trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Sponheim (Venstre), 2002-05-29:
Representanten Signe Øye peker korrekt på at avtalepartene i jordbruket høsten 2001 ble enige om å se nærmere på kostnadseffektive tiltak for å få bønder i Vansjøs nedslagsfelt og andre forurensningsbelastede vassdrag til å gå over fra korn til grasproduksjon på spesielt erosjonsutsatte arealer. Det ble samtidig avtalt at dette skulle drøftes nærmere i årets jordbruksforhandlinger. I vinter fikk Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning i oppgave å utrede aktuelle kostnadseffektive tiltak for å gå over fra korn til gras. Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning, NILF, har utarbeidet en rapport som ble sendt til avtalepartene i forkant av jordbruksoppgjøret. Rapporten viser at det er svært dårlig økonomi i å starte opp melkeproduksjon for å øke grasarealet. Det krever for store investeringer. De mest kostnadseffektive tiltakene for å legge om fra korn til gras er enten å produsere gras for salg eller å drive storfekjøttproduksjon med ammeku. En slik omlegging stimuleres gjennom det nåværende virkemiddelsystemet. I tillegg er ammekyr blitt stimulert ekstra gjennom årets jordbruksavtale. Avtalepartenes vurdering er vedtatt i sluttprotokollen fra jordbruksforhandlingene, og NILF-rapporten vil om kort tid bli offentliggjort. Dette viser at utredningsbehovet er fulgt opp slik som avtalepartene vedtok i fjor høst, og at NILFs utredning er lagt til grunn for partenes vurdering når man ble enig om ikke å avsette særskilte melkekvoter i Morsa-området.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-05-29:
La meg først si at selvfølgelig er det riktig det statsråden her gir uttrykk for, at dette er nedfelt i protokollen. Så vil jeg gi uttrykk for at det er trist hvis utviklingen fortsetter, hvis det fortsetter med en avrenning til Vansjø slik at vi får en gjengroing og Vansjø ikke lenger kan være en kilde til drikkevann. Det arbeider Regjeringen med å ta på alvor. Jeg stiller meg meget undrende til representantens påstand om at landbruksministeren ikke var spesielt inspirerende på denne turen. Jeg ble iallfall veldig inspirert og gav sterkt uttrykk for at dette er en prioritert oppgave å fortsette med. Men statsråden er også landbruksøkonom og forstår godt hvordan bønder tenker når de tenker økonomi. Det er så åpenbart dokumentert at når en bonde lurer på om det er fornuftig å gå over fra kornproduksjon til permanent grasmark, som da må foredles gjennom dyr, så ligger det et regnestykke til grunn. Man gjør ikke dette av sin godhet, som Emil i Lønneberget sier. Denne utredningen viser at dette ikke er lønnsomt. Derimot finnes det andre alternativer som det er bedre lønnsomhet i, og disse har vi styrket betydelig gjennom årets jordbruksavtale, ikke minst gjennom melkeproduksjon rett til kjøttpro-duksjon på storfe, såkalt spesialisert ammekuproduksjon. Det håper vi mange bønder vil bidra til. Og vi vil gjerne ha en dialog med landbruket i området for å få mange til å ta i bruk mulighetene.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-05-29:
Jeg vil understreke at jeg må kunne si at jeg på alle vis ved dette besøket – jeg var faktisk til stede der under hele besøket – gav uttrykk for at dette samarbeidet skulle styrkes. Men det er ikke mulig for en statsråd som reiser rundt, å love penger som ikke er bevilget av Stortinget. Det vil komme i nye budsjetter. Jeg er sikker på at hadde jeg gitt meg til å love bort penger som Stortinget ikke hadde bevilget, så ville nok, om ikke representanten Signe Øye spesielt reagerte, andre i opposisjonen reagere på at dette hadde ikke statsråden fullmakter til å gjøre. Hovedpoenget er at vi nå med alle gode krefter – og det må kjempes på mange fronter – får ned avrenningen til Vansjø. Jordbruket er en viktig bidragsyter i denne avrenningen, og det er ønskelig at mange av disse områdene nærmest vassdragene kan gå over fra kornproduksjon, der det må pløyes eller åpnes opp hvert år, til permanent grasmark – iallfall for flere år – hvor røttene binder jordsmonnet. Det kan man gjøre gjennom spesialisert grasproduksjon, som er kostnadseffektiv, og det kan man gjøre gjennom dyr, f.eks. ammekyr, som denne regjeringen i denne jordbruksavtalen har gjort til virkelig god økonomi i motsetning til tidligere. Dermed har det blitt et nytt alternativ til å bruke grasarealet i dette området. Dette skal vi prøve å stimulere så godt vi kan.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Først til mitt svar i spørretimen den 20. mars. Jeg har nøye gjennomgått det stenografiske referatet, og det jeg sa, var at Regjeringen har besluttet at «Helsedepartementet fra årsskiftet skulle overta det overordnede ansvaret for helsetjenestetilbudet til rusmiddelmisbrukere». Og videre: «Når jeg fra årsskiftet har tatt et større ansvar for dette området, er det mitt mål at vi må få en styrking av helsetjenestens innsats generelt for denne gruppen.» Og det refererte seg altså til den endringen som faktisk skjedde 1. januar 2002, som Stortinget ble varslet om i budsjettopplegget i høst. Når det gjelder arbeidet videre, er det Regjeringens klare mål å styrke tjenesten for denne gruppen. En del av det er denne gjennomgangen av ansvarsforholdene, men vi arbeider også med konkrete tiltak for å styrke tjenestetilbudet der det er, uavhengig av endringene i ansvarsforholdene. Og det kommer til å fortsette med uforminsket styrke uavhengig av at en nå har funnet at en trenger noe mer tid på å gjennomføre en slik reform, etter den høringsrunden som har vært.