Trond Helleland (Høyre), 1999-06-08:
Bakgrunnen for dagens sak er spesiell. Vi har en forskrift som forbyr reklame for politiske budskap og livssyn, men vi har ingen lov som forbyr den samme reklamen. Men stortingsflertallet ønsker nå å gjøre noe med dette og vil lovfeste et forbud mot reklame for livssyn og politiske budskap i fjernsyn, og noen vil også lovfeste forbud mot det samme i radio. Etter en høringsrunde som klart viser at tilslutningen til synet om å gi adgang for denne type reklame øker, har Regjeringen fremmet sitt forslag: Ja til reklame i radio og nei til reklame i fjernsyn. Noe mindre prinsipielt skal man lete lenge etter! For Høyre er dette en enkel sak. Vi kan ikke se noen grunn til å forskjellsbehandle trykte medier, etermedier, elektroniske medier eller andre medier som finnes eller vil dukke opp. Vi mener også at Stortinget kunne ha ventet til Ytringsfrihetskommisjonen har lagt fram sin innstilling, og den er jo like om hjørnet. Forholdet til Grunnloven § 100, om ytringsfrihet, blir trukket fram av mange høringsinstanser. I en nylig publisert avhandling, Jussens venner 2/1999, konkluderes det med at et generelt lovforbud vil være i strid med Grunnlovens bestemmelse. I tillegg blir det i samme avhandling fremhevet at et slikt forbud vil stride mot Den europeiske menneskerettskonvensjonen artikkel 10. Etter denne bestemmelsen må forbudet være foreskrevet ved lov, forbudet må fremme et legitimt formål og forbudet må være nødvendig i et demokratisk samfunn. Hvordan domstolene eventuelt vil se på et forbud som bare gjelder ett av etermediene, fjernsynet, mens reklame kan sendes på radio, over Internett, vises i aviser, på reklameplakater, i brosjyrer og i alle tenkelige former, blir interessant å se. Jeg føler meg ikke overbevist om at denne forskjellsbehandlingen vil overleve en rettssak, men det gjenstår å se. Høyre har konsekvent gått imot et forbud mot reklame for livssyn og politiske budskap. Høyres standpunkt har ikke vært begrunnet i noe spesielt ønske om å få slik reklame, men i en prinsipiell vurdering av berettigelsen av et forbud i ett medium mot reklame for bestemte former for lovlig aktivitet som man uten problemer kan reklamere for i andre medier. Regjeringens argumenter mot reklame for livssyn og politikk i fjernsyn er av en slik karakter at de logisk sett burde føre til forslag om forbud mot enhver reklame for livssyn og politikk. Det er vanskelig å se noen grunn til de hensyn Regjeringen anfører, f.eks. «å utvikle en uheldig politisk debattform », «å skape et skjevt bilde av den politiske og livssynsmessige virkelighet » og å gi kapitalsterke grupperinger større muligheter enn andre til å markedsføre sine synspunkter. Disse argumentene må jo også gjelde de fleste andre former for markedsføring av politikk eller livssyn. Det er vanskelig å finne saklige grunner for å stille fjernsyn i en særstilling når det gjelder reklame for livssyn og politiske budskap, så lenge slik reklame er fullt ut lovlig i alle andre medier. Høyre vil derfor primært stemme imot Regjeringens forslag og avvise Ot.prp. nr. 58. Vi innser imidlertid at det ikke er flertall for dette synet, og finner det underlig at Regjeringen foretar en så sterk gradering av medienes gjennomslagskraft. Argumentene som regjeringspartiene benytter i sine merknader, stiller Regjeringens forslag om å åpne for politisk reklame i radio i et underlig lys. Regjeringspartiene er med på nesten alle merknadene fra Arbeiderpartiet og SV, som tar avstand fra reklame for livssyn og politikk i kringkasting. Man skiller først lag på slutten av merknadene, hvor regjeringspartiene viser til at Regjeringen etter en samlet vurdering åpner for reklame i radio, og videre at de forhold som gjør seg gjeldende for fjernsyn, ikke i like stor grad gjelder radio. Et av de forholdene Regjeringen har vært opptatt av, er pris. Fjernsynsreklame skal angivelig være så dyrt at det bare er de rikeste som har råd til å benytte seg av den. Dette er beviselig feil. I forhold til hvor mange man når med sitt reklamebudskap, er det billigere å reklamere på f.eks. TV2 enn i mange aviser. Den såkalte kontaktprisen er lavere for TV enn i mange aviser. Enda mer søkt blir denne argumentasjonen i forhold til lokalfjernsyn. På de 22 lokal-TV-stasjonene i Norge varierer prisen på et reklameinnslag fra 500 kr til 3 000 kr. Med andre ord vil prisnivået ligge godt under en annonse i lokalavisen eller prisen på reklame i riksdekkende kommersiell radio, som det jo åpnes adgang for. Kostnadsargumentet holder ikke! Hva så med argumentet om at TV har så stor gjennomslagskraft? Hvis det er slik, hvorfor bruker ikke da alle kommersielle annonsører fjernsyn – og utelukkende fjernsyn – i sine reklamekampanjer? Grunnen er selvsagt at aktørene i reklamemarkedet vet at man bør spre seg på flere ulike reklamekanaler. Avis, brosjyrer, boards etc. er alle relevante medier for å få fram et budskap. Det finnes ingen forskning som underbygger påstanden om at fjernsynsreklame er så mye sterkere enn annen reklame. Det er og forblir en påstand. Høyre ønsker dersom vårt primærforslag blir nedstemt, å gå inn for at lokalfjernsyn også skal bli gitt mulighet til å sende reklame for livssyn og politiske budskap. Dersom dette også faller, må vi gå ytterligere ned på kravet til prinsipiell stemmegivning, og støtte Regjeringens forslag. Det gjør vi i trygg forvissning om at dette er et første skritt i riktig retning. Innfører man denne muligheten i radio nå, vil det sikkert ikke gå lang tid før man åpner for det samme i fjernsyn. Et paradoks i denne saken er at de gamle mediene – avisene – aldri har vært underlagt denne form for lovregulering. Det er heller ikke nye medier, som Internett, mens det nå altså blir et lovforbud mot reklame i TV. Forstå det den som kan!