Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2012-05-29:
Det er riktig som saksordføreren sa i starten av sitt innlegg, at kontrollkomiteen i mars sendte brev til samtlige departementer hvor vi ba om en gjennomgang av tilskuddsforvaltningen i hvert enkelt departement. Grunnen til at en samlet komité gikk til det skrittet, var selvfølgelig at det er viktig at forvaltningen av skattebetalernes penger skjer på en måte som ikke bryter med lov og regelverk, og at tildelingen skjer på grunnlag av anerkjente kriterier. La meg understreke dette. Arbeiderpartiet mener at forvaltningen skal fungere prikkfritt. Skal vi ha tilstrekkelig oppslutning om ønsket om en sterk og god offentlig sektor som et virkemiddel til å nå sentrale politiske mål, må vi ha tillit til at pengene alltid brukes til det de skal. Det har derfor vært helt etter vårt ønske at denne gjennomgangen av hvordan fellesskapets midler forvaltes, ble satt i gang. Denne saken er, som det allerede er blitt sagt, fortsatt under behandling, og den kommer vi tilbake til til høsten. Opprinnelig var det slik at komiteen var innstilt på at denne saken – altså den store tilskuddssaken – skulle behandles allerede i sommer, men mindretallet i komiteen, dvs. Fremskrittspartiet og Venstre, brukte sin mindretallsrettighet til å etablere også en offentlig høring rundt den, slik at saken da egentlig ikke kommer til behandling før til høsten. Det har i hele perioden vært enighet i komiteen om at enstemmighet i konklusjoner og nødvendig kritikk av forvaltningen er nødvendig og riktig. Det er mange eksempler på dette i denne perioden, senest i forrige uke, hvor alle partiene sto sammen om nødvendig kritikk av politiets arbeid mot vinningskriminalitet og rettsgrunnlaget for det som kalles for INFOFLYT. I morgen er det debatt om Oslo universitetssykehus her i salen – hvor det også er mye enighet. Dagens sak har sitt utspring i at Dagbladet 20. mars hadde et oppslag om at Utenriksdepartementet hadde gitt 6 mill. kr i støtte til Senter for nordområdelogistikk. Det ble brått skapt inntrykk av at alt ikke var som det skulle med tilskuddene fra Utenriksdepartementet – for å si det forsiktig. Slik det sto å lese, hadde utenriksministeren i egen person sørget for å tildele sin gode venn Felix Tschudi 6 mill. kr av fellesskapets midler. Ingen kan være særlig forundret over at Stortingets kontrollkomité ble interessert da den ble informert, gjennom Dagbladet i dette tilfellet, om at utenriksministeren hadde tildelt 6 mill. kr til sin venn, som attpåtil ble karakterisert som milliardær. At komiteen mottok brev fra Gahr Støre om at han som et ledd i departementets gjennomgang av tilskuddsforvaltningen også ville redegjøre for saken Dagbladet hadde skrevet om, dempet ikke støyen, men var et bra og helt riktig initiativ fra utenriksministerens side. Jeg presiserer at Arbeiderpartiet og regjeringsfraksjonen aktivt mente at saken måtte gjennomgås. Det var klart for oss at vi måtte til bunns i denne saken. Redegjørelsen fra utenriksministeren av 13. april gjorde nettopp det – den opplyste saken på en god måte. Regjeringspartiene støttet opposisjonens ønske om å stille oppfølgingsspørsmålene. Men det viste seg likevel at dette ikke var nok. Da tenker jeg ikke «nok» i forhold til debatten som alltid går, og som skal gå, i offentligheten om saker som er av manges interesse. Jeg snakker heller ikke om at det er feil at utenriksministeren er gjenstand for negativ oppmerksomhet fra medienes og offentlighetens side. Det som fikk Arbeiderpartiet og de andre to regjeringspartiene til å gå et skritt lenger, var at komiteens leder og sakens ordfører – som for øvrig ble ordfører etter forslag fra meg i denne saken – forhåndsprosederte saken og begynte å trekke konklusjoner i habilitetsspørsmålet og om saksbehandlingen i media, uten at saken var til behandling i komiteen. Det er bakgrunnen. Derfor tok Arbeiderpartiet og de to andre regjeringspartiene initiativ til at saken skulle åpnes som egen sak, som det heter. Det er