trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Eg skal ikkje påta meg å gje ei oppsummering av debatten om neste års budsjett etter desse to dagane. Det som likevel kan slåast fast, er at vedtaket vi om kort tid skal gjera, etter mitt syn vil leggja grunnlaget for god utvikling i landet vårt neste år. I mitt innlegg i går bruka eg litt tid på arbeidsdelinga i den økonomiske politikken, og eg gjorde det klårt at etter mitt syn har det finanspolitiske opplegget oppfylt sin del. Det andre området eg omtala, var inntektspolitikken, der eg understreka ansvaret arbeidsgjevarorganisasjonane og arbeidstakarorganisasjonane saman med styresmaktene har for at konkurranseevna ikkje vert svekt. Eg vil i denne samanhengen også visa til og streka under den oppmodinga finansministeren kom med om moderasjon i sitt innlegg i går. Likeins vil eg syna til det statsministeren la til grunn i sitt innlegg i dag, der han rekna med at organisasjonane ville følgje opp det dei var samde om gjennom Arntsen-utvalet når det gjeld inntektsutviklinga framover – og at ein på dette grunnlaget må finna måtar å prioritera grupper på som treng ekstra lyft. Eg starta innlegget mitt i går med å visa til at vi om vel ein månad skal inn i eit nytt tusenår – og at det burde gje grunn til refleksjonar. Sjølvsagt vert det i eit ti minutts innlegg berre eit anslag til slike refleksjonar, når ein samstundes skal inn på budsjettets realitetar. Eg vedgår så gjerne det. Men det eg understreka om å gje eit handslag til dei fattige i verdssamanheng, var eit lite forsøk i så måte. Går ein til opphavet for ordet økonomi, det greske språket, så finn ein ut at det tyder forvaltar. Og det er nett det eg meiner må vera ein av dei berande tankane i vår økonomiske politikk – vi skal forvalta, eller om ein vil nytta eit godt nynorsk ord, hushalda. Vi skal hushalda med dei ressursane som står til vårt rådvelde. Kanskje dette kan vera eit punktum, om ikkje ei oppsummering av finansdebatten hausten 1999.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-11-26:
President! Jeg stemte feil. Jeg skulle stemt imot.
Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
En enstemmig komite har godkjent videre utbygging av Huldra-feltet. Selv om dette er en mindre utbygging, er det gledelig at det i det hele tatt er nye utbyggingsprosjekter på norsk sokkel i en tid med lave oljepriser og varsler om lavere aktivitet. Prosjektet vil bidra til viktig sysselsetting og verdiskaping. En kan være fristet til å spørre om denne utbyggingen hadde fått enstemmig godkjenning dersom Arbeiderpartiet fortsatt hadde sittet med regjeringsmakt. Blant annet var motstanden mot utbyggingsprosjekter i statsrådens eget parti atskillig sterkere før det inntok regjeringskontorene. Jeg vil likevel la den debatten ligge nå. Det er fortsatt enkelte forhold ved utbyggingen som ikke er endelig besluttet. Komiteen legger til grunn at utbygger avklarer spørsmålet om rørledninger og forholdet til fiskeriene med fiskerimyndighetene. Partene må i fellesskap komme fram til løsninger som ivaretar fiskeriinteressene på en tilfredsstillende måte. Det er betydelige kostnadsøkninger knyttet til utbyggingen av Huldra. Det samme gjelder utbyggingen av Åsgard-feltet, der kostnadene har steget med 3,6 milliarder kr siden Stortinget sist ble informert om utviklingen i prosjektet. Jeg er enig med saksordføreren i at kostnadsoverskridelsene på sokkelen bør drøftes i en bredere sammenheng. Vi vil derfor komme tilbake til en generell drøfting av kostnadsutviklingen i petroleumssektoren etter at Investeringsutvalget har lagt fram sin rapport til departementet. Komiteen slutter seg til departementets tilråding om SDØE-deltakelse i Vestprosess, som skal knytte sammen de tre olje- og gassrørledningene på Kollsnes, Sture og Mongstad. Vestprosess vil bidra til mer verdiskaping og vekst i regionen. Samtidig vil man få en bedre utnyttelse av ressursene, ved at NGL-anlegget på Mongstad utveksler energi og driftstjenester med råoljeterminalen og raffineriet. Ved å knytte sammen de tre anleggene øker en fleksibiliteten og gjør dem mer robuste for framtiden. Komiteens medlemmer fra Høyre varsler at de vil komme tilbake til spørsmålet om en lavere SDØE-deltakelse i petroleumssektoren. Ingen av de involverte oljeselskapene har innvendinger mot den foreslåtte SDØE-andelen på 41 pst. i Vestprosess. Arbeiderpartiet er likevel enig med Høyre i at det kan være aktuelt å diskutere SDØEs rolle. Dette vil vi få rikelig anledning til å komme tilbake til i forbindelse med behandlingen av olje- og gassmeldingen. Jeg er glad for at man har lyktes i å komme fram til en internasjonal avtale som begrenser muligheten for å dumpe utrangerte offshoreinstallasjoner til sjøs. OSPAR-konvensjonen er viktig for beskyttelse av det nordøstlige Atlanterhavet, samtidig som hvert enkelt land gis en viss handlefrihet. Når det gjelder departementets forslag til disponering av innretninger på Øst-Frigg, deler komiteen ønsket om å få til en så kostnadseffektiv løsning som mulig. Komiteen slutter seg også til kravet om at områder må være tilstrekkelig ryddet for framtidig bruk som fiskefelt.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1999-02-02:
