Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-05-21:
Jeg var leder av kirke-, utdannings- og forskningskomiteen i forrige periode da dette forliket ble snekret sammen. Det var en stor glede både å få delta i de forhandlingene og å få delta i diskusjoner om veldig mange andre religionsspørsmål akkurat i forrige stortingsperiode. Vi hadde bl.a. spørsmålet om ny formålsparagraf for skole og barnehage oppe, vi hadde også spørsmål om KRL-faget, eller nå RLE-faget, oppe – i det hele tatt var det en god og bred dialog om religionsspørsmål i den perioden. Poenget vårt når det gjelder både stat–kirke-forliket og også formålsparagrafdiskusjonen, var å sikre forankringen vår, å vite hvem vi er for å kunne være åpne i møte med andre, det var å gi et bilde av samfunnet vårt i dag, men det var også å peke en retning framover. Det er en historisk dag, hvor vi løsner båndene mellom stat og kirke, men knytter tettere bånd mellom kirke og folk. Det er også hyggelig å se mange fra forhandlingsdelegasjonen, eller store deler av forhandlingsdelegasjonen fra den gang på plass i salen eller i diplomatlosjen i dag, og at også andre som spilte en viktig rolle, som f.eks. Kirkerådet, også er til stede i dag. Da vi forhandlet saken, og da vedtaket ble fattet, i 2008, var det stor entusiasme rundt det. Jeg tror alle partiene opplevde at de fikk mye tilbakemelding fra mange hold om viktigheten av det vi hadde vedtatt. Vi gjør nå det endelige vedtaket knyttet til en reform som på mange måter minner en del om den svenskene gjennomførte fra år 2000. Vi gjør endringer som er klart i tråd med det Gjønnes-utvalget la fram i sin tid. Man går altså et historisk steg i retning av å avvikle statskirkeordningen, samtidig som man ønsker en styrket folkekirke. For Høyre var det den gangen, som nå, viktig at vi hadde en bred politisk enighet i Stortinget. Alle partier ga, alle partier tok. Jeg vil derfor understreke veldig sterkt det Dagrun Eriksen sa i sitt hovedinnlegg, nemlig at i en sånn situasjon, der alle gir noe og alle tar noe, er det så viktig at den enigheten også blir stående når et nytt storting samles. Det var fundamentet for det vi ble enige om, og jeg kan ikke akkurat si at jeg syns det er positivt at noen av Senterpartiets representanter nå velger å gå bort fra den enigheten og det forliket vi alle står bak. Spørsmålet om forholdet mellom stat og kirke, eller kanskje spesielt forholdet til Kirka, betyr veldig mye for veldig mange. Jeg kan ikke tenke meg at vi noensinne vil få et samfunn der religionens betydning ikke er til stede. Snarere tvert imot ser vi at både i det norske samfunnet og i veldig mange andre samfunn verden over, spiller religionen en stadig sterkere rolle. For Høyre har denne prosessen, både nå og tidligere, hatt to sider. Den handler ikke bare om hvilken kirkeordning vi skal ha, men også hva slags stat vi skal ha. Tro er et veldig personlig anliggende. Derfor er det nokså unaturlig med en statsreligion. Samtidig er vi av den oppfatning at det er helt naturlig at Den norske kirke har en spesiell stilling, gitt den arven, den kristne humanistiske arven og tradisjonen Norge bygger på, og den plassen Kirka alltid har hatt og alltid vil ha i samfunnet. For Høyre var også et veldig viktig og helt avgjørende poeng en helhet i avtalen vi vedtok. Det måtte altså være en sammenheng mellom det vi gjorde i forhold til Grunnloven § 2 og de øvrige bestemmelsene i Grunnloven. For Høyre var det f.eks. helt uaktuelt å se for seg en situasjon der vi opphevet Grunnloven § 2, men beholdt de øvrige paragrafene i Grunnloven om det kongelige kirkestyre. Med andre ord: Det var helt