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Dette står ikke på vilje verken fra Regjeringens side eller fra foretakenes side. Men når en går gjennom en så viktig del av helsetjenesten som vi her snakker om, må det være klarhet i de økonomiske rammebetingelsene, det må være tilstrekkelig klarhet om hvilke virksomheter som omfattes, slik at ikke uenighet om dette stjeler faglig og ledelsesmessig oppmerksomhet. Det er fra departementets side og i eieravdelingen i departementet en samlet vurdering av slike forhold som har ført til en klar konklusjon: En godt forberedt start i 2004 vil gagne formålet på en bedre måte enn en start i 2003 der det ikke foreligger tilstrekkelig klarhet i rammebetingelsene. Jeg vil føye til at den høringsrunden vi har hatt, har underbygget dette. Men det er ikke slik at foretakene har gitt noen beskjed til departementet om at de vil motsette seg en overføring tidligere.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Svaret på det er nei. De kvalitetskrav som gjelder for ambulansetjenesten, gjelder på nasjonal basis. Jeg vil hevde at vi faktisk har en meget god ambulansetjeneste og luftambulansetjeneste i Norge. Stortinget har trukket opp de framtidige retningslinjer for hvordan dette skal være, og vi vil komme tilbake til Stortinget med oppfølgingen av det. Det tar vi sikte på i forbindelse med budsjettet kommende høst. Når det gjelder ansvaret her, er det klinkende klart at det er det regionale foretaket som har ansvaret for å sørge for at det finnes gode ambulansetjenester i samsvar med de faglige krav som gjelder, men de har også muligheten til å sørge for dette gjennom samarbeid med andre aktører i stedet for å gjøre alt i egen regi. Jeg forutsetter at helseforetaket følger opp dette «sørge for»-ansvaret, og jeg har ingen grunn til å tro at det ikke skjer også i Valdres. Men, som sagt, på grunn av den spesielle situasjonen som er der, og den vurderingen som nå gjøres av tjenestene, vil jeg holde meg orientert om hvordan det blir fulgt opp.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg er enig i at de økonomiske forutsetninger må samsvare i rimelig grad med de krav som stilles til det ansvaret som pålegges foretakene. Vi har hatt en grundig gjennomgang av det. Jeg så allerede da jeg kom inn i departementet i fjor høst, at her var det behov for å gjennomgå økonomien til foretakene, fordi det var en utgiftsutvikling utover året i fjor som ikke stod i forhold til de budsjettene som var planlagt fra den forrige regjeringens side. Derfor la Bondevik-regjeringen fram en egen proposisjon for Stortinget den 3. mai, med forslag til en styrking av økonomien i foretakene både på driftssiden og på investeringssiden. Den saken ligger nå til behandling i sosialkomiteen, og Stortinget må ta stilling til om det vil følge Regjeringens råd, eller om det vil styrke økonomien ytterligere.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Sykehusene har de senere år hatt en vesentlig økning i antall behandlede pasienter. Ventetider og antall pasienter som venter på behandling, er betydelig redusert. Det har medført press på enkelte personellgrupper, særlig grupper det er knapphet på, og det har også hatt en kostnadsdrivende virkning. En utstrakt bruk av overtid har forekommet ikke bare ved Akershus universitetssykehus HF. De regionale helseforetakene er gjennom sykehusreformen gitt virkemidler for å samordne virksomheten ved de ulike helseforetakene og dimensjonere aktiviteten i forhold til de rammer de får. Samtidig er det de regionale helseforetakenes ansvar å sørge for at virksomheten i det enkelte helseforetak drives innenfor regelverkets bestemmelser. Jeg vet at de regionale helseforetakene arbeider aktivt med dette, og at det også er satt i verk tiltak for å avdempe uheldige effekter, slik som utstrakt bruk av overtid er. Både i Helse Øst og i andre regionale helseforetak foretas det vurderinger av hvilke tjenester som kan etableres i samarbeid med private tilbydere. Situasjonen i det enkelte helseforetak og behovet for eventuelle samordnings- og avlastningstiltak foretakene imellom vurderes. Gjennom en slik styringsmodell har de regionale helseforetakene gode virkemidler for å følge opp dette på tvers av tidligere grenser. Også på helseforetaksnivå kan man iverksette tiltak mot uheldig overtidsbruk. Ved Akerhus universitetssykehus har man besatt nye stillinger for å begrense dette problemet. Jeg vil samtidig understreke at virksomheten i de regionale helseforetakene skal tilpasses de økonomiske rammene som Stortinget bevilger. Det er de regionale helseforetakenes ansvar å sørge for at ressursene utnyttes på en optimal måte og gir mest og best mulig pasientbehandling. Jeg forutsetter at tilsynsmyndigheter, bl.a. fylkeslegene og Arbeidstilsynet, overvåker virksomhetene og tar nødvendig tak i de avvik som måtte forekomme. I spørretimen den 8. mai orienterte jeg om arbeidet med Regjeringens rekrutteringsplan for helse- og sosialpersonell. Jeg redegjorde bl.a. for hovedfokus i planen, som er hjelpepleiere og omsorgsarbeidere samt sykepleiere. Bedret rekruttering og større grad av stabilitet i stillingene så vel i sykehus som i kommunehelsetjenesten krever medvirkning fra alle aktører med ansvar og myndighet i tjenesten. Som ledd i dette arbeidet har vi derfor innledet samarbeid med Sosialdepartementet, Utdannings- og forskningsdepartementet, Kommunal- og regionaldepartementet, Sosial- og helsedirektoratet, arbeidsgiverforeningen NAVO og de regionale helseforetak. Helsedepartementet ønsker med dette samarbeidet sammen med de berørte departementer og arbeidsgivere å finne fram til mulige virkemidler som kan fremme rekruttering og stabilitet i yrkene. Jeg har tro på at en slik felles satsing og samordning mellom ansvarlige i helsetjenesten vil kunne bedre helsepersonellsituasjonen i sykehusene og i kommunene. Det er det som egentlig ligger i bunnen for det problemet representanten Molvik reiser.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
