Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-06-14:
Først bare for ordens skyld: Det kan virke som om Rise ikke har tatt seg tid til å lese innstillingen. I innstillingen er det referert til en rekke forslag som ikke fremsettes her, men som fremsettes i innstillingen til revidert nasjonalbudsjett som behandles på fredag. Så litt redelighet i debatten tror jeg vi alle hadde stått oss på. Forventningene til stortingsmeldingen om nye rammebetingelser for olje- og gassvirksomheten var høye. Regjeringens egne talsmenn var selv med på å skru opp forventningene. Men den viktigste årsaken til at mange så frem til stortingsmeldingen, er det store behovet for konkrete tiltak som kan bringe ny optimisme inn i industrien. Stortingsmeldingen ble varslet etter at oljeprisen hadde falt ned mot 10 dollar fatet, og etter de første signalene om kraftig fall i prognosene for investeringer på norsk sokkel. Samfunnet vårt og økonomien er sårbar for store svingninger i petroleumsvirksomheten. Lavere inntekter fra petroleumsvirksomheten betyr at det kan settes av mindre penger til fremtidige pensjoner, og mindre penger til andre gode formål. Lavere investeringstakt på sokkelen betyr også færre oppdrag for leverandørindustrien, og dermed rammes mange lokalmiljøer av økt arbeidsledighet. Dette er kanskje de mest håndfaste konsekvensene, men realiteten er at ringvirkningene kan bli store også for det øvrige samfunns- og næringsliv, fordi store deler av landbasert industri direkte eller indirekte er involvert i petroleumsvirksomheten. I den sammenheng er det særlig viktig å huske at Norge innenfor petroleumsrettet industri har bygd opp en kompetanse og skaffet seg et teknologisk fundament som i internasjonal sammenheng ligger i aller fremste rekke. Mangelen på strategi og konkrete tiltak i stortingsmeldingen betyr at Regjeringen i praksis har blåst «faren over». Og hadde problemene i petroleumsvirksomheten utelukkende vært knyttet til den lave oljeprisen, kunne det kanskje ha vært grunnlag for en slik tilnærming. Men realiteten er at oljeprisfallet har avslørt, fremskyndet og forsterket andre, underliggende problemer i oljevirksomheten og i norsk oljepolitikk. Internasjonalt er vi vitne til ganske dramatiske endringer i petroleumsvirksomheten. Konkurransen øker både mellom selskapene og mellom de land som ønsker å trekke til seg investeringer. Flere land har nå åpnet sin sokkel for utenlandske selskaper. Skal vi også i fremtiden være sikret at utenlandske selskaper vil investere både kapital og kompetanse på norsk sokkel, må sokkelen være konkurransedyktig. Det må med andre ord være like attraktivt å investere her som andre steder. De strukturelle endringene og den økende konkurransen påvirker norsk oljepolitikk. I tillegg har vi også en rekke andre utfordringer: Norsk sokkel har vært preget av store funn og høye inntekter. Nå er vi kommet over i en mer moden fase med mer marginale funn.En uheldig incentivstruktur med bl.a. særlig høy marginalskatt, romslige avskrivningsregler og store statlige eierandeler har ført til redusert fokusering på kostnadskontroll, med store overskridelser som resultat.Mens andre land har gitt petroleumsindustrien lettelser, har sentrumsregjeringen foreslått forverrede rammebetingelser ved de fleste korsveier.Mens petroleumsindustrien f.eks. på britisk sokkel møter færre barrierer og mindre reguleringer, opprettholdes det særnorske reguleringsregimet.Mens oljeselskaper verden over privatiseres, tviholder stortingsflertallet på den statlige eierdominansen. Ingen hadde forventet at disse utfordringene skulle løses utelukkende med denne stortingsmeldingen, men det må tas skritt i riktig retning. Man kan undres om Regjeringen og sentrumspartiene ikke ser, eller ikke vil se, at vi er inne i et tidsskille hvor de politiske og strategiske valgene kan bli avgjørende for petroleumsindustrien. I en situasjon hvor det er behov for lederskap, setter Regjeringen og sentrumspartiene seg på sidelinjen. Det ser vi bl.a. i den innstillingen som behandles i dag, hvor sentrumspartiene har valgt isolasjon. Både når det gjelder virkelighetsbeskrivelse og forslag til løsninger, har sentrum valgt en annen vei enn stortingsflertallet, bestående av