Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-05-03:
Kulturministeren valgte denne gangen å konsentrere sin mediepolitiske redegjørelse om NRK, med hovedvekt på NRKs framtidige økonomiske situasjon. På bakgrunn av den sterke fokuseringen som har vært på NRK særlig det siste halvåret, var det både forventet og nødvendig at det nå kom en redegjørelse om NRKs økonomi. At statsråden derved også valgte å la det bli med det, og la omtalen av den øvrige mediepolitikken utstå til en senere melding, tar vi til etterretning. Derimot er det grunn til å undre seg over at statsråden først vier hele sin redegjørelse til NRKs økonomi, men likevel ikke gir noe svar på det viktigste spørsmålet, nemlig hvordan NRK skal sikres økonomisk i en ny og krevende medievirkelighet. Først i en kommende stortingsmelding skal dette avklares, og i de årlige budsjetter. Dette handler jo om grunnlaget for hele NRKs digitale strategi. På samme måte varsler statsråden igangsetting av et arbeid med å avgrense og definere allmennkringkastingsoppdraget. Det er positivt, og det er også forståelig at dette tar tid. Men når man slik skyver alle de viktigste spørsmålene foran seg, og samtidig varsler en grundig gjennomgang av status på hele mediefeltet i en stortingsmelding allerede til høsten, fører det unektelig til at debatten i dag blir mindre interessant enn den kunne ha blitt. La meg likevel i rettferdighetens navn si at statsråden i sin redegjørelse gav enkelte avklaringer som også for Kristelig Folkeparti er avgjørende viktig. Selv om det for noen kan virke selvfølgelig, er vi glade for forsikringen om at Regjeringen fortsatt vil satse på NRK som en reklamefri allmennkringkaster som kan tilby befolkningen fri og uavhengig informasjon, og ikke minst at den ser dette som like viktig etter overgangen til digital teknologi som før. Kristelig Folkeparti støtter også Regjeringens ønske om å beholde lisensfinansieringen. Det er riktig at lisensen i noen grad er avhengig av NRKs legitimitet og posisjon. Dersom NRK taper terreng i forhold til andre selskaper, svekkes også berettigelsen av lisensen. Men det kan ikke være slik at legitimitet utelukkende måles ved hjelp av seer- og lytterfrekvenser. Jeg tror de fleste vil være villig til å betale for å beholde en seriøs og uavhengig institusjon som NRK, selv om den ikke engang topper de fleste statistikker. Kvalitet er like viktig som kvantitet. Jeg er enig med statsråden i at NRK ikke trenger å være størst, men at det er viktig at selskapet favner vidt, og at oppslutningen om dets samlede tilbud er stor. Samtidig tror jeg heller ikke det er noen løsning å flytte finansieringen av NRK over til statsbudsjettet. Noen har tatt til orde for det. Også det betyr jo finansiering ved hjelp av skattebetalernes penger og vil dessuten medføre at man om lag måtte doble Kulturdepartementets budsjett i forhold til hva det er i dag, for å finansiere NRK. Det tror jeg man bare kan glemme. Statsråden slår fast at NRK skal være reklamefritt – ja, som hun sier: «i all hovedsak» skal NRK være et reklamefritt alternativ. Samtidig åpner hun en dør på gløtt for at sport kan reklamefinansieres. Det er da jeg lurer på om statsråden helt tror på det hun selv sier. Når hun må gjenta «i all hovedsak» en rekke ganger i redegjørelsen, spør jeg om det virkelig er viktig for å overbevise seg selv. På samme tid lyder det litt underlig når det sies at «noen har tatt til orde for reklamefinansiering av sport». Jeg har lurt litt på hvem denne «noen» er. Kan det være statsråd Ellen Horn selv? Eller kanskje hennes statssekretær Roger Ingebrigtsen? For i et oppslag i Dagens Næringsliv tidligere i vinter står det at kulturministeren vurderer å gi NRK lov til å finansiere dyre sportsrettigheter med reklame. Statssekretær Ingebrigtsen bekrefter i intervjuet i samme oppslag at en av ideene som nå utredes, er å la NRK få sende reklame i forbindelse med internasjonale sportsbegivenheter. Hvis dette skulle bli alvor, er jeg alvorlig redd for at man begir seg inn på en farlig glideskala, som også representanten Ausdal Starrfelt nettopp understreket i en replikk. Derfor er det et betryggende signal at statsråden nå sier dette først er aktuelt etter at regjering og storting har drøftet spørsmålet. Litt overraskende er det likevel at dette bringes på bane bare kort tid etter at Arbeiderpartiet på sitt landsmøte vedtok at «NRK også i framtida skal være reklamefri». Jeg vet ikke hvor forpliktende slike landsmøtevedtak er for statsråden, men helt uten betydning kan de