Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-12-13:
I den aller første setningen i budsjettproposisjonen fra Kultur- og kirkedepartementet for neste år slås det fast: «Kunst og kultur har en egenverdi og er av avgjørende betydning for utviklingen av den enkeltes personlighet og livskvalitet.» Første setningen i et dokument er alltid viktig. Jeg tror ikke det er tilfeldig at nettopp denne formuleringen er brukt som innledning til budsjettet, fordi den sier alt om hvorfor vi skal bruke offentlige ressurser på kunst og kultur. «Kunst og kultur har en egenverdi». Det betyr at verdien av kunst og kultur ikke først og fremst bestemmes ut fra nytteverdien, men faktisk ut fra at den så å si er til for sin egen skyld. Det alene er tilstrekkelig grunn til at det offentlige skal bevilge penger til kultur. Hvis det ikke var slik, kunne vi fort ha havnet i en diskusjon om hvilke kunstuttrykk og hvilke kulturtiltak som hadde størst nytteeffekt, som f.eks. gav mest igjen i et samfunnsregnskap og følgelig måtte prioriteres foran andre ting. Slik er det ikke, og slik bør det heller aldri bli. Men så, når det er slått fast, sier denne innledningen faktisk mye om hva kunsten og kulturen også betyr. Den sier nemlig at den «er av avgjørende betydning for utviklingen av den enkeltes personlighet og livskvalitet». Så viktig er altså dette området vi nå behandler et budsjett for. Jeg tror ikke noen har den fulle oversikt over hvilken forebyggende effekt kulturen har lokalt, nasjonalt og ikke minst internasjonalt. Tiden tillater ikke å si mye om dette. Men jeg tror vi som fikk oppleve Nobelkonserten onsdag kveld, kunne fornemme i det minste noe av hva kunstutfoldelse kan bety når det gjelder å bygge broer. Det var et stort øyeblikk da brobyggeren Jimmy Carter omfavnet sin gode venn Willie Nelson, og da han i sin takketale understreket «musikkens evne til å bringe folk sammen. Forene, ikke splitte. Skape fred, ikke hat». Dette var sitert i Aftenposten den 12. desember i år. Jeg startet innlegget med å sitere første setning i budsjettproposisjonen. Etter en slik innledning kunne vi kanskje ha ventet at budsjettet også skulle løfte bevilgningene til kulturlivet betydelig. Selv om det ble foreslått påplusninger på enkelte områder, skal vi være enige om at det er et nøkternt budsjett. Som hele statsbudsjettet er preget av en nødvendig stramhet, gjelder dette også for kulturen. Noen vil si at stramhet er greit nok, men kulturen er så viktig at den burde ha vært holdt utenfor. Ja, vi er mange som gjerne skulle sett at det var slik at kulturlivet kunne skjermes mot enhver innstramming. Slik er ikke virkeligheten – ikke nå og ikke har det vært slik før heller. I den harde økonomiske virkelighet stiller kulturen på linje med de andre budsjettområdene. Ja, svært ofte er kulturen det området som først blir skadelidende. Med et sideblikk til kommunesektoren ser vi at kulturen i stor grad blir gjort til salderingspost. Tar man dette i betraktning, kan vi være lykkelige over at det kulturbudsjettet Regjeringen la fram, er til å leve med – og faktisk vel så det. Så kan vi anta at kulturministeren også i dag vil si noe om at hun er tilfreds med å ha fått gjennomslag for det alt vesentlige i det framlagte budsjett. Kristelig Folkeparti er glad for den samarbeidsvilje som ble vist fra Fremskrittspartiets side når det gjaldt å komme fram til en avtale om fordelingen innenfor budsjettrammen. Noen endringer som også innebærer kutt i enkelte poster, var ikke til å unngå. Men endringene som er foretatt av flertallet, er på ingen måte dramatiske og gjenspeiler slett ikke mer enn hva man kan forvente i en demokratisk beslutningsprosess som dette. Fra Kristelig Folkepartis side kan jeg trygt si at i de kuttene vi har vært med på, enten det gjelder Norsk filmfond eller Riksteateret, ligger det ingen signaler om en framtidig nedprioritering av disse områdene, som noen har vært bekymret for. At flertallet skulle være ute etter å straffe noen, slik det også har vært framstilt av noen, faller på sin egen urimelighet. Vi ser i høyeste grad verdien av både å satse penger på produksjon av god norsk film og nødvendigheten av å sikre at hele landet får oppleve profesjonell scenekunst. Fastlegging av den framtidige kulturpolitikken på disse og andre områder skal vi ta fatt på når vi får den nye kulturmeldingen. Derfor vil jeg presisere at det ikke foreligger noen koblinger mellom den kommende meldingen og de kuttene som er foretatt i forbindelse med budsjettet. Derimot vil jeg benytte anledningen til å si at enkelte av påplussingene som de begrensede kuttene gav rom for, i det minste gir ett signal jeg gjerne vil framheve. Det har lenge vært en erkjennelse at det frie kunstfeltet har vært undervurdert og forsømt i forbindelse med de kulturpolitiske