Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2016-03-11:
Som utanriksministeren påpeikte i den breie og gode utgreiinga si, er den utanriks- og sikkerheitspolitiske situasjonen no krevjande. Europa strevar med å handtere den store tilstrøyminga av migrantar og flyktningar. Minst like viktig er kva som kan gjerast langsiktig for å fjerne dei djupare årsakene til at millionar av menneske er på flukt, frå krig, konflikt og fattigdom. Flyktning- og migrasjonsbølgja inn mot Europa har sett EU og europeisk samarbeid på prøve. Den prøva er til no ikkje bestått. Dette såg me da EU i fjor vedtok å fordele 40 000, deretter 120 000 asylsøkjarar. Å gjere eit vedtak er éin ting, noko anna er å gjennomføre det. Av dei i alt 160 000 asylsøkjarane som skulle fordelast på land, er faktisk berre nokre hundre tatt imot. Vedtaka blir saboterte. Snever nasjonal interessetenking har fått ei rekkje land til å torpedere ei solidarisk løysing. Dette viser korleis internasjonalt samarbeid kan mislykkast dersom eigeninteressene får bestemme utanrikspolitikken. Utanrikspolitikken kan ikkje berre vere interessebasert; han må vere verdibasert også. Utan det finn me vanskeleg felles og berekraftige løysingar på vår tids globale utfordringar. No fører EU forhandlingar med Tyrkia om ein avtale som skal gi betre kontroll med migrasjonen, stoppe den livsfarlege båttransporten og ta bort profittmoglegheitene for kyniske menneskesmuglarar. Den avtalen me no ser konturane av, kan kanskje bidra i den retninga, men enno er det mange uavklarte spørsmål og for tidleg å felle nokon dom. Noka perfekt løysing blir det neppe. Noreg må bidra konstruktivt til ei løysing som får slutt på dagens kaos. Som utanriksministeren så riktig påpeikte, finst det viktige drivkrefter bak migrasjonskrisa i krig og samanbrot av statsstrukturar i Midtausten og Nord-Afrika og mangelfull internasjonal krisehandtering. Underfinansierte bistandsappellar har sin pris. Også demografiske trendar i desse regionane spelar inn – med befolkningsvekst, fattigdom og konflikt. Dette bekreftar på nytt ei gammal erfaring: Krisene kan ikkje møtast med berre kortsiktig nødhjelp. Det viser migrasjonskrisa. Det viser fattigdommen og konfliktane bak flyktningstraumen. Det viser epidemiar av ebola i Afrika og av zikavirus i Latin-Amerika. I alle desse tilfella trengst langsiktig utviklingsarbeid for å fjerne røtene til problema. Folk må frigjerast frå fattigdom, få utdanning og rettar, sikrast helsetenester som forhindrar epidemiar, og få fridom og demokrati i staden for undertrykking og diskriminering. Norsk utviklingspolitikk står for ei slik langsiktig linje i kampen mot fattigdom, i rettsarbeidet og i freds- og forsoningsarbeidet. Det må me slå ring om. Ved at me auka bistandsramma gjennom budsjettforhandlingane i fjor haust, sikra me også auka rammer for humanitær bistand og anna hjelp i kriseområda. Det gav større handlefridom, slik at Noreg no kan gi store og nødvendige bidrag til flyktningbistand i nærområda i og rundt Syria. Viljen i verdssamfunnet til å gi bistand må ein ikkje ta for gitt. Dei som set snevre eigeninteresser først, finn alltid grunnar til å kutte i bistand og bruke han til eigne interesser snarare enn å kjempe mot fattigdom. Nokre land har dessverre kutta i bistanden som blir overført til fattige land og kriseramma område. Lat meg til slutt seie meg einig med utanriksministeren når det gjeld betydinga av stabilitet i nordområda. Det finst kritikkverdige forhold ved russisk politikk som krev norsk tydelegheit. Men like tydelege og konsekvente må me vere når me skal vidareutvikle det gode nabosamarbeidet me har med Russland i nord. Det er viktig både for næringsutvikling og felles sikkerheit, for ansvarleg fiskeriforvaltning, for miljøet, for skipstrafikk, søk og redning – og mykje meir.