Inge Lønning (Høyre), 2008-04-04:
Det store problemet vi står overfor når det gjelder å tilrettelegge helse- og omsorgspolitikken i tiårene fremover, er dels de store demografiske endringene, dels at sykdomsbildet endrer seg, ikke minst i den eldste delen av befolkningen, dvs. at det er behov for andre løsninger og andre tilbud enn de etablerte. Den andre store utfordringen vi står overfor, er at helsesektoren er en av de største og tyngste sektorene i et moderne samfunn som det norske, og vi vet jo alle at jo større og tyngre systemene blir, desto vanskeligere blir det å reformere dem, dvs. vi havner veldig lett i det dilemmaet at det er brukerne som må tilpasse seg systemene, og ikke systemene som må tilpasse seg brukerne. I dagens norske debatt er det jo svært ofte spesialisthelsetjenesten som tiltrekker seg nesten all oppmerksomhet. Det er mye som tyder på at vi egentlig bruker en altfor stor andel av de totale midlene på spesialisthelsetjenesten - les: sykehusene - og at det er nettopp derfor fleksibiliteten i systemet blir så liten som den blir. Vi driver og transporterer brukere over en lav sko - transportutgiftene utgjør jo snart 10 pst. av utgiftene i helsevesenet. Vi transporterer brukerne hit og dit, til liten glede for brukerne og med et ganske meningsløst stort forbruk av transportkostnader. Hvorledes kan vi få til systemer hvor vi flytter kompetansen dit brukerne er, istedenfor å flytte brukerne der kompetansen er? Jo flere eldre vi får, desto viktigere blir denne problemstillingen, selvsagt. Jeg må få skyte inn, som en liten sidebemerkning, at det slår meg at Fremskrittspartiet heller ikke alltid koordinerer sine ulike utspill spesielt godt. For på samme tid som man fremmer denne interpellasjonen, som legger vekten på at det er de lokale løsningene som er viktige, har man foreslått en ekstrabevilgning på 1,5 milliarder kr til spesialisthelsetjenesten, som antakelig har for mye av ressursene fra før av. Det bør være mulig å holde litt bedre styr på de budskapene man sender ut. Jeg tror det viktige ved interpellasjonen ligger i påpekningen av en rekke av de områdene hvor vi i dag ser tegn til at systemene begynner å tilpasse seg brukernes behov. Det gjelder de intermediære avdelingene, som helt åpenbart har fremtiden foran seg. Det gjelder ønsket om å tilrettelegge for palliativ pleie ikke bare innenfor spesialisthelsetjenesten, men også i tilknytning til f.eks. sykehjemssektoren. Der er det opplagt mye å hente, og det behøver ikke å bli spesielt kostnadskrevende. Jeg tror også det er viktig å minne om at selv om det er viktig med antall sykehjemsplasser, har vi i den omsorgsmeldingen som Stortinget behandlet for ikke veldig lenge siden, konstatert at halvparten av årsverkinnsatsen i pleie- og omsorgssektoren foregår utenfor institusjon i uformell sektor, dvs. i praksis i familiesammenheng. Det har ikke vært berørt med et eneste ord så langt i denne interpellasjonsdebatten. Men hvis vi mener, som Regjeringen sier at den mener i omsorgsmeldingen, at dette må vi satse på også i fortsettelsen, og at det er ønskelig at det skal være sånn, ja så må vi jo også være villig til å ta konsekvensen av det og spørre: Hvilke tiltak er nødvendig lokalt for at nære pårørende skal bli i stand til å påta seg det ansvaret? Der mangler det i dag svært mye på tiltak, f.eks. for pårørende som bærer ansvaret for demente, og ganske særlig i den langtrukne fasen når demens er under utvikling. Jeg tror altså det er på disse områdene vi må sette søkelyset dersom vi skal få til det vi ideelt sett tilstreber, nemlig et helsevesen som er til for brukernes skyld, og ikke et system hvor brukerne er nødt til å tilpasse seg det systemet vi har bygget opp.