Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-12-06:
Jeg vil først ta opp de forslag i budsjettinnstillingen der SV enten er forslagsstiller eller medforslagsstiller. Valgkampen i høst dreide seg om mange ting, men to av tingene var SVs kjernesaker. Det var en moderne skole, og det var kamp mot fattigdom. Og alle sakene som kommunalkomiteen har, omhandler dette. Det er kommuneøkonomi, det er arbeid, det er bolig, det er integrering, og det er distriktspolitikk. Fattige barn og nedslitte skoler har ingenting med en moderne velferdsstat å gjøre. I en moderne velferdsstat er skolen så mangfoldig, framtidsrettet og god at alle foreldre ønsker å ha barna sine der. Skolen er gratis, og alle barn har rett til barnehageplass og SFO, til en pris som foreldrene kan betale. Dette er godt for alle. Alle egenandeler i skolen må bort. SV har nå greid å få til en seier i kirke-, utdannnings- og forskningskomiteen for dette, og det er bra. I tillegg bør vi få på plass gratis kultur- og fritidsaktiviteter der ingen barn skal være ekskludert fordi de ikke har råd til å delta. Dette er essensen i forskjellen på SVs samfunnssyn og høyresidens og Regjeringens samfunnssyn. Vi ønsker å satse steinhardt på løsninger som ikke ekskluderer. Regjeringen vil øke forskjellene og reparere de grelleste utslagene ved behovsprøvde ordninger. Det er dette kommuneøkonomien dreier seg om. Det dreier seg i hovedsak ikke om triksing med systemer hit og dit. Det er bare utregninger. Men kjernen må være målet, hva det er vi vil med de pengene vi putter inn. SV mener det trengs 4 milliarder kr mer i frie inntekter og 3,5 mil-liarder kr mer til ulike tilskudd. Sjøl med de rammene ser vi at vi vil ha langt igjen for å nå de målene vi har satt oss. Jeg vil snakke litt mer om skole og utdanning, for veldig mange sier at det er jobb nr. 1. Også regjeringspartier har sagt det. Det er viktigst for den enkelte for i full frihet å ha kontroll over sitt eget liv. Det verner mot fattigdom og marginalisering for enkeltmennesket. Det er viktigst for landet, for det er kunnskapen som skal skape det vi skal leve av i framtida, og det verner samfunnet mot for store ulikheter, som gjør at samfunnet blir dårlig å leve i. Det er viktigst for næringslivet, for det er sånn vi kan skape vekst og verdier, og det er viktig for distriktene. Men hva skjer nå? Det er manglende opprustning i grunnskolen og særlig i ungdomsskolen. Jeg har før i dag vært inne på det som er i ferd med å skje i videregående skole. Bare i Hedmark fylke mangler det 140 mill. kr, som til neste år må kuttes på videregående skole og samferdsel. Er det noen i denne salen som greier å forestille seg konsekvensen av et kutt i en slik størrelsesorden i den videregående skole? Fra før er det, ifølge tidligere kommunalminister Sylvia Brustad, heller ikke lagt inn en eneste krone i kommuneøkonomien for å gjennomføre kompetansereformen, som Stortinget gav sin tilslutning til i Innst. O. nr. 89 for 1999-2000. Der gav vi faktisk rett til videregående utdanning for voksne. Staten skulle «fullfinansiere merkostnadene for fylkeskommunene knyttet til voksnes rett til videregående opplæring», stod det der. – Ikke én krone! I tillegg har man altså helt fram til i dag vært totalt blind for det ranet, som jeg nesten vil kalle det, som oppgjøret mellom staten og fylkeskommunen om sykehusene er. Når det gjelder de voksne, er det bare i Hedmark 700 voksne som har meldt at de ønsker slik utdanning. Det ville jo være et enormt løft for distriktet. Det ville være et enormt løft for å sikre at disse menneskene ikke blir arbeidsledige, og at vi får utvikling i næringslivet og utvikling i distriktene. Derfor er vi nå nødt til å få fylkeskommunene ut av den økonomiske hengemyra som de nå er i. Her er storting og regjering nødt til å ta et felles ansvar for å få dette til. Dette er ikke en spesiell sak som SV har funnet på. Dette dreier seg om at vi skal greie å gjennomføre de sakene vi har sagt at vi er enige om, nemlig å sikre at alle voksne og all ungdom skal få videregående utdanning. Jeg vil bare minne om St.prp. nr. 22 for 2001-2002, som også ligger til behandling i Stortinget i år, der Regjeringen som vanlig mener at Stortinget skal dekke 298 mill. kr i underskudd på Rikshospitalet. Det har vært kutyme i alle år. Når