trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Jeg registrerer at Samarbeidsregjeringen i sin redegjørelse gir uttrykk for at det skal være et mål for tilbudet av helsetjenester at det skal være uavhengig av bosted og økonomi. Det vi har sett gjennom en årrekke nå, er at økonomien blir mer og mer avgjørende. Vi ser f.eks. at man i forbindelse med budsjettet vil få en økning av egenandelene på 3,5 pst., og det har – med skiftende regjeringer – vært en økning i egenandelene gjennomgående de siste årene. Vi ser også at det er kommet til en rekke egenandeler, bl.a. på rekvisisjoner til fysikalsk behandling, på legeerklæring i forbindelse med konsultasjon hos lege, og kostnader for ulike tjenester i helsevesenet, som mange etter hvert ikke vil kunne bære. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet i forbindelse med Budsjett-innst. S. nr. 11 for 2000-2001 understreker følgende: «Fremskrittspartiet vil gå imot enhver økning av egenandelene som det legges opp til i dette budsjettet.» Nå ser vi at Fremskrittspartiet kan bli tungen på vektskålen nettopp i forbindelse med det nye budsjettet til Samarbeidsregjeringen. Jeg vil derfor spørre John I. Alvheim: Er det sånn at Fremskrittspartiet vil gi prioritet til det området, slik man beskriver, så man hindrer økte egenandeler, slik arbeiderpartiregjeringen har foreslått, med 3,5 pst.? Eller vil Fremskrittspartiet gjøre det samme som man gjorde da man inngikk i en budsjettallianse for budsjettet for 1998, at på tross av fromme formuleringer der man sa at man ikke skulle være med på å øke egenandelene, så prioriterte ikke Fremskrittspartiet det i det hele tatt? Er det sånn at vi nå kan stole på Fremskrittspartiets betraktninger på dette området, at de vil stille krav overfor Regjeringen om at egenandelene på helsetjenester ikke skal øke?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Da Odelstinget den 6. juni i år debatterte lov om helseforetak, uttalte representanten Are Næss fra Kristelig Folkeparti følgende: «Denne loven vil vise seg ikke å være til fordel for noen del av landet.» Han sa videre: «Det er likevel en omfattende og radikal endring som foreslås, og det er bemerkelsesverdig at jo mindre peiling Arbeiderpartiets helseministere har på helsevesenet, desto større reformer dukker de opp med. Her synes det å være en årsakssammenheng.» Næss fortsatte: «Dette lovforslaget innebærer et helsepolitisk tidsskille, og ikke bare i det ytre, ved at Arbeiderpartiet slår inn på en linje der de må støtte seg til Fremskrittspartiet og Høyre, ja, der disse partier jubler for forslaget som et uttrykk for at Arbeiderpartiet endelig er begynt å føre høyresidens helsepolitikk.» Også representanten Bondevik tok da stilling til reformen og uttalte: «Denne reformen betyr i realiteten at viktige beslutninger blir flyttet vekk fra folkevalgte organ med nærhet til brukerne – pasientene. Jeg er redd for at det kan føre til et demokratisk underskudd i vår sykehuspolitikk.» Jeg vil være rimelig trygg på at de betraktningene som både Are Næss og Kjell Magne Bondevik har kommet med, er betraktninger som helseministeren helt ut deler. Dette er hans egne partifeller. Og jeg vil i forlengelsen av det Bondevik her tok opp, nemlig det demokratiske underskudd som foreligger som en konsekvens av helsereformen, spørre helseministeren helt konkret om hvordan man har tenkt å gripe fatt i helsereformen som Kristelig Folkeparti så klart har gått imot, for å sørge for at det ikke blir et demokratisk underskudd. Hva vil være statsrådens tilnærming for å sikre at man nå i stedet ivaretar demokratiet på en hensiktsmessig måte?
Bent Høie (Høyre), 2001-10-25:
Først vil jeg benytte anledningen til å takke John Alvheim for den positive holdningen til og omtalen av Samarbeidsregjeringens politiske grunnlag som han hadde i sitt innlegg. Spesielt gledelig er det, men ikke overraskende, at representanten Alvheim legger vekt på den nye regjeringens verdigrunnlag, et verdigrunnlag som ikke minst gjenspeiler seg i Regjeringens helse- og sosialpolitikk. Fremskrittspartiet og de samarbeidende partier har mange felles punkter her, ikke minst det å etablere et system som kan fjerne det todelte helsevesenet som Arbeiderpartiet har skapt i Norge, der de som har råd til det, kan kjøpe seg behandling på private sykehus, mens vanlige folk må ta til takke med offentlige helsekøer. Det som skuffer meg i John Alvheims innlegg, er hans avslutning om gen- og bioteknologi, der en kunne få inntrykk av at det var forskerne og de mest liberale landene som til enhver tid skulle sette grensene for den type aktivitet. Det er en holdning som i hvert fall ikke stemmer overens med Høyres verdigrunnlag. Jeg tror det er nødvendig at vi er villige til å sette grenser som kanskje skaper problemer for forskerne våre, men som likevel er helt nødvendige for å opprettholde et menneskeverd.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-10-25:
Jeg vil på vegne av Fremskrittspartiet fremme følgende forslag: «Retningslinjene for den ordinære regulering av pensjonistenes inntekter endres slik at første setning lyder: «Siktemålet for reguleringa skal vera å gi pensjonistar med folketrygdpensjon ei inntektsutvikling i takt med lønnsveksten for øvrig i samfunnet og i tråd med dei prinsipp og mål som er lagde til grunn for gjennomføringa av det inntektspolitiske opplegget elles».»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-10-25:
Jeg vil også få lov til å gratulere med utnevnelsen som helseminister igjen og ser fram til et konstruktivt og godt samarbeid i tiden som kommer. Det er slik at dagens helsevesen preges av lange køer. 260 000 mennesker står i kø for å motta behandling. Det er også en situasjon der det er ventelister når det gjelder strålekapasitet, MR-undersøkelser og en rekke andre ting innenfor helsevesenet. Og de private aktørene innenfor helsevesenet er, i hvert fall slik undertegnede og Fremskrittspartiet ser det, ingen konkurrent til det offentlige helsevesenet. De er et supplement, et nødvendig supplement til helsetjenester. Og slik sett var det veldig mye positivt å høre i statsrådens innlegg. Men jeg må påpeke at det viser seg at det tar veldig lang tid, fra private institusjoner søker om godkjenning og fram til en eventuell godkjenning eller et avslag foreligger. Det virker som om man legger vekt på en rekke forskjellige kriterier, og i hvert fall tidligere nærmest har lett etter utveier slik at man kan si nei til private aktører innenfor helsevesenet. Det håper jeg at denne regjeringen kan få en slutt på, slik at man kan gi mer positive tilsagn i så henseende. Og da vil jeg spørre statsråden: Vil statsråden nå sørge for at det egentlig bare er de faglige kriterier som skal legges til grunn for en godkjenning av private helseinstitusjoner i Norge, og deretter at disse gis refusjon på lik linje med de offentlige helseinstitusjonene? Jeg håper statsråden kan gi en positiv tilbakemelding på dette, slik at norske pasienter kan gå framtiden trygt i møte.