trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-19:
Stortinget behandler nå to saker, et Dokument 8-forslag fra Senterpartiet, som jeg vil takke Senterpartiet for, om å fremme forslag om en stortingsmelding, og et annet Dokument 8-forslag, fra Arbeiderpartiet, om lavterskeltilbud innenfor psykisk helse. Når Kristelig Folkeparti er opptatt av å få en stortingsmelding, er det fordi vi tror at med en stortingsmelding der Stortinget i helhet må si noe om psykisk helse, får en et forhold til dette på en annen måte – og er villig til å prioritere det. Jeg er dypt uenig når en fra denne talerstolen sier at det ikke vil fremme, men snarere fragmentere, en slik tjeneste. Jeg tror nettopp en stortingsmelding kan bidra til at en ser helhetlig på dette feltet, et felt der vi stadig ser et stigende antall syke. At flere og flere blir syke, henger sammen med både somatiske lidelser og andre sider ved samfunnet. Derfor har Kristelig Folkeparti sagt at vi tror Stortinget skal ha et eierskap. Vi så hvor viktig dette var da Dagfinn Høybråten i sin tid gjennomførte en opptrappingsplan for psykisk helse, og hva det hadde å si at Stortinget selv hadde et eierskap til det. Derfor støtter Kristelig Folkeparti forslag om det. Når det gjelder lavterskeltilbud innenfor psykisk helse i kommunene, spesielt for barn og unge, er Kristelig Folkeparti hjertens enig i intensjonen. Men Kristelig Folkeparti fikk altså i forrige periode gjennomslag for at det skal komme en opptrappingsplan for psykisk helse for barn og unge til Stortinget, en forpliktende opptrappingsplan, og jeg håper at hele Stortinget velger å prioritere penger som jeg tror kommer til å gå til mange av de gode forslagene som kommer for dagen i representantforslaget som kommer fra Arbeiderpartiet. Men grunnen til at vi stemmer nei, er at vi venter på – og vi har stor forventning til – en tverrsektoriell opptrappingsplan innenfor psykisk helse, for vi tror at dette helsefeltet henger sammen med andre felt. Så har vi også sett i media den siste tiden hvor stor andel av befolkningen som begår selvmord, eller som tenker på å ta sitt eget liv. Jeg tror vi bare aner konturene av smerten som ikke bare den som gjør det, har, men som en hel familie og vennekrets kjenner på etterpå.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-19:
Å bli fraktet til og fra behandling blir nesten som en del av helheten for å oppleve god behandling, ikke minst når flere og flere behandlinger foregår på dagtid og en får færre og færre innleggelser til behandling. Noen pasientgrupper reiser også veldig mye fordi de har hyppige behandlingsformer. Tilbakemeldingene som en får, er at noen pasientgrupper som har hyppige reiser, får store utgifter de skal legge ut for den reisen de skal på. I tillegg er skjemaene som de skal få refusjon gjennom, så kompliserte at de faktisk sliter med å få pengene de egentlig har krav på. Hva tenker statsråden om at vi har gjort det så utilgjengelig, når de på en måte egentlig legger ut for staten når de skal ha sin egen behandling?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-19:
Kristelig Folkeparti mener at det er et mål at det skal være vekst i ideell sektor. For å oppnå det må det aller først finnes en god løsning på de historiske pensjonskostnadene, og det vil vi komme tilbake til. Så må vi finne en måte å inngå avtaler med de ideelle på som gir dem forutsigbarhet og gode rammevilkår. Det er bra at regjeringen allerede har instruert helseforetakene om at de ved kjøp av institusjonsplasser skal prioritere ideelle aktører framfor kommersielle – det er bra. Det er også bra at veilederen som klargjør vilkårene for å reservere kontrakter for ideelle organisasjoner, er på plass. Det er også bra at helseministeren har bedt helseforetakene om – så langt det er mulig – å reservere nye konkurranser for ideelle. Det er også bra at et samlet storting sier at staten som sykehuseier må endre anbudspraksis i favør av ideelle ved å skjerme konkurranser og sette tydelige mål for helseforetakene. Komiteen ber regjeringen presisere i oppdragsdokument til helseforetakene at de ved kjøp av private institusjonsplasser skal prioritere ideelle aktører framfor kommersielle. Stortingets hensikt er at bruken av ideelle tilbydere skal øke. Vi vil ikke ha videreføring av etablert praksis. Stortingets vedtak og signaler må føre til endret praksis, for i dag taper ideelle aktører anbudskonkurranser i helseforetakene. I dag opplever mange ideelle at de skaltes og valtes med. De tilbyr gode tjenester, og svaret er: Nei takk, vi vil heller bygge opp et eget offentlig tilbud. Eller de får svaret: Nei takk, det er altfor dyrt. Vi ser samtidig at kommersielle selskaper henvender seg til mindre aktører med forespørsel om oppkjøp. Vi trenger ikke anbudskonkurranser som fører til at viktige behandlingstilbud legges ned på tross av god kvalitet. Kristelig Folkeparti tror at samarbeid, framfor disse konkurransene, er en bedre måte å jobbe på. Stortingets føringer, lov om offentlige anskaffelser og forskriftene og veilederne til denne loven, samt regjeringens instruksjon til helseforetakene om å prioritere ideelle aktører framfor kommersielle aktører, er en svært riktig og viktig del. Dette følges i altfor liten grad opp i praksis, mener Kristelig Folkeparti. Vårt mål er vekst for ideell sektor. Det krever klare politiske beskjeder og oppfølging i det praktiske arbeidet ute i Helse-Norge.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-19:
I spørretimen i går svarte statsministeren undertegnede at staten selv ikke bør bygge ut og opp tjenester som konkurrerer med ideelle aktører, hvis ideelle aktører har god kvalitet og en tilfredsstillende pris. Mener statsråden det samme?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-19:
