Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2012-12-07:
Store forandringer skjer, og vil i økende grad skje i Arktis. Selv om skipstrafikken gjennom de nordlige sjøruter foreløpig er av begrenset karakter, er økningen i trafikk blitt stor på svært kort tid. Interessen fra land og rederier er merkbar. Leting etter nye petroleumsressurser er godt i gang, og området er i tillegg fullt av viktige mineraler. Samtidig er det sårbart, har dårlig utbygd infrastruktur og er relativt lite befolket. Dette gir oss betydelige utfordringer også politisk, både internasjonalt og nasjonalt. Oppfølgingen av nordområdemeldingen er avgjørende for om regjeringen klarer å levere i forhold til de forventninger som er skapt. Utenriksdepartementet, som koordinerende departement, har et særlig ansvar for at oppfølgingen skjer i tråd med regjeringens egne og Stortingets forutsetninger og ønsker. Mange av de utfordringer og muligheter som møter oss i nordområdene, må løses i samarbeid med flere. Det nordiske samarbeidet bør være særlig godt for å ta tak i deler av dette. Infrastrukturutvikling på Nordkalotten, ikke minst for å betjene den stadig voksende mineralnæringen, er et slikt område som krever samarbeid. Mange spennende prosjekter er lansert, veldig få er realisert. Beredskap, søk og redning er et annet område som må løses i fellesskap. De avtaler som inngås, må ha som mål ikke bare å avklare ansvarsforhold, men også bidra til bedre kapasitet og en tryggere situasjon. Dagens søk- og redningskapasitet i den norske delen av Barentshavet og Polhavet er relativt begrenset og sårbar. Tilvarende er behovet for å tenke strategisk rundt framtidig oljevernberedskap viktig. Her handler det om både kompetanse, teknologi og ny infrastruktur. Den utvikling vi nå ser ved bruk av den nordlige sjørute, er interessant og har et enormt potensial. Uansett hvilken rute man velger fra Europa til Asia, ligger Norge og norsk farvann strategisk plassert. Dette medfører et tungt ansvar, men også muligheter. Det vil være behov for en helt annen infrastruktur enn i dag for å betjene den økende trafikken. Her ser vi allerede at naboland, som Island f.eks., posisjonerer seg. Vi må også klargjøre hva våre muligheter og våre interesser er. Dette krever et overordnet strategisk samarbeid mellom lokale, regionale og nasjonale myndigheter, men også at vi kan se over land- og sjøgrenser for å tilby næringen helhetlige løsninger. Russland er en konstant faktor i norsk utenrikspolitikk. Vi kan ikke velge bort å forholde oss til et av våre naboland. Vi kan bli både oppgitt og sinte over visse forhold i Russland, og vi skal diskutere dette åpent med russiske myndigheter, men parallelt skal vi dyrke det praktiske samarbeidet, et samarbeid som på mange områder er godt. Vi skal oppmuntre til sterkere kontakt på alle måter, og den utviklingen vi har sett de siste år, med et rekordartet antall russiske studenter i Norge, er positiv. Vi må også jobbe for å få flere norske studenter til å ta deler av studiene i Russland. Det er en rekke praktiske problemer med hensyn til dette, men disse må vi i samarbeid med Russland prøve å få gjort noe med. Alternativet til samarbeid med Russland eksisterer ikke. Når Finland nå utsteder et rekordhøyt antall visum til russere, er det et uttrykk for at Finland tenker offensivt. Vi har tidligere bedt om at Norge vurderer å følge i Finlands fotspor og ha tilsvarende praksis for visumsøknader. Når det gjelder Forsvaret, vil jeg i denne omgang konsentrere meg om noen få forhold. Kystvaktens viktige rolle er vi alle enige om. For at Kystvakten skal kunne fortsette å levere på det ønskede nivå, må vi evne å gi rammer til denne tjenesten som møter utfordringene. Med de allerede nevnte utviklingstrekk i Arktis må også Kystvaktens ressurser og muligheter tilpasses denne virkeligheten. Vi påpeker i innstillingen at det er utfordringer knyttet til budsjettet til Kystvakten, og vi stiller spørsmål ved muligheten til å opprettholde antall seilingsdøgn. Ved økt aktivitet til havs burde jo heller utviklingen i seilingsdøgn vært positiv. I tillegg blir det krevende å levere en fullgod tjeneste når vi opplever – som vi gjorde for noen uker siden – at omtrent halvparten av Kystvaktens fartøyer lå til kai med skader eller var inne for vedlikehold. Vi ser at vi blir svært sårbare i slike situasjoner. Kompetansemangel og uønsket personalflukt fra Sjøforsvaret har etter hvert blitt en alvorlig situasjon, som åpenbart må påkalle handling og grep som kan snu utviklingen. Det