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Jeg kan berolige min gode venn Tore Nordtun med at det er SVs program alle våre representanter er valgt på. I debatten i formiddag var det flere interessante signaler, ikke minst fra tidligere statsminister Stoltenberg, som nå orienterer seg etter det store valgnederlaget Arbeiderpartiet har hatt. Og det skjønner jeg godt, for det har vært en debatt vi har etterlyst fra SVs side. Vi gikk riktignok og håpet at vi skulle gjøre et godt valg, men vi innså nok at mer enn 50 pst. ville vi aldri klare alene. Vi har skjønt at skal vi få innflytelse over det vi mener er viktig, er vi nødt til å forholde oss til andre partier. Å forholde seg til andre partier betyr at man både gir og tar. Og vi er mer enn villige og har sagt at vi ønsker å inngå et samarbeid med Arbeiderpartiet, med Senterpartiet eller med andre partier som står oss politisk nær, for å skape flertall for en politikk vi mener går i riktig retning. Vi har registrert at fram til stortingsvalget nå var det ingen interesse for dette i Arbeiderpartiet, og det var heller ingen interesse for det i andre partier. Nå har vi fått et storting som parkerer både Arbeiderpartiet og SV i første omgang ikke i maktens korridorer, men dessverre litt utenfor. Men jeg synes det er interessant å se at både tidligere statsminister Stoltenberg og også andre av Arbeiderpartiets toneangivende politikere nå orienterer seg mer i retning av at den tid er definitivt forbi da Arbeiderpartiet kunne se for seg at man skulle ha regjering alene. Jeg synes det er et paradoks at de norske sosialdemokratene er det siste sosialdemokratiske partiet i Europa som har fått den erkjennelsen. I Sverige er det vårt søsterparti og Miljöpartiet som utgjør det parlamentariske flertallet for den sosialdemokratiske regjering, i Tyskland sitter De grønne sammen med sosialdemokratene, i Frankrike sitter vårt søsterparti sammen med sosialdemokratene, og i flere andre land i Europa er dette mønsteret. Dette er mønsteret fordi det nødvendigvis tvinger seg fram. I en så uoversiktlig verden som vi nå har, tror jeg at det å ha et stabilt parlamentarisk styre er viktig, men det er selvfølgelig viktig å ha et stabilt parlamentarisk styre langs en politikk som går mot venstre, og ikke langs en politikk som går mot høyre.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
La meg takke for en hyggelig replikk, for der var det mange gode ting å ta fatt i. For å svare på den første biten av din utfordring: Vi er for kapitalister, vi er også for private kapitalister – bare så det er sagt – vi er for et privat næringsliv, og vi er for at alle skal bidra til fellesskapet. Når det gjelder skatte- og avgiftstrykket, er det klart at det er mange i det norske samfunnet som med fordel kan betale mindre skatt og mindre avgift. Svakheten med det Høyre hele tiden gjør når de snakker om skatt og avgift, er at de ikke er målrettet i det de ønsker. Det betyr selvfølgelig at de som har høyest inntekt og høyest forbruk, relativt sett bestandig får de største lettelsene. Bestandig, uten unntak, er det effekten av Høyres forslag. La oss ta en generell reduksjon av elavgiften som et eksempel. Hvem tjener mest på det? Jo, selvfølgelig tjener de med de største boligene og det høyeste elektrisitetsforbruket mest på det. Minstepensjonisten i en vanlig liten leilighet vil sannsynligvis ikke tjene mye, kanskje en femtilapp eller en hundrelapp i året, mens en som har en enebolig og som lar strømmen gå, som har strøm i carporten og strøm i svømmebassenget, vil tjene mange, mange tusenlapper. Hvis man ønsker at de som sitter nederst, skal få den avgiftslettelsen – og det ønsker vi – så må man foreta en systemomlegging. Man må sørge for å få et toprissystem. Da oppnår man to ting. Man hjelper de som har minst penger, og man sørger for en reduksjon i det totale energiforbruket, hvilket også er et mål. I SVs skattepolitikk, som vi har fremmet i alle år her i Stortinget, har vi akkurat denne profilen. Vi er ikke veldig bekymret for at de høytlønte må betale mye skatt, for det synes vi er riktig. Men vi er veldig bekymret for at mange som sitter nederst ved bordet, betaler for mye skatt. Derfor er vår skattepolitikk målrettet for at disse skal få lettelser, for i likhet med Høyre mener SV at det beste er hvis man kan livnære seg på egen inntekt. Vi har ikke noe ønske om å dytte noen som helst over i sosialkø. Dessverre er det noen som havner der, og da må vi hjelpe dem. Men det beste for ethvert menneskes selvrespekt og for samfunnet er at man kan leve av egen inntekt. Det er selvfølgelig også SVs mål.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Spørsmålet om kapitalbeskatning eller beskatning overhodet reiser selvfølgelig mange vanskelige problemstillinger. Er det mulig for en nasjon å ha en annerledes skatte- og avgiftspolitikk enn sine naboland? Er det mulig å opprettholde et velferdsnivå der staten har inntekter samtidig som man har et helt annet system? Svaret på dette er delvis ja og delvis nei. Det er delvis ja fordi skatte- og avgiftssystemet i alle land i Europa er veldig forskjellig. Det er et av disse områdene som faktisk er harmonisert minst. Jeg leder akkurat nå en arbeidsgruppe i Nordisk Råd som ser på akkurat dette med kapitalbeskatning i de ulike land i Europa. Og man vil bli veldig overrasket over å se hvor store de faktiske forskjellene er mellom de ulike land i Europa, inkludert Norge – alt fra avskrivingssatser til satser for kapitalbeskatning, til hva man kan trekke fra og ikke trekke fra, skattegrunnlag mv. Det betyr at svaret er ja, det er mulig å ha en annerledes beskatning også av kapital i Norge. Så er spørsmålet: Er det ønskelig? Det er en annen bit. Vi mener – og det mener vi veldig klart – at norsk kapital skattlegges meget lempelig. Hvis en ser det i internasjonal sammenheng, skattlegges ikke norsk kapital spesielt hardt. Tvert imot er det sånn at de fleste ærlige kapitalister sier at det ikke finnes noen skattemessig grunn til å flytte næringsvirksomhet fra Norge. Vi ønsker – og det tror jeg også at Fremskrittspartiet vil være enig i – at Norge skal være en velfungerende velferdsstat. Det betyr at staten, samfunnet, må ha inntekter, og staten må ha inntekter fra ulike skatteobjekt – kapital er ett. Jeg har lagt merke til at hvis man sammenlikner med mange andre land som har lavere kapitalbeskatning, så har de mye høyere boligbeskatning og mye høyere eiendomsbeskatning, som er stasjonære skatteobjekt som ikke kan flyttes, mens kapital kan flyttes. Det betyr at det Fremskrittspartiet i Norge står for, er helt atypisk i forhold til alle de partiene de eventuelt kan sammenlikne seg med. De ønsker en hardere beskatning av bolig og eiendom, for de sier at dette kan man ikke flytte, men pengene kan man flytte til Cayman Islands.