vel ikke være. Ikke desto mindre er det grunn til å rose ministeren for hennes klare presisering overfor NRK når det gjelder nødvendigheten av bedre økonomistyring. Denne har åpenbart ikke fungert godt nok. Den finansielle åpenhet, kontroll og oversikt må bedres, er statsrådens krav. Vi er enig. Folk skal vite hva pengene går til, og de vil ikke finne seg i å punge ut for en vare de ikke får. Derfor er kritikken mot den profil NRK2-kanalen har fått, helt berettiget. Jeg er helt på linje med statsråden når hun skjerper kravene som ble lagt til grunn da denne kanalen ble opprettet, nemlig at den skulle være en avlastningskanal. Dersom det skulle falle Redaktørforeningen tungt for brystet at eieren finner grunn til å minne om de vedtatte forutsetninger som ble lagt til grunn da kanalen ble opprettet, lyder det mer som et obligatorisk ritual enn som en betimelig advarsel. Selvsagt rokker ikke dette ved den redaksjonelle frihet. Og den skal vi også vite å vokte. Men når NRK2-kanalen bringes på bane, kommer vi ikke forbi at det har vakt et distriktsopprør at denne kanalen gradvis har blitt forandret til å bli en selvstendig kanal som innbyggerne i mange distrikter ikke kan ta inn uten å måtte skaffe seg en kostbar parabolantenne. Når vi samtidig konstaterer at de samme innbyggerne heller ikke får del i hele det radiotilbudet som folk i mer sentrale strøk får, forstår vi at de reagerer. I virkeligheten er det bare P1 som distribueres fullgodt over hele landet. Sammenholdes dette med den åpenbare vegring NRK selv har vist når det gjelder å oppfylle Stortingets forutsetning om å bygge ut distriktsfjernsyn i Østfold og Nordland, etterlater det et inntrykk av at institusjonen er mer opptatt av å tilfredsstille folk i områder med stor befolkningstetthet. Det er vel der brorparten av NRK-ansatte bor, og det er der også de andre medietilbudene er best utbygd. En mediepolitikk som på denne måten bidrar til å forsterke sentraliseringen, er vi ikke tjent med, og Kristelig Folkeparti ser det som en viktig oppgave å endre på dette. Det er ikke tvil om at NRK – ved sin mangel på følsomhet i forhold til de forventninger folk ute i landet har – selv har bidratt til å sette lisensen under press. Det står heller ikke til å nekte at med de økningene som har vært, og som først og fremst rammer dem med svakest økonomi, minstepensjonister, funksjonshemmede, trygdede, studenter osv., har lisensen nådd et nivå som ikke bør heves med det første. Det blir igjen NRKs utfordring å bruke de inntektene de har, på en mer effektiv måte. Det har vært påpekt fra ulike hold utenfor NRK at det bør være fullt mulig å drive en allmennkringkasting på et kvalitativt høyt nivå i Norge, med en fast inntekt på over 3 milliarder kroner årlig. Det er vi enig i, og den utfordringen må NRK være villig til å ta. Når det gjelder mulighetene for å tilføre NRK ekstra ressurser for å gjennomføre den digitale utbyggingen, er heller ikke vi rede til å gi noen løfter om dette nå. Så lenge dette skal vurderes nærmere og legges fram som en egen sak, vil vi måtte avvente denne. Til slutt vil jeg si at vi gjerne hadde sett at kulturministeren hadde gått noe mer inn på de kulturpolitiske aspektene ved mediepolitikken i sin redegjørelse. Vi savnet ikke bare en drøfting av det ansvar NRK som allmennkringkaster har for hele befolkningen, vi savnet også noe om radioens rolle i en sterkt visualiserende virkelighet. Kringkasting er mer enn fjernsyn. Tilbudet til barn og unge og bevisstheten om hvordan innholdet i mediene bidrar til å forme deres virkelighetsoppfatning og skape holdninger, ble understreket på en god måte. Derimot ble ikke medienes viktige rolle i en overkommersialisert tid behandlet, heller ikke den multikulturelle sammenhengen vi nå mer og mer lever i. Vi savnet også noe om oppfølgingen av det som tidligere har vært sagt om en bredere presentasjon av kunst og kultur i fjernsynet samt forholdet til tro og livssyn. Men jeg har også forståelse for at ikke alt kan finne plass innenfor en kort redegjørelse. Uten at vi skal komme på kant med medienes uavhengighet og redaksjonelle frihet, må det likevel være på sin plass å drøfte de mer innholds- og verdimessige aspekter ved mediepolitikken og ikke la det utelukkende handle om systemer og fysiske rammevilkår. Etter vår oppfatning forsømmer vi oss sterkt som politikere dersom vi unnlater å ta opp disse spørsmålene til debatt. Vi ser derfor fram til den varslede meldingen om hele mediefeltet og håper at disse viktige elementene blir drøftet der.