Takk skal du ha, president. Det var fint å bli nevnt med begge etternavnene, så tusen takk. Det er bra at helse- og omsorgsministeren vil forlenge overgangsordningen for krav til grunnkompetanse for leger. Det er bra at krav til bakvakt med utrykningsplikt for leger som ikke oppfyller kravet til selvstendig vakt, blir utsatt til 2020. Komiteen støtter den avgjørelsen, men Kristelig Folkeparti mener det er viktig å endre kravet i forskriften til bakvakt og ikke bare utsette den. Vi er redd for at en ren utsettelse av bakvaktskravet og ikke en endring kan føre til enda mer sentralisering av legevakter. Vi ønsker ikke en svekkelse av de allerede sårbare legetjenestene i distriktskommunene. Det betyr totalt sett et dårligere helsetilbud for folk flest. Derfor støtter Kristelig Folkeparti innstillingen. Det er viktig å være klar over at noen kan mene at dette er detaljstyring fra Stortinget, men jeg mener at det å sitte stille og se på at helsetilbudet i Distrikts-Norge kan bli svekket, kan ikke Stortinget gjøre, og spesielt når det er sårbare legetjenester i distriktskommuner allerede. Det har vært sagt mye om fastlegeutfordringene i vårt land. Det er vanskelig å rekruttere, og det er vanskelig å få nok leger til å ta allmennpraktisk utdanning. Det er forskjell i dag på å være lege og å ta spesialistutdanning i sykehus. Da er sykehuset med på å legge til rette for det. Er en fastlege og skal ta utdanningen som selvstendig næringsdrivende, må en betale alt selv og tape inntekt mens en gjør det. Det gjør at det per i dag er vanskelig å få nok leger til å ta denne allmennutdanningen. Derfor tenker Kristelig Folkeparti at det er ikke nok bare å se på forskrifter og på krav til legevaktstjeneste. Vi må også se på hvordan vi kan sikre nok utdannede folk i primærhelsetjenesten.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-19:
Med fare for å tolke feil har jeg først lyst til å kommentere representanten Hoksruds sammenlikning av sykehjem og fengsel. Med sterkt i minne fengselsplassene vi så i går, synes jeg at alle fortjener god, ernæringsrik kost, uavhengig av hva de har gjort i livet. Det er det viktig for meg å si fra denne talerstolen. Så til denne saken. Kosthold og ernæring henger nøye sammen med behandling og medisinbruk, for alt kan ha innvirkning på smak, lukt og dermed også matlyst. I tillegg er kosthold og ernæring en del av livskvaliteten for den enkelte. Måltid er for mange fellesskap, tilhørighet og kultur. Det er mye tradisjon og mange minner i mat og matfellesskap. Derfor har Kristelig Folkeparti ved mange anledninger tatt til orde for kompetanse på dette feltet. Det er utrolig viktig med lokalt kjøkken på de lokale sykehjemmene og med kunnskap om tradisjon – at man forstår kulturen, forstår mattradisjonen, kan tilberede og forstår hva atmosfære betyr – og samtidig har god kunnskap om den enkeltes sykdomsbilde og medisinbruk. Dette tror Kristelig Folkeparti må videreutvikles og ses i en større sammenheng med god omsorg. Når Kristelig Folkeparti ikke stemmer for forslagene, er det ikke fordi vi ikke synes de er bra. Det er fordi statsråden har varslet at dette er sentralt i den kommende stortingsmeldingen Leve hele livet, og Kristelig Folkeparti har forventninger til at regjeringen skal levere. Hvis ikke regjeringen leverer på det de har lovet, og det statsråden har skrevet i brev, vil Kristelig Folkeparti stå på barrikadene for at dette blir viktig i den behandlingen som da kommer.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-19:
Jeg tror ikke det er noen i denne salen som ikke mener at det er viktig å legge til rette for at folk skal få lov til å leve sammen så lenge som mulig. Det er heller ingen i denne salen som tenker at vi i norske sykehjem og omsorgsboliger ønsker å legge så godt til rette at det blir tilnærmet sånn en hadde det hjemme. Det tror jeg alle er enige om, men vi ønsker at en skal få være lengst mulig sammen. Kristelig Folkeparti vil stemme for en samboergaranti, men ikke for regjeringens forslag. Kristelig Folkeparti mener det er riktig å gi ektepar og samboere mulighet til å være sammen i sykehjem hvis de begge har et hjelpebehov. Kristelig Folkeparti mener det er feil prioritering å pålegge alle kommuner en plikt til å gi personer uten hjelpebehov rett til en plass på sykehjem. Når køene er lange, når regjeringen foreslår å redusere midlene til å rehabilitere norske sykehjem etter 2021, når vi har jobbet dag og natt for å få enerom til alle, og når vi har problemer med å holde tritt med utbyggingskapasiteten – ikke bare under denne regjeringen, men også under forrige regjering – da mener jeg det er urimelig å kreve at kommunene skal gi plass uten at det finnes hjelpebehov. Når vi vet at det er rift om plassene, og at vi må ha indikasjoner og spesifikasjoner for at folk skal få rett til sykehjemsplass, mener Kristelig Folkeparti at dette blir feil prioritering. Jeg mener flertallet bør tenke gjennom kostnadene og hva som er praktisk mulig på et enerom hvor en har en pasientseng, kanskje en rullator, kanskje et oksygenapparat og kanskje en heis hvis en ikke har takheis. Dette skaper utrolig mange utfordringer for den som skal måtte leve et vanlig liv på et enerom sammen med den en er glad i. Hva skjer med den som får plass og egentlig er frisk? Blir en for passiv? Får en bruke det en har, og opprettholde friskheten, slik at en er i stand til ting den dagen den en er glad i, ikke er der lenger? For Kristelig Folkeparti er det utrolig viktig å legge til rette, men ikke stille et krav. Derfor støtter Kristelig Folkeparti forslagene fra Arbeiderpartiet.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-19:
I forrige periode var Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti enige om at vi må få noen nasjonale kriterier for å få rett til sykehjemsplass, noen medisinske kriterier som skulle utredes, og være ute i kommunene for å få en høring om hva som kan være felles multiplum for kriterier, nettopp for at det ikke skulle være forskjell på hvem som fikk rett til sykehjemsplass. Grunnen til dette er at de eldre blir sykere og sykere, og de som kommer inn i norske sykehjem, er mer komplekse. I gjennomsnitt har de sju lidelser og krever stort personale rundt seg. Så lenge dere ikke vil ha noen utredning, verken av kostnad eller av hva det vil bety, tror du at det også vil ha en betydning for ansatte i norske sykehjem å ha to på ett rom, selv om ikke mer enn én av dem vil kreve pleie? Tror du dette vil gå ut over arbeidssituasjonen også for dem som har komplekse pasienter foran seg?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-19:
Det er et paradoks at selv om Norge har blitt mye rikere målt i BNP siden 1950, har befolkningen ikke blitt noe særlig lykkeligere, om vi skal tro forskerne. Det er viktig å bli minnet om at økonomisk vekst er et virkemiddel og ikke et mål i seg selv. Målet om vekst i økonomien alene tar ikke med mange av de andre tingene som gjør mennesker lykkelige. Økonomisk vekst kan også innebære forhold som gjør mennesker ulykkeligere. Kjøpepress, forurensning, miljøødeleggelser med farlige klimaendringer, tap av arter og viktige økosystemer og utarming av ressurser svekker framtidige generasjoners muligheter for å leve et godt liv. Samtidig kan det i mange tilfeller være sånn at bredere oppmerksomhet om livskvalitet og hele menneskets behov kan gi mer velfungerende samfunn, og dermed en høyere reell verdiskaping. Kristelig Folkeparti fremmet forslag i Stortinget i 2009 om at Norge burde forsøke å måle livskvalitet. Dette har resultert i en omtale av livskvalitetsindikatorer i nasjonalbudsjettet. I forrige periode fremmet Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne sammen nye forslag om livskvalitet, og vi har kommet noen skritt videre. Livskvalitet er både et personlig og offentlig ansvar. Stortinget kan ikke vedta at folk skal være lykkeligere. Politikere alene kan ikke gi mennesker det gode livet, men politikere kan være med på å gjøre mer for innbyggerne hvis hovedmålet er livskvalitet, enn hvis målet bare er økonomisk vekst alene. Jeg tror det er bra om livskvalitet er hovedmålet, for livskvalitet handler i stor grad om å skape et trygt, fritt og inkluderende samfunn der vi har tid til hverandre og er på vei mot en bærekraftig framtid som gir framtidige generasjoner de samme mulighetene som dagens befolkning har. Et slikt hovedmål vil gi politikken nye perspektiver. Derfor mener jeg at det er viktig å ha helhetlig informasjon om livskvalitet, at den kommer inn som grunnlag for hele helsepolitikken, og at målene for livskvalitet integreres i styringen av helsevesenet i større grad enn i dag. Kristelig Folkeparti vil først stemme for forslag nr. 1. Om forslag nr. 1 faller, vil Kristelig Folkeparti stemme subsidiært for forslag nr. 2, og om forslag nr. 2 faller, vil Kristelig Folkeparti votere for komiteens tilråding, inklusiv punkt V.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2018-04-19:
De fleste har vel hørt om Florence Nightingale, men få har kanskje hørt om hennes menneskesyn. Hun sto for det vi kaller et holistisk menneskesyn, et menneskesyn som tar utgangspunkt i hele mennesket. Hva betyr egentlig det i praksis? Det betyr at man ikke bare vil forsøke å behandle de fysiske symptomene på en sykdom eller tilstand, men vil vurdere totaliteten til den personen som blir behandlet – mentale, emosjonelle, åndelige, sosiale, kulturelle og rasjonelle aspekt. Selvfølgelig, tenker jeg, alt henger sammen med alt. Forskning har vist at psykisk sykdom kan gi fysiske, kroppslige plager, og at mangel på tilhørighet, både åndelig og sosialt, kan gi psykisk sykdom. Men hvorfor er det fortsatt slik at å fortelle omverdenen at en har en psykisk lidelse, for mange fortsatt er forbundet med skam? Hvorfor skal det være forskjellig fra hvordan folk med vondt i hjertet møtes og følges opp? Har en fysiske symptom, eksempelvis i form av en blodpropp, står verden klar til å ta imot en, men faller verden rundt en sammen i form av en alvorlig depresjon, skal dette helst ikke snakkes om. I senere tid har fagfolk og vi politikere prøvd å bidra til at det bygges opp en helsetjeneste basert på prinsippet om å se hele mennesket. Vi ønsker en helhetlig tjeneste. Vi har prøvd å bryte ned tabubarrierene innen psykisk helse gjennom å spre informasjon og kunnskap om psykiske lidelser, gjennom å opprette den gylne regel og gjennom å knytte psykisk helse og folkehelse sammen. Vi har i flere år styrket helsestasjonene og skolehelsetjenesten med både helsesøstre og psykologer nettopp for å kunne møte barn og unge der de er. Vi bygger pasientenes helsetjeneste og satte i gang en stor holdningsendring blant ansatte i helse- og omsorgstjenestene – en holdningsendring helt på lavterskelnivå som tar utgangspunkt i pasientenes behov og ønsker med ordene: Hva er viktig for deg? – også i psykisk helsetjeneste. Vi synes det er spesielt viktig å innlemme psykisk helse i planer og meldinger for spesialisthelsetjeneste og kommunehelsetjeneste og ikke som en egen melding. Det er fordi vi ønsker å se mennesket i et helhetlig perspektiv, ikke fragmentert og delt. Med dette som utgangspunkt kan vi i dag ikke se behovet for en ny stortingsmelding og mener at vi allerede har lagt godt til rette for god psykisk helsehjelp for barn og unge, med tilgang til viktige og nødvendige fagpersoner, selv om det alltid trengs mer. At det psykiske helsetilbudet til unge og gamle alltid kan bli bedre, er det ingen tvil om, og Fremskrittspartiet vil jobbe kontinuerlig for at psykisk helse settes på dagsordenen. Regjeringspartiene vil støtte det løse forslaget fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet, SV, Kristelig Folkeparti, Miljøpartiet De Grønne og Rødt.