trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Bare en kort redegjørelse fra oss i Arbeiderpartiet: Regjeringen har blitt anmodet om å komme tilbake til Stortinget med orientering og vurdering av ulike utlendingsspørsmål samt å komme med en konkret orientering om hvorledes sakene i Laos- og Quetta-prosjektene er avsluttet. Meldingen omhandler viktige saker innenfor utlendingsfeltet, herunder virkemidler mot tvangsgifte og bigami, håndtering av brudd på utlendingsloven, og ulovlig innvandring, for å nevne noen. Det er positivt å merke seg at Regjeringen allerede nå har varslet at den vil komme med egen sak til Stortinget hvor en i bredt perspektiv behandler mulige tiltak mot tvangsekteskap. Etter min vurdering må en så viktig sak drøftes i et helhetlig perspektiv, og det vil Stortinget senere få anledning til. Flertallet i komiteen er enig i at bigami ikke bør danne grunnlag for familiegjenforening i Norge. Der det avdekkes bigami, skal således søknaden avslås. Det er viktig å markere hvor vi står i så problematiske saker. Et annet viktig område meldingen omhandler, og som komiteen vil komme nærmere tilbake til under behandlingen av flyktningmeldingen senere i vår, er kjønnsbasert forfølgelse og vilkåret «sterke menneskelige hensyn». Vi har av media sett at på tross av endringene som er gjort i regelverket, brukes ikke alle vilkårene like ofte i praksis. Når det gjelder Quetta-prosjektet, mener flertallet at dette har fått en tilfredsstillende kortsiktig løsning. Vi kan imidlertid ikke unngå å nevne at flertallet mener at det ikke er funnet tilfredsstillende langsiktige løsninger for familiene saken gjelder. Vi har merket oss at fornyet tillatelse er til behandling i disse dager, og flertallet ber Regjeringen etter dette vurdere situasjonen for disse personene. Det er å håpe at det blir funnet en løsning for dette prosjektet, spesielt i forhold til de 20 barn som er født i Norge. I saker der barn er involvert, må også FNs barnekonvensjon være en tungtveiende kilde. Som jeg har antydet i mitt innlegg, vil vi fra Arbeiderpartiets side komme tilbake til hva vi mener om asyl- og flyktningpolikken i Norge. Gjennom kommunalkomiteens behandling av St.meld. nr. 17 vil vi peke på virkemidlene, og der vil vi bl.a. peke på asylbehandlingen, på mottakene, på bosettingen i kommunene, på kvalifisering og arbeid, enslige mindreårige asylsøkere og flyktninger, tolketjenesten, tilbakemeldingene, finansieringen av tilskuddsordninger for kommunene, arbeidsinnvandring og utlendingsloven. Stortinget får rik mulighet til å behandle asyl- og flyktningpolitikken i Norge i tiden framover – i dag behandler vi saker som har vært behandlet i Stortinget før.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-20:
SV har vært av Aetats sterkeste forsvarere og skarpeste kritikere. Vi ønsker en storstilt forsøksordning. Det som derimot nå ligger på bordet, er et forslag om å etablere et nytt system, hvor vi må tilbakeføre bestillerrollen som Aetat har fått for attføringstiltak, til trygdekontoret, slik at trygdekontoret kan etablere samarbeid med andre som skal konkurrere med Aetat. Dette er et relativt omfattende, vanskelig og dyrt system, og det er vanskelig for meg å se at vi kommer noen vei med det. Jeg lurer på om forslagsstiller har tenkt nøye over at noen må ha bestillerkompetanse når det skal settes ut til private, både private bedrifter og eventuelt mer ideelle organisasjoner som skal realisere attføringstiltaket. Hvordan har forslagsstiller tenkt seg at denne bestillerkompetansen skal ivaretas?
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-20:
Jeg har gjentatte ganger rettet skarp kritikk mot Aetat for den måten de har forvaltet sitt ansvar for arbeidssøkere med mer omfattende hjelpe- og oppfølgingsbehov på. Og SV er genuint opptatt av å sikre at den enkelte hjelpsøker selv opplever god og omsorgsfull hjelp og veiledning. Det er utvilsomt slik at private virksomheter og ideelle foretak har mye å bidra med i en attføringsprosess. Ja, det er vel faktisk slik at hospitering i arbeidslivet ofte bare kan realiseres i samarbeid med private. Det er også ofte slik at ideelle foretak, foreninger, kan ta imot attføringssøkere i sin virksomhet. Det er ofte krefter i nærmiljøet som utgjør en forløsende kraft i et attføringstiltak. Men denne saken handler ikke om å frigjøre disse kreftene. Denne saken handler heller ikke om å etablere selvhjelpsgrupper. Den handler om å iverksette konkurranse om det å realisere de individuelle handlingsplanene. Alle attføringstiltak krever et vedtak i trygdeetaten. Det er slik at det fins et inngangskriterium som Stortinget har bestemt, og det er ikke dette inngangskriteriet dette forslaget sikter på å endre. Aetat forvalter de oppgavene som utløses når trygdekontoret har besluttet at inngangskriteriet er tilfredsstilt. Det betyr at dette forslaget vil kreve at vi reverserer den omstilling som er realisert, hvor Aetat har overtatt de oppgaver trygdeetaten tidligere hadde for å planlegge og å sette i verk tiltak. SV ønsker ikke å reetablere trygdeetaten med denne bestillerkompetanse, derfor forutsetter SV at de forsøksordninger som settes i verk, skjer i regi av eller kanaliseres gjennom Aetat. Vi forventer at Aetat i tiden som kommer, utviser stor kreativitet når det gjelder å utvikle tiltaksapparatet, og spesielt bidra til forsøk med samordning mellom ansvarlige aktører. Vi vet at mange som har sammensatte behov, trenger hjelp fra flere aktører, og at noe av problemet er at disse aktørene ikke er samordnet. Det som gjør det forslaget som i dag foreligger, til en trist affære, er at Aetat står midt oppe i en vesentlig omstilling av sin virksomhet og burde ha fått en entydig marsjordre fra denne sal om å gjøre det på en kløktig måte, og om å sørge for å utnytte de private aktørene fullt ut for alt det de er verdt. Men jeg opplever at i dag skal Stortinget gjøre omvendt. Vi skal si til Aetat at de skal sette et fokus på å gjøre dette – ikke på en utradisjonell måte, men på en ureglementert måte. Og jeg spår at vi kommer til å ha en lang kamp om det å lage nye kjøreregler for hvordan vi skal forvalte attføringsprosesser. Jeg mener det er tidsødende og ressursødende. Og jeg mener vi kan få til dette samarbeidet mellom offentlige etater og private aktører ved å være tydelige på å gi Aetat bestillerrollen og å gi dem ordre om at en skal bruke alle krefter som kan kvalitetssikres, og som kan realisere de individuelle handlingsplanene. Derfor mener jeg at det forslag som i dag foreligger, snarere kompliserer dette viktige arbeid som Aetat er satt til å gjøre, enn bidrar til noe konstruktivt. Og jeg beklager det.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-20:
