Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2008-06-18:
Landets kommuner er svært forskjellige. Noen er store, noen er små. Noen er kyst-, noen er innlands-. Noen har befolkningsnedgang, noen har befolkningsøkning. Noen er næringssterke, noen er næringssvake. Slik kunne jeg ha fortsatt. Derfor er det krevende å føre en kommunalpolitikk som fanger opp alle de forskjellige utfordringene. Tradisjonelt har det i Norge vært sterk fokusering på distriktsproblematikk og kommuner som sliter med fraflytting. Det har vært helt nødvendig. Men jeg vil også understreke at kommuner med vekst i innbyggertallet har utfordringer. Nye veger skal anlegges, vann- og kloakknett skal utbygges, og barnehager, skoler og omsorgstjenester skal utbygges i takt med tilflyttingen til kommunen. La meg nevne min egen hjemkommune, Skedsmo, som eksempel. Fra 2007 til 2008 har innbyggertallet i Skedsmo kommune økt med mellom 1 500 og 1 600 innbyggere, dvs. 200 flere elever i grunnskolen på et eneste år, og bortimot samme økningen i etterspørsel etter barnehageplasser. Det er klart dette er krevende for kommunepolitikerne i Skedsmo. Det har ikke vært like enkelt å sette vekstkommunenes utfordringer på dagsordenen. Det har på en måte vært en sannhet at landets vekstområder lever på sin grønne gren, og der har de tydeligvis levd godt, slik mange har oppfattet det. Det refereres ofte til Bærum som et eksempel. Eksempler kan brukes, og eksempler kan misbrukes. Dette er også en kameratslig henstilling til saksordføreren om å vurdere hensiktsmessigheten av å bruke Bærum som eksempel. Bærum er i en svært spesiell situasjon, kanskje delvis sammenlignbar med Asker og Oppegård. Men det er ingen andre kommuner verken i Akershus, i nedre del av Buskerud, i Østfold eller i Vestfold eller av kommunene rundt Stavanger, Bergen og Trondheim som er i den samme situasjonen, og dette er kommuner med til dels mange innbyggere. Rælingen kommune i Akershus f.eks. er så å si på hver eneste oversikt vi får, helt nederst av samtlige kommuner når det gjelder størrelsen på de frie inntektene. Av og til spretter kommunen opp til den nest siste plassen, men som regel er den helt på bånn. En del kommuner har vekst i innbyggertallet samtidig som de er skattesvake kommuner. Det er klart at dette er utfordrende når en skal levere et godt tjenestetilbud til befolkningen. Jeg er derfor veldig glad for at Regjeringa, som den første i historien, nå lanserer et eget tilskudd for kommuner med stor vekst i befolkningstallet, det såkalte veksttilskuddet. Jeg er også glad for at en lemper litt på kravet til å utløse slikt veksttilskudd i forhold til det Sørheim-utvalget la opp til. Med det nye opplegget vil en altså få slikt tilskudd dersom befolkningsveksten er mer enn en og trekvart gang landsgjennomsnittet de tre siste åra, og en ikke har skatteinntekt på over 140 pst. av landsgjennomsnittet. Vi er oss sjøl nærmest, og for igjen å referere til eget fylke: Om vi legger befolkningsveksten fra 2002 til 2005 til grunn, vil 10 av Akershus sine 22 kommuner få slikt veksttilskudd - ikke noen veldig store summer, det er langt fra nok, men det er et lite skritt i riktig retning. Jeg er også glad for at flertallet i innstillinga sier at en skal følge ekstra nøye med på situasjonen i skattesvake kommuner i Sør-Norge som ikke får distriktstilskudd. Det ser jeg fram til. Noen sier at inntektssystemet for kommunesektoren er svært komplisert. Såvanskelig er det ikke. Etter å ha jobbet med pensjon og spørsmål knyttet til folketrygden har jeg lært meg at det ligger mye politikk i detaljene. En må skjønne detaljene for å skjønne helheten. Sånn er det også med inntektssystemet for kommunesektoren. Nå diskuterer vi den ene pilaren i inntektssystemet, inntektsutjamninga. Det er like viktig å se på utgiftsutjamninga. Gjennom utgiftsutjamninga utjamnes forskjellen i kommunenes utgiftsbehov ved hjelp av de såkalte kostnadsnøklene, et sett med objektive kriterier. Her ligger det mye politikk. Jeg ser fram til at vi nå skal gå løs på kostnadsnøklene og utgiftsutjamninga. Her trengs det nemlig også endringer.