Jon Engen-Helgheim (Fremskrittspartiet), 2020-10-05:
I økonomiske krisetider handler det for politikere om å prioritere. Og når vi skal prioritere, er det første vi må gjøre, å kutte ut sløsing. Innvandringen til Norge er noe av det dyreste vi kan drive med. Det er mange forskjellige typer innvandring, og de har forskjellige kostnader. De siste fem årene har vi tatt imot ca. 100 000 ikke-vestlige innvandrere til Norge. Brochmann-utvalget har regnet ut at hver ikke-vestlige innvandrer i snitt gjennom sitt livsløp koster samfunnet opp mot 10 mrd. kr. Det vil si at vi bare de fem siste årene har pådratt oss kostnader på opp mot 1 000 mrd. kr. Dette er penger som noen må betale. I en krisetid tviler jeg på at vi har råd til å fortsette med den takten som har vært de siste 20–30 årene. Den fluktrelaterte innvandringen er den aller dyreste. Brochmann-utvalget har regnet ut at hver flyktning som kommer til Norge, gjennom et livsløp vil koste opp mot 20 mrd. kr. Så 3 000 kvoteflyktninger, som Norge skal ta imot hvert år, koster altså samfunnet rundt 60 mrd. kr. Hadde det vært sånn at den måten å bruke penger på hadde gitt veldig mange mennesker et håp, og hadde gitt veldig mange mennesker hjelp, tror jeg veldig mange flere, også Fremskrittspartiet, kunne blitt med på å forsvare det. Men sannheten er at dette er den desidert dårligste måten å hjelpe mennesker på, altså å bosette i Norge. Norge er verdens dyreste land å bo i og også verdens dyreste land å hjelpe mennesker i. For å trekke noen sammenligninger kan vi si at Norge og Sverige alene bruker mer penger hvert eneste år på bosetting og integrering enn hele FN bruker på alle flyktninger i hele Afrika og hele Asia, eller hele Midtøsten. Det er en voldsom pengebruk. Når vi da, sammen med Sverige, bruker mer penger på noen få tusen her enn hele FN bruker på mange millioner mennesker, er ikke dette å hjelpe mennesker. Den aller dårligste måten å hjelpe mennesker på er å hente asylsøkere med et uavklart og tvilsomt beskyttelsesbehov. Når regjeringen har bestemt seg for å ta hjelpen fra kvoteflyktninger som vi faktisk vet trenger det, og gi den til asylsøkere med et tvilsomt beskyttelsesbehov fra Moria-leiren, er det rett og slett en ganske umoralsk politikk. Det har ingenting med hjelp å gjøre. Norge og Europa har drevet med relokalisering av asylsøkere fra Hellas og Italia tidligere. I 2016 og 2017 hentet Norge 700, og europeiske land hentet flere titalls tusen og relokaliserte dem. Hva skjedde? Jo, situasjonen ble bare verre. Den gangen var det 3 000–4 000 asylsøkere i Moria, og i dag, før det brant, var det opp mot 13 000 asylsøkere der. Det har altså ingen effekt, men det gjør vondt verre å ta hjelpen fra kvoteflyktninger for å gi den til asylsøkere med et tvilsomt beskyttelsesbehov. Jeg synes det er rart at ordførere fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet prøver å kappes om å fremstå som solidariske ved å overby hverandre på mottak av Moria-flyktninger. For hvis det hadde vært sånn at det var solidariteten som drev disse fram, kunne de jo starte med å bosette familier med multifunksjonshemmede barn som har ventet i opptil sju år i mottak i Norge – nettopp fordi de samme ordførerne ikke vil ta imot dem som allerede har fått opphold, fordi det kanskje ikke gir den gevinsten, det gir kanskje ikke de pengene i kassen. Jeg synes det virker hyklersk når Arbeiderpartiets og Senterpartiets ordførere kappes om å ta imot noen, mens de avviser andre som trenger det enda mer. Jeg mener at vi nå må begynne å prioritere. Vi har sløst bort nok penger på en politikk som ikke hjelper. Vi har skaffet oss nok integreringsproblemer, og det er faktisk nok mennesker som har druknet på vei til Europa over Middelhavet i dag. Vi kan legge om politikken. Vi kan føre en politikk som redder liv, og som faktisk også sparer penger.