Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
Jeg vil rette en hjertelig takk til utenriksministeren for en bred og god redegjørelse, som dannet utgangspunktet for denne debatten i Stortinget i dag. Jeg tror det innledningsvis er viktig å minne om hvorfor man er i Afghanistan, og at verdenssamfunnet gjennom FN og FNs sikkerhetsråd mente at situasjonen i landet var en trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. De internasjonale militærstyrkene ble sendt inn i Afghanistan med et klart FN-mandat. Verdenssamfunnet har gjennom en rekke FN-resolusjoner understreket viktigheten av at det internasjonale samfunn bidrar til sikkerhet og utvikling i dette landet og i regionen. Vår tilstedeværelse er med på å trygge landets sikkerhet – det er det ikke tvil om. Vi er der fordi alternativet er at landet på ny kastes ut i en blodig konflikt som kan destabilisere hele regionen, og for å hindre at Afghanistan blir et fristed for internasjonal terrorisme. Kort sagt: Vi er i Afghanistan for å bidra til stabilitet, sikkerhet og utvikling etter anmodning fra FNs sikkerhetsråd og afghanske myndigheter. Det har ikke vært problemfritt å være engasjert i Afghanistan, og ting har ikke gått så fort som vi hadde håpet. Men Afghanistan var – og er – et av verdens aller fattigste land. Landet har vært preget av krig og konflikt i tiår. Statsinstitusjoner var nesten ikke eksisterende, og den humanitære situasjonen var helt prekær da det internasjonale samfunn gikk inn i landet for om lag elleve år siden. Selv om sikkerhetssituasjonen i Afghanistan i dag ikke er tilfredsstillende, er det positive framskritt i landet. Demokratiske institusjoner er på plass, landet har fått en ny grunnlov, og skoler, veier, brønner og sykehus er bygd – og flere bygges. Dette hadde ikke skjedd uten den internasjonale innsatsen, der vi er en del av fellesskapet. Vårt mål om trygghet og utvikling av Afghanistan kan ikke nås militært, men uten militær tilstedeværelse kan vi ikke skape sikkerhet for sivil framgang. Derfor er det viktig at vi er til stede også militært, og at vi bidrar til å bygge opp om de afghanske militære styrkene. Vi har opprettholdt vårt militære engasjement i landet siden 2001, og vi har de siste årene økt vårt sivile bidrag med 750 mill. kr i året til bl.a. helseinstitusjoner, skoler og infrastruktur. Dette har vi gjort sammen med våre allierte i erkjennelsen av at utvikling krever koordinert militær og sivil innsats. Jeg vil også si at det står stor respekt av våre soldaters innsats – soldater som vi har sendt til dette området. Det er om lag 8 000 kvinner og menn som har deltatt. Det står det stor respekt av. Dessverre har ti soldater måttet bøte med sine liv for fredens sak. Norge skal ikke være en dag lenger enn nødvendig i Afghanistan. Vi gikk inn militært med det internasjonale samfunn, og vi skal gå ut av Afghanistan med det internasjonale samfunn. Men det er viktig først og fremst å snakke om hvordan vi bedre kan skape framgang og utvikling for det afghanske folk. Jeg tror også det er viktig å spørre: Hva har vi oppnådd? Selv om situasjonen er krevende, finnes det flere utviklingstrekk i Afghanistan som man kan glede seg over. Vi må huske at Afghanistan var og er et av verdens fattigste land. Landet har vært preget av krig og konflikter i tiår. Statsinstitusjoner var nesten ikke-eksisterende. Den humanitære situasjonen var helt prekær da det internasjonale samfunn gikk inn i landet. Men vi ser nå gode resultater på flere områder: Demokratiske institusjoner er nå på plass – bl.a. president og nasjonalforsamling. Landet har fått en ny grunnlov og har fått på plass 118 kvinnelige dommere. Skoler, veier, brønner og sykehus er bygd – og flere bygges. Om lag ni millioner barn går på skole i dag, og blant elevene er ca. 40 pst. jenter. Over 80 pst. av befolkningen har nå tilgang til helsetilbud – sammenlignet med 9 pst. i 2004. Barnedødeligheten er redusert med en fjerdedel, og levealderen har økt de siste årene. Hele seks millioner barn og ungdommer er under utdanning – millioner av dem er jenter. Når det gjelder statsbygging, har vi siden 2004/2005 hatt demokratisk valgt president, nasjonalforsamling og provinsforsamlinger. En fjerdedel av nasjonalforsamlingens medlemmer er kvinner. En ny konstitusjon er vedtatt, og lovverket er under utvikling. Den afghanske hæren har tatt større ansvar, som vi ser. Men mye gjenstår, ikke minst når det gjelder institusjoner som politi og rettsvesen samt distrikts- og provinsmyndigheter. Det viktigste spørsmålet nå er ikke når vi skal reise hjem, det viktigste spørsmålet nå er hvordan vi skaper framgang etter 2014. Den endelige avviklingen av den NATO-ledede ISAF-operasjonen vil skje innen utgangen av 2014. Etter det vil rollen vår være rådgivning, opplæring og støtte. Det er det afghanske folks ønske. Nå er det påkrevd at det internasjonale samfunn lever opp til forpliktelsene man har påtatt seg, at signalene ut til det afghanske folk og myndigheter om avvikling av ISAF ikke betyr slutten på det internasjonale engasjement. Overgangen betyr at de har tillit til at vi støtter de krefter som vil reise et stabilt, sikkert og mer utvidet Afghanistan, at det etableres en troverdig gjennomføringsplan for uttrekk også etter 2014, og at man ikke blir stående alene igjen. Det er viktig at ISAF-allierte følger opp sine økonomiske lovnader om støtte til afghanske sikkerhetsstyrker, også etter 2014 – ellers er jeg redd for at Afghanistan og det afghanske folks framtid blir ganske dyster. Det er gledelig å høre at statsministeren i dag annonserte betydelig økonomisk innsats, også etter 2014, nettopp for å bygge opp det sivile samfunn i Afghanistan. Så er det å håpe at overføring av sikkerhetsansvaret til de afghanske sikkerhetsstyrkene skal skje på fredelig vis i 2014.