Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-12-11:
Jeg håper at jeg kommer til rett tid denne gangen. På mine 5 minutter er det bare mulig å gå inn i enkelte deler av innstillingen, men siden Kystpartiet bare er representert i én komite, tillater jeg meg å etterlyse Regjeringens helhetlige politikk på tvers av komiteene. Høyre virker ganske stolte når de sier: Vi forandrer Norge. Spørsmålet er om Norge ønsker forandringer som i stadig sterkere grad skaper utrygghet og framtidsangst i befolkningen. Kystpartiet deler Arbeiderpartiets bekymring for at den raske og ikke konsekvensutredede omstilling og effektivisering som Regjeringen kjører igjennom, undergraver arbeidstakerrettigheter som er blitt etablert etter hvert som vårt velferdssamfunn har utviklet seg. Offentlig ansatte i skole og omsorgs- og helsetjenesten er en ressurs og må behandles som en ressurs, ikke som et problem. Når lærere og helse- og omsorgspersonell sies opp på grunn av dårlig økonomi i kommunene, rimer det dårlig med Regjeringens tidligere uttalte mål, at man skal bruke lønn som virkemiddel for å rekruttere til disse tjenestene. Når eldre arbeidstakere presses ut gjennom omstillingsprosessene, rimer det dårlig med målet om at flere bør ha et lengre yrkesliv. Det er en del eldre arbeidstakere der ute som har lyst til å arbeide lenger, men som tvinges ut av arbeidslivet. Den stadig lavere pensjonsalderen i Norge kan i stor grad tilskrives manglende helhetstenkning i Regjeringen. Kystpartiet deler SVs bekymring for den økende belastningen spesielt omsorgspersonell utsettes for gjennom stadig strengere krav til økt effektivitet. En maskinpark kan gjøres mer effektiv gjennom tekniske forbedringer, men mennesker kan ikke utrustes med flere par armer. Ryggen kan ikke skiftes ut, og det er en grense for hvor fort beina kan springe. Råkjøret mot ansatte i helseinstitusjoner fører til forkortet arbeidsliv for dem som våger seg inn i disse yrkene. Det reduserer den totale arbeidsstyrken og øker antallet uføretrygdede. Kystpartiet synes dette er en dårlig politikk, sett i et helhetlig perspektiv. Kristelig Folkeparti kaller seg familie- og omsorgspartiet. Men omsorgen ser bare ut til å gjelde for de familiene som lever etter Kristelig Folkepartis idealer, og da spesielt småbarnsfamilier med ett barn i kontantstøttealder, muligens ett barn i barnehagen og skolebarn i en kristen privatskole – uten behov for skolefritidsordninger og med fritidsaktivitetene i menigheten. Men Norge er et mer mangfoldig samfunn enn som så. Aleneforsørgerne har fått det stadig vanskeligere. Det er et økende antall fattige barn og foreldre her i landet. Og jeg lurer på hva de føler når de gjennom alle mediekanaler blir fortalt igjen og igjen at vi lever i verdens rikeste land. Regjeringen er stolt over at Norge er det landet i verden som bruker mest av skattebetalernes penger til ulike mer eller mindre vellykkede u-landsprosjekter, som f.eks. at ungdomspolitikere sendes ut i verden for å lære mennesker som lever i den ytterste nød, om demokrati, eller at et norsk firma får millioner for å utarbeide vannkart og vannrenseanlegg som er komplett ubrukelige. Hvordan opplever våre fattige som søker til Frelsesarmeen for å få mat til barna til jul, Regjeringens prioriteringer i et av verdens rikeste land? Barnetrygden er underregulert med 18 pst. i forhold til pris- og kostnadsveksten de siste ti årene. Kystpartiet var for kontantstøtten, men ikke for at den skulle finansieres ved å omfordele midlene som overføres til barnefamiliene. Jeg er glad for at barne- og familieministeren reagerte raskt på mitt spørsmål om lånefinansiert gavefest til jul, men det ser ikke ut som hun helt har skjønt at mitt spørsmål dreide seg om mer enn forsvarligheten ved å lånefinansiere utover betalingsevnen. Min bekymring dreier seg i like stor grad om de signaler finansministeren sender ut: Kjøp dyre, flotte gaver. Gjør denne julen til en anledning hvor man virkelig med god samvittighet kan demonstrere hvor rik man er. La de rike barna komme til skolen igjen over jul med gaver som koster mer enn et månedsbudsjett for en fattig familie. Hvilke verdisignaler gir dette? I min barndom ble det å demonstrere rikdom regnet som mangel på dannelse. Det er de som har råd til å si ja, som må ha det moralske ansvaret til å si nei, dersom jakten på statussymboler ikke skal gå utover alle grenser, slik som vi nå ser tendenser til. Hvordan opplever barn som dømmes til samvær med en forelder som slår, drikker, er psykisk ustabil eller har pedofile tendenser, Kristelig Folkepartis omsorg? Skal de ofres over en lengre periode med familierådgiving og påtvunget samvær til de selv bryter sammen og havner i den uanstendig lange køen til barnepsykiatriske tjenester? Hvordan opplever kvinner og barn som lever i voldelige forhold, at krisesentrene stenger, mens økte ressurser skal settes av til samlivskurs for ektepar som ikke har problemer? Når budsjettet ikke rekker til både – og, prioriterer Regjeringen altså dem som ikke har akutt behov for hjelp.