trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-05:
Først vil jeg få presisere at målsettingen er at enslige mindreårige skal være bosatt i en kommune innen tre måneder etter at de eventuelt har fått innvilget oppholdstillatelse. Det er altså ikke fra ankomst til Norge, men fra det eventuelt foreligger et vedtak om oppholdstillatelse. Når det er sagt, vil jeg si at rask bosetting i en kommune utvilsomt er en bedre løsning for disse barna enn et lengre opphold i mottak. Av den grunn kan de, etter en individuell vurdering, bosettes i en kommune før de eventuelt har fått innvilget oppholdstillatelse. Et flertall av de enslige mindreårige asylsøkerne omfattes av denne ordningen, og flere kommuner har etter hvert gjort avtaler om å ta imot enslige mindreårige. Dessverre har det vært vanskelig å få nok plasser i kommunene. Samtidig er antallet enslige mindreårige som kommer til Norge, nær fordoblet det siste året. Mange enslige mindreårige har derfor fått et lengre opphold i mottak enn det som er ønskelig. Utlendingsdirektoratet prioriterer enslige mindreårige høyt, og har en løpende dialog med kommunene om behovet for bosetting av enslige mindreårige. Den situasjonen som har oppstått, har også gjort det nødvendig å foreta en vurdering av tilbudet for enslige mindreårige asylsøkere i mottak. Kommunal- og regionaldepartementet arbeider derfor med dette i samarbeid med øvrige departementer og Utlendingsdirektoratet.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-05:
Av de tiltak som er iverksatt, kan det bl.a. nevnes at Utlendingsdirektoratet prioriterer arbeidet med å få etablert såkalte basiskommuner for bosetting av enslige mindreårige. Det er inngått avtale med 20 kommuner. Det særskilte tilskuddet til kommuner som gis ved bosetting av enslige mindreårige, er økt til 90 000 kr med virkning fra 1. januar 1999 for å medvirke til at man skal få til økt bosetting. Dette er altså et tilskudd som kommunene får i tillegg til integreringstilskuddet. Videre har Utlendingsdirektoratet i samarbeid med Barne- og familiedepartementet satt i gang et prosjekt for utvikling av gode modeller for kommunalt arbeid med enslige mindreårige. Jeg er enig med representanten Brustad i at vi står overfor spesielle utfordringer på dette området som krever et aktivt engasjement, og man har også gjennom det prosjektet prøvd å ta tak i disse problemstillingene. Dette prosjektet skal gjennomføres i seks kommuner og skal avsluttes høsten 2001. Hensikten med det er å prøve ut forskjellige modeller som sikrer gode bo- og omsorgsløsninger for enslige mindreårige.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-05:
I statsbudsjettet for 1999 vedtok Stortinget å sette av 50 mill. kr i ekstra skjønnsmidler til kommuner som har ekstra stramme rammer og sliter med å opprettholde tjenestetilbudet. Departementet har fordelt disse midlene til kommuner med svak økonomi og små skoler som følge av spredt bosetting. Vi ønsker med dette å bidra til at kommuner med stramme kommunebudsjett får en mulighet til å opprettholde nedleggingstruede grendeskoler. De ekstra midlene er frie midler for kommunene i og med at de er gitt som ekstra skjønnstilskudd, dvs. at midlene ikke er øremerket. Kommunene har heller ikke søkt om midler. Departementet har fordelt midlene til kommunene i samråd med fylkesmannen og utdanningsdirektøren i det enkelte fylke. Departementet har derfor formelt sett ikke grunnlag for å gripe inn dersom en kommune velger å bruke de ekstra midlene til noe som den ser på som viktigere enn å opprettholde en grenseskole. Det er derfor heller ikke lagt opp til særskilt kontroll av kommunenes bruk av midlene, utover den ordinære resultat- og regnskapsrapporteringen fra kommunene. Jeg har en grunnleggende tillit til at lokale folkevalgte kan foreta fornuftige prioriteringer, og at de kommunene som nå har fått ekstra midler, bruker disse på en god måte. Jeg ser det slik at det er de lokale folkevalgte som her må stå til ansvar overfor lokalbefolkningen for de valg de har gjort.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-05:
Jeg viser på nytt til mitt første svar. Det var Stortinget som i budsjettet for 1999 vedtok å sette av 50 mill. kr i ekstra skjønnsmidler til kommuner som har ekstra stramme rammer og sliter med å opprettholde tjenestetilbudet. Det er disse ekstra skjønnsmidlene departementet i samråd med fylkesmannen og utdanningsdirektøren i de enkelte fylker har fordelt til de kommuner som har spredt bosetting, og som har små skoler, for å sikre at man gjennom dette skal bidra til å opprettholde flest mulig av grendeskolene. Det er et av kriteriene som er lagt til grunn, og som også fordelingen er foretatt i henhold til. Departementet har ingen mulighet til å inndra skjønnsmidler som inngår i rammer som ikke er øremerket, som jeg også sa i mitt første svar, og har heller ingen særskilte kontrollordninger i forhold til dette.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-05:
Jeg minner om at et av kriteriene for å få ekstra skjønnstilskudd, slik departementet har lagt til grunn, er at man har valgt å beholde grendeskolene, beholde en desentralisert skolestruktur. De kommunene som har klart det – og som da har fått ekstra skjønnstilskudd – har gjennom sine budsjett nødvendigvis måttet finansiere den ekstra kostnaden det er å ivareta grendeskoler, som i mange kommuner er nedleggingstruet. Det at man har fått ekstra skjønnsmidler, innebærer at det blir lettere å opprettholde disse grendeskolene. I så måte har skjønnsmidlene selvfølgelig bidratt til det som var departementets formål, selv om man kan gå inn på de enkelte bevilgninger og si at de kanskje er brukt til andre ting. Jeg har tillit til at midlene blir brukt til å opprettholde grendeskolene, slik som forutsetningen har vært. Departementet har ikke hatt noen annen mulighet enn å tildele skjønnsmidler etter de kriterier som departementet har lagt til grunn.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-05-05:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Tall fra Utlendingsdirektoratet(UDI) for de to første månedene i 1999 viser at barn som søker asyl i Norge uten følge av foreldre, kan risikere å vente i over ett år før de får et permanent sted å bo – dette på tross av UDIs målsetting om plassering innen seks måneder. (UDI) Hva vil statsråden gjøre for å sikre at målsettingen om bosetting innen seks måneder overholdes?»
