Ketil Kjenseth (Venstre), 2018-03-16:
I mitt forrige innlegg var jeg innom det norske og det nordiske samarbeidet særlig. Vi har samarbeidet veldig godt i 25 år og har verdens best utbygde infrastruktur for elektrisitet. Men det er viktig å stille oss spørsmålet: Hvor vil vi være om 25 år? Vi må selvfølgelig bruke historien til å lære av, men vi må også se framover: Hvor er det vi skal? Igjen hører den debatten selvfølgelig med i diskusjonen – om effektivitet, kostnadsbilde, hvordan vi best kan bruke den felles økonomien i denne infrastrukturen for at alle skal få nyte godt av framtidas muligheter. Venstre var med på å innføre det skillet vi i dag skal reversere. Vi står ved det vi mente i 2015 og 2016, og ønsker at vi skal ha et funksjonelt skille – ikke så mye av hensyn til byråkratiet og økonomien, som vi har vært inne på, det å fordele kompetansen skal jeg komme litt tilbake til, men aller mest fordi antallet interessenter i det framtidige strømnettet kommer til å være større enn det har vært. Vi har de siste tiårene hatt lokale kraftprodusenter, lokale energiselskaper, som har gitt oss strømmen. Ganske mange bønder har begynt å legge solceller på taket. Vi har små og store vindmølleparker. Vi får andre løsninger. Dette skal inn på nettet i tillegg. Vi får plusshus, og vi får andre aktører. Vi får en bilpark som skal lades hvor som helst, etter hvor vi er. Det er mye infrastruktur som skal bygges i framtida, og vi må ruste oss for å ha muligheten til å investere riktigst mulig. Dette fordrer også at de som sitter og skal ta beslutningene, ikke har for mange interesser å håndtere i ett bo. Det er også en demokratisk diskusjon: Hvem er det som skal sitte på de avgjørelsene, og hvilke interesser er det som avgjør lokalt? Hvis det er de nye hytteområdene som har den største prioriteten – greit nok, det, men da får kanskje ikke innbyggerne de tjenestene de aller mest ønsker seg. Det er noen av de debattene som kommer til å gå der ute, og som blir viktige de neste årene for hvordan vi skal organisere framtida. Da kommer vi tilbake til at vi må tenke mer regionalt i Norge og Norden for å møte framtidas utfordringer. Vi trenger større og mer robuste kompetansemiljøer for å ta opp i oss den utviklingen som skjer. Det er et tankekors når Statnett sier at når de bygger overføringsnett, bruker de i stor grad utenlandsk arbeidskraft, og veldig få av dem snakker engelsk. Det sier også noe om utfordringene vi står overfor de neste tiårene med å rekruttere til de små selskapene ute i distriktene, hvor også demografien er litt imot oss. Det er en forgubbing, det er færre unge å ta av. Det skal vi også ha i mente når vi skal investere, for vi skal rekruttere kompetanse til å ivareta denne viktige infrastrukturen framover. Det er også en del av den beredskapsdebatten som er en del av debatten her. Når det gjelder den geografiske struktureringen, kan vi selvfølgelig hevde at det er bra med mange små selskaper, men framover er det ikke sikkert at det argumentet gjelder i så stor grad hvis vi ikke greier å rekruttere kompetanse og ikke greier å skaffe oss investeringer og ha midler til å utføre alt det viktige vedlikeholdet i den store infrastrukturen vi har bygd opp, og som vi skal forvalte i framtida.