trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-03-31:
I denne saken er det et stort flertall, alle unntatt SV, som står bak innstillingens tilråding. Jeg leser det også dit hen at det er enighet i komiteen, fra alle partier, om at det skal være en svært høy terskel for å frita stortingsrepresentantene fra plikt til å møte. SV faller ned på en annen konklusjon enn resten av komiteen, og SV fremmer således forslag 3 B og 3 C, slik det framkommer i innstillingen. Jeg antar at SV selv vil begrunne sitt syn nærmere, på samme måte som de andre partiene. Bakgrunnen for forslaget er at det i spesielle tilfeller har blitt gitt langvarig permisjon til enkeltrepresentanter. Situasjoner har oppstått der representanter har villet tiltre stillinger som ikke kan kombineres med det å være stortingsrepresentant. Det er fremmet tre alternative forslag hvor vilkårene for fritak er forskjellige. Det mest liberale alternativet har ingen andre vilkår enn at representanten selv søker om fritak. Det mest restriktive alternativet går ut på at fritak kun gis dersom dette er av nasjonal interesse. Det tredje alternativet gir Stortinget en viss frihet til selv å fastsette vilkårene. Komiteen har lagt stor vekt på at stortingsvervet er en grunnlovfestet plikt. Det er i utgangspunktet ikke mulig for personer som er valgbare, å motsette seg valg. Utgangspunktet er at alle som er valgbare, plikter å ta imot et valg som stortingsrepresentant. Forslaget om å muliggjøre fritak for å møte på Stortinget kan etter flertallets, inkludert Kristelig Folkepartis, syn bidra til å svekke bevisstheten om den forpliktelse det innebærer å være stortingsrepresentant. Det må legges stor vekt på det ansvaret en representant er pålagt etter Grunnloven. De samme forslagene som vi behandler nå, ble fremmet i 2008. De fikk heller ikke da nødvendig flertall da de ble behandlet i plenum i 2010. Jeg vil dessuten gjøre oppmerksom på at forslagene den gang faktisk av en samlet komité ble vurdert til å være på grensen eller over grensen til ikke å være i tråd med Grunnlovens ånd. Stortingsrepresentantene har en forpliktelse som er forankret i Grunnloven. Det er derfor etter mitt syn ikke riktig om Stortinget selv i etterkant av et valg kan innvilge fritak etter søknad. Det mest liberale alternativet vil i praksis fjerne plikten til å motta valg som stortingsrepresentant. Vervet som stortingsrepresentant må fortsatt være en borgerplikt for dem som velges. I likhet med flertallet i komiteen mener jeg derfor at dagens regelverk i praksis fungerer godt. Det gjelder også i de få spesielle unntakssituasjoner som kan oppstå. Komiteens tilråding er derfor at forslagene ikke bifalles.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-03-31:
I de senere årene har stortingsrepresentanter flere ganger blitt beskikket som statssekretærer. Eksempler på dette har vi fra regjeringer med ulik politisk farge. Forslagsstillerne viser til at den som tiltrer som statssekretær, automatisk må tre ut av Stortinget og først kan gjeninntre dersom han eller hun får avskjed i løpet av valgperioden. På begge punkter innebærer ordningen at en annen statsmakt, regjeringen i dette tilfellet, får direkte innflytelse på Stortingets sammensetning. Dermed blir den kontrollerte instans med på å bestemme hvordan kontrollinstansen skal settes sammen. Jeg har forståelse for at dette kan ha noen betenkelige prinsipielle sider ved seg. Jeg merker meg at forslagsstillerne vurderer det dit hen at dagens praksis innebærer et avvik fra den grunnlovfestede og prinsipielt sett grunnleggende ordning, at det er velgerne og ikke den utøvende makt som skal bestemme Stortingets sammensetning. Jeg ser at dette er en relevant problemstilling. Samtidig må vi spørre oss om hvorvidt situasjonen er slik at det reelt sett er behov for å ta et såpass radikalt grep som en grunnlovsendring vil være. Det har blitt presisert at det samme problemet ikke vil være stede når en stortingsrepresentant blir utnevnt til statsråd. Det er jeg helt enig i. Forslagsstillerne viser til at vi i disse tilfellene, på en helt annen måte, er i kjernen av det konstitusjonelle systemet. Statsrådene har en rett, og i praksis også en plikt, til å møte i Stortinget. Statsrådene har konstitusjonelt og parlamentarisk ansvar for regjeringens og departementenes virksomhet. Det er statsråden som svarer overfor Stortinget. Forslaget tar altså sikte på å stenge den mulighet som i dag finnes for å hente statssekretærer fra Stortinget. Dette begrunnes bl.a. i et demokratiperspektiv. Det kan være ulike syn på hvor stort praktisk problem dagens ordning representerer. Men prinsipielt er jeg helt enig i at dagens ordning kan gi regjeringen mulighet til å påvirke personsammensetningen i Stortinget. Et hensyn som taler imot grunnlovsforslaget, er at regjeringsapparatet i dag får tilgang på landets dyktigste og mest kompetente personer. Rekrutteringsgrunnlaget bør være bredest mulig. Jeg tror imidlertid det er bred enighet om at problemet foreløpig er meget lite, og skulle det utvikle seg til å bli et større problem, får en mulighet til å komme tilbake til spørsmålet. Kristelig Folkeparti forstår, og har i og for seg sympati for, forslagsstillernes intensjon, men vi mener det ikke er behov for å grunnlovfeste et absolutt konstitusjonelt hinder. Derfor anbefaler vi at dagens ordning videreføres. Men som det tydelig framgår av merknadene i innstillingen, og som jeg igjen vil understreke, forutsetter vi at det utøves et politisk skjønn som tilsier en viss moderasjon i å rekruttere statssekretærer fra Stortinget.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-03-31:
Det er i år 111 år siden det ble holdt folkeavstemning om Norge fortsatt skulle være et kongedømme etter unionsoppløsningen i 1905. Grunnlovsforslaget vi behandler i dag, handler om å be regjeringen om å forberede en ny folkeavstemning med tanke på å endre styringsform fra monarki til republikk. Argumentene som anføres, er at dagens monarki er en fortidslevning fra et autoritært styre, en anakronisme som egner seg dårlig som demokratisk symbol. Selv om det ikke har vært folkeavstemninger om fortsatt kongedømme på de årene som har gått siden 1905, har det vært gjort mange meningsmålinger som har målt befolkningens innstilling til statsformen i Norge. I en av de siste var det bare ca. 20 pst. som svarte at de ønsket innføring av republikk, mens 70 pst. ønsket å beholde monarkiet. En så høy andel av mennesker som er positive til monarkiet, forteller oss at kongehuset har en sterk folkelig legitimitet. Som innbygger i Norge føler man på ingen måte at monarkiet er utenfor de folkevalgtes kontroll. Kongehuset løser de oppgavene det er satt til. Vi har fått et moderne monarki, som ikke på noen måte representerer et presserende samfunnsproblem. Monarkiet er tvert imot uttrykk for historiebevissthet og skaper lange linjer, som kan være gode å ha for et land og en befolkning. Argumentene om monarkiet som anakronisme i et demokratisk samfunn synes vanskelig å få øye på, slik vi opplever kongedømmet fungere i vårt land. Faktum er at det vi har i dag, er et konstitusjonelt innskrenket monarki, med folkelig mandat og demokratisk kontroll. Fra vårt ståsted, i Kristelig Folkeparti, kan vi derfor ikke se at det å fjerne monarkiet vil bety noen utvidelse av folkestyret. Kongehuset arbeider langs de lange linjer. Et kongehus slik vi har det i Norge, er med på å bygge en nasjonal identitet, som faktisk er både under og over det politiske nivået. Det er mange gode grunner til at samfunn i rask endring trenger noen lange linjer og tradisjoner. Det norske monarkiet representerer etter vårt syn noen viktige historiske tradisjoner som skaper stolthet og identitet, virker samlende og samtidig er godt forankret og underlagt demokratisk, folkevalgt kontroll. For Kristelig Folkeparti er det derfor ikke aktuelt å støtte det framlagte forslaget i saken.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-03-31:
Når jeg nå ber om ordet, er det på bakgrunn av det representanten Kolberg sa om at EMK står over loven, altså: står over Grunnloven. Det må i beste fall være en upresis uttalelse. EMK har sine bestemmelser, EMK har sitt verdigrunnlag, og Norge har tatt opp i seg mye. Men i mitt første innlegg sa jeg at «Stortingets handlefrihet må ellers verdsettes i forhold til forståelsen av bl.a. internasjonale konvensjoner», og at «Senterpartiet vil altså arbeide mot en unødvendig innsnevring av Stortingets handlefrihet». Jeg kan ikke være enig i det utsagnet som representanten Kolberg kom med, at EMK står over Grunnloven i den forstand at det som EMKs aktverdige personer til enhver tid legger i det som der ligger, automatisk skal bli den forståelse som også Norge skal følge. Dette er et dynamisk forhold, det er et handlingsrom, og det er vesentlig at Det norske storting innenfor de internasjonale forpliktelsene opptrer slik at en velger løsninger som er tilpasset vår situasjon og våre internasjonale forpliktelser.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-03-31:
Dette har vært en enkel sak for Senterpartiet, og jeg slutter meg til det som er sagt tidligere. Stortingsvervet er en grunnlovfestet plikt. Det er unntak ved sykdom og andre presserende personlige grunner. Det er nødvendig, og det er sjølsagt korrekt. Senterpartiet ønsker ingen liberalisering av den praksis som er, snarere tvert imot. Det å tre tilbake fra Stortinget og gå over i World Economic Forum eller å gå inn i bistandsarbeid synes vi ikke det er rett å gi fritak fra Stortinget for. De som stiller til valg for å representere sitt fylke og sitt parti på Stortinget, må være 100 pst. motivert til å utføre vervet. Det er det ansvaret som ligger i det. Det må ikke være slik at partier kan bruke et navn taktisk, slik som det er sagt av andre her også, for derved å øke sin oppslutning, og at vedkommende så trer tilbake av en grunn som ikke er grunnleggende avgjørende viktig. Det er også et punkt om at en ikke ønsker en liberalisering som kan muliggjøre press fra eget parti for å få personer til å tre tilbake, så derfor er vi veldig klare på at forslaget ikke skal bifalles.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-03-31:
Jeg vil si at denne saken egentlig er den mest spesielle av de forslagene vi behandler her i dag, spesiell på den måten at grunnlovsforslaget er framsatt av stortingsrepresentanter fra samtlige partier i forrige periode, representert ved Arbeiderpartiets Dag Terje Andersen, tidligere stortingspresident Per-Kristian Foss, på daværende tidspunkt med lang fartstid i kontrollkomiteen, Dagfinn Høybråten, tidligere leder og sentral i Kristelig Folkeparti og Snorre Serigstad Valen, SVs nåværende nestleder. Det var vel ingen som ved siste stortingsvalg forestilte seg annet – når det var en slik bukett av personer med fartstid og med tillit som foreslo en slik klar formulering – enn at vi skulle komme i den situasjonen at det ikke blir grunnlovsendring på dette punktet i dag. Jeg understreker det jeg har sagt i flere innlegg, behovet for å ta dette mer seriøst. Representanten Tetzschner var inne på statssekretærenes rolle. Jeg er enig i at det er et viktig tema som bør diskuteres, men som også representanten sa, er det ikke noe tema her i dag, for Stortinget kjenner bare statsråden, og en statssekretær er en person som er en hjelpende hånd til statsråden – en sentral hjelpende hånd, en hjelpende hånd som har prokura på fellesskapets vegne. Men det er uinteressant for Stortinget, for vi kjenner bare statsråden. Den utvikling som dette grunnlovsforslaget skulle stoppe, var nettopp at det blir mer og mer vanlig at stortingsrepresentanter blir utnevnt til statssekretærer – 89 i tallet så langt. Av dem er halvparten utnevnt etter år 2000, etter Bondevik I-regjeringa. Det er altså en utvikling som jeg vil si så sterkt at er en ukultur i forhold til det som er den kontrakt som den enkelte stortingsrepresentant har med sine velgere når en stiller til valg og blir valgt. En skal da delta med sin arbeidskraft her. Hvis en ikke blir statsråd, er det her en skal være. Det er uaktuelt å gå inn som statssekretær. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet og Venstre er sammen med Senterpartiet om en merknad og forslaget som representanten for Fremskrittspartiet har tatt opp, og som vi i Senterpartiet støtter. Vi mener at vi må forebygge en slik utvikling som jeg nå har beskrevet, og som vi ikke ønsker. Vi anbefaler at dagens praksis ikke videreføres. Representanten Kolberg sa at hvem som skal rekrutteres til regjeringsapparatet, vil kunne bli begrenset ved dette, og at det kan oppfattes som konkret urimelig. Det vil jeg si er ganske spesielt. En bør med seg sjøl avgjøre hvilken rolle en skal ha. Jeg synes ikke det er urimelig å ha sin rolle her i salen dersom en ikke er beskikket til statsråd. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet og Venstre er sammen med Senterpartiet om grunnlovsforslaget som handler om alternativ 2 A, slik at ny § 14 får et nytt annet ledd, hvor det da kort og fyndig heter: «Stortingsrepresentanter kan ikke utnevnes til statssekretærer.»
