trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2015-05-12:
Til Avinor først, der arbeidet pågår nå: Jeg regner med at vi vil få en tilbakemelding ganske kjapt, og at vi da kommer tilbake til Stortinget. 2020 er jo et mål som mange snakker om. Om det vil være mulig, er også litt avhengig av eksterne ting for Avinor – med tanke på kollektivtilbud, jernbanesatsing og annet. Avinor har også investert betydelige midler i å være med og utvikle biodrivstoff til flysektoren. Det vitner om et engasjement som handler om mer enn bare å drifte flyplasser, men som handler om å gjøre noe med miljøbildet rundt hele sektoren. Når det gjelder jernbanereformen, som også vil påvirke dette, mener jeg det vil slå positivt ut. Det var lagt ut en veldig omfattende pressemelding, på fire A4-sider, i den forbindelse. Men jeg konstaterer at da Arbeiderpartiet i dag sa de ikke visste noe om reformens innhold, var de likevel også veldig tydelig på at de var imot den. Det er jo litt rart.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2015-05-12:
Jeg kan bekrefte at jernbanen kommer til å være sentral som tilbringertjeneste til flyplasser, ikke bare Gardermoen, men i alle de store byene. Vi ser også, som jeg nevnte i forrige debatt, at flere reisende fra Eigersund-området nå har begynt å ta toget til Gardermoen framfor å kjøre bil til Sola og fly til Gardermoen, rett og slett fordi en har fått flere avganger, det korresponderer bedre, og en kan slippe overnatting på hotell. Det som har vært veldig tydelig, og som en kommuniserte også i går, er at den jernbanereformen vi nå har, ikke er den «privatiseringsgreia» som enkelte i opposisjonen prøver å gi inntrykk av. Staten skal eie jernbanen, staten skal ha ansvar for infrastrukturen, og det er også staten som skal eie togmateriell. Men når en ser på hvordan en kan få utnyttet togmateriell best mulig, er det flere modeller oppe og går, enten det er at det selskapet som skal vedlikeholde tog, også står som eier, eller at det infrastrukturselskapet som skal eie jernbanesporene, også eier togsettene. Men det er ikke snakk om å selge togsett, det er ikke snakk om å selge noe jernbane. Dette er et rigid system som trenger offentlig styring og kontroll, og da må en også ha offentlig eierskap.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2015-05-12:
Det siste spørsmålet svarte jeg ganske utførlig på til representanten Raja. Til det første spørsmålet er det bare å påpeke at tilbringertjenesten mellom Oslo og Gardermoen allerede er ute på anbud. Det er en kontrakt som ikke er evigvarende, men som varer i drøyt ti år til. Så må den fornyes. Det er allerede i dag konkurranse om å få flypassasjerer til Gardermoen. De reisende kan velge å ta flytoget, de kan velge å reise med NSB, de kan velge å reise med Nettbuss, de kan velge å reise med Flybussen – det finnes flere ulike reisemidler – og de kan kjøre bil. Så den konkurransen eksisterer allerede. Det som er viktig for oss, er at vi får et best mulig tilbud, slik at flere ønsker å reise med jernbane. Det ser vi i vår reform. Så vil jeg også minne om at den rød-grønne regjeringen var eksperter i å lekke informasjon som skulle komme til Stortinget – lenge før det ble framlagt. Vi styrer jernbanen i dag som vi gjorde i går, fordi det ikke er gjort nye vedtak i Stortinget. Det er det som vedtar at endringer skal skje.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2015-05-12:
Jeg takker komiteen for et godt og grundig utført arbeid. Jeg skal betrygge med at jeg tar disse sakene svært alvorlig. For meg er det viktig at vi får brukt skattebetalernes penger på en god og effektiv måte. Det betyr at når vi gjennomfører og planlegger prosjekt, må vi sørge for at vi velger gode løsninger, og når Vegvesenet skal gjennomføre prosjekter, får kontrakter, skal de bruke pengene riktig både i den forstand at en velger gode løsninger, og i den forstand at en sørger for at det ikke er juks i systemene. Derfor er også Riksrevisjonens kontroll bra. Den er både grundig og omfattende og tilrådingene er viktige. Vi følger opp de funnene som er i undersøkelsen når vi har styringsdialog mellom departementet og Vegdirektoratet gjennom våre etatsstyringsmøter. Det vil også bli fulgt opp skriftlig i korrespondanse. Det registreres at Riksrevisjonen mener at Statens vegvesen har etablert et godt og omfattende regelverk for å sikre internkontroll på anskaffelsesområdet. Men problemet er mer at det ikke blir fulgt opp på en god nok måte. Det viser igjen at det ikke hjelper å ha flotte systemer hvis folk ikke er kjent med dem eller forstår helt hvordan de skal brukes. Det er et arbeid som vi har fulgt opp allerede, men vi vil selvsagt følge opp enda grundigere framover, nettopp for å sørge for at vi har et system som er relevant, og som blir brukt. Når det gjelder anskaffelse av varer og tjenester, skal Statens vegvesen styrke oppfølging av enkeltanskaffelser og internkontroll av anskaffelser. Statens vegvesen gjennomfører en rekke tiltak på dette området. Flere av dem er listet opp i Riksrevisjonens rapport og er i hvert fall nevnt også i brevet fra meg som står trykt. På økonomiområdet i Statens vegvesen pågår et systematisk utviklingsarbeid når det gjelder internkontrollrutiner, og det vil bli tatt i bruk ulike nye datasystem som er relevant for prosjektgjennomføring og anskaffelser, som også gjør at man får dokumentert ting bedre, og gjør det mer transparent. Så Riksrevisjonens rapport blir håndtert grundig. Vi tar tilrådingene til oppfølging. Jeg hører også alle signalene som kommer fra kontrollkomiteen, og vil sørge for at vi gjør et godt arbeid for at skattebetalernes penger blir brukt på en ansvarlig og god måte.