Kostnadsoverskridelsene på Åsgard-utbyggingen, som vi i dag behandler, føyer seg dessverre inn i rekken av altfor mange overskridelser den siste tiden. De beløper seg nå alt i alt til ca. 30 milliarder kr. Jeg vil uttrykke sterk bekymring over de mange overskridelsene vi har sett eksempler på, og ser fram til Investeringsutvalgets rapport, som skal legges fram senere denne uken, slik at Stortinget får en skikkelig gjennomgang av den generelle kostnadsutviklingen og får analysert de forskjellige årsaksforhold til overskridelsene, der også staten gjennom SDØE er eksponert for betydelige beløp. Dette vil vi imidlertid komme tilbake til ved behandlingen av rapporten på et senere tidspunkt. Så til OSPAR: Stortinget gav i 1995 sitt samtykke til ratifikasjon av konvensjonen om beskyttelse av det maritime miljø i det nordøstlige Atlanterhavet, den såkalte OSPAR-konvensjonen. På OSPAR-møtet i juli i fjor ble det besluttet et generelt forbud mot disponering av utrangerte offshoreinstallasjoner til sjøs. Jeg er derfor bekymret over de enorme kostnader som både oljeselskap og ikke minst den norske stat kan bli påført som følge av dette. Jeg er imidlertid tilfreds med at det er blitt enighet om en del viktige unntak fra den generelle regelen og ikke minst at de enkelte land gis en viss handlefrihet i disse spesielle tilfellene. Det er også positivt at det ikke legges føringer i valg av konstruksjonsmateriale i framtiden, slik at så vel stål som betong fortsatt kan bli akseptert i framtidige utbyggingsprosjekter. Det er også grunn til å minne om det engasjement enkelte land har vist i denne sak, ikke minst de land som ikke selv blir påført noen særlige kostnader av betydning – dette også sett i relasjon til alle de skipsvrak vi har langs vår kyst etter annen verdenskrig, og der norske myndigheter, så vidt jeg har brakt på det rene, selv dekker – og hele tiden har dekket – alle oppryddingskostnader.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-02:
Saksordførar Rahm var inne på at me var blitt samde om å ikkje tilspisse saka. For så vidt er det korrekt, eg vil likevel knyte eit par kommentarar til saka. I morgon har statsråden pressekonferanse i Stavanger om Investeringsutvalets rapport. Kva nytt som kan koma ut av den, er usikkert. Sikkert er det likevel at rapporten vil stadfesta at overskridingane er enorme, ja kanskje endå større enn det me kjenner til i dag. SV har i ei årrekkje peikt på den manglande styringa som investeringane på norsk sokkel har vore prega av. Fleire gonger har me foreslått å setta ned eit tempoutval som kunne bringa meir langsiktig tenking inn i verksemda på norsk sokkel, men som òg kunne dempa prisveksten og få ned kostnadene. Fleirtalet har ikkje ønskt dette, men har altså ønskt at verksemda skulle segla sin eigen sjø. Gjennomgangsmelodien frå dei andre partia har vore å la marknaden ordna opp sjølv, sjølv om Regjeringa i Voksenåserklæringa snakkar om at olje og gass «må forvaltes i et langsiktig perspektiv». Og vidare seier ein: «Siktemålet må derfor være en jevn produksjon av olje og gass på et lavere nivå enn i dag.» Til Regjeringas forsvar kan det sjølvsagt visast til at ho har forsøkt, og delvis klart, å styra litt, men i hovudsak har ein halde seg til eit stortingsfleirtal av Arbeidarpartiet, Høgre og Framstegspartiet. Desse partia har driva gjennom eit altfor høgt tempo. Det er difor på sin plass å plassera hovudansvaret der. Åsgard-utbygginga har sprokke med 7,5 milliardar kr i høve til dei opphavlege kostnadsoverslaga, noko som kostar staten – gjennom SDØE – dyrt. Kor store overskridingane på sokkelen og på land totalt sett vil bli, er ennå usikkert, men me snakker om beløp som nærmar seg 30 milliardar. Utfordringa går først og fremst på det høge tempoet, og den går til Arbeidarpartiet, Høgre og Framstegspartiet – om dei synest at dette er akseptabelt, og at det er akseptabelt å betala ein tilleggspris på 30 milliardar kr for å behalda den frie marknaden og la vera å styra. SV ser seg tent med å ha det langsiktige perspektivet som Regjeringa gjev uttrykk for, og som ho legg opp til. SV tek òg gjerne opp igjen forslaget om eit tempoutval, men vil gjerne høyra kva statsrådens forslag og kommentar til dette er, ein gong til, nå når situasjonen er som han er. I innstillinga har SV ein merknad som går på tilhøvet til Kyoto-protokollen, som ikkje lovar godt i høve til styring av norsk sokkel. Me ønskjer ei forplikting i høve til Kyoto-avtalen, men ingen parti ønskjer å følgja opp dette. Her hadde fleirtalet ei moglegheit til å medverka til styring i miljøriktig retning. SV har vore veldig oppteke av gjenvinning, gjenbruk, av installasjonane på sokkelen, og er difor glad for at OSPAR har kome i stand. Me håpar at nettopp det med gjenvinning, gjenbruk, kan medverka til å halda oppe sysselsettinga i olje- og gassindustrien.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
På vegner av Arbeidarpartiet si gruppe vil eg kome med følgjande tillegg i samband med vedtaket. I samband med oversendinga av forslaget i Innst. O. nr. 28 frå Odelstinget sitt møte den 12. januar dette år vil eg på vegner av Arbeidarpartiet få gje følgjande forklaring i tillegg til vedtaket. I etterkant av Odelstinget sitt møte har endeleg debatten om personvern for enkeltpersonar som er mistenkte, sikta eller tiltalte, vorte eit aktuelt tema. For Arbeidarpartiet er det difor viktig å understreke at hovudintensjonen om personvern står fast, men vi ser at det endelege lovforslaget bør ha med unntak. Vi vil difor understreke det som står i innstillinga, at når den mistenkte, sikta eller tiltalte ønskjer det, kan han stå fram med namn og bilete, eller når det er naudsynt for politiets arbeid. I samband med stortingshandsaminga av Dokument nr. 8:75 for 1994-95, frå Olav Akselsen, vart det også peikt på at der omsynet til openberre allmenninteresser eller openberre omsyn til tredjemann krev identifikasjon, skal den oppgjevast, og det er eitt av dei unntaka vi ønskjer skal vere med i vurderinga av vedtaket. Det er også i den offentlege debatten i ettertid peikt på at ein bør vente til den nedsette Ytringsfrihetskommisjonen har lagt fram sitt arbeid, før lovforslaget vert sendt attende til Stortinget. Dette ser Arbeidarpartiet på som riktig og viktig.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Eg vil berre vise til innlegget mitt på vegner av Arbeidarpartiet i debatten og ber Arbeidarpartiet sine medlemmer om å stemme for forslaget.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-02-02:
Det var et interessant innlegg representanten Nistad nå holdt. Det som egentlig framkom i det innlegget, var at man her har gått inn i et spenningsfelt mellom personvern og ytringsfrihet med det veldig klare utgangspunkt, som i og for seg er svært prisverdig, at man vil ha et sterkt personvern. Det er noe som også Venstre i svært mange sammenhenger framhever. Men når man kommer inn i et spenningsfelt med et annet viktig prinsipp, nemlig ytringsfrihet, vil det ofte være grunn til å trø varsomt og til også å være opptatt av de kryssende hensyn. Mye av grunnen til at man på dette området vil ha problemer med å lage en god lovregel, hvis man skulle ønske det, er at man får et veldig klart spenningsfelt mellom to viktige hensyn. Jeg må jo si at når man hører de unntakene som representanten Nistad nå presiserer at man skal ta hensyn til i det videre lovarbeid, blir det veldig lite igjen av den bastante formuleringen som ligger i forslaget. Når det også presiseres at man ønsker å vente til etter at Ytringsfrihetskommisjonen har lagt fram sin innstilling, og at de vurderinger og det fokus som man da vil få på ytringsfrihet, bør være en del av vurderingen, må jeg si at det burde være veldig nærliggende å velge oversendelse av dette forslaget istedenfor å framtvinge en votering over et forslag med en formulering som representanten i innlegget egentlig sier at man strengt tatt ikke mener på alvor.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-02-02:
Vi har etter hvert fått en ganske omfattende debatt – den begynner nesten også å bli grundig – om innholdet i et eventuelt forbud og hva som vil bli resultatet av et slikt forbud. Denne debatten viser, som bl.a. representanten Kvassheim var inne på, at vi her er i den situasjonen at man i utgangspunktet prøver å foreta vanskelige avveininger og å løse problemer gjennom et enkelt virkemiddel og ivaretakelse av ett prinsipp når det er veldig klare kryssende hensyn. Etter den debatten vi har hatt, og som etter hvert er blitt ganske nyansert, har jeg lyst til å minne om at utgangspunktet her er et forslag som går ut på at Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om nødvendige lovendringer for å sikre at navn og bilde på mistenkte, siktede eller tiltalte i straffesaker ikke blir offentliggjort. Jeg syns det er en langt mer bastant formulering enn det det etter hvert virker som det ville kunne være flertall for i denne sal når det gjelder et eventuelt framtidig forslag. Denne debatten har i seg selv vært nyttig, og har, selv om den etter hvert har gått over litt tid, tross alt hatt sin klare funksjon. Men den ville hatt en enda bedre funksjon dersom den resulterte i at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet gjorde det mest fornuftige: trekte forslaget – alternativt det nest mest fornuftige: foreslo at forslaget ble oversendt. For det er litt underlig å komme i den situasjonen at det som er formulert som et klart forslag, etter hvert blir omtalt som et diskusjonsgrunnlag og noe som skal være med på å holde debatten gående. Da ville det iallfall vært mer naturlig med en oversendelse. Sagt på en litt annen måte: Når man hørte representanten Thoresens innlegg, var det mange fornuftige vurderinger og avveininger der, og en klar understreking av viktige poenger med hensyn til å ha en debatt om disse spørsmålene. Problemet i forhold til det forslaget som Stortinget skal ta stilling til, er at man har tatt konklusjonen før man har hatt debatten. Da blir ikke debatten like meningsfull.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-02-02:
Vi må gå inn i «virkelighetens verden», sa representanten Jørn L. Stang, og det er jo et utsagn man alltid vil kunne dele og være enig i. Men det er ikke gitt at virkelighetens verden er slik som Fremskrittspartiet og representanten Stang hevder at den er. Det var også en interessant utdyping representanten Halvorsen kom med i forhold til Ingvald Godals innlegg når det gjelder å se perspektivene i dette, og i det alt vesentlige kan jeg slutte meg til de synspunktene som Kristin Halvorsen gav uttrykk for. Hvis vi ser på virkelighetens verden, kan nok én ting være den informasjon folk i den tredje verden får om situasjonen i vårt land og om land i vår del av verden, og det er vel i og for seg ikke til å undres over at den må kunne gi en og annen ønske om og lyst til å kunne reise hit. Men jeg tror det som klart gjennomsyrer innlegget til representanten Stang og Fremskrittspartiets synspunkter i en rekke sammenhenger, er mangel på kunnskap om virkelighetens verden for de menneskene som søker tilflukt i Norge. Og det kan nok være slik at det en og annen gang – og kanskje heller ikke så helt sjelden – er slik at den som kommer hit, har en situasjon i hjemlandet som ikke kvalifiserer til å være asylsøker, og for den saks skyld heller ikke til et opphold på humanitært grunnlag. Men jeg har veldig liten lyst til å moralisere over de personene som kanskje vurderer sin vanskelige situasjon i hjemlandet til å være litt vanskeligere enn det norske myndigheter finner å kunne akseptere. Jeg har ikke noe ønske om å moralisere over det. Ellers vil jeg gjerne uttrykke glede over den henvisning som representanten Halvorsen gjorde til Venstres og SVs felles forslag fra forrige periode, som vi vel kommer tilbake til senere. Så et par ord til de tre forslagene som er fremmet fra representanten Hernæs. Når det gjelder forslag nr. 1, er jo situasjonen at antall klagemuligheter er begrenset. Man kan klage én gang, og klageinstansens vedtak er endelig. Men samtidig er det adgang til å komme med begjæring om en ny vurdering basert på nye opplysninger, og den adgangen synes jeg ikke man skal gjøre innskrenkninger i. Nye opplysninger vil kunne komme, bl.a. om utviklingen i det landet man skal sende dem til. Når det gjelder dette med lovlige reisedokumenter, er det underlig hvilken tro en del personer har på at den som er en reell asylsøker, samtidig har muligheten til å ha med seg lovlige dokumenter, og også hvilken tillit man regner med at disse personene er vant til å ha til offentlige myndighetsorganer.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-02-02:
Spørsmål om vold er knyttet til en rekke ulike forhold. Spørsmålet som interpellanten reiser i denne debatten, gjelder ett forhold, nemlig behandlingen av offeret når det har funnet sted en voldshandling, men det kan også være naturlig å se det i en viss sammenheng med voldsspørsmål for øvrig. Det er kanskje litt symptomatisk at når det er offerets stilling som skal behandles, er det partiet som ellers snakker høyest i voldsdebatten, fraværende – Fremskrittspartiet ser ikke ut til å ville delta i denne debatten. Et av spørsmålene som er berørt i interpellasjonen, men som ikke ble trukket så mye frem i innlegget, er forholdet mellom den anmeldte og den ikke anmeldte vold. Det er vel en del som kan tale for at det ofte blir overfokusert på den offentlige vold, og at den kanskje blir noe overdramatisert, i alle fall når det gjelder utviklingstrekk fra et år til det neste eller fra en periode til en annen, mens det ofte blir fokusert mindre på den ikke anmeldte vold, den som finner sted mer i det skjulte. Det er selvfølgelig et problem i den sammenheng at den volden kan forekomme mellom personer som står hverandre nær, og hvor offeret faktisk ikke så sjelden har et ønske om å ha nær relasjon også etter at voldsutøvelsen har funnet sted. Det er dilemmaer, og man skal kanskje også ha en viss respekt for at offeret ikke alltid ønsker en forfølging av saken. Men på ett punkt er vi i den situasjonen at våre egne regler gir voldsutøveren en sterk posisjon og offeret en veldig avhengig posisjon. Da tenker jeg på de, og det er så godt som alltid kvinner, som kommer til Norge på grunnlag av et ekteskap, hvor selve ekteskapet er grunnlaget for oppholdstillatelsen. Der kan man faktisk være i den situasjonen at våre egne regler skaper grunnlag for vold og fortsatt voldsutøvelse. Ellers må vi nok ta innover oss at noe av dilemmaet her er at vi er i et spenningsfelt mellom hensynet til offeret og det at en etterforskning og en rettssak alltid vil ha som sitt primære spørsmål å slå fast om det foreligger skyld eller ikke fra gjerningsmannens side. Den rent menneskelige behandlingen tror jeg er viktigere enn man ofte fokuserer på, og det er noe av det som er viktig i interpellantens spørsmål. Til slutt tror jeg også vi skal se litt på kriminalpolitikkens grenser. Det er ikke alle spørsmål knyttet til offerets situasjon som kan løses innenfor rammen av en kriminalpolitikk. Derfor fokuserte Vidar Bjørnstad prisverdig på at vi også må ta med helseforhold og sosiale spørsmål. Oppfølging via dette apparatet er også en viktig side av oppfølging av voldsoffer.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-02:
Debatten som har fulgt i kjølvannet av dette forslaget, har vel vist at dette var et forslag som sikkert var godt ment, men som ble fullstendig feil. Jeg skal ikke fortsette den debatten, for jeg trur argumentene rundt er godt kjent. Nistads innlegg her i stad viste til fulle at dette forslaget på ingen måte er klart til å iverksettes, og at det her må gås mange runder før man kan ta noen skritt i denne retningen. Man ble oppfordret her i stad til å oversende forslaget, men jeg ville heller oppfordre til at man trekker forslaget, fordi det ikke er et godt forslag. Det er et godt ment, men lite gjennomtenkt forslag. Det bryter med en del viktige rettssikkerhetsprinsipper. Det bryter også med den sterke plikten som pressen har, som de fortsatt skal ha, og som de bør skjerpe, til å vise varsomhet i slike saker. Jeg vil oppfordre til at man trekker forslaget, og hvis ikke det skjer, vil SV stemme imot det.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-02:
Dette er jo en debatt om etikk, og det er pussig å høre Fremskrittspartiet nå som roper på mer politikerstyring over denne delen av etikken. Det kan være grunn til å sette et stort spørsmålstegn ved mange av de vurderingene som pressen har gjort, og det er ingen tvil om at det her har skjedd overtramp. Men går det an å bruke lovparagrafer for å regulere dette? Og vil det hjelpe? Jeg tror ikke det vil det. Det er ikke lov å henge ut folk – hvis en ikke er politiker da. Da er det lov. Og det er en kjent teknikk som vekker oppmerksomhet, og som ofte også kan spille på følelser som gjør at man får oppslutning. Er man politiker, kan man ikke bare stigmatisere folk, men faktisk hele folkegrupper. Det er det Fremskrittspartiet er kjent for, og det er den teknikken de bruker. Så hvis Fremskrittspartiet syns at det er et etisk dilemma at man plasserer skyld på enkeltpersoner som man ikke er sikker på har skylda for et spesielt overgrep, skulle de først og fremst gå i seg sjøl, etter den grundige debatten jeg skjønner de har hatt om dette spørsmålet. Jeg er helt sikker på at enkeltmenneskers rettssikkerhet i forhold til dette er ivaretatt slik loven er nå. Det er også mulig å få oppreisning for dette. De delene kan skjerpes. Jeg kan f.eks. tenke meg å gjøre Redaktørplakaten til lov. Men dette lovforslaget som fremmes nå, er dårlig, og jeg tror at hvis man skal få en etisk debatt også innenfor pressen, som alle er tjent med, må man forholde seg til reglene her og ikke gå inn med slike enkeltlovforslag, som etter mitt skjønn kun skal være et slags signal ut om at noen tar disse ofrene mer på alvor enn andre. Det er ikke riktig.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-02:
Høyres representant har helt rett i at det viktigste er å hindre at vold oppstår, men når han påstår at all vold er et resultat av den kriminalpolitikk som er ført, må jeg si at jeg syns han fordummer debatten vesentlig. Det er bare å minne om det vanvittige i at det mest spennende på underholdningsområdet som nå blir tilbudt barn og unge, er vold, drap, ran og voldtekt, og når noen tar til orde for at det snart må bli mulig å stoppe alt dette som forgifter hodene våre, får vi en helt meningsløs debatt om ytringsfriheten, som f.eks. at tar man voldsvideoen fra oss, tar man ytringsfriheten fra samfunnet. Dette er et sammensatt problem; dette er vi nødt til å behandle mer seriøst enn som så. Så til saken. Jeg er glad for at interpellanten har tatt saken opp. Det er en meget viktig sak, og vi må få oversikt over helheten. Jeg syns det er spesielt viktig – det oppfatter jeg at det er bred enighet om – at voldsofrenes situasjon bedres. Spesielt gjelder det i forhold til rettsapparatet, som er det apparatet som skal ivareta offeret og sørge for bistand og hjelp, men det gjelder også i hverdagen. Jeg blir litt i stuss over statsrådens svar, for det