nytter ikke at vi alle er kollektivt fortvilet. Ingen har argumentert for at Sjøforsvaret bør spille en mindre rolle enn i dag ved nasjonale og internasjonale oppdrag, snarere tvert imot. Samtidig skjer det en utvikling som gjør at Sjøforsvaret ikke er i stand til å levere noe i nærheten av det som er forutsatt. Vår samlede økning på forsvarsbudsjettet er på vel 1 mrd. kr. Før jeg går videre, vil jeg benytte anledningen til å gi honnør til alle som har utført og utfører et krevende oppdrag i Afghanistan, både sivile og militære. Når vi nå ser en slutt på et større internasjonale militært engasjement i Afghanistan, er det viktig at vi fortsetter å engasjere oss i utviklingen i landet, og at vi tilpasser vår støtte til landets situasjon. Men når det er sagt, er det viktig at erfaringer fra de siste år legges til grunn for fremtidig engasjement. Det har ikke bare vært oppturer. Det er derfor all mulig grunn til å ha et svært kritisk blikk på alle deler av vårt engasjement og forsøke å lære av feil. Det internasjonale samfunn plikter å innrette sitt samarbeid slik at man ikke bidrar til korrupsjon og dårlig ledelse, og slik at man ikke lukker øynene for overgrep. I tillegg føler jeg behov for å påpeke at altfor lenge har Afghanistans naboland neglisjert sin rolle med hensyn til å bygge fred, ofte med fatale konsekvenser for dem selv og for hele regionens sikkerhet. Vi har hatt rikelig anledning til å diskutere handel her i Stortinget de siste ukene. Det er unødvendig å gjenta argumenter, men noen forhold har i mindre grad vært nevnt. Det ene er hvor samstemt norsk politikk overfor utviklingsland er i relasjon til handel med landbruksvarer. Jeg tar til etterretning at man velger seg det importvernet man gjør, og at man også har rett til å gjøre det. Jeg hadde allikevel ønsket at man i det minste kunne si at dette gjør norsk politikk mindre samstemt – til og med ustemt – noe som for øvrig bemerkes internasjonalt når Norges helhetlige politikk overfor utviklingsland skal evalueres. Etter hvert som man blir eldre og litt mindre skråsikker, sniker det seg inn et behov for å reflektere mer. Min og vår refleksjon på handelsområdet er at hovedproblemet for mange fattige land ikke er norsk importvern alene. Nå må ikke det brukes som en unnskyldning for ikke å liberalisere, men hovedproblemet er alle hindrene mellom fattige land i samme region, noe som hindrer effektiv handel sør–sør. Det handler om å redusere tolltariffer, fjerne unødig byråkrati, bekjempe korrupsjon og lette toll- og grenseprosedyrer. Det er slående at når man reiser mellom land i f.eks. Afrika og skal krysse en grense, kan det være kilometervis med kø av lastebiler som venter på å slippe igjennom. Dette er fordyrende og i flere tilfeller ødeleggende for de produkter man ønsker å få frem til forbruker. Fremskrittspartiet ønsker derfor at handelsfasilitering blir et område der vi kan hjelpe land som ønsker det, med å forenkle sine regler og åpne seg mer. Det å øke samhandelen mellom naboland er også stabiliserende for en region. Det vil skape en større grad av gjensidig avhengighet. Noe av suksessen for fred i Europa de siste tiår, nemlig et integrert marked, bør med fordel kunne eksporteres. Frihandelsavtaler er dessverre kommet for å bli. Jeg sier dessverre, for en global handelsavtale som fjernet behovet, hadde vært å foretrekke. Men når det åpenbart er behov for å sikre sine markeder, er det viktig at Norge aktivt fortsetter med å få på plass nye avtaler. Avtalen med Russland vil bli viktig, og man må søke å få denne i havn. En avtale med Kina er selvfølgelig ønskelig, og vi håper det snart er mulig å gjenstarte disse forhandlingene. Som jeg nevnte under debatten om den europapolitiske redegjørelsen, jobber EU med å utrede en mulig handelsavtale med USA. Her er det viktig at Norge og EFTA følger med og sørger for at vi ikke blir akterutseilt. Det handler om å sikre norske eksportrettede arbeidsplasser. Vi bruker en del plass i budsjettinnstillingen på å fremme egen politikk og kritikk der vi mener det er nødvendig. Ett slikt område er skogsatsingen. Vi registrerer at vår kritiske tone ikke møter allmenn begeistring. Jeg vil imidlertid fastslå at all vår kritikk er basert på forskning og faglighet. Vår kritikk er ikke rettet mot skogsatsing – det mener vi faktisk er fornuftig – men vi velger å være kritiske til størrelsen på satsingen og til tempoet. Vi beskyldes ofte i andre sammenhenger for å være ukritiske til bruk av store pengesummer og for ikke å basere