oppsiktsvekkende i seg selv. Det er svært sjelden, selvsagt, at regjeringspartiene aktivt åpner sak mot sin egen statsråd. Det er to grunner til at vi ville ha åpenhet om saken, og at den måtte opplyses behørig. For det første kunne vi ikke leve med beskyldningene om korrupsjonslignende tilstander i Utenriksdepartementet. Uryddig saksbehandling og samrøre mellom utenriksministeren og Felix Tschudi kunne vi heller ikke leve med. For det andre anså vi det meget betenkelig at saker av denne karakter ikke fikk sin konkrete behandling der den hører hjemme, i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité, men – som sagt – at den politiske prosessen bare gikk i mediene. Konklusjonene skulle visstnok trekkes til høsten. Nå legger jeg til noe her som jeg ikke hadde skrevet på forhånd, men jeg sier det med bakgrunn i Anundsens påstander om at jeg har åpnet gal sak. Det er et typisk eksempel på hvordan argumentasjonen vendes i denne sammenhengen. Det var enighet i komiteen om at det skulle åpnes sak på det grunnlaget som jeg sa, da vi tok initiativet – men først da. Men vi måtte slåss inn formuleringer om at hele bredden i saken skulle tas, fordi saksordføreren ikke ville det – nettopp av den grunn som jeg sier her. Så står han i en replikkordveksling her i Stortinget og antyder at det er jeg som ikke har forstått sakens betydning, og at det er jeg som har foreslått en smal sak. Det er ikke sant. Det var det motsatte som var regjeringspartienes intensjon, nettopp for å kunne belyse denne saken på en skikkelig måte. Det som skjedde her i replikkordvekslingen mellom meg og Anundsen, er det tydeligste eksemplet på det jeg sier, hvordan de hele tiden forsøker å snevre dette inn for å skape en smal sti å gå på, slik at de kan få en begrunnelse for sitt politiske forslag. Sånn står det. Og jeg vil si, i tråd med det komiteens leder sa, at vi i regjeringsfraksjonen og i Arbeiderpartiet var, og er, av den oppfatning at det vil undergrave kontrollkomiteens legitimitet og kontrollinstituttet som sådan hvis vi driver for mye politisk spill. Det verken vil eller kan Arbeiderpartiet være med på. Vi mener at kontrollkomiteens arbeid er meget viktig og en garanti for at det ikke utvikles ukulturer i forvaltningen. Derfor var det i sum nødvendig å åpne kontrollhøring for å undersøke om de dramatiske påstandene var i tråd med virkeligheten. Så til sakens kjerne: Senter for nordområdelogistikk. Det er vel ingen som egentlig har stilt spørsmål om pengene til dette senteret var formålstjenlige, skjønt det har vært mange spørsmål fra opposisjonens side om professorat versus senter. Senteret ble opprettet for å utvikle ny kunnskap om logistikk, industriell utvikling og næringslivsmuligheter i nordområdene og for å bidra til at ulike kunnskapsmiljøer fra institusjoner i Norge og Russland, både innenfor akademia og næringslivet, skulle samhandle for å utvikle og formidle ny kunnskap innenfor transport og logistikk – dette sagt for å presisere senterets oppgaver og hensikt. Komiteens leder og saksordfører Anundsen har hele tiden vært opptatt av å snevre inn saken til å gjelde hvem som tok initiativet til opprettelsen av Senter for nordområdelogistikk. Dette er selvfølgelig for å begrunne sin konklusjon, slik jeg nettopp har sagt. Men hvis komitélederen hadde lyttet etter i sin egen høring, hadde han fått med seg hele historien. Administrerende direktør Sturla Henriksen forklarte sammenhengen helt tydelig. Og jeg vil legge til: Jeg for min del har ingen grunn til å mistro Rederiforbundets administrerende direktør i det han forklarte. Det var Rederiforbundet som inviterte og initierte arbeidet, som inviterte Tschudi Shipping inn i prosjektet. Etter at Tschudi Shipping hadde forpliktet seg til å bidra med 6 mill. kr til et professorat, kom det fram – som det er sagt – at Tschudi Shipping mente at et senter kunne være en bedre organisasjonsform for å ivareta samarbeidet med de ulike akademiske miljøer, siden man ønsket et tverrfaglig fokus på hele logistikk-kjeden, med