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-03-31:
I motsetning til flere tidligere saker er vi i hvert fall her i den reale situasjonen at det er tre fremskrittspartirepresentanter som fremmer grunnlovsforslag, og at Fremskrittspartiet i sin tilråding går inn for at det forslaget skal vedtas. Det er altså samsvar mellom hva som ble sagt før valget, og hva en gjør nå. Forslaget har imidlertid fått altfor liten oppmerksomhet. I det hele tatt vil jeg si at grunnlovsforslag får altfor liten oppmerksomhet med hensyn til den avgjørende betydning som det har, og det må vi gjennom diskusjonene prøve å rette opp i. Representanten Tom Holthe sa at det var tilfeldige utslag av valgordningen. Jeg vil påstå at det vil være svært vanskelig å sikre at prosenter blir representanter med et representativt demokrati når en har sperregrense, eksempelvis. Det vil bestandig være utslag her som kan diskuteres. Spørsmålet er da om det temaet som vi nå diskuterer, med arealfaktor, er rettferdig for å korrigere det hovedprinsippet som alle er enige om, nemlig én person, én stemme. Arealfaktoren skal korrigere for manglende nærhet til beslutningene i Stortinget, og jeg vil så varmt som jeg kan, gi min tilslutning til det som representanten Martin Kolberg sa, at den ordningen vi har, har medvirket til at Norge er det Norge vi kjenner. Det vil innebære en dramatisk glidning vekk fra det som i hvert fall arbeiderbevegelsen og Senterpartiet har stått last og brast om i mange år, nemlig jambyrdige forhold og like tilbud fra velferdstjenester og fra storsamfunnet når det gjelder de mennesker som vil utnytte hele territoriet som heter Kongeriket Norge. Dette ville, dersom det hadde blitt vedtatt, innebåret en dramatisk sentralisering av makt, og jeg vil si det at det er flere stortingsrepresentanter som burde kjenne landet sitt bedre, burde reise mer i landet. Jeg var så heldig nå å erfare Finnmark i påsken i embets oppdrag og reiste fra Olderdalen til Havøysund i snøføyke. Det er noe som gjør inntrykk på en søring, og som viser her hvor vesentlig det er at Nord-Norge er representert sånn som det er i dag. Forslaget vil jo innebære at Nord-Norge mister 5 av 20 stortingsrepresentanter. For Finnmark blir det en reduksjon på hele tre stortingsrepresentanter – fra fem til to. Vi ser det enorme området som heter Finnmark, med de enorme naturressurser som er der, og den utvikling som skjer, hvor naturressursene i veldig liten grad kommer Finnmarks befolkning og kystfiskeriene til gode – så var det behov for endringer, burde endringene være sånn at Finnmark burde vært bedre representert, ikke dårligere representert i Stortinget. Jeg vil derfor så sterkt jeg kan argumentere for at forslaget fra Fremskrittspartiet avvises, og jeg regner med at Fremskrittspartiet i sin frimodighet reiser Nord-Norge på kryss og tvers og forfekter dette her. Det er et forslag som vil innebære at ikke minst fiskerne i Nord-Norge vil bli dårligere representert, en gruppe mennesker som allerede i dag har for få talspersoner for å fremme sine interesser, og det ser vi ut fra hvordan verdiene blir fordelt mellom kystbefolkningen og andre interesser.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-03-31:
Jeg vil takke saksordføreren for hans arbeid. Det var først gjennom den revisjonen av mandatfordelingen som skjedde sist, under den rød-grønne regjeringa, at dette spørsmålet kom tydelig fram. Det var svært få som var klar over at de ulike begrepene hadde de konsekvenser som da viste seg. Det er sikkert noen som har sittet i valglovkommisjoner som har vært klar over det, men det har vært veldig lite kommunisert. Det har sjølsagt blitt aktualisert, og det har sjølsagt fått konsekvenser, når vi i Norge har fått flere innbyggere som ikke er norske statsborgere. Og de innbyggerne som ikke er norske statsborgere, bosetter seg ikke jamt over Norges land. En bosetter seg mer i de sentrale strøk enn i distriktene. Det får dermed betydning for sammensetningen av Stortinget, med hensyn til fylker. Sjølsagt er Senterpartiet tilhenger av det representative demokratiet, der en skal representere alle innbyggere. Som tingmann for Buskerud skal jeg sjølsagt representere alle dem på Fjell i Drammen som har tyrkisk statsborgerskap – som bor i Drammen – på lik måte som jeg skal representere dem på Fjell i Drammen som har norsk statsborgerskap. Men saken har den sammenheng at det fører til at vi får en fordeling mellom fylkene som blir annerledes. Etter Senterpartiets syn må vi ha de samme kriterier for hvem som er velgere, hvem som er valgbare, og grunnlaget for fordeling av mandater mellom fylker – altså norske borgere. Statsborgerskap gir ansvar, og det gir retter, og Senterpartiet er veldig nøye med at en her skal beholde det. Det norske statsborgerskapet gir rettigheter, og det gir plikter – og det er det veldig sentrale med å ha det. Så forslaget vårt henger veldig godt sammen. Det er et forslag som de fleste ikke trodde var nødvendig, fordi en hadde en forståelse av hva som lå i begrepet i § 57, at det ikke skulle føre til den utilsiktede virkningen som vi nå har fått. På den bakgrunn vil jeg klart ta opp forslag nr. 1, fra Senterpartiet og Fremskrittspartiet.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-03-31:
Kongedømmet fungerer tilfredsstillende. Kongen skal være samlingsmerke for alle. Kongen skal være konge både for det norske folk og for det samiske folk. Den beste tradisjonen med kongedømmet i Norge er at kongen nettopp solidariserer seg med sitt folk. For å si det tydelig: Konge og kronprins skal derfor opptre både i seilerstøvler og i vanlige gummistøvler for å forstå alle og gjennom innlevelse bedre forstå sitt folks hverdagsliv. En skal delta i det internasjonale arbeidet som Norge står for, og det nasjonale arbeidet. En skal delta på samme måte i det arbeidet som skjer i vår periferi, som i landets sentrum. En skal delta og forstå de ulike yrker – tjenesteyrkene, industriyrkene og primærnæringene. En skal forsøke å få innsikt i hele vårt arbeids- og næringsliv. Det er en rimelig forventning at kongedømmet også har sin forankring i de grunnfestede institusjonene i Norge, eksempelvis vårt offentlige skoleverk. Senterpartiet er for monarkiet og vil stemme mot samtlige grunnlovsforslag om innføring av republikk som styreform i Norge.
