Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-14:
Da representanten Warloes parti satt med regjeringsmakten i Bondevik II-regjeringen og utformet forskningspolitikken i sin forskningsmelding av 2005, bestemte den daværende regjeringen å prioritere forskning innenfor IKT, nye materialer, nanoteknologi og bioteknologi, energi og miljø, hav, mat og helse. Hvordan Warloe og Høyre kan oppfatte disse prioriteringene som mindre styrende enn den rød-grønne regjeringens mål om at norsk forskningspolitikk skal bidra til å møte globale utfordringer til et kunnskapsbasert næringsliv i hele landet, er meg en gåte. Jeg vil altså kort og godt bestride representanten Warloes premiss om at styringen av norsk forskning er sterkere nå enn før. Regjeringen har satt opp fem strategiske og fire tverrgående forskningspolitiske mål, uten å detaljstyre eller pålegge forskere verken i næringsliv, institutter eller universitets- og høyskolesektoren hvilke fagområder eller disipliner de skal forske innenfor for at vi skal nå målene. Vi må sette oss mål for forskningspolitikken, og jeg mener at målbildet vi har i dag, er innrettet på en slik måte at det gir oss noe å strekke oss etter, samtidig som målene er brede nok til å gi rom for både grunnforskning og forskerinitierte prosjekter. Hvis representanten Warloe tar en titt på Stortingets referat for juni i fjor, vil han se at et enstemmig storting sluttet seg til forskningsmeldingen. Da vil han nok også huske at Høyre på daværende tidspunkt heller ikke hadde noen merknader til det nye målbildet, og at en samlet kirke- og undervisningskomité mente at det er behov for klare forskningspolitiske mål på prioriterte områder. Regjeringen har hatt høye ambisjoner for forskningen, og vi har fulgt opp med jevn og kraftig vekst i forskningsbevilgningene i våre regjeringsår. De offentlige utgiftene til forskning nærmer seg målet om 1 pst. av BNP. De offentlige bevilgningene til forskning går til sektoren gjennom flere ulike kanaler, og i 2009 var det ikke mer enn en tredjedel som ble gitt til Norges forskningsråd. Norsk forskning finansieres dermed ikke hovedsakelig gjennom aktivitetene i Forskningsrådet, noe spørsmålet kan synes å antyde. Overordnet ønsker Regjeringen mindre detaljstyring av innsatsfaktorer, aktiviteter og prosesser og mer oppmerksomhet om resultater i forskningspolitikken. Vi stiller krav om resultater, men frihetsgraden hos våre universiteter og høyskoler er stor. Spørsmålet er om frihetsgraden utnyttes så godt som vi kan forvente. Det er jeg ikke helt sikker på. Kunnskapsgrunnlaget vårt for å vurdere dette spørsmålet er ikke optimalt. Derfor har jeg oppnevnt to arbeidsgrupper som skal hjelpe oss med denne vurderingen. Den første er det såkalte Handlingsromsutvalget for universitets- og høyskolesektoren, som ledes av Teknas president, Marianne Harg. Utvalget skal levere sin rapport 15. februar. Gruppa skal særlig se på organisering og styring av internt og eksternt finansiert aktivitet, på styringsmekanismene i sektoren og på pengestrømmene – hvordan har veksten i sektoren de senere år fordelt seg på ulike typer institusjoner og virksomhet. Videre skal den se på forskningsvilkår og forskerkarriere, bl.a. i lys av rekrutteringssituasjonen framover, og sist, men ikke minst skal utvalget se på studentenes rolle: institusjonenes handlingsrom i lys av studentenes valg og forventet studentvekst framover. Jeg og Regjeringen mener alvor med de nye forskningspolitiske målene. De skal nås. Derfor har vi også oppnevnt et offentlig ekspertutvalg som består av noen av Norges fremste fagfolk, og som skal drøfte sammenhengen mellom mål, ressurser og resultater for offentlig finansiert forskning. Gruppa skal gi råd om hvorvidt det er behov for endringer i den offentlige forskningsfinansieringen som kan gi høyere kvalitet i forskningen og bedre utnyttelse av ressursene. Disse utvalgenes rapporter vil gi oss muligheten til å diskutere rammene og status for norsk forskning ut fra et bredere og bedre kunnskapsgrunnlag. Jeg ser fram til disse diskusjonene med spenning og glede. Blant Bondevik-regjeringens forskningspolitiske prioriteringer fra 2005 finner vi også at grunnforskning skal være en hovedprioritering. Denne prioriteringen gjenfinner man ikke i samme form i Regjeringens nye målbilde for norsk forskningspolitikk. Vi har isteden formulert det tverrgående målet om høy kvalitet i forskningen, og la meg utdype hvorfor. Når Det europeiske forskningsrådet, ERC, klargjør sin målsetting om å stimulere til europeisk toppforskning gjennom sine prestisjefylte, frie midler, heter det at slik forskning er grunnleggende risikabel og kjennetegnet av å være uten faglige grenser. Dette forskningsrådet ønsker derfor å bevege seg vekk fra det de mener er gammeldagse og utdaterte skiller mellom grunnleggende og anvendt forskning, mellom forskning og teknologi og mellom tradisjonelle faggrenser. Spørsmålet om hvorfor Det europeiske forskningsrådet ønsker å unngå det byrået kaller den utdaterte motsetning mellom grunnforskning og anvendt forskning, er interessant og relevant for interpellantens spørsmål. Ikke minst er det interessant hvorfor de ønsker å unngå den såkalte lineære modellen for forholdet mellom forskning og samfunn som ligger implisitt i denne motsetning. Den