Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2000-05-25:
Denne meldingen er lagt fram av Bondevik-regjeringen, men det var lett for den nye arbeiderpartiregjeringen å stille seg bak den. Den er nemlig forbløffende lik den meldingen som arbeiderpartiregjeringen la fram høsten 1989, om offentlig rettshjelp. Den meldingen ble trukket av den borgerlige Syse-regjeringen, men den er altså forbløffende lik både i oppbygging og i overskrifter, men også hele avsnitt, vurderinger og forslag er like. Desto mer gledelig er det at innstillingen nå viser at det er veldig stor grad av enighet i komiteen. Store deler av meldingen er en gjennomgang av dagens ordning og historiebeskrivning. Det er et nyttig bakteppe å ha når vi skal treffe avgjørelser om endringer. Gjennomgangen avslører også at det er svært mangelfulle undersøkelser på området. Den nyeste undersøkelsen som er presentert i meldingen, er fra 1991 – altså ni år gammel – og det finnes ikke jevnlige undersøkelser som gir et sammenligningsgrunnlag med hensyn til hvordan utviklingen har vært. Derfor sier en samlet komite at vi må ha bedre statistikk, bedre undersøkelser, bedre evalueringer, slik at vi får et godt grunnlag for å ta avgjørelser. Fri rettshjelp-ordningen må utvikle seg på samme måte som samfunnet gjør det. Det er vanskelig å definere hva folks behov for rettshjelp er. Det er et fleksibelt begrep. Det er heller ikke slik at det offentlige bør finansiere ethvert rettshjelpsbehov. Det som står sentralt, er at det ikke skal være lommeboken eller muligheten og evnen til å områ seg som er avgjørende for om man får sin rett. Og dessuten: Jo større personlig betydning en sak har, og jo større inngrep den er, jo viktigere er det å få hjelp. Det moderne velferdssamfunnet er et komplisert samfunn. Det finnes en mengde regler om folks rettigheter. Det er et gjennomregulert samfunn. Vi har et konglomerat av regler, ofte er det som å finne fram i en labyrint før man kommer til kjernen, til poenget. Det gjør at vi trenger hjelp. De undersøkelsene som er foretatt, viser alle at det er et udekket rettshjelpsbehov blant folk. Det er også ganske oppsiktsvekkende at undersøkelsene viser at det er offentlige organer som dominerer som motpart i de sakene hvor folk har et udekket behov. Det kommer også fram at bruken av privatpraktiserende advokater er veldig ujevn. Tre fjerdedeler overveier aldri å bruke advokat, og den andelen er særlig høy blant folk med lav inntekt og lite utdanning. Bruken av advokat stiger med inntekt. Dessuten er det flest menn som bruker advokat. Det har blitt sagt at menn går til advokaten når de har et problem, mens kvinner går til legen. Det kan kanskje være noe i det. Men det er jo mange andre muligheter til å få hjelp enn å gå til advokat – eller lege for den del. For eksempel har forvaltningen en opplysnings- og veiledningsplikt overfor borgerne. Landet er godt utbygd med mange forbrukerkontorer som hjelper til i forbrukersaker. Vi har ulike reklamasjonsnemnder for bransjene hvor man kan bringe inn sin sak. Vi har to rettshjelpskontorer. Vi har interesseorganisasjoner som gir sine medlemmer juridisk hjelp, og vi har studentrettstiltak. Det er i dette bildet at fri rettshjelp skal være katalysatoren for å gi rettshjelp til dem som har behov. Fri rettshjelp skal bidra til å utligne forhold som gjør at det er ulikt og klassedelt om folk som har behov for rettshjelp, søker slik hjelp. Det innebærer at vi går over til konkretiseringene og enkelthetene i meldingen. Det er noen saker som er så viktige at man bør få hjelp uansett egen økonomisk situasjon, også selv om man har en inntekt som ikke er veldig lav. Det dreier seg om saker som er en inngripen i den personlige sfæren, om saker hvor myndighetene bruker makt overfor en borger. Hvor