Det er riktig at SV har måttet holde Aetat i ørene fordi Aetat ikke har greid å utløse de krefter som helt iøynefallende er der klare til bruk i dette arbeidet. Men vi mener også vi har gitt tydelige signaler om at det må en forandring til, og at vi har fått tilbakemelding om at dette omstillingsarbeidet er Aetat i gang med. Den observante leser vil også se at det i mindretallsmerknaden fra Arbeiderpartiet og SV nettopp står at dette er ordninger som vi nå forventer at Aetat håndterer på en annen måte. Når det gjelder Revita spesielt, så er Revita det jeg vil kalle en selvhjelpsorganisasjon, samtidig som det er en privat bedrift. Hadde forslaget om en forsøksordning i dag gått ut på å gi eksplisitt støtte til selvhjelpsgrupper, så hadde jeg stemt for. Vi behøvde ikke engang å gjøre det gjennom Aetat – hvis vi ikke hadde villet. Selvhjelpsgrupper kan selvfølgelig sammen med den enkelte hjelpsøker sørge for å få de tiltak som er nødvendige, økonomisk fundert i det systemet som er lagt til grunn. Men det er ikke det som foreligger. Det som foreligger, er et forslag om omfattende restrukturering av hele systemet vårt. Man bør tenke seg om hvorvidt man skal bruke så mye krefter så unyttig.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-20:
Jeg er redd for at det ikke forholder seg slik. Alle de tiltakene som Meltveit Kleppa nevner, er det fullt mulig å realisere 100 pst. gjennom Aetat. Som representanten Meltveit Kleppa sier, har vi vært varme forsvarere av spesielle tiltak som har vist seg svært hensiktsmessige, og som Aetat ikke har villet samarbeide om. Det er vi skuffet over, og det har vi gjentatt. Jeg tror det er forstått. Derfor ønsker jeg – og SV – at forsøksordningene nå kanaliseres gjennom Aetat, og at det ikke lages en alternativ veg. Det må bli slutt på at Stortinget ser seg tjent med å bevilge til enkeltprosjekter innenfor Aetats virksomhetsområde. Vi ønsker at Aetat skal greie å gjøre dette selv, men vi tror ikke at Aetat blir flinkere til å gjøre det ved at vi fratar dem ansvaret. Tvert imot – ansvaret skal ligge hos Aetat, og vi skal påpeke hvordan vi forventer at Aetat forvalter ansvaret. Det må være Stortingets rolle.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-20:
De meningsforskjeller som er mellom folk i et folk, skal få leve. Det vi her snakker om, er om et lite folk skal ha anledning til å bevare sitt språk og sin kultur. Det er slik at storsamfunnet har små omkostninger ved f.eks. å lage lærebøker på norsk til elevene i skolen. Omkostningen pr. elev ville være meget omfattende hvis vi skulle lage skolebøker på kvensk. Og hvis en halt og en som ikke er halt, skal gå samme strekningen og vi ønsker at begge skal komme til mål på vel vis og ikke helt ulikt, må en få forskjellsbehandling. Det kan ikke være slik at det er å forskjellsbehandle å gi en halt en rullestol hvis det er hensiktsmessig. Og det er det dette handler om. Det er viktig i et kultursamfunn å dyrke ulikhetene, men da må de som trenger hjelp til å få dyrket sin egenart, få hjelp til det. Og det er der Fremskrittspartiet gjør konsekvent feil. Ideen til Fremskrittspartiet er at markedet skal styre dette på markedets vis, men markedet er helt uegnet til å bidra til at minoriteter får beholde sin egenart og sin kultur.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-20:
Det gjelder samme forhold. I Regjeringens melding står det at en tar «sikte på» å realisere dokumentasjonssenteret i 2002. Det var forsøk på å få komiteen og således også Stortinget til å si at en ber Regjeringen om å iverksette tiltaket i 2002, og det gjelder flere forhold som omtales i meldingen. Og det er altså forskjell på at Regjeringen melder til Stortinget at en tar sikte på, og at Stortinget ber Regjeringen om å sørge for at det blir slik. Det Arbeiderpartiet har gjort i denne saken, er å stille i tvil om det Regjeringen tar sikte på, faktisk blir realisert, for det vet en ikke før budsjettbehandlingen for 2002. En klar marsjordre fra Stortinget derimot har vesentlig mer tyngde. Og det er denne forskjellen som kanskje her i huset kan virke teoretisk, men som når man skal forstå det ute, er ganske vesentlig. I dag har Stortinget ikke vært i stand til å gjøre noe vesentlig annet enn å si unnskyld. Og det hadde vært lite, svært lite, som skulle til – og det er fremdeles ikke for sent – for å sørge for at vi får en mer bindende tempoplan som føles godt for dem unnskyldningen er rettet til.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-20:
Denne saken er godt belyst, og jeg har for så vidt ikke behov for å utdype dette mye. Jeg er glad for representanten Dørums presisering av problematikken rundt forfølgelse på grunn av kjønn. Grunnen til at jeg tar ordet, er at jeg merket meg Fremskrittspartiets syn. Vi har tidligere i dag diskutert nasjonale minoriteter, og ett av hovedpunktene til Fremskrittspartiet er at en i ett og alt skal behandle folk likt. Så snakker vi nå om innvandrere, og da er det slik at hvis man ikke er velbeslått, hvis man ikke har underholdsevne, som det heter, skal man ikke behandles likt med dem som har underholdsevne. I forrige sak mente jeg at det var positivt med en omvendt diskriminering. Nå står Fremskrittspartiet for en diskriminering av mennesker som enten ikke har hatt underholdsevne, eller som for den saks skyld har mistet sin underholdsevne – kommet til landet, vært utsatt for en ulykke, mistet sin underholdsevne – og en vil etter Fremskrittspartiets syn heller ikke ha rett til familiegjenforening. Det hadde vært interessant å høre hva slags logisk og etisk resonnement som ligger til grunn for at man tenker helt annerledes i denne saken.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-20:
Det er store problemer på boligmarkedet. Det er kanskje et paradoks at det er slik, nettopp fordi Høyre i sin tid fikk gjennomslag for det de kalte selveierdemokratiet. Og etter det har mengden boliger og prisene på boliger vært helt ute av kontroll. Løsningen i dag er definitivt ikke å gjøre Husbanken til en førstegangsetablererbank, slik Høyre foreslår. Løsningen er imidlertid å gjøre kommunene i stand til, sammen med staten, gjennom Husbanken å sørge for at det blir bygd et tilstrekkelig antall funksjonelle boliger til utleie, slik at vi kan få folk under tak til en rimelig pris. Vi kommer tilbake til dette i en bredere debatt om Husbanken, så jeg skal ikke bruke mye tid på dette nå. Jeg vil henlede oppmerksomheten mot side 2 i innstillingen. I den første flertallsmerknaden er vi tatt med ved en feil. Det er ikke meningen å være med der. Det er en merknad som nettopp sier at spørsmålet skal behandles i en senere melding, og at en ønsker en bred diskusjon om det. Vi mener at det ikke er nødvendig med en bred diskusjon om hvorvidt Husbanken skal være en førstegangsetablererbank. Det går fram av forslagene. Vi foreslår sammen med Senterpartiet at Dokument nr. 8-forslaget ikke bifalles.
