Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2007-10-04:
Jeg skal tilbake til et av de innledende temaene i denne trontaledebatten, nemlig diskusjonen om sentrum i norsk politikk. Heller ikke jeg tilhører dem som mener at sentrum er ferdig. Her er jeg helt enig med Høybråten i at det er mye som holder oss sammen, både historie, verdigrunnlag og dagsaktuelle politiske saker. For Senterpartiet vil et sterkt politisk sentrum være positivt, for det flytter tyngdepunktet i vår retning, og det er åpenbart bra. Prinsipielt vil det også være slik at jo mer samlet sentrum makter å opptre, jo mer gjennomslagskraft vil man klare å mønstre i norsk politikk. Den invitasjonen som Åslaug Haga kom med i Dagsavisen den 4. november i fjor til Dagfinn Høybråten og Kristelig Folkeparti, står selvsagt ved lag. Et tettere samarbeid mellom oss vil være til det beste både for Kristelig Folkeparti, for Senterpartiet, for denne regjeringen og dermed også for dette landet. Lars Sponheim og Venstre har brukt både denne debatten og dagene i forkant til å forsøke å definere Senterpartiet ut av sentrum i norsk politikk. Dette er, etter mitt skjønn, en ufin hersketeknikk. Analysen bygger òg på to grunnleggende feilslutninger. For det første mener jeg at Sponheim mangler det historiske perspektivet. Det er Senterpartiet som har garantert for sentrumsalternativet, og som har kjempet dette fram. Dette skjedde i 1972 under dannelsen av Korvald-regjeringen. Da fikk Venstre fem statsråder med fem stortingsrepresentanter. Det er nesten like god uttelling som de hadde under Bondevik II-regjeringen. Det er heller ikke noen tvil om at det var Anne Enger Lahnsteins prosjekt som ble realisert ved dannelse av Bondevik I-regjeringen. Det har òg vært slik at det er vår vippeposisjon som har garantert for dette alternativet. Denne posisjonen mistet vi i 2001 – da med den følgen at Kristelig Folkeparti og Venstre valgte å gå til høyre til fordel for sentrumsalternativet. Det skjedde den 11. september 2001 – uten sammenlikning for øvrig. Hvis man tenker tilbake på det politiske testamentet fra Bondevik II-regjeringen, er det vanskelig å få øye på det sentrumspolitiske preget. De satte i hvert fall ikke så mye preg på det som skjedde. De klareste bruddene på gamle sentrumsverdier som kom, er etter mitt skjønn angrepet på hjemfallsinstituttet, privatiseringen av fiskeressursene, kommersialiseringen av skoleverket og nedbyggingen av lokaldemokratiet og den lokale velferden som vi opplevde gjennom kommuneøkonomien. Det er mye å si om dette, men det er i hvert fall ikke etter mitt skjønn, som Lars Sponheim så vakkert uttrykte det, å bygge et samfunn nedenfra med enkeltmennesket i fokus. Den andre grunnleggende feilslutningen fra Sponheim er jo at hele forutsetningen for å være et sentrumsparti må være at man kan samarbeide begge veier. For egen regning trekker jo Sponheim fram miljø, økonomisk politikk og det flerkulturelle Norge som grunngiving for at han ikke vil samarbeide med Fremskrittspartiet. På alle disse områdene skulle det jo være greit for Venstre å komme i mål sammen med den sittende regjering. Likevel er han altså veldig tydelig på at det ikke kommer til å skje. Men det er med stor glede – i hvert fall for Senterpartiets del – at vi kan slå fast at vi har fått til mye i de to årene vi nå har vært med og satt preg på den politikken denne regjeringen fører, enten det gjelder kommuneøkonomi eller hjemfall. I morgen viderefører man det universelle trygdesystemet med at òg selvstendig næringsdrivende får fødselsrettigheter på lik linje med alle andre, og man har tatt en skikkelig debatt når det gjelder demokrati og oppgavefordeling mellom de ulike statsorganene, med det mål for øye at det skal desentraliseres så mye som mulig. Jeg håper for framtiden at sentrum i norsk politikk skal klare å samarbeide noe tettere enn det som har vært status de fire siste årene. Jeg er overbevist om at det vil være til beste, også for Senterpartiet og for de verdiene som vi representerer.