Julie Christiansen (Høyre), 2004-06-16:
De store truslene i det tjuende århundre hadde sitt utspring i vår egen verdensdel, Europa. Fra Sarajevo i 1914 til Srebrenica i 1995 var Europa scenen for verdenskriger, massemord og den kalde krigens atomtrussel. I dag er trussel- og risikobildet globalisert, og som utenriksministeren sa, det hender "stadig oftere at vi finner kildene til truslene mot internasjonal fred og stabilitet i Midtøsten-regionen". Vår tids sikkerhetsutfordringer er globalisert på to måter. For det første kan ustabilitet ett sted på kloden få betydning for sikkerhet et helt annet sted. Konflikt i Afghanistan gav Al Qaida mulighet til å etablere baser for å sette i scene angrepene på USA. Nesten all heroin som omsettes i Norge, er produsert under kontroll av krigsherrer i Afghanistan og transportert via kriminelle nettverk på Balkan, som også står bak menneskesmugling. For det andre dreier vår sikkerhet seg om en kompleks vev av trusler og risiki, og ikke lenger primært om militære trusler. På samme måte som den globale økonomien er blitt en nettverksøkonomi, står vi sikkerhetspolitisk overfor nettverk av trusler. De er komplekse og må håndteres med en rekke forskjellige virkemidler. Utenriksministeren påpekte at kampen mot terror ikke kan vinnes med militære midler alene. Han sa: "Vi må fjerne de bakenforliggende årsakene til at terrorisme tas i bruk som virkemiddel, det være seg om de er av økonomisk eller politisk karakter, eller på grunn av misbruk av religion." Nettopp i erkjennelsen av at trusselbildet er sammensatt, legger Regjeringen vekt på en helhetlig tilnærming i sikkerhetspolitikken. Vår tid er ikke tiden for de enkle og slagordpregede svar på utenrikspolitiske spørsmål. Siden Norge er innvevd i det globale nettverket av sikkerhetstrusler, må vi bidra til håndteringen av disse truslene i det internasjonale samfunn. Vi har til nå vært forskånet fra å bli rammet direkte av terrorhandlinger, men det er trolig tilfeldigheter og flaks som har gjort at ikke nordmenn har vært rammet av terroraksjoner. Det finnes antakelig potensielt interessante terrormål på norsk territorium, f.eks. knyttet til skipsfart og olje- og gassinstallasjoner, og det er ikke nødvendig her å minne om at de viktigste norske næringer, olje, gass, skipsfart og fisk, er globalt orienterte næringer. Norsk personell og norske interesser er lokalisert i en rekke land, inkludert områder preget av ustabilitet og konflikt. Det er ingen motsetning mellom å hevde norske interesser i våre nærområder og å bidra til å fremme fred, stabilitet og økonomisk utvikling i andre deler av verden. Et eksempel er hvordan spredning av masseødeleggelsesvåpen både er en lokal utfordring for oss, på grunn av konsentrasjonen av atomavfall nær vår grense mot Russland i nord, og like fullt en stor global utfordring som krever globale svar. Globaliseringen forsterker behovet for en solid internasjonal rettstilstand. Vi er enda mer avhengige av stabilitet i internasjonale forhold. Vi trenger derfor et mer effektivt multilateralt samarbeid med basis i folkeretten. Irak er den klareste demonstrasjon av at legitimitet og effektivitet vanskelig oppnås uten at den internasjonale innsatsen forankres i multilaterale institusjoner. Det har vært en dyrekjøpt erfaring. Men nå ligger det til rette for at det internasjonale samfunnets videre håndtering av Irak blir forankret i FN. FN-sporet har hele tiden ligget til grunn for Regjeringens håndtering av situasjonen i Irak. Norge har deltatt i den internasjonale stabiliseringsstyrken som til nå har eksistert på siden av okkupasjonsstyrkene, på bakgrunn av FNs sterke oppfordring. Nå er FN der mange for et halvt år siden fryktet at de ikke ville være. FN