May Britt Vihovde (Venstre), 2001-02-20:
Denne saka handlar om korleis ein kan få mobilisert alle gode krefter for å få brukt dei menneskelege ressursane som i dag er ubrukte, og dei menneska som i dag har lyst til å bli brukte. Eg har vore med i ganske mange debattar der dette har vore eit tema, men det har vore sosialkomiteen som har debattert desse sakene. Eg har lyst til å visa til eit vedtak som blei gjort for nesten eit år sidan, den 22. februar: «Stortinget ber Regjeringen fremme en stortingsmelding om sykefravær og uførepensjonering, herunder vurdering av virkemidler, kunnskap, kompetanse og ressurser, samarbeid mellom etater, som trygdeetat, arbeidsmarkedsetat, sosialtjeneste og helsetjeneste, arbeidsplass og den sykmeldte m.v.» Til dette har Sosial- og helsedepartementet svart at dei vil sjå vedtaket i samband med oppfølginga av Sandman-utvalet si innstilling. Dette er ein bit av det. Utvalet som blei nedsett, gav innstilling den 15. september i fjor, og den vil bli send ut på høyring. Venstre har frå denne talarstolen gong etter gong påpeikt behovet for samarbeid mellom dei ulike etatane, sosialetaten, trygdeetaten og arbeidsmarknadsetaten. Me får veldig mange innspel om at dette samarbeidet ikkje fungerer, så eg er svært samd med representanten Erna Solberg i at det er ikkje samarbeid ein treng nå, nå treng ein ei samordning. Det hjelper heller ikkje om ein har offentlege servicekontor der desse etatane er samla. Eg trur ein må samordna dei, då vil ein få ein god bestillarkompetanse. Med ei samordning vil ein òg få frigjort ganske mange ressursar. I ein debatt her i Stortinget førre tysdag blei det diskutert kva ein gjer for alle desse 70 000 barna som i dag lever i fattigdom. Eg blei litt overraska over at sosialministeren var så redd for at ein skulle få trygdeytingar som gjorde at det lønte seg å vera trygda. Folk ønskjer ikkje å vera trygda. Folk ønskjer å yta ein innsats, dei ønskjer å bli tekne i bruk. Venstre støttar forslaget frå Kristeleg Folkeparti, Framstegspartiet og Høgre, og subsidiært forslaget frå Senterpartiet. Me meiner at det her er behov for fleksibilitet, behov for kreativitet. Me har tru på at private aktørar kan ha betre kontakt med det lokale næringslivet og bruka det. Eg har her eit avisutklipp, datert 4. januar 2000, frå Haugesunds Avis. Der står det om ein som har hatt fem års kamp for å få ny jobbsjanse. Han seier at når ein ser bort frå yrkesretta attføring, har ikkje arbeidskontoret i sjukdomsperioden gitt han eitt einaste arbeidstilbod. Men private stilte opp, sosialkontoret og kommunen stilte opp – og han fekk ein jobbsjanse. Han har fått seg fast jobb, og han fungerer veldig bra. Alternativet var uføretrygd. Så at det er behov for store endringar, behov for større konkurranse retta mot Aetat og behov for betre samordning, ikkje samarbeid, er det ikkje tvil om. Venstre støttar derfor mindretalsforslaga og håpar at ein kan få sett i gang eit arbeid der ein kan få samordning i større grad enn samarbeid.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-20:
Målet for saken vi debatterer nå, er å få flere personer med tilretteleggings- og oppfølgingsbehov ut i egnet arbeid. Det er viktig at Aetat er åpen for samarbeid og samhandling med andre aktører, for det offentlige virkemiddelapparatet har mye å lære av disse. Veiledning og vurdering er viktige stikkord. Å ha kompetanse nok til å skille mellom de forskjellige former og årsaker til eksempelvis funksjonshemming, og dermed også se mulighetene, blir avgjørende for et godt resultat. I handlingsplanen for funksjonshemmede er storting og regjering enige om målsettingen: full deltaking og likestilling. Men det foregår en dobbeltkommunikasjon. Vi som suser gjennom livet i turbofart, er nøye med å selge våre sterke sider og det vi er gode på. Når vi omtaler yrkeshemmede, langtidsledige og andre som strever, er det en overdimensjonert fokusering på problemer og kostnader. Det blir forferdelig feil, og det minner mer om diskriminering enn om likestilling. Også hos de som trenger ekstra tilrettelegging og oppfølging i arbeidsmarkedet, må det tas utgangspunkt i ressursene, i evner, anlegg og interesser. Når skal man begynne å headhunte fra denne gruppen arbeidssøkere? Det kan handle om delkvalifikasjoner på arbeidsområder. Mange av de som trenger tilrettelegging, kan til og med være glimrende idéskapere eller gründere, men de slipper ikke til fordi for mange mener at funksjonshemmede har manglende kompetanse, og ergo er de useriøse. Takk og pris for at dyslektikeren Kjell Inge Røkke møtte et menneske som pekte på hans muligheter, på hans sterke sider, som han burde utvikle. Vi har faktisk mye å lære av Røkkes erfaringer, og alle burde få pekt på sine sterke sider hvis de ikke ser dem selv. Det trengs pilotprosjekt for å fremme holdningene til yrkeshemmede og andre i arbeidsmarkedsetaten. Det har vært snakk om at det mangler arbeidsplasser. Det går da an å øremerke og tilrettelegge arbeidsplasser ved nyetablering! Til slutt vil jeg minne om at Stortinget har behandlet og vedtatt deltaking i HELIOS II for en del år tilbake, og det foreligger en rapport, Handicappedes økonomiske integrering, og den kan anbefales. Dessverre har det skjedd at en norsk oversettelse som en del av et prosjekt har blitt betegnet som useriøs, kanskje fordi idéskaperen selv var synlig funksjonshemmet. Det viser bare at det er en del å rydde opp i, og egentlig handler det om respekt for menneskeverdet. Det er så enkelt og samtidig så vanskelig i denne saken.