Janne Sjelmo Nordås (Senterpartiet), 2015-05-12:
Det er – som saksordføreren sa – en enstemmig komité som ønsker økt kapasitet og økt frekvens på lokaltogtrafikken. Til nå har debatten kanskje dreid seg litt om andre ting, som kommer senere, men det må vi komme tilbake til. Jeg besøkte for noen uker siden Eidsvoll og så den utviklingen de der har hatt etter at de fikk økt frekvens på jernbanestrekningen. Folk bruker jernbanen mye mer og innfartsparkeringen er blir utvidet, men som likevel allerede er for liten. Det betyr at folk har fått et tilbud de har ønsket seg. Det må være et mål for resten av lokaltogtrafikken, at en greier å gi et så helhetlig og godt tilbud at folk ønsker og kan bruke det, med både økt frekvens og en regularitet som folk kan stole på. Da er vedlikehold utrolig viktig, i tillegg til større vedlikehold og investeringer. Dette er et langsiktig og hardt arbeid – det har jeg lært i løpet av de årene jeg har sittet i komiteen. Jernbane er ingen «quick fix». En må bruke ressurser over tid for å få opp standarden, og nå har vi en nasjonal transportplan som sier at en skal gjøre nettopp det. Derfor er det gledelig at alle partier ønsker å satse på jernbanen. Jernbanen er inne i en ny tid på alle vis, for alle vil ha det. En skal ikke gå mange år tilbake i tid før en ikke fokuserte så mye på jernbanen som en gjør i dag. Satser vi klokt, med de investeringene som det ligger an til i transportplanen, er det mulig å få flere til å bruke tog. Vi skal bruke toget effektivt til å frakte folk i bynære områder. Det skal være en del av kollektivtrafikken, i tillegg til sykkel og gange. Men det skal også benyttes på de lange strekningene, ikke minst for å frakte gods. Det er også en viktig ting for å få ned klimagassutslippene, som er viktig. Jeg synes det er gledelig at vi kan enes om at lokaltogtrafikk er viktig, enten vi snakker om Østlandet, Sørlandsbanen, Trønderbanen, Saltenpendelen eller andre banestrekninger som det tilligger vår komité å forvalte. Jernbanereformen må vi komme tilbake til. Jeg har nok mindre tro på at enigheten er like stor når vi kommer til debatten der, for jeg tror at det som nå er viktig, er å investere klokt i vedlikehold og gjøre den harde jobben, framfor å tegne opp nye bokser og nye organisasjonsmodeller.
Kjell-Idar Juvik (Arbeiderpartiet), 2015-05-12:
Det er bra at Stortinget er opptatt av jernbane og å øke kapasiteten, for vi skal ikke så mange år tilbake før ikke alle partiene var like opptatt av det. Et av dem tilhører statsråden, som i dag står her og breier seg med tanke på sin fantastiske satsing. Det er som sagt en samlet komité som står bak denne satsingen på økt kapasitet og frekvens i lokaltrafikken. Ministeren drar det fram gang etter gang, og hver gang han går på en talerstol, virker det nesten som de er redningen for norsk jernbane, og at det er de som nå satser på jernbanen. Da vil jeg minne om at det for det første er ny lyd fra Fremskrittspartiet. Vi skal som sagt ikke så mange år tilbake i tid før de prioriterte vei framfor bane og sågar foreslo at det ikke skulle være noen persontrafikk på Nordlandsbanen. Sånn er det heldigvis ikke i dag. Alle ønsker å satse på jernbane, og det er jeg glad for. Så ser jeg også at ministeren viser til eksempler som man har løftet inn. Ja, og de eksemplene er det for så vidt korrekt at Stortinget har fått, men jeg synes han burde vært litt mer ryddig med tanke på hvem som står bak forslagene, selv om han sitter i regjering. Han dro fram Saltenpendelen. Hvem la inn ekstra midler til Saltenpendelen? Var det regjeringen i deres forslag? Nei, det var forhandlingene i Stortinget med Venstre og Kristelig Folkeparti som presset dem til å legge inn mer penger til Saltenpendelen. Så kan gjerne ministeren skryte av at han har vært med på å støtte det. Det samme blir det med tanke på budsjettet. Jeg vil minne om at da vi laget NTP-en, hadde Høyre 2 mrd. kr mer enn oss per år. Fremskrittspartiet skulle løfte inn 45,5 mrd. kr mer enn oss per år. Vi ser lite av det i det budsjettet vi er inne i nå, og da bør man kanskje også huske på det før man går høy og mørk ut med det. Så vil jeg minne om at når man hele tida sier at Arbeiderpartiet ikke øker vedlikeholdet på jernbanen, er det feil. For det er det som ligger i den NTP-en som vi styrer etter nå, og det er vi veldig glad for. Og så vil jeg minne om at da budsjettet ble lagt fram fra Høyre og Fremskrittspartiet, var det 1,6 mrd. kr mindre til samferdsel enn i det budsjettet som Arbeiderpartiet la fram i Stortinget. Det kan høres ut som om det er noe annet når ministeren står på talerstolen, men det er fakta. Et faktum er det også at Arbeiderpartiet hadde 900 mill. kr mer enn stortingsflertallet da vi gikk til votering i salen. Så at Arbeiderpartiet har tatt inn over seg behovet for å øke vedlikehold, er det ikke noen tvil om. Det finner man igjen i transportplanen som er vedtatt, og i Arbeiderpartiets budsjett. Jeg forstår at ministeren vil snakke om 2014, men han bør være ryddigere og holde seg til 2015 når han skal sammenlikne tallene.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-05-12:
Jeg viser til det som saksordføreren sa, og til det som de øvrige representanter for komiteen har sagt her på talerstolen. Jeg slutter meg til alt dette, og det er betryggende å høre statsrådens svar på problemstillingene både fra Riksrevisjonen og fra komiteen som sådan. Grunnen til at jeg i det hele tatt tar ordet her, er at jeg sitter med en forundring over at vi i ganske mange sammenhenger i kontroll- og konstitusjonskomiteen får opp saker først når Riksrevisjonen har sett dem. Dette bruker jeg bare som et eksempel. Her har vi altså fått utviklet en kultur, som på noen punkter også må kunne karakteriseres som en ukultur, i dette tilfellet i Vegvesenet, som ingen andre oppdager før Riksrevisjonen går inn i det. Det bør være til ettertanke for mange av oss. Dette er ikke den eneste saken som kontroll- og konstitusjonskomiteen har til behandling, som er i samme kategori. Jeg har lyst til å si fra denne talerstolen, i egenskap av den rollen jeg har her i Stortinget nå, at jeg mener det er veldig tungt bekymringsfullt at ikke forvaltninga selv ser det, retter seg selv, og at departementet selv eventuelt, hvis det er nødvendig, meddeler til Stortinget at her har vi noe som ikke er bra. Det skjer nesten aldri – eller det skjer rett og slett aldri. Så kommer Riksrevisjonen inn, og da er vi alle sammen enige om at sånn skal det ikke være. Men Vegvesenet har ikke sagt noe, Vegdirektoratet har ikke sagt noe, og departementet har heller ikke sagt noe – på egen kjøl. Det er det som er min anmerkning, og som er min bekymring, at det er ikke den nødvendige årvåkenhet i forvaltninga med hensyn til å følge opp de tingene som ikke er som de skal være. Jeg har full tillit til at statsråd Solvik-Olsen vil gjøre det han sier, det er overhodet ingen grunn til å mene noe annet, så det er bra i denne saken. Men jeg sier dette allikevel, for det er en bekymring jeg har ut fra denne saken og flere andre saker.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-05-12:
Som det framgår av innstillinga, har kontroll- og konstitusjonskomiteen ikke noe å bemerke til statsrådsprotokollene for første halvår 2014, verken når det gjelder benådningssakene, embetsutnevnelsene, fastsatte, endrede eller opphevde forskrifter eller øvrige saker. Når det gjelder gjennomgangen av forskrifter, viser jeg til at forskrifter fastsatt av Kongen i statsråd inngår som en del av komiteens halvårlige gjennomgang av statsrådets protokoller. Det vises i innstillinga til at daværende kontroll- og konstitusjonskomité tilbake til mai 2007 ba regjeringa om å legge ved en oversikt over nye sentralt departementsfastsatte forskrifter og foretatte endringer i forskrifter gitt etter delegert fullmakt i forbindelse med oversendelsene av statsrådsprotokollene. I denne sammenhengen ble det også bedt om å få oversendt lister over høringsinstanser i sakene. I desember 2008 gikk komiteen et skritt lenger og ba om å få oversendt oversikt over tilfeller der fullmakt til å gi forskrifter var delegert fra departementet til ytre etater. Det er altså her snakk om forskrifter som ikke fastsettes i statsråd og dermed ikke er en del av statsrådets protokoller. Departementene har på denne bakgrunn oversendt informasjon separat, og det er blitt gjort på ulike måter. Som det blir redegjort for i innstillinga, vil ikke komiteen lenger be om å få oversendt alle nye forskrifter fastsatt av et departement eller av ytre etater etter delegert fullmakt. Denne informasjonen vil stort sett være tilgjengelig på departementets nettsider, i Norsk Lovtidend m.v. Jeg viser til at en systematisk etterprøving av regjeringas forskriftsgivning er svært ressurskrevende, og at det vanskelig lar seg gjennomføre innenfor komiteens tilgjengelige utredningskapasitet og kompetanse. Komiteen vil, uavhengig av den halvårlige gjennomgangen, på bakgrunn av sin initiativrett kunne føre kontroll med om en forskrift er gitt i tråd med lovgivers intensjoner eller andre klart uttalte parlamentariske forutsetninger. Når det gjelder forskriftene som inngår som en del av statsrådets protokoller, vil komiteen fortsatt rutinemessig be Stortingets utredningsseksjon om å foreta undersøkelser som et ledd i den halvårlige kontrollen.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2015-05-12:
Jeg hadde lyst til å ta ordet for å understreke det som i og for seg en samlet komité sier om Norsk Tipping. Norsk Tipping er et uhyre viktig selskap. Det er viktig samfunnsmessig sett, det er uhyre viktig for idretten, og det er også viktig regionalt, i Hedmark, der jeg kommer fra. Jeg har vært kritisk til Norsk Tipping i lengre tid, for det er klart at i et selskap som har så spesielle rammer rundt sin drift, og som så skal fordele overskuddet til gode formål, der har man egentlig ingen naturlig kontroll på om drifta er god eller ikke. Og når Riksrevisjonen er såpass krass med at kostnadsprosenten har økt, og at effektiviteten i selskapet har gått ned, så anser jeg det som meget alvorlig. Også for norsk idrett er det ganske kritisk, for det er klart at dette er et selskap som kommer fra en monopolsituasjon, og som er på tur over i et marked der man reelt sett har ganske tøff konkurranse fra internasjonale aktører som har helt andre betingelser å drive på. Da blir tillit til selskapet og tillit til selskapets forvaltning av sin posisjon helt sentralt for om de klarer å beholde sin posisjon eller ikke, og i og for seg også om de klarer å oppfylle det samfunnsmålet de har. For hvis tilliten svekkes, vil det være større iver etter å velge de alternativene som alle vet ligger ute på nettet. Det er ganske enkelt å komme seg dit. Så jeg ville bare understreke at den konklusjonen som Riksrevisjonen har, og den innstillingen som en enstemmig komité har, det håper jeg selskapet legger seg på hjertet og jobber hardt med. Jeg håper også at departementet tar på alvor at her må en få en god målstyring for selskapet, rett og slett fordi det er helt sentralt, tror jeg, hvis Norsk Tipping skal beholde den posisjonen det har, noe alle jo ønsker at det skal, fordi det er, som jeg sa innledningsvis, såpass sentralt både for finansieringen og driften av norsk idrett og for det å ha et ansvarlig spillmarked i Norge. Så jeg ville egentlig bare ta ordet for å understreke det som den samlede komiteen sier.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-12:
Eg vil takke statsråden for eit godt svar. Heldigvis står det ikkje så dårleg til i departementet at ein trur at IKT er noko som ikkje har noko med pedagogikken å gjere, og det er godt å høyre. Det er også godt å vite at ein har strategiar for visse område på dette feltet. Likevel klarer eg ikkje å spore at det er éin nasjonal strategi på dette området. Eg skal iallfall gi to grunnar til kvifor det er viktig med ein felles, overordna nasjonal strategi. For det første er erfaringa frå andre land at dette ikkje kjem av seg sjølv. Dei moglegheitene som ligg i IKT, og dei fallgruvene som ligg i IKT – dette er eit monster som må tøymast. Dersom ein overlèt det til kommunane og fylkeskommunane aleine, er det større risiko for at ting kan gå gale dersom ein ikkje har ein større, overordna nasjonal strategi. Difor er det behov for ein felles overordna strategi. Dette kan illustrerast med eitt felles innloggingssystem. Hadde ein hatt eitt felles