Stine Renate Håheim (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
Arbeiderpartiets mål er at alle skal kunne delta i samfunnet og få muligheten til å leve gode, meningsfylte og selvstendige liv. Det er viktig for enkeltmennesket, men også for oss som samfunn, for vi blir et rikere og mer mangfoldig samfunn når flest mulig deltar. For Arbeiderpartiet er frihet en grunnleggende verdi. Hele vår historie har handlet om å skape mer frihet for alle. Derfor var også kampen for økt tilgjengelighet og inkludering høyt prioritert av den rød-grønne regjeringen, som bl.a. utformet en handlingsplan på dette området. I den siste handlingsplanen stod det bl.a.: «Universell utforming er uttrykk for en samfunnsverdi om likestilling. Ved å legge universell utforming til grunn for samfunnsutviklingen gir dette bedre og mer likestilte omgivelser for personer med nedsatt funksjonsevne. Videre medfører det samfunnskvaliteter som er positive for alle innbyggere og for Norge som samfunn.» Det er en fantastisk formulering som sier noe om hvilke verdier vi skal bygge på: likestilling, inkludering og tilgjengelighet. Det handler om å gi mennesker frihet – frihet til å velge selv hvor man skal bo, frihet til å kunne besøke venner og familie og frihet til å leve selvstendige liv. Mange av oss tar disse frihetene for gitt, men sannheten er at boligområdet er et av de sentrale samfunnsområdene hvor funksjonshemmede blir diskriminert og ikke har de samme mulighetene som andre. Historien viser heldigvis at vi har kommet et godt stykke på vei. På 1960-tallet sverget politikere til spesialboliger som det sentrale virkemiddelet, men med boligmeldingen i 1972 brøt man heldigvis med segregeringstankegangen. Nå skulle man heller innrette det ordinære bomiljøet med sikte på at noen innbyggere er eller kan bli funksjonshemmet. Med stadig flere eldre ble begrepet «livsløpsstandard» innført på 1980-tallet, men det var først i 2001 at vi virkelig fikk et paradigmeskifte med NOU-en «Fra bruker til borger». Den kartla omfattende diskriminering og anbefalte en rekke tiltak, bl.a. å styrke bestemmelsene til tilgjengelighet i plan- og bygningsloven. I 2009 vedtok Stortinget endelig omfattende innskjerpinger av tilgjengelighetskravene. Det var en samlet kommunalkomité som skrev i innstillingen: «Plan- og bygningsloven er den viktigste loven for å gjøre antidiskriminerings- og tilgjengelighetsloven operativ på de områdene der samfunnet skaper funksjonshemmende barrierer.» Den gangen var alle partiene enige om kravene til tilgjengelighet, nå ønsker regjeringen altså å ta oss tilbake i tid og innføre svakere krav til tilgjengelighet. Det er bekymringsfullt, for i dag kan personer i rullestol bare benytte seg av omtrent 10 pst. av boligene. For 12 år siden var det 7 pst. Utviklingen går sakte. Dersom vi svekker tilgjengelighetskravene nå, vil denne utviklingen gå enda saktere. Derfor står forslaget i sterk kontrast til målet vi har satt oss om et universelt utformet samfunn innen 2025, og det står i sterk kontrast til myndighetenes rettslige forpliktelser i kraft av ratifikasjonen av FNs konvensjon om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Konvensjonen anerkjenner bl.a. at mennesker med nedsatt funksjonsevne skal ha anledning til å velge bosted. Norske myndigheter har en plikt til å treffe tiltak for å oppfylle den retten, og det er statsråd Horne som har ansvar for at konvensjonen overholdes. Derfor håper jeg at statsråden, som har et koordineringsansvar for likestillingspolitikken, her i dag sier at det er hennes oppgave å sørge for at funksjonshemmede ikke stenges ute fra boligmarkedet gjennom reduserte tilgjengelighetskrav. Samtidig som det er viktig å kunne velge hvor man selv vil bo, må folk også kunne få frihet til å pleie det sosiale fellesskapet med venner og familie. I dag er det nesten ni av ti boliger som er utilgjengelige. Det betyr at mange mennesker ikke har frihet til å besøke