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Dette er en debatt som omhandler rikets tilstand og styring, og i den forbindelse vil jeg spørre representanten Djupedal, nestlederen i SV, om hans syn på hvordan de skal bruke sin politiske makt i Stortinget etter at de er kommet inn med en så stor gruppe. Djupedal sa bl.a. at han skulle støtte Regjeringen når det ble aktuelt. Det er vel og bra. Men hvis det skulle bli aktuelt å støtte andre koalisjoner her, hvordan ser Djupedal på det? Hvordan vil SV nå bruke sin politiske makt? Jeg vil videre spørre nestlederen i SV om hvordan han ser på formuleringene i SVs program med hensyn til den innbitte motstanden mot EØS-avtalen, at Schengen-samarbeidet skal snus helt på hodet og forkastes, at medlemskapet i NATO skal være en saga blott – ut av det. Er dette invitasjon til et samarbeid? I Djupedals gruppe er det personer som er mer komfortable med Rød Valgallianses program enn med SVs, ble det sagt to dager før valget. Kan vi få nestlederen i SVs oppklaring på disse områdene?
Julie Christiansen (Høyre), 2001-10-25:
Inneværende års statsbudsjett gav det norske folk en solid skatte- og avgiftssmell, en smell som nok er en del av årsaken til at representanten Djupedal i sitt innlegg uttalte at vi mangler nasjonalt orienterte kapitalister i Norge, men som også har hatt en klar negativ sosial slagside. På vårparten kom nyhetsinnslagene om at mennesker til tross for at de hadde arbeidsinntekt, måtte gå på sosialkontoret for å få betalt strømregningene sine. En høyskattepolitikk kombinert med høye avgifter var altså en direkte årsak til at vi fikk flere sosialmottakere i Norge. Høyre har advart mot de konsekvenser en slik politikk har for menneskers mulighet til å greie seg på egen inntekt. Selvhjulpenhet og selvrespekt henger etter vår oppfatning sammen. SV har kjørt en valgkamp for de fattigste i Norge, noe jeg respekterer SV for. Mitt spørsmål til Djupedal er: Er SV villig til å se på selvhjulpenhet og det å greie seg på egen inntekt som en målsetting? Og er de, som en konsekvens av det, villig til å se skatte- og avgiftspolitikken i sammenheng og være med samarbeidsregjeringen på dens målsetting om å redusere det samlede skatte- og avgiftstrykket for de lavest lønte?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2001-10-25:
SV og representanten Djupedal har lenge tatt sterkt til orde for bl.a. høyere kapitalbeskatning. I den forbindelse har jeg et spørsmål: Er ikke representanten Djupedal redd for at en slik skjerpet kapitalbeskatning i en åpen økonomi som den norske vil føre til kapitalflukt og dermed tap av norske arbeidsplasser? Eller mener representanten Djupedal at økonomiske rammebetingelser ikke har noe å si for hvor en bedrift blir plassert?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2001-10-25:
Noreg, til liks med resten av verda, står føre ei ustabil og på mange måtar uføreseieleg tid framover. Den fælslege terrorhandlinga 11. september vil prege verda framover i lang tid. I tillegg til dei ufattelege menneskelege lidingane og den frykta dette har skapt, vil hendinga også påverke den økonomiske utviklinga. Direkte vil denne terrorhandlinga sjølvsagt medføre at det må kanaliserast større ressursar inn på kostbare sikkerheitstiltak o.l. enn det blei gjort før. Indirekte vil denne terrorhandlinga også påverke den generelle økonomien på ein negativ måte ved at folk f.eks. blir usikre og dermed meir økonomisk forsiktige. Faren for ein alvorleg internasjonal resesjon er derfor større enn på lenge. Tall frå USA, Asia og Europa trekkjer alle stort sett i same retning, nemleg at dei økonomiske utsiktene framover er sterkt forverra. Det vil vere naivt å tru at ei slik internasjonal utvikling ikkje vil påverke Noreg. Ferske tall viser også at etterspørselen frå norske forbrukarar er blitt markert redusert den siste tida. Noreg er likevel i ei særstilling fordi vi har ein statleg rikdom som mange land har grunn til å misunne oss. Ei fornuftig disponering av denne rikdommen kan derfor hindre at verknadene av ein eventuell resesjon blir uhandterlege. Ei slik fornuftig disponering av vår statlege rikdom er m.a. å gi store skatte- og avgiftslettar både for bedrifter og enkeltpersonar. Dette vil auke konkurranseevna for norsk næringsliv, og det vil auke kjøpekrafta for folk flest. Ein slik skatte- og avgiftslette vil derfor opplagt ha som verknad at veksten i økonomien vil bli større enn den ville blitt utan skatte- og avgiftslette. Ei investering i skatte- og avgiftslette i dag vil derfor legge grunnlaget for at det totale skattbare bedriftsoverskotet og dei totale skattbare personinntektene vil auke i åra framover, noko som igjen vil sikre norsk velstandsutvikling. Ei auka investering i infrastruktur er også ein fornuftig bruk av vår statlege rikdom. Mange eksportbedrifter, m.a. fiskeoppdrettsindustrien på Vestlandet, slit med høge transportkostnader. Ei investering i vegsektoren vil redusere desse transportkostnadene og auke konkurranseevna for veldig mange bedrifter. Investeringa i vegsektoren bør gjennomførast utelukkande med offentlege midlar og utan bruk av bompengefinansiering. Eksisterande bompengestasjonar bør derfor avviklast snarast, og gjelda på ca. 10 milliardar kr bør nedbetalast med ekstraordinære statlege midlar. Dette vil også auke konkurranseevna, gi ein meir effektiv arbeidsmarknad og frigjere arbeidskraft som i dag betener bomstasjonane, til meir produktivt arbeid. I tillegg til konkurranseutsetjing av offentleg sektor vil dette vere effektive og gode tiltak for å dempe verknadene av den internasjonale lågkonjunkturen som vi i dag ser konturane av. Det er også verdt å merke seg at ein vanlegvis reknar ei forseinking på 6 til 12 månader frå eit finanspolitisk tiltak, eller for den saks skyld eit pengepolitisk tiltak, blir gjennomført til resultata av tiltaket viser seg i praksis. Derfor har vi svært lita tid, her trengst det handling straks!
