Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-01-26:
Det er av vital nasjonal betydning at vi sikrer et nasjonalt eierskap over viktige deler av norsk næringsliv. Dette er viktig av økonomiske grunner, men det er også viktig for en nasjons selvfølelse. På samme måte som vi er stolte når vi vinner OL-gull i langrenn eller vinner Melodi Grand Prix, er vi også stolte når Statoils skilt lyser langs E4 i Sverige. Og nasjonalstoltheten ble skuffet da Freia – et lite stykke Norge – ble solgt ut. Jeg skal imidlertid villig innrømme at bildet er mer komplisert, for jammen er vi også stolte når ABBs norske avdeling blir tildelt viktige oppgaver på konsernnivå, og vi blir skuffet når Kværner flytter til London. Så er da kanskje ikke nasjonalstoltheten bare knyttet til hva vi eier, men også til hva vi får til her hjemme. Utenlandske investeringer har vært av fundamental betydning for den velstandsutvikling vi har sett i Norge. Det gjelder ikke minst den første utbyggingen av vannkraftressursene i begynnelsen av dette århundre og utbyggingen av petroleumsressursene i den senere tid. Både Hydro og Elkem er selskaper som er etablert ved hjelp av utenlandsk kapital og kompetanse. Vi har mange eksempler på at utenlandske eiere har vært helt avgjørende for nyskaping og næringsutvikling, og slik vil det også være i framtiden. På mange områder vil utlendingene ha større industriell kompetanse og kan se muligheter vi selv ikke ser. I slike tilfeller kan etablering av ny eller utvikling av eksisterende virksomhet derfor forutsette at man klarer å trekke til seg såkalt kompetent kapital fra utenlandske kilder. Innslag av utenlandske eierinteresser kan også være av betydning for å sikre markedsadgang og markedskanaler. Vi må derfor ikke i utgangspunktet se utenlandsk kapital som en trussel, men som et verdifullt tilfang. Til tross for den nytte vi kan ha av utenlandsk kapital, er det mitt syn at det er av vital betydning å sikre et nasjonalt eierskap. Vi må ha en rimelig bredde av internasjonalt konkurransedyktige bedrifter som har sin strategiske hjemmebase i Norge. Det betyr at bedriften har vesentlige deler av sine hovedkontorfunksjoner her, at den strategiske og markedsmessige utvikling skjer her og at sentrale deler av forsknings- og utviklingsinnsatsen skjer her. Det vil ofte også kreve at viktige deler av produksjonsvirksomheten skjer her. Dette forutsetter ikke nødvendigvis at bedriften er norsk eid. Bedrifter, som ABB, som legger vesentlige deler av sine strategiske og kunnskapsmessige funksjoner innen et nærmere avgrenset forretningsområde til Norge, vil kunne være like viktige aktører i et norsk industrielt miljø som norskeide foretak. Imidlertid vil det normalt være en nær sammenheng mellom eierskapet og lokaliseringen av hovedkontorfunksjonene. Derfor er en bredde av norskeide bedrifter viktig. De to svenske økonomene Stevrin og Uhlin har imidlertid pekt på noe viktig. Det bidrar mer til norsk velstand dersom en utenlandsk eier ber en fabrikk i Norge om å utføre funksjoner som krever og skaper kunnskap, ny læring og ny teknologi, enn om en norsk eier ber en utenlandsk fabrikk om det samme. Det viktige er ikke hvem som eier hva, men hvem som lærer seg å gjøre hva, sier Stevrin og Uhlin. Dette er selvfølgelig et meget viktig poeng. Eierskapet er ikke alene avgjørende. Det er selvfølgelig en sammenheng mellom tilgangen på kapital og muligheter for nasjonalt eierskap. Arbeiderpartiets regjeringer satte i verk en rekke tiltak for å styrke kapitaltilgangen. Jeg har merket meg at det såkalte Egenkapitalutvalget ledet av Hermod Skånland ikke fant grunn til å foreslå ytterligere skattemessig stimulering av husholdningenes sparing i aksjer. Utvalget pekte imidlertid på flere særnorske forhold som påvirker husholdningenes sparing. Større vekt på bolig- og eiendomsskatt i forhold til formuesskatt ville etter utvalgets mening kunne stimulere husholdningene til å spare mer i bank eller aksjer. Dette er en viktig observasjon, som Stortingets flertall dessverre har oversett. Den viktigste kilden til egenkapital i næringslivet er imidlertid den sparing som finner sted i bedriften selv, den delen av overskuddet som holdes tilbake for å styrke egenkapitalen. Det beste og mest effektive tiltaket for å sikre bedriftene tilstrekkelig egenkapital er derfor en politikk for et mer lønnsomt næringsliv. Arbeiderpartiregjeringen satte i verk en rekke tiltak for å oppnå det. Jagland-regjeringens eierskapsmelding