innloggingssystem, der dataa som blei putta inn, var trygge, der det ikkje var fare for at desse kunne hamne hos uvedkomande – personsensitive opplysningar, ting som tidlegare har vore peika på som problematiske – hadde vi hatt ein infrastruktur som alle skolane kunne ta i bruk. Denne infrastrukturen kan ein jo også lansere som ulike program, software som skal vere til bruk for pedagogane. Så ein treng ein felles nasjonal infrastruktur for dette, dersom ein skal ha kontroll med dette monsteret, fordi IKT kan vere bra, det kan vere dårleg, det kan vere til hinder for læring, det kan vere til styrke for læring. Dersom ministerens intensjon er at ein ikkje skal ha ein felles nasjonal strategi på dette området, trur eg at vi ganske sikkert vil sjå at den forstyrringa som IKT representerer på veldig mange skolar rundt omkring i landet, vil fortsetje. Altså: Når det gjeld den skepsisen som ligg i for mykje bruk av IKT i utdanninga, dersom ein verkeleg ønskjer å adressere det, trengst det ein nasjonal pedagogisk strategi. Så vil eg berre seie til slutt at moglegheitene her er jo enorme. Ein kunne jo førestilt seg ein nasjonal strategi som gjekk på fagopplæringa. Andre land har gjort dette. Den store teknologisatsinga har ein gjort for dei som tar yrkes- og fagopplæring, der ein tilbyr virtuelle lab-ar kopla opp til universiteta. Ein gjer tilgjengeleg denne typen infrastruktur for elevane og hevar dermed statusen til desse faga. Det kunne vere ein idé for ein minister som er opptatt av fagopplæring, f.eks. å setje inn kreftene på IKT-satsinga der.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-12:
Eg vil takke for fine innlegg frå mine medrepresentantar også. Eg trur Marianne Aasen sa det ganske bra: Det har vore mykje fomling. Den fomlinga har vore kommunal, ho har vore fylkeskommunal, og ho har vore statleg. Det har faktisk også vore ei internasjonal fomling på dette området. Ein har gått i det same baret, for å seie det sånn, rundt omkring i verda. Ein har hatt periodar der ein har satsa altfor mykje på datamaskinen og gløymt innhald og bruken av dette. Så har ein kome omtrent samtidig til det punktet vi er no. Fleire land har no offensive strategiar – igjen – men alt fokus ligg på korleis dette skal brukast ut frå premissane til pedagogikken, og ikkje berre vere ein maskinpark som ein drar inn. Ein må altså bevege seg frå ting til bruk. For ein filosof høyrest jo det veldig openbert ut, men det er veldig lett å setje seg til doms i lys av historia. Eg trur at der vi er no, er vi ganske sikre på at det er pedagogikken som må vere utgangspunktet for IKT-satsinga. Det høyrest veldig openbert ut, men det er det vi både nasjonalt og internasjonalt har kome fram til. Så trur eg at IKT og den krafta som han har i samfunnet, er så sterk at det å løyse det, kvar for seg, rundt omkring på alle nes og i små kommunar og overalt, vil vere for dårleg. Her treng ein rett og slett ein nasjonal strategi. Utan ein nasjonal strategi går ein glipp av dei store moglegheitene dette gir, og ein tar ikkje tak i dei problema dette skapar. Ni av ti lærarar seier at IKT i klasserommet verkar forstyrrande. Samtidig seier ni av ti lærarar at ein betre bruk av IKT til læring ville vere positivt. Så til og med lærarane seier at her er det problem, men moglegheitene er også der. Dei etterlyser nasjonale strategiar på dette området. Utviklarane av desse programma, smarte digitale læremiddel, etterlyser nasjonale strategiar på dette området. Statsråden utfordra meg på dette med pedagogisk strategi, kva innhaldet er i det. For det første meiner eg at det å ha ein nasjonal kvalitetssikring av digitale læremiddel er viktig, rett og slett fordi det sikrar innhald, om dette er tilpassa pedagogikken eller ei. Som ein representant her sa: Da slepp dei å gå vill i villniset av duppedittar rundt omkring. Ein har ein nasjonal ekspertkvalitetssikring av dette. I tillegg vil ein pedagogisk strategi måtte vere ein strategi for korleis ein skal handtere forstyrringane som IKT representerer i klasserommet. Bør f.eks. lærarar ha dashbord som gjer at elevane ikkje kan gå på Facebook? På same måte bør ein pedagogisk strategi vere sånn at kompetansen til læraren må hevast i heile feltet, for utan lærarkompetanse på dette området er det dømt til å gå gale.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
Først litt om historien. Vi hadde en nasjonal IKT-strategi, litt forenklet. Den kom under Kristin Clemet, den varte frem til 2008 og ble forlenget ett år, til 2009. Før man fikk denne strategien, hadde man en myriade av forskjellige strategier, så fikk man én nasjonal strategi på kunnskapsområdet, og grepet daværende regjering tok, var at man valgte å ikke fornye en nasjonal strategi for i stedet å opprette Senter for IKT. Jeg er på ingen måte noen prinsipiell motstander av en nasjonal strategi. Det kan godt hende det er en god idé, så jeg vil ikke avvise det. Det avgjørende er hva som er innholdet i en slik strategi. Og jeg har lyst til å utfordre interpellanten litt, for han sier at vi trenger en pedagogisk strategi. Hva er det? Hvis det innebærer at vi skal ha en strategi for å spre gode eksempler, som kan bekreftes av god forskning, på hvordan man skal bruke digitale verktøy på en god måte i skolen, kan det være en god idé. Hvis det innebærer at man skal ha en strategi som pålegger skolene en bestemt måte å bruke digitale verktøy på, så er jeg dypt skeptisk til det – ikke fordi jeg mener at alt er like bra, eller at det skal være «laissez faire» i norske klasserom, men fordi jeg mener det er et viktig og godt prinsipp at skolen vet best, og at man har metodefrihet. Det betyr ikke at man skal operere som en individuell agent i skolen og ikke lytte, dele og lære av sine kolleger, men det betyr at man skal være varsom, mener jeg, med nasjonale pedagogiske strategier fremfor å la skolen og profesjonen ta sitt ansvar. Så mener jeg at IKT og god bruk av digitale verktøy, som kanskje er en mer hensiktsmessig måte å si det på, absolutt kan bidra til læring hvis det brukes på riktig måte. Det jeg tror har vært noe av utfordringen, som vi nå synes enige om, er at det har vært for mye oppmerksomhet rundt utstyr. Det har også vært usikkerhet i sektoren rundt hva digital kompetanse som grunnleggende ferdighet egentlig betyr. Når man skal integrere det i alle fag, hva betyr det egentlig i praksis? Det har vært en utfordring som det har vært vanskelig for sektoren å svare på. Jeg er enig i – og det er en god utfordring på læremiddelsiden – at vi i dag ikke har et godt nok system for rett og slett å gi informasjon til skolene som velger verktøy, om de forskjellige læremidlene. Vi har kommet et stykke på vei gjennom systemet som heter Feide, som ikke er noe denne regjeringen har funnet på, men som er noe som ble rullet ut under den forrige regjeringen, som er et felles identitetsregistreringssystem, for å si det litt enkelt, som alle skoler i utgangspunktet skal være tilknyttet. Det gir også muligheter for å kunne bygge opp en større database av verktøy som skolene kan bruke.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
