Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Hvordan er status nå – etter at likestillingsloven har virket i over 20 år? Det er fortsatt store utfordringer for å oppnå likestilling i dagens Norge. Vi har hvilt lenge på laurbærene. Vi ble kanskje verdensmestre i formell likestilling for 20 år siden, men ikke i reell likestilling. I revideringen av likestillingsloven i vår ble det lagt inn krav til viktige instanser i samfunnet, ikke minst til næringslivet og arbeidslivets organisasjoner, om å ta et økt ansvar for likestilling. Det er viktige forbedringer av lovverket, men det må ikke bli en sovepute. Vi må bruke enhver anledning til å bære fanen om likestilling mellom kjønnene høyt. Mange tror at vi i 2002 har likelønn. Men mer enn 20 år etter at det ble påbudt, er det fortsatt slik at kjønn bestemmer lønn. I privat tjenesteyting, f.eks. i banktjenesten, har kvinner 82,6 pst. av menns lønn. Skoleverket er best, men selv her er lønnsforskjellen på 93,8 pst. Den reviderte likestillingsloven gir nå adgang til å sammenlikne lønn på tvers av faggrenser og tariffavtaler. Kvinner og menn tar fortsatt forskjellig utdanning og arbeider på forskjellige områder og i ulike sektorer, selv med lik utdanning. Det er et viktig framskritt at vi nå kan sammenlikne lønn på tvers. Dersom man ved en slik sammenlikning kommer fram til at arbeidene er av lik verdi, selv om de i det ytre er ulike, skal de også lønnes likt. Det betyr at vi nå kan sammenlikne forholdsvis ulike arbeidsområder. Det skal ikke lenger være noe til hinder for at f.eks. en kvinne som er sykepleier, kan få vurdert sin lønn opp mot en mannlig ingeniørs lønn i samme virksomhet. Det er et stort framskritt. I 1981, samme år som Gro Harlem Brundtland ble vår første kvinnelige statsminister, innførte hun en bestemmelse om kjønnsrepresentasjon i offentlige styrer og råd. Det er 20 år siden. Var det noen som sa at vi er på etterskudd? Likestillingsarbeidet må ikke bare styrkes, det må styres. Ansvaret for å fremme likestilling gjelder ikke bare for det offentlige. Det gjelder alle, ikke noen få utvalgte. Vi vet at det kun er 6 pst. kvinner i styrer og råd i Norge, og fremdeles har næringslivets ledende storbedrifter kun 6 pst. kvinner i ledende stillinger. Kvinner har økt sin kompetanse, og det er nå et flertall av kvinner i de høyere utdanningsinstitusjonene, men blant professorene er fortsatt bare 11 pst. kvinner. Det må jo føles helt absurd for dette flertallet av kvinner å gå i en institusjon hvor nesten ni av ti i de ledende akademiske stillingene er menn. Her har vi en stor jobb å gjøre. Vi har kommet langt i likestilling i Norge, men ikke langt nok. Endringene i likestillingsloven, med krav om 40 pst. kjønnsrepresentasjon i bedriftstyrene, kan bidra til å sette likestilling på dagsordenen på en ny måte. Jeg håper at de arbeidene som gjøres med næringslivet, når fram. Hvis ikke, må dette lovfestes slik at det ikke blir noe valg. Forbudet mot forskjellsbehandling i forbindelse med bruk av permisjonsrettigheter ble også styrket i revideringen av likestillingsloven. Det var et viktig grep for å styrke menns rett til en andel av fødselspermisjonen. Bestemmelsen skal styrke menns posisjon i forhold til arbeidsgivere som har liten forståelse når far ønsker å benytte seg av sin lovfestede rett til fedrekvoten og til permisjon i to uker etter fødselen. Det er avgjørende for utviklingen av familien og rollefordelingen mellom kjønnene at fars permisjonsrettigheter blir styrket. Kampen for likestilling i hjemmene er en viktig utfordring i tiden framover. Barnehagereformen har fokus på å gi alle barn et tilgjengelig og godt pedagogisk tilbud på dagtid. Det er til beste for barna. En annen virkning av reformen er at den bygger opp om likestilling. Familiepolitikken er helt sentral i forhold til å sikre likestilling i hjemmene. Arbeiderpartiet var ansvarlig for fedrekvoten på fire ukers fødselspermisjon. I dag er det noe de fleste fedre benytter seg av. Når et par får et barn, skjer det dramatiske endringer i rollefordelingen i hjemmet. De to første ukene har fedre i dag rett til å være hjemme, ca. halvparten med rett til lønn, resten ulønnet. Det er viktig at vi styrker de permisjonsordningene som gir den muligheten. Statsråden snakker varmt om kontantstøtten, og det brukes mye penger på den i Norge. Men vi kan fastslå at den ikke har virket likestillingsfremmende. Det viser seg at det er kvinner som, gjennom kontantstøtten, får noen minutter ekstra med barna sine. Det er langt mindre enn det man kunne ha fått for den samme summen på andre områder. Menn har ikke fått noen effekt av den. Vi er fortsatt nødt til å ha store ambisjoner i likestillingspolitikken. Dessverre er dette året et hvileår også på det området.