Carsten Dybevig (Høyre), 2003-06-10:
Antall barnefamilier i Norge med flernasjonal bakgrunn er økende. Dette gir i seg selv en økt risiko for at en av foreldrene ved et eventuelt samlivsbrudd kan ønske å ta med seg barna til sitt opprinnelige land. Samfunnet må sikre seg slik at man har tilstrekkelige tiltak og virkemidler for å forhindre barnebortføring og ikke minst gjøre det lettere å bringe barnet tilbake til rette omsorgsperson. Fra 1997 til 2001 ble 126 barn bortført, mens 61 barn ble bortført til Norge. At den ene av foreldrene regelrett kidnapper sine barn, er en fullstendig uakseptabel holdning og må behandles som en kriminell handling, uavhengig av om det er mor eller far som bortfører barnet. Et barn har en selvfølgelig rett til å ha to foreldre og til ikke å bli avsondret fra den ene. Vi skal i dag behandle integrasjonen av FNs barnekonvensjon i norsk rett. Et barn helt ned til sjuårsalderen skal fritt ha mulighet til å ytre seg om sin tilhørighet og samværspraksis med foreldrene. Om den ene kidnapper barnet til et ukjent sted, vil barnets selvfølgelige rett være avskåret. Dess lenger et barn er bortført, dess større sannsynlighet er det for at båndene til den gjenværende forelder svekkes følelsesmessig, men også rent påvirkningsmessig fra barnebortførerens side. Den maktesløshet og fortvilelse den gjenværende av foreldrene måtte føle, er ubeskrivelig. Et utdrag fra VG 9. september 2002, hvor mor bortførte to barn fra far som hadde fått tilkjent omsorgen og foreldreansvaret for barna etter en rettskraftig dom i Høyesterett, tilkjennegir håpløsheten denne foreldrefaren følte. Han sa: «Jeg føler meg helt maktesløs. Dette er en Kafka-prosess. Polen opptrer på en måte som gjør den internasjonale barnekonvensjonen om barnebortføring verdiløs. Først ble saken trenert i polsk rettsvesen, deretter sier de at de ikke finner barna. Og Norge belønner en pågående forbrytelse ved å kreve at jeg betaler bidrag.» Spørsmålet blir: Kan verden føles mer urettferdig når lange og dyre rettssaker som ender med medhold i rettssystemet, blir verdiløse når samfunnets oppfølging av en rettskraftig dom fullstendig uteblir? Målsettingen i en barnebortføringssak er å få barnet tilbake til den som har omsorgen eller foreldreansvaret. Arbeiderpartiet foreslår å utvide pågripelsesadgangen overfor barnebortfører ved tilbakekomst til Norge. Dette kan være i strid med EMK. Derfor bør påtalemyndigheten raskest mulig reise straffesak og tiltale mot barnebortføreren, noe som bl.a. vil gjøre det mulig å pågripe barnebortføreren. Det vil ikke nødvendigvis være enklere å få tilbakeført et barn som er i utlandet, dersom barnebortføreren f.eks. automatisk pågripes og varetektsfengsles ved besøk i Norge. Imidlertid vil sannsynligheten for å lykkes med å få bortførte barn tilbake være større dess flere sanksjonsmidler norske myndigheter har overfor barnebortføreren. Dette vil også øke muligheten for at politiet i flere land vil prioritere en internasjonal etterlysning i en barnebortføringssak. Arbeiderpartiet foreslår også å øke mulighetene for å beslaglegge barnebortførers formue i Norge. Straffeprosessloven § 217 vil være tilstrekkelig hvis det er behov for å sikre hele eller deler av siktedes formuesmasse i Norge. Derfor er det ikke behov for økt mulighet til å beslaglegge formuen til en barnebortfører i Norge. Når straffesak reises, bør det gjøres selvstendige vurderinger hvorvidt §§ 217 og 220 i straffeprosessloven skal etterfølges, dvs. sikring av formuen. Det er en selvfølge at økonomiske ytelser til barnebortfører stanses.