Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-04-22:
La meg aller først gratulere Iran med en fantastisk utnevnelse til FNs råd for kvinners rettigheter. Det viser vel egentlig FNs sanne ansikt. Det var altså fire vestlige land som stemte for dette, så da kan man jo lure på hvor disse landene får sin intensjon og motivasjon for å sitte i FN. Jeg vil også takke utenriksministeren for en lang og grundig redegjørelse. Jeg vil starte der utenriksministeren startet, med covid-19-pandemien. Utenriksministeren poengterte at pandemien på sett og vis fungerte som et forstørrelsesglass, som viser hva som fungerer i det internasjonale samarbeidet, og hvor man kommer til kort. Det kan også sies slik: Det viser hvilke land som har god beredskap, og hvilke land som har fungerende systemer. Det viser oss hvilke land vi særlig kan lære av. Det viser også at når alt kommer til alt, er det nasjonalstatene som er de handlekraftige enhetene, som kjøper opp og distribuerer vaksiner til befolkningen. Vaksinenasjonalisme blir det gjerne kalt. Det er ikke ment som en kompliment, men faktum er at når rikere land kjøper inn medisiner til en høy pris, finansierer dette økt produksjonskapasitet og videre utvikling av vaksinene. Vaksinenasjonalistene er betalingsvillige og tar risiko. Resultatet er at produksjonen øker, og at verden får tilgang til flere vaksiner. Prisen går også gjerne ned når tilbudet økes. Det betyr at fattige land kan få råd til å kjøpe vaksinene. Til tross for koronapandemien er de underliggende konfliktstrukturene i det internasjonale samfunnet tydelige. Man må gjerne lure seg selv og tro at det vi opplever, er «end of history», og at fremtiden ikke vil oppleve store omveltninger, verken i samfunn, politisk, i styringsform eller i økonomi. Dessverre er det det motsatte vi opplever. De som vil se, ser tydelige «clash of civilizations», hvor stor befolkningsvekst i muslimske land kombinert med en sterk økonomisk vekst i Asia vil skape en ny verdensorden. Demokratiets kraft svekkes, og Vestens globale innflytelse er på retur. Verken Norge eller våre nærmeste allierte ønsker å adressere det makropolitiske bildet, delvis fordi det er ubehagelig, men også fordi vi står maktesløse mot store globale trender. Alle kulturer har én ting til felles, og det er at de forsvant. Det samme vil skje med vår sivilisasjon. Det er ingen naturlov som sier at den vestlige sivilisasjonen skal fortsette sitt hegemoni. Det er ingen naturlov som sier at den globale strukturen som vokste frem under vestlig imperialisme, og siden gjennom internasjonale organisasjoner og utvikling av folkeretten og menneskerettighetene, skal holde frem. Fra tid til annen vil det komme utfordrere som enten vil ødelegge systemet, endre det fra innsiden eller bli integrert. Kina er en utfordrer, og dette blir tydeligere anerkjent. John Bolton, tidligere sikkerhetspolitisk rådgiver i USA, mener at Kina er en eksistensiell trussel mot de vestlige demokratiene. Bolton er som kjent en hauk, men den nye administrasjonen i USA følger i praksis den samme linjen. Utenriksminister Blinken bruker svært sterke ord når han sier at Kina begår folkemord og forbrytelser mot menneskeheten. Kina har globale ambisjoner. Det er naturlig for en stormakt å ønske en ekspansjon av sin interessesfære. Det er naturlig at Kina søker mer makt – økonomisk, politisk og militært. Hva skal Norge gjøre i denne situasjonen? Fremskrittspartiet er tilhengere av frihandel og ønsker i prinsippet en frihandelsavtale med Kina velkommen. Vi har heller ikke noe ønske om å havne i fryseboksen igjen, men ønsker å bygge videre på et konstruktivt forhold til Kina. Samtidig må vi være veldig tydelige på å sette grenser og hegne om våre interesser. Derfor er vedtaket vi gjorde i forbindelse med behandlingen av nordområdemeldingen, viktig. Her sa vi tydelig fra at Norge må sikre norsk eierskap av kritisk infrastruktur og eiendom og ha kontroll over naturressursene i nordområdene, Norges viktigste strategiske ansvarsområde. Det er også viktig å bygge sterke allianser og samhold med våre vestlige allierte. Vi må sammen sikre viktige verdikjeder, f.eks. når det gjelder produksjon av medisiner og teknologi. Det er viktig å sikre tilgang til mineralforekomster og andre ressurser, som kan være sårbare hvis