Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-06-11:
I dag skal vi holde festtaler fordi det er all grunn til å feire. Men på en jubileumsdag er det også viktig at vi stopper opp litt og tenker på hvorfor vi kan feire Stemmerett for kvinner kom ikke av seg selv. Det var noen som kjempet den fram, og motstanden var stor. Tidligere stortingsmann Ole Olsen Malm uttalte følgende: «Skal vi nu foruden den indflydelse som kvinder har bag kulisserne, og som hun trods alt desværre altid vil komme til at beholde, ogsaa give hende stemmeret, saa vil det ikke blive til at holde ud.» Men han tapte, og det ble vedtatt – enstemmig. Gina Krog og andre pionerer vant fram. Da vedtaket til slutt ble fattet, var vi blant de aller første i verden. Bare tre land i hele verden hadde gitt kvinnene fulle rettigheter ved valg før oss. Fra gammelt av var «brorparten av arven» det dobbelte av det søsterloddet var verdt når arv skulle fordeles. En gang var kvinners lønn i fabrikkene det halve av det menn tjente. Slik er det ikke lenger, fordi noen så urimelighetene og valgte annerledes – de handlet. På 1970-tallet ble retten til selvbestemt abort vedtatt i denne sal. Det kom heller ikke av seg selv. Vedtaket ble fattet med presidentens dobbeltstemme i Odelstinget, og med én stemmes overvekt i Lagtinget. Jevnere kan det ikke bli. Kvinnenes inntog i arbeidslivet gjorde at mange engasjerte seg og kjempet fram en storstilt barnehageutbygging. Også det møtte motstand. De siste tiårene er foreldrepermisjonen økt betraktelig, igjen et resultat av politiske valg. Også framover har vi utfordringer. Vi er ikke i mål, og derfor må vi fortsette å gjøre de riktige valgene. Vi ser det på mange områder, f.eks. i folkevalgte organer, der bare én av fem ordførere er kvinner. Noen partier har valgt kjønnskvotering ved nominasjon. Vi vet at det har virket. Da flere partier vedtok kvotering på 1970- og 1980-tallet, fikk vi et løft i kvinneandelen. Kvinneregjeringen til Gro Harlem Brundtland i 1986, med over 40 pst. kvinner, satte en ny standard for hvor mange kvinner det skal være i en norsk regjering. Det handler om arbeidsliv: Fortsatt er det lønnsforskjeller mellom kvinnedominerte og mannsdominerte yrker som ellers er sammenlignbare. Fortsatt er det mange kvinner som arbeider ufrivillig deltid. Det handler om familiepolitikk: Vi må føre en familiepolitikk som fremmer likestilling og valgfrihet. Det handler om å tilby rimelige og gode barnehager til alle som ønsker det. Når denne regjeringen har redusert omfanget av kontantstøtten og satset på barnehager, er det bl.a. fordi vi mener det fremmer likestilling, særlig for kvinner med etnisk minoritetsbakgrunn, hvor vi kanskje finner dem som i dag trenger mer likestilling og samfunnsdeltakelse aller mest. Ikke minst for disse er det viktig å gjøre det mer lønnsomt å arbeide. Det handler om at menn må ta mer ansvar for likestilling. Tidligere var menn for likestilling, bare det var noe kvinner holdt på med. Vi må ha likestilling i arbeidslivet, og da må vi ha likestilling i familielivet. Det var bakgrunnen for pappapermen. Flere fedre tar ut pappaperm, og en stadig større andel av foreldrepengene tas ut av fedrene. Da fedrekvoten kom i 1993, tok bare 2–3 pst. av norske fedre ut permisjon. Allerede i 1994 steg tallet til 38 pst., og i dag benytter ni av ti fedre som har rett til å ta ut fedrekvote, seg av den retten. Fedrekvoten er et virkemiddel for å bryte ned barrierer og endre nedarvede tradisjoner og kjønnsrollemønstre. Slik bidrar den til å gi virkelig valgfrihet. Uten en slik