Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2004-05-06:
Bakgrunnen for dette Dokument nr. 8-forslaget er det økte misforhold som har oppstått mellom partene i en rekke rettstvister etter innføringen av merverdiavgift på advokattjenester 1. juli 2001. Avgiften innebærer en betydelig merbelastning for privatpersoner og andre som ikke kan trekke fra merverdiavgiften gjennom fradragsrett o.l., mens næringsdrivende med fradragsrett og offentlige instanser som får avgiften kompensert, ikke får noen ekstra belastning. Dette kommer i tillegg til at næringsdrivende betaler sine kostnader med ubeskattede midler, mens privatpersoner må betale med beskattede midler. Fordi det som regel er slik at den næringsdrivende eller det offentlige er den økonomisk sterkeste part i en rettskonflikt, blir dette totalt sett urimelig for enkeltpersoner som, oftest ufrivillig, kommer i en situasjon hvor de har behov for rettshjelpstjenester. Når merverdiavgiftsbelastningen i tillegg til økonomisk styrke og skattemessige forhold ofte bare rammer den ene parten i en rettskonflikt, er det en reell fare for at privatpersoner lar være å skaffe seg advokathjelp. Det er et vesentlig rettssikkerhetsproblem dersom vanlige borgere av økonomiske grunner ikke får den rett de har. Det er jo ikke nok å ha rett, man må også få rett. Samfunnsutviklingen har gitt oss et mer komplisert samfunn, med en stadig økning i lover og forskrifter som har betydning for den enkelte borger. Utgifter til rettshjelp er som regel ikke noe man pådrar seg frivillig, men noe som ofte er helt nødvendig og avgjørende, f.eks. i forhold til forvaltningsavgjørelser. Avisene gir oss også ofte eksempler på enkeltpersoner som må føre en mangeårig juridisk kamp mot mektige forsikringsselskaper med store økonomiske ressurser for å få sin rett. Det er helt urimelig at denne prosessen skal være vesentlig rimeligere for forsikringsselskapene enn for den vanlige borger. Det er åpenbart at avgiften fører til store forskjeller mellom grupper og slår negativt ut for dem som i utgangspunktet har dårligst økonomisk evne til å søke advokathjelp. Riktignok er det slik at fri rettshjelp kan ytes til dem som har inntekt under 230 000 kr, men kostnadene ved en rettsprosess er så store, ofte mange hundre tusen kroner, at selv med en relativt høy inntekt vil kostnaden være prohibitiv. Avgiften gir også andre uheldige utslag. For eksempel der hvor en saksøkt blir tilkjent saksomkostninger, men hvor saksøker ikke kan betale, må saksøkte i tillegg til å betale eget advokathonorar også betale 24 pst. avgift til staten for å forsvare seg mot en anklage som retten fullstendig avviser. Like merkelig og like urimelig er det når det kreves merverdiavgift av advokater som yter gratis rettshjelp til ubemidlede eller samfunnsnyttige organisasjoner, såkalt pro bono-arbeid. Fremskrittspartiet synes derfor det er beklagelig når komiteen velger ikke å drøfte disse prinsipielle spørsmålene som går på likebehandling og rettssikkerhet, men nøyer seg med å begrunne en avvisning av forslaget med avgrensningsproblemer og tapt proveny for staten. Når det gjelder eventuelle avgrensningsproblemer, vil jeg vise til brev av 26. april fra Advokatforeningen til finanskomiteen, hvor den skriver at etter deres syn vil forslaget være fullt ut praktikabelt, eventuelt med visse unntak og tilpasninger. Da gjenstår provenyet, som må veies mot det som Advokatforeningen også skriver i sitt brev: «Det avgjørende her bør uansett være hensynet til å bedre enkeltindividets rettsevne og rettssikkerhet.» Det er Fremskrittspartiet helt enig i. Til slutt vil jeg ta opp mindretallsforslaget i innstillingen.