Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2001-11-15:
Først vil jeg starte med å berømme både den sittende og den avgåtte regjering for den måten situasjonen etter den 11. september er blitt håndtert på. Statsminister Bondeviks redegjørelse i forrige uke er usedvanlig klar, og Fremskrittspartiet har overhodet ingen problemer med å støtte opp under det arbeid som gjøres fra offisielt norsk hold i samarbeid med våre allierte. Terrorhandlingene mot USA den 11. september rystet oss alle i sin brutalitet og ondskap. Ord ble fattige, inntrykkene var overveldende og sjokkerende. Våre barn fikk plutselig et nytt ord i sin begrepsverden: terror. Med bakgrunn i tragedien startet arbeidet med å fri oss fra terror. FN vedtok klare resolusjoner om tiltak mot terrorisme, NATO iverksatte artikkel 5 og stilte hele alliansen bak USA. Vi opplevde samhold og fellesskap i møte med terrorens vesen – denne gang representert ved Osama bin Laden og hans nettverk under beskyttelse av Taliban-regimet i Afghanistan. Med bred internasjonal støtte gikk USA og Storbritannia til aksjoner mot Taliban-regimet for med militære midler å forsøke å knuse dette regimet og det terrornettverk som gjemmer seg i Afghanistan. Selvsagt var det ingen enkel beslutning; ingen ønsker krig. Taliban-regimet fikk derfor flere muligheter til å løse situasjonen. De valgte å overse krav fra en så å si samlet verden. Straks de militære aksjonene startet, kom kravet om stans i aksjonene, permanent eller midlertidig. Jeg undres over denne holdning, denne mangelfulle vilje til å ville rydde opp i ondskap og terror. Altfor ofte har ondskap fått råde, altfor ofte har vi sett at verdenssamfunnet har unnlatt å reagere ved overgrep og terror mot egen og andre lands befolkning. Mye har blitt oversett, mange har blitt glemt, verden har ikke alltid stått opp for å kjempe for de undertrykte og de som er rammet av krig. Men nå skjer det, nå har verden tatt standpunkt og gått til handling, til konkrete aksjoner for å få slutt på terror og en menneskefiendtlig politikk. Og så får man kritikk, kritikk for å knuse et regime og terrornettverk som hele den demokratiske verden fordømmer. Man etterlyser alternativer til bombing og militære aksjoner. Ja, gjerne – men hva er det som i dette tilfellet var og er alternativet? Det snakkes om ønske om en politisk løsning. Under det hele ligger det et fromt og godt ønske om å snakke sammen, diskutere og forhandle, et ønske om en avtale som sikrer at Taliban slutter å være så mye Taliban, og at Osama bin Laden skal bli snill, eller f.eks. sitte i husarrest på et for ham egnet sted. Slike politiske løsninger er prøvd før i historien. Man har til og med fått de verste diktatorer med på både løfte om fred i vår tid og ikke-angrepsavtaler. Dessverre gav ikke slike forsikringer fred, det gav ikke sikkerhet for minoriteter, det førte bare til enda større handlingsrom for menn med onde hensikter. Når vi har valgt å støtte de aksjoner som gjennomføres mot Taliban, er det ikke fordi vi synes det er bekvemt eller lettvint, men fordi vi dessverre ikke ser noe alternativ, og fordi historien har lært oss at det å unnlate å slå ned på ondskap der den viser seg så rå og brutal som i dette tilfellet, er å utsette både egen og andres befolkning for utrygghet og usikkerhet. Taliban ville vært overlykkelig om vi hadde stanset bombingen og sagt at nå skal vi forhandle. Kanskje hadde vi endog fått innrømmelser – på papiret. Men ville vi vært tryggere fra terrorens vesen? Ville befolkningen i Afghanistan blitt hjulpet? Ville de millioner som flyktet fra Taliban-regimet, blitt oppmuntret til å reise hjem? Nei, vi ville ikke ha oppnådd noe annet enn å utsette