Abid Raja (Venstre), 2016-03-31:
Jeg var bare litt usikker på den kjærlighetsbiten som kom opp her, for jeg uttrykte grunnleggende kjærlighet til Grunnloven som sådan. Det er mulig jeg misforsto representanten, men hvis jeg ikke var enig med Arbeiderpartiet eller gjorde det rette ved å vedta bestemmelsen, var det visst en litt merkelig kjærlighet. Det forstår jeg ikke innholdet av. Det er en veldig illiberal måte å praktisere kjærlighet på, for den må jo kunne praktiseres på forskjellige måter. Det at vi ikke vil innføre ny § 115 og dermed uthule Grunnloven som sådan, det er noe vi står for. Men hvis det er slik å forstå at vi kan være glad i Grunnloven først hvis vi gjør det på den måten Arbeiderpartiet vil, føler jeg at vi er på villspor. Tidligere i stortingsperioden stemte vi også ned derogasjonsbestemmelsen, som Arbeiderpartiet kjempet for, og jeg forstår ikke hvorfor Arbeiderpartiet vil tilta seg denne makten og tilsidesette viktige prinsipper i Grunnloven gjennom simple flertallsvedtak.
Abid Raja (Venstre), 2016-03-31:
I avisen Nationen er det i dag en sak om det vi er i ferd med å vedta i dag, og behandler nå. Lokaldemokratiet er bærebjelken i vårt demokrati, og det fortjener å bli grunnlovfestet. Det finner nå sin rettmessige plass. Det at vi nå vil grunnlovfeste dette, er også en hyllest til lokalpolitikere land og strand rundt, til de ytterste distrikt, av det viktige arbeidet man gjør hver eneste dag. Det er avgjørende for vår nasjons utvikling, og ikke minst danner det grunnlaget for vår moderne, norske demokratiske modell. Det er også en anerkjennelse av deres arbeid og viktigheten av lokalpolitikere og lokaldemokratiet. Som representanten Grøvan viste til, har Kristelig Folkeparti, Venstre og Miljøpartiet De Grønne en egen merknad hvor vi understreker at grunnlovfesting av lokaldemokratiet vil stadfeste den viktige rollen lokaldemokratiet har, både historisk, i dag og i framtiden. En grunnlovfesting vil også innebære et vern av lokaldemokratiet og sikre befolkningens muligheter til demokratisk deltakelse og innflytelse. Det har vært brukt som argument mot grunnlovfesting at statens handlekraft vil bli begrenset. Imidlertid vil en grunnlovfesting i seg selv ikke innebære en ny situasjon i forholdet mellom staten og lokale myndigheter. Det begrenser ikke Stortingets handlefrihet, verken når det gjelder muligheten til å løse viktige nasjonale oppgaver eller til å videreutvikle det lokale selvstyret. Vi har et eget forslag som vi kommer til å stemme for i utgangspunktet. Subsidiært vil vi stemme for det forslaget som vil få det nødvendige to tredjedels flertall. Med dette tar jeg opp det forslaget som Venstre står bak sammen med de to øvrige partiene.
Abid Raja (Venstre), 2016-03-31:
Jeg viser til forslaget fra Anders Anundsen, Ulf Erik Knudsen og Øyvind Vaksdal om endringer av Grunnloven § 57(Valgordningen) (Valgordningen) Et annet flertall, alle med unntak av representantene fra Høyre og Fremskrittspartiet, har bemerket at det på ingen måte er sikkert at valgordningen blir mer rettferdig eller representativ dersom landarealfaktoren reduseres eller avskaffes og/eller kun at stemmeberettigede legges til grunn for fordeling av mandater. Det opprinnelige forslaget fra representantene fra Fremskrittspartiet inneholdt i alt elleve ulike variabler for å endre Grunnloven § 57(Valgordningen) (Valgordningen) Jeg har imidlertid en viss sans for prinsippet om at alle stemmer skal telle likt. Forslagsstillerne viser til flere eksempler på hvordan både dagens og tidligere valgordninger har medført en viss skjevfordeling mellom partienes oppslutning i prosent og antall representanter. Jeg mener derfor at det som en forlengelse av den varslede regionreformen vil være naturlig å se på valgordningen på nytt, se på om det fortsatt skal være 19 valgdistrikt eller om valgdistriktene skal følge de nye regionene som eventuelt blir til, og om det i så fall fortsatt vil være naturlig å ha en landarealfaktor som et element i utregningen av antall representanter fra hver region. Ettersom det er et mindretall i saken, regner jeg med at de vil redegjøre for sitt syn. Flertallets anbefaling er at samtlige alternativer av de forslagene som er framsatt, bifalles ikke.
