trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2011-11-28:
Jeg deler mye av representanten Foss' syn når det gjelder rapporten fra Arbeidstilsynet om Oslo universitetssykehus. Det gjør også Fremskrittspartiet som helhet. Vår helsepolitiske talsmann, stortingsrepresentant Per Arne Olsen, tok i den forbindelse til orde for at det utarbeides en egen plan for hvordan man skal sørge for at dette etterslepet som knytter seg til vedlikehold, skal finansieres, slik at man kan få orden på det raskest mulig. Jeg deler også prinsipielt Foss sitt syn på at gjeldssletting ikke er en god måte å styre på. Men slik jeg analyserer det, har vi nærmest en unntakstilstand i vår helsesektor. Det er svært dårlig samfunnsøkonomi å sitte stille mens bygninger og utstyr forfaller, og det må også sies å være en dårlig måte å styre på. Gjeldssletting er også brukt, så vidt jeg husker, i andre sammenhenger. For å ta andre eksempler på at dette er en sektor som sliter med styringen: Jeg mener å huske fra en av de rapporter vi tidligere har behandlet i kontroll- og konstitusjonskomiteen, at det er en betydelig gjennomtrekk på ledersiden i sykehusene, på økonomiledelsen i sykehusene, og det kommer stadig frem nye saker i media. Det må være åpenbart at man har et problem når vi i går, mener jeg å huske, i nyhetene kunne se rapporter fra Sørlandet, at utstyr for 15 mill. kr på en avdeling hadde stoppet helt opp. Det fører selvfølgelig til køer, og det rammer pasientene direkte. Når man har slike unntakssituasjoner, må man gjøre noe drastisk. Da er det åpenbart for Fremskrittspartiet at dette er en sektor som har vært underbudsjettert i mange år. Det er noe av grunnen til at vi da har kommet med en del tiltak på sektoren som er ganske drastiske. I det alternative budsjettet for i år har vi bl.a. foreslått en økning på 2,5 mrd. kr. Men til mitt hovedpoeng: De partier som er i flertall i komiteen, og som er i opposisjon i denne sal, har altså en mer alvorlig tilnærming til dette enn hva regjeringspartiene kan oppfattes å ha, slik det vil fremgå av merknadene i denne innstillingen.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Eg vil òg takke saksordføraren for ein veldig god gjennomgang av saka. Eg er heilt einig med han når han seier at det er viktig for kulturarven vår at kyrkjene blir tekne vare på. Det er viktig for å bevare historia, for å leggje til rette for god bruk i framtida, for lokalsamfunna, og det er viktig for nasjonen. Staten og kommunane har i dei siste fem åra auka innsatsen for istandsetjing og sikring av norske kyrkjebygg. Den auka innsatsen har gjeve resultat. Som saksordføraren nemnde, er delen av kyrkjer med til dels omfattande vedlikehaldsmanglar redusert frå 48 pst. til 37 pst., men framleis er det litt igjen å gjere. Det er eit etterslep som strekkjer seg over fleire tiår, og departementet trekkjer i sitt svar fram at utviklinga går i rett retning, og at mykje er gjort på kort tid. Det er sokna i Den norske kyrkja som er eigarar og forvaltarar av bygga, mens kommunane har det økonomiske ansvaret. Denne ordninga er til det beste for kyrkjeliv, lokalsamfunn og sikring av bygga i framtida. Auken i tilskotet til kommunane dei siste åra gjer at dei er mykje betre rusta til å løyse denne oppgåva. I tillegg har departementet over fleire år hatt særleg fokus på kyrkjebyggfeltet. Ved finansiering av tilstandsrapportar, slik at ein kan avdekkje behovet og sjå kor ein må setje inn innsatsen fyrst, har ein kunna setje inn ei rekkje tiltak. For dei kyrkjebyggeigarane som har betydelege vedlikehaldsetterslep, er rentekompensasjonsordninga eit godt verkemiddel. Ettersom det ikkje er krav om låneopptak for å få tilskot til ordninga, lettar det dei lokale investeringskostnadene. Arbeidarpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet viser til at den generelle styrkinga av kommuneøkonomien og dei målretta tiltaka mot kyrkjebygg som departementet har sett i gang, i tillegg til stavkyrkjeprogrammet, har skapt gode resultat for kontinuerleg vedlikehald på kort tid, som Riksrevisjonen sin rapport òg viser. Partia meiner at desse ordningane vil føre til meir av den gode utviklinga som me har sett, og betre resultat for vedlikehald i framtida.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Dette er ikkje nokon konkurranse om å ta tilstanden mest alvorleg. Regjeringspartia tek Riksrevisjonen sine funn på alvor, og me tek den oppgåva det er å komme à jour med vedlikehaldet, på alvor. Eg tek ordet for å seie noko om Framstegspartiet sitt forslag om å slette gjelda til sjukehusa. Når det gjeld å setje inn tiltak på eit slikt etterslep som me har på vedlikehald, går det an å gjere noko som me veit verkar, og dei tiltaka som regjeringa har sett inn, har vist resultat allereie. Eg har full tillit til at dei kjem til å vise fleire positive resultat. Ein må setje inn tiltak som monnar litt. Eg oppfattar Framstegspartiet sitt engasjement for dette som veldig ærleg og oppriktig. Men likevel må eg seie at i 2011 var rentekostnadene på låna ca. 500 mill. kr. Det utgjer under 0,5 pst. av helseføretaka sine samla kostnader. Viss ein òg tek med avdrag på gjelda, utgjer dei samla kostnadene knytte til dei låna under 2 pst. av helseføretaka sine kostnader. Derfor er det grunn til å stille spørsmål om kor stor effekt det vil ha å slette desse låna. Eg vil heller setje mi lit til dei tiltaka som regjeringa har skissert i sitt svar.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2011-11-28:
Også denne saken handler om hvordan offentlige eiere forvalter de eiendommene de har ansvaret for. Jeg tar vel ikke for hardt i om jeg sier at hovedinntrykket er at dette ikke er godt nok, noe vi også ved flere anledninger har sett eksempler på i media. Så kan en spørre seg om det skyldes mangel på tilstrekkelige bevilgninger eller mangel på vilje til å prioritere vedlikehold. Svaret er antakelig en kombinasjon av begge deler. Riksrevisjonen har i den foreliggende saken vurdert om spesialisthelsetjenestens eiendomsmasse blir forvaltet og utviklet på en effektiv måte og i samsvar med overordnede føringer. Det er bl.a. sett på tilstandssituasjonen, vedlikehold, utvikling og arealutnyttelse av eiendommene beslutningsmaterialet ved nybygg og arbeidet med gevinstrealisering om de regionale helseforetakenes styring sikrer hensiktsmessig og effektiv eiendomsforvaltning, og hvordan departementet sikrer en slik forvaltning Resultatet er på mange måter nedslående. Rundt halvparten av bygningsmassen har symptomer på dårlig teknisk tilstand, og dette har forverret seg de siste årene, fra 2003 til 2010. Selv om de fleste helseforetakene har utarbeidet vedlikeholdsplaner, blir langt fra alle planlagte tiltak gjennomført. Det reelle behovet for vedlikehold er også større enn det som framkommer i planene. En fjerdedel av helseforetakene har ikke regnskapsinformasjon om hva de årlig bruker på vedlikehold, kun tre foretak registrerer vedlikeholdskostnadene etter Norsk Standard, og bare seks fører kostnadene på en slik måte at tallene kan sammenlignes med tidligere år. Dette var bare noen eksempler. Kristelig Folkeparti synes dette er urovekkende. Det gjør det heller ikke noe bedre at Riksrevisjonen også har kommet til at beslutningsgrunnlaget for nye sykehusbygg ikke er godt nok til å sikre at riktige og realistiske byggeprosjekter blir igangsatt. Ofte blir man bundet opp til bestemte løsninger så tidlig i prosessen at det begrenser handlingsrommet når det gjelder å finne alternative løsninger som kanskje kan være bedre. Det er viktig at helseforetakene har et presist og godt beslutningsgrunnlag som sikrer best mulig bruk av ressursene, og som sikrer kvalifisert og god pasientbehandling, samtidig som bygget er et tjenlig arbeidsredskap for de ansatte. De krav som settes til gevinster i form av innsparinger o.l., må være realistiske. Omlegginger og omstillinger krever tid og tilpasninger. Dette må det også tas høyde for. Selv om det de senere årene har vært bygget flere nye sykehusbygg, er det fortsatt en stor del av bygningsmassen i helseforetakene som har dårlig funksjonalitet og ikke tilfredsstiller dagens krav. Det er helt tydelig at det trengs oppgraderinger. Helseforetakene må sørge for at så skjer. Et jevnt og planmessig vedlikehold vil bidra til at skippertaksutbedringer kan unngås i framtiden, og at penger kan spares på sikt. Det er ikke god samfunnsøkonomi å la eiendommer forfalle. Statlige myndigheter, herunder Helse- og omsorgsdepartementet, har et ansvar for å se til at så ikke skjer.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-11-28:
Det er viktig at Riksrevisjonen påpeker behovet for at vi skal bedre vedlikeholdet av våre kirkebygg. Det er i det hele tatt noe fattigslig over det at vi erfarer at mange av våre kirkebygg blir dårlig ivaretatt. Slik bør det ikke være. Samtidig er det klart at kirkebygg er ikke bare kulturhistorisk viktige bygninger, men de er også samlingsrom som er viktige for bønn, for ettertanke og for våre mange høytidelige seremonier. Senterpartiet er enig i og sterk tilhenger av at kirkesognene skal være eier og forvalter av byggene. Det er det beste eierskapet for både kirkeliv og lokalsamfunn, men vi er samtidig glad for at departementet har et fokus på hvordan det utvikler seg. Det er en klar erfaring at i kommunal forvaltning og i kommunal prioritering er det lett for at vedlikehold og sikring av kirkebygg taper i konkurransen om knappe økonomiske ressurser. Derfor er vi i Senterpartiet og regjeringa veldig glad for at vi har fått til en forsterking av rentekompensasjonsordningen, for bedre ivaretakelse av kirkebygg. Jeg ba om ordet for å anføre et hovedpoeng, nemlig at denne manglende prioriteringa av vedlikehold av kirkebygg i den kommunale forvaltningen også henger sammen med at det sjølsagt i kommunestyrene er representanter med ulik religiøs tro. Det er også medvirkende til at vi i en del kommuner ikke har fått den nødvendige samling om prioritering av vedlikeholdet. Derfor er det så viktig at både regjering, stat og kommune legger til rette for livssynsnøytrale rom i kommunene, slik at alle får ivaretatt sitt behov for rom i den sammenheng. Det vil også gi en breiere partipolitisk oppslutning om det vedlikehold – og den opprustning – som er. Jeg håper at vi kan få et større fellesskap på det området, noe som vil være til gunst for alle parter.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Jeg er glad for det fokuset som både Riksrevisjonen og kontrollkomiteen har hatt knyttet til Riksrevisjonens undersøkelse av vedlikehold og sikring av kirkebygg. Jeg er glad for det som ble sagt fra denne talerstol, at man har merket seg at det har vært en betydelig økning i innsatsen, fra 285 mill. kr i kommunal sektor i 2005 til 766 mill. kr i 2009. Det er altså en økning på 481 mill. kr i kommunenes prioritering av vedlikeholdet. Så er det statens oppgave å bidra til et kunnskapsgrunnlag, og det har vi gjort ved at vi har foretatt flere omfattende gjennomganger av kirkebyggene, sånn at man nå har kunnskap om det som er manglene, og at man kan sette i gang tiltak som er riktige. Så har jeg også registrert at flertallet i kontrollkomiteen sier at vi bør «bidra med nødvendige statlige midler for et nasjonalt løft i sikringsarbeidet av fredede og verneverdige kirker». Jeg må si at det var med en viss interesse jeg leste innstillingen fra finanskomiteen, for å se hvordan dette hadde materialisert seg der, men jeg ble ganske skuffet. Jeg fant ikke mye om det i den innstillingen. Fra vår side kommer vi til å følge opp det store forliket som ble framforhandlet i 2008, om at det er det kommunale nivået som skal ha hovedansvaret for finansiering av den lokale kirken og vedlikeholdet. Så bare en kommentar – det var for så vidt derfor jeg ba om ordet – til representanten Bekkevolds påpekning av hvor viktig det er å ta vare på de små håndverksfagene. Som nordisk samarbeidsminister er jeg kjent med at det på nordisk side jobbes med å få til en god arbeidsdeling når det gjelder hvordan vi skal jobbe med de små og utryddingstruede håndverksfagene. Det er for ikke lenge siden levert en rapport til kunnskapsministeren om hvordan den arbeidsdelingen skal være. Det tror jeg er et viktig arbeid, for dette er krevende arbeidsoppgaver. Veldig ofte – hvis man ikke har den nødvendige kunnskapen – kan ting bli gjort feil og må gjøres på nytt igjen. Jeg vil også minne om den betydelige kompetansen Nidaros Domkirkes Restaureringsarbeider besitter, som også bidrar til kunnskap når det gjelder vedlikehold av mange av steinkirkene som er i Norge. Det er et imponerende arbeid som skjer ved Nidaros Domkirkes Restaureringsarbeider, og mange lokalsamfunn har god nytte av den kunnskapen som utvikles der.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-11-28:
Jeg noterte meg at statsråden sa to ting. I sitt generelle innlegg – som jeg skjønte var skrevet på forhånd – sa hun at det i denne regjeringens periode er gitt «nok penger» til vedlikehold. Men det stemmer jo ikke med Riksrevisjonens rapport, som viser at vedlikeholdsetterslepet er blitt større i perioden. Så jeg vil gjerne be om at statsråden forholder seg til Riksrevisjonens rapport, som er det vi behandler. Dette er ikke en vanlig skrytedebatt av det vanlige slaget, men vi behandler altså Riksrevisjonens rapport. Så sa statsråden i sitt svar til meg at man ikke har fått melding om at bygningsmassens tilstand er gått ut over pasientsikkerhet. Når Arbeidstilsynet gir pålegg og anbefalinger om utbedringer i størrelsesorden 8–9 mrd. kr, mener da statsråden at dette ikke har noen sammenheng med pasientsikkerhet, altså med andre ord, bare med sikkerhet for personalet?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-11-28:
Jeg skjønner at statsråden forholder seg til meldinger, men forholder ikke statsråden seg mer aktivt til en prosess hvor vi får så mange meldinger om at det ikke går, ja, hvor også fylkeslegen faktisk anbefaler statsråden som eier av sykehusene å ta – for å bruke et populært uttrykk – en «time out», altså stanse prosessen, eller redusere tempoet i omstillinger, av hensyn til pasientsikkerheten? Når Arbeidstilsynet kommer med pålegg om utbedringer i størrelsesorden 8–9 mrd. kr, vil ikke da statsråden gjøre undersøkelser på egen hånd for å se om dette kan stemme? Det står jo ikke i forhold til et nybygg i størrelsesorden 1,5 mill. kr på akuttsiden. Det må jo være noen størrelsesordener her som gjør at statsråden snakker om en annen virkelighet enn den som eksisterer ved dagens OUS.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-11-28:
Det siste kan jeg være enig med statsråden i. Men hvis det dukker opp nye opplysninger, er det mulig at tempoet i prosessen kanskje burde tilpasses virkeligheten. Mitt spørsmål til statsråden er helt konkret: Er hun fornøyd med at Oslo universitetssykehus drives videre uten å ta hensyn til pålegg fra Arbeidstilsynet? Er statsråden også sikker på at det ikke har virkning for pasientsikkerheten ved Oslo universitetssykehus?
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Når jeg kommenterer pasientsikkerhet, gjør jeg det ut fra hvilke meldinger vi eventuelt måtte få fra Helsetilsynet, ut fra den dialogen vi har med Helsetilsynet, i forbindelse med å følge opp Oslo universitetssykehus og også kvalitetsmålene for Oslo universitetssykehus, på lik linje med alle andre. Så har jeg lyst til å bemerke at når beslutningen ble tatt om å samle de fire Oslo-sykehusene, visste man hvordan tilstanden var. Det er også helt klart at det måtte gjennomføres både oppgradering og nybygg over tid. Det første prosjektet vi har fått forelagt oss, er det nye akuttbygget, som man begynner på nå. Så skal ikke jeg unnskylde det at man ikke har foretatt nødvendig driftsmessig vedlikehold, for det ser jeg på som en del av det å ha en virksomhet at man utfører. Det mener jeg at man også må gjøre når det gjelder Oslo universitetssykehus, og så må man jobbe fort med det arbeidet som også var en forutsetning, nemlig se på hvilke bygninger det er som skal brukes, og hvilke det er som skal avhendes.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Jeg snakker aldeles ikke om en annen virkelighet – og jo, jeg går aktivt inn og følger opp denne omstillingen meget tett. Hvis vi nå skulle tatt en «time out», ville vi altså sitte med en bygningsmasse på fire sykehus – mye som ikke skal brukes i fremtiden. Da ville man jo stoppet opp den sammenslåingen og den konsolideringen som skulle skje, etter at en stor andel av pasientgrunnlaget flyttet f.eks. fra Aker til Ahus. Dette er ytterst krevende, og jeg har stor forståelse for at det er vanskelig å stå i den hverdagen som man står i ved Oslo universitetssykehus. Den omstillingen som skjer, må gjennomføres med klokskap, og så må man ta en pause der hvor det er klokt og riktig å gjøre det. Men noen ganger i en prosess er det ikke mulig bare å trykke på pauseknappen. Da må man faktisk gjennomføre det man har satt seg fore.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Man er nødt til å ta hensyn til alle tilsyn og alle pålegg fra dem. Jeg har lyst til å gjenta at det nå er særdeles viktig å få vite hvilke bygninger og hvilke bygg man skal fortsette i, og hva det er som skal avhendes. Det er en prosess som må gjøres. Den prosessen kan ikke stoppe opp. Det ville være særdeles alvorlig for pasientsikkerheten i noen sammenhenger hvis man stopper opp midt i en omstilling. Så kan det være at man skal ta pauser når man er ferdig med én klinikk, ha samling, og så skal man vurdere: Skal vi nå fortsette sånn som man har gjort tidligere? Det er en vurdering som ledelsen, sammen med de ansatte, hver gang må gjøre. Jeg må ha tillit til, nå som vi har fått et nytt styre på plass – i hvert fall er store deler av styret endret og skiftet ut – at man klarer dette på en bedre måte fremover.