Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-15:
Premissene for reindriftspolitikken baserer seg på St.meld. nr. 28 for 1991-92, En bærekraftig reindrift, samt Stortingets behandling den gang av meldingen gjennom Innst. S. nr. 167 for 1991-92. Da Stortinget i 1992 behandlet dette, skisserte man at en bærekraftig reindrift skulle være basert på tre punkt – økologisk bærekraft som det ene, økonomisk bærekraft som det andre og en kulturell bærekraft som det tredje. Dette kommenteres i St.prp. nr. 65 for 1999-2000, der man sier at de tre målene står i en innbyrdes sammenheng, at økologisk bærekraft gir grunnlag for økonomisk bærekraft, og at sammen gir økologisk og økonomisk bærekraft mulighet for å utvikle kulturell bærekraft. Dette høres jo ut som reklamen for Kinderegg: tre ønsker på en gang. Når det gjelder Kinderegg, går det i hop. Her går det ikke i hop. Det er jo nettopp det som er tilfellet i dag, at økologisk bærekraft på Finnmarksvidda overhodet ikke gir noen økonomisk bærekraft. Den økonomiske bærekraften som i dag totalt er mangelvare, gir heller ingen mulighet for kulturell utvikling knyttet til reindriften over tid, slik at man allerede i utgangspunktet i St.prp. nr. 65 gir en fremstilling som lite eller intet har med virkelighetens verden i dag å gjøre. Når man går tilbake i forhold til beskrivelser av Finnmarksvidda, eksempelvis i serien «Norske fjellbeite», der man i 1965 presenterte en omfattende oversikt over vegetasjon og beiteforhold for reinsdyr i Finnmark, er det interessant å se beskrivelsen at lavheiene har en tykkelse på 10–15 cm og med «smale reinstier som skispor i lavmatta». De smale skisporene i lavmatta var streifdyr fra Finland som kom over. Ellers var det tett med lav. I 1992 gav NORUT IT ut rapporten «Finnmarksvidda vegetasjonskartlegging – vegetasjonstyper, lavbeiter og endringer i lavdekket innen reinbeitedistrikt 30 og 31, Finnmarksvidda». Der hadde man basert seg på satellittdata fra 1973, 1980 og 1987-88. Det man fant ut fra disse dataene, var at det i 1973 var et intakt lavdekke svarende til 85 pst. av vidda. I 1980 var tallet redusert til 68,1 pst., og i 1987-88 var tilsvarende tall nede i 15,1 pst. I 1996 ble det på nytt gjort en undersøkelse som viste at kun 7-8 pst. av det totale arealet på Finnmarksvidda nå var uskadet. I begynnelsen av den perioden man undersøkte, fant man lav over hele vidda. I 1996 var situasjonen så alvorlig at halvparten av vidda var uten lav. Man stod altså overfor en økologisk katastrofe av enorme dimensjoner, som naturligvis, hvis man sammenligner med Puttjern, arealmessig er så stor at sammenligningen totalt halter. Det som også halter, er den totale mangelen på oppmerksomhet som den økologiske katastrofen har fått. Og det er klart at spørsmålet kan ikke behandles slik som man behandler spørsmål om å få oppfylt tre ønsker på en gang. Man kan ikke si at man både skal ivareta en kulturell utvikling og ha en økologisk bærekraft og en økonomisk bærekraft. Man må faktisk begynne å ta stilling til hva slags veivalg man skal gjøre. Og det helt åpenbare veivalget knyttet til Finnmarksvidda nå, er å ivareta økologien. Det er ingen økologisk bærekraft lenger på Finnmarksvidda, slik at det er bare et spørsmål om tid før reindriften dør ut av seg selv med den typen subsidieordninger man har i dag, og som man riktignok sier at man skal gjøre noe i forhold til også i år, men som verken departementet eller komiteen på noen overbevisende måte går inn i, slik at de andre tingene vil dø av seg selv. Reindriften vil dø ut, kulturelle muligheter knyttet til den vil dø ut, og det betyr at økologiperspektivet på en helt annen måte enn fram til i dag må fram, for at man i hvert fall skal kunne bevare naturen og hindre en total forørkning av hele viddeområdet.