forskningsmiljøer både i sør og nord, i Norge og i Russland. Sturla Henriksen uttalte i høringen: «Rederiforbundet var enig i denne endringen og så at man her kunne etablere et samarbeid og en samfinansiering mellom næringen og myndighetene på en måte som kunne gi ytterligere kraft til en kunnskapsutvikling som er viktig for begge parter. På denne bakgrunn» – Jeg sier det en gang til: På denne bakgrunn – «sendte Rederiforbundet en søknad til UD om såkornmidler til oppstart av senteret.» Rederiforbundet har siden den gang tatt aktivt del i prosjektet gjennom styrerepresentasjon og har også bidratt finansielt til ytterligere aktiviteter. I en nylig mottatt evaluering av de ulike prosjektene i kunnskapshub-en blir Senter for nordområdelogistikk karakterisert som et vellykket prosjekt som har levert viktig innsikt. Altså: Rederiforbundet inviterte Tschudi til å bidra. Rederiforbundet var enig i at det ble opprettet et senter i stedet for et professorat. Rederiforbundet søkte om såkornmidler på dette grunnlaget og har deltatt siden. Dette forklarer jo hele saken. Er det grunn til å tro at Henriksen ikke snakker sant om Rederiforbundets hensikter? Snakker ikke Felix Tschudi sant? Jeg mener ikke at de ikke gjør det. Opposisjonen mener det heller ikke, men de har vært nødt til å se bort fra Henriksens og Tschudis forklaringer og sammenhengen i disse for å kunne konstruere en sak hvor utenriksministeren burde ha vurdert sin habilitet. Også alt hva Felix Tschudi sa i høringen, underbygger Sturla Henriksens gjennomgang av saken. Jeg viser her til det trykte vedlegget til innstillingen. Kristelig Folkepartis representant Bekkevold vil sikkert senere i denne debatten begrunne sitt syn. Jeg, fra mitt ståsted, vil bare her markere at Kristelig Folkeparti ikke deler deler av den øvrige opposisjonens forståelse og vektlegging. La meg gå litt dypere inn i den evalueringen Henriksen viste til under høringen. Den evalueringsrapporten peker nemlig videre på at det var to viktige utfordringer man sto overfor da senteret ble etablert i 2008. Den ene var at det fantes mye kunnskap, men at den i liten grad var gjort kjent og nyttiggjort av den maritime næringen. Den andre var å få tilgang på praktisk maritim informasjon og data fra russiske myndigheter. Alt dette var ifølge evalueringsrapporten avgjørende for å redusere risikoen for næringsaktørene og begrunnelsen for opprettelsen av et senter framfor et professorat. Evalueringen konkluderer med at senteret har, og nå skal jeg sitere ordrett: «(…) bidratt til, har lyktes med sin målsetning om å samle inn og distribuere forskning, kunnskap og informasjon om Nordområde-logistikk på en slik måte at flere maritime aktører har fattet interesse for nordområdene og logistikk behovet som området har». (…) Dette høres ut som noe et samlet storting ville mene var bra. Og jeg vil mene at dette behørig også formidler og understreker en annen vesentlig side av denne saken. Det er ingenting i denne evalueringen som tyder på at dette var en dårlig investering fra statens side. Det har heller ingen av komiteens medlemmer påstått. Det som imidlertid har vært understreket, eller mer eller mindre uttalt, er at dette senteret først og fremst ble opprettet for Felix Tschudis skyld. Hele inhabilitetsspørsmålet lener seg jo på at Tschudi Shipping Company skulle ha hatt en særegen nytte av dette partnerskapet med Utenriksdepartementet. Det er ingenting som tyder på det. Tschudi Shipping Company har ikke hatt noen særfordeler, verken økonomisk eller på annen måte. Tvert imot slås det fast at senteret er til berikelse for alle parter i regionen, og det var avgjørende både i forhold til Rederiforbundets engasjement og for UDs bevilgning at kunnskapen ikke kunne være forbeholdt Tschudi. Hadde det vært tilfellet, kunne ikke Utenriksdepartementet bidratt. Dette er tydelig dokumentert i det skriftlige materialet komiteen har fått oversendt fra Utenriksdepartementet. Det er altså ikke avdekket noe galt ved at både bevilgningen fra