André Oktay Dahl (Høyre), 2003-05-28:
De av oss som ikke var medlemmer av Frøiland-utvalget, skulle nok gjerne ha vært fluer på veggen der. Det er lenge siden Stortinget har drøftet sin kontrollfunksjon på generelt grunnlag, ikke bare flikkvis og delt. Det er kanskje ikke så rart, all den tid svært få politikere i dette hus har hatt klare prinsipielle utgangspunkt og formeninger om hvorfor man skal kontrollere regjering og forvaltning, og ikke minst hvordan man skal kontrollere regjering og forvaltning. Det hører vel med til sjeldenhetene at jeg står og skamroser representanten Carl I. Hagen. Det er synd han ikke er her. Men de siste 30 årene har han tilhørt et av de ytterst få unntakene som har bekreftet regelen, ved å ha klare tanker om hvordan man skal utvikle og effektivisere Stortingets kontrollfunksjon. Jeg håper selvfølgelig ikke at denne prinsipielle holdningen har sitt utgangspunkt i hvor man har hatt sitt virke i nærmere 30 år, og at representanten Hagen setter like stor pris på utviklingen hvis han en dag sitter på den andre siden av bordet. Dette må også være utgangspunktet for vår debatt. Selv om opposisjon og representanter for regjeringspartier under tiden kan ha vekslende agendaer i kontroversielle spørsmål, må én agenda være lik: Formålene med kontrollen må oppfylles, nemlig at vi sikrer en effektiv bruk av offentlige ressurser, sikrer at Stortingets vedtak og forutsetninger oppfylles, at folk kan ha tillit til at negative forhold i forvaltningen avdekkes og avhjelpes, osv. Kontroll er en kjerneoppgave, som Stortinget har de aller beste forutsetninger for å utføre, i motsetning til det prinsipielt motsatte, stortingsregjereri og instruksmakeri i forkant, som også representanten Engeset var inne på i sitt innlegg. Parlamentarisme forutsetter ikke at opposisjonspartiers fremste oppgave er å svinebinde en regjering fra alle kanter på forhånd, eller bruke kontrollinstituttet i etterkant, for å gjøre livet surest mulig for en statsråd. Kontrollfunksjonen bør heller ikke brukes for å dekke over at man ikke vil regjere. Men når det gjelder dette punktet, er det vel ikke akkurat slik at alle partier har helt rent mel i posen. Det er avhengig av hvor man har sittet. For øvrig er det heller ikke alltid helt greit å skille mellom ansvarskontroll, styringskontroll og poliske initiativ, selv om de prinsipielle ulike utgangspunktene er ganske så klare. Å innføre mindretallsrettigheter for et kvalifisert mindretall i kontroll- og konstitusjonskomiteen stiller enda større krav til finsiktingen når det gjelder bruk av initiativretten. Som representanten Engeset sa i sitt innlegg, har Høyres støtte til å gi en tredjedel av kontrollkomiteens medlemmer initiativrett ikke sin begrunnelse i at kontrollvirksomheten i dag ikke er omfattende nok. Jeg finner grunn til å gå litt nærmere inn på dette. Når vi innfører en slik mindretallsrettighet, synes jeg det er en prinsipielt overmoden reform, som på mange måter må sies å kunne virke preventivt hvis man f.eks. forutsetter at det er etablert en flertallsregjering. Mindretallet har inntil nå ikke hatt formelle mindretallsrettigheter, noe som har vært en mangel ved vårt styringssystem. I valget mellom en overivrig opposisjon på den ene siden, og en maktarrogant og lukket flertallsregjering på toppen av det statlige byråkratiet på den andre siden, velger jeg det første som det eventuelt minste ondet sett ut fra formålet med kontrollen. Når det er sagt, har jeg lyst til å ta opp et punkt av mer administrativ sort, men som under tiden kan påvirke kvaliteten på det kontrollarbeidet som vi driver. Representanten Engeset har helt rett i at kontrollarbeidet er omfattende nok. Etter mitt skjønn er det omfattende nok i kvantitet, men imidlertid ikke alltid omfattende nok i kvalitet. Skjevheten mellom et stadig større, mer komplekst og mangfoldig forvaltningsapparat med stadig større omfang av enkeltavgjørelser og vedtak på sin side, sammenliknet med Stortingets reelle mulighet til å drive saksbehandling i kontrollsaker på egen hånd, er ganske så stor og i disfavør av Stortinget. Stortinget har riktignok sine hjelpeorganer i form av f.eks. Riksrevisjonen, som vi nå åpner for i større grad å kunne instruere. Det er imidlertid både prinsipielle og praktiske hensyn mot at kreti og pleti skal oversendes Riksrevisjonen. Merknadene i innstillingen om at man ønsker et større administrativt apparat med faglig tyngde knyttet direkte til kontrollkomiteen, støtter vi fullt ut. Det er f.eks. en forutsetning for at vi skal kunne gjøre mer enn å ønske god jul og godt nytt år når vi f.eks. regelmessig uttaler at vi gjerne vil se nærmere på utformingen av forskrifter og praktiseringen av disse forskriftene. Større mulighet til å drive saksbehandling selv før vi eventuelt åpner sak på formelt grunnlag, kan vel også bidra til at vi