Ivar Kristiansen (Høyre), 2002-12-10:
Jeg er glad for at næringspolitikk og industripolitikk igjen er kommet i fokus i Norge. Det er på høy tid, vil noen si, og det er jeg helt enig i. Budsjettavtalen mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet på næringsområdet tror jeg vil vise seg å være et svært godt svar på de næringspolitiske utfordringene – og et viktig bidrag til å gi konkurranseutsatt sektor bedre rammevilkår. Vi finner de konkurranseutsatte arbeidsplassene overalt i landet, men særlig i Distrikts-Norge. Jeg vil takke Fremskrittspartiet for budsjettavtalen, og jeg vil takke Øystein Hedstrøm & co., som har gjort et godt budsjettforslag enda bedre. Det er derfor gledelig å registrere den nærmest unisone positive mottakelsen som budsjettavtalen har fått fra næringslivshold. Jeg får i disse dager mange meldinger om bedrifter som nedbemanner, legger ned eller avstår fra planlagte investeringer. Verst er nok situasjonen i fiskeindustrien, hvor hver fjerde virksomhet er i en nokså truet situasjon. Ressurssituasjonen får ta sin del av skylden, men i like stor grad møter industrien nå de negative virkningene av å stå utenfor sine viktigste markeder. Og i dag er det dessverre lite som tyder på at situasjonen for norsk fiskeindustri vil bli særlig enklere på kort og mellomlang sikt. Til tross for at det finnes lyspunkter, er industriens situasjon denne regjeringens største utfordring. De siste fem årene har vi hatt en årlig lønnsvekst her hjemme som har vært 2 pst. høyere pr. år enn hos våre handelspartnere. På flere områder viste siste lønnsoppgjør at offentlig sektor er blitt lønnsledende. Offentlig sektors sterke vekst er hovedårsaken. Parallelt med den sterke veksten i offentlig sektor – den særnorske lønnsutviklingen – er vår konkurransekraft blitt alvorlig svekket. Fram til sommeren 2000 ble denne lønnsdrevne svekkelsen av konkurranseevnen skjult av fallende kronekurs. Etter den tiden har kronekursen styrket seg med ca. 15 pst., hvorav 10 pst. siste år, til eksportindustriens fortvilelse. Lønnsutviklingen og den store renteforskjellen mellom Norge og våre handelspartnere har bidratt til at kronekursen nå er høyere enn noen gang siden 1986. Dette nødvendiggjorde behovet for et stramt budsjett, et budsjett som kan legge grunnlaget for lavere rente og svekket kronekurs. Skal vi kunne gi konkurranseutsatte arbeidsplasser en trygg fremtid, er vi i tillegg nødt til å skape et solid grunnlag for moderate, kommende lønnsoppgjør. Det har Regjeringen levert gjennom et stramt budsjett, hvor vi får en ytterligere utvikling med skatte- og avgiftsreduksjoner. Regjeringen og forliket med Fremskrittspartiet har tatt høyde for de krav og forventninger som ble fremmet fra næringsliv og fagbevegelse i høst. På den annen side er vi nødt til å få bukt med utgiftene i offentlig sektor. Vi er forholdsmessig det land i Europa med flest offentlig ansatte. En fortsatt ekspansiv finanspolitikk, som flere i denne salen legger opp til, vil legge kraftige hindre i veien for vår eksportindustri og dermed for Distrikts-Norge. Budsjettbehandlingen har vist oss at Regjeringen kjemper på to fronter for konkurranseutsatt næringsliv. På den ene siden står Fremskrittspartiets ønske om å bruke langt mer oljepenger. Jeg ser nå til min store overraskelse at bl.a. Senterpartiet langt på vei følger opp denne linjen. En slik linje vil øke etterspørselspresset i norsk økonomi og dermed igjen gi enda høyere rentenivå og kronekurs. På den andre siden står Arbeiderpartiets og SVs klassiske krav om skatteøkninger. Arbeiderpartiets forslag om igjen å innføre dobbelt skatt på utbytte, økt formuesskatt, skjerpet opsjonsbeskatning og å stramme inn delingsmodellen vil brutalt ramme kapitaltilgangen til nye prosjekter og hindre nødvendig omstilling i næringslivet. Når Arbeiderpartiet og SV nå har fått med seg Senterpartiet på laget og forsøker å fremstille seg som norsk politikks nye alternativ, bør varsellampene blinke på konkurranseutsatte arbeidsplasser. De