Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-02-05:
La meg gi utenriksministeren honnør for en grundig redegjørelse, som bekrefter og fastholder de hovedlinjer som FN og NATO og skiftende norske regjeringer har bygd på når det gjelder Afghanistan. Dagens debatt er kommet i stand fordi Kristelig Folkeparti 5. desember fikk bred oppslutning om sitt forslag om at Regjeringen skulle legge fram for Stortinget en mer samordnet plan for innsatsen i Afghanistan. Det er dette som er tema for dagens debatt. Spørsmålene rundt det fatale angrepet på Serena Hotel i Kabul i forrige måned, vil Stortinget komme tilbake til når resultatet av de interne gjennomgangene av hendelsen er lagt fram. Det er flere grunner til behovet for dagens debatt. Afghanistan er en alvorlig utfordring for verdenssamfunnet. Skal vi lykkes i å gi landet en bedre framtid, må den internasjonale innsatsen for statsbygging, samfunnsutvikling og sikkerhet både styrkes og bli bedre koordinert. Norge må bidra konstruktivt i internasjonale fora hvor vi er med og drøfter den helhetlige strategien. Norge må dessuten ha en gjennomtenkt og omforent plan for sin egen innsats. Det må være klarhet om Regjeringens politikk. Derfor måtte dette spriket innad i regjeringspartiene i Norge avklares. Det kan ikke være slik at SV-delen av Regjeringen både er for og mot Norges deltakelse i den såkalte krigføringen som den rød-grønne regjeringen står for, ifølge kritiske SV-politikere. Utenriksministerens tale i dag var prisverdig avklarende. Kristelig Folkeparti har konsekvent understreket at konflikten i Afghanistan ikke kan løses ved militære midler alene. Dette krigsherjede og lutfattige landet trenger en omfattende gjenoppbygging og en politisk prosess som kan gi befolkningen forbedrede levevilkår, trygghet og håp. Derfor vil jeg først rette søkelys mot behovet for sosial og økonomisk utvikling - og spesielt bistandens rolle. Internasjonal innsats må samordnes bedre, både mellom givere og i forhold til afghanske myndigheter. Kristelig Folkeparti har konsekvent etterlyst en bedre samordning av norsk og internasjonal innsats. Det ønsket deler de fleste. Bistandseffekten blir bedre når mange hjelpetiltak er godt samordnet. FNs koordinerende rolle må styrkes. Det er i disse dager to år siden Afghanistans myndigheter, FN og verdenssamfunnet ble enige om det såkalte Afghanistan Compact, et rammeverk for koordinert samarbeid med sikte på å fremme fred, utvikling og menneskerettigheter i landet. Vi må bygge videre på dette, og se til at det fungerer i praksis. Bistanden må økes. Kristelig Folkeparti har lenge talt for en opptrapping av den sivile bistanden til Afghanistan. Den økning utenriksministeren skisserer, har selvsagt vår støtte. Det som kanskje undrer oss litt er at den ikke var tydelig lagt inn og presentert allerede i statsbudsjettet for 2008. Sammen med infrastrukturen og helse er utdanning de tre prioriterte innsatsområdene i Afghanistan Compact. Fra Kristelig Folkepartis side vil vi videreføre Norges prioriterte innsats for skoleutbygging. Ikke minst er det viktig for å gi jentene en sterkere stilling. Det vil også forbedre grunnlaget for folkeopplysning, demokratisering og kunnskap om menneskerettigheter. Slik sett vil det kunne gi bedre muligheter på sikt for den politiske prosessen Afghanistan står overfor. Allerede på Bonn-konferansen i 2002 ble det lagt en plan for den politiske reformprosessen i Afghanistan, og den er fulgt opp - med valg av president og av folkevalgte forsamlinger. I 2004 trådte en ny grunnlov i kraft. La meg framheve tre politiske hovedutfordringer i dagens situasjon. Den første er statsbygging og afghanisering, som flere har vært inne på. Valget av afghansk regjering var løfterikt, men regjeringen har ennå liten myndighet og gjennomføringsevne rundt om i landet. Det begrenser folks tiltro til sentralmyndighetene som en effektiv myndighetsutøver, noe som igjen gir spillerom for andre maktgrupperinger rundt i provinsene. Styrket kompetanse og makt til de afghanske myndigheter er nå strategisk viktig, både for å få til praktiske resultater og for å styrke tiltroen til og oppslutningen om