oss på forskning, så jeg har liten forståelse for at forsiktighet i denne sammenheng skal oppleves så problematisk. Noen ganger – og også denne høsten – opplever vi til dels sterke ord om vårt utviklingsbudsjett, og hvor det noen ganger går så langt at det stilles spørsmål ved Fremskrittspartiets empatiske evner. Man skal være svært trygg på egen fortreffelighet og egne løsninger for å hevde at andre politikere har et dårligere verdigrunnlag enn en selv. Så trygg har jeg aldri vært på meg selv, og jeg håper jeg heller aldri blir det. Når vi presenterer et utviklingsbudsjett på ca. 0,75 pst. av BNI, noe som er godt over Monterey-målet, er det et uttrykk for at vi etter beste evne forsøker å bruke bistand der den kan ha effekt, der den fremmer bekjempelse av fattigdom. Så kombinerer vi det med våre forslag om handel, som handler om langt mer enn å svekke norsk importvern. Det kombinerer vi med en tettere kobling av privat sektor inn i utviklingsarbeidet. Og så benytter vi i første omgang 10 mrd. kr av Statens pensjonsfond utland til å investere målrettet inn i de fattigste landene. Da vil jeg hevde at vår innretning på dette området står seg svært godt og er tilpasset det som er utfordringene for de fattigste landene. Det vi gjør, er å forsøke å ta det beste fra bistanden, kombinert med virkemidler som åpenbart har vist seg å virke, for det er jo ikke slik at bare et land får nok bistand, er fattigdomsproblemet løst. Det er dessverre heller slik at jo mer et land blir avhengig av bistand, jo vanskeligere er det å komme seg ut av denne avhengigheten. Dagens politikk, med fortsatt fokus på bistand som det i hovedsak saliggjørende for utviklingslandene og liten vilje til å integrere disse landene inn i både handel og investeringsporteføljer, forsterker skillene mellom nord og sør. Jeg trodde det motsatte var målet. Vårt mål er reell utvikling og at vi om noen år kan begynne å snakke om en exit-strategi – ikke exit for handel og investeringer, men exit for bistand. For det snakkes aldri om at vi etter hvert skal slutte med bistand til Afrika, det synes nærmest å ha et evighetens perspektiv over seg. Vi ønsker å innrette en politikk der vi gjør vårt bistandsengasjement overflødig. Skal vi få til det, må vi evne å tenke nytt, lære av våre feil, se hva som virker – og gjøre mer av det. Noen få ord om et par aktuelle spørsmål: Situasjonen i Egypt er mildt sagt krevende. President Morsi har på den ene siden vist det mange mener er internasjonal statsmannskunst, men på den annen side opplever mange egyptere at han er i ferd med å sette demokratiet til side. Norge har tidligere tatt selvkritikk for ikke å ha vært kritisk nok til brudd på menneskerettighetene begått av det tidligere regimet i Egypt. Vi vil advare mot å ha en unnfallende linje overfor de nye makthaverne i Egypt. Selvsagt skal de ikke avskrives fordi de er utgått av Det muslimske brorskap. De skal bedømmes for sine handlinger og det de faktisk gjør. Men selv om Norge tidligere har valgt en rosende linje til Morsi og hans regjering, hindrer ikke det Norge fra å komme med kritikk når det er påkrevet. Så til den veldig alvorlige situasjonen i Syria: Vi har her fulgt den norske regjeringens linje i all hovedsak. Men når vi med Redd Barna som kilde får opplyst at barn bindes fast i rullende tanks som levende skjold, er vi vitne til overgrep av verste sort. Dette er bare ett eksempel av mange de siste uker. Da har vi en situasjon hvor vi er villige til å være med og diskutere høyt en mer offensiv politikk for regimeforandring. Spørsmålet nå er om opposisjonen er mer samlet enn tidligere, og at regimet er såpass svekket at det er mulig å vurdere tiltak som tidligere syntes helt urealistiske. Så et par ord om behandlingen i FN i forbindelse med palestinernes resolusjon, som vi hadde en annen holdning til. Jeg vil påpeke at vi mener vi hadde gode grunner til det. Vi registrerer den positive ordlyden i resolusjonen og tar det med oss når bildet skal kompletteres. Men ikke minst er det viktig å få forhandlingsvilje på israelsk side, og det å få amerikanerne dedikert med hensyn til å være med inn i prosessen hele veien er viktig. Vi tror ikke at det som skjedde i New York denne gang, bidro til det. Når det er sagt, er vi enig i at det ikke gir Israel rett til å komme med den type tiltak som man nå har varslet at man vil gjøre. Det er vi også helt klare på, og vi vil ikke unnlate å kritisere Israel når det er nødvendig. Helt til slutt vil jeg ta opp de forslag vi har i innstillingen.