Ingjerd Schou (Høyre), 2018-06-13:
Dette gjelder innstilling om Stortingets internasjonale delegasjoner i året som gikk, 2017. Det har gitt meg i hvert fall anledning til noe jeg har tenkt på lenge, og det er å gå tilbake i historien og undersøke når vi startet, og når det internasjonale samarbeidet begynte. Hvis vi går til Stortingets historie 1964–2014, er det omtalt at det er lang tradisjon for internasjonalt parlamentarisk samarbeid. Det startet allerede på 1800-tallet og har utviklet seg gradvis gjennom etterkrigstiden. Stortinget deltar i dette ved å oppnevne faste parlamentariske delegasjoner av medlemmer. I omtalen av dette begynner man med 1964 og skriver at det for tiden er åtte slike samarbeidsdelegasjoner. Nå har nok dette økt siden da, men på den tiden var det åtte slike delegasjoner av faste medlemmer. Det er samarbeid i Den Interparlamentariske Union, omtalt som IPU. Det har vart siden 1889, og pågår fortsatt. Delegasjonen til Europarådets parlamentarikerforsamling ble oppnevnt første gang i 1949. Det vil si at Europarådsdelegasjonen skal være med i et jubileum neste år – 70 år. NATO-delegasjonen går tilbake til 1955. Stortingets delegasjon til Nordisk råd går tilbake til 1962 og OSSE til 1992. I 1977 ble det etablert en parlamentarisk EFTA-delegasjon, som fra 1992 også møter i EØS-regi. Fra 1994 har det vært en delegasjon til Den arktiske parlamentarikerkomiteen. Da jeg dykket ned i historien, fikk jeg lyst til å referere noe Knut Frydenlund har sagt. Han sier i 1982, om å sammenligne de ulike parlaments engasjement når det gjelder internasjonalt samarbeid: «Den generelt økte interesse for utenrikspolitikk gjør seg også gjeldende i Stortinget.(…) Sammenliknet med situasjonen i andre land, er det norske Stortinget sannsynligvis en av de nasjonalforsamlinger i verden som er mest opptatt av internasjonale spørsmål og utenrikspolitikk. Noe annet er at dette engasjement også varierer fra område til område. Det er visse saksområder som Stortinget er særlig opptatt av, som bistandspolitikken, situasjonen for menneskerettigheter i andre land og situasjonen i det sørlige Afrika.» (…) Han sier også: «Det er vel heller ikke noen nasjonalforsamling i verden som i den grad debatterer avstemninger som har funnet sted i FN.» Dette sa altså Knut Frydenlund i 1982. Det er også verdt å merke seg når vi går tilbake i historien om de internasjonale delegasjonene som Stortinget har oppnevnt, at det er ingen samlet framstilling av når det begynte, hva engasjementet var, og hvordan vi behandlet vi dette. Men når vi ser på det som er skrevet i 1955 om Nordisk råd, sies det den gangen at det var en bestemt tekst som ble behandlet likt og samtidig, både i det danske folketing, i Finlands og Sveriges riksdager og i det norske storting, og at man da var opptatt av at delegasjonene skulle representere ulike politiske oppfatninger. Det vi behandler nå, handler om årsrapportene fra Stortingets delegasjoner til nettopp de interparlamentariske forsamlingene, som også gir et bilde av det som er bredden i Stortingets virksomhet. Rapportene beskriver arbeidet i de ulike delegasjonene og hvilke temaer som har preget arbeidet i året som gikk. Delegasjonene har varierende tematisk og geografisk virkeområde og ulik tilknytning til de multilaterale foraene som nettopp gjenspeiler det. Selv om parlamentarikerforsamlingene er ulike i karakter, har de også mange fellestrekk. Menneskerettigheter og demokratiutvikling står sentralt i flere av parlamentarikerforsamlingene. Etter stortingsvalget 11. september og i løpet av høsten i fjor ble sammensetningen av delegasjonene endret. For arbeidet i Stortinget innenfor en rekke saker og saksområder ser vi viktigheten av at europeisk samarbeid står sentralt i flere av Stortingets internasjonale delegasjoner. Da er det verdt å nevne bl.a. Storbritannias beslutning om å forlate EU. Det har preget arbeidet her i Stortinget, men det har også preget delegasjonen til EFTA/EØS-området. Det er også slik at man merker konsekvensene av brexit i Norge. EFTA og EØS har vært nøye drøftet på møter med parlamentarikerne i Brussel og London, og det har også vært oppe i Stortingets Europautvalg ved flere anledninger. I Europarådets