Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-05-27:
La meg også slutte meg til dem som deler representantene Skei Grande og Tendens engasjement på dette feltet. Jeg tror vi alle gjør det når det handler om å sette dette spørsmålet på en samfunnspolitisk dagsorden. Vi har de siste fem årene videreført retning og verdier i opptrappingsplanen. Bedre forståelse og ny kunnskap om hvordan vi best behandler psykiske lidelser synliggjør behovet for omstilling, lokale tiltak og nedbygging av tradisjonelle sykehusfunksjoner. Nye arbeidsmåter legger til rette for oppsøkende virksomhet, fleksible ordninger, nært samarbeid mellom kommuner og spesialister, mer åpenhet, sterkere brukerrolle, samspill med arbeidsliv og skole og ikke minst en bedre forståelse for hva verdighet innebærer. Vi skal fortsette arbeidet med å utvikle gode, lokalbaserte tjenester – tilpasset lokale forhold. Noe av det viktigste vi kan gjøre da, er å styrke kommuneøkonomien, noe som styrker kommunenes evne til å etablere lokale tjenester. Omfang og konsekvenser av psykisk sykdom kan reduseres med systematisk helsefremmende og forebyggende arbeid. Det er håpefullt. Det er viktig at vi her ikke bare ser på reparasjonssiden, men også den store forebyggingssiden, som retter søkelyset mot mange forhold i vårt samfunn som kan bidra til psykisk uhelse. Mye forebygging skjer og må skje utenfor helsetjenestene, gjennom f.eks. barnehage, skole og arbeidsliv. Samtidig skal de som allerede har blitt syke eller står i fare for å bli det, få tilbud om gode tjenester på riktig nivå. Derfor har regjeringen styrket etableringen av lavterskeltjenester og arbeidet for godt samarbeid mellom de kommunale helse- og omsorgstjenestene og spesialisthelsetjenesten. Samarbeidet mellom spesialist og kommune er bl.a. tuftet på de lovpålagte samarbeidsavtalene som følger av Samhandlingsreformen. Det kommer stadig flere slike avtaler, og jeg ser at kvaliteten på dem løftes. La meg få understreke: Rus og psykisk helse har vært en del av Samhandlingsreformen fra dag én. Selv om det gjenstår å utarbeide en del økonomiske virkemidler, er det fullt og helt en del av reformen. Vi arbeider hver dag for å få til et enda bedre samarbeid mellom kommuner og sykehus. Ett eksempel er ACT-teamene, hvor kommuner og spesialisthelsetjenesten samarbeider om å gi et faglig sterkt og individuelt tilpasset tilbud til dem som trenger det mest. Gjennom modellforsøket med rekrutteringstilskudd til psykologer i kommunene høstet vi gode erfaringer om hvordan kommunene best kan nyttiggjøre seg psykologkompetanse. Helsedirektoratet legger i disse dager fram evalueringen av forsøket. De gode resultatene legger grunnlaget for at vi har styrket rekrutteringstilskuddet ytterligere i år. Jeg registrerer at enkelte tar til orde for å endre finansieringen av psykologtjenestene til individuelle refusjonsordninger. Det vil bety at vi mister det positive, nemlig at psykologene ikke arbeider som spesialisthelsetjenesten. Det viktige forebyggende arbeidet som kommunepsykologene i dag bidrar med, passer ikke nødvendigvis inn i et individuelt refusjonssystem. Derfor er det noe vi ikke går inn for. I interpellasjonen fra representanten Hjemdal i slutten av april trakk jeg fram sju grep som kan gjøre et allerede godt felt enda bedre. Flere av disse grepene speiles også av forslagsstillerne: flere faste psykologer i kommunene styrking av helsestasjons- og skolehelsetjenesten økt innsats for gode forebyggende lavterskeltilbud i kommunene bedre brukermedvirkning og mindre tvang Jeg leser representantenes forslag som et uttrykk for at det er stor tverrpolitisk enighet om disse grepene og er glad for at representantene også ønsker større åpenhet om psykisk helse. Det kan være fristende å svare på alle behov ute i kommunene med flere opptrappingsplaner. Jeg forstår intensjonen, men etter en opptrappingsplan er det avgjørende at feltet finner sin naturlige plass i den samlede helsetjenesten. Det er ikke mangel på prioritering å høre hjemme i den samlede helsetjenesten. Vi har et godt psykisk helsevern og en god psykisk helsetjeneste i kommunene, men også disse fagområdene må utvikle seg i takt med ny kunnskap. De kan bli bedre. Det er mangler, og vi arbeider med å rette dem opp. Omstilling i spesialisthelsetjenesten er nødvendig for å få til god utnyttelse av ressursene, slik at vi kan hjelpe flere på en raskere og bedre måte. I oppdragsdokumentet til helseregionene har jeg derfor stilt krav om at DPS-ene, de distriktpsykiatriske sentrene, må styrkes, slik at de kan håndtere akutte situasjoner og kriser, uavhengig av når på døgnet situasjonen oppstår. Jeg har også tatt initiativ til en bredere kartlegging av dagens situasjon på feltet og gjort det klart at jeg vil legge fram et revidert målbilde på det psykiske helsefeltet. På den måten vil vi tilpasse virkemiddelbruken best mulig og være trygge på at tiltakene vi setter inn, drar feltet i riktig retning. Forutsetningene ligger til rette for å lykkes med god forebygging og gode psykiske helsetjenester, i både sykehusene og kommunene. Vi må følge med på utviklingen, gi gode og riktige incitamenter og lytte til brukere og pårørende. Jeg ønsker større åpenhet om psykiske lidelser. Jeg vil ha større åpenhet gjennom mer brukermedvirkning, mindre bruk av tvang, og jeg ønsker mer åpenhet og diskusjon om de faglige utfordringene som vi i dag bl.a. løser gjennom en omstilling av feltet.