La meg først si at jeg langt på vei deler de vurderinger som representanten Molvik gir av problemet med utstrakt overtid. All overtid er ikke et problem, det er en nødvendighet for at man kan ta unna topper og kritiske situasjoner. Men systematisk og utstrakt overtid bør man søke å unngå, og jeg har redegjort for hvordan foretakene, også det angjeldende foretak, arbeider med det. Når det gjelder spørsmålet om hele og delte stillinger, er det min oppfatning at det er ønskelig at en både gjennom administrative tiltak og gjennom de tarifforhandlinger som føres av partene, får til at flere velger større stillinger enn de mange deltidsstillinger og kombinasjoner av deltidsstillinger som helsetjenesten er preget av.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg ser på vikarbyråene som et nyttig redskap til å avhjelpe kritiske bemanningssituasjoner, også i norske sykehus. Men det er en dyr løsning, og det er ikke den beste løsningen. Det er ikke slik i Norge i dag at man kan komme inn som sykepleier på en sykehusavdeling og gå rett inn i de oppgavene som ligger der, uten erfaring og opplæring nettopp i den type arbeid. Derfor er det ganske krevende, og ofte vil det nok også oppleves som ganske utfordrende for dem som allerede arbeider i den avdelingen, at det leies inn dyre vikarer som de som jobber der fast, må lære opp. Derfor følger jeg denne utviklingen nøye. Jeg har bedt om at mine medarbeidere holder seg orientert om hvordan denne utviklingen er. Når det gjelder de tiltak som representanten Molvik etterlyser, ligger de kanskje på et annet plan enn det rent administrative. Men ut fra de vurderinger jeg her har gitt, mener jeg det er grunn til å overvåke hvordan denne situasjonen utvikler seg.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Representanten Gløtvold retter søkelyset mot et viktig spørsmål om hvordan livsnødvendige funksjoner ivaretas i de regionale helseforetakene. Det nye foretakssystemet bygger på at det i forhold til foretakene skal skje eierstyring som sikrer at ressursene brukes i forhold til prioriterte helsepolitiske mål. Selv med et desentralisert system for selve oppgaveløsningen krever det sentrale helsepolitiske ansvaret jeg har, at det må være styrings- og oppfølgingssystemer som gir trygghet for at helsetjenesten fungerer i samsvar med helsepolitiske mål og prioriteringer. I helseforetaksloven er det etablert et system der viktige saker skal bringes opp til departementet for beslutning og dermed også blir politisk vurdert. Samtidig er det viktig at ressursrammene er realistiske i forhold til de målene som er satt. Den gjennomgang vi har hatt av foretakenes ressurssituasjon, medfører at det nå ligger forslag til behandling i Stortinget om tilleggsbevilgning på nærmere 1,8 milliarder kr og i tillegg en låneramme til investeringer på 1 milliard kr. Jeg skal ikke kommentere disse sidene ytterligere her, men sette søkelyset på den viktige rolle som tilsynssystemet har, altså Statens helsetilsyn og fylkeslegene. Deres arbeid kommer ikke til erstatning for det ansvaret som hviler på Helsedepartementet som eier og på foretakene som utøvere. Disse institusjonene har en viktig tilsynsrolle i forhold til at lovens krav om forsvarlige tjenester oppfylles. Når staten har blitt eier av foretakene, er det særlig viktig at tilsynsarbeidet skjer i en selvstendig og autonom posisjon. Jeg ser på denne tilsynsfunksjonen som et viktig sikkerhetsnett for at lovkrav oppfylles, og at livsnødvendige funksjoner og tjenester ivaretas. Det reduserer på ingen måte det ansvaret som ligger i «linjen», fra eier og ut til regionale helseforetak og lokale helseforetak, men det er et viktig supplement at tilsynsmyndigheten har et kontinuerlig søkelys på tjenestenes forsvarlighet. Regjeringen vil styrke denne tilsynsfunksjonen, bl.a. ved å foreslå lovendringer som gir tilsynsmyndighetene sanksjonsmidler overfor sykehusene. Overordnet politisk ansvar for ressursrammen, målrettet eierstyring og tydelig ansvarsplassering i foretakene og et sterkt og uavhengig tilsyn skal samlet sikre forsvarlige helsetjenester.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
La meg ta en del av de påstandene som her kommer. For det første når det gjelder tilsynsmyndighetenes uavhengighet: Det er ikke noe nytt at Statens helsetilsyn har tilsyn med statssykehus. Det har de hatt før. Det nye er at de får tilsyn med flere statssykehus. Og jeg forsikrer om at Statens helsetilsyn har en fri og uavhengig rolle, og den vil bli styrket når de får sanksjonsmuligheter utover dem de har i dag. For det andre når det gjelder det representanten Gløtvold kaller «mankoen i driftsbudsjettene»: Ja, vi har nettopp gjort det vi sa til Stortinget at vi skulle gjøre, nemlig gått igjennom driftsbudsjettene og investeringsbudsjettene og foreslått for Stortinget en betydelig styrking av disse. Det ligger nå i Stortingets hender å avgjøre om dette er tilstrekkelig. For det tredje er det slik at i den samme proposisjonen som vi har fremmet for Stortinget om sykehusøkonomien, har vi gjort det klinkende klart at opptrappingsplanen innenfor psykisk helse skal følges opp, også investeringsplanene. Og vi har nettopp vinklet bevilgningsforslaget slik at hoveddelen av pengene skal gå til å styrke basis i foretakene, som er finansieringsgrunnlaget for psykiatrien. Så hvis representanten Gløtvold går nærmere inn i den proposisjonen jeg nå har referert til, vil han finne svar nettopp på de spørsmålene han reiser.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Det har da virkelig også helseministeren gjort. Jeg har lagt fram en proposisjon for Stortinget med konklusjoner om hva jeg mener bør bevilges for at foretakene skal ha tilstrekkelig økonomisk grunnlag for å gjennomføre sitt oppdrag. Jeg har ikke foregitt Stortinget at det i denne omgang skulle bevilges penger til den oppgradering av de akuttmedisinske tjenestene som ligger i Stortingets behandling av akuttmeldingen. Derimot har jeg varslet Stortinget om at det er foretatt en utredning, som representanten Gløtvold viste til, og at vi vil komme tilbake i budsjettet for 2003 når det gjelder oppfølgingen av det. Jeg hører det som blir sagt her når det gjelder antydninger om at helseministeren ikke tar ansvar for oppfølging av foretakenes økonomi. Jeg mener at det jeg nå har sagt, viser at slike antydninger faller på sin egen urimelighet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
