Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-12-09:
La meg først komme med en kort kommentar til noe som representanten Tybring-Gjedde nettopp sa, og det var at han så fram til bistandsreformer med drastiske reduksjoner i antall samarbeidsland. Hvis jeg har lest riktig og forstått riktig, så har en i budsjettavtalen – også med støtte fra oss – bedt om at det legges fram en stortingsmelding om nettopp dette, eventuelt med en litt mildere reduksjon av antall samarbeidsland. Jeg vil også be utenriksministeren bekrefte at det er det som er meningen. I 2008 var den daværende utenrikskomiteen i Namibia. Der hadde Norge – med få midler – bidratt til å bygge opp et fiskeriforvaltningsregime som bl.a. sikret en bærekraftig beskatning av fisk og rettigheter til egne havområder. Tilsvarende har bistandsprogrammet Oil for Development bidratt til at enkelte land i sør forvalter petroleumsinntekten på en måte som kommer befolkningen til gode, noe som absolutt ikke er selvsagt i utgangspunktet. Bruk av små bistandsmidler kan faktisk gi en ganske god utvikling når man bygger ut infrastruktur og kompetanse. Vekst og utvikling betinger arbeidsplasser og verdiskaping. Det er derfor viktig å bidra til infrastruktur og kompetanse. Varig økonomisk vekst og fattigdomsbekjempelse er målet for vår bistands- og utviklingspolitikk. Det å skape arbeidsplasser er helt avgjørende for at folk skal komme seg ut av fattigdom, dette selvfølgelig i tillegg til å sikre helse, utdanning og robuste demokratier. Så vil jeg legge til at utvikling ikke er mulig uten å ta i bruk de ressursene som kvinnene representerer. Komiteen viser til at flertallet av dagens fattige er kvinner, og at all erfaring tilsier at når kvinnene får selvstendig økonomi, så kanaliseres om lag 90 pst. av den inntekten tilbake til familien. Det bidrar igjen til bedre helse, til mulighet for barn, inkludert jenter, til å gå på skole – og en sakte løfting ut av fattigdom. Like viktig er det at kvinner skaper verdier. Jo flere kvinner som jobber eller driver små bedrifter, desto større er verdiskapingen, og dermed øker mulighetene til å utvikle den nasjonale velferdsstaten. Derfor er det også nødvendig at mye av den norske støtten til næringsutvikling målrettes til små og mellomstore bedrifter, inkludert mikrofinans, som er et viktig instrument for å få kvinner inn i det økonomiske systemet. I det hele tatt er jobbskaping helt nødvendig for å løfte et land ut av fattigdom. Det er også viktig at Norge påtar seg en global lederrolle for å løfte kunnskap og utdanning. Men Norge har også hatt en lederrolle og et spesielt ansvar for kampen mot barnedødelighet og fremme av kvinners seksuelle og reproduktive helse. Hvis vi skal sikre jenter utdanning, må vi bekjempe barnearbeid, kjønnsbasert vold og barneekteskap. Jenter må få den nødvendige kunnskap om egen kropp, om prevensjon og om graviditet, i tillegg til grunnleggende rettigheter. Forebygging av for tidlige svangerskap er da nødvendig og må prioriteres. I flere land i det sørlige Afrika er de to farligste dagene i en kvinnes liv den dagen hun blir født, og den dagen hun setter barn til verden. En oppmuntrende nyhet drukner i de store oppslagene om katastrofer og konflikter. Og hva er det? Jo, det er meldinger om at barnedødeligheten er halvert på 20 år. Vaksiner, ernæringsprogram og helsestasjoner er blant de viktigste bistandstiltakene. Mange globale aktører og nasjonale myndigheter skal ha æren for nedsatt barnedødelighet. La meg likevel særskilt nevne vaksinealliansen GAVI, som har en unik resultatoppnåelse i bistands- og utviklingsarbeid. GAVI har siden stiftelsen i 2000 forebygget og hindret mer enn 5,5 millioner barnedødsfall. GAVI jobber