Jan Petersen (Høyre), 2003-10-16:
I flere tiår var forbindelsene mellom Norge og Cuba nærmest av ren formell karakter. Men fra 1998 og i et par år fremover lyktes Norge å komme i en konstruktiv dialog med Cuba om menneskerettigheter. Det ble organisert to seminarer med fokus på rettssystem, demokrati, pressefrihet og menneskerettigheter. Disse ble oppfattet som et godt utgangspunkt for et videre samarbeid, og det ble lagt planer for flere nye møter. Imidlertid suspenderte cubanerne dialogen etter FNs menneskerettighetskommisjons 56. sesjon våren 2000. Bakgrunnen var at Norge, som tidligere, stemte for en resolusjon med kritikk av situasjonen for menneskerettighetene på Cuba. Gjentatte forsøk fra norsk side på å gjenoppta dialogen har ikke ført frem. Utviklingen etter Menneskerettighetskommisjonens møte i 2000 har ikke gitt oss noen grunn til å endre vår kritiske holdning når det gjelder situasjonen for menneskerettighetene på Cuba. Blant annet har det internasjonale samfunn fordømt massearrestasjonene av dissidenter og uavhengige journalister, samt de summariske rettssakene mot disse og mot tre båtkaprere som ble anholdt i mars/april i år. Dissidentene ble dømt til svært lange fengselsstraffer og kaprerne henrettet. Også fra norsk side tok vi disse menneskerettighetsbruddene opp med cubanske myndigheter og gjorde det klart at en slik rettspraksis er fullstendig uakseptabel. Den cubanske chargé d’affaires i Oslo ble i april i år innkalt til Utenriksdepartementet og fikk utvetydig forklart de norske synspunkter. Dessverre ser det foreløpig ut til at cubanske myndigheter i liten grad tar hensyn til det internasjonale samfunns reaksjoner. Myndighetene har suspendert mye av kontaktene med de land som protesterte kraftigst, herunder EU-landene og Norge. Kontakten med landets politiske og administrative myndigheter er kraftig redusert etter at vår chargé d’affaires i Havanna ikke lenger tas imot i ministeriene. Cuba avviser også bistand fra EU-land og Norge og tillater ikke oppfølgingsbesøk til prosjekter fra ambassaden. Bistand gjennom frivillige organisasjoner og FN fortsetter imidlertid. Men organisasjoner som Amnesty International og Det internasjonale Røde Kors tillates ikke å arbeide på Cuba, noe som øker vår bekymring for menneskerettighetene i landet. Gitt de nåværende, og forhåpentligvis midlertidige, begrensningene i våre kontakter med de cubanske myndigheter er den norske representasjonens viktigste oppgave å opprettholde forbindelser med det sivile samfunn, dvs. til grupper som ved fredelige midler ønsker å gi landet en demokratisk styreform og sikre landets økonomiske og politiske utvikling og integrasjon i verdenssamfunnet. Vår kontakt med de opposisjonelle er en viktig moralsk støtte og samtidig et signal til myndighetene om at vi finner den behandling som opposisjonen utsettes for, uakseptabel. Dette vil kanskje være vår fremste støtte til bestrebelsene på å fremme demokratiske reformer på Cuba. Norge har allerede i noen år gitt humanitær støtte til de politiske fangers familier i et forsøk på å avhjelpe den aller verste nød og sikre et minimum av mat og medisiner. Denne form for støtte ønsker vi fortsatt å kunne yte, og vi vil benytte de kanaler som bringer hjelpen dit den trengs mest. Det er altså viktig å være aktive og tydelige i internasjonale fora hvor Cuba blir omtalt og forholdet til landets myndigheter blir behandlet. La meg for øvrig nevne, bare for å understreke det, president, det interpellanten også nevnte, nemlig at Norge i FN i en årrekke har stemt mot den amerikanske embargoen av Cuba, dette fordi vi anser at det rent prinsipielt bør være et skille mellom sanksjoner som er vedtatt gjennom FN, og ensidige straffetiltak fra individuelle stater. Samtidig bør vi etter Regjeringens oppfatning søke å opprettholde kontakter med cubanske myndigheter der hvor dette lar seg gjøre. Regjeringen har også som målsetting å gjenoppta en dialog om menneskerettigheter med cubanske myndigheter, men dette krever en cubansk holdningsendring.