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Et spørsmål om man måtte være fornøyd eller ikke, må jo besvares ut fra hvilke forventninger man har hatt til en prosess. Jeg tror ikke at noen av dem som sitter nær disse prosessene, har hatt forventninger om at dette skulle være en enkel omstillingsprosess. Det er særdeles krevende. Man har sine bygninger, og man skal flytte om inne i disse bygningene. En stor andel av pasientene er flyttet over til et annet sykehus, og man må nedjustere bemanningen i tråd med det. I tillegg er det ulike teknologiske løsninger som skal sammen, og ikke alt har gått like enkelt, særlig ikke i det arbeidet som har hatt med klinisk arbeidsflate å gjøre. Derfor er det arbeidet nødt til å fortsette for å komme inn i et bedre spor. Akkurat dette med IKT-systemene er særdeles vanskelig. Det bare viser at når fire sykehus som ligger så nær hverandre, faktisk ender opp med fire pasientadministrative systemer, er det i hvert fall bra at man for fremtiden har én strategi. Så når det gjelder IKT, er det helt nødvendig å holde fullt trykk på å forbedre de systemene. Det gjøres når det gjelder røntgen, og man må også se på hvordan man kan forbedre de pasientadministrative systemene. Så var det et spørsmål om ledelse og om man måtte ha ledelse til stede. Det sier seg selv at i en organisasjon med 17 000 årsverk må det være ledelse på mange nivå, som jeg er helt enig i må være til stede og i god dialog med de ansatte. For hvis man skal få til denne omstillingen på en god måte, er vi helt avhengige av at de tillitsvalgte og ledelsen spiller sammen. Jeg gjentar gjerne det jeg sa i den første saken som var oppe i dag, at dette er en prosess som vi følger tett – selvsagt gjør vi det – for vi må ikke glemme hva som var forutsetningen for hele denne omstillingsprosessen. Det var å få til bedre pasientbehandling, utnytte ressursene våre bedre – medisinsk utstyr, bygninger og alt det som kreves for å ha en helsetjeneste i toppklasse. Så har jeg lyst til å si at OECD-tallene som kom i forrige uke, også viser en annen ting – at vi er det landet som bevilger desidert mest penger over de offentlige budsjettene til helse. Det påhviler oss et stort ansvar for å ha det beste helsevesenet som vi har mulighet til. Oslo universitetssykehus har vært og skal være et flaggskip i fremtiden.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Det har vært en interessant debatt. Det som i hvert fall jeg sitter igjen med, er at man er enig om at omstillingen er nødvendig, at man ikke har lagt inn mer penger til omstillingen, at vi kanskje skal trykke på pauseknappen og justere kursen noe. Jeg vil bare gjenta det jeg har sagt, at det ikke har vært satt noen sluttdato for når omstillingene skal være ferdig. Dette skal ikke gå på bekostning av pasientsikkerheten, og man må til enhver tid, når man er ved en milepæl i omstillingsprosessen, gjøre risikovurderinger og vurderinger av om man er på rett vei. Det er ingen uenighet i det. Jeg mener at jeg har prøvd å uttrykke det. Så er det selvfølgelig sånn at jeg lytter til de ansatte, selvsagt gjør jeg det. Men det er altså ikke én felles stemme som har én løsning når det gjelder Oslo universitetssykehus. Det er mange ansatte, det er mange som har ulikt ståsted, det er også en ledelse som har sitt ansvar, og jeg prøver å lytte til alle. Jeg er derfor veldig glad for at det nye styret tar dialogen med de tillitsvalgte så alvorlig som de gjør, og jeg har tillit til at de får dette inn på et bedre spor. Det er jo ikke slik at jeg ikke leser eller ikke hører eller ikke ser. Så til en del utsagn som har kommet. Det aller, aller viktigste her er at pasientsikkerheten blir ivaretatt i en sånn omstilling som foregår nå. Dette er noe som vi følger veldig nøye med på. Derfor er det viktig at fylkeslegene er inne og stiller sine spørsmål, gjør sine rapporteringer og gir tilbakemelding på prosessen. Men det som ikke kan leses av noen statistikk, er at pasientsikkerheten lider under dette. Det betyr ikke at ting ikke kunne vært gjort bedre, men dette følger vi nøye med på, nettopp fordi dette er så sårbart, spesielt pasientsikkerheten som vi har hatt så fokus på, og som vi måler, sammenligner og ser på. Men vi følger veldig nøye med, for det er klart at det er en stor og omfattende prosess. Så må jeg si til Michael Tetzschner, som jeg lyttet med interesse til, at det er jo nettopp på grunn av dette med økonomien at det er lagt inn 625 mill. kr i direkte omstillingsmidler, og med tillatelse til å gå med underskudd, for at man skal kunne klare det. Det har, dessverre, heller ikke vært nok denne gangen, men det er i hvert fall tatt høyde for det.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Når vi ønsker å bygge opp nasjonal kompetanse som både skal ha ansvar for forskning og informasjon og etablere det nødvendige nettverk, er det jo nettopp for å kunne spre den kunnskapen som er, ut, og også kunne initiere forskningsprosjekt som tilfredsstiller de kravene som jeg hører interpellanten har nevnt to ganger, nemlig viktigheten av at det man gjør, er kunnskapsbasert, og at når man tar i bruk en ny metode, skal det også være kunnskapsbasert. Derfor er vi i departementet i ferd med å innføre denne metoden, som skal være mye mer systematisk enn den man kanskje har hatt – at det forhåpentligvis er mer systematisk, og at man lykkes bedre nå. For det er viktig å få vurdert hvilke metoder som virker, og hvilke som ikke virker. Når vi har øremerket 2 mill. kr til disse kreftlegene, er det jo nettopp fordi dette er et arbeid som Haukeland universitetssjukehus har prioritert ved siden av alt annet. Det er dyre medisiner det er snakk om å prøve ut. Derfor er det viktig at de kan fortsette den delen av sitt arbeid, og derfor var det viktig å komme med ekstra midler for både å stimulere og bidra til at det kom videre. Så har også Helse Vest et stort forskningsbudsjett som kan brukes innen andre deler av forskningen, og forhåpentligvis også på ME. For jeg er enig med interpellanten i at dette er et område hvor det er veldig mange ubesvarte spørsmål og få svar, og vi må gjøre det vi kan for å hjelpe på situasjonen for denne pasientgruppen, som jeg har opplevd at Stortinget har vært veldig opptatt av ved flere anledninger.