Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-03:
I denne saken er det en flertallsinnstilling og et mindretallsforslag. Jeg går ut fra at flertallsinnstillingen, fra Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Venstre, vil bli begrunnet av dem selv. Jeg skal begrunne Fremskrittspartiets og mindretallets syn i denne saken. Retten til individuell plan i sosialtjenesteloven som ble vedtatt 1. januar 2009, fanger ikke opp de forhold som forslagsstillerne ønsker. Gjeldende lovverk har et bestemt innhold som skal sikre samarbeid, samhandling og koordinering av ulike tjenester. Det er med andre ord ikke en plan for individuell oppfølging. Dagens lovverk stiller heller ikke krav til når en individuell plan skal foreligge. Fremskrittspartiet mener at en samhandling hvor en gir individuell oppfølging raskt samt et krav til deltakelse, vil føre til at flere får sin situasjon avklart. I svarbrev fra arbeids- og inkluderingsminister Dag Terje Andersen til arbeids- og sosialkomiteen skriver statsråden: «Telemarkforskning-Bø gjennomførte i 2005–2006 en undersøkelse av praksis ved bruk av økonomisk stønad og vilkår i sosialtjenesten, rapport nr. 232 2006. Rapporten viser at sosialtjenesten bruker vilkår i utstrakt grad. Rapporten viser videre at vilkår benyttes overfor alle typer av stønadsmottakere. Unge stønadsmottakere er den gruppen det hyppigst stilles vilkår til, dernest følger innvandrere og langtidsledige. Bruken av vilkår ser ut til å øke i følge rapporten.» Når det fra statsrådens side vektlegges at bruken av vilkår ser ut til å øke, er dette riktig om man studerer rapporten fra Telemarksforsking Bø rent kvantitativt. Om en derimot vurderer tiltakenes kvalitet, er det tydelig at de vilkår som brukes hyppigst, ikke bidrar til å øke jobbsannsynligheten i nevneverdig grad, noe som også framkommer i Telemarksforsking Bøs konklusjon i rapporten, hvor det står: «Vi ser med andre ord at sosialtjenesten har utstrakt bruk av vilkår, men dette er hovedsakelig vilkår som krever relativt lite av klientene.» Dette viser at mange kommuner stiller krav, og at bruken er økende. Siden flere og flere kommuner stiller krav, legger vi til grunn at dette gir gode resultater for samfunnet og for den enkelte bruker. Innføringen av kvalifiseringsprogrammet har ført til lovfestet plikt for alle kommuner til å tilby programmet, men dette er ikke fulgt opp med noen lovfestet plikt for den enkelte til å delta i programmet. I samme svarbrev skriver statsråden: «Jeg er enig med forslagsstillerne i at det er ønskelig og viktig å stille krav til mottagerne av økonomisk sosialhjelp og at de skal få nødvendig oppfølging. Det kan bidra til å beholde oppslutning om ordningen i befolkningen, men ikke minst kan det være viktig for stønadsmottakeren ved at vilkårene kan virke kvalifiserende og bidra til at den enkelte kommer ut av en stønadssituasjon.» Likevel konkluderer statsråden med at det ikke er hensiktsmessig å lovfeste kravet til aktivitet. Det virker på meg noe underlig. Hensikten med representantforslaget er ikke at alle skal ha kvalifiseringsprogram med egen stønad, men at alle skal ha en lovfestet rett til individuell plan for oppfølging og en generell aktivitetsplikt. Dette understøttes også av det faktum at det er et meget høyt antall mennesker som mottar økonomisk sosialhjelp som hovedinntektskilde, eller som eneste inntektskilde. For disse gruppene vil en lovfestet rett til individuell plan etter tre måneder, i kombinasjon med en generell aktivitetsplikt, bidra til å korte ned stønadsavhengigheten og øke jobbsannsynligheten. Ordningen med krav til aktivitet er frivillig. Dette fører til at ordningen varierer fra kommune til kommune, og fra kontor til kontor, noe som virker uhensiktsmessig og uheldig. Jeg tar derfor opp de forslagene som jeg har referert til.