Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-13:
Det har de siste to ukene vært to store globale konferanser om det brede bildet innenfor utviklingspolitikk. Den ene er Durban-konferansen om klimaendring, som har vært mye omtalt. Mindre omtalt var Sør-Koreas arrangement, den såkalte Busan-konferansen om bistandseffektivitet. Det var en viktig konferanse, og det var en konferanse som ettertrykkelig bekreftet en global tendens, nemlig at den rød-grønne utviklingspolitikken i Norge får mye større internasjonal støtte. Det er mange eksempler på dette. Vår resolutte fokusering på resultater ble bekreftet av Busan-konferansen, vår oppfatning at det er utviklingsstatene og statene som selv skaper utvikling, ble bekreftet av Busan-konferansen. Den linjen som ikke minst utenriksministeren har stått i spissen for, nemlig å nå ut til de nye, raskt voksende økonomiene, som Kina, India, Indonesia og andre, ble bekreftet av Busan-konferansen. Og, kanskje aller viktigst, det at bistand bare er et strategisk verktøy for å nå utviklingspolitiske mål, var selve fokuset. Og det er det helt nye, for de tidligere konferansene, i Paris og andre steder, dreide seg om bistand. Nå så man bistand som et strategisk verktøy for å oppnå flere og bedre private investeringer, bedre styring med korrupsjon og det å få tilbake penger som er stjålet fra fattige land, få til bedre energiinvesteringer, som jo er grunnlaget for helse, utdanning og alle andre viktige ting, få til bedre skattesystemer, slik at utviklingsland kan utvikle seg selv – kort sagt så man bistand som et lite, men viktig strategisk verktøy for det brede utviklingspolitiske bildet. Det er et budskap som utenriksministeren og jeg har framført i Stortinget de siste seks årene med stor systematikk, og det er gledelig å se at dette nå er en global dagsorden. Så er vår erfaring at bistand virker best når den kobles opp mot politikk. La meg kalle det de tre p-er. Det er penger, personer og politikk. Det er da det virker – når man har en politisk visjon, et politisk budskap, når man har personer i politiske stillinger, men ikke minst i embetsverket og også i frivillige organisasjoner, og når man bruker penger for å nå disse målene. Det er da Norge lykkes, det er da vi bidrar mest til utvikling i verden. La meg derfor nevne noen slike initiativ som Norge har tatt de siste årene, og som er viktige. Det kanskje mest synlige er initiativet for å ta vare på og bruke på en fornybar måte verdens regnskoger. Brasil er fra og med i år den største mottakeren av norsk bistand. Det skyldes at dette programmet er så suksessfullt at Brasils avskoging synker år for år. Uansett alles spådommer av negativ art – ikke minst er det kommet en del av dem fra denne sal – så er altså avskogingen i Amazonas nå den laveste noensinne. Brasil mener, trass i vedtak i sin kongress, at den skal fortsette å gå ned neste år. Der har vi gjort det som jeg trodde ikke minst Fremskrittspartiet burde like, nemlig gitt resultatbasert bistand. Det er altså ikke hensiktene til Brasil som måles, men hva Brasil oppnår av resultater. Og det er ingen som sår tvil om resultatene. De er unike – best av alle regnskogsland, trolig best av alle land, når det gjelder å bekjempe klimaendring. Der har Norge oppfylt sin del av avtalen, nemlig å betale ut til Brasil det vi har lovet Brasil at de skal få når de oppnår de resultatene vi var enige om. Dette er en måte å drive bistand på som jeg mener vi bør bruke på flere områder, ikke på færre områder. Men da må vi jo betale ut når resultatene blir oppnådd. Så har vi tatt initiativ til et bredt energisamarbeid med mange land. Vi diskuterte med Ellen Johnson Sirleaf da hun var her nå, oppgradering av vannkraftverk utenfor Monrovia, og vi tar en rekke tilsvarende initiativer for å se på hvordan vi kan styrke først og fremst sol, vind og kanskje aller mest vann som fornybare energikilder i utviklingsland. I Sør-Afrika undertegnet jeg en avtale med den sørafrikanske energiministeren om dette, og Scatec Solar ser ut til å komme inn i Sør-Afrika, som en viktig leverandør av solenergi. Flott for norsk næringsliv og viktig utviklingspolitikk. I Sør-Afrika undertegnet jeg også en avtale med statsminister Meles og andre om norsk støtte til Etiopias lavkarbonstrategi. Den er først og fremst for landbruket. Det er den mest ambisiøse strategi noe utviklingsland noensinne har laget. Etiopia sier at de skal øke sine utslipp fra urbanisering og industri når de blir et mellominntektsland. Samtidig skal de redusere tilsvarende mye på landbruk, skogplanting og andre områder. Det skal bli et mellominntektsland, men ikke øke utslippene. Klarer de det, er det et fantastisk resultat som ikke noe annet land til nå har lyktes med, men desto viktigere. Jeg vil understreke særlig overfor Høyre at denne avtalen undertegnet jeg sammen med Chris Huhne. Han er liberaldemokrat, men fra den britiske konservative regjeringen. Norge og Storbritannia er de to viktigste støttespillerne for dette enestående programmet.