Tusen takk for en spennende debatt. Det er helt sikkert ikke den siste vi skal ha om dette. Jeg tror det er mye enighet om virkelighetsbeskrivelsen og om intensjonen. Så vil jeg minne om et par ting. For det første: I de undersøkelsene der vi kan sammenligne norske elevers digitale kompetanse med den til elever i andre land, gjør vi det bra. Dette er et av de områdene hvor norsk skole utmerker seg. Det er egentlig to spørsmål. Det ene handler om å lære de digitale verktøyene og å bruke dem i seg selv. Og da snakker man ikke om at norsk skole i dag trenger å lære elever å bruke e-post, Facebook eller noe sånt. Det man snakker om, er vett rundt bruken av det – personvernregler, den type ting. Det andre handler om avanserte verktøy, f.eks. hvis man på videregående skole skal forsøke seg litt på forskningsarbeid, statistikkverktøy og den type ting. Det er den ene problemstillingen. Den andre er: Kan dette bidra til mer læring i andre fag? Kan man lære mer matematikk av å bruke digitale verktøy? Svaret på det er: sannsynligvis, hvis det brukes på riktig måte. Hvis det brukes på feil måte, er risikoen for at man lærer mindre, stor. Jeg mener at vi også må ha litt tillit til skolene. Jeg mener at det er viktig hva slags politiske signaler vi sender ut. Det å si at læreren er sjef i klasserommet, at man må ha godt ordensregelverk, at det er lov – ja, ikke bare lov, men forventet – at læreren også kan si at nå legger vi bort mobiltelefon, pc eller hva det nå måtte være, må man få full oppbacking til å gjøre. Men at man trenger en nasjonal strategi for å finne ut hvordan hver skole skal hindre elevene i å komme på Facebook i timen, er jeg litt usikker på. Nå spissformulerte jeg poenget til interpellanten, men det overordnede poenget, nemlig at det må være helt soleklart hvilke regler og rammer skolene og elevene på hver skole har å forholde seg til, er jeg helt enig i. Så har Marianne Aasen et veldig viktig poeng. Det er at et av de store områdene som kommer til å bli påvirket av digitale verktøy, og hvor skolen sannsynligvis vil henge etter, er det som handler om organisering. En god måte å fjerne tidstyver på er å gjøre beskjeder enklere, gjøre arbeidsplaner enklere, gjøre planlegging enklere etc. Samtidig vet vi at en av frustrasjonene blant mange lærere er at de digitale verktøyene gjør at man er tilgjengelig 24 timer i døgnet. Mine foreldre var lærere. Da jeg var liten, var det veldig sjelden – da var det noe veldig alvorlig – at en forelder ringte hjem til mamma eller pappa etter kl. 17 om ettermiddagen. E-poster kommer døgnet rundt. Det stiller også nye krav og gir skolen en ny utfordring med å sette noen grenser for lærernes arbeidstid. Jeg er enig i at digitale ferdigheter i lærerutdanningen må styrkes, men jeg mener fortsatt – overordnet sett – at relativt generelle rammeplaner er den beste måten å styre utdanningene på. Men det er ikke fritt frem. Dette er en grunnleggende ferdighet, og det må også reflekteres i alle lærerutdanningene.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
Det er et faktum at frafallet på lærerutdanningene er høyest blant menn – det er altså flest menn som faller fra. Hvorfor det er slik, vet vi ikke, men det er et faktum. Jeg var på Høgskolen i Sør-Trøndelag, som er en av de fremste lærerutdanningsinstitusjonene våre. Det var like etter at vi hadde lansert nyheten om at vi ønsket å foreslå kompetansekrav i norsk, engelsk og matematikk, og at disse skulle gjelde for alle som jobber i skolen. Jeg var forberedt på å få kritikk fra miljøet og studentene for at vi innførte for strenge kompetansekrav. Det kritiske spørsmålet som kom, var det motsatte: Hvorfor innfører dere strengere kompetansekrav for småskoletrinnet enn for høyere opp i løpet? Det var et veldig godt poeng. Da ble jeg traktert med et foredrag om hvor viktig den grunnleggende kunnskapen, fagformidlingen og fagdidaktikken er i de første årene. Hvis man tror at en lærer på 1.–4. trinn som skal lære bort f.eks. matematikk, ikke behøver matematisk innsikt, tar man grunnleggende feil. De aller fleste vet at en pluss en er to, men det man skal legge grunnlaget for de første årene, er jo ikke bare det – det er ikke at man skal kunne pugge at en pluss en er to, det er at man skal kunne forstå hva tall er, hva det innebærer å legge sammen, hva det innebærer å trekke fra. Det krever fagkompetanse, og det krever didaktisk kompetanse. Jeg tror at en av utfordringene vi har i både skolen og barnehagen, er at vi i litt for stor grad har sett på både barnehagen og småskolen som områder som ikke krever fagkompetanse. Jeg tror mange kvinner også reagerer på det. Jeg tror kanskje at det kan være – kanskje, for her står jeg ikke på solid forskningsgrunn – en av årsakene til at rekrutteringen er skjev. For øvrig er rekrutteringen også skjev i den betydningen at vi har større problemer med å rekruttere lærere til småskoletrinnet enn vi har høyere opp i løpet. Punkt to: Det er kanskje noe å lære av dem som har stor rekruttering til skolen sin. Nå vet ikke jeg hvordan kjønnsbalansen er her i hovedstaden, men én ting vet vi i hvert fall, og det er at når det lyses ut nye stillinger i Oslo-skolen, er det veldig mange søkere som har lyst til å jobbe der. Det går en diskusjon om Oslo-skolen i mediene nærmest daglig. Jeg synes det er overraskende at ikke flere partier har lyst til å lære av hva de har gjort i Oslo-skolen for å få 300–400 søkere til én lærerstilling. Der kan kanskje andre kommuner også lære noe om hvordan man systematisk, over tid bygger opp en kunnskapsskole som, selv om det helt sikkert er forbedringspunkter, klarer å rekruttere mennesker, og klarer å rekruttere dyktige, engasjerte lærere.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
