Sivert Bjørnstad (Fremskrittspartiet), 2015-06-11:
La meg få begynne med å takke komiteen for godt samarbeid under behandlingen av denne saken. Når ting begynner å gå litt fort og gæli, som vi sier i Trøndelag, er det en fordel med fleksible komitémedlemmer og en positiv grunnstemning. Sånn sett er kirke-, utdannings- og forskningskomiteen i en heldig situasjon, med mange muntre komitémedlemmer og en dyktig og oppegående komitésekretær. Norge og verden står overfor store endringer og omstillinger når det gjelder både økonomi, arbeidsplasser, bosettingsmønster, energi- og matbehov, for å nevne noe. Er det én ting historien har lært oss, så er det at forskning og utvikling samt høyere utdanning er blant de aller viktigste nøklene for å få løst disse utfordringene og for å gjøre verden til et bedre sted å leve. Mye er bra med norsk forskning og høyere utdanning i dag. I løpet av de siste årene har antall publikasjoner gått kraftig opp, avlagte doktorgrader er doblet de siste ti årene, og internasjonaliseringen er økt både ved at flere norske studenter og forskere drar ut, og ved at flere utenlandske kommer inn. Vi, det vil egentlig si ekteparet Moser, har til og med hentet hjem en nobelpris til landet. Til tross for at Norge er et lite land med få innbyggere, har vi en svært åpen økonomi, der handel og samarbeid med andre land er avgjørende for vår og andres velstand. Vi er et høykostland, som aldri kan bli billigst på alt. Vi kan heller ikke bli best i alt, men vi kan bli best i noe, slik vi alltid har vært – i alle fall de siste 1 000 årene. Derfor må vi klare å kombinere det å satse på de fagene og miljøene vi har best forutsetning for å lykkes i, med å styrke kvaliteten i velferdsproduksjonen gjennom de viktige profesjonsutdanningene, særlig de som er knyttet til helse og utdanning. Norske høyere utdanningsinstitusjoner konkurrerer i hovedsak ikke med hverandre i kampen om forskningsmidler, forskere og studenter, men med institusjoner i hele verden. Dagens struktur i høyere utdanning tar ikke høyde for dette, og man er ikke godt nok organisert for å møte disse utfordringene. Det er et stort og bredt flertall i Stortinget som står bak hovedpunktene i meldingen. Bare Senterpartiet har stilt seg utenfor dette brede flertallet. Senterpartiet kommer sikkert tilbake til dette selv, men jeg kan allerede nå avsløre at ryktene om høyskoleoppdragets og profesjonsutdanningenes død er betydelig overdrevet. Målene for strukturmeldingen er utdanning og forskning av høy kvalitet, robuste fagmiljøer, god tilgang til utdanning og kompetanse over hele landet, regional utvikling, verdensledende fagmiljøer og effektiv ressursbruk. Dette er enkle formuleringer å stille seg bak, og alle har vært for disse i lang tid – det er i hvert fall vanskelig å være imot dem. Men det er den konkrete oppfølgingen som er viktig, og sammenslåinger er den viktigste første oppfølgingen, rett og slett fordi dagens organisering av sektoren ikke er hensiktsmessig for å oppfylle de målene vi har satt. Det er ingen ny problemstilling vi diskuterer her i dag. Selv om størrelse ikke nødvendigvis er det eneste saliggjørende, er det et faktum at en rekke fagevalueringer de siste årene har pekt på for små og sårbare fagmiljøer – det til tross for at de minste miljøene av personvernhensyn ikke er evaluert. Om miljøene ikke er over en viss minstestørrelse, kan vi heller ikke vente at de sikrer høy kvalitet, verken i dag eller i framtiden. I 2008 kom Stjernø-utvalget med sin innstilling. De viste til at mange institusjoner hadde svak rekruttering og sviktende kvalitet i sentrale utdanninger, at prosesser trakk i retning av spredning av utdanninger og fagmiljøer, og at det ble opprettet for mange små og smale doktorgradsutdanninger. Den gang var det ikke politisk vilje til reell oppfølging. For fem år siden kom SAK-midlene – samarbeid, arbeidsdeling og konsentrasjon – inn på statsbudsjettet. Der har de vært siden, støttet av hele Stortinget. Disse midlene kan ha ført til noen sammenslåinger, og det har helt sikkert ført til en del samarbeid, men ganske lite arbeidsdeling og konsentrasjon. Opposisjonen har forsøkt å kritisere prosessen forut for framleggelsen av stortingsmeldingen, uten helt å få fram hvorfor, i alle fall