ville dessuten bidra til å supplere næringslivets egen innsats med tiltak som kan styrke bedriftene økonomisk, miljømessig og teknologisk. Det er viktig at vi har private investorer med industriell kompetanse som er villig til å satse. Det kan være viktig for utviklingen i de bedriftene de vil satse i. Det er imidlertid naivt å tro at det alene er gjennom aksjer eid av norske privatpersoner vi kan sikre et nasjonalt eierskap i våre større konsern. For det første blir jo de børsnoterte selskapene stadig større gjennom egenvekst og fusjoner. Mulighetene for at enkeltpersoner skal kunne ha dominerende eierposisjoner blir derfor stadig vanskeligere. Hvor finner vi de private kapitalmiljøene som eventuelt skal gi sikkerhet – og jeg understreker sikkerhet – for et langsiktig, stabilt norsk eierskap? Det finnes noen, men de finnes ikke i tilstrekkelig omfang. Staten bidrar i dag til å sikre nasjonalt eierskap i viktige deler av norsk næringsliv. Det er imidlertid flere av våre store industrikonsern som kan være utsatt for oppkjøp fra utlandet. Vi bør derfor ha et åpent forhold til at staten kan gå inn på eiersiden også i andre store konsern enn i dag. Det er ikke dermed sagt at staten må sitte på store aksjeposter; også mer avgrensede investeringer kan bidra til å sikre det nasjonale eierskapet. Både små og store foretak kan måtte vurdere å oppgi nasjonalt eierskap for å kunne håndtere strukturendringer og forbli internasjonalt konkurransedyktige. Også utenom Petroleumsfondet har vi en betydelig offentlig finansiell formue. Denne voksende offentlige formuen gir mulighet til å styrke det langsiktige og kompetente eierskapet i norsk næringsliv. Arbeiderpartiet mener derfor at det bør etableres flere kompetente, offentlige forvaltermiljøer med ulike oppgaver og interesseområder, slik Folketrygdfondet, Bankinvesteringsfondet og SNDs egenkapitaldivisjon har i dag. Det må være selskapsdannelser som hver for seg ikke blir for store, og som opererer uavhengig av hverandre. Samtidig må de få tilstrekkelig selvstendighet slik at en unngår rollekonflikter, og slik at direkte eierandeler i aksjeselskaper ikke forvaltes av departementer eller direktorater. Dette kan skje gjennom Jagland-regjeringens forslag om et investeringsselskap hvor staten går sammen med private interesser om offensive investeringer i næringslivet. Samtidig som vi på denne måten bruker offentlig kapital til å sikre nasjonalt eierskap, er det viktig at vi har med oss erkjennelsen av hvor viktig det er at internasjonale konsern legger strategiske og kunnskapsmessige funksjoner til Norge. Vi bør derfor etter mitt syn holde åpent for at det kan være i norsk interesse også å ha en – om enn begrenset – eiermessig tilknytning mellom Norge og slike konsern. Enkelte er redd for en maktkonsentrasjon hos staten. Det skal man være seg bevisst. Jeg er imidlertid ikke så bekymret for det, bl.a. fordi det statlige eierskapet er spredt på ulike eierforvaltere som kan ha til dels ulike interesser. Det neste motargumentet som høres, er at det blir eierløse bedrifter som styres av administrasjonen, og hvor ingen stiller krav. Ja, mon tro om styret og ledelsen i DnB og Kreditkassen opplevde det slik da Statens Bankinvesteringsfond krevde 50 pst. utbytte? Et tredje argument er at staten møter seg selv i døra. Dette er et ankepunkt man selvfølgelig må ta alvorlig. Jeg kjenner departementene så vidt godt at jeg vet at man er pinlig nøye med det. Ikke desto mindre kan det være et problem at enkelte ikke har tilstrekkelig tillit til at norske departementer er nøye i slike sammenhenger. Ved å etablere investeringsselskap bygd på partnerskap mellom privat og statlig kapital, vil disse innsigelsene bli mindre fordi statens deltakelse blir indirekte. Kort sagt: Jeg kan ikke se hvordan private eiere alene kan sikre tilstrekkelig trygghet for langsiktig nasjonalt eierskap. Derfor bør staten kunne gå inn på eiersida også i andre foretak enn der hvor staten i dag er eier. Men det bør organiseres gjennom selskapsdannelser som hver for seg ikke blir for store, og som opptrer uavhengig av hverandre, og gjerne i partnerskap mellom staten og private. På denne måten må vi sikre utviklingen av norsk næringsliv gjennom et samspill mellom norsk og utenlandsk kapital, og vi må sikre nasjonale eierinteresser gjennom en kombinasjon av privat og statlig kapital. Med andre ord, vi må legge til rette for et samspill uten frykt verken for utlendinger eller for staten.