Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2003-11-28:
Høyre og de andre regjeringspartiene er en del av det flertallet i denne saken som i dag avviser forslaget om å innføre fri kommunal skattøre og en statlig stykkprisfinansiering av de private velferdstjenestene. Jeg er av den oppfatning at disse spørsmålene ikke kan vurderes isolert fra kommunesektorens finansiering generelt. Regjeringen har nylig satt ned et nytt inntektssystemutvalg, som skal vurdere hele det kommunale finansieringssystemet. Her hører også disse spørsmålene hjemme, og jeg er overbevist om at de vil bli vurdert grundig. Spørsmålet om lokal beskatningsfrihet ble sist drøftet av Inntektssystemutvalget så sent som i 1997. Utvalget gikk ikke inn for lokal beskatningsfrihet, i første rekke fordi det ville vanskeliggjøre den makroøkonomiske styringen av kommunesektoren. I kommuneproposisjonen for 1999 ble det foreslått en begrenset forsøksordning, men dette ble ikke vedtatt av Stortinget. Jeg tror det kan være riktig i denne sammenhengen å understreke at Høyre og Fremskrittspartiet har samme syn når det gjeld betydningen av det reelle innholdet i det lokale selvstyret. Dette gjelder prinsippet om at gevinsten av verdiene som skapes i lokalsamfunnet, i størst mulig grad også skal høstes lokalt. Det er bl.a. tanken bak forslaget om å tilbakeføre en del av selskapsskatten til kommunene, samt prinsippet om at penger i størst mulig grad skal følge pasienten. Likevel må vi sikre at kommunene må ha muligheten til å styre økonomien ut fra lokale behov, og ha nødvendig lokal frihet til både å prioritere ressursbruken og å få mest mulig igjen for pengene. Teorien bak forslaget om å innføre fri kommunal skattøre kan lyde fascinerende, selv om erfaringene tilsier at problemet ikke ville ligge lokalt, men kanskje mer i denne salen. En såkalt fri skattøre vil måtte ha en maksimalgrense, og den vil veldig lett kunne bli en minimumssats for lokal skattlegging. Det har vi sett før. Kommunene har jo i dag faktisk en mulighet til å fastsette sin lokale skattøre, men av flere grunner er alle kommuner på maksimalsatsen. Selv satt jeg i sin tid i formannskapet i daværende Sem kommune, som i 1977 var den siste kommunen her i landet som hadde en lavere lokal skattøre enn maksimalsatsen. Det var en nøysom kommune, med lavere skattøre enn alle andre kommuner, med samlede kommunale avgifter til vann, avløp, renovasjon og feiing på 162 kr og 50 øre, og kommunen hadde til og med penger i banken. De som satte en stopper for en lavere skattøre, var daværende regjering og storting, som fikk den fikse ideen at siden kommunen hadde råd til å ha en lavere skattøre, så måtte de ha så god råd at de kunne tåle et tilsvarende trekk i rammeoverføringen. Dermed ble regningen dobbelt så stor, og det er få innbyggere som vil takke sine lokale politikere for et vesentlig redusert tjenestetilbud, bare fordi noen prinsipper skulle holdes. Dermed følte kommunen seg tvunget til å øke den lokale skattøren til maksimalsatsen. Et eller annet får meg til å tro at dette kan komme til å skje igjen. Iveren noen har til å detaljregulere kommuner og fylker, vil lett kunne føre til nye kreative forslag om omfordeling. Da blir på en måte vitsen borte. For meg er dette dilemmaet et helt avgjørende argument for å si at forslaget representantene Torbjørn Andersen, Per Sandberg og Gjermund Hagesæter har fremmet her, må vurderes i en mer helhetlig sammenheng, og det vil kunne skje i det nylig nedsatte inntektssystemutvalget. Da vil man også kunne diskutere systemer som virkelig vil sikre den lokale handlefriheten, også mot kreative påfunn i denne salen.