Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2005-12-14:
Vi diskuterer framtiden i dag. Utdannings- og forskningspolitikken er selve fundamentet for framtidig velferd. Verden er en tøff plass å være. På lang sikt er det lite som kan skjerme oss fra å si ja til utfordringene og møte konkurransen ved å være bedre enn andre. Det er skolen og forskningen som legger det viktigste grunnlaget for om Norge skal lykkes framover. Globaliseringen stiller tøffe krav. Omstilling er ikke behagelig, men norske virksomheter lever med kravene til omstilling hele tiden. Kvalitet på utdanning, kvalitet på forskning og stimulans av den enkelte til å yte sitt beste innenfor sine egne rammer er viktige forutsetninger for å lykkes. Samarbeidsregjeringen Bondevik satte kunnskap og krav til kvalitet i utdanning i fokus. Kompetanseløftet gav skolen mer ressurser, nye læreplaner, kvalitetskontrollsystemer gjennom nasjonale prøver og signaliserte klare krav til lærere og elever. Som far til fire barn, der alle snart er ferdig med grunnskolen, må jeg innrømme at jeg hadde ønsket meg nasjonale prøver tidligere. Den offentlige skolen fungerte perfekt for tre av dem, men for den fjerde var starten tilnærmet en katastrofe. Vi hadde den gang intet konkret å peke på, skolen møtte oss med unnvikelser, men en nasjonal prøve ville ha avslørt total svikt. Familien brukte ganske mye tid og ressurser på å korrigere en feilslått skolepolitikk. Andre elever fikk ikke den støtten, og problemene fulgte klassen. En god offentlig skole er alles mål, men å svekke krav til kompetanse, krav til prestasjon og krav til elever og lærere er ikke resepten som nasjonen trenger. Det provoserer å høre statsråd Djupedal snakke om en «mangfoldig» og «spennende fellesskole», når det er mangfold han stopper. Hvorfor så redd for det mangfoldet som elever og foreldre kan velge selv? En god offentlig skole trenger også korrektiv i form av alternative tilbud gjennom friskoler. Dette vil sørge for at den offentlige skolen skjerper seg. I Norge er kun ca. 2 pst. av elevene i friskoler. Dette er svært lavt og kan foreløpig knapt kalles et reelt korrektiv. Strupingen av friskolene er derfor uforståelig. Norge står overfor store utfordringer på forskningsfronten. Vi er langt unna målsettingen i forskningsmeldingen om 3 pst. av BNP til forskning. I lys av utfordringens dimensjon og hvor sentral den er i forhold til Norges framtidige velferd, er det nesten ikke til å tro at regjeringen Stoltenberg har redusert overføringene til Forskningsfondet med 25 milliarder kr. Kunnskapsministeren har plassert en skikkelig utfordring i sitt eget straffefelt foran neste års statsbudsjett. Å kompensere 900 mill. forskningskroner i konkurranse med barnehager i 2007 vil i beste fall bli tøft. Det blir en utfordring å nå målet for forskningsinnsats. Næringsliv og eierskap i Norge betaler allerede mye av høstens løft i kommuneøkonomien. Næringsliv og eiere vil måtte belage seg på å betale enda mer i framtiden, det er signalene. Hvordan skal man nå næringslivets forskningsandel når Regjeringen systematisk diskriminerer norsk kapital i Norge, og står for svekkelse av kapitaldannelsen gjennom betydelig høyere skattlegging? Publiseringsaktiviteten er på sterk kurs oppover ved norske forskningsinstitusjoner – det er bra. Finansieringsmodellen ser ut til å gi de ønskede effekter. Det er et skritt på veien, men mange forskningsmiljøer vil måtte bearbeide sterke mentale barrierer om de skal virke tiltrekkende på et næringsliv som må sette krav til forskningens relevans i forhold til et marked. Jeg har selv vært forsker i noen år, og det er få miljøer som både innehar så mye kompetanse, og som også har så sterke drivkrefter mot det sære og isolerende som et forskermiljø. De miljøene som lykkes i å skape produktive kontakter med næringslivet, vil danne grunnlaget for mye av det vi skal leve av i årene framover. Her må gode incentivstrukturer som stimulerer næringslivet utvikles. SkatteFUNN er en fin start, men skal målet nås, må det nok kraftigere tak til. Jeg vil derfor sterkt advare mot å svekke kravet til næringslivets deltakelse. Kunnskap er framtiden. Det er det ganske bred enighet om. Kunnskap gir trygghet, kunnskap gir muligheter og kunnskap gir enkeltmennesket handlingsrom. Skolens oppgave er å gi enkeltmennesket den best mulige plattform for framtiden ut fra de forutsetninger den enkelte har. Det gjør vi ikke ved å tvinge alle inn i samme form, men vi gjør det ved å sette klare mål for den enkelte, men for øvrig gi stor frihetsgrad med hensyn til hvordan målet skal nås. Når kunnskapsministeren signaliserer svekkede krav, gjør han Norge, elevene, skolen og forskningen en bjørnetjeneste. Jeg håper han raskt kommer på bedre tanker.