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Det er ingen tvil om at de overgrep som har skjedd i tidligere tider, sannsynligvis har vært grovest og verst nettopp overfor romanifolket. Så deler jeg også representanten Østbergs synspunkt at innenfor gruppa romanifolket er det litt ulike meninger om hvordan man burde ha gått videre. Det er litt ulike ønsker, og det er litt ulike behov. Det henger nok også sammen med hva den enkelte har vært utsatt for. Vi har og ønsker fortsatt å ha en nær dialog med romanifolket, både de som er i organisasjoner, og de som er utenfor. Jeg tror det er veldig, veldig viktig å informere enda bedre enn det vi gjør i dag, og vi har for kort tid siden igangsatt en ordning med et nytt informasjonsbrev som vi skal sende ut to-tre ganger i året til alle kommuner, alle institusjoner osv. for å informere om dette. Jeg mener at skolen har en viktig rolle, og dette jobber vi med. Når det så gjelder det konkrete spørsmålet omkring tvangssterilisering av en del innen denne gruppa, er jeg selvfølgelig kjent med den svenske ordningen på det området. Vi har fra Regjeringens side ikke tatt stilling til om det er aktuelt å foreslå en slik ordning her i Norge. For øvrig viser jeg til de eksisterende ordninger som er på andre områder, altså innenfor det som dreier seg om billighetserstatning, skadeserstatninger osv. Jeg tror det er viktig at det går an å søke på noen av de ordningene for noen av dem vi her snakker om. Jeg syns også det er viktig å understreke det som Stortinget slo fast høsten 1996, nemlig at staten skal føre en liberal praksis når det gjelder å frafalle påstand om foreldelse i saker der det er begått overgrep fra offentlig myndighet, særlig når det gjelder overgrep overfor barn og unge. Det syns jeg også det er viktig å ha med seg når vi nå skal gå videre i forhold til disse sakene her.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
La meg aller først slutte meg til det representanten Meltveit Kleppa sa, som jeg også sa i mitt hovedinnlegg, nemlig at jeg er skuffet over at det ikke er et samlet storting som står bak den innstillingen som ligger til behandling her i dag. Jeg føler virkelig at dette er en sak der toleransen vår blir satt på prøve, der verdiene våre blir satt på prøve – hva vi egentlig står for både i teorien og ikke minst i den praktiske politikken. Og er det på ett område jeg mener det norske samfunnet har mye å skamme seg over, er det nettopp når det gjelder behandlingen av minoritetsgruppene i Norge, gjennom en lang historie, som var aktivt støttet opp under av staten og offentlige myndigheter. Så det skulle bare mangle om man ikke skulle beklage den urett og de overgrep som har skjedd, på en sterk måte, slik som flertallet stiller seg bak og er med på her i dag. Men jeg er altså skuffet over at ikke alle er med i den innstillingen som i dag ligger til behandling. Så til spørsmålet fra representanten Meltveit Kleppa. Vi viser jo til de eksisterende ordninger, altså billighetserstatning, skadeserstatning. La meg også legge til at når det gjelder billighetserstatninger, blir kravene til bevis lempet på dersom det offentlige har makulert relevant arkivmateriale. Det kan også være tilfellet i en del av sakene her. Jeg vil også bare gjenta at det skal føres en liberal praksis når det gjelder å frafalle påstanden om foreldelse i enkelt saker, særlig der barn og unge er inne i bildet. Så det er den biten av det. Så er det senteret i Elverum, som jeg er glad for det er flertall for. Vi tar sikte på å starte opp med det i år 2002. Når det gjelder spørsmålet om tvangssterilisering, er det dialog mellom Sosial- og helsedepartementet og representanter for romanifolket. Der er det altså en dialog, men det er selvfølgelig helt umulig for meg i dag å forskuttere noen konklusjon i forhold til det. Men Stortinget kan i hvert fall være kjent med at det er en dialog også på det området.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Arbeiderpartiet feier for egen dør. De fleste andre partier gjør det også. Jeg mener faktisk at vi som er politikere, uansett hvilket parti vi tilhører, har et ansvar for å beklage den urett som skjedde før vår tid. Vi som representanter for det norske samfunnet i dag bør beklage det som skjedde i tidligere tider. Jeg har ikke gjort noe annet enn å høre på innlegget som Torbjørn Andersen selv hadde her, hvor han bl.a. sa – jeg tar forbehold om at jeg siterer riktig – at han ikke ville utforme en særpolitikk overfor minoritetene, at det ville være deres eget ansvar å ivareta sitt eget språk, kultur og identitet, ikke samfunnets. Det må jeg si skuffer meg, fordi jeg mener faktisk at vi som representanter for det norske storsamfunnet har et ansvar for å gjøre opp for den urett som har skjedd, og sørge for at de minoriteter vi her snakker om, også får mulighet til å delta på like vilkår med alle andre i samfunnet vårt, at de skal slippe å bli undertrykt fordi noen av dem lever på en litt annen måte enn det som er det vanlige i Norge, noen av dem ser litt annerledes ut enn de fleste av oss og noen av dem har et annet språk og en annen kultur enn oss. De er for oss like verdifulle som alle andre. Derfor er det også så viktig at det norske samfunnet viser det i konkret handling, også framover. Det var vel det jeg følte behov for å understreke. Jeg tror også jeg føler behov for å si at Norge på mange måter alltid har vært og – også i økende grad – alltid kommer til å være et kulturelt mangfoldig samfunn. Det mener jeg faktisk er en berikelse for Norge, og ikke det motsatte.