Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-03:
I år er det fra flere hold tatt opp en rekke fundamentale problemstillinger knyttet til norsk utenrikspolitikk generelt og kanskje særlig til vår bistandspolitikk. Dette gjelder ikke minst maktutredningen, som trekker frem meget interessante problemstillinger. Det gjelder Riksrevisjonens erfaringer med visse sider av norsk bistand, og det gjelder den historiske fremstillingen av norsk bistand, som setter spørsmålstegn ved effekten av u-hjelp. Med disse innspill er det med en viss forundring jeg registrerer at den debatten som disse rapporter og bøker reiser, ikke ser ut til å bli viet særlig oppmerksomhet i denne salen. Man kan fristes til å tro at partiene er mest fornøyd hvis man slipper en grunnleggende debatt om hva vi som nasjon og hva verden rundt oss får igjen for de milliarder som utenrikskomiteen har et særlig ansvar for. Et løp er lagt, en sannhet er etablert. Alle forsøk på å rokke ved det etablerte blir enten tidd i hjel, man setter spørsmålstegn ved motivene til kritikerne, eller man tar den andre varianten, at man kommer en i møte med at det tidligere var problemer knyttet også til norsk bistand, men at dette er mye bedre nå. Med den taktikken er det klart at enkelte av oss aldri når helt frem med våre argumenter, selv om vi også kom med disse for flere år siden, i en periode man i dag gjerne kan innrømme at mye gikk galt, eksempelvis når det gjaldt bistand både til Kenya og Zimbabwe. Fremskrittspartiet registrerer imidlertid at vi nå snart får en egen melding om vårt bistandsarbeid, og håper det vil gi alle en mulighet til nødvendig refleksjon. Når det gjelder satsing i våre nærområder, særlig i Russland, og problemstillinger knyttet til forebyggende helsearbeid og atomsikkerhet, er det trist å se at flertallet ikke makter å løfte dette opp og frem, og at vi dermed fortsetter å nedprioritere dette viktige arbeidet, noe som er stikk i strid med hva representanter for både Arbeiderpartiet og Høyre har uttalt tidligere. De fleste synes å være enige om at en større Europa-debatt er på trappene, og i kjølvannet av den forestående utvidelsen av EU vil også vi måtte gjøre noen valg. For å gjøre gode valg må vi ha god informasjon, faktisk informasjon og også informasjon fremskaffet og formidlet fra norsk synsvinkel. Vi har i dag noen gode miljøer for dette i bl.a. ARENA og Europaprogrammet. Men i en tid hvor Europa-debatten skal økes, ser det ut til at disse to aktørene skvises, og hele eksistensen kan være truet. Arbeiderpartiet og Høyre vet hvor de vil med EU, og det er mulig at det ikke gjør det nødvendig for disse partier å prioritere Europa-forskning. Men det kan fort vise seg å gi en kortsiktig gevinst. Representanten Lønning henviste til behovet for generelle rammebetingelser, og jeg deler det synspunktet langt på vei. Allikevel valgte Høyre for fem år siden den samme tilnærmingen som vi velger nå, å øke bevilgningen til Europaprogrammet i utenriksinnstillingen. Fremskrittspartiet er meget godt fornøyd med at en enstemmig komite ber Regjeringen se på grunnlaget for deltakelse i dyphavsprosjektet på Cook Island. Dette prosjekt vil kunne sikre livsgrunnlaget på øyene, slik som vi sikret oss med våre oljeressurser, og det vil kunne gi norsk næringsliv enorme muligheter til å delta i mineralutvinning til havs, hvor vi bør ha alle forutsetninger for å kunne lykkes. Nettopp det å trekke norsk næringsliv tettere inn i vår utenrikspolitikk er viktig for Fremskrittspartiet. Her mener vi at vi har et stykke vei å gå, og at ved noen aktive grep kan vi i enda større grad enn i dag bidra til at