mange slike saker som kommer inn under fri rettshjelp, varierer fra år til år, men i 1998 utgjorde de over halvparten av det totale antall saker. Komiteen går inn for at vi opprettholder dette skillet med at de viktigste sakene, de som er aller viktigst personlig for folk, ikke skal være behovsprøvd i forhold til inntekt. Men har man en liten inntekt, har man heller ikke noe til overs, og da har man heller ikke penger til rettshjelp. Fra 1997 har inntektsgrensen vært 150 000 kr for enslige og 170 000 kr for dem med forsørgeransvar. Vi snakker altså om lave inntekter. Men allikevel kommer en fjerdedel av Norges husholdninger inn under denne grensen. Det er flere som har kommet med innspill om at denne grensen bør heves, men ingen fremmer forslag om det her i dag. Det går fram av meldingen og også av innspill som vi har fått fra ulike hold mens vi har jobbet med saken, at det er andre ting enn inntektsgrensene som er et større problem i forhold til det å få rettshjelp, og da snakker vi om dekningsområdet for fri rettshjelp. Derfor går vi inn for at vi skal prisjustere inntektsgrensen årlig. Vi går inn for at egen bolig ikke under noen omstendighet skal regnes som formue – bare i helt spesielle unntakstilfeller. Og vi går inn for å utvide dekningsområdene. Men komiteen sier også at når endringene er gjort, må ordningen følges opp og evalueres. Hvis det viser seg at det fortsatt er et udekket behov som kan skyldes at inntektsgrensene er for lave, må man se på en heving av disse. Komiteen går altså inn for å utvide dekningsområdet. De viktigste sakene som nå kommer inn som prioriterte saker, er saker hvor et offentlig organ er motpart. Hittil har de vært uprioriterte. Det er altså bare i unntakstilfeller at man har fått hjelp i slike saker. Det har først og fremst vært begrunnet med nettopp den opplysnings- og veiledningsplikten som forvaltningen har. Det burde jo ikke være nødvendig med rettshjelp når saksbehandlerne og det offentlige er pålagt å drive veiledning, men det viser seg altså i praksis at dette ikke fungerer godt nok. Det har nok sammenheng med at regelverket har blitt mer omfattende og mer komplisert. Det har blitt mer sektorisert enn hva det har vært, og dessuten er det heller ikke til å legge skjul på at saksbehandlere i forvaltningen har et stort arbeidspress og begrenset tid til å drive den veiledningen de faktisk er pålagt. Det må selvfølgelig gjøres noe med både holdninger og prioriteringer innenfor forvaltningen, slik at en slik veiledning kan bli gitt. I tillegg ser vi altså behov for at man kan trekke inn rettshjelp utenfra når det offentlige er motparten. Der er særlig aktuelt å gi rettsråd i en slik situasjon, men vi utelukker ikke at det også kan være behov for sakførsel. Videre er det en del områder som det har vært liberal praksis på, og hvor praksisen nå blir befestet som regelen. Det gjelder f.eks. barnevernssaker, hvor etterspørselen etter rettshjelp har vært stor, og også i stor grad er innvilget. Det tar vi konsekvensen av og innlemmer dem blant de prioriterte sakene. Vi gir også bedre rettshjelp i gjeldssaker, og vi vil gi bedre rettshjelp til utenlandske kvinner som opplever samlivsbrudd, og som har hatt samlivet som grunnlag for opphold i landet. Vi ønsker å likestille de sakene med andre typer fremmedsaker og utlendingssaker. Barnefordelingssaker er veldig spesielle – det er jo saker som ideelt sett ikke burde bringes inn i noe rettssystem i det hele tatt, men den ideelle situasjonen er vi ikke i. De er spesielle fordi det her ikke er en kamp mellom to parter som er poenget, men det er å gi den uskyldige tredjeparten i midten den best mulige løsningen. Derfor bør det være en jevnbyrdighet mellom foreldrene. Vi har hatt en liberal praksis. Det har vært gitt mange dispensasjoner