Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-06-12:
Venstre bygger utdanningspolitikken på at kvalitet og kunnskap koster. Bedre oppfølging av den enkelte student, større verdsetting av kvalitet ved institusjonene og bedre studiefinansiering krever løft i økonomiske og menneskelige ressurser. I tillegg krever det at vi gir frihet og tillit til studenter, forskere og andre ansatte. Det er nettopp dette Stortinget har tatt konsekvensen av i vårt meget omfattende arbeid med St. meld. nr. 27. Statsråd Giske har presentert meldingen som en kvalitetsreform. I virkeligheten gjenstod svært mye arbeid før det kunne bli slik. Stortingets utfordring har vært å fylle Regjeringens på mange måter ulne og uforpliktende sparereform med en forpliktende og reell kvalitetsreform for høyere utdanning. Stortinget har også vært nødt til å gjøre omfattende endringer for å erstatte sentral detaljstyring med å vise forskere, fagfolk og studenter tillit. Min påstand er at det må være samsvar mellom vilje til reformer, evne til å prioritere ressurser og tro på at den du gir frihet, også vil ta et ansvar. Er det ikke slikt samsvar, kan det fort føre til redusert kvalitet på både undervisning og forskning. Heldigvis har Stortinget og stortingsflertallet på en rekke sentrale områder valgt å følge en annen kurs enn den statsråd Giske la opp til i sin melding. Stikkordene for denne kursen er enkle: mer tillit, mer frihet og mer ressurser for å utnytte menneskenes skapende evner i høyere utdanning og forskning. Stortingsflertallet har sørget for at universitetsbegrepet ikke blir gjenstand for politisk forgodtbefinnende, utvannes og tømmes for innhold. Tvert imot har flertallet – der Venstre er med – slått fast det som et enstemmig Mjøs-utvalg la vekt på, at gode forskningsmiljøer, helt uavhengig av hvor de ligger og hvilket navn de bærer, skal ha forskningsstøtte. Dette betyr bl.a. at høyskoler med doktorgrader skal ha forskningsmidler for å utvikle seg. Dette gjelder i dag institusjonene i Agder, Bodø og Stavanger. De institusjonene som ønsker seg universitetsstatus, vil ikke bare ha et navn, slik statsråden synes å tro i sin melding. De ønsker å bli tatt på alvor, og at framstående forskningsmiljøer får midler og muligheter til å utvikle seg. For å bruke et bilde: Skal en hoppe høyde, må det være høydehopp med list og ikke tilløp som gjør at man skal snuble i lista for å nå den faglige kvaliteten. Stortinget har fått på plass et nasjonalt krediterings- og evalueringsorgan, uavhengig av departementet, slik et samlet Mjøs-utvalg foreslo. Statsråd Giskes tidligere latterliggjøring av deres enstemmige innstilling, hvor han sier at vi har 80 000 kontrollører fra før, så hva skal vi med 20 til, er avfeid av et samlet storting som skjønner hva dette handler om. Komiteen står samlet bak den nye gradsstrukturen med en lavere grad på tre år og en høyere grad på to år. Kombinert med nye studieløp, lengre studieår og mer ressurser til den enkelte student tror jeg dette som hovedregel er en fornuftig løsning. Det er likevel fag og utdanninger som krever spesiell oppmerksomhet og ikke nødvendigvis bør forkortes. Det gjelder eksempelvis kunstfag med musikk, sivilingeniørstudiet, profesjonsutdanninger og lærerutdanningen. Stortinget gir Regjeringen klar beskjed om at disse utdanningenes egenart og kvalitet skal respekteres, og at alle disse utdanningene skal framlegges Stortinget på nytt. Når det gjelder institusjonenes frihet, gir stortingsflertallet – mot Arbeiderpartiets og SVs stemmer – institusjonene frihet til å forme den nye bachelorgraden. Stortinget gir også institusjonene frihet til å drive randsonevirksomhet for å kunne spille på lag med sitt regionale arbeids- og næringsliv. Dermed gjør vi den jobben meldingen ikke gjorde på dette