Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-11-29:
«Velferdsstat og velferdssamfunn» – begrepene er mer enn mange andre de fremste kjennetegnene på det norske samfunnet anno 2012. Sentrale ideer og verdier er bl.a. solidaritet og nestekjærlighet, omsorg, opplæring og dannelse, inkludering. Kanskje kan mye av dette oppsummeres i ordene «fellesskap» og «fellesskapsverdier». Det har over lang tid bygd seg opp en stadig sterkere kritikk av hvordan vi styrer den moderne staten, og hvorvidt måten vi styrer på, stemmer overens med verdiene den samme staten bygger på. På 1980- og 1990-tallet ble New Public Management, mål- og resultatstyring, introdusert i offentlig sektor i Norge. Det innebar at offentlige virksomheter skal styres på samme måte som private selskaper, og at incentiver og styringsmodeller bygges opp ut fra det. Dette medførte bl.a. at nye ord og begreper ble innført, ikke minst ordet «resultat», som går igjen både i statlige direktiver og, ikke minst, i kommuneloven og forskriftene for hvordan kommunene skal styres. I fagmiljøer har det vært stilt spørsmål ved disse reformene helt siden starten. Det er rik tilgang på artikler fra tidlig 1990-tall der en stiller spørsmål ved om disse styringsmodellene tar inn over seg offentlig sektors særegne karakter, om de svekker demokratiperspektivet, om det er mulig å kvantifisere måloppnåelse i offentlige tjenester osv. Likevel er det først nå det har blitt en større nasjonal politisk refleksjon og debatt om disse forholdene. Erkjennelsen av disse utfordringene ble særlig tydelig i Gjørv-kommisjonens rapport og i statsministerens påfølgende redegjørelse i Stortinget, der han sier: «Kommisjonen slår fast at forventningene på beredskapsområdet har vært uklare sammenlignet med målsettinger på andre områder. Den peker på noe vi ofte opplever når det settes mål: Oppmerksomheten rettes mot det som kan måles og telles.» Videre heter det i samme redegjørelse: «Men gode beslutninger krever også at vi bringer fram motforestillinger og lytter til forslag om andre løsninger enn vi selv har tenkt på. Vi skal lete etter motforestillinger – faglige og politiske.» Statsministerens hovedbudskap i redegjørelsen er: Sikkerhet og beredskap dreier seg først og fremst om holdninger. Det etterlyses ikke resultatindikatorer, men refleksjon, motforestillinger og holdninger. Dette var spesielt relatert til det som går på sikkerhet og beredskap, og, ikke minst, til politisektoren. Da blir det også naturlig å spørre: Hva med statens øvrige oppgaver og sektorer – hva med velferdsstaten, hva med omsorg, pleie, helse, hva med forvaltning? Det er mange aspekter ved statlig styring som jeg ikke skal berøre her. Demokratiaspektet ved politisk styring, bl.a., er et viktig tema. For å nevne pleie, omsorg, sosiale tjenester og helse, som mange opplever er velferdsstatens kjerneoppgaver: Hvilke virkninger har New Public Management, mål- og resultatstyring, på disse sektorene? I hvilken grad bygger det opp under de verdiene som velferdsstaten bygger på? Kan det til og med være i konflikt med velferdsstatens grunnverdier? Jeg kunne ha nevnt f.eks. innføring av stykkprisfinansiering i spesialisthelsetjenesten. Jeg skal ikke gå inn på det her, men media har jo gitt utallige eksempler på hvordan det har gitt incentiver til helt feil opptreden. Det er all grunn til å spørre om verdier som ikke kan måles, som omsorg, livskvalitet og fellesskap, kan tjene på et styringssystem som baseres på resultatmåling. Erkjennelsene etter Gjørv-kommisjonens rapport er en god illustrasjon på disse problemene. De har vært synlige i lang tid, men først nå ser det ut til at vi evner å se dem i deres fulle bredde og diskutere på et overordnet nivå hva som bør endres. Styringsmodellene er hentet fra privat sektor. Paradokset er jo at selv i private, kommersielle selskaper som drives ut fra et svært enkelt og kvantifiserbart mål, nemlig avkastning på investert kapital, har mange nå erkjent at det er store utfordringer med å vurdere resultater og gi riktige incentiver. Det ser man bl.a. når det gjelder avlønning av ledere, der det etter hvert er blitt erkjent at bonusordninger og opsjoner er vanskelig å utforme slik at de skal gi ledere riktige incentiver, fordi det kan stimulere til kortsiktighet, som kan ramme selskapets