Inge Lønning (Høyre), 2007-02-06:
Pasientjournalen er et bokstavelig talt livsviktig hjelpemiddel i helsevesenets arbeid. Derfor er det grunn til å understreke at innfallsvinkelen med denne interpellasjonen ikke primært er å peke på alle de farer og problemer som knytter seg til lagring av sensitiv informasjon. Det dreier seg i like høy grad om å sikre systemer og arbeidsrutiner som kan garantere at informasjonen er tilgjengelig på det nødvendige tidspunkt og på det riktige sted. Det finnes ganske mange undersøkelser som dreier seg om feilbehandling og uhell i spesialisthelsetjenesten. Hvis man regner ut fra de tall man opererer med i internasjonal forskning, dreier dette seg om mange tusen tilfeller årlig i norske sykehus. Hvor stor andel av disse uhellene og feilbehandlingene som skyldes mangelfullt informasjonsgrunnlag for dem som iverksetter behandlingstiltak, vet vi ikke sikkert, men det er grunn til å anta at en ikke ubetydelig andel henger sammen med at den nødvendige informasjon ikke er tilgjengelig på det kritiske tidspunkt og på det sted hvor den skulle ha vært tilgjengelig. I et moderne høyspesialisert helsevesen er det langt flere kategorier av personale som kommer i inngrep med den enkelte pasient, enn det var før. Slik sykehusvirksomheten er organisert, vil det også være langt større utskiftning av personale til enhver tid, noe som gjør at det blir flere og flere som har behov for å få tilgang til den informasjon som er lagret underveis i et pasientforløp. Overgangen fra papir til elektronikk innebærer selvfølgelig mange tekniske fordeler. Det gjør det langt enklere å lagre store mengder av informasjon enn det var før, og det gjør det fremfor alt enormt mye enklere å transportere informasjonen raskt og effektivt. Det skaper også helt nye muligheter for å transportere informasjon mellom sykehus i ulike landsdeler. Når det gjelder kvaliteten på pasientbehandlingen, er naturligvis alt dette et fremskritt. Samtidig har disse tekniske fremskritt, i likhet med alle andre tekniske fremskritt, også en bakside: Muligheten for misbruk vil også øke. Jo mer informasjon som lagres om den enkelte pasient, desto større er også mulighetene for misbruk dersom informasjonen havner andre steder enn den skulle. Vi har hatt en del tilfeller som har skapt medieoppslag i løpet av det siste året. Jeg skal bare nevne noen overskrifter. Aftenposten skrev i mai 2004 under overskriften «Ansatte snoker i pasientjournaler» om tilfeller som gjaldt Universitetssykehuset i Nord-Norge. Direktøren ved universitetssykehuset, Knut Schrøder, uttalte seg meget klart og tydelig om at problemet hadde et betydelig omfang, og at han hadde iverksatt nye rutiner og tiltak ved sykehuset for å sikre seg mot fremtidig misbruk fra de ansattes side. I Helserevyen var det et oppslag i mai i fjor under overskriften «For enkelt å snoke i pasientjournaler i Bergen». Det refererer seg til en sak hvor Datatilsynet, det lokale helsetilsynet i Hordaland og Statens Helsetilsyn i fellesskap avgav en meget kritisk rapport til Helse Bergen, hvor de pekte på flere alvorlige feil og mangler. Det ble påpekt at de elektroniske pasientjournalene ikke er forsvarlig vernet mot innsyn fra ansatte som ikke har legitimt behov for opplysningene. Det ble påpekt at systemet med etterkontroll av hvem som har vært inne og slått opp i en pasientjournal, ikke er tilstrekkelig. Det ble påpekt at etterkontrollen heller ikke kan erstatte en avgrensning av tilgang på forhånd i forhold til personale som ikke skulle ha slik tilgang. Det ble videre påpekt til sist i rapporten: «Det er grunn til å anta at slike problemer også finnes i andre helseforetak fordi den dårlige sikringen av taushetsbelagte opplysninger er knyttet til oppbyggingen av datasystemene, som er dårlig tilpasset en organisering der helsepersonell arbeider på tvers av post, seksjon og avdeling.» Senest i forrige måned hadde vi nyhetsoppslag i mediene om lignende problemer knyttet til Ahus. Det er grunn til å tro at de nyhetsoppslagene som når mediene, bare er å ligne med toppen av isfjellet. Jeg ser to store utfordringer. Den ene er å se til at de datasystemene, de tekniske løsningene som velges, er så sikre som mulig. Der vil rimeligvis det enkelte helseforetak kunne tenkes å havne i en skvis mellom hensynet til kostnader, hva som er kostbare løsninger, og hva som er billigere tekniske løsninger. Men på dette området burde det være klart at det er nødvendig å bruke de ressursene som skal til, for å sikre seg de beste og sikreste tekniske løsningene. Dette kan ikke være et område for å spare penger. Det andre er spørsmålet om personalet har klare nok retningslinjer, og om det er innarbeidet gode nok rutiner for å hindre at pasientopplysninger kommer på avveier. Begge deler, både det å sikre optimale tekniske løsninger og det å sikre at personalet har klare instrukser, er i utpreget grad et ledelsesansvar. Mitt spørsmål til statsråden er om hun kan garantere at dette ledelsesansvaret virkelig blir tatt så alvorlig som det har krav på. Det vil si at de som sitter som ledere ved de enkelte sykehus og i de enkelte helseforetak, legger tilstrekkelig stor vekt på dette, både når de velger tekniske løsninger, og når de utdanner og etterutdanner de forskjellige kategorier av personale. Det er nå engang slik at hele vårt store helseapparat hviler på en stilltiende tillitskontrakt mellom lege og pasient, og den tillitskontrakten består i at pasientene skal kunne stole 100 pst. på at de opplysninger pasienten gir fra seg, og de opplysninger legen fremskaffer gjennom helseundersøkelser, ikke blir brukt til noe annet enn det overordnede formål å sikre at pasienten får den best mulige behandling. Hvis det gjennom medieoppslag oppstår inntrykk av at det er en betydelig grad av usikkerhet forbundet med det å bli behandlet ved norske sykehus, er det helt åpenbart til skade for grunnforholdet mellom pasient og helsearbeidere. Derfor er det et særdeles viktig anliggende å sørge for at kvaliteten på behandlingen av pasientdata er så god som det overhodet er mulig å få den.