punktet. Stortinget gir høyskolene frihet til at en kan ha råderett over studietilbud opp til tre år, og gir den friheten meldingen ikke gav. Venstre ønsker på to punkter å gå lenger enn flertallet i å gi institusjonene frihet. Vi vil for det første gi frihet til at enkelte kan prøve ut andre måter å organisere institusjonene på. Det er skuffende å se hvordan Arbeiderpartiet bevisst overspiller dette og utlegger motiver som Venstre aldri har hatt. For oss er det ikke aktuelt å slippe inn private eiere i offentlige institusjoner, universiteter eller statlige høyskoler. For det andre vil vi gi institusjonene selv frihet til å avgjøre intern organisering. Jeg konstaterer på nytt at det er Fremskrittspartiet statsråd Giske må alliere seg med for å få flertall for sin tvangsmodell. Meldingen var oppsiktsvekkende svak i sin usynliggjøring av private høyskoler. Mitt ståsted er at jeg ønsker et sterkt offentlig engasjement i høyere utdanning og forskning, men jeg har heller ikke problemer med å innse at en god skole er en god skole og et godt forskningsmiljø et godt forskningsmiljø uavhengig av om det er privat eller offentlig. For dette handler ikke om snikprivatisering av høyere utdanning. Det handler om likeverd og rettferdighet. Det handler om at private skoler skal gis forutsigbarhet og ikke underlegges et omfattende og tidkrevende byråkrati. Det handler om at gode forskningsmiljøer skal få tilgang på forskningsmidler, og det handler om å få et felles lovverk for all høyere utdanning. For Venstre er dette selvsagt og uproblematisk. For Regjeringen, slik meldingen var lagt opp, var dette enten for vanskelig eller uviktig. Men Stortinget har rettet det opp. Det er på høy tid med et krafttak i studiefinansieringen. Venstres ståsted er at dette må gjøres på en skikkelig måte som gir langsiktig trygghet for dem som velger å ta høyere utdanning. Det var bakgrunnen for at regjeringen Bondevik satte ned Aamodt-utvalget, som kom med sin innstilling om framtidens studiefinansiering i 1999. Skal vi ta et løft for studiefinansieringen, er det meningsløst samtidig å ta vekk den eneste virkelige grunntryggheten i dagens studiestøtte: den studiepoenguavhengige stipendandelen på 30 pst. Det er faktisk ikke slik at dess hardere man svinger pisken, dess mer får man mennesker til å yte. Det er heller ikke slik at vi trenger færre som engasjerer seg i frivillig arbeid i studietiden, i studentpolitikk, i lag og organisasjoner, i studentaviser og i kulturliv, eller for den saks skyld tar seg et lite refleksjonsopphold for å fordøye det man ønsker å ta inn i sin utdanning. Jeg ser at Arbeiderpartiet i siste liten kanskje har fått kalde føtter over sin velferdspolitiske allianse med Fremskrittspartiet, og gir noen uforpliktende signaler om at man kanskje ikke vil ta vekk hele grunnstipendet likevel, bare man får tenkt seg om noen måneder til. Jeg sier lykke til med tankearbeidet, men ettertanken er ikke dypere enn at man stemmer ned det forpliktende forslaget som Venstre deler med Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Høyre her i dag. I mellomtiden får vi håpe at studentene og andre velgere sørger for en sammensetning av Stortinget hvor ikke Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet sammen får flertall for en dårligere studiefinansiering i fire år til. Når det gjelder utenlandsstudentene, er Venstre med på at gebyrstipendordningen videreføres uten svekkelser, og at den kostnadsnorm som utenlandsstudentene skal ha, heves forholdsmessig like mye som for norske studenter. Samtidig, når det gjelder kunstfagstipendet, beklager vi at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i dag nekter å gi dette håndslag til de grupper i vårt land som begir seg inn på den risikofylte ferd det er å ta denne type utdanning. Det