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Dette feltet er komplisert, og det er også lovverket, også for dem som skal sitte og håndheve og iverksette de lover som vi vedtar. Hvis det foreligger forfølgelse, skal vedkommende ha asyl. Da vurderes ikke «sterke menneskelige hensyn». Det er kun dersom myndighetene kommer fram til at asyl skal avslås, at lovens § 8 andre ledd blir vurdert, dvs. om det foreligger «sterke menneskelige hensyn». Det er slik det fungerer. Når det gjelder debatten om hvor mange vi tar inn på asylgrunnlag kontra humanitært grunnlag osv., er det selvfølgelig en debatt som kan føres, og det får en mulighet til både i forbindelse med den stortingsmeldinga som ligger til behandling, og i forbindelse med gjennomgangen av hele utlendingsloven, som jeg synes er viktig. Men noe som har sammenheng med på hvilket grunnlag folk blir tatt inn, er også hvilket land folk kommer fra, og hvilken historie de har med seg når de kommer hit. Det er jo det totale antallet som i og for seg er det som teller mest, ikke nødvendigvis på hvilket grunnlag, sjøl om det også er avgjørende i forhold til hvilke rettigheter osv. vedkommende har her i Norge. Når det gjelder spørsmålet om retningslinjene som Bondevik-regjeringa la til grunn, vil jeg si at de retningslinjene blir fulgt. De skal gi anvisning for når en forfulgt person skal få asyl og ikke opphold på humanitært grunnlag. Så engasjementet fra denne regjeringa er like stort som fra den forrige regjeringa når det gjelder disse viktige problemstillingene, men jeg tror det er viktig å holde tunga rett i munnen – hvis jeg får lov til å si det – i forhold til hva vi her snakker om. Det er sjølsagt slik, som sagt, at foreligger det forfølgelse, skal vedkommende ha asyl, og da blir ikke «sterke menneskelige hensyn» vurdert. Men dette går jeg ut fra at det er mulig å diskutere videre i forbindelse med stortingsmeldinga vi snart skal ha til behandling. Den saka vi behandler i dag, dreier seg om ting som har skjedd, og så får vi diskutere framtida i forbindelse med den andre saken som kommunalkomiteen har til behandling.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
I forhold til den omtalte enkeltsaka i VG har jeg i og for seg ikke noe mer å legge til enn det jeg har svart på i brevet til komiteen. Når det gjelder de temaene som representanten Solberg tar opp omkring statsborgerskap osv., tror jeg ikke det er noen enkle løsninger, i hvert fall ikke hvis man bare på denne måten skal ta det fra talerstolen i en debatt om tilbakemelding på en sak til Stortinget. Men vi har jo flere muligheter til å diskutere det. Stortingsmelding nr. 17 er en mulighet, og det vil også komme en egen sak i forbindelse med debatten om statsborgerskap på bakgrunn av at det har vært et utvalg i arbeid i forbindelse med det. Der kan det være mulig å diskutere også de problemstillingene som representanten Solberg tar opp. Ellers vil jeg bare si i forhold til problematikken i hovedspørsmålet, altså problemet omkring falsk identitet, at det dessverre er et problem blant en del. Og det må være helt klart at de som kommer hit med falsk identitet og ikke vil medvirke til å finne sin identitet, osv., også selv har et stort ansvar for å sørge for å bringe fram enten reisedokument, hvis det er det det er snakk om, eller på annen måte bidra til å komme fram med sin identitet. Vi har jo bl.a. en god del sittende i mottak fra Eritrea og Etiopia, og en del av dem sitter der fordi de ikke selv har bidratt til å komme fram med sin identitet. Det er veldig viktig å være klar på at de også selv har et ansvar for at saka kan bli løst på den ene eller den andre måten. Så er det da gjort noen unntak fra det i de saker som Stortinget har fått tilbakemelding om i dag. Men at en skal ha en veldig klar holdning i forhold til det og til enkeltpersoners selvstendige ansvar for å bidra til at så kan skje, mener jeg må være helt klart på generelt grunnlag, og det ligger til grunn også i den politikken som dette storting har lagt opp til gjennom den utlendingslova som faktisk eksisterer pr. i dag.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Også på dette området mener Regjeringa det er viktig å ha et tett internasjonalt samarbeid i disse sakene i forhold til FN, men også i forhold til Europa totalt. Når det gjelder spørsmålet omkring Schengen, så er det jo ikke noe nytt at Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og SV mener det disse partiene mener om det. Jeg finner grunn til å gjenta det jeg sa i mitt hovedinnlegg, nemlig at vår tilknytning til Schengen-samarbeidet og Dublinkonvensjonen ikke er til hinder for at vi i Norge kan føre den asyl- og flyktningpolitikk som vi mener er riktig. Og som jeg også sa i stad, er jeg uenig med Senterpartiet, SV og Kristelig Folkeparti i at det som dreier seg om personvernet, skulle bli truet gjennom de avtaler vi har inngått, for det er altså slik at en asylsøker ikke blir registrert i Schengens informasjonssystem med mindre vedkommende har begått konkrete handlinger som gir anledning til å føre vedkommende opp i det registeret. Jeg er derfor uenig med de tre partiene – det er ingen ny ting, og det har vi visst om lenge. Når det gjelder spørsmålet om personvernet på denne måten blir satt i fare, så mener jeg at vi grundig har tilbakevist det også.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
De som leser denne meldingen, får se at Norge egentlig aldri har vært kulturelt ensartet. Vi har hatt vandring gjennom fjell og skog, uavhengig av grenser, som har gjort at vi har fått minoriteter. Vi har hatt en langstrakt kyst hvor folk har kommet og søkt havn. Det gjør at de aller fleste nordmenn i dag har dråper av et eller annet i blodet sitt. Det er det som er Norge, selv om representanter fra Fremskrittspartiet tydeligvis ikke skjønner det. Jeg synes det var pinlig avslørende da denne representanten fra Fremskrittspartiet snakket om lik rett til å være norsk og ha identitetsfølelse overfor det landet en bor i. Hva er det landet? Mange hundre år før representanten fra Fremskrittspartiet var påtenkt, bodde det altså kvensktalende i Norge. Det bodde jødisktalende her. Vi hadde rom og romanifolk, og de praktiserte og praktiserer sin kultur. Det er faktisk norske nordmenn bosatt i Norge gjennom hundrer av år og mange generasjoner som har et annet morsmål enn det representanten Andersen har, som tror på en annen gud, og som danser annerledes enn ham. Men de er også en del av Norge. Deres kultur er en del av den norske kulturen og har vært det gjennom mange generasjoner. Derfor har det norske samfunnet og myndighetene et ansvar for å ivareta også den delen av vår kultur. Det er ikke dermed sagt at det er uproblematisk. Det å ha ulike levesett og kulturer som møtes, fører til kollisjoner. Da kommer også ofte det verste i menneskene fram. Men de groveste overgrepene har likevel vært i statlig og offentlig regi. Det var forbudt for jøder å komme inn i Norge til langt ut på 1800-tallet. 