uaktuelt for oss å fjerne paragrafen om statsreligion, men likevel bevare en statsstyrt kirke. Det var en logisk brist vi mente det ikke var mulig å leve med. Vi er derfor veldig godt fornøyd med avtalen. Det har vært en tydelig tilbakemelding fra de andre partiene i salen her i dag også, at man er veldig fornøyd med den avtalen og det forliket vi fikk til. Det var også et helt sentralt poeng for oss i forhandlingene at det vi vedtok av endringer, skulle munne ut i at Kirka sjøl skulle få velge sine ledere. For oss var det viktig å respektere Kirka som et trossamfunn. Det betyr at Kirka selvfølgelig må ha stor sjølstendighet i sitt indre styre – spesielt i lærespørsmål og utnevning av egne ledere. Det er unaturlig for et trossamfunn å bli styrt gjennom Grunnloven og av staten, som i dag. Et sterkt statlig styre av Kirka som trossamfunn bunner på mange måter i en forestilling om at staten kan skape en bedre kristendom enn Kirka sjøl kan. Det er en forestilling vi fra Høyres side er dypt uenig i. Likevel har det vært en utvikling over tid i Kirka. Særlig når det gjelder utnevning av biskoper, har de kandidatene som utpeker seg i de kirkelige prosessene, også vært dem som blir valgt til slutt. Høyre har hele tiden ment at et sterkt statlig styre av Kirka holder Kirka tilbake. Demokratiserings- og liberaliseringsprosessene i Kirka har egentlig aldri gått raskere enn de har gjort nå de siste årene. Det er også et økt sjølstyre i Kirka gjennom trenivåmodellen, hvor man har menighetsråd, bispedømmeråd og kirkemøte. Jeg tror at den utviklinga vi kommer til å se i årene framover etter de vedtakene vi fatter i dag, er en kirke som i enda større grad tar opp i seg det ansvaret og den rollen den har som folkekirke. Vi kommer til å få se menigheter som er mer liberale enn i dag, og vi kommer til å få se menigheter som er mer konservative enn i dag. Det er i så fall et utslag av påvirkning fra det folket Kirka skal være til for. Det er det positive med de endringene vi nå gjør. I det daglige, i praksis, vil vi vanlige kirkegjengere merke veldig liten forskjell. Det er Kirkas medlemmer som er Kirka, som utgjør Kirka. Det er måten vi utøver vår tro på, gir uttrykk for vår tvil på eller samles i sorg og glede på, som danner rammen for Kirka. Det er møtet mellom Kirka og folket, det at Kirka er i stand til å gi relevante svar på de spørsmål vi står overfor, som bestemmer hvilken plass religionen har i samfunnet vårt. Det er ikke sånn at Bibelen er et rettslig dokument som skal håndheves gjennom Grunnloven. Tvert imot er det vår opplevelse av tro, av tvil, av glede og sorg som avgjør om Kirka klarer å være den rammen rundt vårt liv som gir oss en mening. Det er det som avgjør hvilken posisjon kristendommen i dette tilfellet, eller religionen generelt, har i vårt liv. Det har kommet noen tilbakemeldinger de siste dagene. Jeg er også, i likhet med mange her i salen, forundret over at de tilbakemeldingene ikke har kommet før – da vi virkelig forhandlet det som var grunnlaget for dette. Men jeg registrerer at de kommer nå, og jeg må nok si generelt at jeg syns det er vanskelig i de tilbakemeldingene å kjenne igjen den nestekjærlige kristendommen jeg kjenner eller den åpne folkekirka jeg er en del av. Jeg tror og er helt overbevist om at de endringene vi gjør i dag, kommer til å fungere til det beste for folkekirka og til det beste for oss som er en del av den. Som en som ble døpt etter eget ønske som tiåring, kan jeg skrive under på at det viktige for meg har vært åpenheten og nestekjærligheten og det at Kirka har vært i stand til å svare på relevante spørsmål i mitt liv og min tid.