Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2016-10-04:
Jeg skal straks komme til representanten Heggelunds poenger, for der var det mye å ta tak i. La meg først slå fast at målt mot det veldig mange mennesker over store deler av verden bakser med, er Norge et av verdens beste land med en av verdens beste helsetjenester. I møte med det mange andre strever med, bør vi alle være ydmyke og ikke trekke motsetningene i landet vårt for langt. Det er nettopp mot dette internasjonale bakteppet at jeg og flere andre i Arbeiderpartiet har tatt til orde for at globale helsespørsmål, som vaksiner til verdens barn og kamp mot farlig antibiotikaresistens – ikke bare prat om det – skal tilbake på den internasjonale arenaen dersom vi får lede en ny regjering etter neste valg. Selv om det skjer mye bra i landet vårt – og jeg til og med må ta meg i at jeg stadig vekk roser regjeringen for utmerkede initiativ – er det mange ting som overhodet ikke fungerer godt nok. På helsefeltet handler det om en forebyggingspolitikk som er for svak og for lite koordinert, for mange – særlig barn og unge – får hjelp for sent. Derfor må langt mer av innsatsen settes inn tidligere og nærmere der folk bor og arbeider – i kommunene. Mange pasienter og borgere opplever i møte med helsetjenesten å få feil eller mangelfull informasjon. Det bildet som blir tegnet på forhånd, stemmer ikke med landskapet de møter, og pasienter, kanskje alvorlig nok – med rette eller urette – opplever en grunnleggende uro for om vår felles sterke helsetjeneste er i stand til å ta vare på folk i møte med alvorlig sykdom, f.eks. kreft. Dette er bekymringer vi må ta på største alvor. Her er vi også ved kjernen i dagens debatt – når det gjelder dette og en del andre grunnleggende spørsmål i samfunnet: Hva er svaret i møte med et slikt utfordringsbilde? Er det i en forsterket offentlig finansiert og drevet helsetjeneste vi finner svaret? Eller vil det å bevege seg over på en vei med en gradvis – ikke dramatisk, ikke med revolusjon hver dag, men med litt mer oppstykking – konkurranseutsetting, litt mer markedsdekning i f.eks. helsetjenesten, være løsningen på den uro folk føler på? Arbeiderpartiets svar er helt klart: Skal vi stanse utviklingen mot en mer todelt helsetjeneste i Norge, må vi si nei til privatisering og gjøre den offentlige helsetjenesten bedre. Derfor vil en arbeiderpartiledet regjering etter neste valg ta et krafttak for bedre koordinering og sterkere innsats for forebygging, særlig for barn og unge. Vi vil fornye og forsterke de offentlige sykehusene, slik at de er digitaliserte og møter pasientene på en mer moderne og enhetlig måte enn i dag. Og vi vil sikre at alle får en god alderdom – både som pensjonist og mot livets sluttfase. Vi tror at en lang rekke av tiltakene – fra både dagens regjering og forrige regjering, vil jeg legge til – ikke har vært kraftfulle nok. Det må kraftigere lut på bordet. Uansett hvor mye vi baler i helsetjenesten med å gjøre folk friske, er det i samfunnet, på utsiden av helsetjenesten, sykdom skapes og sykdom kan forebygges. Ingen andre virkemidler er mer kraftfulle enn å holde folk i arbeid, skape nye jobber og få flere folk i jobb. Hvis jeg hadde vært stortingsrepresentant som en del av det parlamentariske grunnlaget for en regjering, eller medlem av en regjering som satte seg som mål at nå skal det bli fart på den private verdiskapingen, bare vi slipper til med skattekuttene våre og det amerikanerne kaller «Triple-down», nei «Trickle-down economics» – beklager, men jeg ble litt inspirert av presidentkandidat Hillary Clinton, for hun hadde en egen variant av det, men det skal jeg ikke bruke her i norsk kontekst – la oss sparke ut noen skattekutt, særlig til dem som har mest fra før, for tesen er at det skal dryppe ned på oss andre, slik at arbeidsplasser blir skapt. Når fasiten etter tre år er at netto tilvekst av private arbeidsplasser knapt er synlig på den offisielle statistikken, og dette måles mot den forrige regjeringen, som hadde den samme «track record» på 350 000 flere arbeidsplasser, to tredeler av dem i privat sektor, da ville jeg vært litt roligere med retorikken, dempet selvskrytet mange hakk og tenkt: Hva er det jeg ikke har forstått som gjør at resultatene er slik også i møte med denne samfunnsutfordringen?