Abid Raja (Venstre), 2016-03-31:
Hvis Trine har bedt om ordet, så …(Latter i salen) (Latter i salen)
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-03-31:
Dette grunnlovsforslaget gjelder endring i § 57 i Grunnloven, og formålet med forslaget er at bare norske borgere skal regnes med i mandatfordelingen til Stortinget. Forslaget kan derfor ses i sammenheng med den forrige saken, som vi akkurat debatterte, som foreslår endringer både i beregningen av innbyggertallet og i arealtillegget for mandatfordelingen. I innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen anbefaler komiteens flertall, som Miljøpartiet De Grønne tilhører, å ikke bifalle forslaget, mot komiteens medlemmer fra Senterpartiet og Fremskrittspartiet, som støtter forslaget. Etter Grunnloven skal i dag fordelingen av stortingsmandater gjøres hvert åttende år, og det er fylkene som er valgdistrikter. Kommunal- og regionaldepartementet offentliggjorde 7. mai 2012 fordelingen som skal gjelde for stortingsvalget i 2017, og til grunn for denne fordelingen av stortingsmandater ligger innbyggertallet i fylket og fylkets areal. Forslaget vi nå debatterer, ville innebære – hvis det ble vedtatt – at det ikke lenger skal være tallet på registrerte innbyggere i et valgdistrikt, men kun innbyggere med statsborgerskap, sammen med valgdistriktets areal, som skal ligge til grunn for fordelingen av stortingsmandater. Forslaget foreslår altså ikke noen endringer i arealtillegget. Forslagsstillerne begrunner forslaget med at det kun er norske borgere som kan stemme ved valg og bli valgt som stortingsrepresentanter, og at det da er uheldig at et annet antall innbyggere utgjør beregningsgrunnlaget for fordelingen av stortingsmandatene. I komiteens merknader understreker flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet og Senterpartiet, at nesten 10 pst. av innbyggerne i Norge er utenlandske statsborgere. Ifølge Statistisk sentralbyrå passerte tallet på utenlandske statsborgere i Norge en halv million i 2014, og de utgjorde dermed 9,9 pst. av folketallet. Flertallet har merket seg at innbyggerne uten norsk statsborgerskap er nokså jevnt fordelt i landet i dag, selv om det er variasjoner. I hovedstaden utgjør utenlandske statsborgere 15,8 pst. av innbyggerne, og utenom Oslo er Rogaland, Akershus, Buskerud og Finnmark fylker med stor andel utenlandske statsborgere i forhold til folketallet, med over 10 pst. Den laveste andelen utenlandske statsborgere er i Nord-Trøndelag, med 6 pst. Av denne grunn mener flertallet at vårt representative demokrati innebærer at Stortinget skal representere alle landets faktiske innbyggere, ikke bare norske statsborgere eller bare de som har stemmerett eller bare de som har stemt på valgdagen. Flertallet mener derfor at det ikke er ønskelig å endre det systemet vi har i dag, og vi går inn for at forslaget ikke blir vedtatt.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-03-31:
Jeg vil bare – veldig kort – ta ordet i denne debatten for å gjøre det tydelig hva Miljøpartiet De Grønne har skrevet i innstillingen til dette forslaget om å endre styreform i Norge. Saksordførerens framstilling kunne kanskje misforstås dit hen at Miljøpartiet De Grønne støtter forslaget om å endre styreform. Det gjør vi ikke. Vi kommer til å stemme imot – i denne omgang – forslaget om å avvikle monarkiet. Grunnlaget for det er først og fremst at Miljøpartiet De Grønne ennå ikke har tatt grundig stilling til spørsmålet om Norge bør beholde monarkiet eller innføre republikk, og vi har ikke deltatt i den offentlige debatten om dette spørsmålet, slik at våre velgere heller ikke har vært med på noen beslutning og sett noen diskusjon om hvor vi står i denne saken. Nå har vi hatt en god – om enn kanskje repetitiv – diskusjon i dag om dette spørsmålet, og jeg må jo si at det er underholdende å høre representanten Rotevatn ha det gøy på Grunnlovens bekostning om akkurat dette spørsmålet. Men inntil videre legger åpenbart Miljøpartiet De Grønne vekt på det faktum at det ikke er noen bestilling fra det norske folk om å endre vår styreform. Det betyr at vi regner med at De Grønne i framtida kommer til å ha en diskusjon om styreformen i Norge, om eventuelt avskaffelse av monarkiet, og vi kommer til å ta hensyn til det som skjer i opinionen. Så vil vi komme tilbake når – regner vi med – Sosialistisk Venstreparti og eventuelt andre gjentar dette forslaget, og vi er trygge på at vi får anledning til å diskutere det flere ganger.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Det er kanskje ikke helt nødvendig, men likevel: De karakteristikkene som representanten Tetzschner gir av Arbeiderpartiets syn i denne saken, må jeg bare få sagt fra mitt ståsted som komiteens leder at jeg avviser og oppfatter som usedvanlig parlamentarisk urimelig å si – at Arbeiderpartiet nå har en glideflukt vekk fra Grunnlovens autoritet. Det må sies herfra når han først sier det han sier. Det er derfor jeg tar ordet, egentlig, for å få sagt det. Det er parlamentarisk helt urimelig i en stortingsdebatt om et seriøst politisk tema å uttale seg på den måten som Tetzschner gjør, for det gjør vi ikke, og jeg beskylder ikke ham for det motsatte, selv om han har et annet syn i denne saken. Nå har det vært en replikkordveksling som har klargjort dette, men det er ett argument i tillegg, og det er: Hvis det er slik som flertallet hevder, at dette er å undergrave Grunnlovens autoritet, så er det slik å forstå at de aller fleste grunnlover i de demokratiske stater i Europa ikke har den autoritet som flertallet mener, fordi de har en slik unntaksbestemmelse. De aller fleste har en slik unntaksbestemmelse nettopp med bakgrunn i den argumentasjonen som vi har framført i denne saken. Dessuten har EMK, som jeg vil si er over loven når det gjelder menneskerettigheter i Europa, unntaksbestemmelser for hver paragraf. Jeg vil før denne debatten er slutt, si at jeg savner Inge Lønning i denne debatten. Jeg skulle ønske han var blant oss og kunne framført det synet som han hadde som leder for Menneskerettighetsutvalget, og som nettopp er det som Arbeiderpartiet står for i denne debatten og i denne salen. Da tror jeg kanskje at dette hadde fått et annet utfall, nettopp fordi han forsto sammenhengen – i trygg høyreverdikonservativ tradisjon forsto han det og sto for det. Det lente vi oss på i behandlingen av Menneskerettighetsutvalget i sin alminnelighet, og vi lener oss på det også i denne debatten. Det er ikke vi som har foretatt noen glideflukt. Hvis det er noen, er det Høyre som har gjort det – ikke vi, men Høyre.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Først svar på et spørsmål fra representanten Karin Andersen om forståelsen av primærkommunene: Vi snakker om primærkommunene, altså om kommunene, les: ikke fylkeskommunene, i denne sammenheng – for å uttale meg helt tydelig om det, slik at det er oppklart. Så ser jeg at det nærmer seg slutten på denne debatten. Jeg vil herfra uttrykke en takk for og en glede over at vi helt åpenbart kommer til å vedta denne bestemmelsen, etter veldig mange år og mange diskusjoner fram og tilbake. Jeg er også glad for at statsråd Sanner uttrykte glede over og forståelse for det som gjøres her, og kaller dette en historisk dag. Det betyr at vi er kommet til et punkt i disse lange prosessene i vår politiske utvikling der vi mener, veldig samstemt, at det er veldig viktig at vi får på plass denne bestemmelsen i Grunnloven, og det er bra.