langsiktige utvikling. Hvis ikke kommersielle selskaper kan etablere enkle, kvantifiserbare styringsredskaper, hvordan kan vi innbille oss at sykehus, barnehager, sykehjem og departementer kan gjøre det? Et av de bedre eksemplene på hva den type logikk kan føre til, er Helsedirektoratets pressemelding fra 2009: «I 2008 mottok 53 111 barn og unge behandling i det psykiske helsevernet. Dette utgjør 4,8 prosent av alle barn og unge. Opptrappingsplanen forutsatte en økning fra 2,0 til 5,0 prosent i løpet av opptrappingsperioden. Dette målet er dermed langt på vei nådd.» Er det en gladmelding at 4,8 pst. av alle barn og unge får behandling av det psykiske helsevernet? Jeg får lyst til å sitere Jens Bjørneboe, som sa følgende: «Vanvidd ytrer seg bekjent ikke alltid gjennom mangel på logikk, men like ofte gjennom at logikken er det eneste som er igjen av forstanden; det å telle og ordne er alt som er tilbake av den sinnssykes bevissthet. Meningsløsheten er skrikende, men pedanteriet er perfekt.» Når målingen tar overhånd, har det også en annen og svært alvorlig bieffekt. Rapporteringskravene øker. Nettopp på dette området har vi vel kommet lenger i å erkjenne at vi er på feil kurs. Det er blitt sagt mye klokt tidligere, som jeg ikke skal gjenta, men her ligger det en stor jobb. Hvis vi erkjenner at objektive størrelser og kvantifiserbare indikatorer ikke gir et riktig bilde av kvalitet og realisering av de verdiene offentlige tjenester og virksomheter bygger på, er noe av svaret på hva som er løsningen, å gi større rom for skjønn og subjektiv vurdering og – sist, men ikke minst – mer tillit til dem som skal utføre oppgavene. Det betyr ikke at vi skal slutte å bruke kvantitative størrelser, som har stor verdi på mange områder. For å gå tilbake til utgangspunktet – det er ofte det man bør gjøre for å beholde retningen: Sentrale ideer i velferdsstaten er solidaritet, nestekjærlighet og fellesskap. Hva gjør denne ideologien med velferdssamfunnet vårt og de verdiene man bygger på? For ingen kan vel tro at vi kan implementere styringssystemer som ikke influerer på våre verdier, vår grunnleggende forståelse av de virksomhetene og tjenestene vi driver. Professor i statsvitenskap Erik Oddvar Eriksen ga i 1993 ut boken «Den offentlige dimensjon: Verdier og styring i offentlig sektor». Den omhandler nettopp den tematikken vi i dag diskuterer. Det var 19 år før Gjørv-kommisjonen, men den har en slående relevans. Her beskriver man bl.a. hvordan et mer tradisjonalistisk syn står mot et mer modernistisk syn i debatten om styringen av offentlig sektor. Det leder til følgende utsagn: «Den normative forpliktelse og solidaritet som velferdsstaten bygger på, undergraves av reformer som forutsetter at borgerne handler egoistisk.» Vi trenger i større grad en ledelse som reflekterer og utfordrer organisasjonene på en kontinuerlig bevisstgjøring av de verdiene vi bygger på, og om vi i det daglige arbeidet opptrer i tråd med disse. Verdibasert ledelse eller verdistyring kan nok framstilles på ulike måter, men det bør legges vekt på det som på sett og vis må beskrives som det motsatte av New Public Management, nemlig tjenester for andre i stedet for maksimering av egne interesser. Tiden er inne for en debatt, en refleksjon og samtale på nasjonalt nivå, hvor vi ser overordnet på spørsmålet om hvordan vi styrer og leder offentlige organisasjoner. Vi må gjerne diskutere rapporteringskrav og kontrollhysteri. Vi skal jobbe for å øke effektiviteten, men vi kan ikke løsrive disse diskusjonene fra de overordnede modellene vi har valgt å styre etter. Svarene er ikke gitt, men retningen bør være å gå fra ensidig fokus på objektive resultater til mer åpenhet for skjønn og subjektive vurderinger – fra fokus på kvantitet til kvalitet, fra fokus på måling til vurdering, der vi bruker hele spekteret av menneskets kapasitet – vi kan som kjent både telle og tenke – fra ensidig fokus på kontroll til tillit, samarbeid og dialog. Det synes å være et behov for en større gjennomgang av og debatt om hvordan vi styrer offentlig sektor og i hvilken grad det bygger opp om eller er i konflikt med de verdiene velferdsstaten bygger på. Hvordan vurderer statsråden behovet for en bredere diskusjon om styring og ledelse i offentlig sektor, som kan legge grunnlaget for endringer?