Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-14:
Jeg vil takke utenriksministeren for redegjørelsen. Det er blitt noe litt rituelt over regjeringens og enkelte andre partiers forsvar av EØS-avtalen og måten å håndtere den nye EØS-debatten på, og det er at en nesten ikke går inn i det som er årsaken til at vi har fått denne debatten, nemlig situasjonen i arbeidslivet vårt. Hvis regjeringen skal fortsette å avfeie EØS-kritikken, fortsette med en argumentasjon som er preget av en form for fatalisme, hvor EØS er det beste som finnes, og det finnes ingen alternativer, kommer frustrasjonen over dette bare til å vokse og vokse. Det regjeringen kunne gjort, er selvfølgelig å vise en politisk vilje til å ta tak i det som er årsaken til at EØS-motstanden i fagbevegelsen vokser, nemlig den sosiale dumpingen som brer seg i arbeidslivet vårt, på byggeplassene, i industrien, på veiene, i havnene, langt inn i offentlig sektor, til og med i helsesektoren vår. Regjeringen kunne vist vilje til å håndtere EØS-avtalen i tråd med de mulighetene som Norge tross alt har fått til å velge vår egen kurs, f.eks. ved å bruke reservasjonsretten. Men når EU nå vil pålegge oss en videre tvangsprivatisering av jernbanen, bruker regjeringen tvert imot muligheten til å prøve å blokkere for at framtidige flertall kan gjøre det som det er temmelig åpenbart at folk i Norge nå ønsker seg, nemlig å ta jernbanen tilbake til fellesskapet. Så EØS-avtalen brukes til å fremme høyrepolitikk. EØS-avtalen er en abonnementsordning for høyrepolitikk, og da er det ikke rart at motstanden i fagbevegelsen er sterk. Det er sånn at nettopp dette, at vi gjennom EØS-avtalen importerer markedsliberalisme og høyrepolitikk, gjør at et internasjonalistisk parti som SV mener vi må lete etter alternativer. Vi er for et sterkt europeisk samarbeid, vi er for mer internasjonalt samarbeid for å løse de viktigste utfordringene i vår tid, men vi kan ikke ha et samarbeid som fungerer på den måten at det setter en folkelig og politisk vilje til å dreie den økonomiske kursen i vårt land mot venstre, ut av spill, til fordel for importert høyrepolitikk. Så får vi høre at brexit viser at denne debatten er det ikke noen vits i å ha. Vel, la oss da være litt edruelige og minne om hva som er problemet for britene akkurat nå – en rekke særbritiske utfordringer knyttet til irskegrensen, knyttet til irenes politiske kaos, og også utfordringer knyttet til EUs regler for uttreden, som sier en del om rekkefølgen ting skal gjøres i. Ingenting av dette vil gjelde for Norge i en situasjon hvor vi ønsker å ta opp samtalen om en bedre avtale for vår del. Jeg vil gjerne si noe om klima. Jeg synes det er bra at utenriksministeren brukte såpass mye plass på klima i sin redegjørelse. Også der er det imidlertid verdt å minne om at denne regjeringen ikke gjør sin del av jobben. Mens en rekke europeiske land beveger seg raskt i retning av en omlegging til fornybar energi, synes det som om den norske regjeringen er aller mest opptatt av å selge mest mulig gass i Europa og promotere ideen om at kull i Europa skal erstattes av norsk fossilgass – mens en rekke EU-land er på vei forbi den ideen og vil hoppe rett over i et fornybart energisystem. Derfor er det mange av oss som fortsatt lurer på hva som skjedde på det uformelle energiministermøtet i Bucuresti i begynnelsen av april, hvor elleve EU-land sa nei til å støtte en uttalelse om det europeiske gassmarkedet fordi den ikke inneholdt tydelige henvisninger til EUs tidfestede plan for klimanøytralitet, mens Norge ser ut til å ha støttet denne uttalelsen og ikke støttet de landene som ønsket tydeligere klimapolitiske målsettinger. Jeg vil gjerne utfordre utenriksministeren til nå å opplyse Stortinget om hva som faktisk var Norges holdning til de forslagene som ble lagt inn i den uttalelsen om en mer offensiv holdning til klimaspørsmålet, for det svaret har det ikke vært lett å få fra olje- og energiministeren.