fra inntektsgrensen i denne type saker, nettopp for å tilstrebe jevnbyrdighet. Men komiteen ser at det kan være behov for å vurdere flere tiltak for å sikre dette, f.eks. et begrenset fritt rettsråd uansett inntekt. Egenandelene er et kapitel for seg. De dekker en svært liten andel av de totale utgiftene, og dessuten er det store administrative kostnader ved å ha dem. De utgjør faktisk mer enn halvparten av inntektene som kommer inn. Det er et komplisert regelverk, og det er kompliserte utregninger. Nå ønsker vi en forenkling. Egenandelen vil først og fremst være et signal til brukerne om at det faktisk koster å benytte seg av rettshjelp, og er et forsøk på å hindre overforbruk fordi man selv til en viss grad blir økonomisk belastet. Vi vil derfor fortsette opplegget med en grunnandel – en slags inngangsbillett for å komme inn i fri rettshjelp-systemet – som nå foreslås økt til 500 kr. Dessuten er det naturlig at man må yte et tillegg utover dette når domstolene kommer inn i bildet. Høyre har en dissens på hvordan det tillegget skal utformes. Flertallet går inn for meldingens skissering, at fortsatt skal 25 pst. av utgiftene dekkes, men med et tak på 5 000 kr. Vi mener at 5 000 kr er nok. Vi skal huske på at vi her snakker om folk som har en inntekt på 150 000-170 000 kr. Dessuten vil et slikt tak gjøre det mye enklere, det vil rent administrativt bli en avbyråkratisering av ordningen. Komiteen åpner også for å innføre en ny egenandel. Det dreier seg om de ikke-behovsprøvde sakene. Når man kommer inn under dem, men har en inntekt som er over grensen, sier vi at man må vurdere om man skal kunne innkreve en egenandel. Men det er noe som må brukes med forsiktighet på grunn av sakens art og betydning. Det rimeligste for samfunnet, og det som også vil medføre minst menneskelige påkjenninger, er jo en avklaring før man kommer til rettsapparatet. Det kan vi oppnå gjennom veiledningsplikten, det kan vi oppnå gjennom en regelforenkling over hele fjøla i forvaltningen, det kan vi oppnå gjennom å presentere reglene på en forståelig måte for brukeren. Det kan vi også oppnå gjennom bedre bruk av studentrettstiltakene – vi har fem av dem spredt rundt om i landet med studenter som gjør en formidabel innsats med et glødende engasjement. Komiteen ønsker å styrke disse tiltakene og trekke inn flere studenter i det arbeidet. Vi vil også innføre gratis førstegangskonsultasjon på en halv til én time uten egenandel. Den advokatvaktordningen som Advokatforeningen prisverdig nok har igangsatt 31 steder, viser at mye kan avklares bare ved en slik førstegangskonsultasjon og vil være en slik førstehjelp for veldig mange. Komiteen vil ikke bare opprettholde mangfoldet i rettshjelptiltakene, men også utvide og styrke dem. En samlet komite sier at det å stimulere til ulike statlig støttede rettshjelpsprosjekter som er lokalt tilpasset, både etter folks behov og i forhold til lokal kunnskap, er noe det må satses på. Vi synes det er synd at Fremskrittspartiet og Høyre, etter å ha stilt seg positive til mangfoldet, ikke blir med på det neste skrittet, nemlig å ha mer rettshjelp i offentlig regi. Flertallet går inn for det. Vi ønsker ikke offentlige advokatkontorer, men vi viser til at rettshjelpskontoret i Oslo fungerer svært bra – slike kontorer kan være tenkelige flere steder. Vi viser til servicekontorene som bygges opp i distriktene, der kan det være behov for advokathjelp. Vi viser til andre steder som folk oppsøker når de har et rettshjelpsbehov, så som krisesentre osv. Dessuten må vi i større grad benytte adgangen som fins i loven i dag, til at ikke-jurister kan gi rettsråd. Da håper vi – når vi nå er ni år på etterskudd – at vi får en kjapp oppfølging fra statsråden, at lovproposisjonen kommer, og at hun ellers følger grundig opp.