Tusen takk for en god debatt og mange gode poeng. Dette henger også sammen, overordnet sett, med en diskusjon om hvordan vi rekrutterer inn i skolen. Jeg er overbevist om at den eneste måten man på sikt kan øke rekrutteringen til skolen på, er å øke læreryrkets prestisje. Det handler om en del ting som ikke bestemmes i denne sal, men det handler også om at da vil det være feil å tenke svekkede krav, da vil det være feil å tenke at vi ikke skal utvikle karrierefunksjoner i skolen, da vil det være feil å tenke at vi ikke skal ha klare krav, og at vi ikke skal sette kunnskap i høysetet. Jeg tror at en hypotese som det er verdt å forfølge, er hvorvidt det er slik at barneskolen oppfattes som mindre faglig utfordrende for en lærer enn trinn høyere opp. Det mener jeg er feil, jeg mener det er en myte. Grunnlaget for god faglig utvikling legges på barnetrinnene. Det betyr ikke at man ikke også må være glad i barn hvis man skal jobbe med barn, men det er ikke kvalifikasjon nok. Jeg vil si tusen takk til interpellanten som tar opp en viktig problemstilling. Jeg tror også denne problemstillingen henger sammen med det vi diskuterte i en annen interpellasjon for kort tid siden, nemlig hvorfor gutter sakker akterut på skolen, hvorfor flere av dem som både faller ut av videregående og gjør det dårlig i sentrale fag, er gutter. Samtidig ser vi at jentene nå er i ferd med å overta tidligere mannsbastioner. Det er en positiv nyhet, men vi må samtidig være oppmerksom på dem som sakker akterut. Helt til slutt har jeg lyst til å si til representanten Tynning Bjørnø at som representant fra Telemark og Høyre skal jeg i hvert fall gjøre mitt ytterste ved neste valg for at vi kan rekruttere én mannlig lærer tilbake til de gode skolene i Porsgrunn kommune!
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
Som sagt er jeg enig i mye av virkelighetsbeskrivelsen til representanten Tynning Bjørnø, og jeg er også enig i at vi skal gjøre vårt ytterste for å få oppmerksomhet rundt fordelene, særegenhetene, ved de praktisk-estetiske fagene – hvor viktige de er som en naturlig del av skolens oppdrag og skolen som den skal være, og også hvilket grunnlag de kan gi for fremtidige utdanninger. Samtidig mener jeg også at vi fra regjeringens side har et ansvar for ikke å overlesse sektoren med prioriteringer av alt på samme tid. Det betyr at i en periode nå har det vært riktig hovedsakelig å fokusere på de viktigste og første grepene som regjeringen har tatt. Det betyr også at når f.eks. videreutdanningssatsingen med nesten en tredobling av antall plasser nå er oppe og går – tilbudene er etablert; det er fortsatt mye jobb som gjenstår med innhold og med å sikre at kvaliteten er god nok overalt – så kan vi starte en jobb med å få deltagelsen på de praktisk-estetiske fagene opp. Men jeg mener – hvis man sier til sektoren at akkurat nå er alt like viktig, akkurat nå har vi i realiteten ikke prioritert noe – at da må vi også ta ting i riktig rekkefølge. Rekkefølge er viktig. Når det gjelder Den kulturelle skolesekken, er det en spenning der som jeg mener vi må bidra til å løse, og det er spenningen mellom Den kulturelle skolesekken som et kulturuttrykk inn i skolen og Den kulturelle skolesekken som en del av skolens vanlige virksomhet. Vårt perspektiv og vårt ståsted er veldig klart, og det er at Den kulturelle skolesekken er et kjempebra tilbud, men det skal altså være en del av skolens virksomhet. Det må kunne knyttes til kompetansemålene i skolen på en eller annen måte, eventuelt til noen av målsettingene i den generelle delen – hvis man må gjøre det. Det er den ene utfordringen, og der har det vært en spenning; det er ikke til å legge skjul på. Den andre utfordringen dreier seg om: Er det nok kraft bak miljøene som styrer samhandlingen mellom skolen og kulturlivet? I dag er aktørene spredd forskjellige steder, de er ikke samlokalisert. Vi har et senter i Bodø som gjør mye bra, intensjonene bak er bra, men vi ser at de ikke blir godt nok brukt i sektoren. Det er et arbeid som vi sammen med Kulturdepartementet er i gang med nå. Jeg skal ikke på forhånd konkludere med hva vi kommer til å ende med. Det utvalget anbefalte, var at man skulle opprette et slags nasjonalt senter, forsterket sammenlignet med det som var i Bodø, og at det skulle ligge i Oslo. Jeg mener også at vår plikt da er å vurdere noen andre perspektiver, nemlig om det er riktig å flytte enda mer fra nord og til sør. Det er også noe vi må ta med i betraktningen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
Tusen takk for debatten, og takk for mange gode innlegg. Jeg synes denne debatten har uttrykt en felles bekymring for de praktisk- estetiske fagene. Det er bra, og det må vi ta med videre. Så etterlyser representanten Tynning Bjørnø tydelige svar. Jeg synes at når vi sier at vi jobber med noe, vil det være prematurt å komme med svar på konklusjoner som ennå ikke er trukket. Men det må også sies at som opposisjonsparti behøver man ikke i alle saker å vente på at statsråden skal svare noe. Jeg synes ikke det var påfallende mange klare og tydelige standpunkter fra Arbeiderpartiet i denne debatten heller. La meg nevne noen eksempler: Kompetansekrav: Nå skal vi diskutere det etterpå også, i neste interpellasjon. Jeg har ikke hørt noe om Arbeiderpartiet ønsker å innføre kompetansekrav i de praktisk-estetiske fagene på små- og mellomtrinnet. Jeg har sagt at jeg er åpen for det. Men jeg har sagt at på grunn av praktiske utfordringer mener jeg vi skal prioritere de tre fagene vi har prioritert nå, først. Jeg vet i og for seg heller ikke om Arbeiderpartiet er for at vi skal ha kompetansekrav for alle lærere i norsk, engelsk og matematikk – det kunne det vært interessant å høre noe om. Den kulturelle skolesekken: Det er bra at man vil ha økt oppmerksomhet