Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-05-22:
Først vil jeg si at det er gledelig å se at det er et så bredt flertall som nå slutter opp om norsk Europa-politikk, bygd på EØS-avtalen, og at vi skal ha et tettest mulig forhold til EU på alle de viktigste samarbeidsområdene. Jeg vil også si at innstillingen markerer et viktig tidsskille i norsk EU-debatt. I 1994 ble EU av nei-siden fremstilt som en organisasjon som ville dele Europa, skape en festning mot resten av verden og også være dårlig for miljø og sosial rettferdighet. I dag sier et bredt flertall at man ønsker at EU skal utvides, noe som må bety at man mener at EU er bra for Europa og dermed også bra for Norge. Men det er nettopp denne utvidelsen som de fleste støtter, som skaper utfordringen for Norge nå. For det første vil en omfattende utvidelse av EU skape en enda større ubalanse mellom EU på den ene siden og EFTA på den andre siden, i det vi kaller EØS-samarbeidet. EFTA-pilaren vil bestå av tre svært små land, mens vi kan få opp til 27 land å hanskes med på den andre siden. Det er klart at det er noe nytt. Det vil bli mer krevende å få til særordninger og spesialarrangementer på en lang rekke områder når EU utvides. Vi merker allerede i dag at det er økende problemer med å ivareta interesser til andre land utenfor, når man skal ivareta interesser for langt flere land innenfor. Dette faller sammen med at EU-samarbeidet utvides i raskt tempo på områder som ikke dekkes av EØS. EØS-avtalen dekker stort sett det indre marked, som er regelstyrt, og der kommisjonen har initiativet. Dette blir en mindre og mindre del av EU-samarbeidet. Det som vokser, er det politiske samarbeidet, som er dynamisk, ikke regelstyrt, men politisk, og der Det europeiske råd har initiativet. Vi forholder oss altså i stor grad til kommisjonen, som på sett og vis tar færre initiativer, mens rådet, der vi ikke er med, overtar mer og mer av initiativet på en lang rekke politiske områder. Så EU ikke bare utvider seg når det gjelder antall medlemmer, men EU utvider samarbeidet. Jeg må si at jeg er litt skuffet over at debatten i så liten grad har tatt tak i disse utfordringene. Mange nøyer seg med kort og godt å si at EØS-avtalen vil bestå. Det er en juridisk avtale som ikke kan sies opp, og dermed basta. Det er riktig at den er en juridisk bindende avtale, men det hjelper lite hvis den politiske utviklingen hver dag gjør dette juridiske avtaleverket mindre betydningsfullt. Dette har f.eks. Island vært veldig oppmerksom på og satt i gang en stor utredelsesprosess i de store politiske partiene. Da jeg var på Island nå nylig, tok den islandske utenriksministeren et initiativ til at Norge og Island måtte sette seg ned og drøfte disse problemene alvorlig – for de ser meget alvorlig på det. Vi ble enige om å nedsette en embetsmannsgruppe i første omgang, for nettopp å gå mer konkret inn i hva dette egentlig kommer til å bety for oss som EØS-land. Så jeg mener at dette er noe vi faktisk må forholde oss til politisk på en annen måte enn å si at det ikke er noe problem. Jeg er litt forundret over at de som sørger for at Norge ble stående utenfor, i stedet er veldig opptatt av hva vi skal mene om dem som er innenfor, hva de skal gjøre med sin egen organisasjon. Og det er enda mer merkverdig når de samme partiene ikke ønsker noen medlemskapsdebatt i det hele tatt. Hvorfor skal vi da ha en mening om dette, hvis formålet ikke skulle være i det hele tatt å drøfte medlemskapsspørsmålet? En annen merkverdighet synes jeg det har vært i denne debatten – jeg må få si det, og her kommer jeg til et viktig poeng som utenriksminister: Sentrumspartiene mener at Regjeringen skulle ha beskrevet mer grundig de alleuropeiske organisasjonene. Men de samme partiene gjør jo ikke det selv i innstillingen. De er blitt utfordret til å si noe mer om det her i salen, men har ikke sagt noe mer