La meg starte med å ta klar avstand fra de premisser og de påstander som ligger til grunn for spørsmålet, at det nå skjer en negativ utvikling uten at jeg og Regjeringen griper inn med nødvendige tiltak. Jeg minner om at det er en helt sentral begrunnelse for sykehusreformen at de regionale helseforetakene og helseforetakene skal settes i stand til bedre å kunne bruke tildelte ressurser i samsvar med helsepolitiske mål. Det er overhodet ikke snakk om noe frislipp i forhold til kommersielle mål. Fra Stortingets side og fra regjering og departement settes det helsepolitiske og samfunnspolitiske mål og resultatkrav, og det er dette som foretakene blir styrt og fulgt opp på. Jeg minner om at reformen har virket i fem måneder, og at det kanskje skal vises en viss tilbakeholdenhet med å felle en endelig dom, selv om mange har hatt sterke oppfatninger om reformen i forkant. La meg gjenta, for at det ikke skal være noen tvil: Jeg har det samlede ansvaret for foretakenes tjenester, og det er intet i de ansvarsposisjoner som nå er etablert for foretakene, som rokker ved det. Selv om reformen er i en tidlig fase og en del systemer skal gå seg til, er det viktig at foretakene også i etableringsfasen har økonomiske forutsetninger som er realistiske i forhold til de helsepolitiske målene. Det er bakgrunnen for at det er foretatt en full gjennomgang av foretakenes økonomiske situasjon, en gjennomgang som ligger til grunn for forslaget til Stortinget om en tilleggsbevilgning på nærmere 1,8 milliarder kr pluss en låneramme på 1 milliard kr. At Regjeringen satte ressursproblemstillingen på dagsordenen høsten 2001, at gjennomgangen av foretakenes økonomi nå er foretatt, og at forslaget om tilleggsbevilgning foreligger, er en aktiv oppfølging av målsettingen om at foretakene må ha rammer som er tilpasset helsepolitikkens mål. I Regjeringens proposisjon er det dessuten gitt klare føringer for prioritering av behandlingstilbud til svake grupper, bl.a. mennesker med psykiske lidelser, og det er gitt klare føringer i retning av en mer desentralisert spesialisthelsetjeneste nærmere pasienten.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
La meg korrigere den fremstilling som representanten Haga nå gir av denne saken. For det første er det slik at det ved Sentralsykehuset i Akershus, som nå heter Ahus, foregår en omfattende forprosjektering med sikte på utbygging av et helt nytt sykehus. Departementet har nylig gitt den faglige godkjenning av hovedfunksjonsprogrammet. Vi avventer nå resultatet av forprosjektet, og spørsmålet om bevilgning til oppstart vil komme opp i forbindelse med budsjettbehandlingen for 2003. Den saken er det fullt trykk på. Når det gjelder Follo sykehus, har det regionale helseforetaket, som nå har ansvaret for sykehustilbudet både i Akershus og i de andre østlandsfylkene, valgt å se utbyggingen av Follo sykehus og utbyggingen av sykehustjenestene i Østfold i sammenheng før de går videre i det planarbeidet som fylkeskommunene på begge sider av fylkesgrensen har lagt ned et utmerket forarbeid i. Og det synes jeg faktisk at de som har ansvaret både for å bygge ut tjenestene og for å drive dem, skal få anledning til. Den respekt må jeg ha for de ansvarsposisjoner som er etablert av Stortinget gjennom foretaksloven. Det betyr ikke at jeg ikke vil ta et ansvar for å utvikle tjenestene for befolkningen både i Follo og i Østfold og i resten av Akershus. Det ansvaret vil jeg ta, men det skal være forankret i det regionale foretaket som faktisk både skal bygge og drive.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Nå skal jeg ikke foregripe mitt svar på det neste spørsmålet i denne spørretimen, som bl.a. går på eldre pasienter. Men igjen må jeg si at påstandene sitter ganske løst hos representanten Haga. At sykehusene drives som ren butikk, hvor har representanten Haga det fra? Sykehusene drives ut fra et lovfestet ansvar hvor man skal sørge for forsvarlige helsetjenester til befolkningen i regionen. Det er ikke snakk om profittbasert virksomhet. Det at vi har et finansieringssystem som belønner det å behandle flest mulig pasienter, er ikke et uttrykk for profitt! Det er et uttrykk for at det faktisk skal være slik at sykehusene skal premieres for å få unna køene, og ikke slik det var før, hvor de faktisk ble belønnet når de hadde lange nok køer. Jeg vil, i likhet med representanten Haga, være på vakt overfor alle trekk i utviklingen som kan dra i retning av et mer kommersialisert helsevesen. Men som karakteristikk av det sykehusvesen vi har i dag, treffer representanten Hagas formuleringer svært dårlig.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg har aldri forsøkt å skape det inntrykk at en statlig overtakelse av spesialisthelsetjenesten skulle løse alle problemer i sykehusene, problemer som er velkjente over mange år. Tvert imot har jeg blitt kritisert for at jeg har vært for beskjeden i mine ambisjoner i forhold til hva som reformen skulle utrette i løpet av de nærmeste to årene. Men jeg mener at reformen skal gi et grunnlag for å ta tak i de viktigste utfordringene både når det gjelder investeringer og drift, ikke minst når vi får det nye systemet for investeringer i sykehusene på plass fra neste år. Det har vært forutsetningen hele tiden at det skal komme fra 2003. Til representanten Skjælaaens spørsmål vil jeg si at ja, det er viktig. Det er særlig viktig at de svakeste pasientgruppene – deriblant hører syke eldre – blir prioritert og tilgodesett i en samlet helsetjeneste. Det er viktig for meg som helseminister å se til det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg vil bare si at en stor del av øyeblikkelig hjelp-funksjonen i sykehusene gjelder nettopp denne gruppen mennesker, slik at det å sette øyeblikkelig hjelp opp mot behandling av eldre, blir ikke riktig. Men jeg er faktisk opptatt av at vi kan få til flere slike halvannenlinjetjenestetilbud. Vi gjør noen grep i den sykehusproposisjonen som Regjeringen la fram 3. mai i forhold til behandling av cellegiftpasienter og dialysepasienter, og vi har oppnevnt et utvalg – som skal jobbe gjennom dette året og ved utgangen av året levere sin innstilling – som skal se på finansieringen av sykehustjenestene. Det utvalget er nettopp bedt om å se på finansieringen av halvannenlinjetjenesten, som skal legge et grunnlag for den type tjenester som representanten Skjælaaen her etterlyser.