problemet og kanskje skapt et enda større problem. Bombestans kunne hjulpet på den humanitære hjelpen, blir det hevdet. Ja, til en viss grad er det klart at bombing ikke er gunstig når man skal utføre hjelpearbeid. Men alle som har inngående kjennskap til situasjonen i Afghanistan, sier at det er Taliban og ikke bombingen som har vært det største problemet for å få frem den humanitære hjelpen til en befolkning som virkelig lider. Og de har lidd lenge. Man kan få inntrykk av at deres lidelser først startet da bombingen begynte. Dessverre er det mange år med krig og ikke minst noen år med Taliban-regimet som må ta skylden for den vanskelige humanitære situasjonen som eksisterer i Afghanistan. De humanitære problemene var nesten glemt av verdenssamfunnet. Nå er de løftet opp som en av de største prioritetene for både FN og mange hjelpeorganisasjoner. 5,5 millioner mennesker er rammet av mangel på mat i Afghanistan. Behovene er store. Heldigvis opplever vi at verden stiller opp. Også Norge bidrar aktivt, og vi har ekstrabevilget 200 mill. kr til nødhjelp. Fremskrittspartiet ønsket å gå enda lenger. Nå gir vi imidlertid Bondevik-regjeringen på nytt muligheten til å strekke ut enda en hjelpende hånd ved at vi i budsjettforhandlingene har fremsatt et krav om 500 mill. kr i nødhjelp til Afghanistan. Mens vi i forrige runde knyttet hjelpen opp mot FN, er vi denne gang åpne for å diskutere om hjelpeorganisasjoner som f.eks. Røde Kors, Redd Barna og Kirkens Nødhjelp bør inkluderes. Mye har skjedd de siste to månedene. Vi opplever nå tilsynelatende at Taliban har mistet kontrollen over mye av Afghanistan og er drevet vekk. Om de kan gjenoppstå og vil fortsette krigen, er det for tidlig å si noe om. Men uansett gir dette nytt håp for Afghanistan, samtidig som det viser at strategien som USA og andre allierte har stått for, virker. Mange satte spørsmålstegn ved om bombing var det rette, om det ville nytte. Vi ser nå at bombingen har slitt de talibanske styrker i filler, og at de har sett seg nødt til å evakuere fra de fleste byer. Men selv med Taliban ute av regjeringskontorene i Kabul, er det store utfordringer fremover knyttet til Afghanistan. Ikke minst er det nå viktig å stable på bena en regjering som i størst mulig grad kan virke samlende og stabiliserende, for er det noe befolkningen i Afghanistan nå trenger, er det fred. 22 år med så godt som sammenhengende krig, har satt sine spor, ikke minst i menneskenes sinn. Ingen skal undervurdere oppgaven å skape permanent fred og stabilitet i Afghanistan. Dette vil kunne kreve langvarig internasjonal tilstedeværelse på flere plan, også militært. Vi kan ikke på ny tillate oss å glemme Afghanistan og så la ekstreme grupper som Taliban få mulighet til å innta makten. Vi vet at det nå jobbes på spreng i FN for å finne grunnlag for et styre som kan inkludere mange grupperinger, og gi den ro som er så viktig. Vi må støtte alle gode forsøk i så henseende. Nordalliansens raske fremrykninger har vært en blandet velsignelse. Selvfølgelig har de en egeninteresse av å dominere situasjonen og sørge for at de selv er en fremtredende aktør i et nytt styre. Vi beklager på det sterkeste at ikke Nordalliansen så vel som andre aktører i Afghanistan, etterlever Genevekonvensjonen vedrørende krigsfanger. Dette må påtales og om mulig straffes. Samtidig er det gledelig å se den livsglede som nå utspiller seg i Kabul. Dette viser at det nå fra befolkningens side er håp om bedre tider. Vi håper med befolkningen i Afghanistan at dette er riktig. For det er først med et godt styre i Afghanistan og ved fravær av mennesker som bin Laden vi kan gjenskape trygghet, både i USA og i resten av den demokratiske verden.