Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2009-12-03:
Dette blir et innlegg med et litt annet fortegn enn fra foregående taler. De oppdaterte prognosene for asylankomster til Norge er i 2009 på ca. 18 500, hvorav 2 800 er enslige mindreårige. Norge er faktisk geografisk plassert såpass utilgjengelig at vi ikke får så mange flyktninger på døren, vel å merke hvis man velger å løfte blikket og ser verdens flyktningsituasjon i et større perspektiv. Man kan selvfølgelig også velge svinesundsperspektivet og stille seg på den norske grensen og prøve å lukke døren. Men det er svært lite solidarisk overfor verdens fattige og forfulgte. Dessuten blir det fort dårlig luft i et lukket rom. Det er ikke bare Norge som opplever at det kommer flere mennesker som søker beskyttelse. Trenden går i samme retning i hele Europa, selv om det finnes noen få unntak. Og det finnes land som tar enorme byrder i forhold til Europa. Jordan er et land med en befolkning på knappe 6 millioner. I 2007 var det 2,4 millioner flyktninger der, og Jordan er vertsland for flere flyktninger i forhold til innbyggertallet enn noe annet land i verden. Man kan stille spørsmål om hvilke konsekvenser det hadde fått om f.eks. Jordans politikere med ansvar for flyktningfeltet hadde gjort det noen norske politikere ofte gjør, nemlig å ta til orde for å gjøre døren inn trangere. I en tid hvor debatten om asyl og innvandring stort sett bare handler om hvordan vi skal få ned antallet som søker beskyttelse i Norge, kommer integrerings- og inkluderingsperspektivet ofte i bakgrunnen. Vi må stramme inn asylpolitikken for å sende signaler ut i verden om at det ikke nytter å komme til Norge og be om hjelp. Vi er inne i en tid hvor europeiske land konkurrerer om å ha den mest restriktive politikken. Det skapes et inntrykk av at det er de rike landene som er i krise, de rike landene som blir utnyttet av lykkejegerne. Men det er jo først og fremst menneskene som flykter, som er i krise – ikke vi. Retorikken som brukes når nødvendigheten av innstramming diskuteres, er at vi må få ned antallet ubegrunnede asylsøkere. Da er det viktig at tiltakene er treffsikre og sørger for akkurat det. Men jeg har f.eks. vanskelig for å se hvordan tiltaket om fire års arbeid eller utdanning for familiegjenforening ikke skal ramme dem som faktisk har fått opphold, og som trenger beskyttelse. Jeg vil sitere Arild Humlen, leder av Advokatforeningens aksjons- og prosedyregruppe i utlendingsrett, fra en kronikk i Dagsavisen: «Gitt at det er et reelt behov for å demme opp mot antallet asylsøkere, må investeringen komme i form av rask sakshåndtering og effektive virkemidler for retur. Kort sakshåndtering vil konsentrere behandlingen om kjernetemaet; behov for beskyttelse. Når saksbehandling tar halvannet til to år eller mer, begynner ofte sakene som asylsaker og ender som familie- og barnekonvensjonssaker.» Jeg slutter meg til denne vurderingen. Asyl- og innvandringspolitikken og integreringspolitikken er nå skilt fra hverandre. Justisministeren skal ha ansvar for det førstnevnte. SVs Lysbakken, som barne-, likestillings- og inkluderingsminister, har fått ansvar for det sistnevnte. Jeg mener dette er negativt hvis det fører til at SV i regjering konsekvent kommer til å vri seg unna å svare på spørsmål om asylpolitikk. Men det kan selvfølgelig også være positivt om denne delingen vil føre til en sunnere og mer konstruktiv debatt om integrering. Saken om nødvendige tilleggsbevilgninger støttes selvsagt. Vi har ikke en følelse av at vi blir tvunget til det. Dette deler vi selvfølgelig helt og holdent fra Kristelig Folkepartis side.