Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-12-04:
Målrettede reaksjoner på lovstridig atferd er et ledd i arbeidet for å forebygge nye lovbrudd. Dette krever både rask og hensiktsmessig handling fra samfunnet side. Hensynet til kort tid mellom lovbrudd og reaksjon samt individuell tilpasning av tiltaket er tungtveiende overfor unge lovbrytere. Når jeg nå svarer, vil jeg for det første si at representanten Storberget ikke har presisert hva han legger i begrepet hjemmesoning, men jeg skal i alle fall komme inn på noen alternativer som kan benyttes under soning av straff samtidig som man kan bo i sitt eget hjem. For det første gjelder det samfunnsstraffen, som er ett av de alternativene som jeg har stor forventning til. Jeg har tidligere gitt uttrykk for at jeg forventet at den skulle bli brukt av domstolene, særlig overfor førstegangskriminelle og unge lovbrytere. Det ble registrert en viss treghet i enkelte distrikter den første tiden etter ikrafttredelsen av ordningen, men jeg er godt tilfreds med å kunne meddele at friomsorgen i månedsskiftet oktober-november har mottatt 860 dommer for iverksettelse av samfunnsstraff hittil i år. Jeg er enig med representanten Storberget i at det er et stort potensial å hente i videreutvikling av denne straffen i ulike deler av landet. Vi evaluerer nå innføringen og bruken av samfunnsstraffen. Den første delrapporten forelå allerede tidlig i vår. Den viste at over halvparten av dem som var under straffegjennomføring ved årsskiftet, var under 25 år. Ordningen fungerer godt. Etter årsskiftet vil vi motta en ny delrapport hvor også påtalejurister, dommere og forvaltningssamarbeidspartnere er blitt intervjuet. Dette gjør vi for å sikre at ordningen skal fungere etter intensjonen og få den styrke og det omfang som den bør ha. Våren 2005 vil en tredje delrapport bli presentert. Den vil være basert på intervjuer med de domfelte. Alt i alt viser dette at vi på ulikt vis sørger for at samfunnsstraff blir kjent, blir brukt og blir oppfattet som en riktig straffemetode. Jeg er helt enig i at det er en rekke situasjoner hvor denne straffen kunne og burde vært brukt i stedet for at man f.eks. blir sendt inn i institusjoner hvor man sitter under såkalt åpen soning. Jeg forventer at bruken av samfunnsstraff vil fortsette å øke i 2004, og jeg ser derfor ingen grunn på det nåværende tidspunkt å utvide anvendelsesområdet utover det som gjelder for denne straffen i dag. Når det gjelder ungdomskontrakt, er det en avtale mellom en ung lovbryter med samtykke av en foresatt på den ene side og politi og kommunale myndigheter på den annen side. Den skal inneholde tiltak som igangsettes fort, og som antas å bidra til endret atferd. Gjennomføring av kontrakten krever et tett samarbeid mellom kommunale etater og politi. Miljøet rundt de unge – foreldre og andre viktige støttepersoner – må også bidra. Kontrakten skal inneholde både bot og bedring. Botsperspektivet skal signalisere – både for ungdommen og omverdenen – at ungdomskontrakt er en reaksjon på en kriminell handling. Bedring innebærer tilstrekkelig støtte fra samfunnets side til at ungdommen skal kunne endre sin atferd. Forsøk med ungdomskontrakter som alternativ reaksjon på lovbrudd begått av unge mellom 15 og 18 år, ble startet opp i syv kommuner og politidistrikt i 2001 og retter seg særlig mot unge som ennå ikke har kommet inn i et fast kriminalitetsmønster. Prosjektet, som startet opp i mai 2002, ble initiert på bakgrunn av danske erfaringer, som et ledd i Regjeringens handlingsplan mot barne- og ungdomskriminalitet, St.meld. nr. 17 for 1999-2000. Det har vært drevet i samarbeid mellom