Inge Lønning (Høyre), 2009-03-16:
Jeg la med interesse merke til en betydelig forskjell i budskapet fra statsråden og det som ble sagt av fraksjonslederen for regjeringspartiene i helsekomiteen, Jan Bøhler. Der hvor statsråden i sitt svar virket påfallende ubekymret for situasjonen, virket representanten Bøhler påfallende bekymret. Jeg tror representanten Bøhler er den som i dette tilfellet har best ryggdekning, eller, for å si det med et annet bilde, har mest solid jordledning i forhold til den krisesituasjon Feiringklinikken befinner seg i. Dette er jo en flik av et langt større bilde. Samarbeidsregjeringen i forrige periode reduserte helsekøene med om lag 85 000 pasienter, bl.a. gjennom å styrke samarbeidet med de private. Dette er dokumentert klart i SINTEF Helses rapport om spesialisthelsetjenesten i 2006. De rød-grønne har gått inn for å redusere bruken av private. Det fremgår av Soria Moria-erklæringen – som statsråden ikke streifet i sitt svar i det hele tatt. Hvis man skal måle statsråden og Regjeringen på resultatene i helsepolitikken hittil, kan man, litt tilspisset, oppsummere det slik: økte helsekøer, vesentlig større underskudd i sykehusene, like mange korridorpasienter som før og en dramatisk økning i pengebruk. Helsekøene har økt med 65 000 pasienter fra begynnelsen av 2006 og med 36 000 bare de to siste årene. Det betyr at Regjeringens politikk har ført til at helsekøene har økt nesten like mye som Samarbeidsregjeringen reduserte dem. Men så til det konkrete. Statsråden var påfallende generell og helt uforpliktende i sitt svar. En annen svakhet var at han forutsatte, særlig i sitt andre innlegg, at hjertebehandling dreier seg om én eneste ting, nemlig en bestemt type operasjoner. Det gjør det ikke. For nå å være helt konkret skal jeg sitere fra et brev datert 6. mars. Liv Marit Tangen, Hurdal – hun har gitt meg tillatelse til å bruke navnet – skriver at hun har hatt invalidiserende atrieflimmer siden 1999, og har hatt mange «anfall» gjennom disse årene, vanligvis tre–fire netter i uken, med en puls på 130–150 i minuttet. «En blir jo utslitt av søvnmangel også, i tillegg til sykdommen,» som hun sier. «Arbeidsevnen er nedsatt til et minimum.» Og så kommer det: «Jeg har ringt til alle tenkelige instanser som fritt sykehusvalg, og alle fire sykehusene, pasientombudet, kontoret for sykebehandling i utlandet, og er pasient på AHUS. Jeg er ikke alene om dette å få avslag, det står mellom tre og fem tusen på venteliste har jeg fått opplyst.» Det gjelder denne type behandling. Så har hun vedlagt kopi av brev fra Rikshospitalet, der Rikshospitalet avviser henvisningen fra Ahus ved å si at de har en ventetid på tre år, og at det ikke er forsvarlig å føre opp pasienter på en så lang venteliste i det hele tatt. Det kan man være enig i. Nå har det seg slik at jeg stilte et spørsmål til statsråden i fjor høst, og fikk svar 31. oktober, der statsråden sier at «ventetiden for ablasjonsbehandling for atrieflimmer i dag er 3 år ved Rikshospitalet, 1 ½ år ved Ullevål universitetssykehus, 1 ½ år ved Haukeland universitetssykehus og 2 år ved St. Olavs Hospital». Det må vi kunne være enige om er en uholdbar lang ventetid, som fører til svære tilleggsbelastninger for pasientene og til helt unødvendige utgifter både for samfunnet og for arbeidsgivere. Som tidligere arbeids- og inkluderingsminister er statsråden vel kjent med de store utfordringene vi har med høyt sykefravær. Han vet også at det er viktig å sette inn behandling tidlig, fordi langvarig sykefravær ofte fører til uføretrygd. Mitt konkrete spørsmål er: Vil statsråden ta initiativ til at Feiringklinikken, som har alle forutsetninger for å bidra meget effektivt på akkurat dette området, kan få lov til å bidra til å redusere ventetider fra tre år, respektive ett og et halvt til to år, til nesten ingenting?