rundt den, men jeg hørte ikke noe om hva Arbeiderpartiets konkrete løsning var på Den kulturelle skolesekken. Ønsker man f.eks. å opprette et nasjonalt senter i Oslo for å styrke Den kulturelle skolesekken og styrke samhandlingen mellom kulturdelen og skoledelen, for å si det litt enkelt? Jeg hørte heller ikke Arbeiderpartiet si noe konkret om en av de tydeligste anbefalingene i rapporten Det muliges kunst, nemlig at man skal legge ned senteret i Bodø og flytte dette kompetansemiljøet til Oslo. Det er også lov å gi statsråden innspill og råd om det selv om man sitter i opposisjon. Bortsett fra dette er jeg enig i veldig mye av det representanten Tynning Bjørnø sa, men jeg hadde behov for å si dette. Helt til slutt: Jeg må innrømme at jeg stusset litt over noen av representanten Fylkesnes’ resonnementer. Det første som slo meg, var 1+1. Et overraskende svar på det ville vært 3. Det riktige svaret er 2. Så med andre ord – kreativitet som overraskende svar kan vel ikke alene være et tilstrekkelig kriterium. Jeg lurer alltid på hva man tenker når man snakker om det som kan måles og veies i skolen. La oss holde veiingen utenfor, jeg kjenner ikke til at det foregår så mye av det. Men én av de tingene vi forsøker å sjekke, er om elever i 5. klasse har lært å skrive, og om de kan lese. Hvis man skal være kreativ, hvis man i det hele tatt skal kunne ha en sjanse til også å delta i de mange praktisk-estetiske fagene, må man altså kunne lese. Da mener jeg det er viktig at vi sjekker det i 5. klasse – ikke fordi målingen i seg selv er viktig, men fordi det å kunne lese er en basis for all annen kunnskap man skal tilegne seg i skolen, også i de avgjørende praktisk-estetiske fagene.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
I forbindelse med omleggingen til femårig masterutdanning settes det ned et rammeplanutvalg. Det er riktig at vi har sagt at institusjonene må kunne tilby – jeg pleier ikke å si basisfagene, men de må kunne tilby norsk, matematikk, engelsk, eller et utvalg av dem, samisk og tegnspråk også inkludert. Det betyr jo ikke at det er de eneste fagene institusjonene skal tilby. Det er veldig viktig å understreke. Det er ikke slik at man skal få institusjoner som bare kan tilby det, nettopp av den grunn at vi har behov for lærere i f.eks. kunst og håndverk i fremtiden i skolen, og da er det viktig at vi har gode kompetansemiljøer som tilbyr det. Den andre delen er at det er viktig at kommunene ikke bare etterspør, men at de menneskene som har den utdannelsen, faktisk blir ansatt. På en måte er det en fallitterklæring mot det kommunale selvstyret hvis vi – for å få kommuner som underviser i kunst og håndverk, til å ansette kvalifiserte lærere, kommuner som har elever som skal ha kompetanse i det – må ha en nasjonal styring. Jeg mener at den type krav kan være rimelig å stille, men det er også en grunn til å stille spørsmålet: Hvorfor blir ikke disse personene med den kompetansen ansatt i dag? Jeg tror kanskje en av grunnene kan være at vi ikke er tydelige nok på at dette ikke er pustehullfag. Dette er fag med høye faglige krav og ambisjoner, som er viktige fag, og som står på egne ben. Jeg vil gjerne jobbe videre med anbefalingen fra Det muliges kunst og med det interpellanten tar opp, om vi skal ha strengere formelle krav. Jeg er åpen for det. Jeg kan ikke love hvordan vi vil konkludere, men jeg er åpen for at det kan være en mulighet. Men frem til det eventuelt kommer, er det rett og slett så enkelt som at kommunene er nødt til å ansette personer som har kompetanse i disse fagene. Da mener jeg det er naturlig å spørre kommunene om de ikke har de samme faglige ambisjonene når de ansetter en lærer i kunst og håndverk, som de har når de ansetter en lærer i matematikk.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
Til spørsmålet: Ja, det stemmer, og grunnen er rett og slett at hvis man skal ha en femårig masterutdanning for alle lærere, vil det være veldig kunstig, etter min mening, at man da – når femårig masterutdanning kommer – skal ha anledning til å bli lærer med bachelorgrad og PPU på toppen. Så da er det naturlig at man har det samme kravet for alle som skal inn i skolen, og at man ikke har en annen vei inn med et lavere krav. Jeg vil også si takk for debatten. Det har vært en interessant debatt med mange gode innspill. Det er vel ikke mer å si enn at hovedspørsmålet til interpellanten og ønsket om at dette er noe som det må jobbes videre med, og ikke legges i en skuff, at det er en idé som skal vurderes, og at man skal vurdere om man trenger kompetansekrav også innenfor praktisk-estetiske fag – kunst og håndverk på mellomtrinnet og ungdomstrinnet – har hun fått et positivt svar på. Det betyr at det helt sikkert kommer muligheter til å diskutere dette også senere.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
Det er en vanlig klage fra mange elever som får dårlige karakter på eksamen, at oppgaven var dårlig formulert. Jeg vet ikke om jeg skal prøve meg på det, for jeg synes egentlig at interpellasjonen fra representanten Skei Grande er ganske klar og tydelig på hva hun etterspør. Det hun etterspør, er: Burde finansieringssystemet inneholde konkrete komponenter som gagner universitetsmuseene? Svaret mitt på det er at jeg er ikke for et slikt system. Så drar hun opp en del andre problemstillinger som handler om hvordan vi da skal klare å styrke universitetsmuseene. Jeg må nok tillate meg å svare så pass kjedelig: Det er noe vi må gjøre og skal gjøre. Som jeg sa, gir vi ekstra midler og ekstra bevilgninger til å ta vare på museumssamlingene. Jeg vet også at det f.eks. er et stort behov for digitalisering. Det er en politisk prioritering som vi må finne rom for i budsjettene som kommer. Bygg er også avgjørende. Vi har et stort byggebehov i UH-sektoren. Igjen: Det er noe vi må finne rom for i budsjettene. Når det gjelder kjernen i problemstillingen, er jeg litt usikker på hvor representanten Skei Grande vil hen, for på den ene siden er Venstre det partiet som kanskje oftest snakker høyt, klart og tydelig om institusjonenes autonomi, om at universitetene skal være autonome, og det innebærer også at de må kunne gjøre sine egne prioriteringer. Så betyr ikke det at de kan