folkevalgte organer. Den andre hovedutfordringen er at også rettsstaten og menneskerettighetene må styrkes. Om grunnloven er det mye bra å si, men rettsvesenet er ikke uavhengig og ikke kompetent nok til å følge opp. Dette ser vi eksempler på i bruken av dødsstraff når folk bare gjør bruk av sine menneskerettigheter. Vi husker dødsdommen mot en som konverterte fra islam til kristen tro. Han reddet livet ved å bli sendt ut av landet. Nå er en journaliststudent dømt til døden for å ha brukt sin ytringsfrihet. Slike nedslående eksempler har sammenheng med tradisjon og en indre spenning i grunnloven. I grunnloven artikkel 3 står det at ingen lov skal være imot islamsk lov, dvs. Sharia. I artikkel 7 fastslås det imidlertid at staten skal underordne seg internasjonale konvensjoner. Forståelsen for trosfrihet og for ytringsfrihet er ikke rotfestet i rettssystemet. Her trengs det tidlig og klar tale. En kan vel ikke akkurat si at norske myndigheter i den siste saken er et eksempel på det. Den tredje hovedutfordringen er at politiske forsonings- og inkluderingsprosesser må styrkes. En del lokale ledere med ulik tilknytning til Taliban-bevegelsen er trukket med i politiske valg og prosesser. Karzai-regjeringen ønsker å inkludere flere som er trøtte av vold og krig, og som ser at deltakelse i demokratiske prosesser er et bedre alternativ. Slike afghanske fredsprosesser må oppmuntres, men ikke på en slik måte at de undergraver stillingen til den valgte regjeringen i landet. Både de politiske prosessene og det sosiale og økonomiske utviklingsarbeidet er avhengige av tilfredsstillende sikkerhet. Det er så krevende at FNs sikkerhetsråd bad NATO ha ledelsen av de internasjonale stabiliseringsstyrkene. FN hadde gode grunner til det. Når FN har bedt NATO om å lede stabiliseringsstyrkene, må Norge selvsagt støtte det. Jeg er glad for at utenriksministeren bygger på denne NATO-beslutningen, og ikke leker med SV-tanker om å ødelegge robustheten i stabiliseringsinnsatsen ved å gå imot at NATO, med sin kompetanse og sin kapasitet, utfører dette arbeidet i samsvar med FNs mandat. Norge må bidra aktivt i stabiliseringsarbeidet. Våre soldater gjør en krevende og verdifull jobb, som afghanske myndigheter verdsetter høyt. Det skaper dessverre uklarhet når SVs partileder, Norges finansminister, sier at det er for mange vestlige soldater i stabiliseringsstyrkene, samtidig som hun støtter utsending av enda flere norske - vitterlig vestlige - soldater i ukene som kommer. Også på dette punkt er utenriksministerens redegjørelse i dag avklarende. Tillitskapende tiltak mellom soldatene og lokalbefolkningen er viktige, og Norge må konsekvent understreke betydningen av at militære operasjoner planlegges slik at sivile tap unngås i størst mulig grad. Det er Taliban og Al Qaida som har terror mot sivile som sitt varemerke. De internasjonale styrkene må vise seg forskjellige fra disse elementene, og de må følge folkerettens retningslinjer. Talibans nye strategi er nettopp å skape frykt ved bruk av veibomber og gjennom selvmordsaksjoner mot sivile, som f.eks. lærere og utenlandske gjester. Det har, tragisk nok, også kostet norske borgere livet. Både Afghanistans befolkning og verden for øvrig er tjent med at Afghanistan ikke på ny blir et arnested for internasjonal terrorisme. Derfor er besluttsomhet og klar vilje til å bidra på lang sikt så viktig. Det viktigste med debatten her i dag, slik jeg ser det, er at Regjeringen så tydelig og avklarende gir uttrykk for den linje som er forankret i FN-mandatet, i NATOs ansvar når det gjelder ISAF, og i den helhetlige strategi for å bygge det sivile samfunn. Det Stortinget har vært vitne til i dag, er at også regjeringspartiet SV fullt ut har sluttet seg til norsk Afghanistan-politikk, også til den militære del. Vi får håpe at dette ikke bare gjelder SV her i salen, men at det også gjelder SV utenfor denne salen. Det er viktig at det vi gjør, har bred støtte i Stortinget. Etter redegjørelsen å dømme har denne politikken forpliktende støtte fra alle partier i den regjering som nå fullt ut er ansvarlig for norsk Afghanistan-politikk. Stortinget står samlet bak denne politikken.