konfliktnivået øker. Kanskje vi heller må bygge regionale verdikjeder og ikke globale. Og vi må gjøre det velgerne har satt oss til å gjøre: Vi må sikre norske interesser og sette vårt eget land først. Norge forsøker å gjøre seg relevant. Utenriksministeren viser til bistand, klima og nasjonal innsats for konfliktløsning, men på ingen av disse områdene har Norges bidrag nevneverdig effekt, og globalt er de helt betydningsløse. Tross rekordstor bistand blir det stadig flere fattige, og befolkningsveksten i fattige land er enorm. I kampen mot den klimatiske katastrofen er nær all innsats for å begrense klimautslipp overlatt til velutviklede demokratier. Store utslippsnasjoner slipper unna og tillater sågar å øke sine utslipp. Vi ynder å fremstille vårt land som en fredsnasjon, et land som reiser rundt og engasjerer seg i ulike konflikter overalt på jordkloden, et reisende fredsdiplomatiets korps. Dessverre lykkes vi ikke. Kreftene vi kjemper imot, er langt sterkere enn de rasjonelle og demokratiske ideene vi kan bidra med. Konfliktene har dype røtter og er for omfattende. Kompromisser verken søkes eller aksepteres. Verdslig, vestlig demokratisk tankegang er fremmed. Jeg betviler ikke at Norges intensjoner og ambisjoner er de aller beste, men de er dessverre et spark i løse luften. Vårt engasjement krever et stort diplomati og et omfattende samarbeid med sivile organisasjoner – organisasjoner som ønsker det beste, men som ikke er basert på frivillighet. De er lønnet av det offentlige – et sammensurium av offentlige aktører og sentrale politiske eks-aktører. Jeg vil bruke de siste minuttene av mitt innlegg til å ta opp noen saker om de interne rutinene i Utenriksdepartementet, slik disse har kommet frem i mediene de siste ukene. Særlig Dagens Næringsliv har vært aktive og tatt sitt samfunnsoppdrag seriøst. All ære til Dagens Næringsliv. Til tross for relativt dramatiske avsløringer om sammenblanding av roller og kontakter har de øvrige mediene i stor grad latt disse ligge. Jeg har blitt kontaktet av flere med lang erfaring i utenrikstjenesten, både i FN og i UD, som har ønsket å fortelle meg sin historie. Felles for disse er at de har oppfattet Fremskrittspartiet som det eneste partiet som ikke er involvert. Flere spør seg hvorfor ikke mislighetene har ført til politianmeldelse eller granskning fra Riksrevisjonen. Man kan spørre seg hvilke vurderinger sentrale medieaktører som NRK og TV 2 har gjort. For meg handler disse avsløringene om sikkerhetspolitikk, potensiell korrupsjon og hensynet til rikets sikkerhet, og de er derfor noe mer enn interne personalsaker. Den første store saken som fikk oppmerksomhet, var Terje Rød-Larsens mange hatter i norsk diplomati. Rød-Larsen har i årevis bedrevet sin egen diplomatiske praksis med vekslende støtte fra UD og FN. Øystein Steiro foretok for en tid tilbake en gjennomgang av Norges diplomatiske engasjement. Artikkelen sto i Klassekampen. I avisen viste han til at utenlandske diplomater omtaler Norge som verdens største NGO. Jagland, Bondevik og Stoltenberg presenterte Norge som en humanitær stormakt og fredsmegler. Ideene etablerte seg etter hvert også i Høyre, og hos statsminister Erna Solberg og utenriksministeren, som vi har her i dag. Mange har antydet at Norge kjøpte seg en plass i Sikkerhetsrådet, meg selv inkludert. Steiro skriver at den såkalte engasjementspolitikken de siste tretti årene har kostet norske skattebetalere vanvittige beløp. Resultatene har vært særdeles magre, bortsett fra et inflatert selvbilde i det snevre, hjemlige utenrikspolitiske miljøet i Oslo. Dette reflekteres i det jeg sa innledningsvis. Flere av våre ledende rikspolitikere har fått lukrative internasjonale retrettstillinger. Det får man ikke for sine blå øynes skyld, men mer sannsynlig fordi man er raus med skattebetalernes penger. Det gjelder også flere i det øverste embetsverket i UD og ved Statsministerens kontor samt direktørene i de voksende bistands- og fredsorganisasjonene. De har kunnet bygge karrierer og i noen tilfeller betydelige personlige formuer gjennom sin posisjon som internasjonale distributører av våre felles skattepenger. Så langt Steiro senior. Jeg har ikke tid til å gå innom alle steg på veien, heller ikke alle aktørene som bidro til utviklingen, men resultatet er interessant. Oslo-prosessen