Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-14:
Det siste Dag Terje Andersen sa, var: «Det er Regjeringen allerede i gang med.» Allerede – åtte–ti år etter at vi begynte denne kampen for å få ordninger med kjøp av operasjoner i utlandet, og som vi på nytt, for tre år siden, fremmet forslag om i et Dokument nr. 8-forslag etter valget i 1997, da vi hadde mast om det i årevis! Og fordi helseminister Tore Tønne, etter at dette forslaget var grundig offentliggjort, varslet og fremlagt, så omsider fikk ut fingeren og begynte å gjøre noe med det, så har Dag Terje Andersen den frekkhet å komme her og si at dette jobber Regjeringen allerede med, og insinuerer at vi ikke tenker på pasientene. Har Dag Terje Andersen aldri fått noe brev fra pasienter som har blitt avvist av Rikstrygdeverket når det gjelder tilskudd til operasjoner i utlandet, etter at de ikke får hjelp her? Har han aldri møtt mennesker som står i operasjonskø, som kommer med en haug med papirer hvor de har forsøkt alle muligheter, og som har søkt om operasjoner i utlandet, men som, fordi regelverket for å få godkjent operasjoner i utlandet er så rigorøst og vanskelig, omtrent aldri har fått det? Og så kommer han her og sier: Regjeringen er allerede i gang med det. Det er jo nesten som å høre statsminister Stoltenberg, som i de senere dagene har sagt at de gjør det og det for å styrke helsevesenet – styrke helsevesenet, styrke helsevesenet! Arbeiderpartiet har da vel styrt dette landet de fleste av de siste 15-20 årene! Og så prøver han å innbille velgerne noe, etter at de ikke har gjort noe særlig med dette, annet enn at de hver eneste gang andre har presset på, omsider har kommet dem litt i møte. Vi har en elendig situasjon, som brevet fra helseministeren i innstillingen viser – 200 000 som venter på operasjon, et betydelig antall som venter, titalls tusen som ikke får operasjon innenfor en seksmånedersfrist. Hvor lenge skal Arbeiderpartiet greie å lure det norske folk til å tro at Arbeiderpartiet er opptatt av å styrke helsevesenet? Og Dag Terje Andersen viser også til innstillingen, hvorfra jeg vil få lov til å sitere fra Arbeiderpartiets merknad: «Disse medlemmer går inn for at det gis mulighet for at pasienter skal få nødvendig helsehjelp, innenfor en tidsfrist knyttet til forsvarlig medisinsk faglig skjønn, i utlandet. Disse medlemmer mener derfor at det vil være naturlig at en betydelig økning i omfanget av kjøp av operasjoner i utlandet knyttes opp til Stortingets ordinære behandling av statsbudsjettet for 2001.» Det står ikke et ord i statsbudsjettet for 2001 fra Regjeringen om midler til operasjoner i utlandet. Etter at dette forslaget ble fremlagt, har det begynt å bli bevegelse i alle partier, inkludert Regjeringen, som skjønner at de kanskje må begynne å gjøre noe. Og så har Tore Tønne, fortjenstfullt nok, som ny helseminister, begynt å undersøke disse mulighetene, som alle hans forgjengere ikke har gjort. Men vi har faktisk litt tiltro også til Regjeringen, hvis de vet de har penger som de ikke har på budsjettet. Og det er ikke fremført noe forslag fra Arbeiderpartiet om noen pott for dette i 2001-budsjettet. De pengene Arbeiderpartiet i finanskomiteen viser til, eksisterer ikke i det hele tatt, det er det faktiske forhold. Men vi tror at hvis de får penger, kan man da ikke være så håpløse organisatorer og administratorer at man ikke kan få satt i gang en del relativt raskt. Sykehus i Tyskland står klare. Jeg er sikker på at sykehus i Sverige står klare, og i England. Det er ikke så komplisert hvis man har litt handlekraft, å få koblet ordinære operasjoner som man venter på her i Norge, til meget gode, forsvarlige medisinske sykehus i andre land. Hele argumentasjonen til Arbeiderpartiet oser av vrangvilje, de prøver å dikte opp alle mulige årsaker til hvorfor dette skal være så vanskelig. Nå får i hvert fall Regjeringen gjennom det vedtak som fattes, noen penger de kan bruke, fordi Dag Terje Andersen igjen på en veldig sarkastisk og kynisk måte glemmer å si at denne bevilgningen gjøres overførbar. Vi er fullt klar over at man ikke greier å bruke alt dette innen utgangen av år 2000, men da har man overførte midler som gjør at man kan sette i gang det apparatet og få til et storstilt kjøp av operasjonskapasitet i utlandet – som Arbeiderpartiet later som de er for, men som de gjør hva