Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-11-13:
La meg også innledningsvis gi honnør til kollega Finn Martin Vallersnes for å ha tatt opp denne interpellasjonen. Det gir Stortinget en anledning til å drøfte hvordan intensjonene fra Paris-erklæringen og Accra-møtet blir fulgt opp i norsk utviklingspolitikk. Det har ikke Regjeringen gjort, heller ikke i årets budsjettproposisjon. Jeg er glad for at statsråden er åpen for å gjøre det i framtiden. Paris-erklæringen om økt bistandseffektivitet gir fem sentrale prinsipper: U-landene må få et sterkere eierskap til sine utviklingsstrategier og utviklingssamarbeidet. Giverlandene må innrette bistanden mer etter u-landenes egne utviklingsstrategier. Giverlandene må harmonisere sine bistandsinnsatser seg imellom og ha mer åpenhet. Ressursbruk og beslutninger må styres sterkere mot å oppnå utviklingseffekt. Giverland og u-land deler ansvaret for utviklingssamarbeidets resultater. I utgangspunktet er dette gode prinsipper, men de må ikke bare bli byråkratiske øvelser for noen få. Tvert imot trengs bredere folkelig deltakelse i utviklingssamarbeidet. Selv om Accra-møtet brakte arbeidet noen skritt framover, hadde mange i sør ønsket mer forpliktende tidsfrister for gjennomføringen. Når det gjelder nasjonalt eierskap til utviklingsarbeidet, er det ikke nok å snakke om og med de byråkratiske elitene, en må også legge mer vekt på demokratisk eierskap, trekke inn parlamentene og sivilt samfunn, åpne for dialog og konsultere berørte og fattige folkegrupper. At bistand innrettes mer etter u-landenes egne utviklingsstrategier, er en bra utvikling, men man kan ikke bare forutsette at det foreligger et statsapparat med sterk styringsevne, presise prioriteringer og solide strategier for fattigdomsbekjempelse, slik også statsråden var inne på i sitt svar. I mange av de minst utviklede landene er ikke det tilfellet. I praksis er bistand til å styrke demokratiske prosesser og styringsevne helt nødvendig. Det har vært et sterkt fokus på bruk av u-landenes egne nasjonale systemer framfor eksterne instanser. Men da må landenes egne institusjoner for finansforvaltning og revisjon fungere godt, ellers kan økt bruk av budsjettstøtte via nasjonale systemer feile. Derfor trengs det bistand for å sikre effektiv ressursutnyttelse, til å utvikle nasjonal programovervåking, evaluering og revisjon, og til å sikre åpenhet og innsyn og bekjempe korrupsjon. Riksrevisjonen og sivilt samfunn kan her være verdifulle samarbeidspartnere. Jeg er helt enig med interpellanten: Med økt bruk av nasjonale systemer i utviklingssamarbeidet blir det tilsvarende viktig å sikre kvalitet i disse institusjonene. Bistand til dette blir derfor sentralt. Jeg har lagt merke til at et annet sentralt bistandsland, Danmark, har underlagt sitt eget utviklingssamarbeid Paris-erklæringens kriterier og offentliggjort resultatene av det. Jeg vil spørre utviklingsministeren om han har tenkt å gjøre noe tilsvarende med det norske utviklingssamarbeidet, f.eks. i den stortingsmeldingen som han nå arbeider med. For å lykkes blir det også viktig å styrke det sivile samfunn i u-land. Frivillige organisasjoners samarbeid med partnerorganisasjoner i sør er en nøkkel til dette. Det kan derfor være grunn til et dobbelt varsko når vi i norsk bistand ser at stat-til-stat-samarbeidet innen landprogrammene nå er nede i 20 pst., og at budsjettkapitlet for frivillige organisasjoners langsiktige bistand også får en markert synkende andel av bistandsbudsjettet. Her er det mulig vi har en hjemmelekse å gjøre. På møtet i Accra i september krevde landene i sør større forutsigbarhet i bistanden. De skal jo planlegge langsiktige investeringer og programmer. Også her har Norge en utfordring. Vi har jo budsjettsystemer som krever årlige vedtak. Vi har i noen tilfeller klart å lage mekanismer som bidrar til større langsiktighet. Min utfordring til statsråden er om Regjeringen arbeider med reformer på dette punktet som kan gjøre at vi enda mer effektivt kan følge opp forventningene om forutsigbarhet og langsiktighet i bistanden. Kan vi f.eks. endre på våre budsjetteringsprinsipper og stille forutsigbar finansiering til disposisjon over tre–fire år? Forutsigbarhet ville ikke bli lett hvis det største opposisjonspartiet fikk vedtatt sine forslag om å halvere den langsiktige bistanden fra det ene året til det andre. Det overrasker meg imidlertid mer at interpellantens eget parti, Høyre, også kutter bistandsprosenten kraftig i sitt nylig framlagte budsjettalternativ. Det vil vi få rikelig anledning til å komme tilbake til her i salen senere i høst. Men jeg hadde håpet at Høyre hadde fulgt opp de mer positive takter fra i fjor. Og jeg vil si til begge partier: Å gi skattelette til nordmenn dekket inn gjennom kutt i bistand smaker av nasjonalegoisme.