Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2010-11-16:
Jeg vil også gi ros til interpellanten for å reise et viktig tema. Vi har tradisjon for et sterkt, dynamisk og tillitsfullt nordisk samarbeid. Det vitner for så vidt også Stoltenberg-rapporten om at man ønsker å videreføre. Det er 13 forslag i rapporten, og 12 av dem oppfattes som relativt ukontroversielle, men med noen praktiske hindringer, som jeg vet at de angjeldende utenriksministrene jobber med. La meg derfor knytte noen kommentarer til det 13. forslaget, nærmere bestemt forsvarssamarbeid og solidaritetserklæring. Jeg har deltatt på flere konferanser om dette tema det siste halvåret, og det er et sterkt engasjement rundt disse problemstillingene. Jeg tror det er viktig at vi begynner i riktig ende. Forutsetningen for å lykkes med et tettere samarbeid er at det vokser fram et behov nedenfra – altså ikke som et toppstyrt prosjekt, men som et resultat av reelle behov i de ulike lands forsvar. Det er alltid en fare for at man lager relativt store politiske programerklæringer som ikke lar seg gjennomføre i praksis. Det er det viktig å unngå i denne sammenhengen. Man må være nøktern, ikke ha for store ambisjoner, men likevel ha store nok ambisjoner til at man kan realisere det. Det er i dag eksempler på konkrete samarbeidsområder. Utenriksministeren sjøl nevnte flyøvelser. Det er én dag i uka sånn at norske F-16, svenske JAS Gripen og finske F-18 øver sammen – én dag i uka. Vi vet også at vi i den norske NAD-en, altså Norwegian Aeromedical Detachment, i Afghanistan har elleve svenske teknikere, som er en forutsetning for at vårt NAD-oppdrag kan holdes ved like. I tillegg er det et norsk-svensk samarbeid om Archer-artilleri. Så det har på mange områder vokst fram et konkret samarbeid. Likevel syns jeg vi skal være oppmerksom på hvordan situasjonen er i de ulike nordiske landene nå. Svenskene har sett på solidaritetserklæringen som noe langt mer enn de andre nordiske landene. De har gått lenger i å ønske seg denne solidaritetserklæringen og også å gi slike erklæringer til de andre nordiske landene. Det har vært svært viktig for svenskene, og det har blitt gjentatt i mange sammenhenger. Danmark derimot viser liten interesse og har tatt strategiske valg som retter seg mot Storbritannia og USA. De viser altså liten eller ingen interesse for det nordiske forsvarssamarbeidet. Finland har et helt annet forsvar enn Norge og de andre landene. De har ikke vært igjennom den samme moderniseringsprosessen som de andre landene har. Island uttrykker for tida generelt stor skepsis til alt som handler om nordisk samarbeid, fordi de ikke følte at det nordiske samarbeidet var som det skulle under finanskrisen. Det er en sak vi har diskutert mange ganger her i salen, og det er ikke vanskelig å bli enige om, verken her eller i de andre nordiske landenes nasjonalforsamlinger, at det nok er en annen oppfatning av det enn det Island har. Likevel beit jeg meg merke i noe som representanten Tore Nordtun sa i sitt innlegg. Han sa at spørsmålet om solidaritetserklæring utfordrer gammelt tankegods i forhold til NATO. Vel, NATO er vår eneste sikkerhetsgaranti. Jeg har ikke hørt eller sett noen som ønsker å utfordre eller forandre det, så å kalle det gammelt tankegods, må jeg nok si jeg syns er noe spesielt. Jeg vil også understreke at for Norge som NATO-land er det ekstremt viktig at vi ikke disponerer på en måte som gjør at vår NATO-tilhørighet stilles i tvil. Man kan, etter min oppfatning, gjerne si det sånn at dersom det føles som et sikkerhetsvakuum i Norden, må det vakuumet fylles ved at ikke-NATO-land blir NATO-medlemmer, og at ikke-EU-land blir EU-medlemmer. Det å tenke seg at man ville få en fullgod solidaritet eller en fullgod erklæring som ikke gikk på bekostning av enten NATO- eller EU-tilhørigheten til de ulike land ved å opprette et tredje nivå som skulle være konkurrerende til de to andre, vil jeg sterkt advare mot. Derfor er det viktig at man nå ser på den integreringen som skjer. Det er veldig mange ikke-EU-land som er mer integrert i EU enn mange EU-land, og tilsvarende på NATO-siden. Finland f.eks., som er et ikke-NATO-land, er svært godt integrert i NATO. Så det at ikke-NATO-land og ikke-EU-land faktisk tar skrittet fullt ut og blir medlem i de tilsvarende organisasjonene og deltar i samarbeidet som EU og NATO har seg imellom, er altså løsningen dersom det oppleves å være et sikkerhetsvakuum i Norden.