prioritere universitetsmuseene bort, for det er en del av samfunnsoppdraget deres. De skal drive universitetsmuseer. Det betyr i hvert fall at det er vanskelig å se for seg et system hvor man samtidig som man respekterer universitetenes autonomi, lager et finansieringssystem som binder universitetenes økonomiske autonomi. Hvis det er den veien representanten Skei Grande ønsker å gå, er nok jeg i hvert fall skeptisk til det. Jeg mener at vår hovedoppgave er å sikre at universitetene tar den oppgaven, det samfunnsoppdraget, de har. Det gjør vi gjennom styringsdialogen, og styringsdialog med Kunnskapsdepartementet er ikke noe å kimse av. Det er ikke slik at jeg ringer rektorene. Det er langt tøffere enn som så. Så er det bygg og det å sikre vårt nasjonale ansvar for samlingene. Ved siden av det mener jeg ikke at vi skal ha en finansieringsordning som pålegger mer detaljerte krav enn i dag. Jeg mener det er praktisk vanskelig å få til. Jeg mener det vil bryte med institusjonenes autonomi. Derimot mener jeg det er et ganske viktig poeng at vi kan risikere å gå i motsatt retning. Hvis vi svekker de store universitetsmuseenes moderinstitusjoners autonomi og økonomiske handlingsrom, vil det gjøre vilkårene for universitetsmuseene vanskeligere.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
Jeg tror jeg skal avslutte litt mer optimistisk enn representanten Skei Grande kanskje la grunnlaget for. Representanten sier at jeg sier «beint nei», men det er jo slik som jeg har brukt mye tid på å snakke om i denne sal i forbindelse med budsjetter og andre saker, at den politiske situasjonen nå er slik at det er et flertall på Stortinget. Jeg pleier ofte å referere til flertallspartiene. Det betyr at dette ikke er noe vi kommer til å legge frem, men vi har jo som intensjon å bli enig med Venstre og Kristelig Folkeparti om viktige endringer, ikke minst i kunnskaps- og forskningspolitikken. Jeg mener at det å lage en egen komponent er både vanskelig og lite tilrådelig, men «beint nei» – det er mulig at de fire flertallspartiene også her kan finne noen gode løsninger. Så til gaveforsterkning. Det mener jeg er verdt å se videre på. Gaveforsterkningsordningen er bra. Den er bra både den som eksisterer på kulturområdet, og den vi har i dag, men det er noen problemstillinger ved den. Det at universitetsmuseene ikke er inkludert – uten at jeg nå på stående fot kan si helt presist hvorfor de ikke er det – er verdt å se videre på. Moms – jeg ser at finansministeren ikke er i salen, så da kan jeg si at det også er en problemstilling som er verdt å se videre på. Når det gjelder samlingsforvaltning og prestisjen som er knyttet til det, har nok representanten Skei Grande et poeng. Jeg må nok si at der har kulturministeren og undertegnede litt forskjellige roller, for f.eks. i diskusjonen om språksamlingene var jeg opptatt av å ikke blande meg for mye inn i institusjonenes egne prioriteringer. Jeg må minne om at en av de tingene som følger med stor autonomi, er også stort ansvar. I Norge har vi en sykdom som heter at vi skal stille politikerne til ansvar for alt mulig. Det er ikke noe forsøk på å fraskrive meg ansvar. Jeg har et ansvar som kunnskapsminister, men autonome institusjoner har også et ansvar for hvordan de selv forvalter sine midler. Så det er bra at man tar opp en debatt i denne sal. Det er bra at man stiller kunnskapsministeren til ansvar, men autonome institusjoner har også et selvstendig ansvar for sine prioriteringer. Når det gjelder de økonomiske løftene, er det både på bygg og på styrket mulighet for universitetsmuseene til å ta vare på de samlingene de har. Det er ambisjoner som jeg i aller høyeste grad deler. Så er det slik at der, som i alle andre slike pekuniære spørsmål, må man komme tilbake til det i budsjettene.
Henrik Asheim (Høyre), 2015-05-12:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg må begynne med å si at det er svært positivt at man allerede har satt i gang med en ganske bred vifte av tiltak for å sikre økt kompetanse, økt rekruttering og økt status til læreryrket. Statsråden viser til at det særlig på barnetrinnet er flest kvinner, og at dette kan ha en sammenheng med kjønnsrollemønsteret, og at barneskolen kanskje ofte ses mer i sammenheng med omsorg enn med kunnskap. Her mener jeg vi har en felles oppgave og jobb i å vise til hvor viktige barneskoleårene er, ikke bare som omsorg og lek og læring på den måten, men også at de er helt avgjørende for å løfte elevenes kompetanse. Kanskje noe av det vanskeligste å gjøre som lærer nettopp er å være lærer på de laveste trinnene, for her kommer det barn inn med helt forskjellig utgangspunkt, hvor alle skal nå det samme nivået for å kunne klare seg videre. Mer kunnskap om hvorfor menn ikke velger læreryrket er jeg naturligvis svært positiv til, og det kan være nyttig å få høre fra gutta selv, for å si det sånn, hvorfor de ikke velger å bli lærere, og hvorfor de eventuelt velger bort de laveste klassetrinnene. Jeg deler statsrådens skepsis til egne guttepoeng og for så vidt også skepsisen til om nye rekrutteringskampanjer er løsningen. Jeg tror den viktigste rekrutteringskampanjen for både menn og kvinner, også for å få flere menn til å forstå hvor viktig læreryrket er, er nettopp å få til et lærerløft som viser til hvor avgjørende læreren er for barnas fremtid, hvor viktig den jobben som gjøres i klasserommet, er, og med det også hvor utfordrende en slik jobb kan være. Jeg tror at det store potensialet vi har blant menn, allikevel må diskuteres grundigere. Jeg synes det er et problem at for mange av de voksenpersonene som barna møter i skolen, er kvinner – ikke fordi kvinnene som sådan er et problem, men jeg tror at kjønnsbalansen i barnehagene, som vi lenge har diskutert viktigheten av, også er viktig i skolene. Hvis vi sammen kan vedta tiltak for å øke statusen for læreryrket og øke opptakskravene til lærerutdanningen, tror jeg også vi kan få rekruttert både flere menn og flere kvinner. Én ting er hvem vi får til å søke, men det viktige er å få dem til å gjennomføre. Hvis det er slik at gutta forlater læreryrket før de er blitt ferdig utdannede lærere, må vi også se det i sammenheng med lærerutdanningen og hvilke tilbud den gir.