kvote er vi lett bundet av de gamle tradisjoner og de gamle kjønnsrollemønstre. Knapt noe enkeltvedtak enn innføringen av pappakvote har bidratt mer til likestilling de siste årene. Økt fedreuttak er bra for barnet, fordi det gir bedre tilknytning til begge foreldrene. Det er bra for far, som får tettere bånd til sine barn, og det er bra for mor, som får bedre mulighet til å delta i arbeidslivet. Listen kunne vært gjort mye lengre. Vi ser likestillingsutfordringer i næringslivet, i unges utdanningsvalg, når det gjelder vold mot kvinner, og flere andre steder i samfunnet. Snart faller kanskje en av de siste mannsbastionene, da mange partier i vår har vedtatt kjønnsnøytral verneplikt på sine landsmøter. Det kan bli innført i neste stortingsperiode. Til tross for at vi fortsatt har mange utfordringer, rangeres Norge ofte som et av verdens mest likestilte land å bo i. Vi merker at det går framover. I innbyggerundersøkelsen som presenteres i morgen, skårer spørsmålet om myndighetenes tilrettelegging for likestilling mellom kvinner og menn langt høyere enn for tre år siden. Økningen er den største enkeltvise endring i hele undersøkelsen. Vi er altså mer fornøyd når det gjelder vår evne til å legge til rette for likestilling. Dette skal vi være stolte av. Et likestilt, åpent og inkluderende samfunn er noe vi alle tjener på, både økonomisk og fordi det gir høyere livskvalitet for oss alle. Vi har en høy sysselsetting blant kvinner, samtidig som det fødes forholdsvis mange barn. En av de viktigste drivkreftene for at dette har vært mulig, er utviklingen av velferdsordningene, av offentlig sektor, av offentlige tjenester. Velferdsstaten er av to grunner kvinnenes beste venn: For det første fordi fellesskapet i dag bidrar til å løse oppgaver som kvinner før var alene om å løse, ulønnet, som eldreomsorg, barnehager, skolefritidsordning – ordninger som gir et godt tilbud for eldre og barn, men som også gjør at langt flere kvinner har mulighet til å delta i lønnet arbeid. For det andre fordi nettopp offentlig sektor har brakt mange kvinner inn i arbeidslivet. 77 pst. av dem som jobber i norske kommuner, er kvinner. Men samtidig ville ikke velferdsstaten vært mulig uten bidraget fra kvinnene. Verdien av at norske kvinner arbeider mer enn i andre vestlige land, utgjør en like stor andel av nasjonalformuen som oljeformuen, inkludert pensjonsfondet, til sammen. Fortsatt rikdom forutsetter høy sysselsetting og nye generasjoner utdannet arbeidskraft av begge kjønn. Kampen for likestilling og kvinners rettigheter må også kjempes globalt. Det er en kamp mot undertrykking, en kamp for demokratiske rettigheter, en kamp for utdanning, også for jenter, og bokstavelig talt en kamp for liv og helse. Hvert annet minutt dør en kvinne i barsel et eller annet sted i verden. De fleste av dem dør av årsaker som lett kunne vært forhindret. Dette er ett av mange eksempler på tragedier som kvinner utsettes for, og der Norge kan være med og gjøre en forskjell. Likestillingen kommer ikke av seg selv. Stein for stein har vi sammen de siste 100 årene bygget ut folkestyret og velferdssamfunnet. At kvinnene fikk de samme formelle demokratiske rettigheter som menn, har satt tydelige spor. Pionerene vi hyller i dag, satte seg dristige mål i sin tid, og de vant fram. Vi skal ha som mål å bryte grenser i vår tid – forme vår framtid. 100 år har lært oss at vi når lengst når kvinner og menn deler på arbeid, ansvar og anerkjennelse. Da har vi kraft til å bryte grenser, da har vi kraft til å gi flere en bedre hverdag. Gratulerer med dagen!