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Senterpartiet meiner det er behov for ei ny stortingsmelding om psykisk helsevern. Eg opplever at statsråden er til dels einig, i og med at han har varsla at dette kjem til å verta ein stor del av den neste nasjonale helse- og sjukehusplanen. Vi meiner det er veldig mykje som har skjedd innan psykisk helsevern, som beviser at det no er på tide å få ei samla melding om kva vi vil, og korleis vi skal klara å styrkja psykisk helsevern på ein god måte. Eg vil visa til fleire område som viser behovet for det. Vi veit at det er ei utvikling med nedbygging av sengeplassar, og at distriktspsykiatriske senter fungerer veldig forskjellig rundt omkring i landet. Vi veit det er store protestar mot den typen finansiering som er innført. Vi veit at det vert kritikk av det tilbodet som dei med psykisk sjukdom får i fengsel. Vi har fått kritikk frå FNs menneskerettskommisjon om elektrosjokkbehandlinga vår. Det er også store utfordringar i alderspsykiatrien. Det har vore veldig mange avsløringar i pressa om bruk av tvang og om tilbodet til dei som er alvorleg psykisk sjuke. Vi har hatt ein nasjonal helse- og sjukehusplan som ikkje tok dette på alvor. Vi har fått ein strategi for god psykisk helse frå regjeringa, som ikkje tar dette på alvor, og det har vore ein gyllen regel som seier at psykiatrien skal styrkjast meir enn dei andre områda. Det har ikkje fungert. Vi veit at psykisk sjuke ikkje vert diagnostiserte, og 30 pst. vert avviste av spesialisthelsetenesta når dei vert viste dit. Totalt er det mange indisium på at psykisk helsevern treng ein ny plan. Den førre var frå 2008, men den førre opptrappingsplanen verkar. No treng vi ein samla plan for psykisk helsevern. Vi har lagt fram eit forslag som vi har fått heile opposisjonen med på, om å få ein ny handlingsplan for førebygging av sjølvmord og sjølvskading, inkludert førebygging av sjølvmord blant pasientar som er innlagde i eller som nyleg har vore innlagde i psykisk helsevern, og at ein vurderer ein nullvisjon for dette arbeidet. Dette er eit ekstremt viktig område. Eg har vore opptatt av denne problematikken fleire gonger før, også i førre periode. Eg trur vi no må setja ein nullvisjon – ikkje fordi det ikkje kjem til å verta nokon sjølvmord, men for å visa alvoret og det vi forventar at tenestene må gjera. Det skal vera slik at er ein pasient innlagd i psykisk helsevern, skal pårørande vera trygge på at sjølvmord ikkje skjer. Med dette vil eg ta opp det forslaget som vi har vore med på å fremja.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Som samfunn har vi eit stort ansvar for å bidra til å førebyggja og redusera omfanget av sjølvskading og sjølvmord. Når så mange sjølvmord skjer hos pasientar som er innlagde eller nyleg utskrivne frå psykisk helsevern, er det ikkje berre alvorleg, men det er ein systemfeil som eg meiner rokkar ved tilliten til psykisk helsevern. Det er ikkje berre urett for den det skjer med, og for dei pårørande, men òg for dei tilsette. No vert det fleirtal for ein ny handlingsplan. Eg veit at statsråden sjølv var opptatt av dette da han var i opposisjon. Ein handlingsplan er jo ikkje det viktige, det er handlinga i han som er viktig. Vi ber òg no om at det skal vurderast ein nullvisjon. Spørsmålet mitt er kva statsråden ser for seg at han vil bidra med sjølv i det nye arbeidet som skjer, korleis han vurderer ein nullvisjon, og korleis han kan sikra tiltak som verkeleg vil verka ute i tenestene.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Vi føreslår at det må gjerast ein brei gjennomgang av regelverket for pasientreiser, og at det vert fremja sak til Stortinget med nødvendige tiltak for å forenkla og forbetra ordninga. Eg er glad for at vi får fleirtal for dette forslaget i dag. Det er òg fleirtal for eit forslag om å starta evalueringsprosessen av pasientreiseføreskrifta i august 2019. No vil det skje noko på dette området. Det er eit overordna mål for helsetenesta å skapa gode og likeverdige helsetenester for alle, uavhengig av kvar ein bur. Da er det òg slik at nødvendig pasienttransport, som ein skal få dekt av det offentlege på grunn av at ein er i ein slik helsetilstand at ein skal få det dekt, må ein sjå på som ein utvida del av behandlaransvaret. Da er det ikkje likegyldig korleis den transporten skjer. Vi har m.a. gjennom avsløringar i media sett at det er store svakheiter i dagens system. Sjeldan har eg fått så mange tilbakemeldingar frå folk ute – mange frå pårørande, som er bekymra for korleis ein behandlar foreldra deira i helsevesenet, men òg frå dei som køyrer pasientar, altså drosjesjåførar og frå pasientane sjølve. Dette er noko som mange har negative erfaringar med der ute, og som det er nødvendig at vi gjer noko med. Det er òg kome negative tilbakemeldingar om korleis ein skal få tilbake pengar. Det er ei byråkratisk ordning. Og dette gjeld ikkje berre lang ventetid på drosje. Dette er ikkje eit storbyfenomen, det er òg ein stor frustrasjon ute i distrikta. Spesielt i Nord-Noreg er det lange ventetider fordi dei må venta på det billigaste flyet om kvelden, og dei har hatt ei svært lang reise før. I debatten har nokon skulda på at dette er taxiselskapa sitt ansvar, men det er ikkje så enkelt, for det er helseføretaka som har ansvaret for pasientreiseordninga. Da er det deira ansvar å sjå til at dette skjer på ein god måte. Helseføretaka har vorte kritiserte for sosial dumping fordi dei sette anboda så lågt. Så har også helseføretaka og Pasientreiser eit ansvar, for dei legg opp til kjeding av turar, samkøyring, som òg gjer at reisetida vert ekstremt mykje lengre. Dette er snakk om sjuke pasientar, som mange har stor bekymring for – som dei pårørande. Eg er glad for at vi får fleirtal for ein gjennomgang. Eg vil anbefala tilrådinga frå komiteen.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Eg forstår statsråden slik at han nærmast bagatelliserer denne saka ved å framstilla det som enkeltsaker, og at ei brukarundersøking viser at dette er bra. Det har kome tilbakemeldingar i årevis om at dette har vore eit kjempeproblem i byar, slik som i Bergen og i Oslo. Det er ikkje berre eitt år, men det har vore slik i år etter år. Det er mange som tar fri frå jobben for å unngå at foreldra deira skal oppleva uverdigheita som ein veit er ein risiko i dette systemet. No seier statsråden at Stortinget gjer eit vedtak, men er det vilje hos statsråden til å gå inn og sjå på dette? Er det forståing for at dette faktisk er eit problem, og at det krev ei systemendring for å sikra at alle pasientar kan vera trygge på at den transporten dei får, er forsvarleg?