Justisdepartementet og Barne- og familiedepartementet. Sluttrapport leveres i desember og vil danne grunnlag for en vurdering av om denne reaksjonen skal bli et lovfestet alternativ. Erfaringene fra prosjektet vil bli vurdert i sammenheng med den øvrige satsingen på unge lovbrytere. Jeg har vært til stede på et seminar på Politihøgskolen der man presenterte viktige erfaringer fra dette prosjektet, hvor man etter min mening kunne konstatere følgende: Det har fungert godt i mange tilfeller. Det har i tillegg gitt oss innsikt om hva som skal til for at det skal kunne fungere godt. Personlig vil jeg allerede nå uttrykke at jeg ser svært positivt på denne reaksjonsformen, og jeg vil ta initiativ til at vi skal kunne dra nytte av den også i fortsettelsen, men jeg vil ikke gå nærmere inn på de ulike sider før jeg har fått den endelige sluttrapporten. Straffegjennomføring utenfor fengsel med særlig vilkår er et alternativ for de domfelte som har vist at de ønsker å gjøre noe med sin situasjon og som aktivt går inn for sin egen rehabilitering. Det er nokså strenge krav for at domfelte skal få gjennomføre siste del av straffen på denne måten. Domfelte må ha gjennomført halve straffen. Dette medfører at det bare er domfelte med straffetid av en viss lengde som kan gjennomføre straff på denne måten. Videre må de ha behov for rehabilitering og ha vist en utpreget positiv utvikling. Dessuten må de ha fast bopel og sysselsetting i form av skole eller arbeid i minimum full dags beskjeftigelse. Denne straffegjennomføringsformen ble innført med straffegjennomføringsloven. Hittil har det vært få domfelte som har gjennomført straff på denne måten. Departementet har derfor tatt initiativ overfor regionene i kriminalomsorgen for at ordningen skal gjøres bedre kjent blant de innsatte og for at fengslene, særlig kontaktbetjentene, skal motivere innsatte til å arbeide mot en løsning der siste del av straffen kan gjennomføres utenfor fengsel. Jeg har tidligere i Stortinget gitt uttrykk for at jeg ønsker en slik utvikling, og jeg gjentar det igjen her i dag. Når det gjelder konfliktråd, har ungdom i alderen 12–17 år vært den gruppen lovbrytere hvor denne reaksjonsformen i størst grad har vært benyttet. Konfliktråd baserer seg på frivillighet fra partene, og vi vet at en veldig stor andel av unge lovbrytere takker ja til denne alternative straffereaksjonen. Gledelig er det at dette også gjelder lovbrytere under den kriminelle lavalderen. I 2002 hadde antallet overførte straffesaker til konfliktrådene sunket alarmerende. Dette tok vi på alvor. Hele dette året har Justisdepartementet i samarbeid med Riksadvokaten lagt vekt på å stimulere politiet og påtalemyndigheten til å sende over flere saker med unge lovbrytere til konfliktrådsmegling. Arbeidet har gitt resultater. Halvårsstatistikken for i år viser at vi ligger an til minst 20 pst. økning i overførte saker i forhold til i fjor. Jeg vet at det har vært en oppgang i bruken av konfliktråd i de fleste politidistrikt, slik at rettslikheten blir ivaretatt. Jeg vil bidra til at det gode arbeidet for økt bruk av konfliktrådsordningen blir opprettholdt og videreført med styrke. Jeg forutsetter at bruken av de reaksjonene jeg her har gått inn på, vil fortsette å øke. Jeg er samtidig opptatt av at den kvalitative siden av reaksjonenes innhold og gjennomføringen av reaksjonene skal øke i takt med den utvidede bruken. Når det gjelder § 12-soning, er det også lagt opp til, som det er blitt behandlet i forbindelse med gjennomgangen av Justisdepartementets budsjett for noen dager siden her i salen, at det skal øke i tiden som kommer. Men her er det viktige