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Jeg vil uttrykke glede over at dette forslaget ikke blir vedtatt i dag, fordi det er et forslag som på vesentlige områder vil legge helt nye prinsipper til grunn for valgordninger i Norge. Den historiske posisjonen til valgordningene har vært at en alltid har tatt forskjellige typer geografiske hensyn. Det er riktig, som det er framført av forslagsstillerne og i det alminnelige politiske ordskiftet om valgordninger, at en kan si at distriktene er «overrepresentert i forhold til folketallet», men det er et politisk uttrykk som er viktig med tanke på å holde den norske staten sammen på en riktig måte. Det er derfor Norge er Norge. Og det er derfor vi sørger for at også de områdene som ikke har den samme befolkningstettheten som en del av byområdene – og særlig Oslo-regionen – har, blir representert på en kvalifisert og ordentlig måte. Det som ville være utviklinga hvis dette forslaget skulle bli vedtatt, ville være en etter hvert ganske dramatisk glidning i retning av de folketette områdene. Det går det an å argumentere prinsipielt for – som det gjøres i forslaget – med tanke på at en stemme skal telle likt over hele landet, men det er få valgordninger i Europa som følger dette prinsippet 100 pst. Det er med den ordninga som er etablert, og som dette forslaget ikke berører, nemlig spørsmålet om håndtering av utjamningsmandater, til en viss grad tatt hensyn til disse forholdene. Når det er slik at vi i dagens ordning justerer representanttallet fra det enkelte fylke ved hvert annet valg – altså hvert åttende år – vil det automatisk bli i en retning av det som er forslagets intensjon. Hvis man allikevel skulle fjerne arealkoeffisienten, som dette forslaget foreslår, på forskjellige nivåer, ville det svekke distriktsrepresentasjonen i det norske stortinget på en politisk meget uheldig måte. Det er dokumentert i innstillinga hvordan dette også kunne virke udemokratisk, særlig i f.eks. Finnmark, som kunne ende med bare to representanter istedenfor det antallet som de har i dag. En slik utvikling er ikke ønskelig, og den er heller ikke politisk demokratisk – vil jeg si – ut fra den forutsetning at vi skal sørge for en rimelig fordeling og en ordentlig representasjon fra hele landet. Derfor vil Arbeiderpartiet stemme tydelig imot dette, og jeg er, som sagt, veldig glad for at dette blir så kontant avvist som det blir. Til slutt bare til det som saksordføreren sa, og som jeg er enig i: Kommer vi i den situasjonen at vi får nye regioner i landet, med en utvidet politisk myndighet, står vi et helt annet sted. Da har vi en helt annen type diskusjon. Men det berøres ikke i dette forslaget. Dette forslaget vil føre til sentralisering, og det vil føre til en ujevn fordeling av representantene på en måte som er uheldig for forholdet mellom det en kan kalle for by og land i Norge. Det ønsker vi ikke.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Dette er også et forslag som jeg vil uttrykke glede over at ikke kommer til å bli vedtatt. Jeg stiller meg helt bak saksordførerens, representanten Rasmus Hanssons, framstilling av dette. Dette forsøket på å påberope seg prinsippet om at når man ikke er valgbar, skal man heller ikke telle med, blir trumfet fullstendig – selvfølgelig – av representasjonsprinsippet. Jeg merket meg at representanten Lundteigen – med rette – hadde et veldig sterkt engasjement i den forrige saka, men i denne saka formoder jeg at han har et like sterkt engasjement den andre veien, og det henger jo ikke sammen. Den ene siden av saka er at vi har arealkoeffisienten som gjør justeringa den ene veien, men hvis det er slik at vi skulle forlate prinsippet om at innbyggertallet skal telle ved mandatfordelinga, er det riktig, som representanten Hansson sier, at det er ganske jevnt fordelt, men dog er det en del områder som da absolutt ville tape, og særlig vil det gjelde Oslo. Det er klart at det vil tippe den andre veien på en uheldig måte. Dessuten er det det demokratiske prinsippet som handler om at det er innbyggertallet som skal telle, som er det viktige her. Det er et prinsipp som har ligget til grunn for all tenkning rundt norsk valglovgivning gjennom hele Norges moderne historie, og å rokke ved det ville være veldig uheldig, og det ville kunne på sett og vis diskriminere dem som blir satt til side. Arbeiderpartiet vil på dette grunnlaget stemme imot dette. Jeg vil også slutte meg til noe som representanten Skutle sa i den forrige saken, og det er at det er veldig viktig å håndtere disse tingene i en helhetlig sammenheng. Og valgordninga i Norge i dag fungerer tilfredsstillende, og den fungerer bra. Jeg satt i sin tid selv i Valglovkommisjonen som la grunnlaget for den ordninga vi har nå. Hvis det er slik at man skal gå inn og gjøre vesentlige forandringer i valgordninga, vil jeg nok mene at det ville være riktig at Stortinget igjen tok initiativ til en ny valglovkommisjon med tanke på en gjennomgang av helheten når tida måtte være inne for det. Det er slik – jeg tror Skutle kanskje misforsto meg på dette – at jeg mener ikke at det skal være en statisk ordning. Jeg sier at det fungerer bra i dag, men får vi vesentlige forandringer i befolkningsstrukturen eller i samfunnsstrukturen ellers, er det klart at valgordninga må gjenspeile det på en riktig måte på et riktig tidspunkt, men den tida er ikke inne nå. Så det som lå i det forrige forslaget, som egentlig inneholder begge de tingene, og det som nå foreslås fra Senterpartiets side, bør ikke vedtas, og det fra Senterpartiets side bør absolutt ikke vedtas av prinsipielle grunner.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Det er ikke en forklaring til den første voteringa, men til voteringa knyttet til selve innstillinga. Jeg anbefaler Arbeiderpartiets stortingsgruppe om å stemme for innstillinga, men minner også om at gruppa er fristilt i dette spørsmålet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-31:
SV slutter seg til saksordførerens innledning og står bak innstillingen i saken. Formålet med dette grunnlovsforslaget er gjengitt i innstillingen. Lokaldemokratiet er viktig for demokratiets sunnhet. Mange steder i verden ofrer jo folk livet for lokaldemokratiet. Når vi nå grunnlovfester dette for å komme i tråd med det charteret om det lokale sjølstyret som vi ratifiserte i 1989, er det ikke for å forrykke situasjonen i dag. Og det behøver ikke nødvendigvis å bety at vi hittil ikke har oppfylt våre forpliktelser, men at vi nå formaliserer de forpliktelsene vi har, og som vi i praksis har gjennomført til nå, både gjennom andre typer lover og gjennom praksis. Så det er en viktig sak vi gjennomfører, for det skal være orden på dette, og det bør stå i Grunnloven, det vi er forpliktet til gjennom internasjonale avtaler på denne måten. Det går veldig tydelig fram av forslaget at man ikke har som intensjon å forrykke dagens maktbalanse mellom kommuner og stat, og heller ikke å begrense statens mulighet til å bestemme hvilke oppgaver kommunene skal ha, hvordan virksomheten skal kontrolleres, og at det er mulig å overprøve vedtak. Det er SV enig i. Det er fordi de argumentene som saksordføreren framførte, er gyldige og tunge, nemlig at vi lever i et land der det skal være rettssikkerhet for alle innbyggerne, at vi skal ha et velferdssystem som gjelder alle, at kommunene har som ansvar å gjennomføre en del av disse viktige oppgavene, men innenfor de statlige rammene som er satt, og at man som innbygger ikke skal utsettes for vilkårlighet eller urimelig forskjellsbehandling. De lovbestemmelsene mener jeg Stortinget har hatt veldig bred enighet om. Det vil selvfølgelig hele tida være en diskusjon om disse grensene og fortolkningen av de lovene som blir gitt. Men det store flertallet på Stortinget – jeg tror kanskje alle – er enig i at det viktige prinsippet rundt rettssikkerhet og like rettigheter skal håndteres på en lik måte ved lovgivning, kanskje spesielt lovgivning som gjelder skole eller grunnleggende velferd, og at ikke innbyggerne blir behandlet forskjellig. Jeg har et spørsmål. Jeg sitter ikke lenger i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Derfor har jeg et lite spørsmål til merknadsteksten på side 8 i innstillingen. Lovforslaget som vi står bak, og som ser ut til å få flertall her – det er vi veldig glade for – lyder at innbyggerne har rett til å styre lokale anliggender gjennom lokale folkevalgte organer, og det er viktig, men i en merknad som står øverst på side 8 i innstillingen, bruker man begrepet «primærkommunene». Fortolkningen, slik jeg oppfatter det av kommuneloven, er at primærkommunene omfatter de folkevalgte organene i kommunene og fylkeskommunene. Jeg tror det er viktig at vi får avklart at det er det det gjelder nå. Det betyr selvfølgelig ikke at staten kan endre på både kommuner og fylkeskommuner, men at dette gjelder de lokale folkevalgte organene som i dag fungerer. Jeg bare ber om at det blir klargjort, slik at de to begrepene er helt samsvarende, og at vi er enige om det, vi som står bak dette flertallet.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Lokaldemokratiet i Norge har lange tradisjoner. Hvert fjerde år går velgerne til stemmelokalene for å avgjøre hvem som skal bekle de viktigste lokalpolitiske tillitsvervene i egen kommune de neste fire årene. Kommunene er gitt ansvaret for store oppgaver for samfunnet og viktige oppgaver for innbyggerne: barnehage til de aller minste, skolegangen til barn og unge, eldreomsorg til de aller eldste og mest pleietrengende og helsetjenester til hele befolkningen – for å nevne noe. I tillegg til å være tjenesteytere er kommunene viktige samfunnsplanleggere og utviklere av egen kommune og eget lokalsamfunn. De har myndighetsoppgaver, og ikke minst er kommunene en veldig viktig demokratisk arena. Komiteen understreker i sin innstilling at lokaldemokratiet er en av de sterkeste verdiene i det norske samfunnet, og at kommunene har vært og er en avgjørende brikke i den norske representative demokratiske velferdsstaten. Nærhetsprinsippet, som innebærer at oppgaver og beslutninger ligger så nært som mulig dem det angår, er sentralt i denne sammenhengen. At beslutninger knyttet til velferdstjenester, som har stor betydning for folks hverdag, tas av folkevalgte nær der folk lever sitt liv, er avgjørende for kvaliteten på de tjenestene som gis, og at befolkningen kan stille til ansvar dem som tar disse beslutningene. Samtidig er det et sentralt prinsipp i Norge at kommunene opererer innenfor rammene av det nasjonale fellesskapet. Dette kommer til uttrykk i formålsbestemmelsen i kommuneloven. Eksempler på rammer gitt av det nasjonale fellesskapet er likeverdighet i tjenestetilbudet og rettssikkerhet for innbyggerne. Dette må ligge fast. Det er derfor bra at flertallet i komiteen understreker at man ved vedtaket om en ny grunnlovsbestemmelse i utgangspunktet ikke vil endre grensen mellom kompetansen til et kommunalt organ og klageorganet, og at det definitivt ikke ønskes en rettsutvikling som gir private parter dårligere muligheter til å vinne fram med klage enn i dag. En grunnlovsbestemmelse om lokaldemokrati skal ikke bli brukt til å innsnevre enkeltborgeres rettigheter eller rettssikkerhet. Det er også bra at komiteen understreker at en grunnlovsbestemmelse om kommunalt selvstyre ikke etablerer noen skranke for den funksjons- og oppgavefordelingen innenfor offentlig forvaltning som Stortinget gjennom ordinær lovgivning finner hensiktsmessig.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2016-03-31:
Grunnlovsdebatten er Stortingets debatt, men jeg ønsker allikevel å benytte denne anledningen – siden det er en historisk dag – til å gi honnør til kontroll- og konstitusjonskomiteen for at man har samlet seg bak et forslag som gjør at vi nå også grunnlovfester det lokale selvstyret. Dette er en diskusjon som flere representanter, deriblant representanten Martin Kolberg, har understreket har gått frem og tilbake gjennom mange år – vel et par tiår – og hvor det har vært fremmet ulike forslag med ulik begrunnelse for å støtte og for å avvise. Derfor er det ekstra grunn til å uttrykke glede over at kontroll- og konstitusjonskomiteen ser ut til å kunne samle seg bak et forslag som kan bli vedtatt i Stortinget. Dette er i bunn og grunn å befeste arven fra formannskapslovene, som ble innført allerede i 1837, og det er, som det understrekes i merknadene, først og fremst en prinsipperklæring. Men det at det er en bred politisk enighet bak dette, gir en styrke, og også at vi nå fjerner den usikkerheten som har vært når det gjelder Norges oppfyllelse av Europarådets charter om lokalt selvstyre. Så er det slik at denne grunnlovsbestemmelsen ikke vil endre på den politiske debatten som vi har fra dag til dag i Stortinget og også i det offentlige rom om skjæringspunktet mellom nasjonal styring, lokaldemokratiets handlingsrom og enkeltindividets rettigheter, men det er allikevel viktig at det nå markeres at vi grunnlovfester det lokale selvstyret. Så vil det være opp til regjering og storting nettopp i dag-til-dag-politikken å vise at vi styrker lokaldemokratiet. Der har regjeringen nå sendt på høring et forslag om en tvisteløsning mellom stat og kommune som gir kommunene en mulighet til uavhengig prøving av statlige vedtak. Jeg har også for kort tid siden mottatt kommunelovutvalgets innstilling, som også på flere områder vil bidra til å styrke lokaldemokratiets vilkår hvis Stortinget slutter seg til dette. Det er med glede jeg ser at det kan se ut til at et tilstrekkelig flertall i Stortinget i dag kan samle seg bak denne grunnlovsbestemmelsen.
