Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-06-13:
I tilknytning til lønnsoppgjøret har vi også i år hatt en debatt vedrørende fallskjermer, dvs. gullkantede lønns-, etterlønns- og pensjonsavtaler for ledere i næringslivet. Det har vi alle opplevd og merket denne våren. Dagbladet presenterte en undersøkelse 26. februar i år, som viste at topplederne i landets åtte største bedrifter har hatt nesten fire ganger så høy lønnsøkning som gjennomsnittet for de ansatte i disse selskapene i løpet av ti år. Da er eventuelle bonuser og opsjonsprogrammer ikke tatt med. I halvparten av disse selskapene, nemlig Telenor, Statoil, Norsk Hydro og DnB, er staten inne med betydelige eierandeler. Avtroppende konsernsjef i Telenor, Tormod Hermansen er lønnsvinneren. Hermansen tjener fire og en halv gang så mye i sitt siste år i jobben som han gjorde da han startet i 1991. Med en like stor lønnsøkning skulle lønnstakerne i dag ha tjent 900 000 kr i gjennomsnitt. En annen undersøkelse presentert i Dagens Næringsliv 6./7. april i år, som er bygd på tall om lederlønnsvekst i store internasjonale selskaper i 50 land, utført av Hay Group, viser nøyaktig det samme. Jo høyere opp i hierarkiet i de største bedrifter sjefene befinner seg, jo større er den prosentvise økning når det gjelder lønn. Likevel er det viktig å understreke at dette gjelder et mindre antall personer i lederposisjoner i de største bedriftene, mens andre bedriftsledere i mindre virksomheter har en lønnsutvikling som er mer på linje med vanlige lønnstakeres. Derfor er det urimeligheten blant topplederne det må rettes fokus mot. Etter Fremskrittspartiets syn har det her utviklet seg en ukultur som gir svært negative signaler for den generelle lønnsdannelsen i samfunnet og undergraver både samfunnsmoral og forståelsen for moderasjon ved lønnsoppgjørene. Flere ledende politikere har et syn som går i samme retning, og jeg vil nevne at på et kontaktmøte med partene i arbeidslivet 1. mars var man på regjeringshold bekymret for at grådige ledere kan gjøre lønnsoppgjøret vanskeligere. Kjell Magne Bondevik uttalte følgende: «Selv om disse er i fåtall blant landets næringslivsledere, så er det undergravende og et veldig uheldig signal overfor arbeidstakerne foran et viktig og spennende oppgjør.» Jens Stoltenberg tordnet mot skyhøye lederlønninger i sin 1. mai-tale i år. Han var opptatt av å gjøre det vanskeligere for ledere å bevilge seg selv lønninger og goder som bryter med oppfatningen av hva som er en anstendig lønn. Det er imidlertid lite man kan gjøre i dette hus for å stoppe denne utviklingen i det private næringsliv annet enn å komme med anbefalinger og henstillinger, eller å kreve økt offentlighet om lederlønningene. Man kan forvente at styret i et aksjeselskap setter seg selv i et svært dårlig lys dersom det forvalter aksjonærenes verdier på en ufordelaktig måte, og det må derfor være forberedt på å ta konsekvensene av dette. Styrer som opptrer ufornuftig og uansvarlig gjennom å gi for høye lønnstillegg samt gullkantede etterlønns- og pensjonsavtaler, kan stilles til ansvar og skiftes ut. I selskaper med statlig medeierskap stiller det seg annerledes, fordi storting og regjering har stor innflytelse på eierskapet. Det er derfor vår plikt å reagere dersom vi ser at eierskapet blir forvaltet på en for eierne ufordelaktig måte. I heleide statlige selskaper er det med virkning fra 3. september i fjor gitt veiledende retningslinjer for ansettelsesvilkår. Disse retningslinjene er dekkende for det vi mener: Lederlønnsnivået skal være konkurransedyktig, men ikke lønnsledende sammenlignet med i private selskaper. Det settes klare vilkår til pensjonsytelser og etterlønn som vi mener er moderate og fornuftige. Likelydende retningslinjer bør snarest innføres i selskaper med statlig medeierskap. Det dreier seg om betydelige virksomheter. I selskaper hvor staten er i majoritet, kan de innføres gjennom flertallsvedtak i de styrende organer. Når det dreier seg om selskaper der statens representanter er i minoritet, bør de forholde seg til de samme regler. Dette kan gjøres ved at de forplikter seg til å arbeide for å få innført disse retningslinjer for ansettelsesvilkår for personer i ledelsen, eventuelt før de utpekes som statens styrerepresentanter. Når departementet bare vil vurdere om retningslinjene i heleide statsselskaper også kan anvendes i selskaper der staten er medeier, mener vi det ikke er godt nok. Dette burde kunne innføres relativt pr. omgående. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets og Senterpartiets forslag som er referert i innstillingen.