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Det er heilt rett at dette går seg til, heilt til det kjem eit nytt anbod, og så er det på ‘an igjen. Det har eg registrert ved Haukeland sjukehus. Det kjem regelmessig når det kjem eit nytt anbod. Då vert det igjen eit kjempeproblem, og så kan det gå seg til. Men dette held jo ikkje. Det er ikkje slik ein kan forventa at pasientreiseordninga skal fungera for skrøpelege pasientar, som er heilt avhengige av at det skjer på ein ordentleg måte. Så er det også eit poeng her at det er enkelte frå taxinæringa som nektar å levera inn anbod. Ein vert skulda for sosial dumping fordi ein berre får lov til å leggja inn anbod under eit bestemt prisnivå som helseføretaket set for å spara pengar. Vil statsråden gå inn i og sjå på korleis anboda vert gjennomførte, om det er noko i den kritikken? Vil han sjå på dette med samkøyring, altså at helseføretaka sjølve forlengjer pasientreisene? Vil det verta tatt opp i f.eks. oppdragsdokumenta?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Senterpartiet er opptatt av leiing av norske sjukehus. Vi meiner at norske sjukehus treng ei demokrati- og leiingsreform, og vi har levert inn fleire forslag om dette òg tidlegare. For å få til ei slik demokrati- og leiingsreform i norske sjukehus krevst det endring i både leiing, organisering og finansiering. Vi meiner at ei slik reform må starta med innføring av stadleg leiing. Det er veldig enkelt, og det har eigentleg Stortinget gjort, men det er ikkje gjennomført ute i tenestene. I dag er det stor variasjon med omsyn til i kva grad stadleg leiing er innført, og kva ansvar ein stadleg leiar på sjukehuset har. Vi har fått Stortingets utgreiingsseksjon til å gjennomgå dette, og dette er lagt ved representantforslaget vårt og viser at det er stor variasjon. Vi kan ikkje seia at stadleg leiing er hovudregelen når heile regionale helseføretak lèt vera å innføra stadleg leiing på sjukehusa sine og lagar ein slags ny variant der dei seier at klinikkleiinga òg har eit plassansvar. Det var ikkje dette Stortinget vedtok ved behandlinga av Nasjonal helse- og sjukehusplan, det var ikkje dette som dei politiske talspersonane for partia sa i media skulle koma som eit krav då Stortinget behandla Nasjonal helse- og sjukehusplan. Senterpartiet har eit klart forslag om kva stadleg leiing skal bety. Vi meiner at ein stadleg leiar skal ha ansvar for drifta av heile sjukehuset. Voss sjukehus, som vert dratt fram av helseministeren som eit sjukehus som ein kan læra mykje av, har ein stadleg leiar, som er Senterpartiets modell, som har ansvar for heile sjukehusdrifta, og dei har gode resultat. Det er òg grunnen til at dei står fram som eit robust lokalsjukehus. Ein stadleg leiar er synleg i sjukehusmiljøet, er tilgjengeleg for dei tilsette, har ansvar for dagleg drift og er den som legg til rette for tillitsbaserte og sterke faglege fellesskap og leiarskap, det som elles er honnørord frå denne talarstolen. Stadleg leiing er altså ikkje hovudregelen, trass i Stortingets vedtak, så vi vil ha ein omkamp om det. Vi føreslår ikkje at det absolutt skal vera Senterpartiets modell, men det skal vera ein stadleg leiar, slik ein del andre helseføretak, f.eks. Vestre Viken, har innført. Difor føreslår vi dette igjen. Med dette tek eg opp forslaga vi er med på.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Ifølgje Medbestemmelsesbarometeret, som undersøkjer trepartssamarbeidet i norsk arbeidsliv, for dei to siste åra kjem det fram at eit fleirtal meiner at norsk arbeidsliv bevegar seg i autoritær retning, at ein har mindre å seia på arbeidsplassen sin. Dei som rapporterer om dette aller mest, er tilsette i staten. Dei meiner dette sterkare enn dei på arbeidsplassar med utanlandske arbeidsgjevarar. I staten er sjukehusa. Er desse tilbakemeldingane om at arbeidslivet vert opplevd som meir autoritært i staten, på norske sjukehus, noko som statsråden er opptatt av, òg med tanke på den sjukehusstreiken som vi hadde for to år sidan?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Det var jo gjort vedtak i Nasjonal helse- og sjukehusplan om at stadleg leiing skal vera hovudregelen. Så er vi ueinige i om vedtaket er følgt opp. Eg meiner det ikkje er følgt opp, slik eg oppfattar det som Stortinget uttaler om det, mens statsråden og regjeringspartia meiner at dette er følgt opp. Kva konsekvensar har vedtaket fått? Er det nokon sjukehus som helst som har innført stadleg leiing etter Stortingets vedtak? Vi veit at Helse Møre og Romsdal gjorde vedtak same dag som vi vedtok det, med at dei skulle ha ei klinikkleiing med ein eller annan slags plassfunksjon. Men det er jo ikkje etter mitt syn det som Stortinget vedtok. Men er det nokon sjukehus som dette vedtaket har fått konsekvensar for? Venstre sa til og med at det var deira krav for å gå med på den einigheita som ein fekk om Nasjonal helse- og sjukehusplan. Da bør det jo ha ført til nokre endringar der ute. Kor er dei?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Eg skal ikkje plaga med fleire replikkar, men eg er klar over at forslaget vårt vart nedstemt – det er ikkje det vi tar opp igjen no, i forslag nr. 1. No gjeld det stadleg leiing, som òg Stortinget vedtok den gongen. Eg spurde om det er nokon sjukehus som har fått stadleg leiing etter stortingsvedtaket om Nasjonal helse- og sjukehusplan. Da må eg berre spørja igjen: Svarar statsråden at Volda sjukehus har fått stadleg leiing, og at Molde sjukehus har fått stadleg leiing? Er det dei to sjukehusa som har fått stadleg leiing etter at Stortinget fatta sitt vedtak?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Vi har fremja forslag om å endra forskrift om akuttmedisin § 7 slik at det ikkje vert sett eit generelt krav til bakvakt med utrykkingsplikt, og eit forslag om å sikra at alle legevakter har ei ordning der bakvakt med lokalkunnskap og sjølvstendig vaktkompetanse er tilgjengeleg på telefon for legar utan sjølvstendig vaktkompetanse. Desse forslaga vert det fleirtal for i dag, og det meiner eg er heilt rett. Det er ikkje slik at vi dermed senkar kvalitetskrava til legevakt. Dei kvalitetskrava som har vore i forskrifter, om at ei bakvakt skal ha utrykkingsplikt, har ikkje fungert der ute. Det det fører til, ser vi no enkelte plassar i landet, er at legevaktene vert sentraliserte. Så kan vi spørja om det er greitt å ha sentraliserte legevakter med den rette kompetansen, der pasientar må reisa over ein time for å få hjelp. Kva slags kvalitet er det i det tilbodet? Difor har vi sett oss nøydde