Trine Skei Grande (Venstre), 2014-06-19:
I Norge har vi som bilde av oss sjøl at vi er kjempegode med hensyn til menneskerettigheter. Da Venstre fremmet et Dokument 8-forslag om dette i forrige periode, var det mange journalister som sa til meg – da jeg i min iver prøvde å reklamere for det – at det ikke var noen vits i å ha overvåkning av menneskerettigheter i Norge, for i Norge var vi så gode på det. Det er vi ikke. Norge kan få en dom mot seg etter Den europeiske menneskerettighetskonvensjon, EMK, og oppleve statsråder på pressekonferanse i vandrehallen harselere over det. I Norge kan man oppleve at det – f.eks. i denne salen for noen dager siden – vedtas et tiggeforbud. I en rekke andre europeiske stater underlagt EMK, har man fått dommer som sier at tiggeforbud er ulovlig i henhold til EMK. Det er ikke en gang en del av en offentlig debatt. Vi har implementert en rekke menneskerettigheter i Grunnloven, men en rekke kom ikke med, fordi noen menneskerettigheter var mer verdt enn andre. Dette er en debatt som er helt pussig i en rekke andre land. Det bildet vi har av Norge som den store menneskerettighetsnasjonen, er feil. Vi er en nasjon med høyt velferdsnivå. Vi er en nasjon som har mange andre muligheter til å vise at folk ikke blir tråkket på, men ut fra et menneskerettighetsperspektiv er vi ikke alltid så gode. Vi har rettsskandaler knyttet til vår rettsstat, og vi burde skamme oss ganske mye over at disse kunne skje. Mange av disse rettsskandalene kommer heller ikke opp. Når politikerne begynner å lage mekanismer, som gjenopptakelseskommisjonen og andre, fungerer det likevel ikke. Derfor er dette veldig viktig, og derfor er Venstre veldig, veldig glad for at vi nå får flertall i denne sal for noe det ble drevet gjøn med i forrige periode. Jeg vil spesielt takke presidenten. Jeg tror at hvis ikke presidenten hadde tatt dette initiativet, hadde vi ikke klart å få det til. Jeg vil også takke utenriksministeren – det må jeg gjøre gjennom forsvarsministeren, det er hun som er her – for å ha bidratt til at dette faktisk kommer på plass. Så til sjølve innstillinga, der det er to ting jeg har lyst til å ta opp som vi er ganske kritiske til. Vi hadde nok ønsket oss en egen institusjon, ikke en som på en måte er underlagt Sivilombudsmannen. Jeg håper presidentskapet tar med seg det i den videre behandlinga, at dette ikke er vår ideelle ordning. Vi skulle gjerne ønsket oss en egen. Det må man ta med i måten man skal organisere dette på, at man har mest mulig sjølstendighet i sjølve enheten. Det andre er det som skrives i innstillinga om muligheten for å ta opp enkelttilfeller. Menneskerettighetsbrudd er ikke noe man kan forholde seg teoretisk til. Det er veldig ofte enkelttilfeller, og det er enkelttilfeller som ofte ikke kommer fram gjennom de vanlige institusjonene vi har. Så for oss er det i hvert fall veldig viktig, når man skal utlede mandat, forskrifter og rammer for dette arbeidet, at man ikke rammer inn muligheten for å rettlede enkeltpersoner, muligheten for også å vurdere enkeltpersoners saker i et MR-perspektiv – at dette ikke blir mer begrenset enn det blir. For det er bare i møtet med det enkelte mennesket at menneskerettighetene kan løftes på den måten de skal. Det er en slags tro på at menneskerettighetene har noe å gjøre med en sånn rettighetsdebatt som man har hatt tidligere. Menneskerettighetene er de grunnleggende rettighetene ethvert individ har i samfunnet. Det setter rammer også for politikken – så klart gjør det det. Jeg mener at det er interessant å diskutere at vi i denne salen hegner om ytringsfriheten så sterkt som vi gjør. Vi har en grunnlov som virkelig løfter ytringsfriheten. I Norge skal du få lov til å si akkurat hva du vil, og du skal få muligheten til å ytre ethvert politisk ønske du har om endring. Så du kan stå på Oslos gater, du kan komme dit og finne en kasse og si nærmest hva du vil om samfunnsutviklinga rundt deg. Men spørsmålet «kan jeg få penger?» er det bare interesseorganisasjoner og lobbyister overfor Stortinget som har lov til å stille, ikke et enkeltindivid som opplever at verden rundt er ille. Det er en begrensning i ytringsfriheten som jeg mener burde vært en del av en debatt f.eks. om tigging her i denne sal. Sånn er det i en rekke saker, der vi glemmer menneskerettighetsperspektivet og grunnleggende menneskerettigheter i en kamp mot et eller annet annet. Der håper jeg en sånn institusjon skal bidra: bidra til debatten, bidra til å sette de ulike sakene i fokus, bidra til kanskje å sette noen rammer for hvor mye inngripen overfor enkeltindivider denne sal kan gjøre. For meg som liberaler er det viktig. Så dette er et viktig skritt videre. Ikke bare kommer vi ut av B-statusen som menneskerettighetsnasjon, det kommer til å øke bevisstheten om MR-spørsmål i den norske offentlige debatten. Det er det viktige, og vi ser daglig i denne salen at vi burde ha hatt større debatt om det.