prioriteringene. I forbindelse med budsjettavtalen har flertallet denne gangen valgt å tilgodese noen få tiltak innenfor fri scenekunst. Selv om midlene som blir bevilget til bl.a. Nettverk for Scenekunst og Cirka Teater, kun er for små drypp å regne, er jeg overbevist om at de vil gi mangfoldig igjen og minst oppveie den eventuelle skade reduksjonen på andre poster forårsaker. Vi skulle bare ha hatt mye mer ressurser både til disse og til mange flere tiltak. Jeg er ikke i tvil om at det av og til er riktig også å omprioritere ressurser og la nye aktører og grupper slippe til. Det vil i stor grad være til berikelse for hele kunstfeltet. Så et par signaler til som ikke er knyttet til flytting av penger i dette budsjettet. Det er slett ikke bare det frie kunstfeltet som er forsømt i de kulturpolitiske prioriteringene. Det gjelder også andre, og ikke minst gjelder det folkemusikk- og folkedansfeltet, og det gjelder kirkemusikken som sjanger. Derfor er jeg veldig glad for at en hel komite er med på å understreke at begge disse områdene må vies større oppmerksomhet i tiden som kommer. Etter Kristelig Folkepartis oppfatning utøves det svært mye god kunst, til dels av meget høy kvalitet, på begge disse områdene, og tiden må for lengst være inne til å oppvurdere deres kulturpolitiske status. To områder er for tiden det vi kan kalle hovedsatsingsområder. Det ene gjelder arkiv-, bibliotek- og museumssektoren, eller ABM-sektoren, som vi sier. Kristelig Folkeparti er tilfreds med at Regjeringen har fulgt opp ABM-meldingen og økt bevilgningen også for neste år. Likevel må det sies at vi fortsatt bare er i startgropen i forhold til de målsettinger Stortinget har vedtatt for satsingen på dette feltet. Hittil er det kun den ene sektoren, museene, som er blitt tilgodesett med økte midler. Det er jo også der den økonomiske satsingen vil ha det største omfang, så det er naturlig. Likevel, selv om mye fortsatt står igjen også på museumsfeltet, og ikke minst med tanke på likeverdighet innenfor reformen, vil de to øvrige områdene, arkiv og bibliotek, nå også bli gitt et løft. Et annet hovedsatsingsområde i årene framover er den kulturelle skolesekken. Når ordningen kommer på plass, vil det bli utløst i størrelsesorden 175 mill. kr årlig til dette tiltaket. Det virker formidabelt, men tatt i betraktning at dette skal komme alle landets skolebarn og unge til gode, er trolig tallet ikke større enn det bør være. Det betyr at det vil være fornuftig å sikre at en så stor del av midlene som mulig går til det de er tiltenkt, nemlig kunst og kulturopplevelse som ballast i sekken til hver norsk skoleelev. Det er bakgrunnen for de merknader og det forslag en hel komite har stilt seg bak. Satsingen på den kulturelle skolesekken er en investering i framtiden. I dag opplever vi at svært mange i dette land aldri oppsøker et galleri, en konsert eller et teater. Hvorfor? Fordi de kanskje aldri fikk mulighet til å øve opp sansen for kunst og kultur. Kunst og kultur er ikke bare gallerier, teater og konserter. Det er ikke minst også arkitektur og design. Noen skal ha sagt at arkitektur er frossen musikk. I så fall er det godt sagt. Det har skjedd mye på dette feltet de aller siste årene som lover godt for framtiden. Jeg nevner dette fordi Norsk Form i går feiret tiårsjubileum, og derfor er det på sin plass å sende av gårde en gratulasjon – ikke fordi denne institusjonen har klart å bli hele ti år, men på grunn av det svært viktige arbeid Norsk Form har utført i disse årene når det gjelder å bevisstgjøre hele samfunnet på hvor viktig formgiving, design og ikke minst utformingen av det offentlige rom er for utviklingen av hele vår kultur. Det er svært mange synlige spor etter Norsk Form allerede, og mer vil vi helt sikkert få se i tiden framover. Det er synlige tegn på at bevisst satsing med forholdsvis beskjedne midler over kulturbudsjettet kan ha store ringvirkninger Til slutt noen ord om det vi ikke fikk til. Et eksempel er Hålogaland Teater. Jeg vet at folk i Tromsø er skuffet. Igangsetting av et så stort investeringsprosjekt kunne ikke få plass i budsjettet denne gang. Men vi får alle gjøre vårt til at skuffelsen i Tromsø ikke blir langvarig. Momentum er et annet eksempel. Momentum er et meget vellykket forsøk på utvikle et utstillingsvindu for samtidskunst i Norge og Norden. Dette er et så positivt tiltak at selv om vi ikke fant rom for å øke bevilgningen i budsjettet, er det å håpe at man vil lykkes i å skaffe de nødvendige midler, slik at neste års festival kan avholdes som planlagt. Helt til slutt vil jeg også si at jeg gjerne skulle ha brukt mer tid på mediepolitikken, men jeg ser at tiden er ute. Et bredt medietilbud betyr veldig mye «for utviklingen av den enkeltes personlighet og livskvalitet», som det står i innledningen til proposisjonen.