til å fremja forslag om dette. Alternativet er ei sentralisering av legevakta i enkelte distriktskommunar fordi ein vil få ei urimeleg vaktbelastning på dei legane som er igjen. Eg vil minna om at ordlyden i forslaget ikkje er tilfeldig. Det står at det ikkje skal setjast eit generelt krav til bakvakt med utrykkingsplikt. Vi går ikkje inn og detaljstyrer om det skal vera ei differensiering her, om det skal vera slik som enkelte i høyringa har kome med innspel om, at ein kan laga ei dispensasjonsordning for dei kommunane som kan dokumentera at dei har rekrutteringsproblem, og som kan bevisa at dei har avbøtande tiltak. Det er opp til regjeringa å seia noko om det. Men vi kan ikkje laga eit generelt krav til ei bakvakt med utrykkingsplikt som skal gjelda for heile landet, fordi det fører til sentralisering av legevakter. Det har skjedd, og eg veit det er fleire legevakter som planla det. Det er fleire faglege instansar som støttar oss. Blant anna har vi fått innspel frå Statens helsetilsyn som meiner at dette vil auka sårbarheita i legetenestene med eit slikt absolutt krav, og dei er også redde for sentralisering av tenestene. Nasjonalt kompetansesenter for legevaktmedisin har eit alternativt forslag, og Nasjonalt senter for distriktsmedisin har også kome med innspel. Det er inga løysing berre å utsetja dette i to år til. Det har allereie fått ei utsetjing på tre år, og vi ser kva veg det går. Eg meiner dette forslaget som vi har fremja no, er det som vil styrkja norske legevakter, og så må det sjølvsagt veldig mykje anna til. Med dette vil eg anbefala tilrådinga.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Eg er veldig glad for innlegget frå statsråden. Det er heilt rett, det siste statsråden sa, at ein ikkje har avlyst å setja kompetansekrav til legevakt. Det er eg veldig einig i. Og det er heller ikkje det vi føreslår. Det einaste vi føreslår, gjeld kravet til bakvakt med utrykkingsplikt. Det er det vi diskuterer, og det er det som òg har vist seg problematisk. Det er ikkje kravet til at det skal vera ei bakvakt når han eller ho som går legevakt, ikkje har sjølvstendig vaktkompetanse. Det er ekstremt viktig, og det må vi sjølvsagt fortsetja å ha krav om. Det er òg slik at dei kommunane som kan strekkja seg, sjølvsagt bør vera omfatta her. Kravet vårt er at det ikkje skal vera eit generelt krav. Vil statsråden vurdera anten unntaksordningar eller andre måtar for å sørgja for at det kan verta ein differensiert måte, og sørgja for at kompetansekrava kan verta oppfylte?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Det er veldig viktig å leva heile livet, så det er noko fint å venta på. Men når det gjeld denne saka, meiner Senterpartiet at det ikkje er nok å venta på ei stortingsmelding når det er eit heilt konkret arbeid som gjeld ernæring som må styrkjast ute i tenestene. Vi vil støtta forslaget frå Arbeidarpartiet. Det er sant som dei har skrive i merknadene, at kosthaldet har betydning for den enkelte sin livskvalitet, men eg ønskjer å fokusera meir på det faglege. Det er berre Arbeidarpartiet som er med i ein merknad med oss der vi viser til at ernæring må vera ein del av behandlaransvaret, og at oppfølging av pasientane sin ernæringsstatus er ein del av det medisinske behandlingstilbodet. Det er ikkje tilstrekkeleg å visa til ei meir overordna melding. Vi må sørgja for at det ernæringsmessige arbeidet og førebygging av underernæring vert implementerte i tenestene. Det er fint å sjå dei gode eksempla der ute, og dei kan vi læra av. Men vi meiner at ein må gå grundig til verks og sjå på dette som ein del av behandlaransvaret. Det er det ikkje i dag. Så meiner vi òg at det er viktig at ein ny strategi ikkje berre omfattar eldre, men alle alvorleg sjuke som tar imot omsorgstenester. Det er slik i dag at pasientar døyr av underernæring i Noreg – pasientar døyr av underernæring etter å ha vore innlagde på sjukehus. I eit så utvikla helsevesen som vi har, er det eit stort paradoks. Slik kan vi ikkje ha det. Det er òg eit paradoks at vi har all verdas gode faglege nasjonale retningsliner for dette arbeidet. Dei siste vart utarbeidde av Helsedirektoratet i 2010. Eg har lese dei, dei er veldig gode, dei er konkrete, dei er enkle, og dei har tydelege tiltak – kva som må gjerast ute i tenestene – m.a. at alle med risiko skal få ein individuell ernæringsplan der dette vert følgt opp heilt systematisk. Eg saknar at det vert fokusert på det systematiske ernæringsarbeidet ute i tenestene, at ein vert spurd ved innlegging kva statusen er, kva vekta er, korleis dette vert følgt opp, og kva risikoen er for at ein kan verta underernært ved opphaldet. Så er det problemet med dei siste 20 cm, som ingen snakkar om. Det kan vera all verdas gode mat, flotte tallerkenar, nydeleg tillaga, men når ein ikkje får hjelp til å få maten frå tallerkenen og opp til munnen, hjelper det ikkje – om du ikkje har gode pårørande som kjem og trår til. Dette er òg eit problem som eg er opptatt av. Det hjelper jo ikkje med god mat dersom ein ikkje får det ned i magesekken. Eg tar opp forslaga nr. 3 og 4, som Senterpartiet er med på.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Eldre som er i ein ernæringsmessig risiko, lever i kommunen, men vert ofte lagde inn på sjukehus, og dei blir lagde inn fleire gonger. Eg lurer på om Leve hele livet, og det arbeidet som skal gjerast for kosthald og ernæring der, berre skal gjelda for kommunane, eller om statsråden, som òg er folkehelseminister, vil gjera noko aktivt no for ernærings- og kosthaldsfeltet blant pasientar som er lagde inn på norske sjukehus?