Martin Engeset (Høyre), 2003-05-26:
At vi i dag nok en gang har et grunnlovsforslag fra representanten Carl I. Hagen om tap av stortingsmandatet ved opphør av partimedlemskap til behandling, er overraskende – overraskende fordi en kunne forventet at forrige gangs behandling av et identisk forslag, var et engangstilfelle. Den gang var det åpenbart – forslagsstilleren selv la jo heller ikke skjul på det – at forslaget ble fremsatt som en umiddelbar reaksjon på at fire representanter meldte seg ut av Fremskrittspartiets gruppe. Mange var det som antok at forslaget den gang var fremsatt nærmest i partipolitisk affekt, og at det av den grunn ikke ville bli gjentatt i senere stortingsperioder. Men den gang ei. Nå har vi det altså igjen, etter at det ble fremsatt på ny etter en ny runde med utmeldinger og eksklusjoner fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe. Et dårlig og lite gjennomtenkt forslag blir ikke bedre om det gjentas til stadighet. Men overraskende er det altså at ikke forslagsstilleren selv ser at dette forslaget savner enhver prinsipiell begrunnelse, at det er i strid med Grunnlovens ånd og intensjon, og at forslaget i beste fall kunne vært egnet til å løse et akutt indremedisinsk problem for å hanskes med representanter som ikke ville la seg kue av partipisken. Den slags bør ikke Grunnloven brukes til. Det er jo på mange måter dette denne saken dreier seg om, representanten Hagen ønsker å innføre et mektig og farlig instrument for enhver parlamentarisk leder som vil ha full og uinnskrenket kontroll over alle sine enkeltrepresentanter – gjennom en særskilt bestemmelse i Grunnloven institusjonalisere partipisken og partidisiplinen som en overopphøyet verdi. Siden dette forslaget er fremmet ikke bare én gang, er det all grunn til å la det bli gjenstand for en grundig og prinsipiell debatt. Dersom en slik bestemmelse skulle bli vedtatt inntatt i Grunnloven, ville det være et alvorlig tilbakeslag for det norske parlamentariske demokratiet slik vi kjenner det. Selvfølgelig ville det kunne være et både bekvemt og effektivt virkemiddel for ledelsen i de ulike stortingsgrupper å ha et slikt pressmiddel å true med overfor enkeltrepresentanter som ikke uten videre lar seg tvinge til å stemme imot noe de er for, eller for noe de er imot. Men her kan vi ikke legge vekt på bekvemmelighetshensyn for ledelsen i én eller flere stortingsgrupper. Hva skal prege meningsdannelsen og beslutningene i et demokrati? Jo, meningsbrytning, at gode og mindre gode argumenter prøves mot hverandre, veies og vektes, pro et kontra, avveininger, prioriteringer og helhetshensyn, at hver enkeltrepresentant innenfor en slik ramme må og skal ha mulighet til å opptre i samsvar med egen overbevisning og egen samvittighet, også når det kommer i konflikt med partipolitiske interesser. Vi må huske på at i svært mange av de enkeltsaker som kommer til behandling i denne sal, representerer de ulike partienes stortingsprogrammer ikke noe fasitsvar eller noen veiledning i det hele tatt. Svært mange av sakene er ikke omtalt i noen av programmene. Det kan være mange og ulike grunner til at enkeltrepresentanter på Stortinget fra tid til annen kommer i en situasjon hvor de føler at eneste utvei er å melde seg ut av det partiet de stilte til valg for. Vi har en del eksempler i den nære fortid. Kanskje vi forsøksvis et øyeblikk skal frikoble oss fra konkrete eksempler og konkrete forhold og i stedet forsøke oss med et helt teoretisk tankeeksperiment som kanskje mange vil kunne kjenne seg igjen i, og analysere mulige årsaker til at enkeltrepresentanter melder seg ut. Alle partier representert i denne sal har i utgangspunktet et verdimessig, politisk og ideologisk ståsted som har gjort at ulike mennesker på et tidspunkt har følt at parti x har ført en politikk som er på linje med det en selv tror på og står for. Dersom utviklingen over tid er slik at dette partiet, altså parti x, inntar standpunkter og foretar prioriteringer som er alvorlig i strid med dette fundamentet, og at partiet stadig oftere inntar standpunkter som representerer ideologiske saltomortaler, vil enkelte komme i alvorlige konflikter med egen samvittighet og eget verdimessige ståsted og kanskje føle at eneste utvei er å melde seg ut. Da blir spørsmålet: Hvem er det egentlig som er lojal mot velgerne som har valgt en, og det programmet en er gått til valg på? Kanskje en mer naturlig løsning hadde vært at det var de øvrige i partigruppen som ble utmeldt, og ikke enkeltrepresentanten eller -representantene. Eller en annen mulighet: Dersom ledelsen i et parti og/eller stortingsgruppe x betjener seg av metoder og ledelsesprinsipper som er grunnleggende udemokratiske eller diktatoriske, vil enkeltrepresentanter kunne komme til et punkt hvor det blir tvingende nødvendig å bryte med partiledelsen, uten at det nødvendigvis betyr å bryte med partiets program eller politikk eller det en er valgt på. Forslaget som er til behandling her i dag, begrenser seg ikke bare til de tilfeller hvor enkeltrepresentanter melder seg ut av sitt parti på eget initiativ, men også de tilfeller hvor representanter blir utmeldt eller ekskludert. Forslaget åpner for en vilkårlighet som jeg knapt nok hadde trodd at noen folkevalgt ville gått inn for. Hva vil kunne være den ytterste konsekvens av representanten Hagens forslag? La oss nok en gang ta et tenkt eksempel. Dersom en parlamentarisk leder, i et selvfølgelig helt tilfeldig valgt parti, av en eller annen grunn kommer alvorlig på kant med ett eller flere medlemmer i sin gruppe, kunne et flertall i den angjeldende gruppe – gjerne under sterkt press fra ledelsen – overprøve velgerne og skifte ut de folkevalgte med deres vararepresentanter. Og dersom heller ikke de nye representantene – de tidligere vararepresentantene – fant å ville bøye seg for ledelsens krav om kadaverdisiplin og lydighet, så vips, nye eksklusjoner og stadig nye folk, stadig lenger nede på listen fra det angjeldende parti, som altså fikk lov til å prøvesitte stortingsbenken her i salen inntil lydighet var forstått og underkastelse oppnådd. Et slikt opplegg satt i system gjennom en særskilt grunnlovsbestemmelse har intet med demokrati å gjøre. Derimot åpner det for maktmisbruk og vilkårlighet, med Stortingets sammensetning basert på stortingsrepresentantenes og stortingskollegenes sympatier og antipatier til enhver tid. Jeg håper derfor at det blir lenge til neste gang vi behandler et så dårlig gjennomtenkt forslag her i Stortinget, og Høyres gruppe vil selvfølgelig derfor stemme samlet for innstillingen og avvise representanten Hagens forslag.