ble startet opp som et privat initiativ uten forankring verken i storting eller i embetsverk. Den ga Mona Juul en rask karriere i UD og startet Terje Rød-Larsens liv på røde løpere i FN, inkludert eget teaterstykke på Broadway. Rød-Larsen bedrev sitt eget fredsløp, men det ble ingen fred i Midtøsten. Det som til å begynne med var et Arbeiderparti-privilegium, ble etter hvert en kilde til internasjonal suksess for politikere og embetsmenn fra flere partier, først og fremst fra Arbeiderpartiet, men siden fra Høyre og også fra Kristelig Folkeparti og SV. Slik jeg ser det, er dette årsaken til den manglende interessen for å rydde opp og ansvarliggjøre de involverte. Felles for alle større fredsprosjekter Norge har engasjert seg i, er at de har vært ledsaget av betydelige pengebeløp til ulike aktører i prosessene. Rød-Larsen ble en av aktørene i Jaglands «Det norske hus». Før den tid var han visegeneralsekretær i FN. Etter rekordkort tid som planleggingsminister, en post han måtte gå fra, fikk han anledning til å reise tilbake til stillingen som Norges utsendte og visegeneralsekretær i FN. I 1999 fikk ekteparet Juul/Rød-Larsen en fredspris fra Shimon Peres-senteret på 50 000 dollar hver. De unnlot å rapportere den til UD. Den ble ikke oppgitt til skattemyndighetene, men det fikk ingen karrieremessige konsekvenser. Mona Juul ble utnevnt til statssekretær i Stoltenberg-regjeringen i 2000, og i 2001 ble hun utnevnt til ambassadør i Tel Aviv. Mona Juul ble senere av Børge Brende utnevnt til ambassadør i London, det var i 2014, og av dagens utenriksminister til FN-ambassadør i 2019, hvor hun nå sitter som Norges representant i Sikkerhetsrådet. I 2020 måtte Rød-Larsen gå fra styrevervet i International Peace Institute, et verv som ga ham et skyhøyt honorar. Han ønsket for øvrig ikke å redegjøre for bakgrunnen for det private lånet på 130 000 dollar han inngikk med den overgrepsdømte Jeffrey Epstein. Det etterlatte inntrykket er at UD beskytter sine egne, for én dag kan behovet snus. «You scratch my back, I’ll scratch yours» – nettverk, elitesirkulasjon og personlige hestehandler på tvers av partigrensene. Ikke minst dreier det seg om økonomi. I stikkords form kan jeg nevne, uten at jeg skal gå i detaljer om det, Kongo, Wennesland, Joshua French, Øyen, Gertler. Jeg kan også nevne Wenneslands brev til diamanthandler Dan Gertler, et brev hvis innhold ennå ikke er kjent. Heller ikke Wennesland ønsker å fortelle offentligheten om det, og man kan spørre seg hvorfor brevet ble skrevet. Offentligheten trenger flere svar. Jeg vil nå som saksordfører i sak nr. 5 – litt underlig å slå sammen disse to sakene – si noen ord om hva som var felles for disse internasjonale delegasjonene og organisasjonene i 2020. Menneskerettigheter og demokratiutvikling står sentralt i flere av parlamentarikerforsamlingene. I PACE er dette den overordnede tematikken, likesom det inngår i kjernen av organisasjonens virke for OSSE PA og IPU. Sikkerhetspolitikk er en fellesnevner for NATO PA og OSSE PA, Kinas fremvekst og geopolitiske konsekvenser av dette. Stormaktsrivalisering mellom Kina og USA har vært aktuelle tema for bl.a. NATO PA, ASEP/ AIPA og den arktiske delegasjonen. De handelspolitiske konsekvensene av dette har stått sentralt for EØS/EFTA og ASEP/AIPA. Vi har vært opptatt av utviklingen i WTO og hvordan både pandemi og vedvarende stormaktsrivalisering har påvirket et multilateralt handelssystem under sterkt press og forholdet mellom USA og Kina og Asia og EU. Utviklingen i nordområdene, særlig konsekvensene av klimaendringene, har vært drøftet i den arktiske delegasjonen og i OSSE PA. Det oppleves økt internasjonal politisk interesse for Arktis og nordområdene. Komiteen viser til at parlamentarikerforsamlingene som følge av pandemien har måttet gå over til møter på digitale plattformer, og komiteen ser frem til at fysiske møter tas opp igjen. Det vil gjøre det lettere for delegasjonens medlemmer å ha uformell kontakt og opprettholde nettverk for å kunne ta initiativ, utøve påvirkning og få informasjon. Komiteen mener det er svært viktig å opprettholde fora for interparlamentarisk samarbeid i en tid med politiske spenninger, og at deltakelse i slike fora bidrar til å opprettholde dialog og økt forståelse og samhandling mellom nasjonene.