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Jeg mener interpellanten er inne på noe veldig viktig i det siste innlegget sitt, når hun sier at det kanskje kan være mange ulike diagnoser, i og med at det er ulike reaksjoner på det forsøket som har vært i Bergen, å få medisin. Det som i hvert fall er viktig, er at alle disse pasientene blir tatt alvorlig, slik at man får avdekket at det ikke også kan være diagnoser som er kjent, som rammer noen av dem. Det er i hvert fall særdeles viktig, og så må man også gå videre inn i det ukjente. Jeg er i hvert fall veldig glad for at man i Helse Sør-Øst og i Oslo har søkt om å få denne kompetansetjenesten, man har søkt om å få etablere den. Det betyr at vi har noen som vil overvåke forskningen, et miljø som kan drive formidling. Poenget er at de ikke bare skal gjøre det inn i spesialisthelsetjenesten, men også ut mot primærhelsetjenesten. Det blir særdeles viktig fremover, fordi vi i Stortinget tidligere har hørt, når vi har hatt denne diskusjonen, om pasienter som også har vært for syke til å bli lagt inn på sykehuset. Ofte er det slik at vi kan si at i Norge er vi så trege i forhold til i andre land, at vi ikke tar i bruk ting. Men her er det ikke veldig mye å støtte seg på internasjonalt heller. Tvert imot er det slik at den forskningen som skjedde i Bergen, har vakt internasjonal oppsikt, som flere har vært inne på, og det er i hvert fall viktig å kunne videreføre det studiet og se om man ikke bare finner en medisin som lindrer for noen, men at man også klarer å finne en årsak. Så litt til Giltun. Vi har hørt mange historier om ulike typer behandlingsmetoder. Jeg tar ikke stilling til noen av dem, men jeg er veldig opptatt av at det vi anbefaler, og det vi går videre med, skal være kunnskapsbasert og trygt. Så får man gjøre en vurdering i hvert enkelt tilfelle når det gjelder alternative behandlingsmetoder. Jeg har også fått henvendelser fra pasienter som opplever møtet med Nav som særdeles krevende. Helsedirektoratet har vært i dialog med Nav. Jeg skal i hvert fall love at jeg skal ta med meg denne interpellasjonen til arbeidsministeren, for jeg er helt enig i at vi må komme noe lenger. Den forskningen som var i Bergen, var en veldig stor inspirasjon til å fortsette. Vi må sørge for at vi holder trykket oppe for disse pasientene.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-11-28:
Jeg takker statsråden for svaret så langt. Jeg opplever vel egentlig at statsråden stort sett er fornøyd, samtidig som hun påpeker at det er en krevende omstilling som foregår. Jeg tror alle i denne sal er innforstått med at det er svært krevende prosesser som pågår. Samtidig føler jeg nok at statsråden gjennom over halve innlegget forteller om prosessene og hvordan de er lagt til rette – det har vi lest i budsjettet også, faktabeskrivelser av prosessen og hvordan den har blitt organisert – men det var ikke akkurat det som var spørsmålet i interpellasjonsteksten. Det var om statsråden var fornøyd, gitt alle de problemene som nå er oppstått, og, som for så vidt statsråden også henviser til, kanskje de to største, etter min mening, IKT-systemer som nærmest er – hvis jeg har oppfattet det vi hører i Stortinget, riktig – brutt sammen. Statsråden nevner ikke spesifikt det vi hører, at man kanskje har tapt så mye som 130 mill. kr gjennom IKT-systemet, den kliniske arbeidsflaten, som jeg personlig allerede i desember 2010 grep fatt i og begynte å stille spørsmål om. Da var det allerede en del som så at dette var i ferd med å rakne. Når vi hører at de ansatte må inn og ut av ulike systemer, og at det går ut over ungdommer, som jeg nevnte, og ut over andre pasienter, forstår ikke jeg at statsråden kanskje er fornøyd. Når det gjelder virkelighetsoppfatningen, det de ansatte beskriver, og det Helsetilsynet beskriver, vet vi at Helsetilsynet i Oslo og Akershus har stilt nye spørsmål til Oslo universitetssykehus – de venter vel på svar. Statsråden svarte meg ikke på spørsmålet om ledelse. Jeg tror det med ledelse er helt avgjørende. Jeg kunne godt tenkt meg å høre med statsråden om hun virkelig mener at en så stor prosess som vi nå gjennomfører på Oslo universitetssykehus, ikke nødvendigvis krever at lederne er til stede i avdelingen. For hvem andre enn ledelsen på alle nivåer i sykehusene skal kunne klare å motivere medarbeiderne, få med medarbeiderne på de enorme omstillingene? Vi hører om og leser i avisen at det faktisk er folk ansatt på universitetssykehuset, OUS, som ikke vet hvem den nærmeste lederen deres er. Det synes jeg er ganske oppsiktsvekkende.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-11-28:
Jeg har lyst til å takke alle som har deltatt i debatten. Det har virkelig vært et stort engasjement. Det viser at denne interpellasjonen kanskje var nødvendig akkurat nå. Vi som er i Stortinget, er også frustrerte over at virkelighetsoppfatningen er så forskjellig. Jeg har lyst til å påpeke at de ansatte gjør en formidabel jobb, til tross for at de er midt inne i en krevende omstilling. Det er ingen her i salen – verken i opposisjonen eller i regjeringspartiene – som er i tvil om det. Men vi må ta de ansatte på alvor. Vi vet at de vil det beste for pasientene uansett. Det er de som roper varsku til oss, de og pasientene, fordi de faktisk ikke blir hørt i sykehusene, av ledelsen og av politikerne som er satt til å styre. Jeg har noen kommentarer til en del av innleggene her. Representanten Helseth sier at vi er enige om målsettingen og heiser den frem igjen. Ingen er uenig i det. Men Helseth var også ærlig og svarte nei på spørsmålet om han var fornøyd så langt. Og så sier han at vi ikke kan flykte. Nei, det gjør vi heller ikke. Derfor har nå jeg i all beskjedenhet i denne interpellasjonen prøvd å heise frem to ting som vi faktisk kunne ha gjort noe med: å se på IKT-løsningen og bedre den stedlige ledelsen. Både statsråden og Helseth har i sine innlegg påpekt ledelsens særlige ansvar for prosessen. Men det må jo være en stedlig