Monica Mæland (Høyre), 2020-01-28:
La meg få begynne med å takke representanten for interpellasjonen. Domstolene fortjener vår oppmerksomhet, og jeg mener Domstolkommisjonen nå har gitt oss et grunnlag for en kunnskapsbasert diskusjon om domstolstruktur. Kommisjonen anbefaler altså større rettskretser og færre rettssteder enn det vi har i dag, og dette forslaget har – ikke uventet – fått veldig stor oppmerksomhet. Det er sånn – og det må jeg understreke, siden vi setning for setning og side for side har fått et innlegg fra interpellanten – at vi fra regjeringens side altså ikke har besluttet hvordan denne innstillingen skal følges opp. Vi kommer heller ikke til å ta stilling til de konkrete forslagene før utredningen har vært på høring, og før alle som er berørt av forslagene, har fått anledning til å uttale seg. Det er rett og slett fordi høring er en helt avgjørende del av en regjerings beslutningsgrunnlag. Domstolene er ikke som andre statlige virksomheter. De utgjør den tredje statsmakt og skal ivareta og sikre den enkelte borgers krav på rettssikkerhet. Kommisjonen beskriver noen utfordringer ved dagens struktur som jeg mener at vi i hvert fall må ta på alvor og diskutere. Flere av de utfordringene som beskrives, er kjent fra tidligere strukturreformer og Særdomstolsutvalgets utredning. Riksrevisjonen peker også på flere av de samme utfordringene som kommisjonen i sin undersøkelse av saksbehandlingstid og effektivitet i tingrettene og lagmannsrettene. Jeg skal ikke gå i dybden på utfordringene nå, men jeg har lyst til å vise til at kommisjonen trekker fram at mindre domstoler er sårbare. De er sårbare ved fravær og ved uforutsette hendelser, det er utfordrende å rekruttere til disse domstolene, og belastningen mellom domstolene er ulik. Kommisjonen mener at små domstoler har mindre mulighet til å drive med kompetanseutvikling, og at de har utfordringer med å utvikle spisskompetanse innen sentrale rettsområder og legge til rette for moderat spesialisering. Det er også verdt å ta med seg i diskusjonen at det internt i domstolene er en sterk vilje til og et ønske om større fagmiljøer. Det gir også Domstoladministrasjonen og Dommerforeningen sin støtte til. Kommisjonens oppdrag i denne omgang har vært å foreslå de overordnede kriteriene for en bærekraftig domstolstruktur og på bakgrunn av de kriteriene gjøre en analyse av samfunnsøkonomisk lønnsomhet og foreslå en konkret domstolstruktur på første- og anneninstansnivå og for jordskifterettene. Som det har vært nevnt, har regjeringen ment at det har vært behov for en endret struktur, og derfor ble det foreslått flere sammenslåinger allerede i statsbudsjettet for 2016. Men det er også sånn at Domstolkommisjonen er et uavhengig ekspertorgan, og som altså på ingen måte er bundet av regjeringens politikk. Dette er ikke et bestillingsverk. Jeg legger til grunn at det er faglighet og integritet som ligger til grunn for de anbefalinger vi har fått. Det er slik at kommisjonen ble bedt om å anbefale endringer i domstolstrukturen, og det handler om å styrke rettssikkerheten, sikre fortsatt høy tillit til domstolene og bedre ressursutnyttelsen. Det er kryssende hensyn som argumenterer både for og mot endringer, og derfor kan jeg heller ikke slutte meg til representantens utsagn om at kommisjonen ikke synliggjør nevneverdige argumenter mot anbefalingene sine. Kommisjonen vurderer dessuten ulike tiltak som ivaretar de overordnede hensynene, som f.eks. digitalisering og endring av arbeidsprosess. De fleste innbyggere i Norge besøker veldig sjelden domstolen – heldigvis, får vi si. Likevel la kommisjonen vekt på bl.a. reisetid. Kommisjonen ser også hen til at belastningen ved å reise kan reduseres ved fjernmøteteknikk, nettbaserte løsninger eller mer mobile dommere. Uansett hvem som kommer til å sitte i regjering de neste årene, kommer det økonomiske handlingsrommet til å bli strammere. Derfor mener jeg at domstolene må belage seg på å driftes mer effektivt for å kunne levere tjenester av høy kvalitet også framover. Det er også sånn