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2001-10-25:
Jeg takker representanten Kristoffersen for hyggelige ord og skal prøve å leve opp til forventningene. Det som er hovedoverskriften over det jeg sa når det gjelder sykehusreformen, er at Regjeringen tar sikte på å gjennomføre den slik Stortinget har vedtatt den. Og meg bekjent har ikke Stortinget vedtatt at den reformen skal innebære en privatisering av offentlige sykehus. Det som imidlertid denne regjeringen markerer langt tydeligere enn den avgåtte, er at vi ønsker å ta i bruk også private sykehus når det gjelder løsningen av viktige samfunnsoppgaver knyttet til pasientbehandling. Vi ønsker å gjøre det innenfor rammen av avtaler som inngås av de regionale helseforetakene ved disse private sykehusene, og i slike avtaler som vi må utforme et nærmere opplegg for, vil det være naturlig å stille krav til hva disse sykehusene skal levere. I den forbindelse må man også se på den type utdanningsoppgaver som representanten Kristoffersen var inne på. Jeg tror imidlertid det er viktig at vi signaliserer at trykket på fornyelse i sykehussektoren ikke skal bli mindre med denne regjeringen, snarere tvert imot. Men vi vil sørge for at dette ikke bare blir en ytre endringsprosess, men at det også blir de indre reformers prosess i sykehusene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2001-10-25:
Jeg takker for invitasjonen til samarbeid. For min del vil jeg si at hovedfokuset, uansett virkemidler, må være å sørge for at pasientenes interesser og pasientenes muligheter til å få raskest mulig og best mulig behandling er overordnet. Det må også være avgjørende i forhold til den vurdering som gjøres i tilknytning til søknader om godkjenning som privat sykehus. Jeg kommer til å følge lovverket slik det er vedtatt av Stortinget, når det gjelder hva som skal til for en slik godkjenning. Når det gjelder spørsmålet om finansiering, som er et annet spørsmål enn spørsmålet om godkjenning som sykehus, vil jeg som helseminister følge de retningslinjer som er trukket opp i Regjeringens tiltredelseserklæring, nemlig at en ser dette i forhold til et samspill med de regionale helseforetakene og en avtale med regionale helseforetak. Vi vil utforme et opplegg for slike avtaler ut fra de hensyn som må ivaretas for å sikre en god og helhetlig helsepolitisk sammenheng i tilbudet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2001-10-25:
Vi kan sikkert få mye moro i denne salen i denne perioden med å trekke fram sitater fra tidligere debatter. Jeg for min del legger til grunn at når Stortinget har vedtatt tidenes største forvaltnings- og tjenestereform, i hvert fall i moderne forvaltnings historie, har Regjeringen og den til enhver tid sittende helseminister å gjennomføre det. Den respekt har jeg for vedtak som er fattet i denne sal. Det betyr at jeg er mindre opptatt av å gjenta gamle debatter. Jeg er mer opptatt av å sørge for en trygg og sikker gjennomføring, og det kommer til å bli krevende nok, for det er lagt et meget tidskritisk løp. Det går jeg nå inn i og gjør opp status, og sikrer en god gjennomføring. Men la meg si at jeg er opptatt av at det rundt beslutningene i helsetjenesten skal være en offentlig debatt, og at det skal være en demokratisk utøvelse av helsepolitikken. Med staten som eier vil det i veldig stor grad si at vi må sørge for gode prosesser inn mot de sentrale politiske organer. Jeg er for øvrig av den oppfatning at det er en ganske god sammenheng mellom de forslag jeg la fram og fikk vedtatt som helseminister i forrige periode når det gjelder fristilling av sykehus, og når det gjelder en sterkere regional samordning, og det som har skjedd med denne reform som Stortinget i mellomtiden har vedtatt. Det er litt andre virkemidler, og det er en litt annen strategi, men det er mange av de samme målene. Derfor føler jeg det absolutt ikke vanskelig å stå her og si at jeg skal gjennomføre Stortingets vedtak.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Jeg må gratulere statsråd Høybråten med hans comeback, selv om det gikk på bekostning av en kjær arbeiderpartistatsråd. Å sørge for gode og likeverdige helsetjenester er en av velferdsstatens aller viktigste oppgaver, og uansett hvilke land vi sammenligner oss med, ser vi at en slik organisering er grunnleggende riktig. I så måte ble jeg ikke skremt av det som statsråd Høybråten her sa i sitt innlegg. Arbeiderpartiet tok et stort løft og kanskje en tung belastning med å reformere sykehustjenesten m.m. En del av reformen tok sikte på å sikre 100 pst. statlig eierskap gjennom statlig driftsansvar. Jeg ser i Sem-erklæringen at fornyelse av offentlig sektor også kan bety privatisering. Jeg synes det ville være trist hvis fornyelse blir forvekslet med privatisering. Mitt første spørsmål til statsråden er: Er det slik at også offentlige sykehus eller deler av virksomheten planlegges privatisert? Mitt andre spørsmål er: Hvis det skal bli slik som Sem-erklæringen antyder, og som Høybråten også var inne på i sitt innlegg, at private sykehus skal få samme finansiering som de offentlige, skal disse private tilbud på lik linje med offentlige sykehus være forpliktet til f.eks. å ta seg av de samme utdanningsoppgavene for helsepersonell som offentlige sykehus nå er pålagt?