dem de vil og pleie sitt sosiale fellesskap. Kravene til nye boliger må derfor ikke svekkes, vi trenger flere tilgjengelige boliger. Det er mye vi ikke vet om framtiden. Vi har ingen garanti for at vi som er friske i dag, vil være det for alltid, og vi vet ikke hvem av oss som en dag kan ha behov for hjelpemidler. Da er det en god investering å bygge boliger som gjør at vi kan bo hjemme hvis vi en dag blir dårlige. Det vil spare samfunnet for store summer, for det er kostbart og slitsomt å bygge om boligen hvis man en dag blir syk eller en pårørende trenger det. Det er noen ting vi vet om framtiden, og det er at vi blir eldre og eldre. Befolkningsgruppen over 80 år blir tredoblet i Norge fram til 2060. Det er jo et fantastisk tegn på at vi lever i et godt samfunn, men det utfordrer oss også til å tenke nytt. Mange eldre vil bo hjemme lenger, og da er det en god investering for oss å investere i livsløpsboliger som gjør det mulig. Flere tilgjengelige boliger vil gi mange mennesker et enklere liv. Tilgjengelighetskravene gir i bunn og grunn gevinster for oss alle, enten vi går, sitter i rullestol, er synshemmet eller ligger i barnevogn. Universell utforming er nettopp det – en utforming for oss alle. Både det vi vet, og det vi ikke vet, taler for at vi må bygge tilgjengelige boliger for å møte framtiden. Det er god samfunnsøkonomi, det gir oss bedre bokvalitet, og det bidrar til trygghet og frihet. Statsråd Horne holdt i forrige uke en tale på landskonferansen for fylkeseldrerådene. Da snakket statsråden om universell utforming. Statsråden sa da bl.a. at forslaget om å minske kravet til snusirkler ikke skal skape problemer for noen. Mitt spørsmål er: Mener statsråden alvor når hun sier det? Man skal være klar over at dagens krav til snusirkel tar utgangspunkt i rullestoler som skal kunne brukes både inne og ute, slik at personer med nedsatt funksjonsevne skal kunne bruke samme hjelpemidler i ulike situasjoner. Disse kombistolene gjør det bl.a. mulig å dra ut av huset uten å bytte stol, og det gir muligheter for selvstendige liv for mange mennesker. Over 75 pst. av dem som bruker elektrisk rullestol, har disse kombistolene. Med regjeringens forslag til en snusirkel på 130 cm, vil ikke disse stolene ha mulighet til å snu. Så regjeringens forslag vil hindre brukere av den mest vanlige rullestoletypen fra å kunne bruke boligene. Derfor mener jeg det blir meningsløst når regjeringen sier at prinsippet om universell utforming av tilgjengelighet i boliger skal ligge fast, fordi forslaget om å redusere arealet for snusirkelen innebærer store innskrenkninger i bevegelseshemmedes muligheter til å kunne ha likestilte liv. Arbeiderpartiet bygger sin politikk på ideen om at alle mennesker er født frie, unike og ukrenkelige. Vi skal gjennom vår politikk bidra til frihet for den enkelte. Vår politikk skal reflektere og respektere mangfoldet, og alle skal ha likeverdige muligheter. Jeg er derfor stolt av å bo i et land som har satt seg som mål at samfunnet vårt skal være universelt utformet i 2025. Et av flere viktige tiltak for å nå det målet er flere tilgjengelige boliger som gir mennesker frihet til å velge selv hvor de skal bo, frihet til å besøke venner og familie, og trygghet for at man kan bo i sitt eget hjem selv om man blir syk eller trenger hjelpemidler. Denne saken dreier seg både om likestillingspolitikk og hvilken boligpolitikk vi skal ha. Er det et mål for denne regjeringen at boligene skal kunne brukes av oss alle med frihet til å leve gode og sosiale liv? Statsråd Horne er ansvarlig for koordineringen av politikken når det gjelder inkludering og tilgjengelighet. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Hvordan ser hun for seg å realisere målet om et universelt utformet samfunn og etterleve FNs konvensjon om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne samtidig som regjeringen sier at den ønsker å svekke kravene til tilgjengelighet i boliger?