ledelse der. De må jo være til stede hvis de skal klare å bidra fra dag til dag. Så sier statsråden om IKT at man må forbedre de pasientadministrative systemene. Da høres det ut som om man har et greit system som funker og går hvis man bare endrer litt på det, eller forbedrer det lite grann. Men sannheten er jo at det nye systemet man skulle kjøpe, kollapset. Det kunne iallfall ikke brukes. Hva skjer nå? Skal prosessen bare gå videre som om ingen ting har skjedd, når man faktisk ikke kan snakke sammen internt i de sykehusene som er slått sammen? Det skjønner ikke jeg. Så er det ingen her som har sagt at vi skal stoppe prosessen – absolutt ingen. Det er en debatt på siden av det denne interpellasjonen handler om. Den handler ikke om det i det hele tatt. Vi snakker om tempoet, og at det faktisk er noen forhold vi må gå inn og se på. Det synes jeg at man godt kunne ha innrømmet. Jeg håper at statsråden kanskje sier at man bør gjøre det. Virkelighetsforståelsen er forskjellig, men hva om opposisjonen, hva om de ansatte, hva om Helsetilsynet, hva om pasientgrupper faktisk har rett, iallfall i noe av dette? Kanskje statsråden kunne finne ut hva vi iallfall er enige om, og har rett i.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-28:
Målsettingen med å slå sammen Helse Øst og Helse Sør i 2007 var å samordne fagmiljøene i sykehusene i Oslo, sikre bedre helsetjenester til befolkningen i hovedstaden og i landet for øvrig. Startskuddet til denne prosessen gikk egentlig før sammenslåingen og etableringen av Helse Sør-Øst – det gikk da det ble vedtatt å bygge Ahus. Jeg forutsetter at alle regjeringer, helseministre og tidligere storting som har fattet vedtak om at denne sammenslåingsprosessen skulle gjennomføres – og det er mange – har vært innforstått med at det ville bli krevende, både for de ansatte og for ledelsen, å sikre pasientbehandlingen i gjennomføringsprosessen. Jeg konstaterer at det fortsatt er bred enighet i Stortinget om at denne prosessen skal gjennomføres. Men så konstaterer jeg at opposisjonen nå har fremmet forslag om at vi skal trykke på pauseknappen, at vi skal vedta en stans i hele sammenslåingsprosessen, etter at den nå er igangsatt for fullt. Det er, med respekt å melde, et meget dårlig forslag. Det er grunn til å stille spørsmålet om opposisjonspartiene har oversikt over hvilke konsekvenser en slik stans vil få, f.eks. om den skulle vare et år eller lengre tid. Hvilke konsekvenser vil det få både for de ansatte og for hele prosessen, som er vedtatt av opptil flere storting? Har opposisjonen lagt inn kostnadene ved en slik stans? Jeg finner dem ikke i partienes alternative forslag til statsbudsjett. Det som imidlertid er grunnlaget for hele denne prosessen, og som er de overordnede politiske føringene for Stortinget, er at pasientene skal skjermes, pasientsikkerheten skal ivaretas, kvaliteten skal ivaretas, innspillene fra fylkeslegen i Oslo skal følges opp, og de ansatte skal ivaretas på en anstendig og god måte. Og ikke minst – det skal kontinuerlig legges til grunn en sikkerhets- og risikovurdering. Det betyr at helseministeren har de nødvendige fullmakter til å gjennomføre dette i det tempoet som anses forsvarlig. Det er også viktig at styret og ledelsen i helseforetaket etablerer gode samarbeidsarenaer med de ansatte, slik at prosessen kan gjennomføres på en god måte. Det er krevende, konstaterer jeg, men det er helt nødvendig for den videre prosessen. Jeg forventer at den nye styrelederen, det nye styret og den nye direktøren gir dette høyeste prioritet. Jeg merket meg at helseministeren nå har møter med det regionale foretaket så ofte som hver 14. dag. Det forteller om tett oppfølging. La meg til slutt understreke at dette er kanskje det viktigste omstillingstiltaket vi gjennomfører i offentlig sektor. Det er svært viktig at det lykkes. Oslo universitetssykehus tilhører ikke bare hovedstaden, det tilhører hele landet. Det har svært viktige nasjonale funksjoner. Derfor forutsetter jeg at alle tilgjengelige virkemidler blir satt inn for å sikre at denne omstillingen kommer til å lykkes.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-28:
Først vil jeg gi honnør til interpellanten, som setter fokus på en pasientgruppe hvor mange lever under svært vanskelige forhold. Vi har et av verdens beste helsevesen. Likevel opplever noen at de ikke får den hjelpen de trenger. Det norske helsevesen har et ansvar for å hjelpe mennesker som lider, selv om diagnosen er sjelden, eller vi har lite kunnskap om behandlingsmetoder. Mennesker med kronisk utmattelsessyndrom har i mange år måttet kjempe for å få aksept for sin diagnose. Nå opplever mange med fibromyalgi det samme. Det er ikke diagnosen den enkelte har, men den enkeltes behov for bistand som skal avgjøre hvilke tjenester som skal ytes. Mennesker som har slike alvorlige helseproblemer, må få et godt offentlig tilbud, slik at de ikke blir overlatt til spekulative private hurtigløsninger. Alle som trenger det, skal få hjelp i Norge, og det er helsevesenets ansvar å sørge for at dette skjer. ME og fibromyalgi er omdiskuterte diagnoser, men det må ikke gå ut over pasientene. For å forhindre at disse menneskene faller mellom stoler, er det viktig å sikre at det drives god og systematisk forskning på årsaksforhold og behandlingsmuligheter. Forskerne regner med at det finnes mellom 9 000 og 18 000 mennesker med ME i Norge i dag, og Norges Fibromyalgi Forbund regner med at nærmere 150 000 mennesker lider av fibromyalgi. Jeg er derfor glad for at regjeringen i statsbudsjettet viderefører bevilgningen på 5 mill. kr i 2012 for å sikre nasjonal kompetanseoppbygging og styrke tilbudet til pasienter med kronisk utmattelsessyndrom, for at statsråden varsler at det skal etableres en egen nasjonal kompetansetjeneste på ME, og for at statsråden vil øremerke 1 mill. kr til en multisenterstudie på ME gjennom Norges forskningsråd i 2012. To dyktige leger har sørget for at vi nå endelig har gjort store framskritt i forskningen på behandling av ME. Det er viktig at vi framover klarer å prioritere fibromyalgi like høyt. Selv om symptomene varierer, opplever mange mennesker med fibromyalgi sterke og kroniske smerter og har uspesifikke symptomer som bl.a. dårlig søvnkvalitet, dårlig konsentrasjonsevne, panikkangst, depresjon, hodepine og svimmelhet. Ni av ti som har fått diagnosen fibromyalgi, er kvinner. Det er ikke et ukjent fenomen at såkalte kvinnesykdommer nedprioriteres innen medisinsk forskning. I den forbindelse er det derfor viktig å følge opp de styringssignalene som har kommet fra regjeringen, om at kjønnsperspektivet skal ivaretas i all forskning. Nasjonal samarbeidsgruppe for medisinsk og helsefaglig forskning vil etablere en ny nasjonal satsing på muskel- og skjelettplager, skader og sykdommer. Det er å håpe at dette vil komme fibromyalgipasienter til gode.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2011-11-28:
Det var befriende å høre representanten Kjersti Toppe, for til å komme fra et regjeringsparti synes jeg hun hadde ganske mange kritiske merknader som de som kom fra tilsvarende parti før henne, kunne ha godt av å høre. Det er spesielt å høre både statsråden og representanter for posisjonen beskrive dagens situasjon ved Oslo universitetssykehus. Det har vært brukt mange metaforer i denne debatten, men det er vel i hvert fall på tide at man ser at kart og terreng ikke lenger stemmer – selv om man er statsråd. Alle de tilsynsmyndighetene som uttaler seg, er gjennomgående sterkt kritiske, og når de får svar, er det jo ikke svar – det er tilbakemeldinger som gir grunnlag for nye spørsmål, fordi det er utilfredsstillende det som kommer fra ledelsen. Hva er det som er forholdet? Det er ikke at opposisjonen trykker på noen pauseknapp – det er det ingen som har foreslått. Men man må justere kursen når situasjonen er blitt som den er. Forholdet er vel at det Siri Hatlen sa for et halvt år siden, er realiteten. Med de rammebetingelsene som nå ligger fra flertallet, er det ikke grunnlag for å kunne gjennomføre denne omstillingen etter det som var forutsetningen. Det vender flertallet det døve øret til, og da får man også ta konsekvensene. For et par måneder siden var jeg i debatt med den nye styrelederen for Oslo universitetssykehus og statssekretæren. Hva var da beskjeden? Jo, det første og det viktigste man skulle få gjort, var å få ansatt ny administrerende direktør. Det var av største viktighet. Hva skjedde på sist styremøte i Oslo universitetssykehus og Helse Sør-Øst? – Utsatt, ikke grunnlag for å ansette noen ny administrerende direktør. Så spørsmålet er: Hva er det man bruker disse 14 dagene med oppfølgingsmøter til, når man p.t. fortsatt ikke har stedlig øverste toppledelse ved Oslo universitetssykehus? Så er det snakk om Ahus. Hvis man er interessert i å få en situasjonsbeskrivelse av hvordan denne omstillingsprosessen har virket for dem som faktisk blir berørt av den, nemlig pasientene i de bydelene i Oslo som vi snakker om og som ble overført fra Aker til Ahus, må man spørre primærlegene og bydelsoverlegene, og man får som svar at pasienttilbudet ikke er blitt bedre, men det motsatte. Jeg skulle virkelig ønske, når vi står foran en så omfattende prosess som denne omstillingen innebærer, at man bruker tid til i hvert fall å høre på de innvendingene som kommer, og ikke bare si at det er motstand mot omstilling. Ja, selvfølgelig er det også det, men det er også tunge, faglige innspill som man burde bruke tid på. Jeg hørte statsrådens innlegg: Det er mye god beskrivelse. Ordet «krevende» ble brukt utrolig mange ganger. Det var krevende for de ansatte, det var krevende for ledelsen, det var en krevende omstilling. Ja, det er også én ting til som er krevende, og det er å ha politisk mot til å justere kursen når man ser at man er på feil kurs. Det er krevende, men det hadde omstillingen, pasientene og de ansatte tjent på.
Erna Solberg (Høyre), 2011-11-28:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg er glad for at det er mer fokusering på både å følge opp den ME-studien som har vært gjort, og å sørge for mer forskning og utvikling på området. Men jeg har lyst til å understreke én ting: Utfordringen ved generelle ordninger hvor man kan søke om å gå gjennom behandlingsmetoder og forske på dem, vil ofte være en konflikt rundt hvilke metoder forskere vil interessere seg for, og hvem som kommer med de beste prosjektene. Utfordringen når det gjelder ME, er at det er en av de sykdommene med lavest status vi har for øyeblikket. Det må vi bare ta inn over oss. Og med så mye kontroverser som det har vært, vil færre forskere gå inn på dette området. Når et område har lav status, er av og til det viktigste vi kan gjøre, å øremerke midler til det, for å si at vi politisk mener at dette skal ha høyere status enn det har i dag. Jeg tror statsråden må vurdere å lage et ordentlig program for å vurdere alle de behandlingsformene som finnes i dag, som det offentlige bruker penger på, og som vi burde få vite om virker eller ikke virker, og sammenligne det med andre resultater, samt å si at dette er en prioritert sykdom å jobbe med. Hvis ikke er hele historien i de snart 30 årene vi har bak oss med ME i Norge og i andre land, historien om hvordan dette er en nedprioritert sykdom, en lavstatussykdom, som omfattes med så mye konflikt at veldig mange av de flinkeste legene ikke søker seg til dette. Ja, det er flere leger som har forsket på ME, som har sagt at hvis de hadde visst hvor mye kontroverser det kom til å være rundt dette, hadde de kanskje aldri begynt på det. Det tyder på at vi trenger større grad av styring. Derfor har jeg et ønske om at vi både øremerker penger, og at vi lager et klart program for å gjennomgå de behandlingsformene som gis i dag, for å se om de har resultater eller ikke har resultater. Hvis de ikke har resultater, må det offentlige slutte med det. Men da kan vi ikke vente på at noen velger å få analysert disse, da må vi faktisk få et eget initiativ fra norske myndigheter og fra helsemyndighetene til dette.
