Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
Innledningsvis vil jeg komme med en generell kommentar: Jeg synes det er prisverdig at man både i meldingen og i innstillingen beskriver kompleksiteten i mulighetene for å skape utvikling og de bidrag Norge kan gjøre i denne sammenheng, og hvor avhengig man er av internasjonale rammebetingelser, geopolitiske endringer og behovet for samstemmighet i politikkutforming og motstridende interesser nasjonalt og internasjonalt. Jeg tror at en slik åpenhet og diskusjon her kan ivareta en realisme i oppgavene vi står overfor, og ikke gi en forenklet forestilling om tiltak eller resultatmåling. Jeg vil også her slå et slag for den gode vilje til å dele av vår velstand. Jeg skal ikke undergrave de tre k-er i meldingen fra Regjeringen, men jeg ønsker å bruke hoveddelen av innlegget mitt til å legge vekt på demokratiutvikling og mobilisering av folkevalgte. I innstillingen pekes det på at det dominerende bildet globalt er at land med demokratiske systemer har de beste resultater både når det gjelder økonomisk og sosial utvikling, for ikke å snakke om når det gjelder å sikre grunnleggende friheter og rettigheter. Demokrati er selve grunnlaget for nasjonalt eierskap til et lands utvikling. Det er en målsetting i seg selv. I utviklingsbistanden har vi alltid hørt om behovet for styrking av det sivile samfunnet og støtte til frivillige organisasjoner, men sjelden er det lagt vekt på folkevalgte politiske organer og parlamenter og behovet for å trekke disse sterkere med i gjennomføring av bistandspolitikken. Det gir muligheter for bredere eierskap til utvikling, bedre folkedeltakelse og er kilde for debatt og åpenhet – ja, kort sagt er folkevalgte organer en avgjørende del av demokrati og godt styresett. Så her mener jeg vi er på trygg grunn når vi presser på. Men det går kun ut over representasjon. I dag skjer utformingen og gjennomføringen av bistanden i dialog mellom regjering og forvaltningsapparat på mottaker- og giversiden. Ansvar for nasjonal gjennomføring går fra regjering til regjering, uten at nasjonale parlamenter i mottakerlandet blir involvert. Jeg er derfor glad for at komiteen mener det må være en premiss for bistanden at parlamentet i mottakerlandet er med i den politiske diskusjonen om landets utviklingsmål, prioritering av bistandsmidler og kontroll med Regjeringenes bruk av midler. Når en ønsker økt omfang av budsjettstøtte, forsterkes behovet for folkevalgt medvirkning ytterligere. Norge må derfor være eksponent for sterkere medvirkning fra parlamentene, men dette fordrer at vi må være villige til å styrke parlamentenes kapasitet i mottakerlandene – det være seg både i forhold til kunnskap og ressurser. I en enstemmig uttalelse fra Europarådet nå i vår om mobilisering av parlamenter både i Afrika og i Europa for Afrikas utvikling ble det anbefalt å øremerke bistandsmidler til styrking av parlamentenes deltakelse i planlegging av og kontroll med bistanden. Representative parlamenter forutsetter imidlertid demokratier med fungerende politiske partier. Derfor er det behov for å støtte et direkte samarbeid mellom norske politiske partier og deres søsterpartier i utviklingsland. Her vil jeg spørre Fremskrittspartiet: Hvorfor skal andre frivillige organisasjoner ha ansvar for kunnskapsoverføring mellom politiske partier? Heri kjenner jeg litt av den skepsisen som jeg føler har ligget i å involvere politiske partier i utvikling av godt styresett i våre utviklingsland. Slikt demokratisamarbeid må bygges på de enkelte partienes egne erfaringer og kompetanse og vurderes individuelt. Jeg er fornøyd med at komiteen mener det ikke skal være krav om tverrpolitisk deltakelse eller flere partier i prosjektene. Politiske partier er også avgjørende deler av demokrati og godt styresett. Sysselsetting, anstendige arbeidsforhold og beskyttelse av arbeidstakernes rettigheter er sentrale verdier i utviklingen av et økonomisk og sosialt rettferdig samfunn. Dette perspektivet må ha en viktig plass i bistandspolitikken. Jeg vil berømme Regjeringens nye strategi for å styrke arbeidstakerrettigheter globalt, der ILO er det viktigste organet. Dette dreier seg bl.a. om kamp mot barnearbeid, om likestilling og kvinners rettigheter i arbeidslivet, styrking av partene i arbeidslivet og samarbeidet dem imellom. I utviklingspolitikken må det fokuseres på et anstendig arbeidsliv. Men ikke bare her, man må også gjøre det i handelspolitikken og utenrikspolitikken generelt. Vi har anledning til å gjenta dette budskapet ved behandlingen av innstillingen om norsk utenrikspolitikk til fredag. Det ligger betydelig sosial og politisk kapital i den norske/nordiske modellen i møte med globalisering og bistand til utvikling.