Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2020-04-21:
Til å begynne med må jeg si at dette ikke er en veldig spennende melding, men en melding som bygger på prinsipper fra tidligere eierskapsmeldinger. Kort oppsummert sier meldingen at eierskapspolitikken ligger fast, men den er tydeligere enn tidligere meldinger når det gjelder å definere hva som er hensikten med det enkelte eierskap, hva som vil oppnås og forventninger til ledelsen. Tydeliggjøring er alltid nyttig. Meldingen lister også opp noen selskaper der det ikke lenger er noen begrunnelse for eierskap. Det vil gjøre det lettere på sikt å redusere statens eierskap i disse selskapene. Fremskrittspartiet er som kjent skeptisk til statlig eierskap og mener at dette er en riktig utvikling. Statlig eierskap konsentrerer makt og innflytelse på få hender. Politisk styring av bedrifter hemmer langsiktig tenking og verdiskaping – ikke minst kan offentlig eierskap føre til forskjellsbehandling av aktører i det samme markedet. I Fremskrittspartiets regjeringsperiode har staten solgt seg ut eller ned i flere selskaper der vi ikke har hatt noen særlig grunn til å holde på eierskapet, f.eks. eiendomsselskapet Entra, oppdrettsselskapet Cermaq og flyselskapet SAS. Videre ønsker regjeringen å redusere statens eierskap helt eller delvis i Ambita, teknologiselskapet som leverer digitale løsninger for eiendomsmarkedet, Baneservice og veiselskapet Mesta. Privat eierskap bør være hovedregelen i norsk næringsliv. Staten bør kun ha eierandeler i selskaper når det er den beste løsningen for å ivareta ulike behov som staten har, for det er områder hvor staten bør og skal ha kontroll. Dette gjelder særlig bedrifter som er knyttet til nasjonal sikkerhet og samfunnskritiske funksjoner. Derfor er det viktig at staten opprettholder sine eierandeler i Kongsberg Gruppen og Nammo på henholdsvis 50,001 pst. og 50 pst. Uten statlig eierskap vil det kunne være en risiko for at den forsvarsindustrielle kapasiteten over tid blir flyttet ut av landet. Det vil ha konsekvenser for vår forsvarsevne. Spørsmål om statlig eierskap viser et tydelig skille i norsk politikk. Trioen Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti ønsker en stat som tiltar seg ytterligere makt i det private næringslivet. De fremmer bl.a. forslag om å «styrke det statlige eierskapet slik at dette blir et strategisk verktøy for å bidra til omstillingen av norsk økonomi». Her er det altså politikere og byråkrater som skal ta styringen og bestemme hvordan bedriften skal drive. Det høres for meg ut som planøkonomi og en dårlig løsning for bedrifter og verdiskaping. Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti ønsker i tillegg å innføre enda flere krav og føringer for bedriftene. De mener at staten bør stille strengere krav til bærekraftsrapportering, der det redegjøres for hvordan virksomheten opererer i tråd med norske mål for utslippskutt og målene om bærekraftig utvikling, altså i tråd med FNs bærekraftsmål. Utarbeiding av redegjørelser for hvordan bedriften bidrar til FNs 17 bærekraftsmål og de tilhørende 169 delmålene høres ut som en ikke helt ubetydelig og svært byråkratisk arbeidsoppgave. Er det noe vi ikke trenger i Norge, er det mer papirarbeid for norsk bedrifter. I tillegg skal bedriftene også bidra til at Norge når sine klimamål. Det høres mest ut som om venstresida ønsker å gjøre om bedriftene til NGO-er. Dette lover ikke godt for lønnsomheten i norsk næringsliv. Et av de mest omstridte punktene i behandlingen av meldingen er lederlønninger. Her har venstresida en fanesak. Det er ikke måte på hvilke tiltak som skal settes inn. Arbeiderpartiet ønsker f.eks. at regjeringen skal kunne gripe inn direkte og «skifte ut styremedlemmer som ikke følger statens retningslinjer for lederlønninger i selskaper der staten legger til grunn at de skal følges». Det skal også settes ned en lederlønnskommisjon. Det er viktig å huske på at også bedrifter med statlig eierskap bør kunne tiltrekke seg dyktige ledere og styremedlemmer. Vi kan ikke risikere ikke å få gode toppledere fordi vi priser oss ut av markedet.