imidlertid ikke i et vakuum, men samarbeider med UNICEF, Verdens helseorganisasjon og NGO-er. La meg understreke betydningen av FN-organisasjoner som UNICEF og FNs utviklingsprogram ute i felten – de gjør en fabelaktig jobb. Mødrehelse og kamp mot barnedødelighet er avgjørende for et lands utvikling. GAVI og UNICEF med partnere gjør et formidabelt arbeid. Og det bør kanskje legges til, siden det er 9. desember i dag og 10. i morgen, da Nobels fredspris deles ut, at den deles ut til Kailash Satyarthis utrettelige arbeid mot barnearbeid og til Malalas kamp for utdanning til jenter. Når små barn er reddet fra småbarnsdød, starter også kampen for en verdig barndom, skolegang og velferd. Så til et tema som har vært tatt opp av flere i dag, nemlig målet om en verden fri for atomvåpen. Det var sterkt å se den japanske damen fra Hiroshima på Skavlan på fredag. Som 13-åring overlevde hun atombomben 6. august i 1945. Hennes beretning er rystende, men ikke enestående, om folk som fikk hud og øyne skrellet av, om helt ufattelige lidelser. Dette er 70 år siden. Vi må regne med at dagens atomvåpen er mange, mange, mange ganger større og farligere enn de bombene som ble droppet over Hiroshima og Nagasaki. Mens vi debatterer utenriks- og forsvarsbudsjettet, pågår en internasjonal konferanse i Wien – som vi også har hørt om før i dag – om humanitære konsekvenser av atomvåpen, eller kanskje mer presist, om det humanitære sporet i arbeidet for en atomvåpenfri verden eller et forbud mot atomvåpen, som vel ikke er et nytt begrep, heller ikke i denne salen i år. Konferansen er en oppfølging av det initiativet Norge tok med et seminar i Oslo i mars i 2013 og fulgte opp med konferansen i Mexico. Wien er tredje korsvei i denne prosessen. La meg legge til at kampen mot atomvåpen kanskje er det viktigste målrettede og seige arbeidet i verdenssamfunnet. Jeg er glad for at Norge har deltatt aktivt i forberedelsene. Jeg er også glad for at utenriksministeren i sine svar til undertegnede 5. juni i år – det var min interpellasjon han omtalte, og jeg er fortsatt ikke medlem av Venstre, som utenriksministeren mente hadde ansvar for denne interpellasjonen – var tydelig på å videreføre det initiativet som Norge tok i mars 2013, å videreføre det humanitære sporet, og at regjeringsskiftet ikke betyr et linjeskifte i politikken i arbeidet med nedrustning, ikke-spredning og fullstendig eliminering av atomvåpen. I dag har utenriksministeren– slik jeg oppfattet det – understreket og gjentatt det samme, at politikken når det gjelder atomvåpen, står fast. Det humanitære sporet har også skapt energi i arbeidet for en verden fri for atomvåpen. Konferansen er slutt om noen timer, og jeg forutsetter at dette sporet også videreføres av den norske regjeringen fram mot tilsynskonferansen for ikke-spredningsavtalen i mai i 2015, som er neste korsvei. I et replikksvar til undertegnede avviste representanten Trond Helleland – som nå kommer inn døra – at de store samlepostene i budsjettet kan vanskeliggjøre Stortingets mulighet for å påvirke og føre kontroll med hvordan bistandsmidlene brukes. Han var tydeligvis ikke klar over eller har tydeligvis ikke lest at Høyre faktisk er med på en enstemmig merknad hvor komiteen sier at det er grunn til å se nærmere på budsjettstrukturen, slik at vi kan ha reell innflytelse på innholdet i bistanden, og komiteen ber regjeringen forberede budsjettekniske endringer som forbedrer Stortingets mulighet til innsyn og innflytelse i budsjettproposisjonen for 2016. Jeg vil be utenriksministeren bekrefte at han kommer til å ta det initiativet og gjøre det, siden representanten Helleland avviste at dette var en problemstilling, til tross for en enstemmig komitémerknad.