Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-04-12:
For noen uker siden ble det markert at det er 100 år siden første kvinne møtte på Stortinget. Historien om Anna Rogstad og mye av det hun opplevde, kjennes ganske fjernt fra vår hverdag på Stortinget. Da Anna Rogstad, Fredrikke Marie Qvam og Gina Krog kjempet for likestilling i sin tid, var veldig mye annerledes enn i dag. Lovverk om likestilling er på plass, og mange av rettighetene er der, men fortsatt diskuterer vi mange av de samme problemstillingene. Lønnsforskjeller, tradisjonelle yrkesvalg og hvem som skal ta ansvar for hus og unger, er fortsatt temaer som går igjen. For selv om forskjellene er utjevnet, er gapene fortsatt så store at vi kan se tydelige lønnsforskjeller mellom kvinner og menn. Fra Anna Rogstad og fram til i dag har likestillingen ført fram gjennom lovverk og politisk handling, men også av enkeltpersoner som går foran og viser vei og gjør det lettere for dem som kommer etterpå. I dag er det kvinner som tar kortere foreldrepermisjon enn gjennomsnittet, som prioriterer jobben, som får spørsmål, eller menn som tar foreldrepermisjon utover fedrekvoten, eller menn som søker seg inn i kvinnedominerte yrker. Når vi nå skal se på løsninger for dagens likelønnsutfordringer, mener jeg at vi er nødt til å starte i familien. Da snakker jeg ikke bare om ordninger som foreldrepermisjon og fedrekvote, men om alle de valgene familien tar som er med og påvirker resten av samfunnet – familiens arbeidsdeling i heimen som får konsekvenser som påvirker menns og kvinners lønn og karriere. Familiens vektlegging av fritid, tidsbruk i heimen og tid som skal brukes på arbeid og overtid, får også konsekvenser. I tillegg er foreldrene viktige rollemodeller for sine unger, og de formidler verdier som igjen vil påvirke ungene når de skal ta et valg for hvilket yrke de ønsker seg. Vi vet også at små barn og antall barn påvirker kvinners arbeidstid – den sammenhengen ser vi tydelig hos kvinner, men ikke like sterkt hos menn – i tillegg til at kvinnen i denne fasen ofte har deltidsstilling. Samtidig er det sånn at mødre gjør det meste av husarbeidet og mange av omsorgsoppgavene i tilknytning til unger. Det gjelder også i familier der mor og far har like høy utdanning. Undersøkelser viser faktisk at hele 63 pst. av fedrene svarer at de mener at deres jobb er viktigere og mer ansvarsfull enn partnerens jobb, mens 24 pst. kvinner svarer det samme. Da er det ikke rart at det får utslag i hvem som tar ut mest foreldrepermisjon. Når så mange familier med små barn velger at en av foreldrene skal trappe ned i stilling, sier det noe om både familielivet og arbeidslivet. Det viser hvor viktig det er at arbeidsgiverne er seg sitt ansvar bevisst ved å tilrettelegge for at det skal være mulig å kombinere småbarnsforeldretilværelsen med full jobb. Jeg er glad for at regjeringen nå vil se på rett til lønn ved ammefri, slik at kvinnene kan komme raskere tilbake i jobb, og at menn skal kunne ta lengre permisjon, samtidig som de er med og stadfester de rettighetene man har under og etter permisjonen. Forskere har de senere årene påpekt at vårt familievennlige velferdssamfunn ikke nødvendigvis vil gå sammen med målet om likestilling. Gode ordninger som skal bidra til å styrke familien og gi familien tid sammen, kombinert med at kvinner og menn i veldig ulik grad benytter seg av ordningene, fører til at det blir vanskeligere å redusere lønnsgapet. Det betyr ikke nødvendigvis at det er noe galt med ordningene, men konsekvensene kommer av veldig tradisjonelle valg i befolkningen. Regjeringen foreslår i meldingen en tredeling av permisjonen. En innføring av tredeling ivaretar både valgfriheten og likestillingen ved å tydeliggjøre at én del er til mor, én til far og én til fri fordeling. Da ivaretar vi barnets behov for tid med både mor og far, samtidig som vi sikrer valgfrihet. Men vi er fortsatt ikke i mål. Det finnes fortsatt fedre som ikke kan få sitt uttak av foreldrepenger fordi de blir blokkert ved at mor ikke går ut i utdanning eller arbeid, og fedrene kan ofte være i en sånn situasjon at de heller ikke har rett til fedrekvote. Derfor er det viktig at vi fortsetter arbeidet med å gjøre foreldrepermisjonsordningen mer likestilt enn den er i dag. Stortingsmeldingen lanserer en rekke forslag og viser at regjeringen tar ansvar. Vi skal jobbe aktivt med å få ungdom til å ta andre utdanningsvalg og oppfordre kommunene til heltidsstillinger. Men til syvende og sist må folk ta ansvar for egen hverdag og egen framtid. For 30–40 år siden kjempet forrige generasjon for barnehageplass, foreldrepermisjonsordninger og andre ordninger for at kvinnene skulle få mulighet til å komme ut i jobb. Det har ført til at Norge både har høy yrkesdeltakelse blant kvinner, og at vi fortsatt har mange barn. Derfor må vi passe oss nå, sånn at vi unngår en situasjon der velferdsordningene til slutt blir et hinder for å oppnå likelønn mellom kjønn.