har ikke jeg oppfattet det. La meg i den sammenheng få lov til å trekke fram institusjonene i sektoren og hvordan de har møtt denne utfordringen. Før jeg kom inn på Stortinget, var det mange som sa at denne sektoren er preget av erkekonservative og – for å si det forsiktig – lite endringsvillige aktører. Det er ikke mitt inntrykk etter to år her på huset og i KUF-komiteen. De aller fleste har behandlet dette på en forbilledlig måte – de har hatt gode samtaler internt og med hverandre, tatt med ansatte og studenter på råd, staket ut en kurs og funnet én eller flere partnere de ønsker å slå seg sammen med eller føre samtaler med, med sikte på sammenslåing. Flertallet i komiteen er veldig opptatt av at de sammenslåingene som nå kommer, ikke bare må skje på det administrative plan på den enkelte institusjon. Det har ikke veldig stor verdi i seg selv. Det har også studentene og Norsk studentorganisasjon vært svært opptatt av. For eksempel tilbys det i dag fag i økonomi og administrasjon ved 25 institusjoner, og lærerutdanningen tilbys ved 19 institusjoner. Institusjoner må få mulighet til å utvikle sin egenart og spisse profilen sin mot det man har forutsetninger for å lykkes med. Det avgjørende med sammenslåingene er å få til mer reell arbeidsdeling og mer reell konsentrasjon og at fagmiljøene knyttes nærmere hverandre, samt at vi får til den tverrfagligheten arbeids- og næringslivet etterspør. Studentaktiv forskning er også et uttalt mål. Det vil være vanskelig å få til uten at gode utdanningsmiljøer knyttes tett opp til sterke forskningsmiljøer. Et av virkemidlene for å få til arbeidsdeling, konsentrasjon og sterkere fagmiljøer, og som er beskrevet i meldingen, er strengere krav til oppretting av master- og PhD-programmer. De siste årene har vi sett en stor økning i antallet utdanningsprogrammer innenfor disse to kategoriene, uten at disse nødvendigvis har vært knyttet opp til eksisterende fagmiljøer av høy kvalitet. Derfor er det positivt at dette ikke bare skal gjelde nye programmer, men også omfatte de eksisterende utdanningene etter en overgangsperiode. Det vil føre til at alle institusjoner må gå igjennom porteføljen sin med kritisk blikk og stille seg spørsmålet om det er riktig at man driver på med det, eller om det er andre institusjoner som har bedre forutsetninger for å lykkes. Finansieringen av de høyere utdanningsinstitusjonene er av svært stor betydning for hvordan resultatet blir. I Norge har vi en stabil, forutsigbar og relativt stor grunnbevilgning og basisbevilgning. Det skal vi fortsette å ha. Likevel mener et stort flertall på Stortinget at åpne konkurransearenaer bidrar til å premiere kvalitet, og at det derfor er naturlig at konkurranseandelen av grunnbevilgningen økes noe. En forutsetning for at dette skal lykkes, er at midlene lyses ut til miljøer, ikke til institusjoner. Jeg viser videre til at man kommer tilbake mer detaljert til finansieringssystemet i forbindelse med statsbudsjettet for 2016. Noe som også er viktig for institusjonene, er ledelse. Regjeringen foreslår i meldingen at tilsatt rektor og ekstern styreleder skal være hovedmodellen i framtiden, kontra dagens hovedmodell med valgt rektor. Dette støttes av de fleste partiene i Stortinget. Det er kanskje dette som har fått mest oppmerksomhet utenfor dette huset i det siste. Det har noen ganger virket på debatten som om det nå skal bli umulig å velge rektor, og at rektor skal utpekes fra et mørkt kontor i KDs kjeller eller fra Stortingets kjeller. Også her er ryktene betydelig overdrevet. Det er styrene som skal bestemme om man ønsker å tilsette rektor, eller om man skal ha valgt rektor. Forskjellen nå er at valget blir mer reelt, ved at det er alminnelig flertall, altså mer enn 50 pst. av styret, som bestemmer. Slik er det ikke i dag. Ordningen blir altså mer demokratisk, ikke mindre. Ansatte og studenter har, og skal fortsatt ha, flertall i styrene. De sitter med nøkkelen, uansett om man velger valgt rektor eller velger å tilsette rektor. Dette er ikke slutten, det er starten. Nå får vi gjennomført det vi har snakket om i flere år, det som et stort flertall er enig om, og det som vil gjøre sektoren mer rustet for den konkurransen de er i hver eneste dag. Jeg gleder meg til fortsettelsen.