Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Gjennom sine bøker «Drageløperen» og «Tusen strålende soler» har den amerikansk-afghanske forfatteren Khaled Hosseini gitt oss førstehånds innsikt og kunnskap om sitt tidligere hjemlands nyere historie, sitt folk og kultur. Det er historien om vold og undertrykkelse, frykt og angst i et føydalsamfunn helt fremmed fra vårt. Men det er også historien om et land i krig med seg selv og om befolkningens lidelser under skiftende regimer fra monarkiet til Talibans sharia-lover. Men framfor alt er Khaled Hosseinis bøker rystende beretninger om et samfunn der kvinneundertrykkingen er satt i system, der grunnleggende menneskerettigheter brytes, og menneskeverd bare har mening for noen få. Hosseinis skildringer er ikke fri diktning. Han har hentet sine historier fra egen virkelighet. For meg er bøkene en begrunnelse for det internasjonale samfunns engasjement i Afghanistan og vårt eget militære nærvær sammen med våre allierte i et fjerntliggende land i en annen del av verden. Likevel er mange av oss opptatt av krigens moralske og politiske dilemma, altså det faktum at vi på oppdrag fra De forente nasjoner deltar i krigshandlinger i et land uten demokratiske institusjoner etter vår målestokk, og til støtte for en president, en regjering og et regime preget av korrupsjon og vanstyre og med uklar støtte i befolkningen, fordi alternativet er så mye verre. I sin nobeltale i Oslo dvelte president Barack Obama ved begrepet «rettferdig krig». Obama konstaterte at krig mellom nasjoner i økende grad erstattes av borgerkrig i vår tid, og at framveksten av etniske og sekteriske konflikter mange steder fanger sivilbefolkningen i et uendelig kaos der sivilsamfunnet sønderrives, de økonomiske systemene bryter sammen, og nye generasjoner påføres ulegelige sår. Dette er jo Afghanistan! Og så sier Obama, med sin bakgrunn fra ikkevoldskampen og amerikansk borgerrettighetsbevelgelse: «Som statsleder må jeg møte verden som den er. Jeg kan ikke stå uvirksom når mitt eget land trues. Gjør ikke den feil å tro at ondskapen har forlatt verden. En ikkevoldsbevegelse kunne ikke stoppet Hitlers armeer. Forhandlinger er neppe egnet til å overbevise Al Qaidas ledere om at de må legge ned våpnene. Å påstå at bruk av vold noen ganger er nødvendig, er ikke et uttrykk for kynisme; det er historiens erkjennelse av menneskets ufullkommenhet og fornuftens begrensninger.» Jeg skynder meg å understreke at dette neppe er noe ordrett sitat – det er min egen oversettelse av en passus i Obamas tale, der han forsvarer nødvendigheten av militære operasjoner under FN-mandat. Men samtidig peker han på vårt ambivalente forhold til en militær tilstedeværelse i et land som Afghanistan, på Balkan eller andre steder der det er påkrevet. I likhet med utenriksministeren føler jeg grunn til å understreke at de flernasjonale styrkene i Afghanistan, som vi altså er en del av, er der for å gi befolkningen sikkerhet nok til å bygge freden og skape stabilitet i regionen. Og vi skal forhindre at Afghanistan igjen utvikler seg til en base for internasjonal terror. Samtidig skal vi bidra til økonomisk og sosial utvikling i et land med helt andre maktstrukturer enn vi er vant med. Her finnes knapt lokale eller sentrale myndigheter etter vestlige begreper. Og forsøkene på å etablere og bygge en sentralmakt som er i stand til å styre alle deler av landet, har så langt bare vært en meget betinget suksess. Derfor skal vi heller ikke tvinge våre løsninger, vår samfunnsstruktur, på det afghanske samfunnet. Så har jeg lyst til å legge til, i forsvar for vårt eget samfunn og vår egen ungdom: Det er avgjørende viktig at opiumsproduksjonen i Afghanistan, som i dag finansierer Talibans og lokale føydalherrers krigsoperasjoner, erstattes av matproduksjon, slik at Afghanistan settes i stand til å fø sin egen befolkning. Jeg er glad for at utenriksministeren legger så stor vekt på at afghanerne selv må være hovedaktøren i egen samfunnsbygging, og at de etter hvert må få ansvar for sin egen sikkerhet. Men det vil ta tid. Afghanistan vil ha behov for det internasjonale samfunnets hjelp og støtte i årtier framover. Jeg tror også at de vil trenge et internasjonalt militært nærvær i lang tid framover.