om det. Kanskje årsaken er at det ikke er noe mer å si om det. OSSE er en viktig nok organisasjon, men man kunne jo spørre tidligere utenriksminister Vollebæk hvorfor OSSE måtte trekke tilbake sine observatører på Balkan, eller i Kosovo – NATO måtte rykke inn og overta ansvaret. Og nå er det ikke OSSE som tar initiativet for å stoppe en uheldig utvikling i Makedonia, men det er NATO og EU, og de går sammen. Solana og Robertson reiser sammen til Makedonia for å drive politisk diplomati. Jeg mener at dette er det veldig viktig for Norge å få tak i. Dette er bildet på det nye Europa som danner seg, nemlig at det er EU og NATO som hver for seg og sammen er hovedaktørene. EU utvider den stabilitets- og velferdssonen som vi, landene i Vest-Europa, har nytt godt av gjennom årtier, til å omfatte de fleste europeiske land. NATO utvider den sikkerhetssonen vi har vært en del av, til å omfatte stadig flere europeiske land. Og NATO og EU gjør dette i stadig tettere samarbeid med Russland. Dette er det nye mønsteret som vi utenrikspolitisk og som nasjon er nødt til å forholde oss til. Og da kommer jeg til poenget. For det ble sagt av Steensnæs at Norge er ikke isolert, vi deltar globalt og i Europa. Og Jakobsen sa at vi kan jo føre en uavhengig utenrikspolitikk. Jeg er nødt å spørre som utenriksminister: Hvor og på hvilket område kan vi utrette noe ved å være uavhengige i denne virkeligheten? Er det på Balkan? Vi kan ikke utrette noe som helst uten å samarbeide med EU og NATO. Er det i Midtøsten? Jeg vet veldig godt at det ikke er mulig å utrette noe uten i tett samarbeid med EU og med USA. Er det i forhold til Kyoto-forhandlingene? Er det i forhold til WTO? Eller er det i forhold til Russland? Den 17. mai fant det sted et toppmøte mellom EU og NATO. Jeg kan gi én positiv melding fra det møtet – det var at EU hadde satt alt inn på å få russerne til å ta nye skritt for å få til en multilateral avtale om atomsikkerhetssamarbeid oppe i nord, som er uhyre viktig for Norge. Vi hadde jobbet i forhold til EU for å få dem til å ta dette opp – et bevis på hva vi må gjøre hvis vi skal øve utenrikspolitisk innflytelse og få til noe for Norge. Og i den erklæringen som de utgav ser man et strategisk partnerskap mellom EU og Russland, f.eks. når det gjelder gass. Det er klart at hvis vi skal fremme våre nasjonale interesser, må vi forholde oss til slike realiteter. Det nytter da ikke å se bort fra det og snakke om at vi skal føre en uavhengig utenrikspolitikk. Vi må ha et samspill med de store aktørene som nå finnes på vårt eget kontinent, og som er i vår nærhet, for å få løst helt nære problemer som vårt land strir med, bl.a. oppe i Nordvest-Russland. Jeg må si dette såpass sterkt fordi det ikke nytter å se bort fra slike klare realiteter. Og man kan ikke henvise til at Kasakhstan og Turkmenistan – som jo er flotte land, bra land – ikke er med i EU. Det er bare det at de er ikke våre viktigste allierte. De viktigste allierte, og alle våre viktigste allierte i Europa, kommer etter hvert til å bli medlem av EU, hvis det går etter planen. Det er det Norge må forholde seg til. Og nå får EU muligheter til å trekke på NATOs ressurser, og EU og NATO vil stå i stadig tettere samarbeid med Russland. Dette er det nye bildet som tegner seg i Europa, og som vi må forholde oss til som nasjon. Da tror jeg det kan være klokt å ha handlefrihet. Og jeg tror det kan være klokt å ha en intensiv analyse og debatt om hva vi står overfor. Fra og med i dag vil Utenriksdepartementets internettsider, Møteplass Europa, reflektere hele bredden i Norges forhold til Europa og EU, og bl.a. her bringe innrapporteringer om hva som skjer ute, gjennom våre utenriksstasjoner. Det er ett tiltak av veldig mange. Men jeg tror vi er nødt til som nasjon nå å følge nøye med, hvis vi skal kunne klare å ivareta våre nasjonale interesser, og utføre noe også ute i verden.