Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2017-05-02:
Jeg ser deg, president, og du ser meg. Vi ser denne flotte salen, og vi ser de vakre detaljene i den store lysekronen foran oss. Vi ser også Slottet langt der borte. Men alle gjør ikke det. Om lag 180 000 nordmenn har så svekket syn at de regnes som synshemmede, og mer enn 1 000 nordmenn er helt blinde. Men synet er langt fra alt. Vi trenger verken å se lysekronen eller Slottet for å kunne gjøre en god jobb her inne. Men hadde jeg vært synshemmet eller blind, hadde jeg vært avhengig av tilrettelegging for å kunne gjøre jobben som folkevalgt – naturligvis. Blinde og synshemmede trenger god tilrettelegging sånn at de kan delta på alle områder i samfunnet. Ledelinjer, briller, punktskriftbøker, hunder, pc, ledsagere – ja, tiltakene er mange. I avisen for en stund siden kunne vi lese om app-en som ser for de blinde. Hjelpemidlene er mange, og teknologien er i utvikling. Vi skal gjøre vårt ytterste for at alle med ulike funksjonsnedsettelser skal kunne delta på alle områder i samfunnet. En av de aller, aller viktigste arenaene for deltagelse er skolen, vår felles skole der elever møtes ut fra ulike kulturer med ulike forutsetninger og ulike bakgrunner, en skole som skal utjevne forskjeller og bidra til å skape forståelse, respekt og ikke minst bidra til at alle får like muligheter til å utnytte sitt potensial til å leve forskjellige liv og bidra i samfunnet. Det er en formidabel oppgave som krever mye av samfunnet, av skolen og også av oss politikere. Faller man ut på skolen, er sjansen for å falle ut av arbeidslivet stor. Faller man ut av jevnalderfellesskapet, er det stor sjanse for at man føler seg på sidelinjen og utenfor. Selv om vi har gode tanker og visjoner om skolen vår og mye fungerer nettopp etter de visjonene, vet vi at det er enkelte områder som vi må vie ekstra oppmerksomhet. Et av disse områdene er opplæringssituasjonen for blinde og svaksynte i skolen. Blinde og svaksynte har krav på en fullgod opplæring i vår felles skole. Det krever tilrettelegging, det krever kompetanse, det krever ressurser, og det krever hjelpemidler. Det siste først: hjelpemidler. En undersøkelse gjennomført for et par år siden av MMI for Norges Blindeforbund, viste at åtte av ti elever som er avhengig av lærebøker med punktskrift, får bøkene for sent. Jeg tok opp denne saken i spørretimen, og jeg brukte et eksempel fra statsrådens og mitt hjemfylke, Telemark. Remi, som da var ni år og gikk på skole i Kviteseid i Telemark, hadde ventet over åtte måneder på å få skolebøker med punktskrift – åtte måneder der man ikke får følge det samme opplegget som de andre i klassen, åtte måneder der man står i fare for å havne både utenfor og på sidelinjen. Tenk deg selv, president, at du og jeg hadde gått på samme skole, i samme klasse, og jeg hadde alle lærebøkene fra skolestart, men du fikk dem først rundt påsketider. Det er ikke rettferdig. Det er ikke akseptabelt. Men heldigvis har jeg inntrykk av at dette har bedret seg etter at situasjonen med Remi ble tatt opp. Det er bra. Vi må bare sørge for at det ikke skjer igjen. For et drøyt år siden fikk vi presentert en undersøkelse fra Blindeforbundet der 65 pst. av synshemmede barn og unge oppgir at de blir mobbet. Nesten samtlige oppgir at mobbingen har foregått i skolegården. Samtidig sier nesten halvparten at skolen ikke har gjort nok for å løse situasjonen. I disse dager behandler Stortinget en ny lov som skal sørge for at skolene skal gjøre mer for å avdekke og bekjempe mobbing. Jeg håper resultatet av den behandlingen blir en forsterket lov som sørger for at elevenes rettssikkerhet blir godt ivaretatt, samtidig som det ageres raskt når mobbing oppleves. Men paragrafer er ikke nok for å inkludere og sørge for at elever har det trygt på skolen eller opplever seg som en del av et fellesskap. Det hjelper ikke med aktivitetsplikt dersom man ikke er en naturlig del av jevnalderfellesskapet eller er inkludert i det daglige læringsmiljøet og det sosiale fellesskapet i klassen. Undersøkelser viser at 40 pst. av blinde og svaksynte elever har fått fritak i ett eller flere fag. Norsk sidemål, matte, gym, engelsk og norsk hovedmål er de vanligste fagene å få fritak i. Jeg stiller meg selv spørsmålet: Er fritak den beste måten å sikre en best mulig opplæring på? I enkelte tilfeller kanskje, men hele 40 pst., det syns jeg virker mye. Det samme har blitt problematisert når det gjelder nasjonale prøver. Vi må passe på at vi ikke bruker lettvinte løsninger. Kan vi få denne prosenten ned ved at alle strekker seg litt lenger, tilpasser undervisningen litt mer, tilbyr litt mer tilrettelegging, ja, da tror jeg alle vil være tjent med at vi gjør nettopp det, strekker oss litt lenger. Jeg har også lyst til å trekke fram historien som blinde Isabel Engan delte i et intervju for en tid tilbake. Hun husker mange fine dager fra barne- og ungdomsskolen, men hun husker også mange vanskelige. Hun forteller om hvordan det føles når alle rundt henne plutselig bryter ut i latter, og at hun vet at det er henne de ler av, selv om hun ikke kan se det. Hun sier: «Jeg husker at folk syntes det var gøy å ta bort stolen min for eksempel. Det var sikkert humoristisk ment, men jeg følte meg jo tråkka på, og mobba». Og videre: «Det var vanskelig å finne folk i friminuttene fordi jeg ikke kunne delta på ballspill, og det var ikke like enkelt å løpe sisten. Veldig mange bare løp ut i friminuttene, og så var jeg igjen med læreren.» Isabel er en sterk jente og valgte å studere spesialpedagogikk. For en kapasitet innenfor det fagfeltet! Hun avslutter intervjuet med å peke på en løsning. Hun tror veien ut av problemet ikke er å tenke på funksjonshemmede elever som annerledes, men som en naturlig del av klassen. Det tror jeg også. Jeg er helt enig med henne. Men da må vi gjøre nettopp det, sørge for at alle elever med ulike funksjonshemninger får en fullgod opplæring, med god tilpassing og tilrettelegging sånn at man i størst mulig grad kan være en del av klassen og fellesskapet. Derfor avslutter jeg interpellasjonen med å stille følgende spørsmål til statsråden: Hva vil statsråden gjøre for å sikre at blinde og svaksynte får nødvendig tilrettelegging og opplever en fullgod opplæring og et mer inkluderende skolemiljø?