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Det er to viktige temaer som tas opp i spørsmålet: brukernes og kommunenes dialog med foretakene. For begge gruppene er det sterke argumenter for at de trekkes inn i dialog med helseforetakene. For meg har det derfor vært viktig at det i de systemer som nå utvikles for foretakene, legges til rette for medvirkning og dialog. Så det korte svaret på begge representanten Meltveit Kleppas spørsmål er: Ja, jeg har gjort det, og jeg vil gjøre det. Men la meg utdype det noe. For brukerne inneholder helseforetaksloven krav om at brukerne og deres organisasjoner skal gis innflytelse og trekkes inn i dialoger. Dette er fra min side fulgt opp overfor de regionale helseforetakene med krav om at det skal etableres brukerutvalg, og også med krav om at det skal påses at helseforetakene ivaretar dialog og medvirkning i forhold til brukerne og deres organisasjoner. Det er nå etablert brukerutvalg, har jeg fått opplyst, i alle de fem regionale helseforetakene. Jeg har for min del fra andre sammenhenger god erfaring med brukerutvalg, og jeg vurderer derfor dette som et svært viktig tiltak for å få en god og systematisk kontakt med brukerne og deres organisasjoner. Når det gjelder kommunesektoren, viser jeg til at i forslaget til helseforetakslov ble det foreslått at det i alle de regionale helseforetakene skulle etableres rådsorganer, som bl.a. var ment å understøtte den ønskede kontakten med regionale og lokale politiske organer. Som kjent ble dette ikke vedtatt under Stortingets behandling av loven. Med bakgrunn i at det ikke var aktuelt med denne løsningen har Helsedepartementet arbeidet videre med andre tilnærmingsmåter som kan legge til rette for god dialog med fylkeskommuner og kommuner. Det har også vært dialog mellom departementet og de regionale foretakene om dette. Som et resultat av denne prosessen gikk det 2. mai i år ut et brev fra Helsedepartementet, der det klargjøres at det i alle de fem regionale helseforetakene vil bli etablert kontakt med regionale og politiske organer. Dels er også slikt arbeid allerede i gang. Dermed er det i gang utviklingsprosesser for å sikre at foretakene skal ha den nødvendige dialog med kommuner og fylkeskommuner. Jeg mener dette er viktig. Kommunene og fylkeskommunene har en viktig ombudsrolle på vegne av befolkningen i sine områder. I tillegg har både kommunene og – særlig – fylkeskommunene et ansvar for samfunnsplanlegging som tilsier at det må være gode arenaer for dialog og kontakt med en så viktig samfunnstjeneste som helsetjenesten og sykehustjenesten er.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Stortinget har vedtatt en ny styringsmodell for sykehusene, og det er selvsagt mitt ansvar å gjennomføre den. Jeg mener at når det gjelder brukermedvirkning, skal ikke det nye foretakssystemet på noen måte stå tilbake for den brukerkontakt som måtte ha vært der før reformen trådte i kraft. Det at foretakene nå i noen måneder har trengt tid til å konsolidere seg, komme i gang og etablere disse ordningene, er ikke et uttrykk for en manglende prioritering av dette. Fra min side er det et dypfølt engasjement fordi jeg tror at sykehusene blir bedre hvis disse brukerutvalgene, systematisk brukerkontakt og brukerundersøkelser fungerer godt. Det vil jeg påse at skjer. Jeg er helt på det rene med at den folkevalgte styringen av helsesektoren er flyttet inn i denne salen for sykehusenes vedkommende. Men i tillegg til det skal det være en god brukerdialog, og det skal være en god dialog med folkevalgte lokale organer.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Jeg hører representanten Meltveit Kleppa mener at jeg ikke vet nok om kronikernes hverdag, og det kan godt hende. Jeg tror det er vanskelig å sette seg skikkelig inn i det, uten at man har vært der eller har vært veldig nær slike mennesker i det daglige. Så det skal jeg legge meg på minne. Men når det fremstilles slik at jeg som helseminister er såre fornøyd med de midler sykehusene er tildelt for inneværende år, er svaret på det at det er jeg ikke. Derfor har jeg fremmet forslag om betydelige tilleggsbevilgninger, og det forslaget som jeg har lagt fram for Stortinget, står jeg selvsagt bak. Og så er det representanten Meltveit Kleppa og hennes kolleger i Stortinget som skal avgjøre om dette er godt nok, og jeg synes å registrere at man da mener at det ikke er det. Det får vi komme tilbake til i en annen sak i denne sal.
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg tillater meg å stille et spørsmål til helseministeren: «For å unngå en midlertidig stans i ambulansedrifta i Vang i Valdres har Vang kommune sammen med Oppland fylkeskommune og Regionrådet for Valdres finansiert ambulansen siden 1. mars. Kommunen har fått signaler om at helseregionen vil ta over ambulansedrifta igjen dersom økonomien i helseregionen bedrer seg. Hva vil statsråden gjøre for at helseregionen, som siden nyttår har hatt ansvaret for ambulansedrift, faktisk tar dette ansvaret?»
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg takker statsråden for svaret. Det var ikke noe å si på ordbruken her. Statsråden var opptatt av at brukerne skal ha tillit til systemet, og statsråden tok også ansvar for dette viktige området. Det er jeg glad for. Likevel har det blitt slik i Vang i Valdres at kommunen, sammen med andre aktører, har måttet gripe inn nå fra 1. mars for å holde systemet flytende. Det gir ikke særlig trygghet for brukerne. Så sjøl om statsråden bruker fine ord, er det sådd mye usikkerhet rundt dette området. Jeg må da spørre statsråden: Mener statsråden at det er riktig at innbyggere i grisgrendte strøk risikerer å vente lenger på ambulanse – og at det er usikkerhet rundt dette – enn folk i byområder vil måtte gjøre?