Kristin Clemet (Høyre), 2001-10-25:
Jeg kan kanskje si at spørsmålet ikke kom helt uventet, men jeg er i grunnen glad for det, fordi jeg da får anledning til å kommentere meg selv og mine egne uttalelser. Jeg vil gjerne si at det som fremkom på fjernsynet den dagen, for det første ikke var ment som noe hovedbudskap fra min side, for det andre synes jeg at jeg uttalte meg upresist, riktignok også på et upresist spørsmål, og for det tredje virket det unødig provoserende. Det betyr ikke at det temaet jeg forsøksvis prøvde å berøre, nemlig kvalitet i skolen og kvalitet på lærerne, ikke er viktig. Jeg synes vi har en plikt til å engasjere oss i det som voksne mennesker, av hensyn til våre barn. Men hva skal man gjøre for å engasjere seg i det å få gode lærere? Det aller viktigste må være å forebygge at vi får uegnete lærere, og der finnes det allerede virkemidler: Når vi utlyser lærerstillinger, har vi plikt til å tilsette den best kvalifiserte søkeren, og vi har skikkethetsvurderinger i lærerutdanningen. De aller, aller fleste lærere er selvfølgelig kjempeentusiastiske og flinke. Men også i denne yrkesgruppen hender det at det er personer som ikke mestrer den jobben de har, som i alle andre yrkesgrupper. Spørsmålet er: Hva vi gjør da? Det kan være et bitte lite problem kvantitativt, i antall lærere, men for dem det gjelder, kan det fortone seg som et stort problem fordi læreren er så viktig for elevene og for foreldrene. Da er det etter min mening viktig at skoleeier og -ledelse har en plikt til engasjement, først og fremst gjennom å føre en god personalpolitikk, og gjennom at man får frihet til å organisere undervisningen på måter som gjør at man har større frihet på den lokale skole. Man kan gripe til etterutdanning, man kan gjøre noe med de nye lærerne når det gjelder lærerutdanningen, og man kan samarbeide bedre foreldre, elever og lærere imellom. Slik det fremkom i en evaluering i Aftenposten i dag, er samarbeidet ikke alltid slik vi kunne ønske.
Kristin Clemet (Høyre), 2001-10-25:
La meg først takke for de hyggelige velkomstordene fra begge replikanter. Når det gjelder hva vi skal gjøre for å bedre lærernes kvalifikasjoner på kort sikt, mener jeg det mest riktige er å satse mer på etter- og videreutdanning. Og det går fra vår side både på å utvikle bedre etter- og videreutdanningstilbud, bl.a. gjennom universiteter og høyskoler, det går på å gjøre det lettere å kunne ta permisjoner, og det går på stipendordninger. Men her er tilbudet faktisk litt for lite, og søkningen er for liten. Dette er det man kan gjøre på kort sikt. På lengre sikt kan man også gjøre noe med lærerutdanningen i forhold til dem som kommer ut i skolen senere. Når det gjelder formuleringen om privatskoleloven, har ikke Regjeringen kommet så langt, og jeg har ikke kommet så langt, at vi kan konkretisere hvorledes de endringene kommer til å bli, eller hvorledes fremtidige finansieringsmodeller kommer til å bli. Det som står i Sem-erklæringen, er at privatskoleloven skal forbedres, at den skal forenkles, at kriteriene for godkjenning skal forenkles, og at saksbehandlingstiden skal kortes ned. Og jeg mener personlig at en lov som det oppstår så mye strid om i enkelttilfeller, i seg selv er uheldig, også fordi det er så lang saksbehandlingstid. Loven gir utrygghet, den gir tvil, den gir lite forutberegnelighet, og derfor tror jeg det er riktig å endre denne. Til opplysning ligger det for tiden ca. 40 saker til behandling i departementet, men det er faktisk ingen saker som har nådd mitt bord ennå.
