammen i Regjeringas innsats for å bekjempe vold i nære relasjoner, og inneholder flere tiltak rettet direkte mot kvinner med etnisk minoritetsbakgrunn. Ett viktig tiltak har som målsetting å sikre at flere kvinner som har kommet til Norge gjennom familieinnvandring, skal delta i norskopplæringen, slik de har rett og plikt til. Gjennom gode norskkunnskaper og bedre kunnskap om egne rettigheter blir kvinner mindre sårbare dersom de blir utsatt for vold. Det er også utviklet en brosjyre med fokusering på juridiske rettigheter for kvinner utsatt for vold i nære relasjoner på åtte forskjellige språk. For å kunne møte behovene fra en stadig mer sammensatt brukergruppe er det iverksatt tiltak for å styrke kompetansen ved krisesentrene. På det nåværende tidspunkt er det ikke lagt opp til å revidere den foreliggende handlingsplanen før i 2011. Det er ikke så langt unna, så jeg må her i Stortinget i dag bare få meddele at det arbeidet er vi i departementet godt i gang med. Dette er et felt hvor vi har sett betydelige resultater av den innsatsen som har kommet. Vi har hatt en vekst i antall straffesaker på dette viktige feltet, og vi har bygd ut et hjelpeapparat i form av krisesentre og barnehus. Men vi er slett ikke i mål. Derfor må vi også, til slutt, gi honnør til representanten for at hun velger å reise et så viktig tema til interpellasjonsdebatt i Stortinget.