Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Debatten er nødt til å bli noe springende og summarisk når man skal behandle tre ganske omfattende representantforslag i én debatt, og attpåtil på tampen av en lang budsjettdebatt som delvis har handlet om noen av de samme problemstillinger. Jeg vil tro at det hadde vært mer fruktbart om vi hadde hatt tid til å drøfte de tre representantforslagene hver for seg, og grundigere, enn det nå er mulig. Jeg minner også om at det var et ønske fra opposisjonspartiene i komiteen da vi med utgangspunkt i statsrådens invitt til et møte på statsrådens kontor for å diskutere mulige utsikter til en bredere tverrpolitisk avtale om eldreomsorgen. Den umiddelbare respons fra opposisjonspartiene var at vi kunne utsette avgivelsen av disse tre sakene og ta oss tid til ut på nyåret å drøfte gjennom det konkrete innhold i forslagene for å se hva det er oppslutning om, og hva det ikke er oppslutning om. Regjeringspartienes svar på det var å insistere på at dette skulle behandles som en del av budsjettinnstillingen og avgis parallelt med arbeidet med budsjettet. Det er i og for seg ikke så veldig mye mer å si om saken. For da er det ganske klart hvor flertallet ligger. Men det er på samme tid en litt paradoksal situasjon, fordi det samme flertall som da ikke ønsker å gi sin tilslutning til innholdet i disse forslagene, nevner to av forslagene, riktignok på en meget uforpliktende måte, men dog – nevner dem i den avtalen disse partiene har inngått, og sier at man skal bl.a. hensynta disse forslagene – ordet «hensynta» skal visstnok være norsk. Det forplikter ingen til noen ting annet enn at man har registrert at forslagene foreligger, at man har vedlagt dem protokollen, og at man står fritt til å hente opp det man måtte ønske av forslagene, og la det ligge som man ikke måtte ønske å ta opp. Å kalle det en avtale er etter mitt skjønn å overdrive ganske betydelig. For etter min språkbruk er en avtale noe som forplikter noen til å gjøre noe konkret. La meg peke på det problemet som knytter seg til selve ordet «verdighetsgaranti», som også er skrevet inn i avtalen mellom regjeringspartiene og Kristetelig Folkeparti og Venstre. Problemet knytter seg til begge halvdeler av ordet, fordi «verdighet» er et begrep som er meget vanskelig å definere og enda vanskeligere å operasjonalisere. Det eneste man kan si med sikkerhet, er at det er et honnørord som ingen kan være imot, men det er ekstremt vanskelig å angi noe presist innhold i hva «verdighet» i denne sammenheng betyr. Det andre problemet er knyttet til begrepet «garanti», som i sine sammenhenger for folk flest har et meget presist innhold. Man assosierer til kjøpsloven, hvor det er en eksplisitt tidfestet garanti som kjøper har anledning til å holde selger til ansvar for. Innholdet i ordet «garanti» og ordsammensetningen «verdighetsgaranti» er vesentlig vagere og mer diffust. Jeg må si i sin alminnelighet at jeg tviler på om det er klokt av politiske partier og parlament å ta i bruk et begrep som har et så presist juridisk innhold i de sammenhengene hvor det hører hjemme, og dermed skape inntrykk av at man tilbyr brukerne noe tilsvarende. Det gjør man ikke. For det første fremgår det jo tydelig av forslaget at den instans som utsteder garantien, ikke er den samme som den som skal innfri den. Allerede der svikter analogien med den juridiske terminologi når det gjelder begrepet «garanti». Det er heller ikke lett å se for seg hvorledes det på flere av de punktene som inngår i utkastet, skal være mulig for noen å ta stilling til hvorvidt garantien er innfridd eller ikke. Det er jo en betingelse for at det kan ha noen mening å tale om en klageadgang, dersom man mener at man ikke har fått innfridd det man har krav på. Jeg tror, kort og godt, at det er lite hensiktsmessig å kommunisere med velgerne på denne måten, nemlig å bruke ord som lover mer enn det man er i stand til å holde. Til sist en liten kommentar når det gjelder kompetanseproblematikken. Jeg tillot meg under budsjettdebatten i sted å påpeke at det er en iøynefallende sprik mellom det som et flertall i komiteen har sluttet seg til når det gjelder Dokument nr. 8:114 for 2006-2007 om kapasiteten på høyskolenivå for utdanning av personell til helse- og omsorgssektoren, og det som er skrevet inn i avtalen mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre. Det bekymrer meg. Alt taler jo for at det i den åtteårsperioden frem til 2015 som vi snakker om, er meget stor sannsynlighet for at det vil være behov for å øke den kapasiteten, bl.a. fordi arbeidsmarkedet er slik at vi må regne med at et økende antall personer med høyskoleutdanning på dette feltet vil søke seg arbeid i andre sektorer, simpelthen fordi de er meget etterspurt i arbeidsmarkedet. Det betyr at vi må regne med en betydelig større avgang enn den som følger av naturlig aldersavgang og pensjonering. Da er det lite tilfredsstillende at et stort flertall i denne sal forplikter seg til at man ikke skal trappe opp kapasiteten når det gjelder høyskoleutdannet personell innenfor helse- og omsorgssektoren, men at man skal holde den på om lag det samme nivå som i dag, med den begrunnelse at det er godt nok, som representanten Skjælaaen sa i budsjettdebatten tidligere i dag.