står i sentrum for den videre politiske prosessen som skal foregå i landet. Opprettelsen av den irakiske interimsregjeringen gir oss et fornyet grunnlag for å videreføre norsk militær deltakelse. Det folkerettslige grunnlaget i resolusjon 1483 og invitasjonen fra den irakiske interimsregjeringen har vært en forutsetning for Regjeringens videreføring av bidragene, og vil også danne grunnlag for en bredere støtte i Stortinget for fortsatt norsk militær deltakelse. Det viktigste bidraget vi nå kan gi til FNs arbeid i Irak, er nettopp å bidra til sikkerheten i landet. For alle som i denne sal har vært opptatt av humanitær innsats, gjenoppbygging og politisk stabilisering i Irak, bør det være en logisk konsekvens at man også støtter norske bidrag til forutsetningen for at tiltakene og den politiske prosessen skal kunne lykkes. Som i Afghanistan er sikkerhet, politisk prosess og utvikling tett sammenvevd i Irak. Også i en strategi for å skape grunnlag for fred, demokrati og menneskerettigheter i Midtøsten må FN ha en sentral rolle. G8-landenes initiativ til å etablere et bredt anlagt samarbeidsprogram for å fremme politiske reformer i hele Midtøsten-regionen, er positivt. Det har imidlertid sine klare begrensninger, all den tid Palestina og Israel-konflikten forblir uløst. Avdekkingen av den inhumane behandlingen av fanger i Abu Ghraib-fengselet gjør også sitt til at det blir tungt å få et konstruktivt samarbeid om reformer i gang i regionen. Men, som jeg var inne på, denne type tiltak vil kunne få styrket legitimitet dersom FN får en økt rolle. Høyre vil også legge vekt på at dyptgående og varige samfunnsendringer kun kan utvikles innenfra. Erkjennelsen av at ethvert samfunn må utvikle seg ut fra egen historisk og kulturell erfaring, er noe som sitter dypt hos et konservativt parti som Høyre. Det betyr at Høyre mener et større engasjement for reformer i Midtøsten kun er troverdig dersom vi er villige til å legge et tilstrekkelig langsiktig perspektiv til grunn. Det blir av enkelte forsøkt å skape et motsetningsforhold mellom et globalt, internasjonalt engasjement og deltakelse i viktige regionale organisasjoner, som f.eks. EU. Et slikt motsetningsforhold er oppkonstruert og misvisende. Virkeligheten er at FN i større og større grad er avhengig av regionale aktører for å styrke gjennomføringen av FNs målsettinger. I vår del av verden er det EU som har den bredde og dybde som skal til for å håndtere totaliteten i de nye sikkerhetspolitiske utfordringene. EUs brede politiske forståelse av det internasjonale konflikt- og trusselbildet kommer klart til uttrykk i EUs nye sikkerhetsstrategi, som vektlegger tiltak for konfliktforebygging, tidlig konfliktvarsling og preventivt diplomati. I dette perspektivet hører det med at EU ikke bare er en regional organisasjon, men også en tung global aktør, bl.a. som verdens største giver av økonomisk bistand. EU legger vekt på en multilateral tilnærming, og er derfor i ferd med å styrke samarbeidet med FN om krisehåndtering, konfliktforebygging og stabiliseringsinnsats etter konflikt. Et eksempel er EUs fredsoperasjon i Kongo sommeren 2003, som ble iverksatt på oppfordring av FNs generalsekretær. Det norske samfunnet er en del av en europeisk kulturtradisjon, rettstradisjon og samhandelstradisjon. Det europeiske verdifellesskap Norge er en del av, kommer også til uttrykk i at EU og Norge har en felles tilnærming til dagens globale sikkerhetsutfordringer. Den nye europeiske sikkerhetsstrategien gir et prinsipielt grunnlag, en retning og et innhold til EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk som er fullstendig sammenfallende med den tilnærmingen og de prioriteringer Høyre mener at Norge bør legge til grunn.