Kristin Clemet (Høyre), 2001-10-25:
Jeg er helt overbevist om at det alltid er et potensial for å få mer kvalitet for pengene, men det er klart at i mange sammenhenger vil det også være behov for mer penger. Det er også behov for å satse på skolens fysiske utrustning, det gjelder i og for seg ikke bare bygningsmassen, men også det utstyret man har på skolen. Jeg kan av naturlige grunner ikke kommentere den tilleggsproposisjonen Regjeringen skal fremme om budsjettet eller om kommuneøkonomien, men når det gjelder den låneordningen for skolebygg som vi har gått inn for, er det formulert i Sem-erklæringen – hvis jeg husker riktig – at den skal kunne komme gjeldstyngede kommuner til gode. Kriteriene for denne ordningen er ikke endelig utformet. Det må nå skje i et samarbeid mellom flere departementer, og det vil da være mulig å legge kriterier som f.eks. tar mer hensyn til ungdomstrinnet fordi behovene nettopp der er størst. I relasjon til det forslaget SV har fremmet om nettopp opprustning av skolebygninger, kan jeg nevne at høringsuttalelser nå ligger til vurdering i departementet vedrørende nye lovbestemmelser når det gjelder læringsmiljøet.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
La meg først ønske statsråden velkommen til et samarbeid på et viktig område for våre barn og unge og for vårt framtidige samfunn. Jeg synes statsråden gav et veldig godt hovedbilde av norsk utdannings- og skolesystem, et bilde som jeg er helt enig i, men som var det stikk motsatte av det jeg hørte fra Høyre i valgkampen. Valgkampen for øvrig dreide seg om løfter for skolesektoren fra mange partier, som forplikter. Arbeiderpartiet har prøvd å følge opp dette gjennom det budsjettet vi har framlagt, der vi følger opp løftet om høyere lærerlønninger, mer undervisning, gratis læremidler i grunnskolen og i den videregående skolen, og opprusting av skolebygg. Sem-erklæringen inneholder mange ting vi er enige om, og arbeid som allerede er satt i gang av den forrige regjeringen. Men det er også punkter vi er uenig i, særlig på de områdene hvor det signaliseres en høyredreining i retning privatisering, sterkere private innslag, og fare for en todeling i det norske skolesystemet, som er en trussel mot det vi mener vi skal slå ring om: fellesskolen. Men jeg skal la det ligge nå, det kan vi komme tilbake til når det kommer forslag fra Regjeringen. Jeg vil holde meg til det aktuelle og kjente. Statsråden er blitt intervjuet i flere sammenhenger, og selv om hun sier at det ikke er hovedbudskapet som er kommet fram, er det i hvert fall blitt forstått slik at hun mener at en burde fjerne dårligere lærere lettere enn i dag, og at en burde differensiere utover dagens muligheter. Tanken går lett til prestasjonslønn. Når jeg nevner disse to områdene, er det fordi statsråden på disse områdene i intervjuene også har gått noe ned i substansen. Jeg ser Høyre-politikken og Høyre-programmet bak, men hva mente egentlig statsråden?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Representanten Reikvam og jeg kan diskutere utdanningspolitikk på et senere tidspunkt. Jeg har lyst til å utfordre representanten Reikvam når det gjelder arbeidsmarkedet, fordi det var oppe også tidligere i trontaledebatten i dag. Det er mangel på arbeidskraft på flere områder i Norge, skjønt omslag kan jo også komme fort. Samtidig har vi 70 000 arbeidsledige, og det er hundretusener samlet sett i gruppen deltidsarbeidende yrkeshemmede og uføre som vi ønsker å inkludere i arbeidslivet. Vi har nå muligheter, ut fra behov, til å rekruttere faglært arbeidskraft fra land utenfor EØS-området hvis en kan godtgjøre at en har gjort jobben i forhold til eget arbeidsmarked, og at det ikke finnes arbeidskraft innenfor EØS. Det er også lagt opp til endringer som betyr at en i framtiden kan benytte kvoter når det gjelder faglært arbeidskraft. Bondevik-regjeringen forutsetter faktisk betydelige endringer i innvandringspolitikken og legger stor og økt arbeidsinnvandring til grunn for den økonomiske politikken. Det vil i praksis bety ufaglært arbeidskraft fra land utenfor EØS-området. Det oppfatter jeg som noe langt mer enn det SV antydet var et lotteri for noen tusener som skulle være heldige å komme til Norge, i tråd med grønt kort-opplegget i USA, ut fra en naiv tro på at det ville kunne endre holdningen til innvandrere i Norge. Jeg oppfatter det slik at med så store endringer som Regjeringen forutsetter i arbeidsinnvandringen, vil det vanskeliggjøre den oppgaven vi har for eget arbeidsmarked, å ta det alvorlig nok, og det vil gjøre det lettere å utnytte arbeidskraft – det en kaller sosial dumping. Det er en arbeidsmarkedspolitikk på markedets premisser. Det paradoksale er at SV synes å være for det.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2001-10-25:
La meg også få lov til å starte med å gratulere statsråden med utnevnelsen. Hun har viktige oppgaver foran seg og store utfordringer. La meg også på vegne av Fremskrittspartiet si at vi på denne sektoren møter med positiv og åpen vilje til et samarbeid, men også med klare signaler. Det første signalet er at kvalitet er viktigere enn volum. Med statsrådens fire hovedpunkter har vi en veldig god basis for samarbeid i utgangspunktet. Men vi er også veldig klare på at vi ønsker strukturendringer for å skape bedre kvalitet raskere enn det vi har sett gjennom altfor mange år med en offentlig monopolskole. Vi er bekymret for at de som er elever i dag ikke skal få oppleve forbedringer før de ikke lenger er elever. Jeg har tre spørsmål knyttet til dette. To av dem går på privatskoleloven. Ligger det i formuleringen «skolenes økonomiske driftsgrunnlag styrkes» at diskriminering av barn i private skoler, altså det at de får 85 pst. – eller mindre – tilskudd i forhold til dem som går i offentlig skole, skal det nå gjøres noe med? Jeg tenker ikke bare på husleien, jeg tenker på andre ting også. Vil man fjerne denne økonomiske diskrimineringen? Og fortsatt når det gjelder privatskolene: Ligger det i utsagnet at kriteriene skal forenkles, slik at hvis en skole forsvinner eller blir nedlagt, vil man kunne bruke dette med å fylle et kvantitativt undervisningsbehov – altså det som ligger i lovens § 3? Er det da en mulighet for dem som vil fortsette med en skole der en offentlig monopolskole forsvinner? Og så til slutt dette med lærernes kompetanse. Jeg er en far som fortsatt har barn i grunnskolen, så jeg har faktisk spisskompetanse på det som er en del av dagens utfordringer for elever og for foreldre. Hva vil statsråden gjøre for å bedre kompetansen på kort sikt, slik at vi som har barn i dagens skole, får en bedring før elevene er ferdig med å være elev?