det gjelder statlige sykehus har man gjort det, når det gjelder fylkeskommunale har man ikke gjort det. Dette må det bli slutt på. I tillegg ønsker SV en spesiell ordning for ressurskrevende brukere av kommunale helsetjenester. Vi ønsker å løfte det ut av rammene og legge det på en spesiell tilskuddspost. Vi ønsker en storbysatsing, først og fremst ved egne storbytilskudd, en massiv satsing på boligbygging, på samferdsel, på barnehage og skole, framfor systemer som gjør at småkommuner som nå greier å ha f.eks. en eldreomsorg der de slipper å legge sine gamle kl. 17 om ettermiddagen, får et dårlig tilbud de også. Vi er altså nødt til å få dette inn i et system som ikke er slik at noen alltid må tape og få et dårlig tilbud. Så til integrering: Der er det store utfordringer. Poenget med å diskutere dette er om vi går til oppgaven med den hensikten at vi skal lykkes, eller om vi går til oppgaven slik Fremskrittspartiet gjør, med et ønske om at vi skal mislykkes. Aktiv politikk, introduksjonsprogram, språkopplæring, tiltak gjennom Aetat osv. er viktig. SV har i sine merknader sagt at respekt for likestilling og demokrati er grunnlaget for all politikk i Norge. Det er ikke Fremskrittspartiet med på, og jeg undrer meg sterkt over det. Jeg skal ta ett eksempel, og det er skolen. Hvis man virkelig frykter fundamentalisme og sjåvinisme, enten den er etnisk eller kulturell, kan jo umulig svaret være flere private skoler, der barn fra ulike miljøer skal isoleres og dyrke sine fordommer mot hverandre. Den offentlige fellesskolen skal være den smeltedigelen der barn med ulik bakgrunn møtes og lærer seg å leve sammen. Diskusjon og dialog er det viktigste. Så til kapitlet om arbeid. Der er arbeidslinja helt vesentlig, og den har det vært brei politisk enighet om. Men jeg undrer meg etter å ha lest Dagbladet for i dag om det ikke nå er lagt en svær bombe under den enigheten som har vært på dette området. En viktig del av det har jo vært den avtalen som nå er inngått mellom Regjeringen og partene i arbeidslivet om sykelønnsordningen og satsing på aktive tiltak for å få folk ut av trygd – og de skal få beholde sykelønnsordningen. I Dagbladet i dag kommer Olav Magnussen i NHO igjen med kraftige angrep på sykelønnsordningen, trygdeordningen og typisk nok igjen på dem som har lavest trygd, lavest lønn og små stillinger. Skal flest mulig være i arbeid, må vi faktisk tåle at noen blir syke iblant. Skal flest mulig være i arbeid, må vi tåle at noen har små stillinger. Og hvis arbeidstakere skal gå over på trygd, må vi faktisk tåle at også de har en trygd det går an å leve av. Jeg lurer på om dette utspillet som kommer fra NHO i dag, er klarert med Regjeringen. I regjeringserklæringen som jeg står med foran meg, står det at Samarbeidsregjeringen aktivt vil følge opp den inngåtte avtalen med partene i arbeidslivet om tiltak for å redusere sykefraværet. Jeg lurer på om Regjeringen nå vil slå i bordet overfor NHO og si at nå får det være nok, nå får man slutte å tulle med disse ordningene, og så får man satse ordentlig på de tiltakene man har blitt enig om, slik at folk som trenger det, får den hjelpen de skal ha. I komiteen har vi blitt enig om en formulering der det står: «… trygdeordningen er et gode og er etablert for å dekke reelle behov hos syke, uføre og arbeidsledige og at det ikke er et problem at de brukes av de som trenger dem.» Det er et viktig utgangspunkt vi er nødt til å ha. I tillegg er vi nødt til å ta tak i arbeidslinja og de ordningene som skal til for å realisere den. Slik det er nå, er de etatene som har ansvar for dette – Aetat, trygdeetaten og sosialkontorene – separate etater med oppsplittet ansvar, og de fleste steder har de atskilte kontorer. Ingen av etatene har et overordnet ansvar, verken lokalt eller sentralt. Dette hjelpeapparatet for arbeidslinja er minst tilgjengelig for dem som trenger det mest. Her trengs det en opprydding. I tillegg har Statistisk sentralbyrå for femte år på rad vist at tiltak for arbeidsledige virker – 42 pst. får jobb med tiltak, 28 pst. uten. Dobbelt så mange starter ordinær utdanning hvis de har gått på tiltak. Hvilken mening er det da i å ikke øke innsatsen? Hvis vi mener at arbeid er nøkkelen til å få folk ut av fattigdom, må vi forsterke de tiltak som øker muligheten til å lykkes.