Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2004-01-29:
Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti mener at det finnes reelle alternativer til dagens EØS-avtale som ikke innbefatter et fullverdig medlemskap i EU. De viser da gjerne til en norsk variant av den såkalte sveitsiske modellen – det har vi hørt flere ganger i dag – som de mener er bedre enn dagens EØS-avtale, bl.a. fordi en slik løsning ikke oppfattes som så overnasjonal som EØS-avtalen, og fordi den ikke er så dynamisk at den lett lar seg tilpasse til nye situasjoner. Det er nyttig å sette opp en del kriterier for å vurdere en slik eventuell avtale i forhold til dagens tilknytningsform. Slike kriterier må være knyttet til områder som demokrati, muligheter for Norge til å øve praktisk innflytelse over utformingen av EUs regelverk, muligheter for deltakelse i EUs indre marked og norsk forhandlingsstyrke overfor EU på områder som er viktige for norske interesser. Det disse partiene overser i NUPIs rapport om den sveitsiske modellen, er at Sveits og EU brukte nesten ti år på å bli enige om den første bilaterale avtalepakken, og tre til fire år på å få den ratifisert. Som forfatteren av rapporten fra NUPI også understreker, må den endelige utformingen av en slik eventuell avtale med Norge bli bestemt ut fra partenes forhandlingsstyrke. Norge vil, som forfatteren sier, stå overfor ubalanse i maktforholdet. Dessuten vil EU vanligvis være en vanskelig forhandlingsmotpart av rent praktiske grunner. Det siste henger sammen med måten EU fører denne typen forhandlinger på, og at de består av så mange land. Europakommisjonen samler inn forhandlingskrav fra medlemslandene. Så former den gjerne et forhandlingsopplegg som utgjør en rimelig balanse mellom ulike interne krav. Når man så vurderer enkelte forhandlingsspørsmål, kan det oppstå interessekonflikt mellom medlemsstatene internt i EU, som i sin tur må kompenseres av konsesjoner og innrømmelser til EU på andre områder. Det fører til at det blir vanskelig å justere selve opplegget. Til slutt må avtaleverket ratifiseres i de nasjonale parlamentene i de 25 EU-landene, noe som lett kan ta et par år, som det gjorde for avtalepakken med Sveits. Det var nettopp dette forfatteren av NUPI-utredningen skrev helt på slutten av sin rapport. Ut fra det ovennevnte demokratikriteriet er det viktig å huske på at hovedprinsippet for Norges adgang til det indre marked og til EUs ulike programmer er avhengig av at Norge tilpasser seg EUs politikk. Samtidig vet vi av erfaring at EU verner om sin egen beslutningsautonomi. Det innebærer at Norge med en sveitsisk modell ikke får rett til å utøve noen innflytelse overfor EU – snarere tvert om. Ved en EØS-utmeldelse må Norge også trekke seg ut av de institusjonelle ordningene vi i dag har med EØS-rådet, EFTA-domstolen og ESA. Det innebærer at Norges tilknytning til det indre marked vil mangle enhver form for demokratisk legitimitet. Det er også derfor andre europeiske land ser sine interesser best tjent med et fullverdig medlemskap i EU. De vil selv være med på å forme regelverket, samtidig som de ønsker å delta i et fremvoksende politisk fellesskap som er mer enn summen av EUs enkeltmedlemmer. Ut fra de kriterier som jeg her har satt opp, ser vi at en sveitsisk løsning i realiteten ikke er en farbar vei for Norge. Jeg synes også det er viktig å ta i betraktning at den sveitsiske modellen ligger utenfor vårt handlingsrom. Bakgrunnen for dette er først og fremst at EØS-avtalen for Norge har vært det store nasjonale kompromisset mellom ja-siden og nei-siden. Ja-siden fikk ikke det medlemskapet i EU som de ønsket, mens nei-siden måtte akseptere en nærmere tilknytning til EU enn den handelsavtalen som Korvald-regjeringen fremforhandlet med daværende EF våren 1973. SV og Senterpartiet må også ta dette i betraktning når de så lanserer sitt alternativ. Den innenrikspolitiske situasjonen i Norge er altså totalt forskjellig fra den i Sveits. I tillegg har Norge og Sveits vidt forskjellige utenrikspolitiske ambisjoner. Sveits har i tradisjonell forstand vært og er et nøytralt land, der målsettingen bl.a. er å ha en lav profil i utenriksspørsmål. Det har aldri vært Norges posisjon. Vi har i hele etterkrigstiden søkt å spille en aktiv rolle i internasjonal politikk. Vi har vært og er aktive i NATO, og vi omstiller Forsvaret slik at det er relevant i forhold til de utfordringene vi står overfor. Vi må yte for å kunne få noe igjen. Legger vi også et slikt perspektiv til grunn når vi vurderer den sveitsiske løsningen, er det åpenbart for Høyre at en slik løsning er helt i strid med våre tradisjonelle utenrikspolitiske ambisjoner og målsettinger.