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg vil igjen takke for svaret. Jeg er glad for at statsråden følger godt med på dette. Vang i Valdres er jo egentlig bare et eksempel. Alt dette, ved at det nå er blitt gjort om til helseforetak, bærer preg av at det er for dårlig økonomi mange steder. Det er nødvendig at helseforetakets ansvar kommer fram, samtidig som vi altså må be om at det gis nok penger. Man kan plassere ansvaret, men man er også avhengig av økonomiske midler. Mitt siste oppfølgingsspørsmål til statsråden blir da: Vil statsråden sørge for at det blir nok midler, slik at ambulanse ikke blir salderingspost, som det svært ofte kan bli?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «I Romerikes Blad 3. mai hevder professor i medisin Jan Eriksen følgende: «Syke, gamle pasienter med mange lidelser sendes hjem fra norske sykehus uten å få hjelp fordi de er for kostbare å behandle.» Eriksen begrunner dette med at styrene for helseforetakene kun er opptatt av penger. I tillegg står geriatrisk team for gamle pasienter i fare for nedleggelse av ressursmessige grunner. Hva vil statsråden gjøre for å motvirke denne utviklingen?»
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg takker helseministeren for svaret. Jeg er også glad for at han understreker de verdiene som ligger til grunn for vårt helsevesen. Når det gjelder mitt eget hjemfylke – Helse Vest, Helse Bergen og Haukeland sykehus – tvinger faktisk ressurssituasjonen helseforetakene til å foreta store nedskjæringer i inneværende år. På Haukeland sykehus snakker vi i år – selv med de påplussingene som er varslet – faktisk om et kutt på 150 mill. kr. Samtidig vet vi at det på Haukeland sykehus i Bergen er planer klare for en slagpost og for rehabilitering, men det er ikke midler til investering, og det er ikke midler til drift. Og tanken om å skulle bygge opp videre – og bedre – tilbud f.eks. innenfor geriatri ved Haukeland Sykehus, kan en bare se langt etter. Mener helseministeren at det er viktig at også de eldre, med sammensatte lidelser, kan få et optimalt behandlingstilbud i den forstand at de blir utredet tilstrekkelig, slik at de kan bli fulgt opp både i sykehus og av kommunehelsetjenesten hjemme?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-05-29:
Jeg takker også for det svaret og hører de gode intensjonene. Men situasjonen i sykehusene er faktisk ikke sånn at sykehusene og helseforetakene kan prioritere denne gruppen, fordi akuttfunksjonen osv. krever veldig mye. Jeg har lyst til å utfordre helseministeren og spørre om han har tenkt tanken å opprette sykehus nettopp for denne type pasienter som krever et lavere nivå rent behandlingsmessig, men som trenger behandling, såkalt halvannenlinjetjeneste – for sykehjemmene er jo ikke i stand til å behandle.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-05-29:
Eg skal få stilla følgjande spørsmål til helseministeren: «Statsråden varsla i spørretimen 22. mai ein gjennomgang av den geografiske fordelinga av økonomiske midlar til helseforetaka. Vil han også ta initiativ til ein gjennomgang for å sikra brukarar og kommunar dialog med foretaka?»
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-05-29:
Det er – med rette – uro i mange brukarorganisasjonar og dermed blant mange pasientar i forhold til manglande dialog. Lat meg ta eitt eksempel: Revmatikerforbundet i Rogaland hadde før ein god dialog med fylkeshelsestyret. Dei fekk fortalt om sine behov, og deira positive erfaringar, f.eks. med Revmatismesjukehuset i Haugesund, var viktige for dei vala fylkestinget i Rogaland tok. Kvar skal dei no gå for å påverka, f.eks. når det gjeld nødvendig vedlikehald av bygningane ved eit sjukehus som er veldig spesielt, men som har ein svært viktig funksjon i forhold til ei stor gruppe kronisk sjuke? Det er vel og bra å gi beskjedar til føretaksstyret om å konsultera brukarane. Meiner statsråden at det erstattar dei folkevalde organa som før hadde ansvar?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-05-29:
Det er bra at statsråden uttrykkjer engasjement. For min del vil eg understreka den uroa som eg føler i forhold til kronikarane, og vil be han følgja opp. Eg er i så måte ikkje roa av dei svara som helseministeren så langt har gitt på fleire andre spørsmål i denne spørjetimen, for han synest å vera tilfreds med dei midlane som han no har tildelt føretaka. Det er vitterleg eit faktum at her gir føretaka beskjed om kutt i eksisterande tilbod. Det gir endå større grunn til uro når det gjeld kronikarane, for det er ofte dei som kjem i bakleksa. Eg vil be statsråden visa engasjement ikkje berre i ord, men òg i handling, og då må han gjera langt meir enn han har gjort til denne tid med å setja seg inn i korleis kronikarane no opplever den faktiske situasjonen i forhold til føretaka.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
«Sigøyneres tradisjonelle levesett innebærer utstrakt reisevirksomhet. Fortsatt finnes sigøynere i Norge som reiser i sommerhalvåret. I denne gruppen er det barn som ikke går på skole. Trolig snakker vi om mellom 30 og 70 barn. Disse trenger opplæring slik at de blir i stand til å delta i samfunnet. Hva vil statsråden gjøre for å sikre sigøynerbarn i Norge opplæring, og hvordan vil hun gå frem for å oppnå dette?»