utfordringer når man får en ny organisering av hvem som nå skal administrere og styre tiltakene for dem som trenger behandling eller rehabilitering og omsorg for sitt stoffproblem. Jeg vil si det rett ut, at det vil stille store krav til landets helseforetak i forhold til det som man har vært vant til fra helsevesenet, når det gjelder å møte denne gruppen. Jeg legger til grunn at man har denne omstillingsviljen her, men den er helt avgjørende for at bl.a. kriminalomsorgen skal kunne nå fram med sine tiltak. Jeg vil ta de skritt jeg skal ta, i dialog med bl.a. Helsedepartementet, for å sikre det, men jeg velger å understreke det fordi vi her raskt kan møte kulturer som ikke har vært vant til å håndtere denne type spørsmål, og da må vi i hvert fall gjøre det vi kan for at kulturen blir slik at den som trenger bistand, får bistand, og ikke blir satt i klemme på grunn av systemklemmer, som mange mennesker utsettes for. § 12-soning tror jeg også vil kunne brukes aktivt som et alternativ når vi får betingede dommer. Vi vet at vi i slike situasjoner som gjennom den «Drug Court»-ordning som representanten Storberget viste til, og som jeg har tatt initiativet til å få utredet, kan være en måte å organisere en form for forvaltningssamarbeid på. Jeg har aldri tenkt, og representanten Storberget har oppfattet meg helt rett, at det er en særdomstol. Men vi får vel heller snakke om særskilt egnede dommere, som kan være opptatt av denne type saker, hvor poenget er at den stoffmisbruker som det tales om, faktisk da kan møte samme dommer hele tiden, slik at når man har fått en betinget dom, iverksettes det – slik ordningen praktiseres i Irland – samtidig et samarbeid rundt personen hvor helsevesen, politi, de som driver med utdanning, de som driver med jobb osv. samarbeider på en systematisk måte rundt den som trenger denne assistansen. Sagt på en annen måte: Man må sørge for at systemet skreddersys rundt vedkommende, og så vil domstolen være møteplassen for det hele. Et slikt forvaltningssamarbeid kan i og for seg skje på mange andre måter, slik Justisdepartementet nå har lagt opp til i samarbeid med en rekke andre norske departement, spesielt overfor barn og ungdom. Men det å bruke domstol skal også være en måte som jeg tror vi kan ha nytte av å prøve. Derfor har vi satt i gang denne utredningsgruppen som jeg venter melding fra neste år. Jeg tror på en slik reaksjonsform, men ikke minst tror jeg på at hvis den skal lykkes, så kreves det en tett og samordnet oppfølging. Ofte er det slik i Norge, og jeg vil gjerne gjenta det på nytt i denne sal, jeg har sagt det mange ganger, at vi snakker om penger, og det er viktig, men du verden hvor mange penger som sitter frosset fast mellom tinningene til folk. Hvis vi klarer å tine opp det, kan vi få veldig mange gode løsninger, og spesielt hvis vi kan få lokalpolitikere som uansett parti lærer seg å gi ryggdekning til de gode feltarbeidere slik at spesielt unge mennesker som tar utdanning innenfor yrker som har med folk som er i en vanskelig situasjon å gjøre, får trygghet for å tørre å gjøre noen feil. Hvis de ikke tør å gjøre feil vil de jo aldri lære noe, og da vil vi jo for sikkerhets skyld bare sitte og skifte papir. Jeg følger intensjonen i representanten Storbergets interpellasjon – her har vi en stor jobb å gjøre i mange sammenhenger. Skal jeg konkludere dette innlegget så må det lyde omtrent som følger: Vi skal være tøff mot kriminaliteten, men vi skal være intelligent i vår reaksjon på lovstridig atferd. Målet vil alltid være å forebygge ny kriminalitet, og stoppe en kriminell løpebane til beste for samfunnet og den unge lovbryter.