Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2021-04-26:
Jeg vil starte med å takke statsministeren for en grundig redegjørelse. Pandemien pågår fortsatt, den er ikke over. Samtidig er det fornuftig å gå inn og se hvordan krisen har blitt håndtert fram til nå. Hva har fungert – hva har ikke fungert? Hva må vi forbedre, og hva kan vi lære? Kommisjonens rapport viser at myndighetenes håndtering av pandemien samlet sett har vært god. Samtidig må vi ta lærdom av de punktene i rapporten som dokumenterer svakheter. Det handler ikke minst om den samlede koordineringen av ressurser og samarbeidet på tvers av etater. Dette er svakheter vi kjenner igjen fra tidligere kriser, og det synes å være en svakhet som gjentar seg under ulike regjeringer. I en rapport som den vi nå har fått på bordet, vil naturligvis hovedfokuset være tilbakeskuende. Samtidig må vi bruke den for å se framover. Derfor er det klokt og riktig at Stortinget går inn i dette nå, stiller spørsmål og definerer tydelige læringspunkter. I samfunnets krisetenkning tar man gjerne utgangspunkt i den forrige krisen som oppsto. Vi planlegger for den forrige krisen. Det ligger naturlig i menneskets natur å tenke sånn. Men denne krisen kan lære oss at vi også må forberede oss på nye scenarioer, nye typer kriser, og at det utenkelige kan skje. Det å være forberedt på full nedstengning av Norge er det vanskelig å ha et fullstendig bilde av på forhånd. Det er en ekstremsituasjon vi som samfunn ikke hadde kunnet se konsekvensene av fullt ut, uavhengig av hvem som hadde styrt. Men midt oppi denne ekstremsituasjonen vi har vært i, og som vi fortsatt er i, har regjeringen i hovedsak håndtert situasjonen bra, er kommisjonsrapportens konklusjon. Det har skjedd i et nært samarbeid med Stortinget og med fullmakter fra Stortinget. Vi har satt liv og helse først. Det er et verdivalg, og det har vært en grunnleggende tilnærming for hele håndteringen av krisen. Vi har prioritert barn og unge, det er også et viktig verdivalg. Norge står i en særklasse internasjonalt når det gjelder antall døde. Det er nok flere årsaker til at det er sånn, men det er ikke tvil om at det bl.a. er et resultat av en villet politikk der vi har satt liv og helse først. Diskusjoner rundt organisering er gjerne en gjenganger i evaluering av kriser. Vi så det også etter terrorangrepet 22. juli, der det på så tragisk vis ble avdekket at den dagens regjering hadde sviktet i sikkerhets- og beredskapsarbeidet. Jeg vil samtidig løfte fram at det vi nå har sett gjennom denne pandemien så langt, til tross for svakheter, er at det har vært mye god organisering i helsevesenet, selv om det også er klare forbedringspunkter. Mye har fungert svært godt, og jeg vil gi honnør til alle som har gjort en innsats på alle nivå i norsk helsevesen. Jeg vil også gi honnør til alle i skole- og utdanningssektoren, som har gjort en heltemodig innsats for å tilpasse seg skiftende forhold. Skoleverket har hatt og vil ha en viktig oppgave også framover. Lærere og alle som jobber i førstelinjen med barn og unge, bidrar med trygghet, veiledning og kunnskap til dem som vokser opp i en krevende tid. Det er svært viktig. Vi vil merke konsekvensene av denne pandemien i lang tid framover. De menneskelige kostnadene er store. La oss heller ikke undervurdere utfordringene i de neste månedene. De psykiske belastningene kan ha store konsekvenser. Vi er i dag blitt presentert for utfordringene studentene våre har opplevd, opplevelser vi også må ta på alvor. Derfor er det viktig å styrke satsingen på psykisk helse ytterligere, og vi må styrke innsatsen på forebygging, sånn at vi tidlig kan fange opp barn og unge som sliter, og som står i fare for å falle utenfor. Jeg tror ettertiden vil vise at denne regjeringen ledet landet trygt gjennom krisen, og at de tiltakene som ble iverksatt, bidro til å redde liv. Samtidig må vi lære av de punktene som bl.a. statsministeren var inne på, og som går igjen i kommisjonens rapport. Det blir en oppgave for regjering og storting å sørge for at dette skjer på en god og betryggende måte med tanke på å styrke beredskapen for senere kriser. Djupest sett handler det om at vi som samfunn skal være rustet til å møte kriser også framover, både de kjente og de ukjente, når de inntreffer.