lineære modellen kan oppsummeres slik: Grunnforskning gir opphav til anvendt forskning, som gir opphav til utvikling, anvendelse og til slutt samfunnsnytte. Samfunnsnytten er altså tenkt nedstrøms fra et reservoar av kunnskap som genereres gjennom investeringer i grunnforskning. For forskere er kjeden knyttet til et verdihierarki, som sier at grunnforskning er bedre enn anvendt forskning, som i sin tur er bedre enn utvikling, anvendelse og nytte. Ett svar er at vitenskapsteoretikere gjennom de siste 40 årene har vist at det ikke er hold i et slikt skille mellom forskning, politikk og samfunn som denne modellen postulerer. Viktigst er det likevel at Science and Technology Studies gjennom de samme 40 årene, med tyngre og tyngre empirisk belegg, har vist at denne modellen ikke stemmer. Fruktbare og nyskapende problemstillinger genereres like gjerne på pasientens sengekant som i medisinske grunnforskningslaboratorier. Banebrytende innovasjoner følger vel så ofte av brukerinitiert forskning som av universitetsprioriteringer. Bak ERCs nedtoning av skillet mellom grunnforskning og anvendt forskning ligger altså erkjennelsen av at det er mindre viktig hvor problemstillingen kommer fra, og om intensjonen bak forskningen er anvendelse eller ikke, enn at forskningen holder høy kvalitet. Den samme erkjennelsen har Regjeringen ønsket å uttrykke gjennom det nye målbildet for norsk forskningspolitikk. Ut fra det jeg har lært de to siste årene, synes jeg nemlig å se stadig klarere at motsetningen mellom forskning som svarer på utfordringer, og den rene grunnforskningen er konstruert og ofte kan være en negativ motsetning. Historisk har virkelig tunge forskningssatsinger hentet sitt rasjonale i samfunnsmessige målsettinger om å nå månen, utrydde tuberkulose eller forsvare nasjonen mot nazisme eller kommunisme. Klare samfunnsmål har ført med seg store satsinger på ikke-tematisert, forskerinitiert forskning. Disse satsingene har i sin tur ofte gitt svært kommersielle og anvendelige produkter. Et nasjonalt eksempel er Kristen Nygaard og Ole-Johan Dahls utvikling av programmeringsspråket Simula. Språket viste seg senere å spille en nøkkelrolle for utviklingen av dataprogrammer slik vi kjenner dem i dag, men ble i utgangspunktet utviklet for å løse praktiske utfordringer ved atomreaktoren på Kjeller. Dette illustrerer den nære sammenheng mellom forskningsmeldingens strategiske mål og de tverrgående målene. Målene om å stå rustet til å møte globale utfordringer og nasjonale utfordringer på helse- og velferdsområdet og å ha et kunnskapsbasert og bærekraftig næringsliv kan ikke nås uten et velfungerende forskningssystem, høy kvalitet i forskningen, effektiv bruk av forskningens resultater og ressurser og internasjonalisering av norsk forskning. Det er her vi finner fundamentet som gjør de strategiske satsingene mulig. De tverrgående målene og de overgripende, strategiske målene utgjør med andre ord ingen motsetning, de betinger hverandre. Utviklingen av det norske samfunnet vil være tjent med at vi får til en dynamikk der strategiske satsinger utløser mer fri, grunnleggende forskning, og der langsiktig grunnleggende forskning gir opphav til nyskaping og innovasjon. I Regjeringens nye målbilde er altså hele porteføljen av politikkverktøy innbefattet – fra store direktebevilgninger til universiteter, høyskoler og institutter, til bevilgninger til Forskningsrådet og til forskningssamarbeidet i Europa. Jeg må også minne om at vi finansierer en rekke ulike virkemidler i Forskningsrådet utover de forskningsprogrammene som representanten Warloe setter søkelyset på i sitt spørsmål. I 2007 utvidet Regjeringen ordningen med Sentre for fremragende forskning fra 13 til 21. SFFene driver med grunnforskning på toppnivå innenfor en lang rekke temaer, og utvelgelseskriteriet var kun kvalitet. Regjeringen har også etablert en langsiktig finansieringsordning for vitenskapelig utstyr, som sammen med Forskningsrådets nasjonale strategi for forskningsinfrastruktur utgjør en viktig mekanisme for å styrke norske forskningsmiljøers forskningsevne. Når jeg snakker om betydningen av Regjeringens tunge, langsiktige forskningssatsing, er det altså satsing langs alle disse aksene for å nå de forskningspolitiske målene det er snakk om. Jeg og resten av Regjeringen er selvsagt enig med representanten i at en viss andel av grunnforskningen bør være forskerinitiert, men jeg er uenig i at de momentene representanten trekker fram i sitt spørsmål, viser at norsk forskning blir stadig sterkere politisk styrt. Forskningsprosjekter finansiert gjennom Forskningsrådet er finansiert etter satser som er ment å dekke kostnadene for prosjektet. Det er dermed i utgangspunktet ikke slik at rammebevilgningene til universitetene og høyskolene blir bundet opp av at forskerne velger å delta i programfinansierte prosjekter. Det er også en del av finansieringssystemet at universitets- og høyskolesektoren skal bruke en andel av sine rammebevilgninger til forskningsaktivitet. Samtidig er vi i Regjeringen opptatt av balansen mellom forventninger til aktivitet og forskningens rammevilkår, og Handlingsromsutvalgets rapport vil være et viktig innspill i vurderingen av denne situasjonen framover. Jeg ser fram til debatten om interpellantens spørsmål.