de kan i praktisk politikk for å stoppe ved ikke å bevilge penger. Det er noe jeg ikke skjønner med Arbeiderpartiet. Når det gjelder bensinavgiften og dieselavgiften, er det mulig at Arbeiderpartiet tror at man bare betaler avgift, ifølge svaret på replikken fra Kenneth Svendsen, men det man må betale i pumpene, er faktisk både avgift og pris. Det som skjedde, var at regjeringen Bondevik, sammen med Arbeiderpartiet, fastla en bensinavgift som var ment å gi en bensinpris på kr 8,90 i år 2000. Når oljeprisen gikk opp og ekstraordinære milliarder trillet inn i statskassen, ville de ikke engang bruke det som var nødvendig for å holde sin egen forutsetning om kr 8,90 for bensin. For da kunne man ha redusert bensinavgiften, slik at pumpeprisen både for diesel og bensin ble holdt stabil. Ingen andre land kunne gjøre noe med det, for de har ikke de store oljeinntektene vi fikk. Hvorfor er det slik at Arbeiderpartiet på død og liv gjør det de kan for at folk i Norge ikke skal få fordel av at dette landet er blitt rikere? Jeg skjønner godt de mange som før Arbeiderpartiets landsmøte sa de ikke skjønte hvorfor man ikke kunne bruke noe av merinntektene til i hvert fall å holde de løfter om en bensinpris på kr 8,90 som man gav i forbindelse med budsjettet – og det tilsvarende for diesel. Det virker jo faktisk som om Arbeiderpartiet ser det som en ulykke for landet at vi i år får 100 milliarder ekstra. Og vi ønsker altså at dette skal det norske folk nyte godt av – i form av at det ifølge det som er dokumenterbart, at sykehusene har store underskudd som de må dekke inn i de kommende års budsjetter, ikke skal være vanskelig å få dekket underskuddene for alle disse sykehusene. Det er da ikke noen vanskelighet for kjeder som har langt over 100 enheter, å ha regnskapssystemer så man kan tilføre den enkelte butikk, hvis det var det om å gjøre, underskuddsdekning. Og hvorfor i all verden kan vi ikke gi den håndsrekning til sykehusene at de kunne begynne 2001 gjeldfrie? Det har jo ingenting med etterspørselsvirkning og inflasjonsgreier å gjøre i det hele tatt. Hvorfor kunne man ikke gi en håndsrekning til dem som jobber i sykehusene – som vi sier i vårt forslag. Hvorfor i all verden kan ikke helseministeren nå ta opp forhandlinger med Sykepleierforbundet og Hjelpepleierforbundet og si: Vi er innstilt på å vurdere en vesentlig økning i lønnsnivået hvis vi får aksept for normale ledelsesstyringsprinsipper i sykehusvesenet vårt slik at det blir ledelsen som bestemmer hva slags kvalifikasjoner som skal til i den enkelte stilling, og at ikke fagforeningene sitter som propper i systemet. Den samme regjeringen skryter jo av at de har greid å oppnå det overfor lærerne, så der behøver vi ikke snakke om dette lenger, som vi har gjort i mange år. Hvorfor i all verden kan man ikke gjøre det samme for å få de stivbente systemene i helsevesenet til å bli mer fleksible? Man har full mulighet i økonomien. Og som regjeringspartiet selv sa når det gjaldt Gardermoen, hvor man strøk 7 milliarder kr i gjeld: Aktiviteten har jo allerede funnet sted, så derfor har ikke det at vi bruker 7 milliarder kr noen inflasjonsvirkning. Skulle det ha noen inflasjonsvirkning hvis man sletter underskuddene for aktiviteten som allerede har foregått? Selvsagt ikke. Jeg syns det er gledelig, for å si det til slutt, at de øvrige partier i hvert fall i denne saken har hatt evnen til å skjære igjennom og ikke la noen regler hindre dette storting i å gjøre noe som er fornuftig i seg selv, nemlig å stille midler til rådighet for en dramatisk oppmykning av regelverket for kjøp av operasjoner i utlandet og en dramatisk organisering av noe som kan fjerne – selvsagt på sikt – de uverdige helsekøer som vi dessverre har i dette land. Og så skulle jeg ønske at statsminister Jens Stoltenberg slutter å prøve å innbille det norske folk at arbeiderpartiregjeringen er opptatt av dette, når de i praksis snakker, men ikke stiller midler til rådighet. Arbeiderpartiet hadde hatt et fnugg av troverdighet hvis de etter denne behandlingen hadde fremført forslag i budsjettet for 2001 på et tilsvarende beløp som dette flertall nå vil overføre til 2001. Da hadde det vært hold i det Arbeiderpartiet sier, men det er det ikke. Jeg tillater meg å ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen og de forslagene vi er medforslagsstillere til.