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-05-05:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg registrerer at statsråden viser vilje til å se på dette. Det er jo et faktum at det er liten eller ingen bedring å spore i forhold til i fjor når det gjelder denne problematikken, selv om det er gjort flere forsøk på å få til bosettingen raskere. Det er også bra at det er enighet om at asylsøkerbarna bør ha et kortest mulig opphold i mottak, og at de bør flytte dit de kan ha en tilnærmet normal livssituasjon så fort som mulig. Jeg vil også si at det å ta hånd om enslige mindreårige asylsøkere ofte krever en mye mer omfattende og langsiktig planlegging enn det å ta imot hele familier. Det gjelder både i forhold til oppfølging og kanskje ikke minst i forhold til nettverk. Vi vet at mange av disse barna har en tung bagasje med seg fra hjemlandet, og det kolliderer ofte med den voksenverdenen de må forholde seg til her. Så mitt spørsmål blir egentlig: Hva har statsråden konkret tenkt å gjøre for at bosettingen kan skje raskere og for å sikre at vi har en tettere oppfølging av disse barna?
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Jeg foreslår Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-02-16:
På vegne av Per-Kristian Foss og meg selv vil jeg fremsette et forslag om endring i verdipapirfondloven slik at det gis adgang til å opprette ideelle verdipapirfond.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-02-16:
De tragiske overdosedødsfallene øker. Det ser dessverre ut som de gjør det år for år. Jeg er enig med statsråden i at vi derfor trenger et mangfold av tiltak. Når overdosedødsfallene har økt det siste året, henger det ikke minst sammen med at heroin nå er lettere tilgjengelig og prisene lavere enn noen gang før. Derfor må man i kampen mot overdoser ikke bare rette seg inn mot misbrukerne, men også gi politiet de økte ressurser de trenger for å kunne begrense omsetningen av heroin. Og vi må ha et mangfold av forebyggende tiltak, slik at ungdom ikke begynner på en narkotikaavhengighetsbane. Til tross for interpellantens store engasjement, som vi alle har stor respekt for, synes jeg nok at interpellasjonen etterlater et inntrykk av at det ikke gjøres noe særlig i Oslo for å prøve å begrense overdosedødsfallene og å begrense narkotikaavhengigheten. Det er ikke riktig, som også statsråden var inne på. Oslo bruker faktisk over 500 mill. kr på ulike bo- og behandlingstilbud og like mye gjennom sosialtjenesten for rusmiddelbrukere. Bare i år har man økt budsjettet med 40 mill. kr, i tillegg til det man ellers bruker. Men det er god grunn til – slik interpellanten også gjør – å stille spørsmål ved om det ikke fra statens side burde gjøres mer for å hjelpe Oslo og andre byer til å prøve å komme dette problemet til livs. Det er riktig som statsråden også sa, at byrådet i Oslo har tatt initiativ til gjennom en arbeidsgruppe å få frem en rekke tiltak for å møte disse problemene. Jeg nevner bare noen av dem jeg synes er viktigst. Det er nå opprettet et rådgivende utvalg for narkotikaspørsmål der både Rusmiddeldirektoratet, fengselsvesen, politi og kommunale instanser går sammen. Vi har fått førstehjelpsopplæring for ansatte både i private og i offentlige virksomheter, også for misbrukerne selv. Det er lansert – som statsråden var inne på – opprettelse av lavterskel helsetilbud på fem ulike steder. Jeg synes det er viktig, når enkelte partier nå foreslår noe de kaller en ny narkotikapolitikk, at man ser på totaliteten. Jeg er ikke sikker på at de såkalte sprøyterommene er veien å gå. Vi vet jo at bare ca. 20 pst. av overdosedødsfallene skjer ute, 50 pst. skjer i private hjem, 20 pst. i andre boliger, som hospitser og andre botilbud. Jeg mener det må være bedre å bygge opp helsetilbud som oppsøker misbrukerne og gir dem hjelp og rådgivning, i stedet for at det skal være lettere og lettere å kunne sette sprøyter.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-02-16:
Ærede president! Til voteringsordenen.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-02-16:
Det er ikke så mange måneder siden representanter for Arbeiderpartiet var meget bekymret for at Stortinget etter interpellasjonsdebatter skulle måtte ta stilling til en rekke konkrete forslag. I så måte håper jeg ikke det innevarsler en ny praksis at man fremmer så mange konkrete forslag til direkte vedtak her i salen. Nå har forslagsstillerne foreslått at forslagene i stedet skal sendes komiteen. Det gjør det jo litt bedre, men ikke mye bedre. Jeg oppfatter dette som en lettvint måte å unndra seg å måtte lage et Dokument nr. 8-forslag på, for det burde forslagsstillerne ha gjort dersom de mener det er grunn til å endre på vesentlige sider av narkotikapolitikken. Vi vil ikke motsette oss at forslagene blir sendt til komiteen, men jeg håper, som sagt, det da kan være enighet om at komiteen sender dem videre til Regjeringen, for man trenger mer enn en setning eller to på en del av disse områdene som innevarsler et nytt regime.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Transport til skole, arbeid, fritidstilbud mv. er en av de viktigste forutsetningene for god tilgjengelighet. Gjennom media kan vi nå se at allerede marginale spesialtransporttilbud reduseres ytterligere i fylkeskommunene. Dårlig økonomi og mange nye brukere oppgis som årsak til disse reduksjonene. Dette må vel være i strid med intensjonene i den handlingsplanen vi behandler i dag. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Hva vil statsråden gjøre for å sikre at funksjonshemmede på kort og på lang sikt får et transporttilbud som er akseptabelt for å nå de funksjonene jeg nevnte innledningsvis?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-02-16:
Jeg har en merknad til forslaget som er fremmet på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og Sosialistisk Venstreparti. Det er disse partiene som er sammen om en flertallsmerknad i komiteen, hvor det er anført følgende: Disse partier «er videre kjent med at Norges Handikapforbunds Ungdom har fremmet forslag om et IT-etterutdanningstilbud inkludert bo- og servicetilbud for sterkt funksjonshemmede, lagt til en av våre høgskoler. Flertallet stiller seg positiv til dette forslaget, og vil be om en snarlig avklaring». I forslaget slik det foreligger, er stedsvalget tatt med samtidig. Det var ikke det som stod i flertallsmerknaden. Jeg vil henstille til Arbeiderpartiet å endre dette og ta ut «Høgskolen i Hedmark» og ta inn igjen det som står i merknadene, at dette skal etableres ved «en av våre høgskoler». Hvis ikke Arbeiderpartiet er villig til det, trekker Fremskrittspartiet seg fra forslaget.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-02-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Det positive med statsrådens svar var det siste som ble sagt, nemlig at statsråden var interessert i og opptatt av å vurdere nye tiltak. Det synes jeg er hyggelig å registrere, og jeg ønsker lykke til på reisen til Frankrike når det gjelder dette medikamentet, som man der har brukt lenge og med god erfaring. Men vi trenger ikke å finne opp kruttet på nytt i dette landet. Når vi har solid utenlandsk dokumentasjon, og også en snev av god dokumentasjon fra eget land, skulle det ikke være nødvendig å foreta den ene utredningen etter den andre for å komme i gang. Jeg avviser tanken om at metadonbehandling er å betrakte som en legalisering. Det avviser jeg kontant. Det er riktig at de fleste av dem som får metadon, er i en så langt fremadskreden situasjon at de kanskje blir avhengig av metadon i hele sitt liv. Men vi redder deres liv! Vi gir dem en normalisert livssituasjon og livskvalitet, og det synes jeg er særdeles viktig å ha for øye også i forhold til disse. Sosialministeren svarte ikke på mine tanker rundt å flytte de sprøytenarkomane bort fra klientrollen i sosialomsorgen som de er beheftet med, og over til en pasientrolle i helsevesenet. Jeg tror at det i seg selv å oppjustere omsorgen for de narkomane, slik at de ikke blir sammenlignet med den store gruppen sosialklienter, ville være en utrolig god begynnelse. De er ikke sosialklienter – de er syke mennesker, de er pasienter! Det må vi holde fast ved, og ut fra de synspunkter må vi også legge til rette for den behandlingen som skal gis. Ellers er jeg godt fornøyd med de lavterskeltilbud som nå er etablert i Oslo, og jeg vet sosialministeren har hatt en sterk hånd med i det. Det setter jeg stor pris på og er veldig glad for. Men det er ikke bare Oslo, som det ble sagt. Vi trenger faktisk disse tiltakene i alle de større byene nå. Og det var overraskende å høre at det ikke bare var 200 døde, men 270. Det gjør situasjonen enda mer alvorlig, sett fra mitt ståsted.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-02-16:
Jeg vil først få si fra om at forslagene fra Fremskrittspartiet vil bli foreslått oversendt komiteen, i likhet med det som nå er foreslått for Arbeiderpartiets forslag. Statsråden sa at det er stor uenighet i fagmiljøene. Ja, jeg har registrert det. Men den uenigheten finner man hos dem som utelukkende har den ideologi at rusmiddelmisbruk skal bekjempes og føre til stoffrihet. Det sitter fremtredende, meget betydningsfulle fagpersoner langt oppe i systemet som holder igjen og holder igjen, og har gjort det i årevis. Jeg kan nevne Borgestadklinikken i Skien, der vi har en ansvarlig overlege som er uttalt motstander av metadonbehandling, og som selvfølgelig bruker sin innflytelse i så måte, der det er nødvendig. Dette kan jeg rett og slett ikke akseptere, sosialminister! Jeg er glad for at denne debatten så langt har vist at det nå er større enighet i det politiske miljø enn det er i fagmiljøene. På vegne av de sprøytenarkomane er jeg særdeles glad for det. For det er tross alt snakk om å redde liv, det er snakk om å gi også disse menneskene en livskvalitet som du og jeg setter stor pris på, og som de i dag ikke har. De har det stikk motsatte. Hadde jeg hatt tid, skulle jeg ha fortalt om mange selvopplevde situasjoner i denne by – hvor broren går bort og dør etter en overdose, hvor søsteren har hatt problemer over flere år, vært innlagt akutt på Ullevål flere ganger, ligget i respirator. Men hun har ikke gått lenge nok på heroin til å bli tatt opp i metadonprosjektet, og så er hun for ung! Det må da være riktig helsemessig å gå inn og gi hjelp så tidlig som mulig, før mennesket er totalt nedbrutt.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-02-16:
Bare noen ord i forbindelse med forslaget om IT-utdanningstilbud til funksjonshemmede. Forslagsstillerne la et forslag på bordet her i dag som vi fra regjeringsfraksjonen ikke var kjent med før i dag. Og når de nå endelig har blitt enige om hva de vil legge i dette, synes vi det er greit. Vi støtter fortsatt forslaget. Det vi hadde behov for i innstillingen, var å understreke at den erfaring og den kompetanse som dette IT-prosjektet i Hedmark knyttet til Høgskolen på Rena har, må kunne føres videre. Det har vært viktig for oss. Samtidig har det også vært viktig i dialog med de angjeldende departement å få bekreftet at dette skjer ved at departementene fortsatt har kontakt med Høgskolen i Hedmark og vil jobbe med dette. Da er det greit for oss, og vi kan være med og stemme for dette forslaget.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-02-16:
Vi har hatt en dramatisk økning i antall overdosedødsfall i senere tid her i Norge. Dette er tragedier for veldig mange mennesker, og det er en tragedie for velferdsstaten Norge. Vi trenger et mangfold av tiltak, og jeg synes kanskje at en del av dem som engasjerer seg sterkt i dette nå, innsnevrer det ganske sterkt. Narkotikaproblemet og misbruksmønsteret er ikke statisk, sa statsråden, men mer eller mindre hele tiden i forandring, og det stiller oss overfor nye narkotikapolitiske utfordringer. Det er riktig. Men jeg synes at det blir veldig mye snakk om dette med metadon og substituttbehandling i forhold til en mangfoldig tiltaksplan der en må ta langt flere hensyn enn bare å bytte ut de illegale midlene med det som kan gis medikamentelt. Når Arbeiderpartiet nå fremmer en tipunktsplan for denne sektoren og dette arbeidet, er det i og for seg prisverdig nok. Men det blir en litt flau smak iallfall i min munn når de kommer med en sånn tipunktsplan. For det første er det ganske løsrevne punkter. For det andre blir det litt merkelig, når vi vet at dette partiet satt med regjeringsmakten til på slutten av 1997 og ikke kom med noen av disse punktene da, for en del av punktene kan en si er mer tidløse. Samtidig – når en ser på en del av disse punktene – er det jo ting som er i gjenge når det gjelder å drive dette arbeidet. Noen av punktene er ganske radikale. Det er bra at vi får radikale forslag i forhold til et stort og vesentlig problem, men jeg synes det er reflektert veldig lite rundt disse relativt radikale forslagene, som forslaget om at de 500 tunge misbrukerne som venter på metadonassistert behandling, skal få Subutex øyeblikkelig. Et annet forslag gjelder dette med å etablere sprøyterom bemannet med helsepersonell. Jeg tror at vi her har en vei å gå når det gjelder å diskutere de juridiske og ikke minst de prinsipielle og etiske sider ved dette. Blant annet har det vært nevnt av andre representanter at mye av dette skjer i de private hjem. Jeg tror at vi må ha en langt videre tiltaksplan med et tiltaksapparat som bygges opp for den enkelte misbruker, og også et kontrollsystem som gjør at vi ikke legaliserer disse rusmidlene mer enn høyst nødvendig.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-02-16:
Forslagsstilleren var selv inne på at den saken vi nå behandler, gjelder et forslag som ikke lenger er det opprinnelige forslaget. Og når en her diskuterer ressursbruk, bør en kanskje også stille seg følgende spørsmål i denne sal: Hvor mye ressurser skal vi bruke på denne saken? Jeg er litt bekymret over at saken har fått slike dimensjoner, noe som bl.a. komiteformann og forslagsstiller Alvheim bidrog til ved det å gi en relativt negativ og skremmende framstilling av dette med omskjæring av guttebarn. Når en er så opptatt av ressursbruk her synes jeg at en som forslagsstiller burde være fornøyd med at Statens helsetilsyn skal avklare de medisinske spørsmålene, og at departementet deretter skal vurdere de etiske, juridiske og økonomiske sider ved denne problematikken. Det er en relativt rasjonell, grundig og god saksbehandling, synes jeg. Og når representanten Alvheim sier at flertallet, de aller fleste, i komiteen skyver helseministeren foran seg og ikke tar ansvar selv, synes jeg det er en ganske interessant observasjon, når jeg tilhører den konstellasjonen som utgjør denne regjeringen, som har et svakt parlamentarisk grunnlag, men som allikevel til de grader setter sin lit til helseministeren. Og jeg er relativt bekvem med at en skal gjøre det slik som det nå foreslås. Jeg vil også ta avstand fra Alvheims framstilling av omskjæring av kvinner, som vi alle her i denne sal har valgt å kalle kjønnslemlestelse av kvinner, jf. Verdens Helseorganisasjons ordbruk i den sammenheng. Vi har tatt avstand fra det, og da går det ikke an å sammenligne det med omskjæring av guttebarn. Det er mulig å framstille dette veldig negativt, men det er også mulig å sette det inn i den sammenhengen hvor det hører hjemme, hvor man bl.a. vil se at det ved Aker og Ullevål sykehus til sammen blir benyttet ett til to ukeverk for leger og noe tilsvarende i tid for barnepleiere, sykepleiere, på disse inngrepene pr. år. Det er en relativt beskjeden tidsbruk når det gjelder vårt helsevesen. Jeg synes en må kunne avvente den vurdering som Statens helsetilsyn skal foreta, og det som departementet ved statsråden vil legge fram i etterkant av det. Jeg synes også det er grunn til å understreke at rituell omskjæring av gutter er et inngrep på friske barn, og at ingen derfor har noe rettskrav på å få et slikt inngrep utført av det offentlige helsevesen. Vi skal ta konkret stilling til hvordan vi skal takle dette når vi får saken tilbake. Når det gjelder reservasjonsretten, skal vi behandle den saken når vi kommer så langt. Én uttalelse fra representanten Alvheim har jeg lyst til å sette et spørsmålstegn ved. Representanten refererte til den holdning som jeg og andre har, og jeg tror han ordla seg omtrent slik: I dag er de økonomiske ressursene som brukes, minimale, ja, i dag er de minimale, sa Alvheim. Hva legger representanten Alvheim i den kommentaren?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-02-16:
Jeg anbefaler sentrumspartiene å støtte forslag nr. 3, fra Einar Olav Skogholt, med den endring som forslagsstilleren selv har lagt fram i møtet i dag. I tillegg vil jeg anbefale de samme partiene å støtte flertallsforslagene til vedtak I og III.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-16:
Jeg synes det har vært interessant å følge den debatten som har vært her i dag, og jeg vil innledningsvis si at det er virkelig prisverdig av lederen i sosialkomiteen – og interpellanten – å ta de initiativ han tar, knyttet til narkotikaomsorgen. Jeg synes han har et både troverdig engasjement, og med de innspillene som kommer, er noen hver av oss nødt til å tenke gjennom det tilbudet man har hatt for narkomane, og de behandlingstilnærminger man har hatt. Jeg synes at når noen begynner å gjøre et poeng av at Arbeiderpartiet har sviktet sitt ansvar, er det for billig, for her har alle partiene sviktet sitt ansvar. Også i SV har holdningen knyttet til behandling med metadon vært restriktiv. Jeg må for min egen del si etter at sosialkomiteen var i Hong Kong, at det var til ettertanke å se de resultatene de hadde der. Man bør i mye større grad gjøre metadon tilgjengelig, og man bør gjøre det raskt over hele landet. Og selvfølgelig skal det skje som ledd i et rehabiliteringsopplegg. Når Arbeiderpartiet i dag kommer med sine ti punkter, synes jeg det er veldig prisverdig. Spesielt når vi ikke skal realitetsbehandle forslaget i salen, men får det oversendt til sosialkomiteen – og jeg forstår at det også blir realiteten med forslagene fra Fremskrittspartiet – betyr det at man på en helt annen måte enn til nå må tenke gjennom den politikken som har vært ført når det gjelder narkotika og narkotikamisbruk i Norge, og gjerne også at regjeringspartiene får anledning til å trekke inn de andre perspektivene de er opptatt av. Men jeg synes å merke at her er det ulike holdninger i ulike partier, og at regjeringspartiene er de som på en måte holder mest igjen og er mest skeptiske til tiltak, kanskje også når det gjelder metadon. Vi må ta innover oss at narkotikaomsorgen i Norge faktisk har sviktet. Det er så betydelige forskjeller på de resultater man har oppnådd i andre land og i Norge, at vi ikke kan sitte og vente på at vi får tall tilsvarende det som man fikk i fjor – 270 er et aldeles uhyggelig tall. Og når sosialministeren sier at narkotikamisbrukere også bruker helsevesenet, fordi de utvikler sykdom, er det viktig å være presis på at narkotikamisbruk, rusmiddelmisbruk, er en sykdom i seg selv. Når interpellanten er opptatt av at det må man se på, kanskje også se på om helseavdelingen i Sosial- og helsedepartementet skal ha ansvaret, synes jeg det er en type betraktninger som faktisk har mye for seg. Det kan nesten ikke være sterkt nok engasjement knyttet til de narkomane og til å gjøre forholdene bedre for dem. Ethvert initiativ som i så henseende setter saken på dagsordenen, vil i hvert fall jeg og SV se på som prisverdig. Derfor vil jeg gi ros også til Arbeiderpartiet for det initiativet de her har vist. SV vil følge dem langt på vei, selv om man må diskutere Subutex, og om det skal frigjøres.