at Riksrevisjonen mener det er kritikkverdig at potensialet for å effektivisere tingrettene ikke i større grad er utnyttet. Kommisjonen har avdekket kapasitetsutnyttelsen i de rundt 400 tingrettssalene til å være i gjennomsnitt 30 pst. Det er lite kostnadseffektivt å investere i rettssteder og rettssaler som brukes veldig lite. Kommisjonen peker på at digitalisering og forbedring av arbeidsprosesser er viktige virkemidler, men at domstolstrukturen må innrettes slik at ressursutnyttelsen blir jevn og effektiv. Domstolene har et selvstendig ansvar for å sørge for aktiv saksstyring i domstolene, og både dette og bruk av lovens virkemidler generelt kan lettere følges opp i domstoler med større fagmiljøer og mer profesjonalisert ledelse. Interpellanten var opptatt av kvalitet i domstolene. Det er jeg også. For meg handler det om materielt riktige avgjørelser truffet av uavhengige og upartiske domstoler etter forsvarlige og effektive prosesser. Regjeringen er opptatt av å tilby et godt og likeverdig domstoltilbud i hele landet, slik at like tilfeller behandles likt. Kvalitet og rettssikkerhet for innbyggerne er etter min mening det aller viktigste hensynet. Det er ikke noen enkel øvelse å måle kvalitet i domstolene. Kommisjonen har likevel gjort et forsøk ved å engasjere to forskere fra Økonomisk institutt ved Universitetet i Oslo for å analysere tingrettsavgjørelser som ankes og omgjøres i lagmannsrettene. Forskerne undersøkte omtrent 40 000 avgjørelser i meddomsrettssaker med strafferamme på under seks år i perioden 2005 til 2017. De fant store forskjeller i ankefrekvensen mellom dommere, fra 5 til 45 pst. Undersøkelsene viser også at det er forskjeller når det gjelder dommernes tilbøyelighet til å idømme ubetinget fengsel. Dommere i større tingretter dømmer likere. Representanten påstår at utredningen ikke har sett på faktiske mål for kvalitet, f.eks. antallet avgjørelser omgjort i annen instans. Det mener jeg kommisjonen har gjort, og det er lagt ved som et digitalt vedlegg til utredningen. Kvalitet i domstolene handler også om effektivitet. Både kommisjonens og Riksrevisjonens rapport indikerer at dagens domstolstruktur medfører en strukturell ineffektivitet. Riksrevisjonen fant at tingrettene i 2018 samlet kunne behandlet 8,1 pst. flere saker, og at de mindre tingrettene har det største effektiviseringspotensialet. Kommisjonens analyser indikerer også at det kan være mulig å oppnå produktivitetsvekst ved å øke saksinngangen per ansatt. Det har vært debatt om sammensetningen. Jeg mener altså at vi har hatt en god sammensetning. Kommisjonen har bl.a. et medlem som er jordskifterettsleder ved Sunnfjord og Ytre Sogn jordskifterett og Indre Sogn jordskifterett, som er små domstoler. Kommisjonen har også hatt et medlem som er sorenskriver ved Sunnmøre tingrett. Hun ble oppnevnt høsten 2018 nettopp fordi det var ønskelig med nok et medlem fra en av de små eller mellomstore tingrettene. Også den nest minste lagmannsretten, Hålogaland lagmannsrett, har et medlem i kommisjonen, som for øvrig også er leder for Utmarksdomstolen for Finnmark. Det vil alltid kunne rettes kritikk mot hvordan et utvalg er sammensatt, og det er bra med et kritisk søkelys på dette når det gjelder både kompetanse, tilhørighet og habilitet, men jeg mener ikke det er treffende å si at man har manglet representasjon fra mindre domstoler. Jeg synes også det er verdt å merke seg at kommisjonen har hatt en utadrettet virksomhet. De har møtt mange aktører, de har løpende tatt imot innspill, de har hatt en egen nettside, og aktører som ikke har fått plass i utvalget, har altså hatt anledning til å komme med innspill. Mitt inntrykk er at kommisjonen har levert et solid stykke arbeid som jeg mener gir grunn til ettertanke. Så kan det selvfølgelig være at det kommer fram andre og nye forhold i høringen, og det blir en viktig del av regjeringens arbeid inn mot Stortinget som beslutningstager. Der er vi ikke ennå, det er en ganske lang vei å gå, men jeg håper vi skal få en god, konstruktiv og kunnskapsbasert debatt.