Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Helt innledningsvis vil jeg få lov til å gi statsråden og departementet honnør for den meldingen som er lagt fram. Meldingen har gitt et veldig godt grunnlag for den debatten vi skal ha, og ikke minst også den innstillingen som komiteen har lagt fram i denne saken. Dette er en melding til Stortinget om hvordan det har gått med fiskeriavtalene som vi har inngått med andre land for 2011, og fisket etter avtalene i 2009 og 2010. Så det er på mange måter et historisk tilbakeblikk, men det er viktig å ha det i bunnen for på den måten å kunne lære av dette i de nye avtalene som vi skriver oss inn i. Saksordføreren har redegjort på en god måte for hvor mange avtaler og hvor stor del av det fisket som Norge bedriver, som gjelder fellesbestander med andre land. Det er svært viktig å ha med seg når vi nå skal diskutere dette, og ikke minst framtiden for norsk fiskerinæring og hvordan vi skal te oss også internasjonalt. Jeg har tenkt å gå inn på flere forskjellige punkter som det åpnes for i disse avtalene, for meldingen handler også om internasjonale organisasjoner som vi er medlem av, og hvordan vi agerer der. Jeg vil begynne med et område som i de senere årene har vært diskutert altfor lite i denne sal. Det er knyttet til sel og selfangst. Vi ser dessverre nå en utvikling der stadig færre skuter går i isen for å fangste. Dette gjør at selen vokser i antall. Dette gjør også at faren for at vi kan få nye selinvasjoner inn mot kysten vår, øker, med dertil dårligere kvalitet og sykdommer på fisken i den nære kystsonen. I tillegg til dette spiser selen ekstreme mengder med fisk, og det store spørsmålet vi snart er nødt til å begynne å stille oss, er: Hvem er det som skal være øverst i næringskjeden? Er det selen som skal være øverst i næringskjeden, som enkelte avdankede skuespillere og andre i en del andre land synes å mene, eller er det mennesket, som skal ha mat? Jeg går for det siste, og jeg forventer at norske myndigheter også agerer ut fra det utgangspunktet. Det vil si at vi må gjøre en betydelig større internasjonal jobb knyttet til forståelsen av hvorfor vi fangster sel – ikke bare det faktum at den spiser mye fisk, men også det faktum at hvis vi får den inn langs kysten vår, vil det påvirke kvaliteten på fisken. Fra myndighetenes side dreier det seg i denne saken selvfølgelig om å legge forholdene til rette for at disse skutene skal kunne gå i isen. Der har det vært veldig fram og tilbake – vi har sett problemer knyttet til mottakssituasjonen, hvilke skuter som kvalifiserer for å dra i isen, etc. Jeg håper statsråden følger denne saken nøye og sørger for at vi har et oppegående selfangstmiljø som nettopp kan sørge for at mennesket fortsatt er øverst i næringskjeden på dette feltet. Saksordføreren var inne på lov om havnestatskontroll. Det er en sak som det var enstemmighet om i Stortinget, som er et fornuftig tiltak og et viktig tiltak, fordi man da kan få en bedre kontroll med den fisken som blir landet i forskjellige typer land, for nettopp å se om det framkommer ulovlig, uregistrert fiske. Men jeg tror heller ikke vi må se oss blinde på at nå ligger avtalen i bunnen, og da vil dette løse seg selv. Det gjør det altså ikke. Dette har også med hvordan vi følger opp fartøy som ikke fisker i henhold til regelverket. I den sammenheng har undertegnede tidligere tatt opp «Black List»-systemet for fartøy som er tatt for ulovlig fiske, der vi utelukkende – så å si utelukkende – konsentrerer oss om fartøyet, altså skipet og skipets historie, og ikke dem som står som eiere bak skipet. Begrunnelsen for dette er at man har sagt at det er veldig vanskelig å finne fram til eierskapet til en del av disse båtene. Da er det desto viktigere nettopp å bruke litt ressurser på det, slik at vi kan få bukt med bakmennene som driver ulovlig, og som bare svitsjer