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Eg vil takka statsråden for svaret. Eg har som stortingsrepresentant og dermed som ombod hatt samtalar med menneske som har fortalt at dei aldri har gått på skule, at dei ikkje kan lesa og skriva, og at dei har hatt store vanskar i livet, ikkje minst for å skjula sitt handikap. Dei fleste av desse var godt vaksne menneske, og dette er altså eit resultat av tidlegare tiders synder. Det er urovekkjande, synest eg, at det også i 2002 er born som fell utanfor, med dei problema som det vil medføra. Vi veit kva ansvar foreldra har, men i siste instans er det samfunnet sitt ansvar å gje desse borna undervisning. Rom- og romanifolket sine born er ofte på reise også utanfor Noreg. Kan undervisningsministeren tenkja seg eit nordisk samarbeid om kontrollert heimeundervisning for desse borna, eventuelt med reisande lærarar?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-05-29:
Eg er veldig glad for det svaret. Det er heilt klart at saka er krevjande, men den er også avgrensa i omfang. Fleksibilitet er det vi må satsa på vidare. No er det slik at ny teknologi ofte gjev nye moglegheiter – statsråden sa litt om det. Sjølv om sigøynarar lever på tradisjonelt vis, har teknologien også nådd dette samfunnet i nokon grad. Eg er glad for at statsråden trur – slik som eg trur – at det er mogleg å nå born og unge via nettet og gje adekvat opplæring. Det finst også gode læremiddel for basisfag, som kunne lyfta utsette born ut av kunnskapsunderskotet. Dette var vel meir ein kommentar enn eit spørsmål, men eg synest ein må bruka heile breidda for å oppnå den fleksibiliteten som er nødvendig for å nå desse borna, slik at vi ikkje får vaksne utan basiskunnskapar i framtida.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-29:
Alle barn som bor i Norge, har en rett og en plikt til grunnskoleopplæring. Retten til grunnskoleopplæring inntrer når det er sannsynlig at barnet skal være i Norge i mer enn tre måneder. Plikten til grunnskoleopplæring begynner når oppholdet har vart i tre måneder. Dersom foreldre eller den som har ansvaret for barnet, forsettlig eller uaktsomt er skyld i at barnet har fravær fra opplæringen, kan vedkommende straffes med bøter. Det er Statens utdanningskontor i det enkelte fylke som fører tilsyn med at kommunen følger opplæringsloven, herunder barns rett og plikt til opplæring. Skolesystemet i Norge er likevel ikke i tilstrekkelig grad tilpasset familier som har en utstrakt reisevirksomhet. St.meld. nr. 15 for 2000-2001, Nasjonale minoritetar i Noreg, er behandlet i Stortinget. På bakgrunn av denne meldingen har Kommunal- og regionaldepartementet opprettet et samordningsutvalg for nasjonale minoriteter, der bl.a. Utdannings- og forskningsdepartementet er representert. Utvalget skal i løpet av høsten fremme forslag om flere konkrete tiltak overfor nasjonale minoriteter, herunder skoletiltak overfor rom- og romanifolket. Jeg vil forsikre meg om at den problemstillingen representanten Apelthun Sæle reiser, tas opp i dette samordningsutvalget. For øvrig kan jeg opplyse at ett av de konkrete tiltak som er nevnt i stortingsmeldingen om nasjonale minoriteter i Norge, er å vurdere om IKT i kombinasjon med skolestøttet kontaktnett i aktuelle områder kan tilpasses opplæringsbehovet hos rom- og romanifolket, som er på reise deler av året. Når utvalgets innstilling foreligger, vil denne bli nøye vurdert bl.a. i Utdannings- og forskningsdepartementet. Både vurderingen og iverksetting av eventuelle tiltak må skje i nært samarbeid med rom- og romanifolket selv.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-29:
Jeg er enig med representanten Apelthun Sæle i at dette er viktig. Vi vet at utdanning og kunnskap er viktig for alle, og disse barna, som er uskyldige, kan senere i livet komme til å oppdage det. Da kan det kanskje føles for sent. Også disse har naturligvis krav på tilpasset opplæring. Vi må vel si at det er mer krevende å gi denne gruppen tilpasset opplæring enn mange andre grupper. Men på den annen side er dette en nokså liten gruppe, som det fremkommer av det spørsmålet som er stilt. Jeg mener også at vi i dag har muligheter for mer fleksible opplæringsformer, som burde kunne gjøre det mulig for oss å utvikle den fantasi og kreativitet som skal til for å kunne gi et godt tilbud. Ideen om å bringe dette opp i nordisk samarbeid skal jeg ta med meg. Jeg skal om ikke lenge treffe mine nordiske kolleger, og skal allerede da uformelt ta opp spørsmålet om dette er noe vi kunne kikke nærmere på i nordisk sammenheng.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-29:
Jeg tar med meg disse rådene og disse ideene, og kan kanskje bare legge til at dette er ikke de eneste barna som er på reise deler av den tiden de går på skolen. Mange barn av utestasjonerte foreldre f.eks. benytter seg av informasjons- og kommunikasjonsteknologi for å holde kontakt med norsk opplæringsvirksomhet. Jeg tar med meg disse ideene og vil komme tilbake til dette i lys av den utvalgsinnstillingen som jeg nevnte i mitt svar.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-29:
La meg først slå fast at skolen har plikt til å sørge for trygge forhold og et godt læringsmiljø for elevene. For å følge opp denne plikten mener jeg det er viktig at skolene har et internt ordensreglement. Dette reglementet bør være klart og tydelig, ikke til å misforstå, utarbeidet i samarbeid med elever og foreldre, lærere og skoleledere og håndheves når det brytes. Alle i skolen, både lærere, elever og foreldre, må vite hva som er akseptabel atferd. Ordensreglementet kan variere over tid og mellom skolene, men må selvsagt fastsettes innenfor de rammene som følger av opplæringsloven, og de reglene som gjelder generelt i det norske samfunnet. I et ordensreglement kan man f.eks. liste opp gjenstander som ikke tillates medbrakt eller brukt på skolen, som f.eks. mobiltelefoner, våpen eller – for den saks skyld – godterier, samt redegjøre for de sanksjoner/reaksjoner som vil ledsage et regelbrudd. Uansett reglement er det etter min mening klart at enhver har rett, og plikt, til å hindre straffbare handlinger. Virkemidlene man benytter, må imidlertid stå i rimelig forhold til den straffbare handlings grovhet og rettes mot den som har forgått seg, og i skolesammenheng normalt ikke rettes mot hele klassen eller skolen. Jeg er derfor ikke enig i de påstander som fremkommer i bladet «Utdanning». Både ut fra gjeldende lov- og regelverk, et eventuelt skolereglement og sunn fornuft, vil jeg legge til, mener jeg at skolens ansatte kan gripe inn og fjerne synlige eller lett tilgjengelige våpen eller andre farlige gjenstander fra elevene. Der det er mer vage mistanker, f.eks. om hvilke elever som kan være involvert, må man, som ellers i samfunnet, overlate til politiet å foreta ransaking og beslag. Jeg har registrert at det er skapt usikkerhet i skolen om disse spørsmålene. Jeg har derfor igangsatt arbeidet med et eget rundskriv som vil gjøre dette klarere, og som presiserer de forhold jeg har nevnt ovenfor, og som kan være i bruk fra skolestart i høst.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-29:
Nå mener jeg at det svaret jeg avgav i sted, også er i samsvar med jusen. Jeg er klar over at det kan være jurister som kan mene noe annet, men vi er vel ikke helt ukjent med det fenomenet at jurister kan ha ulike oppfatninger. Jeg mener altså at jeg gav et svar som ikke bare gikk på sunn fornuft, men som også er forankret i lov- og regelverk, og som i tillegg kan og bør forankres i et skolereglement. Sunn fornuft kom nærmest på toppen av jusen. For øvrig er jeg enig med representanten Sortevik i at hvis vi i arbeidet med dette rundskrivet finner ut at det er vanskelig å gi klare retningslinjer om hva slags skolereglement man kan ha på svært viktige områder – man må jo si at dette med våpen er svært viktig – bør vi eventuelt ta initiativ også lovveien dersom det skulle være nødvendig. Men vår tolkning er at slik loven nå er, slik opplæringsloven er, og slik man har anledning til å utforme skolereglementet, er man på trygg juridisk grunn dersom man gjør som jeg sier, altså griper inn og fjerner «synlige eller lett tilgjengelige våpen eller andre farlige gjenstander fra elevene». Det å gå til uadressert ransaking forholder seg nok annerledes, men jeg tror ikke det er de problemstillingene de angjeldende lærere og skoler har tatt opp.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-29:
Nå har vi i og for seg jurister i Utdannings- og forskningsdepartementet også, men det er en relativt normal prosedyre at dersom man beveger seg inn på lovområder, er det også en kontakt med Lovavdelingen. Jeg kjenner ikke akkurat prosedyrene for hvorledes man gjør det ved utarbeidingen av rundskriv, men jeg tar med meg dette rådet, og jeg skal sørge for at det vi sender ut, skal være patent.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-05-29:
Jeg har følgende spørsmål til utdanningsministeren: «Jeg viser til oppslag i bladet «Utdanning» av 12. mai 2002 om kurset «Hverdagsjuss for skoleledere» der det fremkommer at skolens ansatte ikke har rett til å foreta beslag av bl.a. farlige gjenstander fra elever. I forhold til opplæringslovens bestemmelser om ordensreglement, og ikke minst i forhold til de praktiske ordensproblemer som ansatte i dagens skole stilles overfor, representerer denne begrensningen en stor utfordring. Hva vil statsråden gjøre for å avhjelpe denne situasjonen?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-05-29:
Jeg takker for svaret. Vi kan fort bli enige om hva som er «sunn fornuft», men det styrker åpenbart handlinger basert på sunn fornuft dersom jusen også er på fornuftens side. Jeg er derfor glad for at vi iallfall kan få en form for opprydding gjennom et rundskriv. Men hvis det rundskrivet bærer frem noenlunde de samme synspunkter, etterlater det fortsatt en uavklart situasjon i forhold til jusen spesifikt. Det bør etter min mening foretas en opprydding som også klargjør og omfatter hva som er juridisk mulig, slik at dersom det oppstår situasjoner hvor dét blir satt på spissen, bør det for alle ansatte i skolen, både skoleledere og lærere, være avklart på den måten at de føler seg på trygg juridisk grunn hvis de mener det er grunnlag for å foreta beslag, uavhengig av gjenstand. Det er også et selvstendig poeng at det virkemiddelapparatet som lærerne må bruke, bør være juridisk avklart, slik at de i sin rollemodell faktisk ikke opptrer i strid med eller på kant av gjeldende lovgivning.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-05-29:
Et tilleggsspørsmål til slutt: Vil man i utformingen av rundskrivet også samarbeide med Lovavdelingen i Justisdepartementet, slik at man gjør sitt ytterste for å avklare eventuelle uklarheter knyttet til lovgrunnlaget for å gå til beslag? Jeg har lyst til å minne om at vi snakker om ganske ulike typer gjenstander – mobiltelefoner kan være av de relativt uproblematiske. Når vi beveger oss langs en akse videre mot våpen – kniver og slagvåpen – er vi inne i en helt annen og langt mer alvorlig problematikk.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-29:
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til utviklingsministeren: «Fattigdomsbekjempelse er et uttrykt prioritert område for norsk utviklingspolitikk og for Verdensbankens PRSP-programmer(strategidokument for reduksjon av fattigdom) (strategidokument for reduksjon av fattigdom) Vil Regjeringen jobbe for at fattigdomsbekjempelse får hovedprioritet ved bruk av alle verktøy innenfor Verdensbanken og IMF?»
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-29:
Jeg takker for svaret. Jeg synes det er bra at statsråden kommer med et klart svar i forhold til prioritering. Nå er det jo ingen overraskelse at det vil finnes ulike vurderinger av hva slags politikk som fremmer utvikling, og hva slags politikk som fremmer en rettferdig form for utvikling – sikkert også mellom statsråden og meg og mellom ulike miljøer som er opptatt av Verdensbankens og IMFs politikk. Jeg er likevel interessert i å utfordre statsråden på det, for vi har jo sett mange anklager i forhold til Verdensbanken som har gått på at det nettopp finnes en slik motsetning, mellom en politikk som fremmer en liberalisering av økonomien og en politikk for fattigdomsbekjempelse. Ser statsråden at det kan være den type motsetninger, og er det områder hun ønsker å gripe fatt i i forhold til å gi fattigdomsbekjempelse en aktiv hovedprioritet?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-29:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg kunne til slutt tenke meg å stille statsråden et lite tilleggsspørsmål om hva hun ser for seg at Regjeringen kan gjøre for å komme de som nå kommer med kritikk av Verdensbankens politikk, i møte, og hva slags tiltak Regjeringen kan treffe for å fange opp den type kritikk. For hvis Regjeringen skal etterleve de målsettingene som utviklingsministeren her gir til kjenne, må man jo ha et aktivt apparat for å fange opp slike eventuelle interessemotsetninger som kan komme. Så hva slags tanker har man om oppfølgingen av det?