Utenriksdepartementet og gaven fra Tschudi Shipping Company gikk til et slikt stiftelsesbasert senter framfor til professorater. La meg også i denne sammenhengen si et par ord om saksbehandlingen, som det jo har vært gjort et stort poeng av under høringen fra opposisjonens side. Vi mener selvfølgelig at det er svært viktig at søknader om tilskudd behandles i tråd med vanlige saksbehandlingsregler. Denne søknaden har blitt behandlet på en ryddig og skikkelig måte, og UD har fulgt opp virksomheten, slik at den er i samsvar med forutsetningene i tilskuddsbrevet. Det kom også klart fram under høringen da daværende sekretær Walaas bekreftet ryddigheten i saksbehandlingen. Det samme ble bekreftet av tidligere saksbehandler i Rederiforbundet, Westerberg. Også her viser jeg til det trykte vedlegget. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet fester lit til og har tillit til at deres utsagn i høringen er riktige. Det er selvsagt riktig sagt fra saksordførerens side at dette handler om en kamp om virkelighetsbeskrivelsen. Det er ikke uvanlig i politikken, men noe mer uvanlig i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité. Mens vi i Arbeiderpartiet og regjeringsfraksjonen hele tiden har ment at saken må settes inn i sin helhet for å bli tilstrekkelig opplyst, har opposisjonspartiene, Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre, ønsket å isolere saken utelukkende til å handle om utenriksministerens habilitet – som med en helhetlig tilnærming til saken ville gjøre deres politiske hensikter mye vanskeligere, eller rett og slett ikke mulig. Det kan slås fast at høringen avklarte tydelig at endringene fra finansieringen av professorater til Senter for nordområdelogistikk basert på en stiftelse ble til gjennom en bred prosess, hvor både Rederiforbundet og Utenriksdepartementet var involvert. Initiativet til å endre det opprinnelige professoratet til Senter for nordområdelogistikk kom fra Tschudi, men det er ingen som kan hevde at det ligger noe mistenkelig eller mystisk i det. Det var en del av en hel prosess som hadde gått over lengre tid, og hvor alle disse aktørene var med. Som utenriksministeren sa i høringen, at hadde noen kunne ant hvilke beskyldninger denne bevilgningen skulle avstedkomme, ville han bedt om en bekreftelse på sin habilitet fra Lovavdelingen. Det er et høyst forståelig utsagn. Én ting er kritikken mot ministeren selv. Det må man dessverre se som en del av et politisk spill, selv om vi burde ha en felles interesse av å unngå slikt på et så svakt grunnlag. Men det er enda verre for de andre aktørene, som opplever å få sine motiver og sine ganske rause økonomiske bidrag til et offentlig og privat spleiselag mistenkeliggjort på denne måten. Vi får håpe det ikke svekker interessen hos de private aktørene for et fortsatt samarbeid om denne type saker. En kan jo undres hva de tenkte der de satt, invitert til en høring – ikke innkalt til en rettergang. Kanskje Ansgar Gabrielsen – anerkjent tidligere stortingsrepresentant og statsråd – som jo kjenner dette huset godt fra innsiden, kunne si det de fleste tenkte, at «det føles nesten uvirkelig å sitte og høre på disse spørsmålene – den forsøksvise antydningen mellom linjene – det er helt uvirkelig». Så fremmes det altså et såkalt daddelvedtak fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Det må være det svakest begrunnede daddelvedtak denne salen er blitt invitert til å fatte. Det er alvorlig og betenkelig at et forslag til vedtak som inneholder parlamentarisk kritikk av utenriksministeren, fremmes på – det jeg vil kalle – et så oppkonstruert grunnlag. Deres handlemåte kan bare forklares med at de forsøker å skape en plattform som kan redde deres politiske troverdighet. Det vil selvsagt ikke lykkes. Regjeringspartiene slår fast: Det er ikke grunnlag for å hevde at det er noen uregelmessigheter i saksbehandlingen. Det er ikke grunnlag for å hevde at det er kritikkverdig av utenriksministeren ikke å få sin habilitet vurdert ved behandlingen av denne saken i 2008.