Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Det er ikke tvil om at skolen har vært utsatt for stor oppmerksomhet i flere sammenhenger i det siste, slik også i salen her i dag. Men også utenfor denne sal vil vi merke på lærernes aktivitet i dag at skolen er på banen. Kristelig Folkeparti har stor forståelse for den frustrasjonen mange føler over at en rekke kommuner nå skjærer ned på bevilgningene til skolene. Vi er vitne til at kommuner kutter i gode tilbud, ofte stikk i strid med de målsettinger som det er bred politisk enighet om. Det sentrale må derfor være å sette kommunene i stand til å prioritere skolen. Det må være samsvar mellom pålagte oppgaver og overføringer av ressurser. Men Kristelig Folkeparti ønsker ikke å støtte forslaget fra SV om å innføre en nasjonal minstestandard for ressurser til grunnskolene. Det tror vi ikke er veien å gå. Det er på det rene at det er store ulikheter fra kommune til kommune når det gjelder bruk av penger på skole pr. elev. Dette kan oppleves som urettferdig, men det er viktig for Kristelig Folkeparti at kommunene fortsatt skal ha ansvar for og frihet til å organisere grunnskolen etter egne prioriteringer og tilgjengelige ressurser. Kommunene selv vet hvor skoen trykker – eller skolen. Det er ikke riktig å si at ulikt utgiftsnivå i kommunene reflekteres i ulik kvalitet på skole- og undervisningstilbud. De store utgiftsvariasjoner er avhengig av geografi, skolestørrelse, antall elever med behov for styrkingstiltak osv. Dessuten bør det også legges mer vekt på lærerrollen og lærernes kompetanse. Dette er også utslagsgivende for elevenes læringskurve. Det er verdt å merke seg at Kommunenes Sentralforbund har gått imot forslaget om en nasjonal minstestandard, fordi de frykter at forslaget vil svekke lokaldemokratiet og være til hinder for en fleksibel, fornuftig og effektiv bruk av offentlige midler. En stor utfordring for skolen framover er å realisere målene i de nasjonale læreplanene om å utvikle den lokale skolen. Planene gir et stort handlingsrom, og utviklingen framover er derfor avhengig av lokal vilje og lokalt initiativ. Kristelig Folkeparti har tillit til at lokalsamfunnene ønsker å ta denne utfordringen. I dag ligger gjennomsnittlig lærertimetall ca. 70 pst. over lovens minimumsnivå. Det viser at mange satser på en god skole. Og jeg er glad for at vi kan bruke mange ressurser på skolen. Det er ikke høyt ressursforbruk som er problemet, det er å bruke ressursene på en best mulig måte. Og resultat er for meg mer enn målbare karakterer. Det er viktig at kommunene prioriterer skole, men debatten om kvalitet i skolen er mer enn spørsmål om penger. Det er ingen entydig sammenheng mellom ressursbruk og elevenes faglige prestasjoner, som vi har hørt. Kristelig Folkeparti ønsker at innholdet i skolen i langt større grad er gjenstand for politisk debatt. Jeg ser dermed med forventning fram til at Kvalitetsutvalget for grunnskolen legger fram sin innstilling i juni. Jeg håper at utvalgets innstilling kan bidra til å utvide horisonten i den skolepolitiske debatten. Dessuten er departementet også bedt om, som vi har hørt tidligere her i dag, at Stortinget får en redegjørelse om ressurssituasjonen i grunnopplæringen. Jeg er glad for at et stort flertall i komiteen, med unntak av Fremskrittspartiet og representanten Simonsen, viser til at det er stor oppslutning om den offentlige skolen. Det er en styrke i vårt samfunn at barn med ulik bakgrunn møtes på samme skole. Dette står ikke i motstrid til at noen vil velge en friskole. Den retten må vi ha i et demokratisk land. Men Kristelig Folkeparti vil fortsatt satse på den offentlige skolen. Vi trenger en god skole, ikke bare for elevenes skyld, men også for samfunnets skyld. I løpet av 1990-årene har vi bygd ut et 13-årig utdanningstilbud. Tilbudet skal være likeverdig for alle i hele landet. Samtidig skal opplæringen preges av mangfold og lokale forhold. Vi tror fremdeles på det lokale selvstyre og at lokalpolitikernes vilje er der til å skape en god skole.