Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-04-06:
Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at han så det som sin oppgave å kombinere den interessebaserte og den moralske dimensjon i norsk utenrikspolitikk. Dessverre ser vi av og til at denne kombinasjonen ender opp som den dobbeltmoralske dimensjon i norsk utenrikspolitikk. Det aller grelleste eksemplet på norsk dobbeltmoral har vi fått gjennom avsløringene av at norske oljepenger investeres i landmineproduksjon. Norge har gått i bresjen for forbud mot landminer, men vi går likevel ikke av veien for å tjene penger på landmineproduksjon. Men det finnes også andre eksempler på dobbeltmoral i vår internasjonale opptreden: Norge vaier med miljøfanene, men er selv en klimaversting ved at vi ikke tar det nasjonale ansvaret som vi burde for å redusere våre CO2-utslipp. Norge er i det ene øyeblikket glassklar motstander av atomvåpen, for så å være med og erklære at atomvåpen er nødvendige deler av NATOs forsvar. Den dobbeltmoralske dimensjonen i norsk utenrikspolitikk mener SV vi bør klare oss uten. Norge kunne også være mer konsekvent i vår politikk når det gjelder å kritisere menneskerettighetsbrudd. SV har tidligere pekt på at vi burde ha en klarere linje bl.a. når det gjelder kritikk av Tyrkia. Menneskerettighetssituasjonen i Tyrkia burde utelukket at Norge på noen måte kunne selge forsvarsmateriell til landet. Utenriksministeren varslet en USA-strategi i sin redegjørelse. Det er helt klart behov for å avklare norsk strategi i forhold til USA i starten på en ny presidentperiode, og det med en president som etter 100 dager har rukket å terge på seg langt flere enn SV. Det vi har sett til nå av utenrikspolitikk fra president Bush sin side, bekymrer SV. Det er urovekkende når det meldes at Bush-administrasjonen har satt i gang en prosess for å bygge ned samarbeidet med Russland. Bush ser ut til å ville stramme til og kjølne politikken i forhold til sin forgjenger på en rekke områder. Vi har sett det de siste dagene i forholdet til Kina, og det er signalisert en annen tone overfor Nord-Korea. Bush har også gitt klarsignal for storsatsing på byggingen av et omfattende rakettforsvar. Det er forhåpentligvis et understatement når utenriksministeren sier at Regjeringen fortsatt har en rekke kritiske spørsmål til amerikanske planer om å utvikle et rakettforsvar. Fra SVs side mener vi det er helt nødvendig å uttrykke seg i langt klarere ordelag om disse planene. Det er uansvarlig av USA å ville trumfe gjennom sitt rakettforsvar, koste hva det koste vil ikke bare i dollar, men også i form av politiske kostnader. Selv om det er tvilsomt om et slikt rakettforsvar noen gang vil kunne la seg realisere teknisk, og dette i så fall ligger mange år fram, ser vi allerede i dag de politiske kostnadene i form av et kjøligere forhold mellom øst og vest, og vi har grunn til å frykte en ny rustningsspiral. Med vår plassering geografisk har vi svært stor interesse av at ikke dette forholdet kjølner ytterligere. Utenriksministeren la stor vekt på forholdet til Russland i sin redegjørelse, og viste til at vi har et sammensatt forhold til Russland. Det er vel ingen tvil om at det vil virke positivt på vårt forhold til Russland dersom Norge klart tar avstand fra de amerikanske rakettforsvarsplanene. Et annet trekk ved Bush-administrasjonen som opprører oss kraftig, er den ansvarsfraskrivelsen som USA nå gjør i forhold til klimaproblemene. Det er både pinlig og farlig når Bush sår tvil om drivhuseffekten og sammenhengen mellom CO2 og drivhuseffekten. De amerikanske holdningene til Kyotoprotokollen gir et klart signal om at USA akter å være seg sjøl nok, fortsette å bruke en uforholdsmessig stor del av jordas samlede ressurser og bidra tilsvarende mye til globale miljøproblemer. Framtidige levekår for millioner av mennesker avhenger av at klimaarbeidet kommer på skinner igjen, og at USA forstår at deres ansvarsfraskrivelse ikke kan aksepteres. Den norske USA-strategien må innebære at Norge opptrer som en kritisk alliert. Vi må tørre å si ifra, utfordre USA og kritisere USA. Uten mot til å utfordre USA vil Norge få en puslete rolle i FNs sikkerhetsråd. Det vi har sett så langt, varsler ikke bare godt i så måte. Uansett hvordan de ulike partiene i denne salen ønsker at Norge skal forholde seg til USA, kan vi være enige om at dette forholdet er viktig, og SV vil derfor fremme forslag om at Regjeringen legger fram sin USA-strategi til behandling i Stortinget, på samme måte som vi