Høyre, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Stortingsflertallet kan tvinge igjennom nødvendige vedtak, men det reduserer forutsigbarheten når Regjeringen er på kollisjonskurs med stortingsflertallet på et så viktig område som petroleumspolitikken. Det er behov for en strategi som kan bringe petroleumsvirksomheten over i en ny fase. Vi har et unikt utgangspunkt hva gjelder naturressurser og kompetanse. Norge kan utvikles til å bli en ledende europeisk energinasjon, og det burde være mulig å samle både industrien og det politiske miljø om en strategi som kan virkeliggjøre denne visjonen. Skal Norge bli en ledende europeisk energinasjon, må vi også ha ambisjoner om å skape ledende europeiske energiselskaper. Da må selskapene få utviklingsmuligheter og rammebetingelser som øker deres konkurransedyktighet. Som politikere må vi erkjenne at internasjonaliseringen, med økende internasjonal konkurranse, felles konkurranseregler og full kapitalmobilitet, har ført til at gamle styringsredskaper ikke lenger er effektive. Vi kan like det eller mislike det, men det er realiteten. Det betyr ikke at politikken er parkert og at markedet råder, men at virkemidlene må tilpasses den nye virkeligheten. Fremfor å demonstrere maktesløshet må vi markere hva politikken kan gjøre noe med. Utfordringen er å sikre at vi om 10 til 15 år fortsatt har solide norske oljemiljøer med hovedkontor i Norge, og at norsk sokkel fortsatt er et attraktivt investeringsområde. Prosessen rundt Saga Petroleum de siste ukene gir ingen klare signaler om det politiske retningsvalget. Prosessen har synliggjort faren for rolleblanding når staten både har eierinteresser, er konsesjonsgiver og kontrollør. Verken energiministeren eller næringsministeren har håndtert denne saken med særlig stø hånd. Men det som kanskje er mest bekymringsfullt, er at sentrumspartiene og Arbeiderpartiet signaliserer at staten skal bruke milliarder av skattebetalernes penger for å øke statens eierandel i Hydro dersom selskapet får kjøpt Saga. Da sitter vi igjen med mindre mangfold, mindre konkurranse og mer stat på norsk sokkel. Det vil være å ta to skritt tilbake. I dag er statens direkte og indirekte eierskap i petroleumsvirksomheten på rundt 80 pst. Det er svært høyt sammenlignet med andre vestlige land og ingen god garanti for kreativitet, dynamikk og kostnadsfokusering i bransjen. Høyre vil ha en bedre balanse mellom private og statlige interesser. Spørsmålet om delprivatisering av Statoil står på den politiske dagsorden. Høyre mener at det haster med en politisk avklaring om Statoils fremtidige eierskap. Utsettes dette valget, kan vi risikere at Statoil blir hengende etter og ikke blir i stand til å utnytte de mulighetene som internasjonaliseringen av oljebransjen og sammensmeltingen av de europeiske energimarkedene skaper. Det er nå den fremtidige olje- og energibransjen er i støpeskjeen. Det er bakgrunnen for at Høyre ønsker en prinsippavgjørelse om delprivatisering av Statoil allerede i løpet av 1999. Det helstatlige eierskapet er blitt en hemsko for selskapets videre utvikling. I innstillingen peker Høyre på en rekke forslag som bør gjennomføres, både på kort og noe lengre sikt. Vi er glad for at det er blitt flertall for å inkludere offshoresektoren i det nasjonale kvotesystemet og å pålegge Regjeringen å redusere eller fjerne produksjonsavgiften for å bringe frem prosjekter allerede i høst. Videre pålegges Regjeringen å forberede en revisjon av petroleumsbeskatningen. Vi er imidlertid både skuffet og overrasket over at Arbeiderpartiet ikke har vært villig til å redusere CO2-avgiften allerede nå i høst. Høyre foreslår å redusere CO2-avgiften med 30 pst. I beste fall er det dobbeltkommunikasjon Arbeiderpartiet har bedrevet når Stoltenberg og Jagland med skyhøy sigarføring kritiserer sentrumsregjeringen for handlingslammelse, samtidig som Arbeiderpartiet selv stemmer imot å redusere CO2-avgiften – stikk i strid med anbefaling fra LO, fra industrien, fra TBL og fra ECON. Retorikken står ikke helt i stil med innholdet, for å si det forsiktig. Det er behov for en ny og mer markedsrettet oljepolitikk, preget av mindre regulering og mer marked, mindre stat og mer privat, en oljepolitikk som er mindre byråkratistyrt og mer åpen og fleksibel.