er ikke sikkert, når man går inn på denne utdanningen, at man får noe å leve av etterpå, men det er ganske viktig at noen tar sjansen på å søke kunstfagene. Når det gjelder kvalitetsreformen, er det en del av reformen som statsråden inntil nylig har villet snakke minst mulig om, og det er kostnadene. Beregninger gjort av Universitets- og høgskolerådet viser at bare universitetssektoren vil få et ekstrabehov i en overgangsfase på om lag 400 mill. kr pr. år til undervisning og om lag 400 mill. kr til forskning, og etter dette en permanent økning i størrelsesorden 500 mill. kr årlig sammenliknet med i dag. Det er en konsekvens av forslagene om lengre studieår, mer individuell oppfølging og mer gruppeundervisning, kombinert med behovet for å styrke, ikke svekke forskningsinnsatsen. Stortingsflertallet, herunder Venstre, stiller seg kritisk og undrende til at Regjeringen ikke har gjort noen realistiske vurderinger av hvilke ressurser som må til for å gjennomføre reformen. Det er en viktig seier for utdanningspolitikkens troverdighet at stortingsflertallet i motsetning til Regjeringen tør snakke om disse tallene, og at en samlet komite tør si klart fra at reformen skal følges opp med nødvendige ekstra ressurser til universiteter og høyskoler i 2002 og 2003. Samtidig gjør vi det klart at kvalitetsløftet for undervisning ikke skal gå ut over forskningen. Stortingets vedtak om opptrapping av norsk forskning innen 2005 skal stå fast, også vedtaket om at en vesentlig del av opptrappingen skal finne sted i grunnforskningsmiljøene og de høyere utdanningsinstitusjonene. Stortingsflertallet har sagt at vi skal gjøre det som er nødvendig for å få dette til når det gjelder midler, og ikke minst når det gjelder mennesker. Derfor er det svært bra at det nå skal bli lagt fram en egen rekrutteringsmelding, og at professoryrket opprettholdes. Oppsummeringsvis er resultatet av Stortingets behandling at Arbeiderpartiet har sluttet seg til en rekke viktige forbedringer utover det som meldingen la opp til: om at kvalitet koster, om forskerrekruttering, om felles lov for offentlige og private høyskoler, om frihet for randsoneaktivitet, og om å få et uavhengig akkrediteringsorgan. På andre viktige punkter – om klare og strenge kriterier for å kunne bli universitet, om faglig frihet til å kunne lage den nye bachelorgraden, om fortsatt rettferdige forhold for utenlandsstudentene – lider Arbeiderpartiet og Regjeringen nederlag. Når det gjelder Arbeiderpartiets allianse med Fremskrittspartiet om mer bruk av pisk i studiefinansieringen, foreligger det et klart alternativ som taper i dag, men som kanskje ikke trenger å tape i neste runde. Jeg tror Stortinget gjennom sin behandling av denne stortingsmeldingen har økt sjansene betydelig for at vi faktisk får en kvalitetsreform som både studenter, forskere og institusjoner får glede av. Det blir også en reform som blir gjennomført etter en tidsplan som er forsvarlig, og hvor ressursene følger reformene. Dermed har Stortinget gjort den jobben som statsråd Giske og Regjeringen ikke gjorde, men som alle forskere, fagfolk og studenter vet betyr aller mest. Til slutt vil jeg kommentere Dokument nr. 8-forslaget om såkalt «Grønt universitet». Der er Venstre med på den utredningen som skal foretas, men vår oppfatning er at man nå kunne slått fast det prinsipp at man skulle foretatt en kraftsamling på Ås, bl.a. for å ha en forskningsmessig konsentrasjon om absolutt alt som knytter seg til alle typer mat og til matvaresikkerhet. Jeg vet at det imponerende genomforskningsprogrammet – FUGE – som er satt i gang, er et av de viktigste tiltakene i vårt land, fordi det er forskerinitiert, og fordi det representerer en dynamikk som Venstre tror på i den videre utviklingen av både universiteter og høyskoler.