parlamentarikerforsamling har utfordringene i samarbeidet i første rekke handlet om Russland, situasjonen i Tyrkia – det har preget veldig mye av arbeidet i 2017 – og ulike staters brudd på menneskerettigheter og korrupsjon har også vært viet oppmerksomhet. Når det gjelder Stortingets arktiske delegasjon og EFTA/EØS-delegasjonen, har de hatt økt kontakt med medlemmer av Europaparlamentet, nettopp for å få fram det som har vært de norske synspunkter og interesser i saker som er til behandling. Flyktningkrisen som vi så startet allerede i 2014–2015 – i 2015 særlig – har også preget året som gikk, og arbeidet i flere av delegasjonene. Temaet for generaldebatten i Den Interparlamentariske Union, IPU, under høstsesjonen i St. Petersburg gikk på fremme av kulturell pluralisme og fred gjennom interreligiøs og interetnisk dialog. Konflikten mellom Russland og Ukraina har satt sitt preg på arbeidet i flere av parlamentarikerforsamlingene siden Russlands annektering av Krim og konflikten i Øst-Ukraina brøt ut. Når det gjelder arbeidet i OSSEs parlamentarikerforsamling, har partene i Ukraina-krisen og deres manglende evne til å føre en konstruktiv dialog innenfor det interparlamentariske samarbeidet vært tydelig gjennom hele det foregående året. Det er også verdt å merke seg arbeidet i PACE, altså Europarådet. Stortinget ser at Russland ikke har levert akkreditivene sine og heller ikke har deltatt i parlamentarikerforsamlingen. NATOs parlamentarikerforsamling i 2017 har viet mye oppmerksomhet til det den anser for å være Russlands destabiliserende aktiviteter, og hva som bør være NATOs svar på disse. Komiteen har også merket seg at økt maritim aktivitet som fiskeri, sjøtransport og cruisetrafikk er noen av konsekvensene av at isen i Arktis smelter. NATO PA vedtok en rapport som peker på at nordområdene igjen har fått stor betydning for NATO på grunn av klimaendringer, Russlands økte militære kapasitet og Kinas økende interesse for regionen. ASEP-delegasjonen ser på hvordan asiatiske land posisjonerer seg i Arktis. Siden jeg leder Europarådsdelegasjonen på vegne av Stortinget, med fem faste og fem vararepresentanter som alle deltar aktivt i Europarådet, og fordi Europarådet har 70 års jubileum neste år, og Norge var en av initiativtakerne til dette i 1949, har jeg lyst til å nevne at 2017 har vært et krevende år. Det er særlig fordi det har vært en rekke rykter og anklager om korrupsjon. Det har vært opprettet en uavhengig granskningskommisjon som nettopp har sett på de områdene som handlet om korrupsjon, som også har fått korrupsjonslignende aktivitet, som vi omtaler det som, og det har hatt konsekvenser for parlamentarikere. Det står i en rapport som har vært levert til Stortingets presidentskap, for at vi skal kunne se på hvordan vi organiserer det internasjonale arbeidet, hvordan vi forbereder representanter fra vår parlamentarikerforsamling til å delta både i valgobservasjonen og til å være aktive i internasjonale delegasjoner – de krav som stilles til det, ikke bare der ute, men også i det arbeidet vi har her hjemme. I tillegg er det etablert det vi kaller en adhockomité i Europarådet, som nå, etter nær 70 års aktivitet, har oppe til gjennomgang det grunnleggende spørsmål – med en litt storstilt hovedrengjøring fra kjeller til loft – hva det er Europarådet egentlig skal handle om, tilbake til det som vi kaller for «core values», eller de grunnleggende verdiene som lå til grunn den gangen i 1949, da man ønsket å forhindre at annen verdenskrig skulle oppstå som en tredje. Det handler om å rette oppmerksomheten mot det som går på menneskerettigheter, rettsstatsprinsipper og demokratiutvikling. Norge har 204 års erfaring med egen grunnlov og dermed også med utviklingen av vårt lands demokrati. Ukraina har vel litt over 20 års erfaring. Vi kan jo spørre oss selv hvordan vi bygger et nytt land, hvordan vi bygger et demokrati, hvordan vi rigger det for framtiden. Det betyr at arbeidet i Europarådet for mange av våre representanter som deltar der, handler om å bistå i debatter, i utvikling av og hjelp til andre land som strever med nettopp det som går på rettsstatsprinsipper og demokratiutvikling, som vi på mange områder har tatt litt som en selvfølge.