90 år senere sendte den norske staten jødene med tvang til Nazi-Tyskland. Sigøynerne sendte de samme veien. Norsk misjon blant hjemløse, med Svanviken arbeidskoloni, var etablert og eksisterte helt opp i 1980-årene. En erstatning kan aldri gjøre opp for den uretten, men det kan symbolisere den beklagelsen som Regjeringen og Stortinget gir gjennom denne meldingen. Derfor hadde vi jødebooppgjøret. Når det gjelder erstatning, er det veldig bra det komiteen og statsråden nå sier om foreldelse, og det er bra at man ber om en ny vurdering av grensedragningene innenfor billighetserstatningen. I Innst. S. nr. 75 for 1996-97 inntok Stortinget en prinsipiell holdning til det å gi billighetserstatning til omstreifere når det gjaldt mangelfull skolegang. Da fastsatte man den prinsipielle holdningen at omstreifere ikke skal sammenlignes med andre omstreifere dersom de har kommet spesielt uheldig ut, men de skal sammenlignes med andre bofaste. Det kan være grunn til å se på det Stortinget sa den gangen, når man nå skal ha en ny gjennomgang av grensedragningene for billighetserstatning til omstreifere.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Jeg har med interesse lest stortingsmeldinga og komiteinnstillinga og hørt debatten her i dag, og bortsett fra Fremskrittspartiet virker det som om det er stor oppslutning i forhold til det som er skissert. Det er kanskje ikke særlig interessant å diskutere med Fremskrittspartiet heller, jeg føler vel i grunnen at de har meldt seg litt ut av debatten. Det er kanskje like interessant som å diskutere hva som står i Skriften, med representanter fra Hedningsamfunnet. Det virker iallfall som om Fremskrittspartiet befinner seg på en annen planet enn det resten gjør. En ting er iallfall klart i forhold til statens og storsamfunnets behandling av de nasjonale minoritetene jøder, kvener, sigøynere, tatere og det som nå kalles skogfinner: Den er ikke særlig mye å være stolt av. Jeg er glad for at det uttrykkelig både i stortingsmeldinga og i innstillinga slås fast at statens oppførsel og statens behandling av minoritetene er å beklage på det sterkeste. Jeg har imidlertid lyst til å dvele litt ved begrepet «nasjonale minoriteter». Når vi diskuterer jøder, kvener, sigøynere, som kalles rom i dag, tatere, som kalles romanifolk, og skogfinner, beveger vi oss i skjæringspunktet mellom språk, historie og kultur. Det er, som stortingsmeldinga på en god måte beskriver, et utrulig komplekst bilde. Det går ikke an å si at staten har behandlet de fem ulike minoritetsgruppene på en enhetlig måte – heldigvis, skal vi kanskje si. Jeg tilhører den delen av befolkningen som ganske sikkert har blod i årene fra den sistnevnte minoriteten, altså det som nå kalles skogfinner, og mitt poeng med innlegget her i dag er at det finnes vesentlige forskjeller mellom finnebefolkningen på det indre, østlige Østlandet og befolkningsgrupper som jøder, sigøynere og tatere. Vi må ikke komme i den situasjon at vi – skal vi si – lager minoriteter for minoritetenes skyld. Det er utrulige forskjeller mellom f.eks. skogfinnene og andre minoritetsgrupper. Det eksisterer i dag ikke finskspråklig befolkning i østlige deler av landet vårt. Kulturen, musikken og litteraturen eksisterer – ja, i høyeste grad. Jobben vår i dag er å legge til rette for at historie – både innenfor musikk, litteratur, matlaging og hva det måtte være – tas vare på. Men som sagt, det finnes vesentlige forskjeller på måten vi skal behandle skogfinneminoriteten og andre minoritetsgrupper på.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2001-06-05:
I denne debatten som vi nå har, må vi ikke glemme at Norge er et av de land i verden hvor forskjellene mellom folk er aller minst. Dette skal vi være stolte av, men vi må fortsette å bygge ut samfunnet så vi får til en enda bedre fordeling og alle kan få en god livskvalitet. Vi hadde ikke vært der vi er i dag, hvis det var slik som representanten Karin Andersen sa, at vi tåler at barn er fattige. Selvfølgelig tar alle dette på alvor og arbeider for å rette på alle sider ved dette. Jeg tror ingen vil ha det sittende på seg at de ikke tar slike sosiale problem på alvor. Det undrer meg at Høyre og Fremskrittspartiet mener at lavere skatter til alle og mindre inntekter til fellesskapet skal gi en enda bedre fordeling. Dette er en teori som jeg har liten tro på. Skal fellesskapet ha noe å fordele, må de som har mest, bidra mest til fellesskapet. Det er dette som er fordeling, og det er dette faktum som gjør at vi i dag tross alt nesten er best i klassen når det gjelder fordeling. Det er kun gjennom et sterkt fellesskap at vi har noe å fordele ut til dem som trenger en slik hjelp som vi bl.a. snakker om i dag. Det er dette Arbeiderpartiet tar utgangspunkt i når vi vil styrke boligtilskuddet i Husbanken, forbedre bostøtteordningen, øke innsatsen for bostedsløse, bygge flere utleieboliger og gi tilbud om rimelige bokostnader, bedre utdannings- og arbeidstilbud osv. Vi må se helhet, og vi må se på inntekts- og utgiftssidene når vi diskuterer fordelingspolitikk. Først da kan vi nå alle med de tiltak som gir alle en god livsstandard.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-05:
Når jeg bad om ordet, var det fordi saksordføreren innledet med å si at alle er opptatt av situasjonen for fattige barnefamilier, og at den må bedres – jeg oppfattet at det var et budskap fra ham. Det kan vel være at alle i gitte situasjoner når det diskuteres, slik som det diskuteres her i salen i dag, vil si at det er spørsmål man er og bør være opptatt av. Men måten å måle i hvilken grad man er opptatt av det på, må være gjennom den konkrete politikken. Jeg fornemmer ut fra argumentasjonen i det andre innlegget til Arnesen at man beveger seg i riktig retning, i retning av at færre faller utenfor, og at forskjellene blir mindre. Men ikke minst viste behandlingen av utjamningsmeldingen og det som står i den, at så ikke er tilfellet. Fra 1980-tallet har forskjellene mellom fattige og rike blitt stadig større i Norge. Vi ser hvordan nye grupper de siste årene har falt utenfor. Arbeiderpartiet forsøker å få oppmerksomheten bort fra eget parti og over på Høyre og Fremskrittspartiet – det er for så vidt berettiget at man retter oppmerksomheten mot disse to partiene – men først og fremst bør Arbeiderpartiet gå i seg selv. Er man opptatt av disse spørsmålene, må man også eksempelvis se på hvorfor barnetrygden skal tas med i beregningsgrunnlaget for sosialstønad, slik at man får innkorting når man mottar barnetrygd. Hvorfor er det slik at Arbeiderpartiet, som sier de ønsker å gjøre noe i forhold til barnehagene, ikke kan være med på allerede nå å fastsette maksimumssatser for barnehagene, noe som vil ha konsekvenser nettopp for de fattigste? Hvorfor er det slik at Arbeiderpartiet ikke kan være med og følge opp vedtak om avvikling av hospits, men i stedet bare skal ha en slags langsiktig avvikling som skaper akkurat den samme usikkerheten som før vedtaket ble fattet i forbindelse med behandlingen av utjamningsmeldingen? Hvorfor er det slik at egenandelene i forhold til helse øker under Arbeiderpartiet, selv om man sier at det er betenkelig at man har egenandeler? Hvorfor er det slik at Arbeiderpartiet ikke vil være med på å fjerne egenandelene i grunnskolen? Hvorfor er det slik at Arbeiderpartiet ikke vil hindre at man får egenandeler knyttet til leirskoler, og være med på å følge opp en utvikling der? Det er jo den typen spørsmål man må stille seg hvis man skal ha troverdighet knyttet til at man er opptatt av disse gruppene, ellers blir det fine taler uten innhold. Mest grotesk blir dette synliggjort når man får en situasjon i forhold til Oslo der Arbeiderpartiet flagger at man gjennom sosialstønadsordning og minstesatser skal være med på å trygge situasjonen for dem som har det vanskeligst. Egentlig er det å oppfatte sånn at man i Oslo skal kutte satsene ytterligere. Og så får man reaksjoner, jeg vil si helt berettiget, nettopp fra Høyre. Det er ikke lenger sånn at Arbeiderpartiet står veldig sterkt når man retter den kritikken mot Høyre. Da bør man faktisk gå i seg selv.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-05:
Jeg tok ordet for å gi et tilsvar til komitelederen. Jeg er faktisk enig med komitelederen på flere hold. Det ene er at man må ha et lavterskeltilbud for inntak av rusmiddelmisbrukere som er motivert for å få behandlet sitt misbruk. Jeg er enig med Alvheim i at det er uhensiktsmessig at man krever rusfrihet ved innleggelse, slik det gjøres i dag. Konsekvensen blir at mange som burde ha fått behandling, ikke får det. Man burde også hatt et mye tettere samarbeid med sykehus, større tilrettelegging med medisinske avdelinger for inntak av pasienter i en fase der de fortsatt er ruset, og så et samarbeid med ulike institusjoner for å videreføre behandlingstilbudet, men da med utgangspunkt i å oppnå rusfrihet, at man slutter med rusmidler. Problemet i forhold til metadon og Subutex er jo at man bare vedlikeholder et misbruk. Og der syns jeg, lege eller ikke lege, at komitelederen og også Arbeiderpartiet v/Einar Olav Skogholt i for liten grad tar innover seg de erfaringer man har gjort i andre land. Det må da være tankevekkende at man i Danmark finner at blant dem som dør av overdose, er det et svært høyt antall som har metadon i blodet, som fortsatt misbruker heroin og andre narkotiske stoffer, og som gjør det i kombinasjon med metadon. Altså: Det må da ikke være sånn at de erfaringer man har gjort seg i andre land som har prøvd seg på samme linje, ikke skal telle for hva slags virkemidler vi skal gjennomføre i Norge. Det er det jeg sier. Jeg tror at det er et oppriktig engasjement fra mange i denne salen for å forsøke å gjøre noe med disse problemene. Det har jeg ingen grunn til å betvile, men de tiltakene man gjennomfører, må gjennomføres ut fra en slags faglig forståelse av hva som vil ha effekt. Og det jeg registrerer, er at det finnes mange fagmiljøer i Norge som nå advarer mot den veien man er i ferd med å slå inn på. Jeg tror det vil være å undervurdere den fagkompetansen som eksisterer i mange institusjoner som har rusmiddelfrie tiltak, å tro at de bare advarer fordi de er redde for å miste klientellet over til en annen type tilbud. Jeg tror oppriktig at akkurat som det er engasjement blant stortingsrepresentanter i denne saken, uttrykker mange av de fagpersonene en reell bekymring som de har, for at man er på et galt spor, fordi man mister av syne det perspektivet som man hadde før, nemlig at man skulle oppnå rusmiddelfrihet. Resultatene fra Sverige når det gjelder bruken av metadon, viser at mellom 5 og 10 pst. av dem som står på metadon, ender opp som rusmiddelfrie. Det er et veldig lavt tall, og det er klart at hvis terskelen for å inngå i behandling med metadon blir så lav at man også mister muligheten for å behandle en stor del av den gruppen i retning rusmiddelfrihet, har man gjort det mye verre. Man hadde altså kunnet oppnådd at man fikk ganske mange ut av sitt rusmiddelmisbruk. Isteden blir de stående på metadon resten av livet. Skal det ikke være rimelig å advare mot det? Man må se hele perspektivet. Det forundrer meg at ikke også Einar Olav Skogholt og komitelederen ser de farene som ligger her.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-05:
Hvorvidt man skal ha en ombudsordning, og på hvilke områder, kan man absolutt diskutere. Det er vel ikke sagt at ethvert område i samfunnet skal dekkes opp med ombud. Det kan hende at også andre ordninger vil være fornuftige. Vi har i dag erfaring for at man både gjennom ordninger med likestillingsombud, med barneombud og med pasientombud ser at det kan være en fornuftig tilnærming. Når det gjelder pasientombudene, ser vi at mange pasienter har følt god hjelp i ombudsordningen. I SV oppfatter vi det som en styrke at man nå har sagt at man lovmessig skal ha pasientombudsordningen innført i alle fylker som et tilbud. Aksepterer man først pasientombudsordningen som en fornuftig ordning som kan fungere på pasientenes premisser, synes skillet mellom allmennhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten ulogisk. Det er i det hele tatt vanskelig å forstå andre fornuftige argumenter for at man skal legge det på ett nivå, men ikke på et annet, enn at man må høste erfaring først. Det var viktig for SV da vi vurderte denne saken i forhold til det opprinnelige forslaget. Hvis man skal kunne si noe om hva slags omfang ordningen må få – det kan jo bl.a. gå på antall ansatte i forhold til å ivareta en slik ordning – må man naturligvis også høste erfaringer med den. Det betyr at man må gå inn på en forsøksordning der man også trekker inn lov om kommunehelsetjeneste, og slik vi ser det, fordi det er så store berøringspunkter, også lov om sosial omsorg, altså sosialtjenestetilbudet. Jeg oppfatter også at det er det forslaget som kommer nærmest forslagsstillernes ønsker, for det sikrer et første skritt på veien mot at pasientombudsordningen også må dekke primærhelsetjenesten. Derfor må jeg si at jeg er veldig overrasket over at forslagsstillerne selv ikke går inn for et forslag som så langt SV og jeg kan se, ligger mye nærmere deres egen intensjon enn det flertallsforslaget som foreligger. Gjennom flertallsforslaget og komiteens tilråding får man ikke igangsatt tiltak i kommunehelsetjenesten. Der skal man bare evaluere ordninger som har vært inntil i dag, ikke ordninger som i hele sitt spekter både tar inn lov om sosial omsorg og lov om kommunehelsetjeneste. Jeg hørte for så vidt ikke fra komiteens leder noen spesiell begrunnelse for at man ikke skulle støtte mindretallets forslag. Jeg vil tro og mene at når man er opptatt av å få ordningen med pasientombud gjennomført raskest mulig også i kommunene, ville det vært formålstjenlig raskest mulig å høste erfaring med forsøk i kommunene, for så eventuelt å kunne gjøre ordningen til en permanent ordning. Det vil SV si ville være den naturlige konsekvensen over tid, altså at erfaringene ikke nødvendigvis skal lede til at man ikke gjennomfører ordningen, men at de tvert imot leder til at man justerer ut fra erfaringene, slik at man får en best mulig og mest mulig landsdekkende ordning på alle nivåer innenfor helsetjenesten, også når det gjelder sosiale tjenester.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-05:
Sosialministeren viste til arbeidslinjen, og det er vel og bra. Men vi er bekymret for den i forhold til bl.a. den innskrenking vi fikk når det gjaldt overgangsstønaden for enslige forsørgere. Vi mener at den innskrenking som Arbeiderpartiet og høyresiden gjorde der, gjør at det blir mye vanskeligere å kombinere arbeid og trygd og utdanning og trygd for å kunne være sammen med barn. Blant annet rammer dette spesielt dem som blir alene med barn ved et samlivsbrudd. Jeg har også lyst til å kommentere et par andre tilskuddsordninger for barnefamilier. Det gjelder først engangsstønad ved fødsel. Det er en stønad som skal gis for de spesielle utgifter man har når barn fødes, og de bør ikke legges inn som et grunnlag når en skal beregne sosialstøtte. Så har Kristelig Folkeparti, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet tatt opp en sak som gjelder yngre uføre som har forsørgeransvar. Disse har spesielle problemer når det gjelder økonomi og det å kunne ha bistand i hjemmet for å kunne ta seg av barna sine på fullverdig måte. Vi mener at det er viktig å se på det barnetillegget som gjelder for disse, fordi de er i en spesiell funksjon. Jeg håper at det kanskje kan bli flere som kan støtte dette forslaget når vi kommer til voteringen senere i kveld. Så litt til boligpolitikken. I forbindelse med behandlingen av utjamningsmeldingen bad et enstemmig storting Regjeringen medvirke til at bruk av hospits som boligløsning for barnefamilier skulle opphøre. I langtidsmeldingen har Regjeringen gått vekk fra dette pålegget, og sier: «Regjeringen vil arbeide for å redusere bruken av hospits, særlig blant barnefamilier.» Jeg er enig med bl.a. representanten Karin Andersen som sa tidligere i dag at dette er helt uakseptabelt – hun brukte vel uttrykket barnemishandling i offentlig regi. Jeg er enig i at denne løsningen med hospitsbolig for barnefamilier bør opphøre snarest, og vi har også et forslag som går på nettopp det. Jeg håper at Regjeringen kan høre på dette nå, og at det blir flertall for dette forslaget i dag – det forundrer meg at det ikke blir det, etter innstillingen i komiteen, når vi vet hva et enstemmig storting sa senest i forbindelse med utjamningsmeldingen. Så er det klart at vi har langsiktige virkemidler her: en mykere arbeidslinje, en sosial boligpolitikk, en fornyelse av hjelpe- og stønadsordningene og ikke minst lavere skatt for lavinntektsgruppene. Det kan være med på å avskaffe fattigdommen. I tråd med dette ber vi også om en handlingsplan for å bedre levekårene for fattige barnefamilier. Jeg hadde håpet at vi kunne ha fått litt mer tilslutning til dette enn det det ser ut til i komiteen.