Tom E. B. Holthe (Fremskrittspartiet), 2016-03-31:
La meg starte med det Grunnloven en gang for alle slår fast. Det heter at stortingsvervet er en grunnlovfestet plikt. Det er i utgangspunktet ikke mulig for personer som er valgbare, å motsette seg valg. Utgangspunktet er at alle som er valgbare, plikter å ta imot et valg som stortingsrepresentant. Representanten Christensen ga et eksempel på hvordan dette kunne være. Jeg har også et eksempel på hvordan det kan bli – jeg velger å sette dette eksemplet kanskje noe på spissen, men likevel: et stortingsvalg hvor en kjent og kanskje meget populær stortingsrepresentant velger å trekke seg fra videre arbeid i Stortinget, men blir oppfordret av partiet til å stille til valg, nettopp for å sikre et mandat, for deretter, etter valget, å trekke seg til fordel for en kandidat som kanskje ikke ville oppnådd nødvendig stemmetall for å komme inn i Stortinget. Selv om det er satt på spissen, er det faktisk mulig å gjøre mange ting med et liberalt fritak fra Stortinget. Etter min vurdering er dagens ordning – som flere har vært inne på, hvor det gis permisjon i spesielle tilfeller – dekkende for behovet for fritak. I starten av denne perioden ble det f.eks. gitt permisjon til representanten Stoltenberg fordi det ble ansett å være av nasjonal interesse at han fikk stillingen som generalsekretær i NATO. Dette er et godt eksempel på at dagens ordning fungerer etter hensikten. Derfor kommer Fremskrittspartiet til å stemme imot forslaget.
Tom E. B. Holthe (Fremskrittspartiet), 2016-03-31:
Fremskrittspartiet, sammen med Senterpartiet og Venstre, vil stemme for forslaget om at stortingsrepresentanter ikke kan utnevnes til statssekretærer. Disse partier mener det kun er spørsmål om tid før antallet statssekretærer fra Stortinget blir et problem i den forstand at Stortinget personellmessig adskiller seg noe fra det som velgerne har bestemt. Man vil også over tid uthule prinsippet om at representantene forutsetter å sitte perioden ut, men med det tradisjonelle unntaket om å kunne motta internasjonale stillinger av høy viktighet for Norge. Jeg støtter argumentasjonen i grunnlovsforslaget som omhandler utnevnelse av stortingsrepresentanter til statsråder, som bl.a. sier at denne utnevnelsen ikke er et problem for sammensetningen av Stortinget, da statsråder har rett til, og i praksis plikt til, å møte for Stortinget – rettigheter og plikter en statssekretær ikke vil ha. Etter en samlet vurdering for å forebygge en slik utvikling vil Fremskrittspartiet støtte grunnlovsforslaget som innebærer at regjeringen ikke skal ha muligheten til å hente stortingsrepresentanter til å tjenestegjøre som statssekretærer.
Tom E. B. Holthe (Fremskrittspartiet), 2016-03-31:
Forslaget om endringer i valgordningen har til hensikt å gi en mer rettferdig og mer representativ valgordning enn dagens ordning i Grunnloven § 57. Dagens valgordning har gitt mange tilfeldige utslag hvis en ser tilbake historisk. Eksempelvis ble Per Borten statsminister i 1965 til tross for at venstresiden fikk 50,7 pst. av stemmene. Tilsvarende gjentok seg i 1969. I 1973 fikk sosialistene stortingsflertallet tilbake, men da var det de borgerlige som fikk 52,5 pst. av stemmene. Igjen skjedde dette i 1977, da det ble sosialistisk flertall på Stortinget etter at de borgerlige fikk 52,2 pst. av stemmene. Dette viser at dagens valgordning har en rekke svakheter. Etter Fremskrittspartiets mening bør antall representanter i sterkere grad knyttes opp mot antall stemmeberettigede. Dette kan gjøres ved å redusere faktoren som landarealet utgjør. Da det kun er norske statsborgere som er stemmeberettigede, bør også bare norske statsborgere inngå i grunnlaget for fordelingen av antallet representanter. I dag skjer fordelingen etter landareal og antall innbyggere, uavhengig av om disse er stemmeberettigede eller ikke ved stortingsvalget. Fremskrittspartiet vil primært stemme for forslaget fra representantene Anders Anundsen, Ulf Erik Knudsen og Øyvind Vaksdal, Dokument 12:18 for 2011–2012. Men vi vil også stemme subsidiært for Senterpartiets forslag, Dokument 12:28 for 2011–2012, hvor det kun er norske borgere som regnes med i mandatfordelingen. Selv det mest ytterliggående forslaget hvor landarealfaktoren blir tatt bort, vil gi overraskende få utslag – med unntak av Finnmark, hvor kun to av dagens fem representanter ville blitt valgt inn om man fjernet landarealfaktoren. Uansett hvilket alternativt forslag som hadde blitt valgt, ville det gitt et mer rettferdig resultat.