Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
På mandag satt jeg på flyet til Ottawa, og etter å ha snakket med min sidevenninne en stund på mitt begrensede engelsk, innså hun plutselig at jeg var fra Norge, og hun begynte å snakke norsk. Hun fortalte at hun hadde blitt mobbet gjennom hele skoletida. Da hun var ti år, bestemte hun seg for at hun aldri skulle bo i Norge. Det var et land som var så vondt at hun ikke kunne bo der. Og hun drømte om den dagen hun ble 18 og kunne flytte fra Norge. Hun emigrerte til Canada og driver nå en stor bedrift der. Da tenker jeg: Hvilket talent gikk ikke Norge glipp av! Så spurte jeg: Kunne noen gjort noe? Jo, foreldrene hadde én gang prøvd å si fra, men da hadde alt blitt mye verre. Da tenker jeg: Åtte år fra du bestemmer deg for at her skal du ikke bo, til du flytter – i de åtte årene var det mange som ikke gjorde noe, det var mange som ikke så. Jeg mener at hovedansvaret for at barn plager hverandre, fortsatt ligger hos voksne – voksne som ikke ser, voksne som ikke gjør noe, voksne som formidler holdninger som gjør mobbingen mulig. Det beste midlet vi har for å bekjempe mobbing, er å gi skolen lærere som er trygge, gode ledere i et klasserom, som tør å gå inn i alle de vanskelige tingene, og som ikke lar være å se fordi det er mest behagelig. Jeg vil ha lærere som det er respekt rundt, som har respekt både i klasserommet sitt, og også på skolen. Det er det beste vi kan gjøre for å bekjempe mobbing. Men så ser vi mange eksempler der konflikten blir stor, der lærer opptrer som mobber, der rektor blir mer opptatt av å beskytte sin egen lærer enn av å beskytte sine egne elever. Vi ser så mange eksempler på det, at noe må gjøres. Derfor bør det være noen utenfor skolen som elever kan gå til, og som foreldre kan gå til for å få rettleiing i hvordan de skal gå fram for å få løst slike episoder, slike konflikter og slike situasjoner som elever blir satt i. Jeg tror at elevombudet kan gjøre det. Jeg tror også at barneombudet kan gjøre det. Jeg tror det er viktig at vi ikke lager nye instanser for alle problemer vi har, for da får vi mange instanser. Så må jeg holde en tale som jeg har holdt mange ganger fra denne talerstol: Jeg syns ikke vi skal være lemfeldige med ordet «ombud». For det er vi som er ombud. Det er vi som er folkevalgte, som er ombud. Derfor har Venstre ikke gått inn for Kristelig Folkepartis forslag. For vi syns at ombudstittelen skal være knyttet til de folkevalgte. Men så er jeg åpen for at barn, som ikke har stemmerett, skal ha rett til sine egne ombud. Vi skal imidlertid være veldig restriktive med ombudstittelen og hvor mange ombud vi skal opprette i vårt samfunn. Den funksjonen som Kristelig Folkeparti etterlyser, det at vi lager en sånn type funksjon, støtter Venstre veldig. Men hvor vi legger den, om vi legger den i allerede opprettede institusjoner eller om vi oppretter noe nytt, det syns jeg regjeringa kan komme tilbake til. Vi skal være veldig restriktive med å tro at det å opprette ombud gjør at vi blir fratatt ansvar. Jeg føler at noen av de områdene der vi i dag har ombud, har blitt avpolitisert, og folkevalgte har blitt fratatt ansvar. Hvor ofte diskuterer vi forbrukerpolitikk? Sammenlignet med alle parlamentene rundt oss diskuterer vi veldig lite forbrukerpolitikk. Når 8. mars kommer, og 15 pst. av norske kvinner sier at de i sin arbeidshverdag føler at de krasjer i et glasstak, hvem er det norske medier spør om å kommentere det? De spør ikke norske politikere, de spør vårt likestillingsombud. Det avpolitiserer debatter, det fratar oss det ansvaret vi faktisk har for å være pådrivere i de politiske debattene vi har ansvaret for, så jeg syns vi skal være veldig restriktive med å opprette nye ombud. Det avpolitiserer, det fjerner ansvaret fra politisk område. Så tittelen ombud er knyttet til det å være folkevalgt. Det er et ansvar, men det er også en hederstittel som vi skal være sparsommelig med å dele ut til andre.