Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-05:
Jeg vil takke interpellanten, som nok en gang har reist en veldig viktig debatt, og utenriksministeren for svært utfyllende og gode svar. Debatten viser jo at vi er veldig mye enige her. Jeg vil understreke at enigheten i 2005 om det internasjonale samfunnets ansvar for å beskytte sivilbefolkninga er en skjør nyvinning. «Responsibility to Protect», eller «ansvar for å beskytte»-prinsippet, innebærer, som mange har sagt, ikke en blankofullmakt til militær intervensjon. Viktigere er forebygging, gjenoppbygging, diplomati og dialog. Militær intervensjon er siste utvei, og da – i tråd med FN-pakten – når det foreligger et klart FN-mandat. La meg understreke, som også utenriksministeren gjorde, at det er et klart mål for oss, dersom det trengs militær tilstedeværelse, å stille kapasiteter til rådvelde for FN, spesielt i Afrika. Særlig aktuelt er det i Kongo. Der, som i mange andre konflikter, er det kvinner og barn som betaler krigens mest grufulle pris. Derfor er det så viktig at vi jobber aktivt mot voldtekt som krigsvåpen og lindrer lidelsene etter den grove seksualiserte volden som det internasjonale samfunnet ikke kan lukke øynene for. La meg nevne et annet tiltak, som vi kan kalle et forebyggingstiltak. Da Raftopris-vinneren Bulambo besøkte oss, var det hans ønske at det tas initiativ i FN for å identifisere internasjonale selskap som finansierer krigen i Kongo, for så å kunne rane landet for ressurser. «Ansvar for å beskytte» bygger på det viktige prinsippet at alle mennesker har rett til trygghet og sikkerhet. Det må følges opp av en politisk vilje som er konsekvent og ikke misbrukes. Det er mulig å forstå en del utviklingslands skepsis på dette området, for prinsippet ble brukt som en forklaring på daværende statsminister Blairs aktive støtte til Bushs katastrofale krigføring i Irak. Derimot var det ikke noe krav om sanksjoner da Israel brukte fosfor mot sivilbefolkninga i Gaza. Poenget mitt er at nyvinninga «ansvar for å beskytte» kan ødelegges dersom det blir et middel til og en unnskyldning for å rettferdiggjøre intervensjon når det passer NATO eller Vesten, men ties i hjel i situasjoner hvor Vestens venner driver overgrep. Det viktigste er å hindre at krig og overgrep oppstår, og dette må, som Marit Nybakk også så tydelig sa, gjøres med kvinnebrillene på, i god 1325-ånd. Kvinner er ofre i krig og konflikter, men kvinner har også ressurser til å være aktive deltakere i gjenoppbygging og forebygging og i å sikre freden. Det viser de faktisk hver eneste dag. Den dagen det forhåpentligvis forhandles om fred i Kongo, må kvinnene sikres rett til en plass rundt forhandlingsbordet. Dette arbeidet jobber Norge hardt for å styrke også i FN. Våpenindustrien er en viktig drivkraft bak opprustning, våpenhandel og bruk av krig som konfliktløsning. Det er derfor viktig at vi deltar aktivt – og det vet jeg at vi gjør – i arbeidet for en internasjonal våpenhandelkonvensjon. Videre er det et enormt behov for en FN-basert, uavhengig overvåking med tanke på alle former for krigsfare, enten det gjelder brudd på menneskerettighetene, etnisk rensing eller opprustning i strid med internasjonale traktater. Alle former for våpenproduksjon og våpeneksport burde i prinsippet overvåkes like tett som IAEA i dag overvåker produksjon og handel med kjernefysisk materiale. Her kommer også kampen mot skatteparadis inn, fordi det trengs åpenhet for å hindre pengeoverføringer som terrornettverk og illegale våpenhandlere trenger. Ikke minst trengs det forskning rundt alt det som vi kan kalle fredsteknologi – altså utvikle dialogen, stille seg spørsmålet: Hva er det som faktisk hjelper når en konflikt holder på å utvikle seg? Det brukes i dag enorme ressurser på krig, våpen og konflikt. Da sitter pengene løst. Når ressurser som i dag brukes på våpen og krig, vris over til fredsarbeid, nedrustning, fredsinformasjon og utviklingshjelp som kan hjelpe skjøre stater til å fungere, støtte et sivilt samfunn – ja, alle former for forebygging – kan «ansvar for å beskytte»-prinsippet få et innhold som kan hindre de enorme lidelsene som vi f.eks. ser hos den tamilske sivilbefolkninga på Sri Lanka i dag, eller blant kvinner og barn i Kongo.