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Jeg vil først og fremst få gratulere Kristin Clemet som minister for det viktigste feltet i Norge, og jeg velger å gjøre det muntlig. Når det gjelder løsningene på mange av de viktige utfordringene vi i framtiden står overfor, ligger svaret innenfor utdanning. Derfor er det viktig å satse. Det koster penger, og nå er det spesielt viktig å gjøre en storsatsing på grunnskolen. Den store utfordringen er ungdomsskolen. Tre dager før valget valgte foreldrene i Tromsø å ta ut barna fra skolen i en tredagersstreik. Det er et viktig og alvorlig signal, men det er kanskje på høy tid at foreldrene viser makt bak kravene sine. Det er uholdbart å ha en grunnskole der mange av skolebyggene er så dårlige at barna er nødt til å sitte med jakke på inne, der toalettene ikke fungerer, der skolebiblioteket er stengt eller altfor dårlig, og der blyantene nesten må deles. En satsing på grunnskolen er viktig, den danner grunnlaget for resten av livet, og en god start på livet er det viktigste når det gjelder å gi mulighet for å kunne gjøre det godt på skolen senere. Skal vi skape dyktige elever, må vi gi skolen det verktøyet som trengs for å lære det ministeren er opptatt av, å lese og skrive. Og for å få lagt til rette for at man skal få sosiale, trygge individer, er det noen nøkler som er nødt til å ligge her. Det er en styrking av kommuneøkonomien, det er en økning av kommuneøkonomien. Jeg kjenner til dette, jeg har vært i kommunestyret i Tromsø, og jeg har mange erfaringer som jeg kan tenke meg å dele med ministeren på et senere tidspunkt. Styrkingen av rammene til kommunesektoren er viktig, og mitt spørsmål til ministeren er om hun vil ta ansvar for å øke rammene til kommunene. Kvalitetsforbedring snakket Kristin Clemet om. Kristin Clemet har tatt til orde for å iverksette en låneordning på 15 milliarder kr til kommunene, slik at de kan ta opp lån til skolebygg. Spørsmålet mitt er: Hvorledes skal ministeren sikre at de kommunene som til nå har blitt nektet låneopptak, skal få mulighet til å ta opp slike lån?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
La meg først få si, til debatten om tilleggsmeldinga om klimapolitikken, at jeg ikke er enig i det statsråden her sa. Jeg vil minne om at også nåværende statsminister Bondevik var en av dem som kritiserte Stoltenberg-regjeringa for at vi var veldig sene med å legge fram klimameldinga da vi la den fram i juni. Da må jeg bare understreke igjen, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, at jeg synes det vil være veldig lang tid å bruke et halvt år på å legge fram ei tilleggsmelding til den utmerkede klimameldinga som ligger der, for det haster faktisk med å få gjort noe. Så har jeg lyst til å berøre et punkt som statsråden ikke var inne på, og det dreier seg om spørsmålet om retten til jakt og fiske og retten til å bruke naturen vår. For Arbeiderpartiet er det grunnleggende at alle skal kunne bruke naturen, uansett hvor en bor hen, og uansett hvor rik en er. Jeg påpekte i mitt hovedinnlegg at flere representanter for Høyre, bl.a. nåværende næringsminister Ansgar Gabrielsen og stortingsrepresentant Bjørn Hernæs, har tatt til orde for at det bør bli mye dyrere å drive med jakt og fiske. Bjørn Hernæs sa bl.a. til Hamar Arbeiderblad 14. august i år at det er markedet som «må bestemme prisen» på jakt og fiske. Jeg er veldig glad for at statsråden har signalisert at en vil la friluftsmeldinga som regjeringa Stoltenberg har lagt fram, bli liggende i Stortinget slik den er. Det synes jeg er et veldig godt signal, men da er det betimelig å spørre: Er statsråd Børge Brende enig med sine Høyre-kolleger i at jakt og fiske bør bli dyrere, slik at det faktisk blir en eksklusiv rett for en del grunneiere og noen av dem som har best råd i dette landet? Eller mener statsråd Børge Brende det samme som Arbeiderpartiet er opptatt av, nemlig at retten til å bruke naturen er noe som alle i vårt land bør nyte godt av, uansett hvor rik eller fattig en er?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Det var ikke bare eventuelle spørsmål, det var rimelig konkrete spørsmål. Jeg beklager jo at Vidar Bjørnstad ikke vil diskutere utdanningspolitikk med meg, men at han vil diskutere arbeidsmarkedspolitikk, er viktig det også. Nå føler ikke jeg noe særlig behov for å forsvare Regjeringens innvandringspolitikk, men Vidar Bjørnstad vet jo like godt som jeg at vi har ønsket en oppmyking av innvandringspolitikken. Det har vi foreslått tidligere. Når det gjelder Høyre, sitter jeg med en følelse av at de ønsker å importere ferdig utdannet arbeidskraft fra land som selv trenger arbeidskraften mer enn det vi gjør. Det bekymrer meg litt hvis det er det som er målet, at vi skal importere ferdig utdannede IT-ingeniører, IT-kompetanse fra India og andre land, slik som en del andre rike land har gjort. Det synes jeg er betenkelig, og det er et galt signal å gi. Men å gjøre det lettere for innvandrere å komme inn, få jobb og få sysselsettingsmulighet i Norge har jo vi foreslått tidligere. Jeg kan ikke se at dette har noe med liberalisering av arbeidsmarkedet å gjøre, som Vidar Bjørnstad antydet. Vi har et ansvar. Vi har ført en restriktiv innvandringspolitikk, og det er på tide å myke den opp. Om det skal være gjennom en «green card»-ordning, grønt kort, eller om det skal være på andre måter, skal vi diskutere videre. Men vi mener at det er behov for en oppmyking, ikke bare, som sagt, for å importere god og ferdig utdannet arbeidskraft – det også – men også for at andre, ufaglærte skal ha muligheten til å få seg arbeidsmulighet i Norge. Så en oppmyking: ja.