Svein Harberg (Høyre), 2010-05-28:
Jeg må si jeg er litt forundret etter å ha fulgt starten på denne debatten. Interpellanten tar opp et konkret spørsmål med alvorlige tall som grunnlag, og statsråden svarer i all hovedsak med bortforklaringer, slik jeg ser det, og påminninger om selvfølgeligheter vi alle kjenner, og selvfølgeligheter vi aldeles ikke har grepet fatt i i interpellasjonsdebatten. Representanten Mandt fulgte opp med å gå til angrep på Høyres politikk i saker om midlertidighet og lovligheten av midlertidighet og prinsippene for det, noe som er en helt annen debatt, nemlig hvordan vi skal håndtere det i samfunnet generelt. Ingen av dem har svart konkret på hva vi skal gjøre med denne situasjonen. Det som er tatt opp i denne interpellasjonen, gjelder den åpenbare bruken av midlertidige ansettelser utover intensjonen og, etter all sannsynlighet, utover lovligheten. Det er det det ropes varsku om. Det er forunderlig – jeg hadde ikke trodd at det for andre gang på et par måneder er Høyre som står på talerstolen i denne salen og tar opp dette når det gjelder statlige arbeidsplasser, som altså har midlertidige ansettelser langt utover det som kan forventes, og langt utover det en kunne tro var intensjonen. Regjeringen er ikke på hugget, varsler ikke tiltak og beskrives altså i rapporter som verst i klassen. Nå er vel ikke det helt riktig, heller, fordi de har opprettet en egen klasse for statsansatte, mens de i det private næringsliv må gjøre det på en helt annen måte, og greier seg med det. Så Regjeringen, som har størst mulighet for å legge til rette for det, har ikke grepet fatt i dette i eget hus, og nå gjelder det helsevesenet. Hva betyr det for helsevesenet når en har så stor grad av midlertidige ansettelser? Det betyr først og fremst utrygghet for dem som skal gå inn i disse stillingene. Nyutdannede med god lyst til å arbeide, lyst til å komme i gang, tør rett og slett ikke å søke på disse stillingene, for hvordan skal en kunne etablere seg med familie og håndtere studiegjeld og alt dette med den store utryggheten om stillinger? Det gjør at en får manglende fornying og rekruttering av de gode hodene. Så har statsråden vært litt forundret over at disse ansatte ikke føler at de har de samme muligheter på arbeidsplassen. Det sier seg vel selv. Det er i hvert fall ikke de som kanskje har et halvt år igjen av et engasjement, som blir tillitsvalgte. Det er ikke de som engasjerer seg i organisasjonene og dermed er fullt inkludert i arbeidslivet. De har hele tiden midlertidigheten hengende over seg. Det er en virkelighet som også statsråden må ta inn over seg. Det er ingenting som tilsier at det skal være et slikt volum av midlertidig ansatte i helsevesenet, og i dette tilfellet hos spesialistene. Det er andre land som har funnet gode løsninger på det. Statsråden viser til at ledelsen må gripe fatt i dette rundt om i de forskjellige institusjonene. Hele 50 pst. av kreftforskerne ved Radiumhospitalet har ikke fast jobb. Det er konkrete tall, som også bekreftes fra ledelsen der oppe. På spørsmålet om det er akseptabelt å gå 15 år uten å få fast jobb, svarer instituttlederen følgende: Etter fire år har de for så vidt rett til fast stilling, men når pengene ikke er der, hva da? Om det kan kalles ulovlig eller ikke, kan jeg ikke svare på. Dette er et system som gjelder i stor utstrekning. – Det er altså de som statsråden setter sin lit til skal rydde opp i dette, som sier at for så vidt skal dette ryddes opp i i henhold til loven. Jeg hadde forventet at statsråden var mye klarere på at dette er et stort problem: Dette må vi gripe fatt i. Slik vil vi ikke ha det. Staten vil ikke gå foran som arbeidsgiver med en slik arbeidsgiverpolitikk, og vi vil rekruttere de beste hodene og gi de beste arbeidsforholdene.