Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-11-15:
Den rød-grønne regjeringen følger opp mange av hovedpunktene i utviklingspolitikken trukket opp av Bondevik II-regjeringen. Jeg tenker her på St.meld. nr. 35 for 2003–2004, Felles kamp mot fattigdom. Dette er en helhetlig ramme om utviklingspolitikken med fokus på tusenårsmålene, fattigdomsorientering, mottakerorientering, giverkoordinering og en rettighetsbasert utvikling. Meldingen fikk en bred oppslutning her i Stortinget. Jeg mener at hovedmomentene i den fortsatt står godt, og at det ikke er behov for en helt ny utviklingspolitikk. I utviklingsministerens redegjørelse 8. juni framholdt statsråden at Regjeringen ville være dristig i utviklingspolitikken og tørre mer. Det synes jeg i utgangspunktet er en fin innstilling å ha. Jeg er imidlertid noe skeptisk, fordi dette profileringsbehovet kanskje kan bidra til å forvitre noe av det felles grunnlaget som utviklingspolitikken bygger på. På flere punkter ser vi at de rød-grønne går litt sine egne veier: Tusenårsmålene ble f.eks. nesten ikke nevnt i denne redegjørelsen. Jeg stiller meg derfor fullt og helt bak fellesmerknader som trekker Regjeringens oppmerksomhet tilbake til tusenårsmålene. De utgjør et bredt omforent grunnlag for utviklingspolitikk, ikke bare i Norge, men også på global basis. Videre viser de seg å ha en betydelig mobiliserende effekt hos både givere og mottakere. De setter dessuten fokus på de store utfordringer som barnedødelighet, mødredødelighet, feilernæring, utdanning, likestilling og kvinners situasjon og hiv/aidsrammede. Vi må dessverre være realister og innse at ikke alle målene knyttet til disse områdene synes å bli nådd. Jeg mener imidlertid at et rikt land som Norge må gjøre sin del for å opprettholde fokus og momentum i forhold til tusenårsmålene. Videre synes Regjeringen å ha et noe svakere fokus på fattigdom enn den forrige. Satsingen på Latin-Amerika er et uttrykk for dette, da samarbeidslandene der er mellominntektsland. Også satsingen på Olje for utvikling bidrar noe til å svekke fattigdomsorienteringen, for her er det oljeforekomster og ikke fattigdom som er kriteriet Regjeringen styrer etter. Et annet problematisk forhold er at det i satsingen på Olje for utvikling kan bli vanskelig å skille mellom bistand og fremme av norske næringsinteresser. Jeg har også lyst til å si noen ord om ønsket om å konsentrere den norske bistandsinnsatsen. Utviklingsministeren påpekte i sin redegjørelse at Norge ikke skal bli et «mini-FN» som engasjerer seg overalt. Under den rød-grønne regjeringen har det imidlertid skjedd en ytterligere spredning av bistanden, både tematisk og geografisk. Ingen gamle innsatsområder er blitt vesentlig prioritert ned, mens nye er blitt prioritert opp. Jeg har allerede omtalt Latin-Amerika og Olje for utvikling, og kan i tillegg nevne klimasatsingen. I 2006 ble det gitt norsk bistand til 116 land i en eller annen form, noe som kanskje er for mye. Å spre seg så tynt utover vil kunne gå på bekostning av effektiviteten til bistanden. Jeg har merket meg utviklingsministerens svar til kritikken om at Regjeringen politiserer bistanden. I redegjørelsen framholder han at han imøteser denne kritikken med stolthet, fordi «politikk er det vesentligste i all bistand.» Jeg er langt på vei enig i det. Samtidig er det grunn til å advare mot politiseringen av bistanden, som har tiltatt noe under denne regjeringen. Et erklært mål for norsk bistand, som de fleste stiller seg bak, er at den skal være mottakerorientert. Utviklingslandene skal selv styre og eie sin utvikling. Den skal ikke styres fra giverland som Norge, som lett kan falle for fristelsen til å presse igjennom sine egne politiske prioriteringer. Intensjonene kan være de beste, men det overordnede hensynet til mottakerorientering kan fort bli svekket. Venstre går derfor