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Hvis jeg sa at dette skulle være det største forfallet – det tror jeg ikke jeg sa – mente jeg at det er et forfall i den offentlige skolen når vi begynner å kreve egenbetaling. Når det skal koste penger, når foreldre skal betale for barna sine og dette har som konsekvens, som jeg påpekte, at det kan være situasjoner der inntil en fjerdedel av elevene blir sittende igjen og ikke kan delta i de aktivitetene som klassen har, så er dette et forfall! Og hvis ikke Høyre er enig i det, er vi iallfall grunnleggende uenige om begrepsbruken. For jeg hadde håpet at også Høyre var enig i at dette er en situasjon som vi ikke ønsker, og som vi ikke kan fortsette å ha. Derfor må den offentlige enhetsskolen være gratis. Det er klart at det ikke er bra – og det er uheldig – at så mange har dårlige leseferdigheter. Men jeg vil gjerne understreke én ting, at når det gjelder undersøkelsen fra dette forskningsinstituttet i Stavanger-miljøet som en henviser til gang på gang, understreker de jo selv veldig sterkt at det er knyttet stor usikkerhet til det de har kommet fram til. De skal følge opp denne undersøkelsen for å se om dette er riktig, for å se om det er en utvikling mot at barn leser dårligere enn de gjorde tidligere. Og hvis det er tilfellet, hvis det er slik at barn leser dårligere nå enn de gjorde tidligere, er det klart at vi må sette inn sterke ressurser – vi må øke ressursinnsatsen for å forbedre leseferdighetene og regneferdighetene blant de yngste. Da har vi bare ett svar – det er ikke private skoler – og det er: Vi må gjøre noe med lærerutdanningen, vi må sette inn ressurser og krefter på å gjøre lærerutdanningen bedre, slik at de som skal undervise, de som skal lære barna å lese, har metoder som fungerer godt. Det er jo det debatten dreier seg om, hvilke metoder som er de beste. Så da er det viktig å sette inn ressurser og krefter på å gjøre lærerutdanningen bedre. Det er klart at det er de samme lærerene som underviser i private skoler(presidenten klubber) som i offentlige skoler, så en må ikke tro at de er bedre til å lese i private skoler. Det er sikkert ikke tilfellet. (presidenten klubber)
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2001-10-25:
Jeg tror representanten Rolf Reikvam og jeg er enige om én ting, og det er at framtiden ligger i hodene på unge mennesker i dag. Representanten Reikvam og jeg er nok også uenige om én ting: Jeg er dypt uenig i at det største forfallet i norsk skole i de siste årene har kommet fordi noen må betale for leirskole. Noe av det største forfallet vi har sett, er at elever mangler grunnleggende ferdigheter i basisfag. Så hører jeg også at Rolf Reikvam uttaler i dag at private høyskoler bare skal få statlig støtte og bare skal kunne opprettes der de offentlige høyskolene og universitetene har gjort en for dårlig jobb. Private utdanningstilbud på alle nivå er et verdifullt og godt supplement som også har en egenverdi, som er med på å gi foreldrene og elevene en valgfrihet, og som er med på å bedre kvaliteten i den offentlige skolen. Slik jeg tolker Reikvam – det er også SVs holdning til private skoler – skal det altså ikke være mulig å starte og drive private skoler med offentlig støtte med mindre det offentlige har gjort en dårlig jobb, altså sviktet oppgaven sin. Et av de områdene der vi vet at den offentlige enhetsskolen ikke klarer jobben, er i forhold til noe så grunnleggende som å lære små barn å lese og skrive ordentlig. Mitt spørsmål til Reikvam er om det er greit at det må gå så langt som at rundt 20 pst. av elevene ikke kan lese og skrive ordentlig før man åpner for private supplement og før man tillater andre skoler enn den offentlig enhetsskolen. Eller er det bedre å tillate dette før det har gått så langt som vi har sett at enhetsskolen har drevet det nå?
Børge Brende (Høyre), 2001-10-25:
Jeg har ikke noe problem med å vedstå meg uttalelser om at den klimameldingen som ble fremmet av den forrige regjeringen i juni i vår, kom for sent. Den kom for sent, men da den kom, inneholdt den ikke viktige elementer om hvordan vi skal gjennomføre et kvotesystem i Norge. I EU fremla man på tirsdag et forslag om hvordan man skal gjennomføre et kvotesystem der allerede i 2005. Når man da i klimameldingen, som man brukte så lang tid på, ikke valgte en mer offensiv klimapolitikk enn at man unnlot å gå inn på det som er nødvendig for å kunne nå målsettingene i Kyoto-avtalen, nemlig et skikkelig kvotesystem, innebærer det faktisk at det kreves noe mer arbeid. Jeg begynner da selvsagt straks arbeidet med en tilleggsmelding til klimameldingen, men jeg tror det er viktig at vi nå får med oss den runden som vil komme i Marrakesh om forhandlingene om klima, altså en videreføring, og å skape legale tekster i henhold til den klimaavtale som ble undertegnet i Bonn. Det må vi ha på plass. Vi må også kunne gå litt nærmere inn i hva EUs nye kvotesystem innebærer. Men vår målsetting er å ha også et nasjonalt kvotesystem slik at vi kan føre en mer offensiv klimapolitikk, for det dreier seg tross alt om noe så alvorlig som klodens klima. Og da trenger vi faktisk noen måneder på å jobbe frem noe som den forrige regjeringen ikke greide på mye lengre tid. I forhold til det andre spørsmålet som ble tatt opp, beror det på en grunnleggende misforståelse at noen i Høyre skulle gå inn for å øke prisene på jakt og fiske. Det er ingen eksisterende prisreguleringsmekanismer som fungerer i dag, men ettersom friluftsmeldingen nå ligger der, er det faktisk et forslag om at Direktoratet for naturforvaltning kan gå inn og se på det, og det vil vi da diskutere i det videre arbeidet.
Børge Brende (Høyre), 2001-10-25:
Så vidt jeg vet, gikk høringsfristen ut den 1. oktober når det gjaldt forslag om opprettelse av 39 nasjonale laksevassdrag og 22 nasjonale laksefjorder. Så når vi har fått oversikt over de høringsuttalelsene som har kommet inn, vil vi i departementet begynne å jobbe med en stortingsproposisjon på dette området. Man må huske på at dette er vanskelige avveininger. Det er viktig å ha en sterk oppdrettsnæring som har muligheter, men samtidig er det jo et viktig karaktertrekk ved Norge at vi har både laksefjorder og lakseelver. Og Rieber-Mohn-utvalget, som var de første som gjennomgikk dette, hadde jo et enda mer omseggripende forslag enn det som nå har vært ute på høring, så vidt jeg har forstått. Jeg vil foreta avveininger knyttet til det at vi må ha en robust villaksstamme, samtidig som vi gir næringsutøvere på dette området muligheter. Intensjonene med nasjonale laksevassdrag og -fjorder er å gi et utvalg av de viktigste villaksbestandene en særskilt beskyttelse både i gyte-, oppvekst- og vandreområdene. Beskyttelsen rettes i hovedsak mot skadelige inngrep i vassdrag og negativ påvirkning for fiskeoppdrett. Hvis vi ikke tilrettelegger for laksen gjennom laksetrapper, hvis vi ikke tilrettelegger for miljøet for laksen og de naturlige biotopene, er de avgjørelsene vi tar i dag, ugjenkallelige, da kan villaksen være borte for alltid. Det er også et perspektiv vi må huske på når vi er opptatt av bærekraftig utvikling. Tross alt syns jeg det er en utrolig gave å videreføre til dem som kommer etter oss, det utrolige som er knyttet til laksens evne til å finne tilbake til de vassdragene hvor den var født, o.l. Så disse tingene må veies opp mot hverandre.