Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det er vanskelig å samle inn skatter og avgifter, men enda vanskeligere er det når pengene i liten grad hentes fra dem som har mest. I Arbeiderpartiet har jeg ansvaret for alle avgifter. Jeg har stått opp tidlig og lagt meg sent i de åtte ukene som har gått siden Bondevik-regjeringen la fram sitt budsjett. Allikevel har det vært meget krevende å finne virkeligheten i den ordmagi sentrumspartiene og Regjeringen har knyttet til sine stadig skiftende budsjettall. At det også har blitt vanskelig for sjefen, selve statsministeren, så vi i Redaksjon 21 i NRK Fjernsynet etter høyreforliket. Der brukte Bondevik det at han ikke hadde fått gjennomslag for økte strømpriser, som en god begrunnelse for kutt i forhold til barnefamiliene. Og som om ikke det var nok, dukker sannelig det samme opp i sentrumspartienes merknader i innstillingen. Nå er det kommunene som skal være glade. Det er ikke så vanskelig for kommunene å få mindre inntekter, står det der, for det blir jo ikke flertall for Regjeringens ønske om også å øke elprisene. Dette er i beste fall å late som om man har gått seg vill i politikerskapt tåke. Arbeiderpartiets nei til avgiftsøkninger var et nei til økte kostnader for folk flest, og med det også et nei til den svekkelse av vår konkurranseevne en slik prisstigning ville føre til. Våre skatte- og avgiftsendringer retter seg mot dem som har mest. Den skatte- og avgiftslette som sentrumspartiene nå går inn for for å få støtte til at regjeringen Bondevik skal få sitte, har en annen inndekning. Kommuneøkonomien svekkes med over 1 milliard kr i forhold til Arbeiderpartiets opplegg. Fordelingsprofilen svekkes. Ikke en krone mer til eldrereformen. De svakeste skal betale mer av inndekningen. Arbeidsledige og barn rammes. Ja, selv kompetansesenteret for autister reduseres med 200 000 kr, men rederiene fredes. De endelige vedtak i dag, i tillegg til skatt, er vedtak om toll og de enkelte avgifter. Få, hvis noen, liker å betale avgifter til staten. Jeg har hatt og har den ambisjon at avgifter og systemene for disse gradvis skal bli mer hensiktsmessige i sin virkemåte. Endringene i bilavgiftene har vært et godt eksempel på dette. Det er derfor å beklage at Arbeiderpartiet ikke får flertall for sitt forslag om å fase ut de tyngste særnorske familiebilene, og at Regjeringens forslag i samme retning trekkes. At det i tillegg fortsatt skal være lov å montere klappseter i bagasjerommet på en bil for å kalle det en minibuss, er eksempel på at avgiftstriksing fortsatt heies fram av de borgerlige – framfor trafikksikkerhet. Utfordringene er mange på avgiftsområdet. Vi skal fortsatt betale mer for et uinnspilt enn for et innspilt videobånd. Sjokoladeavgiften som alene skaffer nær en milliard kr i statskassa, har en virkemåte nær et revynummer. Drikkeemballasjeavgiften, basert på hva som er inni emballasjen, ikke hva slags emballasje som brukes, tørster etter et nytt system. Vi har avgifter på den helsefarlige tobakken og på alkohol som forlengst har passert nivåer som er akseptable. Resultatet er for alkoholens del at halvparten av det som drikkes, er utenfor avgiftssystemet. Handelslekkasjen mot Sverige er et problem vi ikke kan overse. En rekke slike avgifter er spesielt omtalt i finansinnstillingen. En generell gjennomgang av disse bør nå skje i forkant av neste års budsjett, i revidert nasjonalbudsjett – en utfordring uansett hvilken regjering vi da måtte ha, men en utfordring som vi må gjøre noe med.