Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-31:
Helt innledningsvis vil jeg bare få lov til å si at dette er et utkast til lov som har vært meget omfattende og etter min personlige mening veldig tungt å sette seg inn i. Det er en type sak som krever et grundig forarbeid både for dem som har forberedt saken, og for dem av oss som over en kort periode skal sørge for at det produktet som legges fram for Stortinget, er av en slik karakter at det kan forstås, samtidig som det samsvarer med det som det enkelte parti står for og ikke minst mener best ivaretar pasientens interesser. Dette har vært et møysommelig arbeid, men jeg vil få lov til å gi saksordføreren ros for måten som han har arbeidet på. Dette har gjort at komiteen hele tiden har vært i stand til å kunne gjøre sin jobb på en best mulig måte. Så til selve loven. Fremskrittspartiet er ikke fornøyd med det forslaget til lov som foreligger. Fremskrittspartiet vil hevde for sin regning at flertallets forslag til lovtekst, sammen med de innledende kommentarene til loven fra Regjeringens side, vil kunne medføre bl. a. en større og mer utstrakt bruk av tvang utenfor institusjon, selv om Regjeringen og flertallet i komiteen vil hevde noe annet. I proposisjonen står det skrevet følgende under Del IV, Merknader til de enkelte bestemmelser, side 154, til § 3-1: «Annet ledd slår fast at tvungent psykisk helsevern også kan skje uten døgnopphold i institusjon hvor dette framtrer som et bedre alternativ for pasienten. Han eller hun kan da gis tilsyn, behandling og omsorg på eller i nærheten av sin bopel.» Komiteens flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, viser til et brev fra statsråden der det blir påpekt at forslagets kommentar er noe som henger igjen etter et tidligere høringsutkast. Fremskrittspartiet er dessverre ikke fornøyd med denne forklaringen, og er av den oppfatning at Regjeringen da burde fremmet denne endringen via en proposisjon. Nå blir denne teksten stående i selve proposisjonen, og Fremskrittspartiet frykter at dette vil kunne medføre at tvangstiltak ved en feiltakelse kan settes i verk i pasientens bopel, som følge av at det er loven med kommentarer som i første rekke blir lest, og ikke hva de enkelte partier skriver i sine merknader. Fremskrittspartiet vil ikke kunne godta noen form for tvungent psykisk helsevern utenfor institusjon, med unntak av tvungent psykisk ettervern i umiddelbar tilslutning til forutgående institusjonsopphold. Dette kan da bare omfatte pålegg om frammøte til behandling, og pasienten kan om nødvendig avhentes. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at dersom en pasient er kommet i en slik situasjon at tvangsbehandling er nødvendig slik en psykiater ser det, så er dette en så alvorlig situasjon at denne pasienten må legges inn på en institusjon, av hensyn til både seg selv og sin familie. Fremskrittspartiet mener at det ved enhver utskrivning fra et psykiatrisk sykehus skal foreligge en kontrakt, undertegnet av sykehus og pasient. Kontrakten skal inneholde nødvendig oppfølging fra sykehusets, pasientens og bostedskommunens side. Dette må gjøres for at pasienten skal kunne føle seg trygg på at vedkommende blir fulgt opp på en positiv måte, samtidig som det offentlige i framtiden forplikter seg til å gi et tilbud om oppfølging av pasienten. Fremskrittspartiet vil påpeke viktigheten av at pasienten og pasientens familie blir fulgt opp på en positiv måte etter en eventuell utskrivning. Fremskrittspartiet vil fortsatt hevde at det er særdeles viktig å få på plass et sentralt behandlingsopplegg for de mest ekstreme kriminelle og voldelige sinnslidende. Under behandlingen av St.meld. nr. 25 for 1996-97 uttalte Fremskrittspartiet følgende i Innst. S. nr. 258 for 1996-97: «Komiteens medlem fra Fremskrittspartiet er ikke enig med Regjeringen i at de desentraliserte sterkavdelingene full ut er i stand til å ivareta behandlingen og omsorg av de mest ekstreme kriminelle og voldelige sinnslidende.» Fremskrittspartiet fremmet så følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen utrede planer for etablering av en landsdekkende spesialinstitusjon for behandling og omsorg av alvorlig farlig sinnslidende og for farlige og sinnslidende psykisk utviklingshemmede.» Det