Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-20:
Først takk til de to saksordførerne, som har gjort en god jobb og har vist engasjement, og takk til Regjeringa, som har lagt fram en nedrustningsmelding som har utløst et engasjement også ute i den offentlige diskusjonen. Det trenger vi. Mange av oss var aktive i kampen mot atomvåpen på 1980-tallet. Nåværende stortingspresident Jagland redigerte boka «Før det blir for sent», ei bok som handler om å få viljen til å overleve til å komme til uttrykk rundt forhandlingsbordene, for deretter å ta fatt på den lange vegen mot fullstendig atomvåpennedrustning. Vi må se at det er en lang veg – og det vil fortsatt være en lang veg – men arbeidet må gjøres med stor intensitet. Mobiliseringa på 1980-tallet førte fram til flere viktige nedrustningsavtaler, som f.eks. da Gorbatsjov og Reagan møttes i Reykjavik og ble enige om INF-avtalen, som har bidratt til fjerning av 80 pst. av USAs og Russlands mellomdistanseraketter. Så må vi innrømme at vi trodde atomvåpennedrustninga gikk sin gang, og de fleste av oss la inn årene. Men nå viser det seg at 1990-tallet var tiåret da verden gikk i søvne inn mot ny opprustning, som Kofi Annan har påpekt. Flere land ønsker seg atomvåpen. Iran og Nord-Korea har de før meg snakket om, og jeg deler de store bekymringene her. Israel har etter all sannsynlighet atomvåpen. Over 40 land har teknologi til å kunne utvikle det. Derfor må ett viktig svar være å styrke IAEAs rolle og muligheter, slik El Baradei sa det på den store nedrustningskonferansen som utenriksministeren arrangerte her. Etter Berlinmurens fall har USA under George Bush’ ledelse sagt opp ABM-avtalen og har stått i spissen for en vanvittig opprustning. USA har doblet forsvarsbudsjettet siden 2001 og står nå for utrolige 48 pst. av verdens samlede militærutgifter, finansiert av lånte penger. Nytt våpenkappløp drevet fram av våpenindustrien og ideen om at kampen mot terror skal kunne vinnes med militærmakt heller enn med diplomati og multilateralt arbeid, er en kjempeutfordring. Men nå finnes det et håp, med valg av ny president, Obama. Han har lenge gitt en klar støtte til de fire «horsemen», sentrale amerikanske politikere, som også var invitert til nedrustningskonferansen som ble arrangert her i Oslo i vår. Han har uttalt seg ganske sterkt, Obama, om behovet for atomvåpennedrustning. I en tale i juli sa han dette: Vi vil ha som mål å få vekk alle atomvåpen, som en sentral del av vår atomvåpenpolitikk. På websidene til overgangsregimet deres ser vi også at Obama går inn for en reduksjon av antall atomvåpen i USA og Russland. Han har kommet med 14 forslag til tiltak, som Marit Nybakk refererte til. Så det er et åpent vindu nå. Men forandring skjer ikke bare ved forslag i en valgkamp. Forandring skjer bare ved at de omsettes i handling. Verden har ikke råd til å gjøre som verden gjorde da Clinton ble president, da man trodde at han prioriterte nedrustning. Faktum er at til tross for mange gode løfter gikk atomvåpenopprustninga sin gang på 1990-tallet. Derfor må Norge og andre land bruke muligheten nå til å være klare og tydelige i sin dialog med den nye presidenten. Ikke minst må Norge være klar og tydelig på at USA må skrinlegge rakettskjoldplanene. Det er også kommet noen spennende signaler fra Sarkozy. Jeg trenger ikke å argumentere med Høyre og Fremskrittspartiet om at jeg er helt uenig deres retorikk på dette området, og ber dem da om å lese om de signalene som er kommet fra Sarkozy. USAs press når det gjelder å utplassere rakettskjoldradar i Tsjekkia og avskjæringsraketter på Russlands dørstokk, i Polen, har gitt de russiske haukene større rom å boltre seg i. Resultatet kan være økt opprustning. At stater som Russland og Kina føler seg truet av USAs rakettskjoldutvikling, gjør det vanskeligere å samarbeide med USA om å bekjempe terror, om ikke-spredning