May Britt Vihovde (Venstre), 1999-02-16:
Venstre hadde tilgjenge for funksjonshemma som ei av sine hovudsaker ved stortingsvalet i 1997. Me er difor svært nøgde med at dette er eit satsingsområde i den nye handlingsplanen, saman med planlegging og brukarmedverknad, funksjonshemma sine rettar og auka yrkesaktivitet. Det er òg viktig å merka seg at eit samfunn som er godt tilrettelagt for alle, vil redusera behovet for individuelle løysingar. Det er ofte menneske med store rørslehemmingar me tenkjer på som funksjonshemma. Det er viktig at me inkluderer alle dei andre gruppene òg, ikkje minst grupper med eldre og kronisk sjuke. Berre på den måten kan ein nå FN sine mål om full deltaking og likestilling. Planen ber preg av nytenking innan ei rekkje område, som t.d. IT-opplæring og undervisning. Fleire nye prosjekt vil bli starta, t.d. lovfesting av tilbodet om brukarstyrte personlege assistentar. Me veit at dei funksjonshemma som gruppe kjem dårlegare ut enn andre når det gjeld levekår. Ved gjennomføring av denne planen vil levekåra betra seg for mange. Når det gjeld medverknad frå organisasjonane, bør denne aukast for å få gjennomført planen. Det er viktig at organisasjonane blir med i prosjektgruppene og utvala, og at dei verkeleg blir høyrde. Det er positivt at me skal få årlege rapportar når det gjeld oppfølging av handlingsplanen. Eg er elles samd med komiteen i at synleggjering av det enkelte departement sitt ansvarsområde ville vera ein fordel, ikkje minst for våre funksjonshemma sine interesseorganisasjonar. Den nye handlingsplanen tar til orde for ei rekkje registreringar og kartlegging av enkeltmenneske for å setja i gang presise tiltak. Det er viktig for Venstre at personvernet blir praktisert likt når det gjeld menneske med funksjonshemming og menneske utan funksjonshemming. Like eins må det ikkje vera høve til å krevja uttale frå lege med mindre dette gjeld medisinsk behandling eller førebyggjande helsevern, som tilpassing av hjelpemiddel. Me vil òg peika på at ei forpliktande serviceerklæring og eit forpliktande samarbeid mellom dei ymse hjelpeinstansane må koma i løpet av planperioden. Mange funksjonshemma må i dag venta svært lenge på hjelpemiddel eller på avgjerder i trygdeetaten. Dette fører til unødig smerte og bekymring. Ein del av serviceerklæringa må vera ein garanti om svar innan ei viss tid. Planen tar til orde for det som vert kalla likemenn. Dette høyrest både interessant og viktig ut, og kunne med fordel fått ein større plass i planen. Venstre har tidlegare teke til orde for at ein burde bruka skattegulrot for å få fart på ei teknisk utvikling som gir auka tilgjenge. Det trengst òg høgare kompetanse. Altfor ofte høyrer vi om tilretteleggingar som ikkje fungerer, nå seinast i samband med flytoget til Gardermoen, eller tilretteleggingar som berre fungerer for nokre få. Me må ta desse problema på alvor og auka forskingsinnsatsen for å få gode løysingar. Igjen vil eg vise til dei skulane på Randaberg i Rogaland som er lagde til rette for svaksynte, hørselshemma og barn med fysiske handikap. I vårt teknologiske samfunn skulle dette vera enkelt å få til, om me berre ville – og det vil me!