svar på utfordringene landets private sektor står overfor, blir av disse partiene faktisk ikke møtt av en annen medisin enn de politiske løsningene som har skapt vansker for vår industri. Det kan neppe betegnes som annet enn krokodilletårer når representanter fra Arbeiderpartiet og SV bekymrer seg over problemene i norsk industri og konkurranseutsatt sektor. Samarbeidsregjeringen møter landets utfordringer på en robust måte og med en langt mer offensiv næringspolitikk enn de sprikende veivalg Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet presenterer. Siden Bondevik-regjeringens tiltredelse har vi lagt opp til å redusere skatter og avgifter med totalt 19 milliarder kr, inkludert neste budsjettår. Dobbeltbeskatning på utbytte er fjernet. Det samme er investeringsavgiften og flypassasjeravgiften. Det er innført et eget skattefradrag for bedriftenes forskningsutgifter – et system som forbedres kraftig neste år, og som kanskje er vårt viktigste bidrag til å nærme oss OECD-landenes FoU-satsing. Vi øker avskrivningssatsene, elavgiften reduseres og vi forbedrer opsjonsbeskatningen. På område etter område er den skatte- og konkurransefiendtlige politikk som Stoltenberg-regjeringen la opp til, drevet tilbake. Distrikts-Norge vil også oppleve en langt mer offensiv politikk. Skal norske bedrifter få en ny giv, må vi lykkes med å få ned det særnorske rentenivået. Kronekursen må svekkes. Norsk lønnspolitikk må ikke lenger skille seg fra konkurrentlandenes. Vi må få kontroll med sykefraværet. Det må i denne forbindelse være et tankekors for oss alle når vi skotter over grensen og registrerer at svenskene nå jobber aktivt med det mål for øye å halvere sykefraværet innen 2008. Også forskningsinnsatsen må økes. Våre konkurrentland forbereder seg nå på nye økter – EU gjennom sin Lisboa-strategi og gjennom sin utvidelse, en utvidelse som ikke vil gjøre situasjonen enklere for vår hjemlige industri, men som vil kunne gjøre hverdagen enda vanskeligere for vår fiskerinæring, som i dag sliter i betydelig grad, ikke minst med markedsadgangen til sitt viktigste, nærmeste og best betalte marked. Vi vil kanskje i løpet av kort tid se at med ett unntak er det euroen som er betalbar mynt i våre naboland. Unntaket er rubelens hjemland. Utfordringene står i kø. Det samme gjør også mulighetene. Hvis ideene og ildsjelene får større spillerom, hvis Regjeringen får videre oppslutning om sin nærings-, utdannings- og forskningspolitikk, skal vi makte å henge med i tempoet her hjemme. Skattefradraget for bedrifters utgifter til forskning og utvikling økes. Det blir mer penger til næringsrettet forskning gjennom Forskningsrådet. Forskningsfondet får et påfyll på 3 milliarder kr. Norge blir en aktiv aktør innenfor EUs nye rammeprogram for forskning og teknologi, med en ramme på 2,6 milliarder kr totalt for de kommende år. Vi vil se at det gjennomføres en massiv satsing på forskning og utvikling av nye fiskearter. Regjeringens tunge satsing på torskeprogrammet tar sikte på rask kommersialisering ved å stimulere til samarbeid mellom forskningsmiljø og næringsaktører. Satsingen på oppbygging av en nasjonal biobank i Tromsø vil også kunne gi uante perspektiver. En biobank vil kunne bli et viktig bidrag til at Norge skal kunne sikre en verdiskapning basert på eksisterende ressurser som hentes fra vår egen økonomiske sone. Vi er nødt til å lykkes med de omstillingsprosesser vi er i gang med. Hvis ikke, blir vi i enda større grad prisgitt en høy råoljepris. Regjeringen viser i dette budsjettet at de anstrenger seg til det ytterste for å prioritere vilkårene for vårt næringsliv. Det burde også opposisjonen være opptatt av i en tid da norsk næringsliv er inne i en tøff periode. Uten gode vilkår for næringslivet blir det ingen trygge arbeidsplasser. Jeg tror at vi kan enes om at trygge arbeidsplasser er noe av det aller viktigste vi kan bidra til å skape. Jeg tillater meg å ta opp det forslaget under området fiskeri som Høyre står sammen med Kristelig Folkeparti om.