mellom andre fartøyer, omregistrerer fartøyer, etc. Sånn kan vi faktisk ikke ha det. Disse tingene må forfølges. I den sammenhengen vil også avtalen om hamnestatskontroll kunne brukes – nettopp når det gjelder hvilken type informasjonsflyt vi har mellom de enkelte nasjonene som ratifiserer avtalen. Nå vet ikke jeg om det er et tilstrekkelig antall nasjoner som har skrevet under på avtalen. Det regner jeg med at statsråden i sitt innlegg vil gripe fatt i, for det er klart at avtalen betyr ingenting hvis ikke et tilstrekkelig antall land – og de viktige landene – ratifiserer denne avtalen. Det holder altså ikke at små nasjoner, som gjerne ikke er fiskerinasjoner engang, skriver under og ratifiserer avtalen, hvis ikke de store, tunge fiskerinasjonene går i bresjen og skriver under. Det er på den måten avtalen om hamnestatskontroll, og det vi der har vedtatt, vil kunne være virkningsfull. Så jeg håper statsråden kan si litt om hvor mange land som har ratifisert – ikke minst hvilke av de store, tunge og viktige fiskerinasjonene, ved siden av Norge, som har ratifisert – og når denne avtalen vil tre i kraft. Hvis ikke føler i hvert fall jeg, som representant i denne forsamling, at vi ikke er blitt holdt løpende orientert om hvordan det går med saker som vi har behandlet her – med nærmest stor jubel fordi vi endelig har fått på plass et viktig virkemiddel. Men så vet vi altså ikke om avtalen er ratifisert, om den er trådt i kraft. Det er det svært viktig at vi får svar på, og det forventer vi å få svar på i dag. Det neste punktet jeg vil komme inn på, er den striden som pågår i disse dager. Vi har fortsatt å prøve å få på plass en forhandlingsavtale mellom Norge, EU, Island og Færøyene knyttet til makrell. Her ser det ut som om man har kjørt seg opp i et hjørne. Island har på eget initiativ fastsatt en kvote for hva de velger å ta ut, uten å skjele til at dette er fellesbestander, som det tidligere har vært, og uten å skjele til hvilke uttak andre nasjoner tar av biomasse fra makrellstammen. Da gjenstår det å se om man kommer til enighet. Jeg har merket meg sist ukes – hvis det ikke var denne ukas – artikkel i FiskeribladetFiskaren om at vi må passe oss i disse forhandlingene. Vi må fra norsk side ikke la oss presse til å gi innrømmelser overfor bl.a. Island, slik at det er norske fiskere som må betale regningen for det vi nå ser. Her må man bruke de mulighetene man har. Jeg forventer at man tar ytterligere initiativ overfor EU, for hemmeligheten her ligger i at vi får med oss EU når det gjelder å sette restriksjoner, bl.a. på landing. EU har selv sagt at man vurderer, og man ser på, landingsforbud av makrell. Men det er så vidt jeg har forstått, ennå ikke kommet på plass et regelverk. Her er det viktig at vi spiller på lag, for det er klart at når det gjelder Island og Islands forhold til EU, så sitter de faktisk i forhandlinger om mulig EU-medlemskap. Hvis man kommer til det, påfører det oss nye utfordringer. Derfor er det viktig at denne konflikten finner sin løsning, slik at vi kan få et optimalt uttak av biomasse knyttet til makrellen. Det samme er viktig for sild – ikke minst når det gjelder utbredelsen av silda. Toktene oppe i Barentshavet viser gode bestander av både torsk og hyse. Vi har vel også sett at vi har gode seibestander. Men når det gjelder kysttorsken, er det et kapittel med store utfordringer som vi også må finne løsning på. Det er mange fiskere nedover langs kysten som nettopp er avhengige av denne bestanden. Da må vi se på hvordan vi ivaretar også denne for å få lønnsomhet i fisket. Jeg er svært glad for at vi har bestander i godt hold. Jeg er svært glad for at vi har et godt samarbeid med Russland. Men det er helt åpenbart at man ser utfordringer knyttet til Barentshavet, knyttet til eventuell dumping av fisk og hvordan man skal håndtere det man får om bord i fartøyene. Her