May Britt Vihovde (Venstre), 1999-02-16:
Mange narkomane i Noreg i dag er plasserte nedst på vår sosiale rangstige. Ein blir sett på som kriminell, farleg og valdeleg. Ein har dårleg helse. Ein er kanskje utan bustad og utan utdanning som gir moglegheiter til arbeid, og kanskje er ein utan familie og det sosiale nettverket som vi menneske treng. I denne debatten er det fokusert på dei mange som døyr av overdose. Men me må ikkje gløyme dei som på grunn av dårleg helse mistar livet, heller ikkje dei som ikkje orkar meir og sjølve vel å ta sitt eige liv. Det viktigaste av alt er difor at me i vår politikk for å betra tilhøva for våre narkomane set menneskeverd og auka livskvalitet først. Då må ein kanskje endra på ein del strategiar og tiltak som me har bygd vår narkotikapolitikk på hittil. Det førebyggjande arbeidet for at ungdommen vår ikkje skal byrja med narkotika skal sjølvsagt førast vidare, og det må forsterkast. Me må vurdera nye tiltak for dei som ikkje klarer å koma seg ut av misbruket. Me må arbeida for å få individuelt tilpassa behandlingstilbod. Det seier seg sjølv at då må behandlingstilbodet bli landsomfattande. Metadonprosjektet som er starta opp, må evaluerast. Medan me arbeider for å få eit tilbod som er optimalt når det gjeld kvalitet, bør me kunna vurdera strakstiltak som betrar våre narkomanes livssituasjon. Kriteria for å få behandling bør evaluerast. Aldersgrensa for å få behandling er 25 år. Mange unge byrjar med heroin i tolv-trettenårsalderen, og me må ikkje stengja desse ute frå behandling om dei ønskjer det. Kriteriet om fast bustad må vurderast. Sosialministeren har sett ned ei arbeidsgruppe til å gå gjennom tiltak for rusmiddelbrukarar. Eg vonar denne arbeidsgruppa òg vurderer dei tiltaka som andre land har sett i gang. Sosialministeren viser til erfaringar i Frankrike. Men ein bør òg studera resultata frå t.d. Danmark, Frankfurt og Zürich. Det sveitsiske prosjektet med heroinbehandling av langt komne narkomane har ført til positive konsekvensar både for dei narkomane sjølve og for samfunnet rundt dei. Me må vurdera om slike prosjekt òg kan vera ein del av vårt behandlingstilbod. Det er difor viktig at me ser på kva andre land har sett inn av tiltak for å auka livskvaliteten for sine narkomane. Me òg kan, sjølv som enkeltmenneske, gjera ein innsats. Eg har lyst til å gi honnør til Kirkens Bymisjon og NSB, som har starta eit samarbeid for å betra tilhøva for dei som i dag ferdast på Oslo Sentralstasjon. Arbeidarpartiet og Framstegspartiet har lagt fram i alt 13 forslag til vedtak. Eg er glad for at desse no – iallfall frå Arbeidarpartiets side – er vurderte sende over til sosialkomiteen. Sosialministeren seier ho vil orientera Stortinget om resultatet av arbeidet til arbeidsgruppa. Venstre ønskjer då at Stortinget drøftar alle problemområda når det gjeld bruk av narkotika.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Omskjæring av guttebarn er en religiøs tradisjon som har vært praktisert av jøder og muslimer i lang tid. I vår tilnærming til den kulturelle praksis må vi legge to forhold til grunn: for det første toleranse og respekt for andre grupper innen rammen av et flerkulturelt samfunn, og for det andre respekten for det enkelte individs menneskerettigheter. Denne balansegangen er ikke alltid like enkel, men det er langs disse dimensjonene vi må vurdere det foreliggende spørsmål. Det har nemlig så langt blitt benyttet argumenter mot omskjæring av guttebarn som ikke er holdbare. Det første er at inngrepene legger beslag på store ressurser i det norske helsevesen. Det har vist seg ikke å stemme; det dreier seg om ett til to ukeverk årlig. Det andre uholdbare argumentet er sammenligningen med omskjæring av kvinner. Stortinget har tidligere vedtatt forbud mot omskjæring av kvinner, da dette dreier seg om kjønnslemlestelse som rammer kvinners liv på en nedverdigende og helsefarlig måte. Omskjæring av kvinner regnes da også internasjonalt som brudd på kvinners menneskerettigheter. Omskjæring av gutter er et inngrep av helt andre dimensjoner, som historisk sett kun har blitt forbudt i totalitære samfunn. Det er likevel viktig å understreke at det dreier seg om et inngrep på friske mennesker, et inngrep som ingen har et rettskrav på å få utført av det offentlige helsevesen. Arbeiderpartiet har merket seg at det er noen leger som mener det er galt å foreta omskjæring. Fra Arbeiderpartiets side vil vi derfor støtte en vurdering av reservasjonsrett for den enkelte lege. Etter en totalvurdering mener Arbeiderpartiet at dagens praksis bør videreføres i påvente av departementets og Helsetilsynets avklaring av medisinske, etiske, juridiske og økonomiske sider ved omskjæring av guttebarn. Den utredningen vil forhåpentligvis gi Stortinget den informasjon som er nødvendig for en helhetlig vurdering av problematikken.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-02-16:
Representanten Arnesen tek opp eit særs viktig tema. Det er heilt rett som han peikar på, at det å ha gode transportordningar er avgjerande for svært mange funksjonshemma i forhold til den mobiliteten som vi gjerne skulle ynskja at den einskilde hadde. Lat meg når det gjeld det meir langsiktige, peika på det arbeidet som no pågår med ein samla transportplan. I desse dagar har samferdselsministeren eit utkast ute til høyring i fylke og kommunar, og her blir det arbeidd med innspel både lokalt og på fylkesplan. Det er viktig at òg situasjonen for dei funksjonshemma blir teken med. Eg veit at nokre av dei lokale folkevalde er opptekne av dette, og eg veit at det nokre plassar er etablert eit så godt samarbeid mellom brukarorganisasjonane og dei folkevalde at dette blir vareteke der. Men lat meg nytta høvet til å understreka kor viktig det er at dette òg blir fokusert i arbeidet med transportplanen. Samferdselsministeren har jo sjølv sagt, som det går fram av handlingsplanen, at han vil sjå på dei funksjonshemma sin situasjon der. Lat oss då gå ut frå at når denne debatten i desse dagar pågår faktisk over heile landet, vil ein òg bli klar over korleis situasjonen er i dag, og kor mangelfullt tilbod mange funksjonshemma har, slik at ein allereie i budsjettet for neste år kan vareta tiltak på kortare sikt.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-02-16:
Eg føler behov for på tampen av denne debatten å kvittera ut tre tema. Som eg sa i mitt fyrste innlegg, blir oppfylginga krevjande fordi ti departement er involverte her. Lat meg fyrst seia til det forslaget som gjeld IT-utdanningstilbod: Det er riktig at statsråd Lilletun har eit engasjement. Eg veit at han i samarbeid med dei funksjonshemma sine organisasjonar ser på korleis ei slik utdanning kan styrkjast. Og som representanten Skogholt var inne på, er det økonomien og kva ein får for midlane totalt sett, som vil vera avgjerande for val av løysing. Men eg skal syta for at det som blir vedteke her i dag, blir bore fram, slik at den vurderinga som Regjeringa her blir beden om, både blir gjord og meld tilbake i det tempoet som eg forstår det er brei semje om. Så til Petø-metoden. Der ynskjer eg å understreka at det allereie i Sosial- og helsedepartementet går føre seg ei vurdering både av den metoden og av alternative metodar ut frå at Petø-metoden medfører store belastningar for dei borna som gjennomgår behandlinga, og krev svært stor innsats frå familiane som det gjeld. Eg oppfattar det då slik at det her er eit fleirtal som ynskjer ein fortgang utover det arbeidet som allereie er meldt frå Sosial- og helsedepartementet – eg tenkjer på den arbeidsgruppa som er nedsett, og det resultatet som skal fram hausten 1999. Eg skal ta med meg det til helseministeren. Så til slutt til representanten Wisløff Nilssen og det som ho var oppteken av. Det er klart at ho verkeleg set i perspektiv kor breitt engasjement som trengst når vi snakkar om full deltaking og likestilling. Ho var òg inne på Regjeringa sine eigne dokument og dei hindringane dei kunne vera for personar med lesevanskar. Kor mykje vi kan få gjort med det, står att å sjå. Men eg skal ta med meg det òg som eit viktig signal frå denne debatten i dag.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-02-16:
Eg er glad for nye tre minutt til å utdjupa mitt svar, for ikkje å bli misforstått slik at nokon kunne tru at eg valde ikkje å svara på somme av Alvheim sine spørsmål. Lat meg ta det med organiseringa fyrst. Det er ingen tvil om at svært mange rusmiddelmisbrukarar er pasientar. Dei er storforbrukarar av helsetenester, og dei får sine helsetenester på lik linje med andre pasientar. For å nå endå fleire av dei med helsetenester er desse helsestasjonane sette i gang. Men eg vil ta avstand frå å gjera rusvernet til eit reint helsespørsmål. Det meiner eg både er å neglisjera dei samansette sosiale årsakene som ofte ligg til grunn for rusmiddelmisbruk, og å oversjå potensialet til motivasjon og vekst hjå den enkelte. Det vil vera til stades hjå mange og må utviklast, og det krev eit samansett hjelpetilbod utover helsetenester. Så er spørsmålet: Kva er tildeling av metadon? Etter vedtak i Noreg brukar ein termen «metadonassistert rehabilitering» nettopp for å understreka den same trua på at den enkelte rusmiddelmisbrukar, så langt det lèt seg gjera, skal fylgjast opp med bustadtilbod, utdanning, arbeid – kva det måtte vera – for å gjera det mogleg for han eller ho å få eit rusfritt liv på sikt. Skal ein lukkast med det, seier det seg sjølv at det er heilt naudsynt med ein tiltaksplan rundt den enkelte dette gjeld, og då er det nok òg i botnen for eit opplegg behov for fagkompetanse som tek hand om dette i samarbeid med kommunane. Så til erfaringar frå Frankrike og andre land. Der er det vellukka erfaringar med buprenorfin som alternativ til metadon. Men det er òg høg risiko ved bruk av dette stoffet, fordi det er i tablettform, blir knust og kan takast med sprøyte, i motsetnad til metadon, som blir gjeven i flytande form, utblanda i søt saft. Det er òg stor usemje om bruken av Subutex i fagmiljø i Noreg. Om det ikkje hadde vore det, hadde det vel her vore eit sterkt press frå lang tid tilbake for å utvikla dette tilbodet i Noreg. Så her meiner eg vi må hausta erfaringar og sjå på dei vurderingane som er gjorde.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-02-16:
Eg er glad for komiteleiaren sitt initiativ til denne debatten og òg for det breie engasjementet som er i alle parti for å sikra fleire tunge narkomane oppfølging. Det er ingen tvil om at vi treng både å styrkja det førebyggjande arbeidet, å sjå samanhengen mellom alkohol- og narkotikabruk og å styrkja behandlinga og oppfølginga av rusmiddelmisbrukarar. Eg er utolmodig. Eg har, som eg har orientert om, auka innsatsen i 1999, og ventar no – òg med utolmod – på arbeidsgruppa sine tilrådingar. Eg veit dei er klåre den 1. mars med fyrste delrapport, om samanhengen mellom det tilbodet som er, talet på plassar og det behovet som finst. Eg vil ikkje det skal stå igjen at dette er ei gruppe som ikkje veit kva dette handlar om. Leiaren og sekretæren er begge habile forskarar, og det er elles medlemer med erfaring frå dette feltet. Dei skal sjølvsagt òg ha tett kontakt med fagrådet innan rusvernet. Til oppfølging av forsøk med Subutex. Lat meg seia at det er eit forsøk i Skien. Departementet har motteke ein søknad om forsøk i Oslo. Eg vil gje ei vurdering av utviding av slike forsøk kort behandlingstid. Straks etter studiereisa til Frankrike om to veker vil eg i lag med Statens helsetilsyn og andre instansar her sjå på på kva måte vi kan fylgja opp. Lat meg understreka at i denne studiereisa ligg òg besøk i Frankfurt for å få orientering om dei erfaringane ein der har gjort med sprøyterom. Hill-Marta Solberg sa på Internett 9. februar: «Jeg vet fra min tid som sosialminister at arbeidet med å bekjempe narkotikaproblemene er krevende og ingen har til dags dato lansert den «perfekte» løsningen.» Eg konstaterer at det i dag er brei tilslutning til at det trengst eit mangfald i tilbodet for å nå flest mogleg. Det er òg nødvendig å vurdera nye tiltak, og det vil bli gjort.