Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-10-11:
Etter mitt syn er denne saken og denne debatten en av de viktigste i Stortinget, ikke bare for denne komiteen, men også for Stortinget som helhet, og ikke bare denne høsten, men faktisk også i denne perioden. Hvert eneste år går ca. 60 000 ungdommer ut av norsk skole og inn i voksenlivet. Etter hvert utgjør det hundretusenvis av mennesker som skal forme samfunnet, som skal gå inn i arbeidslivet, og som skal ta ansvaret for landets framtid. Det er disse som bærer landet på sine skuldre i årene som kommer, og hvilke kunnskaper, ferdigheter, verdier og holdninger som disse ungdommene har med seg, er da helt avgjørende for hvordan samfunnet blir. Av og til snakkes norsk skole ned, men målt på nesten alle internasjonale statistikker scorer Norge høyest: BNP per innbygger, livskvalitet, godt land å bo i. Målt på den måten kan ikke norsk skole være så aller verst, for det er der de har gått, alle de menneskene som skaper dette gode samfunnet. Spørsmålet som vi stiller, og som Ludvigsen-utvalget stilte i sin utredning, er: Hvilke kunnskaper, ferdigheter og kompetanser trenger framtidens ungdommer? I et 20-årsperspektiv – hva skal skolen lære dem? Hvilket innhold skal læreplanene i skolen ha? Det første veldig positive punktet er at flertallet i Stortinget sier tydelig fra om at det er ikke bare for framtidige arbeidstakere at dette valget skal gjøres – det skal gjøres ut fra et utgangspunkt om at disse menneskene blir gode samfunnsborgere. De skal ha et bredt spekter av kompetanser, som selvfølgelig skal fungere i verdiskapingen, men de skal også fungere som samfunnsdeltakere. Og her er det to store misforståelser. Den ene er – noe som kanskje har vært gjeldende på venstresiden – at lesing, skriving og regning er egenskaper som først og fremst handler om et instrumentelt arbeidslivssyn. Men det er tvert imot: Lesing, skriving og regning er fundamentale ferdigheter for også å fungere godt som samfunnsborgere, som skapende mennesker, som lekende mennesker eller som ansvarlige mennesker. Det er viktig for alt. På den andre siden har man hatt et syn om at de praktisk-estetiske fagene og de kreative ferdighetene osv. er mer som tilleggsverdier å regne. Ja, det er de – de er tilleggsverdier i mange sammenhenger, men de er også kjerneverdier i framtidig verdiskaping. Når man spør arbeidsgivere i Norge og internasjonalt om hva de trenger fra sine arbeidstakere i framtiden, er bl.a. kreativitet, skaperevne og innovasjon helt grunnleggende ferdigheter. Derfor er det viktig at komiteen understreker denne bredden, og at flertallet så tydelig sier at man ikke skal droppe praktisk-estetiske fag til fordel for såkalte basisferdigheter, men at praktisk-estetisk kunnskap også er en grunnleggende ferdighet. Riktignok går dessverre ikke flertallet så langt som Arbeiderpartiet i å ville innføre denne kreativiteten som en sjette grunnleggende ferdighet. Det burde vi gjøre, for det er noe som kan trenes opp i alle fag. Nå sier statsråden at det er mange som har skyld i at praktisk-estetiske fag har fått en mindre andel totalt sett, for vi har innført flere mattetimer, norsktimer og engelsktimer osv., men statsråd Røe Isaksen er den første som faktisk har kuttet i dette, da kulturskoletimen forsvant, nesten uten protester og med støtte fra støttepartiene i Stortinget. Det var et skritt i veldig feil retning. Det tredje punktet er at vi understreker dybden. Det å ha færre og tydeligere mål, det å kunne gå i dybden i fagene er det som gir god læring. Metakognisjon, evnen til å reflektere og tenke over egen læring, er noe som Ludvigsen-utvalget understreker, og som må følges opp i det videre arbeidet med læreplanen. Tidlig innsats og tydelige mål for hva alle skal kunne i starten, er også noe som Arbeiderpartiet har understreket i sine merknader. Så til dette med lokalt læreplanarbeid: Dessverre får ikke Arbeiderpartiet flertall for å si at dette må ta slutt. Det er nærmest en slakt i evalueringen av lokalt læreplanarbeid. I Meld. St. 20 for 2012–2013, På rett vei, skriver departementet side opp og side ned om hvor problematisk den modellen har vært. Vi vet at det tar masse tid, vi vet at det gir store forskjeller, vi vet at det har vært dårlig kvalitet. Det som statsråden ikke greier å si, er hvorfor man skal tviholde på det. Hvilke fordeler gir det at man har ulike kompetansemål i Bergen, Trondheim og Tromsø? Ja – frihet til variasjon i undervisningsmetoder, ja – frihet til også å variere innenfor læreplanen. Men gi lærerne ett konkret og enkelt målstyringsverktøy istedenfor alle de hundrevis av målene, lokalt og sentralt, som skaper en byråkratisk og tidkrevende skole. Mer tid til læring og mindre tid til byråkrati ville vært en reform som virkelig hadde hjulpet de målene vi setter i denne behandlingen av meldingen.