Per Espen Stoknes (Miljøpartiet De Grønne), 2018-06-01:
Jeg vil gjerne stille Stortinget det samme spørsmålet som Mari Storstein stilte Bent Høie i dokumentarfilmen hun lagde som student på dokumentarfilmlinjen på Lillehammer: Hva er frihet for deg? For meg som kan sykle og gå hit, formidle mine tanker, forme demokratiet, studere hva jeg vil, jobbe med det jeg ønsker, besøke min gamle mor, lage maten jeg vil ha, når jeg vil, kunne gå til sengs når det passer meg, og komme inn på alle utesteder fordi en trapp ikke hindrer meg, er det kanskje vanskelig å se svaret. For meg kan slik frihet fort bli en selvfølge, men for mange som trenger en BPA-ordning, er situasjonen en ganske annen. I dag ligger ordningen under helse og omsorg og tolkes vidt forskjellig fra kommune til kommune – ja, til og med fra bydel til bydel i Oslo av og til. I den ene kommunen kan det legges til rette for at den med nedsatt funksjonsevne får realisere seg selv, studere, reise ut av kommunen, være arbeidsleder som styrer hverdagen, og til og med kommer inn på de tilrettelagte utestedene når hen vil henge med venner en sommerkveld. I nabokommunen kan man ende opp på institusjon, eller oppleve at man får en hjemmehjelp med veldig knapt tilmålte timer. I den kommunen vil man bli isolert, miste muligheten for selvrealisering. Politisk deltakelse vil bli et fremmedord, og alt det andre som vi ser på som en selvfølge i demokratiet, vil være en fjern drøm. I Kristiansand kommune bor det 91 000 mennesker. Det er faktisk like mange personer med nedsatt funksjonsevne som sier de helst vil stå i jobb, som i hele Kristiansand kommune, men det kan de ikke på grunn av manglende tilrettelegging, ifølge Bufdir. Dagens BPA-ordning fører til at flere nordmenn sliter med psykiske lidelser fordi vi som styrer landet, ikke klarer å se dem, ikke lytter ordentlig og ikke greier å legge til rette for deres verdighet og deres frihet. Hvordan i alle dager skulle du, president, ha utført jobben fra presidentstolen om du hadde rullestol? Du hadde ikke kommet deg opp dit uten assistanse, for selv ikke maktens sal er tilrettelagt. Se for dere at Stortinget bare var tilpasset fjellklatrere, slik at det var klatrevegg opp i Vandrehallen istedenfor heis og trapper. Hadde ikke vi alle da fått problemer med å utføre vår jobb? Ville vi kanskje da forstått hvordan personer som blir funksjonshemmet, opplever møtet med samfunnet? Er det ikke da vår fordømte plikt som folkevalgte å legge til rette for at folk skal kunne fungere optimalt ut fra sine forutsetninger her i Norge? Det er ingen som er tjent med at folk faller utenfor samfunnet vårt, slik dessverre mange gjør i dag. Folk faller utenfor til tross for at vi har forpliktet oss til FNs rettigheter for funksjonshemmede, og vi har ikke et lovverk som følger opp forpliktelsene vi har inngått. Da f.eks. Miriam Ibsen, funksjonshemmet, flyttet fra hjemstedet til en annen kommune for noen år tilbake, måtte hun slutte i politikken. Hun fikk avslag på viktige hjelpemidler i den nye kommunen. Hvordan kan vi leve med en ordning som gjør at Miriam, eller flere andre med nedsatt funksjonsevne, sier de ikke kan delta i politikken lenger, fordi de har flyttet fra en kommune til en annen? La oss derfor gjøre BPA-ordningen universell, og la oss følge opp den intensjonen vi alle er enige om ligger i avtalen. Til det trenger vi et forpliktende lovverk som følger opp våre lovnader, også til FN. Vi i Norge har en vei å gå. Det første vi kan gjøre, er å se på om det er helse og omsorg som er rett sted å ha BPA-ordningen, eller om det tvert imot er dagens politikk som gjør folk syke. Da er kanskje nasjonale trygdeordninger et bedre sted. Vi trenger iallfall flere som Mari, filmskaperen, og Miriam, lokalpolitikeren, i samfunnet – folk som engasjerer seg, som vil skape både film og politikk. Det minste vi da kan gjøre, er å legge til rette for at de med en slik indre drivkraft til å delta, kan få brukt den.