ikke stuper inn i saker som den reneste Narvestad-fikser-alt-mulig-komiteen og tilraner oss roller som helt andre instanser har eller bør ha. Alle partier er på denne måten tjent med at komiteen gis større mulighet til ikke å rope ulv-ulv, slik som vi til dels har sett de siste årene. Det er ikke bare av forfengelighet at jeg synes det bør stå en viss respekt av kontroll- og konstitusjonskomiteen, men også av hensyn til at Stortinget som sådant skal tas seriøst. Så til spørsmålet om innsynsretten. Saksordføreren, Jørgen Kosmo, var inne på det i sitt åpningsinnlegg. Man bør unngå å lese inn ting som ikke står i våre merknader. Jeg har full respekt for at flertallet og saksordføreren mener at Stortingets innsynsrett i ekstraordinære kontrollsaker ikke er underlagt noen som helst begrensninger. Jeg skal heller ikke polemisere mot det materielle innholdet i dette synet. Våre merknader viser til at det er motstridende oppfatninger av hvor langt Stortingets innsynsrett strekker seg, og at det ville ha vært en ubetinget fordel om debatten ble tatt i tilknytning til et konkret grunnlovsforslag i et til nå såpass omstridt spørsmål. Jeg underkjenner heller ikke flertallets rett til å mene at denne tolkingen av Grunnloven er den korrekte. Politisk sett er det fullt ut akseptabelt å mene begge deler. Vi tar heller ikke i våre merknader stilling til hva som er det korrekte, rettslige innholdet i Grunnloven § 75 f. Kristelig Folkeparti har for så vidt avklart det politisk sett, men dette har vi ikke behandlet formelt. I forhold til spørsmålet om Riksrevisjonens innsynsrett synes jeg for øvrig flertallsmerknaden om Stortingets innsynsrett og forslag til ny paragraf i forretningsordenen er ganske klargjørende. Jeg er litt usikker på om det fra Arbeiderpartiets side er tilsiktet de sammenhenger man her har. I realiteten innebærer flertallsmerknaden og forslaget til ny paragraf i forretningsordenen at Stortinget nå tar avstand fra brevene fra Statsministerens kontor ved regjeringen Stoltenberg den 30. april 2001, hvor det heter: «Riksrevisjonens virksomhet bør derfor holde seg innenfor de samme rammene som Stortinget selv setter for sin kontroll med Regjeringen og forvaltningen ellers.» Videre heter det: «Stortingets rett til innsyn i Regjeringens og departementenes interne saksdokumenter etter parlamentarisk praksis knyttet til Grunnloven § 75 bokstav f er begrenset.» Når flertallet innrømmer Stortinget full innsynsrett her i dag, må jo følgelig rammene for Riksrevisjonens innsynsrett etter et slikt syn flyttes tilsvarende. I den sammenhengen blir merknadene til Arbeiderpartiet relativt spesielle. Vel er det rettslig og prinsipielt tale om to ulike spørsmål, men jeg har store problemer med å finne Arbeiderpartiets logiske sammenheng mellom flertallsmerknaden om Stortingets innsynsrett, som innebærer en avstandstaking fra brevet fra Statsministerens kontor den 30. april 2001, og merknadene om dokumentbegrepet under punktet om Riksrevisjonen. Ved siden av dette uttalte Stortinget i forbindelse med fjorårets nedtegnelse av statsbudsjettet at en forutsetning for at man kan tale om praksis for innsynsnekt, er at det foreligger formelle og skriftlige påkrav om innsyn, eventuelt formelle skriftlige avslag om begjæring om innsyn. Nærmere bestemmelser om Riksrevisjonen behandler vi først til høsten, men det er en nyttig avklaring her i dag at spørsmålet om innsynsretten utelukkende blir et politisk spørsmål, der henholdsvis tolkningen av Grunnloven § 75 f og dens rammer og den formelle praksisen for avslag overfor Riksrevisjonen ikke er dokumentert. Til høsten får vi mulighet til å bestemme oss for rekkevidden av innsynsretten på vanlig politisk grunnlag. Fremskrittspartiet og SV har tatt klart standpunkt til lovteksten allerede nå, med Arbeiderpartiet noe indirekte tåkelagt på motsatt side, hvis man leser det i en sammenheng. I respekt for at vi skal ha en skikkelig og ordinær lovbehandling av dette spørsmålet, har ikke Høyres stortingsgruppe behandlet spørsmålet om Riksrevisjonens innsynsrett ennå. Jeg ser det derfor ikke som naturlig å uttale meg på vegne av vår stortingsgruppe, men siden ulike flertall med ulike merknader og forslag til vedtak nå i sum har begrenset spørsmålet om Riksrevisjonens innsynsrett til et spørsmål om å velge på prinsipielt og politisk grunnlag mellom Riksrevisjonens forslag til ordlyd og den ordlyd som den tidligere Stoltenberg-regjeringen fremla, har det for så vidt gjort situasjonen noe klarere når vår stortingsgruppe skal ta stilling til spørsmålet nå til høsten. Ellers vil jeg bare avslutte med å gjenta det som jeg allerede har sagt om saksordførerens jobb. Det har vært en vel utført og veldig imponerende jobb. Det har ikke vært lett, antakeligvis, men det står stor respekt av den jobben saksordføreren har gjort ved dette fremlegget.