kommer det nok flere utfordringer. La oss alle sammen håpe at EU tar til fornuft når de nå skal behandle den endelige fiskeripolitikken – at de går mot et utkastforbud. La oss håpe det, for mange av de forslagene som EU selv har kommet med – EU, som er en veldig viktig partner for Norge i fiskeripolitikken – er veldig bra. Man tar skritt i riktig retning. Men spørsmålet er hele tiden: Når vil denne avtalen komme på plass, hvordan vil den bli fulgt opp av enkeltnasjonene, og hvordan vil dette gi seg utslag når vi skal begynne å forhandle videre om bestandene? Det er helt åpenbart at flere av de landene vi konkurrerer med, sliter økonomisk. De har store utfordringer knyttet til arbeidsledighet, det å få endene til å møtes, for å si det sånn. I den forbindelse er det viktig å tenke at de kommer til å utnytte de ressursene de har til rådighet, maksimalt. Da er det viktig at vi i bytteforholdet mellom Norge og EU – for vi har jo et byttesystem knyttet til kvoter i hverandres farvann – fra norsk side har fokus på at det byttet vi foretar, ikke er i papirfisker eller i bestander som det er vanskelig å fiske på, men at det er reelle verdier vi bytter. Vi har sett at fra Norges side har vi holdt igjen en viss del knyttet til torsk – også EU siste år. Jeg tror det er et viktig signal å sende til norske fiskere, at i den grad vi foretar disse byttene, skal det være knyttet til verdi og muligheten til å fiske – ikke bare til verdier som står på papiret. Det er lett å fiske den norske torsken i Barentshavet og andre plasser, mens det er svært vanskelig å få tatt ut en del av den fisken vi får i retur. Jeg har vært innom mange temaer, men det som er bærebjelken knyttet til kontroll, er det jeg har tenkt å komme inn på til slutt. Det gjelder selvfølgelig Kystvaktens mulighet til å kunne foreta de kontrollene som skal til for å sikre norske interesser – men ikke bare norske interesser – og for å sikre at uttaket av de forskjellige bestandene skjer på en sånn måte at ikke bestandene bygges ned, men at vi får et optimalt uttak. Det er også viktig at man gjennomfører disse kontrolltiltakene samtidig som vi har en betydelig forskningsinnsats, nettopp for å se på: Hvor sterke er de enkelte årsklassene? Hva slags type fisk er det som spiser hvilken fisk? Derfor er det viktig at man foretar mageprøvekontroller, slik at man kan ha kontroll på næringskjeden til fisken, nettopp for å kunne sette sammen optimale uttak av de forskjellige bestandene, for det er helt åpenbart at disse bestandene spiser hverandre, og da må vi ha kontroll på disse tingene. Da håper jeg at man fra norsk side sørger for at Kystvakten får de ressursene som skal til, nettopp for å ivareta norske interesser på en god måte – og ikke bare i nord. Det er også viktig at vi intensiverer den kontrollen ute i Nordsjøen, nettopp for å sørge for at man, særlig knyttet til det pelagiske fisket når det gjelder sild og makrell, har kontroll med hvor mye fisk som blir tatt ut, og eventuelt også med hvor mye fisk som faktisk kan dø i steng når det gjelder denne næringen. Norsk fiskerinæring er i dag i godt hold. Vi har en næring som er preget av god lønnsomhet på mange områder, men deler av næringen sliter også betydelig økonomisk. I den forbindelse ber jeg om at man retter fokus mot disse tingene, sørger for at vi får et maksimalt uttak av biomasse, sørger for at man har god kontroll med det som tas ut, og prioriterer disse forhandlingene. Min innstendige oppfordring til statsråden knyttet til makrellforhandlingene er følgende: La oss heller bruke litt mer tid på forhandlingene enn å gi etter. For hvis vi gir etter og gir tilbake muligheten til å kunne fiske i norske farvann, for å prøve å roe ned og for å få på plass en rask avtale, vil dette kunne gjøre at vi i lengden taper på det økonomisk. Så jeg ber statsråden om å være steintøff i forhandlingene.