Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2013-06-12:
Dagen etter stemmerettsjubileet, i en debatt om bistandspolitikk som tar utgangspunkt i demokrati, rettferdig fordeling og økonomisk vekst, kan det passe med en liten historie om praktisk kvinnefrigjøring i Tanzania. For noen år siden gjennomførte Tanzania en betydelig forvaltningsreform med norsk hjelp. Som ledd i et institusjonelt samarbeid mellom veimyndighetene i Tanzania og Norge, et samarbeid som senere er faset ut, ble finanseringen av veisektoren lagt om. Veiadministrasjonen ble skilt ut og fristilt fra et transportdepartement – som nok ikke akkurat var korrupsjonsfritt område. Et element i denne reformen var at vedlikeholdet av landsens veier skulle deles opp i små kontrakter forbeholdt lokalbefolkningen etter anbudsprinsippet. Interessen var stor på landsbygda, der jobbene knapt vokser på trær – skjønt jobber gjør vel kanskje det der omkring. Ved anbudsåpning viste det seg at mange kvinner fikk tilslag på sine tilbud, til en viss misnøye, må jeg si, fra de menn som følte seg forbigått, og som vel mente at jobbene – i pakt med gamle tradisjoner – burde forbeholdes dem selv. Da jeg senere spurte dem om hvordan det gikk med disse kvinnene, fikk jeg høre at de utførte sitt arbeid på aller beste måte – ofte mer samvittighetsfullt enn mannlige kolleger. Men det var ett forhold veimyndighetene ikke hadde tatt i betraktning ved tildelingen av disse vedlikeholdskontraktene, nemlig at det var første gang disse kvinnene hadde hatt lønnet arbeid. De var ikke lenger økonomisk avhengig av sine menn – snarere tvert imot. Det skulle vise seg å få følger for mennene og for familielivet i landsbyene. Moralen er at arbeid og inntekt er frigjørende, at arbeid er nøkkelen til mer likestilling, og at arbeid kan endre tilstivnede sosiale strukturer, slik vi opplevde det her i landet på 1970-tallet, da kvinnene for alvor forlot kjøkkenbenken og gikk ut i arbeidslivet. Slik er det også i utviklingsland. Derfor må arbeid være en hovedprioritering i norsk bistandspolitikk. Når veksten nå tar seg opp i flere afrikanske land, vil det normalt også gi flere arbeidsplasser. Men det er ikke dermed sagt at veksten kommer befolkningen til gode. Altfor ofte ser vi at rikdommen samles på få hender og på rikholdige bankkonti i skatteparadiser. Derfor må kampen for rettferdig fordeling og mot korrupsjon være en annen hovedprioritering. Arbeid og inntekt er veien ut av fattigdom. Regjeringen peker i meldingen på den selvfølge at fast inntekt er det som i størst grad påvirker folks levekår. Derfor er det deprimerende å registrere at altfor mange – og et økende antall unge mennesker – ikke kommer i arbeid. Vi ser at 60 pst. av verdens arbeidere nå tjener til livets opphold ved det som kalles uformell virksomhet – langt utenfor et organisert arbeidsliv. Norge er en av de viktigste bidragsyterne til verdens arbeidsorganisasjon. Arbeidet for et anstendig arbeidsliv med sosiale rettigheter, rett til å organisere seg og rett til å inngå kollektivavtaler har kummerlige kår i mange land. Desto viktigere er det at vi fra norsk side, i nært samarbeid med partene i arbeidslivet, fortsetter å støtte ILOs arbeid. Trepartssamarbeidet mellom arbeidslivets parter og myndighetene har vært avgjørende for utviklingen av det norske samfunnet, for norsk fordelingspolitikk og for vår felles velferd. Den norske modellen er ingen dårlig eksportartikkel i så måte. Men det er også andre aspekter ved den innledende historien som har krav på litt oppmerksomhet. Det ene er at vi av gode grunner bør legge vekt på arbeidsintensiv produksjon i vårt bistandssamarbeid. Det andre er at en velfungerende infrastruktur er en forutsetning for økonomisk vekst. En voksende transportsektor holdes fram som en hovedårsak til den økonomiske veksten i flere afrikanske land. Samtidig er en sterkt økende veitrafikk i ferd med å bli et alvorlig helseproblem, som aids og malaria. Trafikkulykkene er faktisk en av de hyppigst forekommende dødsårsakene i mange land i den fattige verden.