næringslivet trekkes inn, bl.a. i utviklingsland. Men for å gjøre dette må vi tørre, og vi må være klare på at det er et selvstendig mål. Vi tror at endringer i NORFUNDs regelverk og noe mer fleksibel bruk av potten der vil kunne gi bredere deltakelse enn i dag, særlig overfor MUL-land. Vi er også opptatt av at vår avbinding ikke blir for omfattende, og at vi ikke setter norske arbeidsplasser i fare. Derfor mener vi at avbinding av matvarehjelp ikke bør gjennomføres nå. Vi vil gi en honnør til Arbeiderpartiet, som i sin avtale med Regjeringen fikk prioritert vaksinasjonsprogrammet GAVI. Det ser vi på som en positiv forbedring av budsjettinnstillingen. Vi er derimot mindre fornøyd med at halvparten av dekningen for dette skjer ved kutt i bevilgningen til nødhjelp. Vi er likeledes meget godt fornøyd med at flertallet i komiteen påpeker de palestinske myndighetenes ansvar for å bekjempe terrorisme, og at det må stilles krav i forhold til palestinerne ved mottak av norsk bistand. En skuffelse er det derimot at Regjeringen ikke har funnet noen løsning for Plan Norge. Vi mener det er vesentlig for både de frivillige organisasjonene og også staten at støtten til de frivillige organisasjonene skjer etter objektive kriterier. Målet må alltid være det man vil oppnå med de midler man fordeler. Da er spørsmålet: Hvem kan gjøre dette på den beste måte? Jeg ønsker å vende tilbake til bistanden. Jeg respekterer og forstår at flertallet med sin store bevilgning til u-hjelp ønsker å gjøre noe godt og varig for mottakerne av hjelpen. Når vi har en annen tilnærming til u-hjelp, er det fordi vi mener mottakerne ikke er tjent med mye av den u-hjelpen som gis. Vi kan for så vidt vise til at vi har historisk belegg for vår tilnærming, og at den gir en bedre utvikling for de fattige land enn hva flertallets tilnærming gir. Men det synes ikke som om slike historiske fakta spiller noen rolle i debatten. Snarere er debatten mer basert på følelser enn realiteter. Selv om utenrikskomiteen får høre fra korrupsjonsmotstandere i Uganda at direkte budsjettstøtte til den ugandiske regjering ikke fremmer en ønsket utvikling, er man, slik vi registrerer, ikke villig til å ta dette innover seg og foreta et brudd med den økende trend med støtte direkte til et lands regjering, selv om denne regjering ikke skulle fremstå verken som særlig demokratisk eller ivrig etter å bekjempe korrupsjon. Denne måten å yte bistand på reiser en rekke spørsmål og dilemmaer det er viktig å debattere. Vi vil sterkt hevde at denne formen for bistand gjør fattige land fattigere. Den gjør at utviklingslandene ikke foretar nødvendige endringer, og den nærmest avler korrupsjon. Individene blir glemt, og gapet mellom fattige og rike i disse landene bare øker, noe som i aller høyeste grad bør være et paradoks. Avhengighet av bistand gjør noe med et land og bringer det ofte inn i en ond sirkel det er vanskelig å komme ut av. Det er vel nettopp noe av erfaringen med dem som har vært de største bistandsmottakerne de siste 30 år. Få land har klart å komme ut av denne spiralen. Hele statsapparatet rettes inn mot å betjene giverne. All fokusering og planlegging skjer på givernes premisser, og man klarer som sagt ikke å løsrive seg og begynne å fokusere på egne ressurser og egne muligheter for vekst og velstandsutvikling. Vi håper, om ikke i denne debatt, så i hvert fall i den kommende debatt neste år, at vi kan få en grundig gjennomgang av hva som virker og, ikke minst, hva som ikke virker, og at vi evner å innse at ODA-prosenten som styringsmiddel langt fra er det som bestemmer om verdens fattige går en lysere fremtid i møte.