Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-06-06:
Det er som presidenten sa: Denne saken dreier seg om fullbyrding av strafferettslige reaksjoner bl.a. mellom Norge og Thailand. Det kan være aktuelt å forhandle med andre stater om tilsvarende avtaler som den som er inngått mellom Norge og Thailand. Komiteen er enig i at det gis mulighet for at nordmenn som straffedømmes i utlandet, kan sone straffen i Norge. Man slutter seg videre til forslaget fra Justisdepartementet om en utvidelse av adgangen til å iverksette avtaler om fullbyrding av utenlandske straffedommer generelt. I særlige tilfeller skal det være adgang til å vurdere å kunne overføre domfelte til og fra Norge uten at det foreligger noen generell overføringsavtale mellom Norge og det aktuelle landet. Det er viktig å legge merke til at overføring til Norge kan finne sted uten omgjøring av straffen, selv om straffen er strengere enn hva den kunne blitt i Norge for tilsvarende lovbrudd. Myndighetene skal ikke utøve noen automatikk når det gjelder å be om at nordmenn som er dømt i utlandet, og som har bedt om overføring til norske fengsler, blir overført. Det å involvere seg i f.eks. narkotikatrafikk eller misbruk av barn skal alltid innebære en kalkulert risiko for pådømmelse av svært streng straff, ikke bare i Norge, men i mange land. Uansett vil det måtte skje en konkret vurdering i det enkelte tilfellet av om overføring bør skje eller ikke, basert på gjeldende regelverk og inngåtte avtaler. Man ser problemet rundt «dobbel straffbarhet». I tilfeller hvor det foreligger utenlandske straffedommer for handlinger som ikke rammes av norsk lov, vil det etter komiteens syn normalt ikke være aktuelt å overføre domfelte til fortsatt fengsling eller forvaring i Norge. Norske myndigheter må vurdere om en overføring vil kunne stride mot våre menneskerettslige forpliktelser. Det jeg tenker på, er at i forhold som sett med norske øyne må anses som lovlig utøvelse av ytringsfriheten, eller for den saks skyld religionsfriheten, må man via politiske og diplomatiske kanaler søke om å få domsstaten til å løslate vedkommende. Om nødvendig bør man vurdere å trekke inn internasjonale organer. Det kan være vanskelig å få inn i en avtale om overføring av domfelte at fullbyrdingsstaten skal ha benådningsrett. Det bør ikke være noe krav om dette, spesielt ikke når det gjelder forhold som er straffbart i Norge. I avtalen med Thailand er det bestemt at fullbyrdingsstaten kan fastsette en ny og lavere straff der lovgivningen krever det, men dersom den nye straffen er lavere enn gjenstående straffetid i domsstaten, kan domsstaten nekte overføring. Jeg vil også vektlegge en henvisning som en samlet komite står bak, til at det i Europarådet er utarbeidet en tilleggsprotokoll til overføringskonvensjonen som lemper på kravet til at domfelte skal samtykke til overføring i visse tilfeller. Det er å merke seg at komiteen slutter seg til dette, og også anbefaler at det gis samtykke fra Stortinget til avtalen som er inngått mellom Norge og Thailand. Fremskrittspartiet vil for sin del vektlegge betydningen av at domfelte normalt soner den straffen som er idømt i vedkommende land, slik at fullbyrdingen ikke svekkes ved overføring og mulighet for soning i sitt hjemland. Derfor vil det være en fordel at fullbyrdingsmetoden som hovedregel legges til grunn, slik at domfelte må sone en straff som ikke er mildere enn den straffen som er fastsatt av domsstaten, dog ikke ut over det som er maksimumsstraff for samme forhold i Norge. Jeg vil også fremheve to forhold som Fremskrittspartiet er meget opptatt av. For det første bør det være en plikt for statsborgere å sone i hjemlandet når hjemlandet krever det, uten at den domfelte har mulighet eller rett til å motsette seg det, og foreslår derfor i tråd med dette en presisering i den nye § 12, som er beskrevet i vårt forslag nr. 1. Videre er vi prinsipielt mot doble statsborgerskap. Personer som er såkalt norske statsborgere i tillegg til statsborgere i sitt opprinnelsesland, bør sone fengselsstraff i sitt opprinnelsesland eller i domsstaten. Derfor bør nettopp det jeg nå har skissert, legges til grunn i videre avtaler som Norge inngår om overføring av domfelte. Med dette tar jeg også opp forslagene fra Fremskrittspartiet, nr. 1 og 2, og vil be om en separat votering over hvert av forslagene. Jeg vil også gjøre presidenten oppmerksom på at det i innledningen til forslag nr. 1 er en feil. Innledningen skal lyde som følger: «I lov av 20. juli 1991 nr. 67 om overføring av domfelte gjøres følgende endringer:».