Olemic Thommessen (Høyre), 2012-05-14:
Barnefattigdom handler om to hovedinnganger i diskusjonen, mener jeg. Det ene – og det viktigste – er at vi må sørge for at det er færre fattige foreldre, at vi motarbeider og bekjemper fattigdom med alle de midler vi har. Det andre perspektivet er hvordan vi forholder oss til de barna som nå engang er i den situasjonen. Det er ikke mindre viktig, for hos dem ligger også ønsket om å motarbeide den sosiale arv som vi dessverre ofte ser følger i familier. Når det gjelder det å motarbeide fattigdom, er vi alle opptatt av det. Høyres politikk på det området burde være kjent fra andre debatter også. Vi er opptatt av å holde på arbeidslinjen. Vi er opptatt av at det skal lønne seg å jobbe. Vi er opptatt av alle de grep som gjør at mennesker vil søke ut av klientrollen og over i det å berge seg selv. Vi må ha tiltak som hjelper folk som står utenfor arbeidslivet, å komme innenfor. Det er viktig å ha en god målretting av disse. Vi har i våre alternative budsjetter foreslått mer penger til lønnstilskudd, mer penger til arbeid med bistand og mer penger til tiltak som hjelper funksjonshemmede ut i arbeidslivet. Men når vi nå har barn som utgangspunkt, er det viktig at vi har oppmerksomheten rettet mot de tiltakene som er spesielt rettet mot barnas situasjon. Høyre foreslo 26 mill. kr ekstra i lokale fattigdomstiltak, rettet mot fattige barn. Dessverre stemte regjeringen imot dette forslaget, men vi håper at det vil bli bedre rom for målrettede tiltak overfor denne gruppen senere. Vi har også foreslått økte bevilgninger for å sikre lavere foreldrebetaling i barnehagen for familier med lav inntekt, og vi går inn for gratis barnehage for alle som deltar i introduksjonsprogrammet, og økt støtte til norskopplæring. Dette er tema som tidligere talere har vært inne på. Men noen barn er fattige i den forstand at de lever i fattige familier. Den regjeringen vi nå har, har demonstrert for oss – gjennom politikken – at vi nok dessverre må ta inn over oss at noen er fattige. Til tross for høy sigarføring ved inngangen til regjeringsperioden ser vi at antallet fattige barn har gått opp. Dette er altså ikke noe vi kan regne med å kunne bekjempe 100 pst. Barn identifiserer seg med sine foreldre. Barn er utrolig lojale overfor sine foreldre. Barn i fattige familier maser ikke om ekstra sportsutstyr, de lar være å reise det spørsmålet. Barn i fattige familier velger i stillhet bort de tiltakene som koster, den aktiviteten de vet koster, i lojalitet overfor den familien de er i. Derfor er det viktig at vi finner mekanismer som både har en lav terskel kostnadsmessig og hvor vi også får etterspurt de barna vi nå snakker om. Jeg tror frivilligheten har store muligheter i dette. I tillegg foreslo Høyre på Barne- og familiedepartementets budsjett i fjor 10 mill. kr – det er ikke så mye, men det kunne vært en start – til kontingenter til målrettede tiltak knyttet til deltakelse. Dette er penger som Nav kunne ha, og spesielt etterspørre den typen aktivitet, og spesielt peke på behovet for den typen aktivitet. Jeg tror at det viktigste vi kunne gjøre, er å forsøke å skape et klima nettopp rundt akkurat det. Hvordan passerer vi den terskelen som handler om at barna selv velger de dyre tilbudene bort? Hvordan sørger vi for at det er inkluderende tilbud som faktisk bringer disse barna inn i aktivitet, og hvordan løfter man frem et tilbud med en lav økonomisk terskel, men som også inviterer mye bredere til deltakelse?