har fått oss forelagt Europa-politikken. For kort tid siden la USA ned veto for første gang på fire år i FNs sikkerhetsråd mot at det skulle sendes ubevæpnede observatørstyrker til Midtøsten. SV mener at Norge burde markert sitt syn på dette ved å stemme for den aktuelle resolusjonen. Det undergraver FN og arbeidet for å skape en internasjonal rettsorden at ikke Sikkerhetsrådet opptrer konsekvent, men lar enkelte land slippe unna med menneskerettighetsbrudd, slik vi mener Israel får gjøre. I den svært kritiske situasjonen i forholdet mellom Israel og palestinerne var det noe påfallende at ikke utenriksministeren brukte mer tid på Midtøsten i redegjørelsen. Det var også påfallende at de setninger han brukte på dette temaet, ble brukt til å forklare hvorfor Regjeringen ikke klarere har kritisert israelsk voldsbruk. Utenriksministeren hevdet at Norge i FN har tatt klar avstand fra overdreven voldsbruk. Vel og bra, men det har blitt lagt like mye merke til at Norge ikke har kritisert – som f.eks. at Norge i oktober stemte avholdende til en resolusjon som kritiserte Israels voldsbruk, i generalforsamlingen. Utenriksministeren har sagt at en ikke kan fordømme fram en fred i Midtøsten. Det er selvsagt riktig. Men like lite som det kan bygges fred ved fordømmelser, kan det bygges fred ved at en stilltiende aksepterer Israels voldsbruk og okkupasjon. Det kan heller ikke bygges fred ved at en forhandler bort palestinske rettigheter. Norge har lagt stor vekt på rollen som tilrettelegger i fredsprosessen. SV mener at tiden er inne for en klarere Midtøsten-politikk basert på menneskerettighetene, den humanitære folkeretten og de rettigheter som FN har slått fast gjennom en rekke resolusjoner. Det er svært beklagelig at FN er spilt helt ut på sidelinjen i Midtøsten, og jeg vil gjerne spørre utenriksministeren om hva som er alternativet til et større FN-engasjement for å dempe voldsbruken. Hva mener Regjeringen bør gjøres, og hvilke initiativ vil Norge ta for på nytt å forsøke å få til at FN kan spille en rolle? I den tiden Norge har sittet som medlem av Sikkerhetsrådet, har dagsordenen vært mye preget av situasjonen i Irak. Regjeringen har omsider innrømmet at sanksjonene mot Irak har vært mislykkede, og at de rammer urettferdig. Jeg minner om at i debatten om utenriksministerens redegjørelse for Stortinget i november i fjor påstod utenriksministeren at «i dag er det ingen begrensninger for innkjøp av mat, medisiner, utstyr til utdanning, landbruk og vannforsyning til Irak». Etter dette har også utenriksministeren innsett at det ikke var tilfellet, men at en rekke produkter har vært holdt tilbake av uholdbare grunner. Det er grunn til å ha et visst håp om at det nå skal skje en positiv utvikling i Irak-politikken, men det gjenstår å se hvilke endringer det vil bli oppslutning om, og hvilken betydning disse endringene vil ha. I Sikkerhetsrådet må Norge også stille det grunnleggende spørsmålet om økonomiske sanksjoner er veien å gå både i tilfellet Irak og i en rekke andre tilfeller. Spørsmålet er om ikke økonomiske sanksjoner først og fremst er til hjelp for dem som innfører dem, ved at vi føler at vi dermed virkelig slår et slag for rettferdigheten. Er det mulig at det snarere er økt kontakt som kan føre til at en setter i gang nødvendige politiske prosesser i land som bryter med internasjonale spilleregler og undertrykker sin egen befolkning? Når det gjelder Europa-politikken, får Stortinget rikelig anledning til å debattere den i sammenheng med behandlingen av Europa-meldingen. La meg bare si at det ville være en fordel om utenriksministeren for framtiden valgte å si omtrent det samme her inne i salen, som han sier til pressen i vandrehallen. Det ville også være en fordel om Regjeringen var bedre samsnakket slik at statsministeren og utenriksministeren er enige om når det eventuelt kan bli aktuelt å fremme en norsk EU-søknad. Utenriksministeren varslet at han vil komme tilbake til Stortinget før sommeren for å redegjøre for status i WTO-forhandlingene og forberedelsene til Ministerkonferansen i Qatar. Da vil Stortinget også få anledning til å ta opp de posisjoner Norge bør innta. La meg derfor bare si at vi fra SVs side forutsetter at Regjeringen posisjonerer Norge slik i disse forhandlingene at vi støtter opp om de fattige landenes interesser, og at vi bidrar aktivt til å demme opp for en utvikling der det blir presset fram økt konkurranseutsetting og privatisering i offentlig sektor. Jeg tar opp det forslaget SV har lagt fram.