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Jeg beklager hvis formuleringen i det omtalte forslaget skaper vansker og usikkerhet. Grunnen til at Høgskolen i Hedmark avdeling Rena er nevnt, er at Norges Handikapforbunds Ungdom selv har fremmet et slikt forslag, og som jeg sa tidligere, har det ikke vært uenighet i noen av de tre regjeringene som har behandlet denne saken, om hvor etableringen skulle finne sted. Problemene så langt har vel bestått i å skaffe nødvendige ressurser til å etablere et slikt undervisningstilbud til de funksjonshemmede. Jeg er meget glad for at det tyder på at det vil bli kanskje en enstemmig tilslutning til det forslaget som er lagt fram. Det vil ha mye å bety for å kunne få realisert et slikt undervisningstilbud til de sterkest funksjonshemmede, og jeg håper at Regjeringen vil gripe fatt i denne saken raskest mulig og realisere de planene som har versert i departementene i lang tid. Det har på ingen måte vært noe ønske å sniketablere et slikt tilbud i Hedmark, og jeg tror også at både behandling i regjering og i storting senere vil vise at det vil være lite debatt omkring etableringsstedet. Etter den oppfordring som representanten Alvheim har framkommet med, tillater jeg meg å foreslå at vi endrer det framlagte forslaget slik at vi stryker ordene «Høgskolen i Hedmark avdeling Rena», og endrer det til «en av våre høgskoler». Så vil debatten framover avklare etableringssted. Som sagt håper jeg på en rask realisering av et slikt utdanningstilbud til denne gruppen.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Jeg vil få gi honnør til stortingsrepresentant Alvheim, som har tatt opp et meget viktig tema i dag i sin interpellasjon. Mens Stortinget debatterer sosialkomiteens saker i dag, vil én person ha tatt en overdose i Oslo. Over 2 000 personer tok overdose i 1998. Det er bare en meget dyktig ambulansetjeneste i bl.a. Oslo som gjør at vi ikke hadde flere enn ca. 200 overdosedødsfall i 1998. Dette er et altfor høyt tall. Antall overdosedødsfall øker dessverre fra år til år, og er av de høyeste i forhold til land vi kan sammenlikne oss med. Ca. halvparten av dem som dør av en overdose, er ikke kjente for hjelpeapparat, politi m.m. Hvilke tilbud har vi til alle dem som ambulansetjenesten redder etter en overdose? Jeg er redd for at de aller fleste blir sendt ut på gata eller til sin bolig – om de har noen. Vi har en formidabel oppgave med å bedre ettervernet for rusmiddelmisbrukere. Det aller viktigste er selvsagt å satse på forebyggende arbeid, hindre at man i det hele tatt begynner med stoffmisbruk. Men vi må samtidig være i stand til å ta hånd om alle misbrukere, ikke minst de svært syke og sterkt nedkjørte narkomane. Jeg håper også at kommunene vil skaffe botilbud til de hjemløse, bl.a. ved bistand fra Husbanken. Jeg har inntrykk av at vi er for redde for å gå inn på banehalvdelen hvor misbrukerne befinner seg, for å gi råd, veiledning mv. Representanten Gløtvold var opptatt av at Arbeiderpartiet i regjeringsposisjon ikke hadde foretatt seg noe. Narkotikameldingen ble lagt fram i 1997 og behandlet i Stortinget i mai 1997, med mange radikale vedtak. Jeg synes at det er ufattelig at vi kan drive en partikrangel istedenfor å hjelpe de narkomane. Vi må være åpne for å endre vårt behandlingsopplegg, vår strategi, til enhver tid. Det er ikke sikkert at gårsdagens svar er løsningen på morgendagens oppgaver. Stortinget vedtok i mai 1997 at vi skulle få et landsomfattende tilbud om metadonassistert behandling. Et slikt tilbud er ikke iverksatt til å fungere over hele landet. Vi har lange ventelister over personer som venter på å få metadonassistert behandling – over 300 bare i Oslo. Våre tunge misbrukere har ikke tid til å vente ett eller flere år på et slikt tilbud; de må ha hjelp snarest. Som et strakstiltak foreslår Arbeiderpartiet at Regjeringen iverksetter tilbud om behandling med Subutex for de tunge misbrukerne som venter på metadonassistert behandling. I den senere tid har det pågått en diskusjon om å etablere sprøyterom i Oslo. Selv om dette er et vanskelig spørsmål, er jeg glad for at Arbeiderpartiet har foreslått å be Regjeringen utrede etableringen av sprøyterom bemannet med helsepersonell. Fremskrittspartiet har også fremsatt et forslag, nr. 13, som jeg synes er meget bra, og jeg vil anbefale at vi gir vår tilslutning til det.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Omskjæring av guttebarn er både fremmed og litt skremmende for oss som ikke har kultur for det. Vi har derfor studert temaet nøye når vi har behandlet dette forslaget. Forslagsstillerne har endret sitt opprinnelige forslag, og flertallet har avvist det. Allikevel er Regjeringen bedt om å komme tilbake med saken på egnet måte. I mellomtida skal inngrepene skje som ved tidligere praksis. I høringene vi har hatt i komiteen, har det kommet fram at en del leger ønsker å reservere seg mot å foreta inngrepet. Det er nødvendig å få en vurdering også av dette. Omskjæring av guttebarn praktiseres i mange folkegrupper i Afrika, Asia, Amerika og Sørhavet. Skikken har vært kjent i årtusener og har vært praktisert med forskjellige begrunnelser til forskjellige tider. Mens de fleste av oss har forbundet omskjæring av guttebarn med jødisk og muhammedansk tro og tradisjon, har det for noen folkegrupper vært knyttet til riter ved overgangen fra barn til voksen. I noen folkegrupper er det av sosial og til og med av estetisk betydning, mens det for andre er knyttet til religion og tradisjon. Amerikanerne gjennomførte i årevis inngrepet som en rutine, med medisinsk og hygienisk begrunnelse. Dette er det de senere år reist tvil om, og forskjellige rapporter er til dels motstridende når det gjelder riktigheten av dette. Andre igjen vil reise spørsmål om det er riktig å utsette et friskt barn for et slikt inngrep, når barnet selv er for lite til å kunne forhindre det. Dette er uten tvil foreldrenes ansvar, og de er bundet av tro, tradisjon og omsorg for barnet, som de vil skal være akseptert og behandlet på lik linje med andre i sitt miljø. En nedprioritering kan få uheldige konsekvenser. Hvis tilbudet ikke finnes i det offentlige helsevesen, kan vi risikere at ufaglærte utfører inngrepet, med de uheldige konsekvenser det kan medføre. Det er viktig at folkehelsa følges opp fra vugge til grav. Et godt tilbud er helsestasjonene, hvor foreldre tar sine barn med for helseoppfølging. Forbud mot omskjæring av guttebarn kan få uheldige følger også for denne viktige helseoppfølgingen, hvis barna blir holdt borte for å skjule et slikt inngrep. Derfor er det viktig at det er et trygt tilbud, og så får departementet vurdere de sider som har kommet fram og er påpekt under behandlingen av saken, og som står i dokumentet.