virker på meg som om en del av det som er vedtatt, riktignok er blitt sendt ut og foldere er blitt lagd, men hva slags signaler har man fått på at man faktisk skal ta i bruk ordninger som er vedtatt? Når Stortinget vedtar at noe skal settes i gang, forutsetter man at det blir gjort, men hvis en mangler oversikt over om dette er gjort, syns jeg det er grunn til å få en slik totaloversikt. Jeg tror også at man er nødt til å få en mye bedre oversikt over sammenhengen mellom vold ute og vold hjemme hvis man skal finne ut hvordan man skal gripe dette an. Man snakker mye om problembarn om dagen, men det fins faktisk også ganske mange, og kanskje flere, problemvoksne. De produserer kanskje i stor grad problembarn, og har kanskje sjøl i sin tid vært offer for problemvoksne. Dette blir det også veldig viktig å få en oversikt over. SV ønsker å støtte og styrke alle de ordningene som interpellanten tar opp i sin interpellasjon. I tillegg til det har vi stor tro på ordninger som konfliktråd, der man blir konfrontert med den man har krenket på ulikt vis. Et slikt møte er sterkt og kan kanskje være det som bryter en uheldig bane. Ikke minst kan det være en arena der den som har vært utsatt for overgrep, kan få satt tingene på plass, og særlig få satt skyldspørsmålet skikkelig på plass. Jeg tror at det for svært mange voldsofre er det som er viktig, og kanskje ikke erstatningsbeløpets størrelse, sjøl om jeg vet at mange kan bli invalidisert og rammet på en slik måte at også det er svært viktig.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-02:
Jeg vil anbefale SVs gruppe å stemme mot forslaget.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-02:
Jeg vil anbefale SVs gruppe å stemme mot de to gjenstående forslag.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-02:
Selvfølgelig er dette saker hvor det er nødvendig å utøve skjønn. Mitt problem er bare at pressen har så sterke egeninteresser i å henge ut uskyldige mennesker, fordi det øker salgstallene når man kan skrive at en mer eller mindre kjent person, à la en politiker i Oslo eksempelvis, var mistenkt for skattesvindel og ble blankt frifunnet. Det er av så stor interesse å få brukt dette navnet for å selge at pressen ikke er i stand til, og har vist seg uegnet til, å utøve et objektivt skjønn basert på hensynet til at det kan skade andre, tredjeperson, gjennom ryktespredning. Pressens vurdering foretas ut fra egeninteresse, og derfor må altså uavhengige, objektive personer utøve dette skjønnet. Derfor er det nødvendig med en lovhjemmel som i utgangspunktet har et forbud mot å henge ut uskyldige mennesker. Så får det heller være en del unntaksbestemmelser fra dette som man kan søke om via en domstol. Det er min vurdering. Marthinsen fra Kristelig Folkeparti mente at Kristelig Folkeparti sist dette ble diskutert, hadde vist at de stod for et fornuftig standpunkt. Dette fornuftige standpunkt går altså ut på at pressen selv, når pressen måtte ønske det, kan henge ut til spott og spe hvem som helst som pressen måtte synes at det ikke er noe særlig synd på. Hovedargumentet i den debatten som har gått i media nå, hvor pressen selvfølgelig har spilt opp med alt de har av skyts – lederartikler, kommentarartikler og vinklede reportasjer for å beskytte sin egen interesse – har vært at det å navngi personer som er mistenkte i straffesaker, vanligvis bare blir gjort i forbindelse med økonomisk kriminalitet eller grov kriminalitet. Og da må jeg spørre: Er det da slik at mennesker som driver i det private næringsliv og som har bygd opp en liten bedrift og skapt arbeidsplasser til folk, ikke skal ha det samme vernet som andre mennesker, fordi de på en måte får klistret på seg lappen som samfunnstopper? Går grensen for å ødelegge folks følelsesliv og folks privatliv ved en inntekt på 200 000 kr eller 400 000 kr? Det er det spørsmålet man sitter igjen med og må spørre pressen om å få et svar på. Pressen har, nettopp fordi man presiserer at dette først og fremst bare gjelder visse typer mennesker, offentlige personer, vist at den ønsker å selge på kjente navn og derfor ikke tar hensyn. Og når ikke pressen er villig til å ta hensyn – når pressen er villig til å ødelegge livet for uskyldige mennesker – må politikerne gripe inn og verne om disse personene og kjempe for den alminnelige mann i samfunnet mot medieovergrep, som er like alvorlige som alle andre typer overgrep. Derfor er dette forslaget helt nødvendig.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-02:
SV nevnte lovforslaget som vi behandler i dag. La meg få presisere at det vi behandler i dag, bare er et forslag om å be Regjeringen utforme et lovforslag med visse intensjoner. Så må dette ut på en høringsrunde, hvor intensjonene må ligge i bunnen i høringsutkastet. Så må man ta hensyn til det som kommer fra Ytringsfrihetskommisjonen og fra høringsuttalelsene, og lage et forslag med visse unntak som blir sendt til Stortinget til vurdering. Og så tar man stilling til detaljene når dette kommer tilbake til Stortinget til vurdering. Kvassheim snakket om underlig konstruksjon. Det er ikke noe annet jeg antydet nå enn at man kunne ha en ordning hvor man måtte be en domstol om tillatelse for å få unntak fra hovedregelen hvis man mente at allmenne interesser skulle tilsi navngivelse, slik som man har i Danmark. Der fungerer det på dagen, og det er ingen problemer. Når det så gjelder representanten Hernæs, ser jeg at han flagger pressens interesser veldig høyt i denne saken, og det er selvfølgelig det enkleste og det minst modige. Det å gjøre seg til venns med pressen kan selvfølgelig lønne seg. Når pressen raser, er det best å være pressens venn.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-02-02:
Jeg er for så vidt glad for at representanten Simonsen sier at han er blitt enda mer sikker nå enn det han var forrige gang han fremmet forslaget. Det tyder jo på at han ikke var særlig sikker da han fremmet det. Det er jo berettiget, for det er rett og slett et dårlig forslag. Hvis man til enhver tid skal ta utgangspunkt i at man skal kunne sikre seg mot at det skjer uheldige reaksjoner, og hindre det under enhver omstendighet, er man på ville veier. Når det gjelder historien om banksjefen som Simonsen refererer til, er det aldeles umulig å tenke seg at en slik siktelse skulle kunne forbli ukjent i et lokalsamfunn. Man kunne muligvis holde hemmelig hvilken person det gjaldt. Det kunne umulig være bedre at det svirret rykter i et bysamfunn om at alle som hadde mer eller mindre løs tilknytning til en bank, skulle ha begått denne uretten som noen var siktet for. Dette er rett og slett et dårlig forslag. Det er et dårlig gjennomtenkt forslag. Når Jan Simonsen sier at han skal være fornøyd hvis det blir fremmet et forslag som sikrer at ingen under noen omstendighet blir utsatt for urett av noe som helst slag, viser det rett og slett hvor håpløst det er å få til en slik lovhjemmel.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-02-02:
Bare et par ord etter representanten Thoresens innlegg. Jeg forstår godt Arbeiderpartiets behov for å forsøke å utdype denne merkelige konstellasjonen med Fremskrittspartiet i denne saken. Representanten Thoresen hengte seg opp i det som representanten Marthinsen kalte et fornuftig standpunkt, og henviste til at det var mange fornuftige resonnementer i denne saken. Det er jeg helt enig i. Det er mange fornuftige resonnementer man kan gjøre seg, men på et eller annet tidspunkt må de fornuftige resonnementene føre frem til et standpunkt. Og da er det vanskelig for meg å skjønne at det er så lett å komme frem til de konklusjonene som det ser ut til at Arbeiderpartiet står på pr. i dag. Dette er en debatt som foregår i mange demokratiske land, det er vi enige om. Men det finnes også mange demokratiske land hvor makthavere av forskjellige valører gjerne vil kneble pressen. Det som jeg kanskje synes er det verste i denne debatten, er at man har forsøkt å lage den vrien på dette at det er en lov som skal beskytte den lille mann eller den lille kvinne. Det er jo det stikk motsatte som ville bli effekten. Det er makthaverne, ressurssterke personer, man vil hindre skal få det nødvendige søkelys på seg. Og så har vi da selvfølgelig det beklagelige faktum, som vi er enige om, at av og til fører det til resultater som vi ikke ønsker. Jeg vil fortsatt henge meg opp i resonnementet til Tom Thoresen når han henviser til de gode intensjonene i forslagene. Da vil jeg få ta en variant av den gamle kjente sak, at veien til et dårlig forslag nesten alltid er brolagt med de beste hensikter, med de beste intensjoner. Her har vi råd til, hvis vi vil, å vente på Ytringsfrihetskommisjonen, og jeg tror forslagsstillerne hadde gjort seg selv en stor tjeneste hvis de hadde trukket dette forslaget.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-02-02:
Det skal det bli, president. Jeg vil bare ta utgangspunkt i det Kristin Halvorsen sa. Jeg er fornøyd med at hun er enig med oss i forslagets form. At hun da må henge på et sedvanlig angrep på en fornuftig forretningsdrift, får nå stå sin prøve – pengenes begredelighet er det jeg prøver å henvise til. Det som gjør at jeg vil si et par ord, er Kristin Halvorsens, og først Karin Andersens, antydning om at man skulle lovbestemme redaktørplakaten. Man kan jo vurdere alle forslag, men det er et forunderlig resonnement fra SV at man tror at det etiske nivå i pressen blir bedre under tvang. Vi har noen debatter i andre sammenhenger om virkninger av tvang, som de fleste avviser – man tror ikke på det. Og hvis ikke pressen har det etiske nivå at den kan håndtere plakaten uten en lovhjemmel, tror jeg ikke den veien fører frem heller.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-02-02:
Jeg vil gjerne takke statsråden for svaret og uttrykke glede over at i hvert fall problemets alvor blir erkjent. Så kan vi kanskje snakke litt om hvorvidt de svarene som statsråden peker på, kan gi det ønskede resultatet. Jeg blir litt betenkt når det går inn selvfølgeligheter à la avslutningen, hvor statsråden forteller at alle som søker asyl, har krav på å få sin søknad behandlet. Dette vet vi jo, og det er ikke det vi diskuterer. Vi diskuterer hva vi gjør med dem som etter å ha prøvd alle de ankeinstanser som er i kongeriket Norge, får sine søknader avslått og allikevel blir i Norge. Og det er kanskje, som statsråden begynte med, merkelig at utlendingsmyndighetene ikke har full oversikt over hvor mange asylsøkere dette er. Det synes jeg også er merkelig. Men jeg er mer opptatt av de 500 som vi vet er her, og som har vært her i opptil seks år. Så hvis vi kunne bli enige om å konsentrere våre forsøk på løsninger rundt de identifiserbare problemene, så tror jeg vi hadde kommet litt lenger. Vi vet f.eks. at det er 226 privatboende asylsøkere – det er et feil ord, for de er jo ikke asylsøkere etter at søknadene deres er avslått, de er ulovlig oppholdende i kongeriket Norge, men de får allikevel sosialstønad med 2 500 kr pr. måned. Dette er vel et problem som det må være mulig å ta tak i og forsøke å få gjort noe med. Når statsråden sier at en «fast og om nødvendig tvangsmessig uttransportering av søkere med endelig avslag» er et viktig signal overfor andre søkere uten beskyttelsesbehov som ikke vil reise frivillig, så kan jeg ikke være mer enig. Da synes jeg ikke det virker veldig urimelig å gjøre i stand et fly eller en båt og få sendt ut noen av dem som vi har identifisert som ulovlig boende i kongeriket. Jeg har også lyst til å kommentere veldig kort dette som statsråden sier om det prinsipielt uakseptable i å inngå avtaler som innebærer at en skal betale land for ta imot egne borgere. Jeg har for så vidt sans for at dette kan ha konsekvenser, men jeg håper ikke det betyr at statsråden med denne formuleringen avviser den muligheten som ligger i at vi kan hjelpe folk i nød i deres eget land. Vi må ikke bli så opptatt av at noen få skal komme til Norge, at vi ikke tar innover oss at vi kan hjelpe flere titalls mennesker i deres eget land og i deres eget nærområde, hvis vi er villig til å bidra med midler utover det å ta dem inn til Norge, for ikke å snakke om å la dem bli ulovlig i Norge.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-02-02:
Det har muligens ikke så mye med denne debatten å gjøre, men jeg må si det er forunderlig at et parti som har tatt et så ambisiøst navn som Fremskrittspartiet, nesten ikke er opptatt av noe annet enn fortiden. All debatt, særlig mot Høyre, går jo ut på hva Fremskrittspartiet har sagt, og hva vi ikke har sagt. Det jeg synes vi kanskje burde forsøke å konsentrere oss litt om nå, er hvordan vi skal gripe fatt i de problemstillingene vi har i dag, og prøve å få praktiske løsninger på dem. Det er klart at når Ane Sofie Tømmerås forsøker å si at vi tar opp konkurransen med Fremskrittspartiet i asyl- og innvandringspolitikken, er det vanskelig å oppfatte det som uttrykk for annet enn mangel på både vilje og i hvert fall evne til å sette seg inn i det Høyre står for i disse spørsmålene. I en kort interpellasjonsdebatt kan vi ikke få gått gjennom det hele, men de som er interessert i Høyres standpunkter her i forhold til Fremskrittspartiets, vil vel ha størst utbytte av å gå gjennom den debatten vi hadde om kirkeasyl for ikke så lenge siden. Der fikk vi konstatert, og det må en da kunne respektere, at vi særlig på det prinsipielle området ser ganske så forskjellig på disse tingene. Men det hindrer jo ikke, når vi kommer til praktiske tiltak i nåtiden, at vi heldigvis har en god del sammenfallende synspunkter. Jeg har lyst til å minne om at den interpellasjonsdebatten jeg har reist i dag, dreier seg om hvordan vi behandler folk som ikke lenger fortjener betegnelsen asylsøker, som ikke har opphold på humanitært grunnlag, som har gått gjennom hele det norske rettsapparatet, men som likevel er her, ulovlig. Det er det vi først og fremst diskuterer. Jeg innser til og med, slik som statsråden sa, problemet med å få sendt dem ut igjen, bl.a. av mangel på land som er villige til å ta imot dem. Derfor er det særlig for å hindre at dette skal fortsette å gjenta seg, forslagene fra Høyre er fremmet i denne sammenheng. Tiden løper, men la meg også få lov til å si at det er selvfølgelig overhodet ingen forskjell i synet til Inge Lønning og meg selv i disse spørsmålene. Det er en ren konstruksjon, og igjen et uttrykk for at man ikke har så veldig mye å ta Høyre på. Jeg har lyst til å si, kanskje særlig til representanten Marthinsen, at ifølge Aftenposten kan et avslag ankes flere ganger. Der står det: «Det finnes i dag ikke noen grense for hvor mange ganger et «endelig avslag» kan ankes inn for Justisdepartementet.» Jeg tror ordet «anke» er litt uheldig valgt, men bortsett fra det er det realiteten i saken jeg synes vi bør konsentrere oss om, og det er det vårt forslag nr. 1 tar sikte på å gjøre noe med.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-02-02:
I likhet med flere andre er jeg glad for at også voldsofre omsider er satt på dagsordenen. Jeg merket meg både interpellantens og Vidar Bjørnstads beskrivelse av all volden i samfunnet, og at tålmodigheten nå er slutt, at det er viktig å være utålmodig. Dette er jeg enig i. Vi etterlyser jo tiltak i forhold til en odelstingsproposisjon med etterfølgende innstilling fra 1993-94, og da er det greit nok en gang å minne om at det var høyst nødvendig og høyst betimelig at vi fikk en regjering i dette landet som kunne sørge for at Stortingets vedtak ble fulgt opp på en ordentlig og innsiktsfull måte. Arbeiderpartiet hadde betydelige muligheter til å gjøre det, men fant av en eller annen grunn en viss ro sammenlignet med sin nåværende utålmodighet. Så det er bra at vi får debatten i gang nå, og det er viktig at vi snakker om den situasjonen som voldsofrene er i. Men jeg tror allikevel at jeg vil bruke også denne anledningen til å minne om at det uten sammenligning viktigste midlet for å hjelpe voldsofre, er å treffe tiltak som fører til at vold ikke finner sted. Det må ikke bli slik at det er det å hjelpe voldsofre i seg selv som skal være hovedhensikten. Hovedhensikten er å bruke de midlene som samfunnet har, til å hindre vold i å oppstå. Og vi må ta innover oss det faktum at det er den kriminalpolitikken som vi har ført i de siste årene, som er årsaken til at vi har fått den voldseksplosjonen vi har opplevd. Vi kan godt la være å diskutere hvem som har ansvaret for den, det fordeler vi sikkert i rimelig grad noen og enhver av oss, men vi må i hvert fall nå være villig til å ta konsekvensen av at den politikken som vi har ført på kriminalitetens område i dette landet, la meg si de siste ti-tolv årene, har vært mislykket. Derfor er det nødvendig at vi vurderer andre tiltak. Og der skulle jeg ønske at det i dag blir anledning til, også fra interpellanten, å gi et par signaler tilbake om hvordan interpellanten ser på de konkrete tiltak mot voldsbekjempelse som Per-Kristian Foss, Kristin Krohn Devold og undertegnede har lagt frem i et privat lovforslag, og som komiteen skal behandle. Jeg er selvfølgelig klar over at vi ikke kan ta full komitebehandling nå i en interpellasjonsdebatt, men et par signaler om man er villig til å gå inn på en effektiv bekjempelse av kriminalitet for å stoppe volden før den har funnet sted, kunne være interessant.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-02-02:
Jeg vil anmode Høyres medlemmer om å stemme mot forslaget. Begrunnelsen er at det er et oppsiktsvekkende dårlig forslag.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-02-02:
Jeg registrerte i debatten at Finn Kristian Marthinsen både var for og mot DNA-tester. Når han nå støtter anmodningen om å gjøre det om til et oversendelsesforslag, er det selvfølgelig med glede jeg imøtekommer denne.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Det kom overraskende at man tok opp denne debatten igjen. Det er ikke lenge siden vi hadde denne saken til behandling i Odelstinget. Men jeg ser ingen grunn til å være misfornøyd med at noen synes å ha brukt tiden til å tenke seg godt om, og at man derfor skjønner at det som Kristelig Folkeparti var med på å fremme i den saken, var et fornuftige standpunktet. Jeg synes derfor for min del at det ikke er noen grunn til å forlenge debatten ytterligere. Jeg bare konstaterer med glede at betenkningstid kan gjøre godt for noen og enhver.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Jeg er enig med representanten Thoresen i at det er viktig at vi holder debatten levende. Det er viktig at vi stadig peker på grenselandet mellom på den ene siden hensynet til personvernet og på den annen side pressens frie stilling med tanke på å gi informasjon til samfunnet. Vi har – det påpekte vi også i odelstingsdebatten – til nå hatt noen overtramp, det er det ingen grunn til å legge skjul på, men ikke så mange at vi ser det nødvendig at man ut fra det skal lage lovregler. Det er noe med å ha et tillitsforhold til media på dette punktet. «Vær varsom»-plakaten er en plakat som i hvert fall jeg har opplevd at pressen bryr seg om, og at den er av betydning. Når media selv eventuelt dømmer hverandre, er det, som også representanten Kvassheim pekte på, en atskillig sterkere dom enn andre reaksjonsformer ut fra det som for øvrig antydes fra denne talerstolen. Jeg synes ikke at noen flagger pressens interesser i denne sammenheng. Vi snakker egentlig om hva det er som gagner samfunnet vårt, hva som er til det beste. Nå skal jeg være varsom med å generalisere og forenkle, for det er vanskelige områder vi er inne på, det er grenseoppganger her, men vi er ute etter et samfunn som på den ene siden skal ivareta rettssikkerheten, personvernet til den enkelte, og på den annen side ivareta opplysningsplikten som media har overfor samfunnet, slik at om det skulle være saker som myndigheter eller andre ønsker å holde skjult, skal allikevel media kunne gå ut med disse tingene. Her må vi stole på media inntil de viser at de ikke er tilliten verdig. Jeg syns derfor at det enkleste nå hadde vært om forslagsstillerne hadde trukket sitt forslag.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Representanten Stang inviterte til virkelighetens verden og en virkelighetsbeskrivelse som han mente var korrekt. Jeg vil i hvert fall ikke stille meg bak den virkelighetsbeskrivelsen. Den er etter min oppfatning svært farget av representanten Stangs personlige oppfatninger om hvordan verden virkelig skal være for å stemme med de synspunkter som Stang ønsket å hevde. Jeg skal likevel begrense meg. Jeg synes interpellanten har et godt anliggende. Han hevder at det er mer enn 500 utlendinger som oppholder seg i Norge etter endelig avslag på asylsøknaden, og han sier videre at «det hindrer oss i å ta imot flyktninger og asylsøkere med legitime behov for beskyttelse». Representanten Hernæs har altså et positivt anliggende. Imidlertid fremmer han forslag som jeg ikke tror vil bidra til å løse den situasjonen. Til forslag nr. 1, som går på å be Regjeringen fremlegge forslag til begrensninger i antall klager, er det det å si at man i dag ifølge forvaltningsloven kan klage én gang. Det man så kan gjøre, er å begjære omgjøring av vedtak. En slik begjæring har normalt ikke oppsettende virkning, med mindre det tilføres nye momenter av betydning for saken. Med hensyn til forslag nr. 2, om å utarbeide forslag til et DNA-register, stusser jeg voldsomt. Jeg er ikke sikker på om representanten Hernæs virkelig mener at vi skal opprette et DNA-register over asylsøkere og utlendinger som kommer til landet. Jeg leser forslaget som at det faktisk står det. Det synes jeg er en så kraftig inngripen i folks privatliv at jeg ikke bare stusser, men vil trekke meg noe tilbake fra forslaget. Men at man bruker DNA-tester for å fastslå slektskap mellom asylsøkere, har jeg forståelse for. Når det gjelder det tredje forslaget, som går på innskjerping av regelen om bortvisning fra riket, gjelder det, slik også statsråden sa, ofte en person som er asylsøker nettopp fordi han eller hun er fratatt eller ikke gitt noe pass, visum eller andre lovlige reisedokumenter. Statsråden understreket også at han eller hun selv må bidra til å klargjøre sin egen identitet, og at det nå legges inn en skjerpelse i utlendingsloven. Det bør være tilstrekkelig.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Vanligvis stiller vi spørsmålet: Hva gjør vi med den kriminelle? Jeg synes det er bra når representanten Tømmerås stiller spørsmålet: Hva gjør vi for voldsofrene? Nå har statsråden i sitt svar også pekt på mange tiltak til beste for voldsofre, og jeg skal ikke gjenta dem her, men jeg har lyst til å understreke at det er viktig at vi nettopp setter voldsofrenes situasjon i fokus, fordi det av og til i media virker som om voldsofrene ikke ofres noen tanke av Stortinget eller av oss som jobber innenfor justissektoren i Stortinget. Hva er det viktig for voldsofre å oppleve? Jo, det er noen selvfølgelige ting. At overgriperen skal tas og straffes, er viktig. Det er også viktig at tiden fra pågripelse til dom avsies, er kortest mulig, slik at man ikke risikerer å få en følelse av at det som skjedde med meg, ikke er så viktig, det drar ut i tid. Det er viktig å forebygge at noe liknende skal kunne skje igjen, slik at man får en følelse av at man som voldsoffer blir tatt på alvor. Det er viktig at voldsofre gis nødvendig hjelp ut fra den situasjonen som han eller hun har opplevd, og i svært mange tilfeller dreier det seg om en kvinne. Jeg viser også til at det fra Justisdepartementets side, sammen med Barne- og familiedepartementet, arbeides med en handlingsplan mot vold, som i særlig grad er rettet mot kvinner i privatsfæren. Det er viktig overfor voldsofre at den skade som er forvoldt, blir forsøkt erstattet. I det hele tatt er det viktig for en person som har opplevd å bli utsatt for enten blind vold eller vold av annen karakter, å ha følelsen av at man som menneske blir tatt på alvor i denne situasjonen, og at det offentlige ser at også offeret er viktig, ikke bare den som har begått handlingen.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Jeg vil anbefale representantene fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre å stemme mot forslagene nr. 1 og 3. Dersom forslag nr. 2 gjøres om til et oversendelsesforslag, er det greit nok. Dersom det ikke gjøres, anbefaler jeg at man også stemmer mot forslag nr. 2.