Erna Solberg (Høyre), 2011-11-28:
Jeg har lyst til å takke for debatten og diskusjonen. Den understreket én ting, nemlig at engasjementet for ME-syke og fibromyalgi-syke personer har vært sterk på Stortinget over lang tid. Den har vært sterkere på Stortinget enn i de medisinske miljøene. Det er en vesentlig konklusjon som kommer av det. Jeg synes det er flott det statsråden har skissert som rammeverk for hvordan man skal ha kunnskapsbasert behandling fremover. Men hvis man skal gjøre noe i forhold til fibromyalgi og ME, er man nødt til å ha politisk vilje også. Man er nødt til å ha politisk vilje og politisk prioritering, for det er ikke noen automatikk i at om kvalitetssikringssystemene er til stede, vil denne lidelsen, denne sykdommen, bli prioritert, eller behandlingsformen for den være prioritert. Det er en av de sykdommene som har fått lav status i Norge. Spørsmålet om hva som er årsaken, er konfliktfylt, det er for mange som rett og slett har forelsket seg i sine egne metoder innenfor den medisinske verdenen og sin egen diagnose. Derfor er det ikke åpenhet og prioritering. Slikt skjer, det er en del av utviklingen vi alltid ser. Da er det viktig å se at man også politisk må ha fokus på det. Jeg synes Vigdis Giltuns eksempler stemmer helt med det som er min oppfatning av hva som er problemet. Man kan godt raskt finne ut om en metode ikke gir god nok effekt, men man bør bruke litt tid for å se om det gir effekter. At den medisinen vi nå ser virker i Haukeland sykehus' forsøk, kommer til å være løsningen, er ikke sannsynlig, det er ikke sannsynlig at det blir den fremtidige løsningen. Men det har gitt en stor og viktig indikasjon på at dette kan være en autoimmun sykdom, at immunsystemet har begynt å slå seg vrang og slåss mot kroppen din, at det er en av de tingene som gjør at man blir så dårlig som man blir, og at det kan være ulike former for hjelp. Det er et skritt videre. Men det er en tredjedel av dem som har blitt behandlet, som ikke har hatt respons. Da er vi tilbake igjen til noe av det som har vært problemet, nemlig at diagnosekriteriene har vært for vide. Da er det viktig at man nå får felles diagnosekriterier. Det er godt mulig at det som i dag heter ME og fibromyalgi, er sekkebetegnelser som i fremtiden kanskje vil ha både tre og fire ulike medisinske diagnoser bak seg – at det er forskjellige sykdommer, men at de likner veldig i symptomer og effekt, men at det vil være forskjellige ting som medfører det. Det er sykdommer som likner på dette, som har fått en diagnose. Hvis man ser hva folk med glutenintoleranse har som reaksjon, minner det om dette. Det er mange andre sykdommer som minner om det samme forløpet. Sannheten om medisinsk forskning er at det er mange ting vi ennå ikke vet. Heldigvis er det optimisme for at vi kan finne ut mer, men det trengs en politisk prioritering hvis det skal skje for ME-syke.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2011-03-21:
På vegne av representantene Bård Hoksrud, Jan-Henrik Fredriksen, Ingebjørg Godskesen og meg selv har jeg fornøyelsen av å sette frem forslag om økt trafikksikkerhet, redusert forfall av infrastruktur og bilpark samt beskyttelse av vannkilder og natur gjennom redusert bruk av veisalt på norske veier.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-03-21:
Jeg har gleden av å fremme forslag på vegne av representantene Henning Skumsvoll, Siri A. Meling, Bjørn Lødemel, Line Henriette Hjemdal, Trine Skei Grande, Borghild Tenden og meg selv om å inkludere småkraftverk i en overgangsordning for grønne sertifikater.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-03-21:
La meg først minne statsråden på at det ikke er noen i denne salen som er imot verken enøk eller fornybar energi. Poenget som Fremskrittspartiet gjør er at denne regjeringen har snakket om de to temaene i fem og et halvt år. Likevel har vi dagens situasjon. Det nytter ikke å prøve å løse dagens situasjon nå med å snakke om mange ting som tar mange år å realisere. Når det gjelder bostøtte, er vi nå alle for det. Men da opposisjonen foreslo det i statsbudsjettet i fjor høst, stemte representantene for dagens regjering imot det de i dag er for. Så de må ikke skylde på Fremskrittspartiet og opposisjonen for at det ikke ble gjennomført i fjor. Det vi snakker om her, er heller ikke å gjøre strøm billigere, men å gjøre prisøkningen i markedet mindre hard på strømforbruket. Prissignalet i markedet skal vi ikke prøve å endre på. Men det er avgiftene som myndighetene pålegger i tillegg, som man her foreslår skal reduseres, nettopp for at belastningen ikke skal være så tung. Statsministeren sa i denne sal i fjor at dette stort sett er politisk styrt, uansett om regjeringen prøver å legge det kun på(presidenten klubber) markedet. Ser statsråden poenget i at vi kan gi en lettelse til vanlige folk…(presidenten klubber) (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-03-21:
For det første er det en logisk brist når man hevder at en avgiftslettelse ikke vil treffe de fattige. De betaler jo også avgift for den strømmen de bruker. Der det i tillegg er et klart behov, er i mange av de kommunene som har vært ute i mediene og sagt at de må kutte i tilbudet sitt, for strømprisene er mye høyere enn de har budsjettert med. Poenget i denne saken handler jo ikke om at vi skal bruke skattepenger som vi budsjetterte med i fjor høst, nå for å gi lavere strømpris. Poenget er at økte strømpriser gir en skatteinntekt som vi ikke hadde budsjettert med i fjor høst. Denne regjeringen har altså ikke planlagt at strømprisene skulle være så høye. Denne regjeringen sa i fjor høst at strømprisene skulle være uendrede i år. Det er de åpenbart ikke. Det betyr at man får økt utbytte, økte avgiftsinntekter og økte skatteinntekter for kraftselskapene. Det er snakk om å bruke den ekstrainntekten som vi aldri har fordelt til andre ting, og å gi tilbake til befolkningen gjennom reduserte elavgiftslettelser. Ser statsråden at dette faktisk ikke handler om å prioritere midler som man allerede har budsjettert med, men det handler om hvordan man skal forvalte den inntekten man har fått, ikke strømmen som en skatteinntekt.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-21:
Vi er eit romsleg fleirtal, så eg vil hermed føreslå at vi endrar innstillinga frå fleirtalet frå å avvise forslaget til å leggje det ved protokollen. Det har sin bakgrunn i bl.a. dei tydelege signala som kom frå ministeren om at saka kjem til å bli følgd opp.