Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2008-10-24:
Det har vært pinlig å observere Regjeringens retoriske krumspring i forbindelse med den internasjonale finanskrisen. For tre uker siden stod finansministeren frem og hevdet at krisen var et amerikansk fenomen, og at den skyldtes at det amerikanske finansmarkedet var uregulert. Det norske markedet var derimot gjennomregulert, og noen krise ville ikke kunne oppstå her. Videre hevdet finansministeren at det var slik Fremskrittspartiet ønsket at markedet skulle fungere, og antydet at dersom Fremskrittspartiet hadde styrt Norge, ville vi hatt tilsvarende krise her. Og oppmuntret av mediene gikk finansministeren stadig lenger, og etter et hallelujamøte med SVs landsstyre løp finansministeren til Dagsrevyen fredag 3. oktober og påstod at markedsøkonomien hadde spilt fallitt. Dette må ha vært et høydepunkt i finansministerens politiske karriere. Nå var ikke USA bare den største trusselen mot verdensfreden, men USA hadde snublet i sin egen religion, nemlig markedsøkonomien. Alt lyktes for denne Regjeringen. Etter hvert opplevde vi en stadig mindre skråsikker finansminister. Først ble det konstatert at utfordringene med det amerikanske penge- og kredittmarkedet ikke først og fremst skyldtes mangel på reguleringer, men at reguleringene var ukoordinerte og med motstridende mandater. Dette fikk finanskomiteens medlemmer klart lære da vi var på besøk i USA i 2006. Videre har USA en ukultur for politisk overprøving av tilsynets oppgaver, noe som bl.a. har ført til lovvedtak om å tillate boliglån med lav sikkerhet. Dette førte bl.a. til at flere grupper med dårlig betalingsevne fikk boliglån de aldri burde ha fått. Samtidig er amerikanernes boliglån knyttet til boligen. Det betyr at når boligprisene faller, og verdiene synker under boliglånets verdi, så kan amerikanerne gi fra seg nøkkelen til banken, samtidig som de selv blir gjeldfrie. Videre valgte den amerikanske sentralbanksjefen under sterk politisk oppfordring å holde renten kunstig lav. Denne politikken førte til følgende: flere fikk lån, finanstopper og boliglånsformidlere fikk store bonuser, politikerne ble gjenvalgt, og sentralbanksjefen ble geniforklart. Til slutt sprakk boblen, og stadig flere råtne boliglån kom til syne. Under høringen av tidligere sentralbanksjef i Kongressen i går natt, innrømmet Alan Greenspan at konkurransen ikke har vært god, og at systemet gjorde det mulig for noen grådige å ta risiko som andre til syvende og sist måtte betale for. Man har altså hemmet markedet. Jeg har den siste tiden registrert at enkelte politikere har forsøkt å slå politisk mynt på finanskrisen. Disse har da valgt å underslå at markedsøkonomi og handel i løpet av de siste 50 årene har ført hundrevis av millioner mennesker ut av fattigdom, og, kanskje enda viktigere, at markedsøkonomien har bidratt til politiske friheter og fordeling av makt, samtidig som planøkonomi, som er sosialistenes favoritt, uten unntak har ført til det motsatte. Finnes det i det hele tatt et eksempel på at man har klart å ha politiske friheter uten markedsøkonomi? Jeg tror ikke det. Så tilbake til Norge. Etter noen få dager oppdaget Regjeringen plutselig at norske banker og finansinstitusjoner var en del av et globalt finansmarked. Og de mange reguleringene som finansministeren påstod ville hindre finanskrise i Norge, var plutselig ikke så effektive allikevel. Og nå var retorikken en annen – fra nesten ingen konsekvenser, grunnet et gjennomregulert marked, til at finanskrisen nå ville få store konsekvenser med behov for ekstraordinære redningstiltak. Tiltakspakken som Stortinget vedtar i dag, understreker dette. 350 milliarder kr utgjør ca. 15 pst. av Norges bruttonasjonalprodukt, mens tiltakspakken i USA på 4 500 milliarder kr utgjør ca. 5 pst. av det amerikanske BNP. Nå er det forskjell på disse pakkene med konkrete penger og garantier – jeg er fullt klar over det – men det sier litt om perspektivet for det vi faktisk vedtar her. Det kan tolkes på flere måter, men det er i hvert fall åpenbart at Regjeringen hadde liten kjennskap til amerikansk kredittregulering. Men kanskje mer alvorlig er det at norske myndigheter ikke forstod finanskrisens konsekvenser for det norske penge- og kredittmarkedet. Avslutningsvis ønsker jeg å rette oppmerksomheten på en av merknadene som Fremskrittspartiet har i innstillingen til denne saken. Faktum er nemlig at det globale penge- og kredittmarkedet tilføres enorm likviditet gjennom de mange tiltakene som nå iverksettes over hele verden, uten av likviditeten matches med produktivitetsvekst. Med 1970-tallets erfaringer i minne er det mulig at de mange likviditetspakkene som nå lanseres, vil kunne føre til en galopperende, global inflasjon, og dermed gjøre problemene i verdensøkonomien enda verre, ja, nærmest uhåndterlige, og et bidrag til lavere rente er det i hvert fall ikke. Det er jo ikke slik at dette vil skje i morgen, for det er akkurat nå likviditeten trengs, men virker alle disse tiltakene parallelt, og verdensøkonomien begynner å fungere igjen, står vi foran en stor likviditet hvor det ikke er matchende produktivitetsvekst, som gjør at vi globalt sett kan få store utfordringer på inflasjonssiden. Det må alle her i Stortinget være klar over.