er etter Fremskrittspartiets mening viktig å få på plass en slik institusjon for bl.a. å kunne gjennomføre denne loven og tvangsbehandling etter dom. Fremskrittspartiet frykter at det kan bli brukt tvang utenfor institusjon i større grad enn det som er nødvendig, som en følge av at det ikke på langt nær eksisterer et godt nok tilbud om behandlingsplasser i institusjon. Fremskrittspartiet frykter i særlig stor grad at psykisk utviklingshemmedes rettigheter ikke vil bli godt nok ivaretatt i denne loven, på tross av at dette er en gruppe pasienter som har et meget stort behov for særskilt omsorg og tiltak. Fremskrittspartiet ser på psykiatriske pasienter på samme måte som somatiske pasienter og vil endre § 1-1 slik at psykiatriske pasienter får innbakt i lovteksten en rett til behandling. Fremskrittspartiet vil i pasientrettighetsloven foreslå at somatiske pasienter får en slik rett til behandling, og ser ingen grunn til å forskjellsbehandle de ulike pasientkategorier. Selv om en person lider av en skjult lidelse, er vedkommende like fullt en pasient og må derfor få en lovfestet rett til behandling. Når man så ser på den mengde av høringsinstanser og det utall av innspill som er kommet i denne saken, er det med undring en har merket seg at når det gjelder spørsmålet om hvem som skal ha det faglige ansvaret for å treffe vedtak, så er det det punktet som kanskje har blitt mest diskutert. Det virker som om dette punktet er blitt en kamp mellom Psykologforeningen på den ene siden og Lægeforeningen på den andre om hvem som er best egnet til å inneha denne rollen i det psykiske helsevernet. Det er ikke hvem som skal ha det administrative ansvaret som er det viktige her, etter Fremskrittspartiets mening, men hvilken profesjon som er best i stand til å ivareta det meget sammensatte bildet en psykiatrisk pasient er. Fremskrittspartiet har den klare oppfatning at det kun er en spesialist i psykiatri som kan ha det faglige ansvaret for vedtak knyttet til psykiatrisk behandling. Det er viktig å poengtere at en psykolog ikke er utdannet lege. Fremskrittspartiet er overbevist om at den som skal være ansvarlig for å treffe den type vedtak som denne paragrafen i loven omhandler, må være lege. Jeg tør minne om at når det er snakk om bl.a. tvangsvedtak, er dette i stor grad i form av tvangsmedisinering. Det er bare leger som pr. i dag kan utskrive medikamenter. Det har blitt hevdet at selv om det må en lege til for å skrive ut medikamenter, så må en psykolog kunne treffe vedtaket. Dette er noe som jeg vil advare sterkt imot, fordi det alltid vil være den som har skrevet ut medikamentet, som vil bli stilt til ansvar for dette. Det vil igjen kunne medføre uklare ansvarsforhold ved enkelte avdelinger og en videreføring av tidligere profesjonskamper. Fremskrittspartiet er helt klart i sin vurdering og vil ikke åpne for at andre enn psykiatere kan ha det faglige ansvaret for å treffe vedtak. Det jeg finner meget oppsiktsvekkende, er at regjeringspartiene i denne innstillingen faktisk går lenger enn det jeg kan se at det legges opp til i proposisjonen. Måten flertallets merknad – fra medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet – er lagt opp på, likestiller langt på vei psykologer med psykiatere, slik jeg leser den. Dette vil etter min mening helt klart kunne føre til, grunnet økonomiske hensyn i enkelte fylkeskommuner, en åpning for lettere å kunne søke om å la en psykolog være den faglig ansvarlige for å treffe vedtak og dermed slippe å måtte lete etter psykiater. Dette vitner om at det ikke alltid er pasienten som står i fokus, men at disse partiene har gitt etter for kravet fra Norsk Psykologforening om på sikt å bli likestilt med psykiatere innenfor dette feltet. Avslutningsvis vil jeg vise til noe som saksordføreren sa i sitt innlegg. Han sa at Fremskrittspartiet ville at bare overlegen skulle være ansvarlig for å treffe vedtak. Dette er ikke riktig, for Fremskrittspartiet sier i sitt forslag til lov at «vedkommende overlege eller annen spesialist i psykiatri» kan være med på å treffe vedtak – slik at den misforståelsen er oppklart. Helt til slutt vil jeg ta opp de forslag som er fremmet av Fremskrittspartiet alene eller sammen med andre partier, og som er gjengitt i innstillingen.