Ingjerd Schou (Høyre), 2013-04-11:
Regjeringen liker å male et rosenrødt bilde av sin egen innsats på samferdselsområdet og begrunner dette selvskrytet med en økning av bevilgningsnivået innenfor vei og jernbane. Dette fremstår nærmest som en tildekking av sannheten når vi vet at virkeligheten er en helt annen. En ny rapport slår fast at syv av ti vei- og jernbaneprosjekter er forsinket: «Vi kan langt på vei konstatere at regjeringens økte bevilgninger ikke umiddelbart gir seg utslag i raskere fremdrift for vedtatte prosjekter.» Men dette vil altså ikke regjeringen snakke om. I Høyre er vi nå veldig nysgjerrige på hvor mange av prosjektene som ble lovet i 2005, som igjen ble lovet i 2009, som nok en gang skal bli lovet i neste Nasjonal transportplan. Vi lurer også på om regjeringen er komfortabel med disse nedslående resultatene. Et annet spørsmål vi stiller oss, er hvor pengene går. Regjeringen mener de bevilger pengene som skal til, etter løftene fra forrige Nasjonal transportplan. Hvordan kan da syv av ti prosjekter likevel være forsinket? Jernbaneverket avslørte tidligere denne uken at de har en måloppnåelse i forhold til handlingsprogrammet på 20 pst. av handlingsprogrammet. Rapporten fra Analyse & Strategi viser at veldig mye av forsinkelsene handler om planlegging. Ting går for tregt. Her trengs det en kraftig opprydding. Det er ikke rart at vi har for dårlige veier og en jernbane som holder på å ramle fra hverandre mange steder, når vi tross mye penger, ikke klarer å få i gang byggingen. Jeg skal ta et prosjekt som ligger mitt hjerte nær som eksempel – Follobanen. Dette prosjektet har blitt lovet av diverse ministre i den sittende regjeringen siden 2007, men fremdeles er ikke spaden stukket i jorden. Utbygging av tunnel er heller ikke i gang enda. Vi vet at vedlikeholdsmidler blir omdisponert, og vi fikk sist uke også vite at Norsk Jernbanedrift ser seg nødt til å si opp nærmere en tredjedel av staben sin. Dette er bare et nummer i rekken av bedrifter innenfor jernbanevedlikehold som har vært nødt til å si opp, legge ned eller som har gått konkurs det siste halvåret. I et demokrati er det avgjørende at samferdselspolitikken og statens egne etater har tillit – ikke bare tillit, men også legitimitet. Det er alvorlig når Ola og Kari Nordmann opplever at løftene som gis fra øverste hold, ikke er verdt papiret det er skrevet på, og det verste er når etater og regjering ikke klarer å gi noen god begrunnelse for utsettelsene, forsinkelsene og de manglende tiltakene. Det handler altså ikke bare om penger. Men så kan man si: Handler det da om vilje? Eller handler det om evne? For Høyres del tror vi svaret ligger i de to siste alternativene. Det er nok vanskelig å ha store ambisjoner hvis man opplever å sitte i en regjering som er bundet på hender og føtter med hensyn til modernisering og omstilling. Det er mulig at mye av årsaken ligger i den tydelige private allergien som dessverre har satt samferdselspolitikken vår på hold i åtte år. Det er på tide å få fart på bygging av jernbane og bedre veier igjen. Da trengs det både nye ideer og andre, nye og bedre løsninger. Etatene må dra fordel av den kompetansen som alternative og private miljøer kan bidra med. Når kommuner ønsker å drøfte ulike tilnærminger, må etatene behandle henvendelsene seriøst, og eventuelt også sannsynliggjøre hvorfor andre ikke har de beste løsningene, eller bedre løsninger, eller påvise på hvilken måte disse miljøene eventuelt tar feil eller har mangler ved sine opplegg. Det holder ikke bare å trekke på skuldrene og avvise og avfeie, som flere instanser forteller at de faktisk opplever i dag. Norge er ikke et større land enn at alternativ kompetanse bør oppmuntres heller enn avvises, også fra de miljøene som ikke nødvendigvis umiddelbart innehar samme virkelighetsoppfatning som etatene selv. Det å lære seg at kritikerne er de beste røster for å sjekke ut om man selv er på rett spor eller på feil vei, er en gave mer enn en ulykke. For eksempel rapporterer norske kommuner at Jernbaneverket og Statens vegvesen ikke svarer godt nok på deres spørsmål. Alternative miljøer som Railconsult AS og Norsk Bane AS, sammen med Deutsche Bahn, får f.eks. oppdrag fra norske kommuner som står foran arealplanlegging av nye store infrastrukturprosjekter. Mitt spørsmål til regjeringen og statsråden er: Hvordan vil regjeringen imøtekomme alternativ kompetanse som en berikelse, og sørge for at denne kan bidra til å gi oss flere og bedre veier – og en raskere jernbane?