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Først har eg lyst å seia at Senterpartiet ikkje likar bruken av ordet «garanti». Å møta utfordringar i eldreomsorga og elles i helsetenesta ved å gi garantiar om dette og hint meiner vi er ein uklok måte å driva politikk på. Men det er ei moglegheit for Stortinget til å vedta noko, mens kommunane må betala. Vi meiner at det er meir seriøst å styra gjennom lover, forskrifter og retningslinjer. Garantiar er ikkje det. Ein får ingen slike garantiar frå Senterpartiet, og vi har heller ikkje den ordlyden i våre forslag. I forskrifta som gjeld i dag, om ei verdig eldreomsorg, står det at eldreomsorga skal «tilrettelegges på en slik måte at dette bidrar til en verdig, trygg og meningsfull alderdom.» Og vidare: «(…) i respekt for den enkeltes selvbestemmelsesrett, egenverd og livsførsel(…) (…) (…) Tenestetilbodet skal gi brukaren høve til å ha eit mest mogleg normalt liv. Difor er det ikkje spesielt å diskutera om ektepar eller sambuande som har levd saman heile livet, skal verta skilde på grunn av sjukdom, dersom dei sjølve har eit sterkt ønske om at det ikkje skal skje. Da meiner eg det er naturleg at vi har ei helseteneste som prøver å leggja til rette for det. Det kan ein òg seia er ein naturleg konsekvens av det som er gjeldande forskrift om innhaldet i eldreomsorga i dag. Eg har òg forståing for diskusjonen som kjem no, om at vi heller ikkje kan gi friske pårørande ein garanti eller ein rett til å flytta inn på ein sjukeheim dersom ein eigentleg ikkje har eit omsorgsbehov, for det er mange andre som har eit større behov der ute, og det vil kunna ta ressursar – pleieressursar og økonomiske ressursar – frå ei pressa helseteneste. Eg er einig i det som representanten Sveinung Stensland sa: Dette vert ikkje eit stort behov, men det kan vera nokon. Men eg skjønar at det vert diskutert. Senterpartiet har i denne saka fremja eit nytt forslag i salen i dag, der vi «ber regjeringen legge til rette for at ektepar eller samboende som ønsker det, kan bo sammen også når begge eller en av dem må flytte på institusjon. I tilfeller den ene part ikke har rett til omsorgstjenester, forutsettes det at tilbudet ikke vil kreve særlige ekstra ressurser eller føre til at andre pleietrengende mister sitt tilbud. Konsekvensene av en slik ordning må utredes av staten og kommunene i samarbeid.» Vi kjem ikkje til å ta opp vårt forslag i innstillinga, forslag nr. 4. Vi kjem subsidiært til å stemma for forslag nr. 3, frå Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti, og forslag nr. 5, frå Arbeidarpartiet.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Statsråden sa i innlegget sitt at ho ville leggja til rette for kjærleik, og det er jo fint sagt. Men i kommunen kan ein iallfall ikkje leva på luft og kjærleik – dette vil kunna kosta pengar. No står det om sambuargaranti òg i regjeringsplattforma. Det er regjeringa sjølv som skaffar fleirtal og ikkje opposisjonen. Eg vil jo anta at regjeringa ikkje går inn for eit slikt forslag utan å ha greidd ut kva konsekvensane vert, om det berre skal vera tilbod der det er ledig kapasitet – for det høyrde eg òg statsråden problematiserte – eller om det skal vera ein reell garanti for alle. Det vi tar opp i forslaget vårt, dreier seg om at dette ikkje må innførast utan at ein veit konsekvensane av det. Mitt spørsmål er: Veit regjeringa konsekvensane av forslaget – kva slags økonomiske konsekvensar det vil få, kva slags personellmessige konsekvensar det vil få – eller meiner statsråden at det skal innførast utan at det vil få nokon konsekvensar for kommunane?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
Eg skal berre ha eit kort innlegg. Senterpartiet kjem til å stemma for Arbeidarpartiets forslag subsidiært. Men eg vil seia at eg likar ikkje retninga denne debatten har tatt, spesielt frå nettopp Arbeidarpartiet og spesielt når det gjeld korleis vi frå denne talarstolen omtalar personar med demens. Kjærleiken stoppar ikkje med ein demenssjukdom, og mange kan sjølvsagt ha glede av å bu saman på ein sjukeheim dersom den eine har fått ein demenssjukdom, når dei har levd saman heile livet. Den tryggleiken det gir, både for han eller ho som har ein demenssjukdom, og den pårørande, skal ikkje vi stå her og vera domarar over. Vi må òg ha tillit at folk veit sitt eige beste, og ha respekt for det. Det som er kritikken vår mot forslaget, er om dette er konsekvensutgreitt, at vi ikkje påfører kommunane ei oppgåve som ikkje vert betalt, og at det vil kunna gå ut over andre. Eg hadde iallfall behov for å seia det.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-19:
I den rapporten det vert vist til i representantforslaget, spør ein om vi veit korleis folk i Noreg eigentleg har det, om bruttonasjonalprodukt og andre økonomiske indikatorar er nok. Det er viktig informasjon, men vi kan ikkje setja likskapsteikn mellom høg materiell velstand og eit godt liv. Det vert òg vist til at stadig fleire land innser dette, at livskvalitet er eit viktig supplerande perspektiv til eksisterande levekårsindikatorar, og at opplevd livskvalitet kan gi nyttig informasjon til samfunnsplanlegging som har som mål å leggja til rette for det gode livet. Helsedirektoratet har, som nemnt, allereie og på oppdrag frå departementet greidd ut kva som skal til for å sikra god informasjon om livskvaliteten i befolkninga. Det var bakgrunnen, slik eg forstår det, for representantforslaget, som Senterpartiet og eg er medforslagsstillar til. Eg vil gi honnør til Miljøpartiet Dei Grøne og representanten Stoknes for å ha tatt opp dette forslaget. Det må vera fantastisk å få eit samla storting bak dei fleste av forslaga. Det synest eg er veldig bra. For folkehelsepolitikken er dette ein ny giv, der vi kan få eit breiare perspektiv på det som faktisk betyr noko for folk og deira oppfatning av helse og korleis ein har det. Eg har ikkje noko meir enn det å føya til. Vi står òg bak eit forslag frå mindretalet om ein eigen nettstad med ei heilskapleg framstilling av livskvaliteten i Noreg. Slik eg ser det, er ikkje det det verste som kunne skje, at det forslaget ikkje fekk fleirtal. Det viktige er at dei andre forslaga fekk fleirtal – ikkje minst det første, om å be regjeringa følgja opp hovudanbefalingane i Helsedirektoratets rapport Gode liv i Norge, slik at det vert grunnlaget vårt for helsepolitikken.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2018-04-19:
Vi blir aldri ferdig med å debattere psykisk helsevern og behovet for å forbedre tilbudet til dem som sliter aller mest i samfunnet. Det er gjort framskritt på dette området, både terapeutisk og medikamentelt. Regjeringen har satt inn betydelige ressurser på dette feltet. Likevel fortsetter vi å motta meldinger om uventede selvmord, der de som skjer blant unge mennesker, berører oss aller sterkest. Tallene er nedslående. På åtte år har nesten 2 000 pasienter i psykisk helsevern begått selvmord. Det tilsvarer mer enn én pasient annen hver dag. Altfor mange mennesker bærer på uhåndterbar emosjonell smerte uten å fortelle det til noen. Selvmordsproblematikken er åpenbart et område som trenger betydelig mer oppmerksomhet, men som for mange er vanskelig å snakke om. Det er på tide med en høylytt protest fra oss alle. Det offentlige ordskiftet har et ansvar her, selv om det ikke påligger denne salen å ha noen mening om dette i reguleringssammenheng. Helt siden 1936 har pressens Vær-varsom-plakat hatt temaet på sin tabuliste. Selvmord skulle aldri omtales – av frykt for at det kunne ha en smitteeffekt. For noen år siden ble dette punktet myket opp, og det spørs om tiden ikke nå er moden for en ny omgang diskusjon i pressens organisasjoner for om mulig å vurdere hvorvidt mye av det presseetisk tabubelagte fortsatt forhindrer oss fra en fri og åpen diskusjon om dette tragiske feltet, med sikte på å gi hjelp og veiledning både til de psykisk belastede og til deres pårørende, samtidig som vi forhindrer smitteeffekten. Vi snakker så fint om å skulle løfte psykisk helse, og at det er noe av det viktigste vi kan gjøre. Likevel er det liten bedring. Dette er komplekse problemer, og kanskje nettopp derfor lykkes vi ikke. Er vi som samfunn villig til å legge til rette for mange av dem som sliter tungt, på en måte som sikrer dem lang og god behandling? Vold, overgrep og omsorgssvikt kan være noen av årsakene til at mennesker velger å avslutte sitt liv. Vi vet at dette setter livslange og negative spor i mennesker og deres familie. Vi sier så fint at en god barndom varer hele livet, men det gjør ofte også en dårlig en. Det bringer oss naturlig over til det andre forslaget som vi debatterer samlet nå, om lavterskeltilbud innen psykisk helse. Sammen med Kristelig Folkeparti fikk Venstre den forrige regjeringen med på å fremme en økonomisk forpliktende opptrappingsplan for barn og unges psykiske helse i 2018. Det er en plan Venstre har høye forventninger til. Jeg er glad for at det nå ligger an til å bli enstemmighet om forslaget fra Senterpartiet. Jeg er for egen del skeptisk til bruk av ordet «nullvisjon» i denne sammenheng, fordi jeg ikke er villig til å sette likhetstegn mellom psykisk helse og suicid. Men det er et spørsmål vi kan komme tilbake til, og det er ingen forpliktende mening om dette i dette forslaget. Det er jeg glad for.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2018-04-19:
Jeg takker for denne debatten. Det var egentlig på høy tid at Stortinget behandlet pasientreiseordningen. Som det har blitt nevnt, ble et nytt regelverk satt i kraft 1. oktober 2016. Regelverket har fokus på forenkling, digitalisering og effektivisering – og det må jo være et gode! Jeg er glad for statsrådens presisering av at dette er gjenstand for kontinuerlig overvåkning fra departementets side. Det synes jeg er veldig bra, men det nye regelverket har ikke fått virke tilstrekkelig. Man må bruke litt tid på å vurdere om dette har hatt utilsiktede konsekvenser. Alle ordninger bør evalueres etter en viss tid, men ett år er litt for liten tid til å vurdere virkningene i det omfanget som representantforslaget legger opp til. Man må selvfølgelig forsikre seg om at leverandører leverer på det kvalitetsnivået man har etterspurt. Så har jeg lyst til å si et par ord om Finnmark. I tiden rundt regjeringsdannelsen hadde Venstre et pågående arbeid, sammen med den daværende regjeringen, om spørsmålet om Finnmark og spesielt om reiser fra Alta til Tromsø. Det førte til en veldig god prosess som har forbedret pasientreiseordningen mellom Alta og Tromsø i stor grad. Slik jeg nå forstår det, fungerer det bra, men det synes i enkelte tilfeller å være slik at ordet «forbedringspotensial» er et litt for mildt uttrykk. Så jeg håper fortsatt statsråden følger med på forholdene i Finnmark, og spesielt Alta. Helt på tampen har jeg lyst til å be representanten Wilkinson om en dokumentasjon på hvordan det er mulig å bruke fem dager fra noe sted i Norge til Tromsø. Det kan da umulig være regjeringens problem at noen velger å bruke så lang tid, eller blir tvunget til å bruke så lang tid, for så vidt jeg forstår, kan ikke dette være mulig.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2018-04-19:
Det er mye jeg ikke forstår, men jeg kan føye nok et argument til den listen i dag: Jeg skjønner rett og slett ikke argumentet om hvordan en frisk person som flytter inn sammen med sin samboer eller ektefelle på et sykehjem, kan bli sykere av det. Jeg ser på det helt motsatt. Jeg ser på det slik at den pårørende selvfølgelig har noe å tilføre til den personen som er syk. Det må da være slik det er. Jeg har mye større redsel for den personen som blir sittende igjen hjemme, i en altfor stor bolig, med lang avstand til sin kjæreste, og ikke kan følge opp den kontakten så ofte som vedkommende gjerne vil. Det er et argument som ikke har vært framført her i dag: avstanden til sykehjemmet. Jeg lurer på om representanten Moflag tenker mer på sin egen kommune enn på dem som bor i Finnmark – eller for den saks skyld i Andenes, som er representanten fra Arbeiderpartiets hjemkommune, istedenfor Moss. Det er store avstander. Det er jo et spørsmål her, om vedkommende skal bruke halve dagen på å komme til et sykehjem for å besøke sin kjære, istedenfor å kunne flytte inn. Vi må ta hensyn til de situasjonene også. Så må jeg si at nå har jeg sittet i denne salen et halvt år og hørt det ene forslaget etter det andre komme fra opposisjonen, de nærmest kastes inn over oss uten at økonomiske konsekvenser er utredet – og de har blitt vedtatt, med flertall i salen. Så skal man plutselig nå, til et forslag som kommer fra regjeringspartiene, trekke opp argumentet om at de økonomiske konsekvensene ikke er utredet. For øvrig er vel ikke nærmere utredning foretatt av forslaget fra Arbeiderpartiet om en nasjonal samboergaranti heller.