Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2014-12-09:
La meg få lov til å starte med å takke utenriksministeren for en god dialog med den arktiske delegasjonen. Jeg synes vi etter hvert har funnet en form som passer godt. Nordområdene har vært og er, også ifølge den nåværende regjeringen, et viktig strategisk satsingsområde. Den rød-grønne regjeringen jobbet systematisk med å avklare spørsmål om hvordan nordområdene skal forvaltes og av hvem, samt med å øke kunnskapen om nordområdene og avklare grensespørsmål, og vi lyktes med mye. Gjennom en aktiv og systematisk nordområdedialog og mange initiativ ble Norge en arktisk stormakt, ikke fordi vi er sterke militært, har den største økonomien eller har flest folk – vi ble en arktisk stormakt fordi vi ville mye. For Arbeiderpartiet er nordområdene fortsatt Norges viktigste strategiske satsingsområde i utenrikspolitikken. I disse områdene har vi grunnleggende nasjonale interesser og sikkerhetspolitiske utfordringer, og her står vi også overfor noen av de tydeligste ringvirkningene av klimaendringene. Nordområdene har store petroleumsressurser, noen av verdens største fiskeriressurser og uutnyttede mineralressurser. Når nedsmelting av isen åpner for nye og kortere internasjonale seilingsleder, venter nye utfordringer og nye muligheter i området. Denne regjeringen sier også at den er opptatt av nordområdene. Som det heter i regjeringserklæringen: «Nordområdene er også Norges viktigste utenrikspolitiske interesseområde.» Nordområdesatsingen er en nasjonal satsing som skal komme hele landet til gode. Vi skal samvirke om en aktiv næringspolitikk og en offensiv distriktspolitikk og dermed bidra til vekst i den nordnorske landsdelen. En politikk for å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret blir derfor viktig av strategiske grunner og for å kunne utnytte og utvikle de naturressursene som finnes i området. Likevel kan vi ikke redusere nordområdesatsingen til en ren innenriks/distriktspolitisk satsing på Nord-Norge. Det er det en viss fare for når vi ser hvordan regjeringen presenterer sin satsing i nord. Statsminister Erna Solberg sa i forbindelse med framleggelsen av rapporten «Nordkloden» at det var et strategisk dokument, og at man måtte måle regjeringens konkrete satsing basert på de årlige budsjettene. Nå måler vi regjeringen. Nå ser vi på neste års budsjett, og det vi ser, er en lang oppramsing av store og små prosjekter som får penger. Så kan det være fristende å stille spørsmålet om penger til samarbeid, arbeidsdeling og konsentrasjon i universitets- og høyskolesatsing plutselig er blitt nordområdesatsing bare fordi det foregår ved de nordnorske institusjonene som i resten av landet. Eller når vi bygger et nytt sykehus i Kirkenes, så har det å bygge sykehus blitt en nordområdesatsing, fordi det også må bygges sykehus i nord. Jeg skal ikke raljere mer over det, uten å ha nevnt det i dette innlegget. Det jeg derimot vil bruke litt tid på – som foregående taler, flere før ham, og sikkert flere etter meg – er å etterlyse visjonen, ideen om hva det er regjeringen vil med nordområdene og den arktiske politikken. Hvis vi fortsatt skal være en stormakt i nord, er det avgjørende at vi fortsatt tar initiativet og har ambisjonene om å ha ledertrøya, og det mangler ikke på utfordringer. Klimautfordringen er den største – den vises hurtig og i veldig stor grad i nord. Den har veldig store konsekvenser for de menneskene som faktisk bor der, særlig de som baserer seg på de naturressursene som er der. Kan vi forvente å se sterke initiativ fra Norge på hvordan Arktisk råd skal bidra til å løse klimautfordringene? Eller er det styring, forvaltning og demokrati i nord som står høyt på dagsordenen til regjeringen? Er det slik at regjeringen er enig i at det er behov for å styrke lokal og regional innflytelse på politikkutformingen for nordområdene både i Norge og i de andre arktiske landene, og at de derfor vil iverksette nye modeller for hvordan folk i nord får delta i å skape sin egen framtid? For å fremme næringsutvikling er det viktig å ha et nært samarbeid og dialog med næringslivet, men man må også ha en nær dialog og et samarbeid med de folkene som bor i de områdene man skal operere i. Og skal man operere i nordområdene, som er relativt tynt befolket, i krevende klimatiske forhold og sårbare omgivelser, må man også ta særlige hensyn. Vil regjeringen starte et arbeid for å utvikle økonomiske modeller som verdsetter klima- og miljøpåvirkning, sikrer lokale og regionale ringvirkninger og fremmer «corporate social responsibility»? Etter ett år er ikke jeg sikker på at det er et tema som står høyt på dagsordenen til regjeringen, og jeg er glad for at veldig mange av de større satsingene til regjeringen Stoltenberg II blir videreført. Det skulle bare mangle – tross alt er det ganske stor politisk enighet om dem. Når regjeringen er klar for å løfte nordområdesatsingen sin videre, skal vi i Arbeiderpartiet støtte opp om det. Inntil da skal vi vente utålmodig, fortsette å foreslå tiltak – og være skuffet over at regjeringen ikke har større ambisjoner for nasjonen.