av atomvåpen og om andre sikkerhetsspørsmål. Enda viktigere, syns jeg, er at dette har bidratt til å gjøre atomvåpnenes politiske rolle større. Men, som sagt, det er kommet noen positive signaler også etter møtet mellom Russlands president og Sarkozy. Vi får håpe at det munner ut i en større sikkerhetskonferanse i OSSE-regi til sommeren. Så er jeg helt enig med Marit Nybakk, som tar til orde for at vi må arbeide for forbud mot atomvåpen. Biologiske og kjemiske våpen er det konvensjoner mot, men atomvåpen står i en særstilling. Derfor må vi jobbe for en atomvåpenkonvensjon. Vi må lære av det arbeidet som er gjort når det gjelder klasevåpen og landminer. Norge har nå støttet at utarmet uran må bli en del av FNs nedrustningsagenda. Forskerne uttaler seg forskjellig om helse- og miljøskadene, men det må jobbes videre med føre var-prinsippet med tanke på negative helse- og miljøkonsekvenser. Så er det viktig å se på militariseringa i et klima-, miljø- og utviklingsperspektiv. For det første fordi verdens militære forbruk utgjør 1 300 milliarder dollar pr. år. Det er en vanvittig sløsing og misbruk av muligheter, og det er misbruk av de gode hodene som trengs til noe helt annet. Det er nå viktig å se disse utfordringene – klimakrisa, finanskrisa og opprustningskrisa – i en sammenheng. Costa Rica har kommet med et spennende initiativ ved å løfte opp artikkel 26 i FN-charteret i FN-systemet. Bare i liten grad har Rio-erklæringa fra 1992, som sier noe om sammenhengen mellom nedrustning, bærekraftig utvikling og miljø, vært oppe til debatt. Derfor er den ekstra velkommen nå. Det er i dag bedre grunnlag enn på lenge til å få til en nedrustning som kan fremme utvikling. Finanskrisa aktualiserer i seg sjøl kutt i militært forbruk og dermed kanalisering av militært forbruk mot utviklingsfremmende forbruk. Denne muligheten må vi benytte oss av og følge opp. Jeg ber utenriksministeren om å kommentere det. Det bringer meg over på meldinga om våpeneksportkontroll. Norge er i forhold til folketallet en stor våpeneksportør. Derfor har Norge et særlig ansvar for at vi har en streng kontroll med hva våpnene og våpendelene brukes til, at det er etisk forsvarlig, videre at det er kontroll med hvor de brukes, at de ikke havner i kriger som strider mot folkeretten eller i okkuperende land. Dette er klare prinsipper, men like fullt med klare dilemmaer, f.eks. det at vi eksporterer til NATO-land uten å kreve reeksportklausul. Både Stortinget og det sivile samfunnet er opptatt av forsvarlig kontroll. Jeg er helt enig i at det stadig har skjedd forbedringer, og at det skjer forbedringer, men dette er en prosess hvor vi må se til at det stadig skjer forbedringer. Det sivile samfunnet reiser viktige spørsmål og fungerer som en verdifull vaktbikkje i arbeidet med innsyn, åpenhet, kunnskap om kontroll og eksport av forsvarsmateriell. Flere organisasjoner gir ros til regjering og storting, men de samme organisasjonene etterlyser en sterkere kontroll med hvor krigsmateriell faktisk ender, og mener at det må innføres sluttbrukererklæring overfor alle mottakere av norske våpen og annet forsvarsmateriell. Det er vi i SV helt enig i. Våpen skal heller ikke eksporteres til land hvor det er klare menneskerettighetsbrudd. Det er heldigvis tatt inn i forskriftene fra 2007. Men da er det et dilemma at vi eksporterer så mye våpendeler til Saudi-Arabia. Vi mener at det må lages en strategi for hvordan denne eksporten skal avvikles, gjerne en gradvis avvikling. Så vil jeg, som andre talere, ta opp arbeidet med en internasjonal konvensjon om eksport eller bruk og handel med vår tids masseødeleggelsesvåpen for de fattige, nemlig håndvåpen og ammunisjon. Jeg er helt enig med Marit Nybakk i at dette går mest ut over kvinner og barn. Det er derfor bra at vi jobber med Arms Trade Treaty, og jeg håper at verdens lykkes med å komme i havn med det.