inn for en bistandspolitikk hvor retorikken om mottakerorientering i større grad følges opp i praksis. Mer konkret må samarbeidslandenes mulighet og evne til å foreta egne valg og styre egen utvikling styrkes. Dette forutsetter bl.a. en riktig balanse mellom stat-til-stat-støtte, hvor samarbeidsland skal sitte i førersetet, og den tematiske bistanden, hvor de tematiske prioriteringene er foretatt i Oslo. Venstre vil spesielt peke på budsjettstøtte, som gir samarbeidsland et relativt stort spillerom med hensyn til bruk av bistandsmidler, men også et stort ansvar. Jeg har lyst til å knytte noen kommentarer til handel. Utviklingsministeren framholdt i sin redegjørelse betydningen av at den pågående WTO-runden, den såkalte Doha-runden, blir en reell utviklingsrunde. Utviklingslandenes interesser må stå i sentrum. I tiden siden redegjørelsen er mulighetene for å dra denne runden i land blitt betydelig svekket. Mye tyder derfor på at tidsperspektivet for runden må kastes flere år inn i framtiden. I mellomtiden vil fattige utviklingsland forbli tapere på det handelspolitiske området. Jeg stiller meg derfor bak Regjeringens forslag om å gi ytterligere 14 utviklingsland null-toll. Samtidig vil jeg understreke at null-toll ikke alltid er nok for å få i gang en handel med fattige utviklingsland. Undersøkelser i Norge viser dette. Selv om Malawi har fått null-toll inn til våre markeder, ser vi ikke dermed flere varer fra Malawi i butikkhyllene. Jeg mener at vi må gjøre mer for å fremme handel, gitt dens store betydning for utvikling. Jeg stiller meg derfor bak Regjeringens forslag om å øke handelsrelatert faglig bistand. Denne skal sette fattige utviklingsland i stand til å få maksimal nytte av sitt WTO-medlemskap og å trekke flest mulig fordeler av internasjonal handel. Sentrale stikkord her er kapasitetsbygging og økt kompetanse med hensyn til forståelse og bruk av regelverk knyttet til handel. I tillegg mener jeg det bør satses på mer konkrete tiltak for å fremme import til Norge fra fattige utviklingsland. Venstre har derfor i sitt budsjettforslag foreslått en økning på 5 mill. kr til slike formål. Når dette er sagt, har jeg lyst til å tilføye at et land som Norge, som er et lite og kresent marked langt borte, neppe utgjør det største handelspotensialet for mange fattige utviklingsland. Det finner de som regel i sine egne regioner, eller i land som Kina og India. Jeg har merket meg Riksrevisjonens kritikk av norsk bistandsforvaltning for manglende rutiner for kontroll og for dårlig mål- og resultatoppnåelse. Rutinene for rapportering av mistanke om korrupsjon og mislighet er svake. Et problem her er at Regjeringens gode intensjoner om å styrke evaluering og resultatrapportering ikke følges opp med tilstrekkelige ressurser. Det ble i 2006 brukt 12,6 mill. kr på sentral, uavhengig evaluering f.eks. i Norad, mot 20 mill. kr i 2007. Dette er forsvinnende små beløp når man vet at bistandsbudsjettet har vokst til over 22 milliarder kr. I tillegg til Norads uavhengige evalueringer, som etter anbud settes ut til godkjente og uavhengige faginstitusjoner, kommer gjennomganger foretatt av departement og ambassader. De innfrir ikke de samme strenge OECD/DAC-krav til uavhengighet. Jeg mener at de uavhengige evalueringene er viktige for å kunne sikre en høy kvalitet på bistanden. Videre stiller jeg meg bak kravet om skjerpede rutiner og prosedyrer ved mistanke om mislighold og korrupsjon innenfor bistanden. Avslutningsvis vil jeg understreke at for å sikre bred politisk støtte for relativt høye bevilgninger til bistanden i framtiden, er det viktig å etablere et effektivt system for kvalitetssikring. Videre må vi ha gode rutiner og prosedyrer for å rydde opp når det er mistanke om mislighold og korrupsjon. For å kunne framstå med troverdighet i kampen mot korrupsjon, må vi først få orden i eget hus.