Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-12-12:
Etter regjeringsskiftet i 2005 har vi fått et paradigmeskifte i kultursatsingen i Norge. Mens den gjennomsnittlige økningen på kulturbudsjettet i årene 2001–2005 var beskjeden, har vi nå en formidabel satsing. Men paradigmeskiftet gjelder ikke bare kroner og øre. Det gjelder tydeligvis også de borgerlige partienes, minus Fremskrittspartiet, innstilling til kultur. Mens kulturen ikke ble satset på mens Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre satt i regjering, er det nå også hos dem toner som lyder annerledes enn da. Det er positivt. Det skal vi glede oss over. Det betyr at det er bred støtte for Regjeringens formidable satsing på kultur – med 40 mill. kr mer til film, med et kjempeløft for rocken, med en fabelaktig satsing på operaen som neste år skal åpne sitt nye bygg i Bjørvika, styrking av musikk, styrking av billedkunst, styrking av litteratur og bibliotekene. Museene kan også kalles budsjettvinnere i år med 65 mill. kr i økning. Regjeringen er opptatt av at kulturen skal være til glede for alle. Derfor bevilger vi også penger til Den kulturelle spaserstokken, en økning på 5 mill. kr fra i fjor, slik at vi sikrer at enda flere eldre får et kulturtilbud som er tilpasset dem. Samtidig foreslår vi at vi styrker satsingen på barn og unge, bl.a. gjennom Den kulturelle skolesekken. Dette er ikke en instrumentell tilnærming til kulturpolitikk. Dette er kulturpolitikk. Det er det overordnede målet om at alle skal kunne ta del i kulturaktiviteter og kulturopplevelser, som er kjernen i vår kulturpolitikk. Å si at dette er instrumentell tenkning, er å abdisere som kulturpolitikere. Det er å si at vi ikke bryr oss om hvorvidt alle skal få ta del i kulturlivet eller ikke. Det har ingen ting med instrumentell tenkning å gjøre. Det har med en visjon for samfunnet å gjøre, og den visjonen omfatter også kulturlivet. For så vidt skal man ta det som en glede at den eneste alvorlige innvendingen man har mot kulturbudsjettet, er dette såkalte instrumentelle grepet eller tenkningen som man mener Regjeringen står for. Men prinsipiell kan den neppe kalles, denne kritikken. Ta Mangfoldsåret som eksempel. Ønsker vi som kulturpolitikere, som samfunnsmennesker, som antakelig var det som drev oss til å stille til valg til denne salen, at vi skal få et samfunn hvor alle kan komme med sine kulturuttrykk, der mangfoldet kan utfolde seg, at vi skal skape et samfunn hvor vi setter pris på mangfoldet, og ikke får en nedsetting? Ja, det mener jeg at vi som kulturpolitikere skal gå inn for. Spørsmålet er: Skal vi da samtidig som kulturpolitikere ta noen grep som gjør at dette blir en realitet? Skal vi bruke de kulturpolitiske virkemidlene vi har, til å oppnå det, eller skal vi si: nei, vi sender en sjekk, og så krysser vi fingrene og håper at det går bra. Det er det opposisjonen inviterer til, når de sier at vi ikke skal stille som krav til institusjoner som får fast støtte, at de skal ha et mangfoldsperspektiv. Mest oppsiktsvekkende er det når en så erfaren kulturpolitiker som Lånke sier at det er rystende å høre at statsråden skal evaluere institusjonenes mangfoldssatsing. Vel, også i de periodene da Kristelig Folkeparti hadde kulturministeren, stilte man krav til satsing på barn og unge, til publikumsoppslutning, til turnévirksomhet og en rekke andre ting, som jeg går ut fra ble evaluert hvert eneste år, og som så i neste rekke la grunnlaget for framtidige bevilgninger. Det må jo være et slags system for hvem som får støtte innenfor kulturlivet. Jeg synes også det er synd at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ikke støtter det som Regjeringen foreslår når det gjelder omlegging av budsjettrutinene. Når vi inviterer Stortinget til å foreta hovedfordelingen til Norsk kulturråd, er det en demokratisering, for det ble ikke gjort av Norsk kulturråd før. Det ble gjort av Regjeringen i statsråd. Det er en flytting av makt fra det møtet som foregår på Slottet hver fredag, til denne sal. At et parti som lanserte begrepet «All makt i denne sal», går imot det, er for meg oppsiktsvekkende. Dette styrker diskusjonen om kulturbudsjettet. Det styrker innsikten i kulturbudsjettet. Det styrker kunstneres og kulturarbeideres mulighet til å påvirke kulturbudsjettet, og det styrker Stortingets makt over kulturbudsjettet. Det er det veldig merkelig at ikke et samstemt storting slutter seg til.