Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2003-12-10:
Vi har i den senere tid stått overfor ikke bare en stigende arbeidsledighet, men også overfor stadige angrep på grunnleggende arbeidstakerrettigheter. Det er med vantro at en hørte en norsk statsråd framheve og argumentere for svekkede arbeidstakerrettigheter, ut fra et resonnement om at gode arbeids- og lønnsvilkår er et hinder for et inkluderende arbeidsliv. Stillingsvern, sykelønnsordning, arbeidsledighetstrygd og opparbeidede pensjonsrettigheter har alt vært en del av velferdsstaten og Velferds-Norge. Dette er rettigheter det moderne Velferds-Norge har tatt for gitt, og mange har tatt det som en selvfølge at det vil forbli slik. Det er derfor med vantro en erfarer at retten til arbeid ikke lenger er en selvfølge, at arbeidsledighetstrygden svekkes, at sykelønnsordningen angripes, og at det settes spørsmålstegn ved mulighetene til framtidige pensjoner. Den høyredreining vi har vært vitne til i norsk politikk i de siste årene, har nettopp gitt seg utslag i slike angrep og resultert i at flere og flere arbeidstakere marginaliseres og støtes ut av arbeidslivet. For Arbeiderpartiet er det en hovedoppgave å snu denne utviklingen. Vi har ikke greid å snu utviklingen gjennom det budsjettforliket vi har inngått, men vi har greid å stoppe noen av de verste utslagene. For oss var det en forutsetning at Regjeringen trakk sitt forslag om midlertidige ansettelser. Det var viktig å få flere i arbeid og å sikre dette gjennom en omfattende næringslivspakke og vesentlig flere arbeidsmarkedstiltak. Det var en forutsetning at en fikk styrket sykehusenes økonomi. Riktignok ble det ikke 1 milliard kr, som vi ønsket, men med ½ milliard kr og utsettelse av balansekravet kommer sykehusene i hvert fall bedre ut enn det som var utgangspunktet. Vi mener at sykehusfinansieringen, med en økning av grunnfinansieringen på bekostning av stykkprisfinansieringen, legger til rette for at helsevesenet bedre skal kunne ta seg av kronikerne, de eldre og de psykiatriske pasientene. Vi greide ikke å fryse egenandelstaket, slik vi la opp til i vårt eget budsjett, men vi greide å bidra til at økningen ble halvert i forhold til det Regjeringen opprinnelig la opp til. På noen områder har vi ikke fått gjennomslag for våre prioriteringer. Det gjelder styrking av uføretrygdedes situasjon, og det gjelder støtte til enslige forsørgere, som vi hadde i vårt budsjett, og vi beklager at regjeringspartiene ikke ville følge oss i dette. Vi er imidlertid glade for at Regjeringen bekrefter at den vil følge opp intensjonsavtalen, og for løfter om at staten også økonomisk vil gjennomføre sin del når det gjelder oppfølging og tilrettelegging på arbeidsplassen, slik at situasjonen vi var i i sommer, da IA-arbeidet nesten stoppet opp på grunn av manglende bevilgninger, ikke vil gjenta seg. Det er åpenbart at helseforetakene ikke bare har hatt en anstrengt økonomi, men at de har hatt en økonomisk situasjon som for mange har vært oppfattet som uholdbar. De burde vært tilført 1 milliard kr, slik Arbeiderpartiet foreslo. Men vi har greid å styrke budsjettet med 500 mill. kr, og dette – kombinert med en utsettelse av balansekravet – skulle gjøre det mulig å sikre en videre forsvarlig drift. Denne styrkingen bør brukes av foretakene til å gå gjennom sine forslag og vedtak om sine disposisjoner. Vi har fra mange steder i landet fått bekymringsmeldinger om strukturendringer som mer er diktert ut fra økonomibetraktninger enn ut fra faglige vurderinger. Det er særlig fødetilbudet, de akuttmedisinske tjenestene og psykiatrien man har bekymringer for. På denne bakgrunn har en enstemmig komite bedt om at Regjeringen går gjennom de faglige vurderingene av de endringene som nå er foreslått eller vedtatt, og sørger for at de endringene som ikke er faglig tilrådelige, stoppes. Vi har registrert at helseministeren nettopp ut fra slike kriterier grep inn når det gjaldt fødeavdelingen på Gjøvik. Jeg vil vise til at slike bekymringsmeldinger ikke bare er et distriktsfenomen, men at også planlagte endringer i sykehustilbudet i Oslo-området vil gi et tilbud som ikke lett kan forsvares. Den planlagte nedleggingen av fødeavdelingen på Aker sykehus er vanskelig å forstå rent faglig. En av de fødeavdelingene som kanskje har best renommé i hele landet, bl.a. på grunn av utprøving og utvikling innenfor fødselsomsorgen, trues nå av nedleggelse. Det er planlagt at en del av de fødende skal overføres til Ullevål sykehus, en avdeling som allerede har sprengt sine kapasitetsrammer og må sende fødende rundt i hele østlandsområdet. Ikke bare en for liten fødeavdeling, men også en for stor fødeavdeling kan gå ut over rimelige kvalitetskrav, og dette må vurderes når det gjelder de fødende i Oslo og en eventuell utvidelse av Ullevåls kapasitet på bekostning av Aker. En omlegging av inntaksområdet for Aker vil også gi store konsekvenser for hele Groruddalens befolkning, og det er betenkelig, særlig fordi det er en aldrende befolkning som nå vil miste sitt geriatritilbud. Hvor gale disse disposisjonene kan være, vitner de siste dagenes planlagte kutt i psykiatritilbudet ved Aker sykehus om, og tilsvarende kutt ved Ullevål sykehus. Dette kan ikke være i tråd med opptrappingsplanens intensjoner, og ut fra hva helseministeren her har sagt i dag, heller ikke i tråd med hans intensjoner. Det kan heller ikke være faglig forsvarlig å legge ned psykiatriske sykehjem eller legge ned sengeplasser før et forsvarlig tilbud er bygd opp. Slik psykiatrien nå fungerer, med uttalte effektivitetskrav, synes det som om det er de letteste pasientene som prioriteres. På den måten synes det å være enklere å få til produktivitetsøkning, men det fører til at det er de tyngste og mest trengende pasienter som ikke får de tilbudene de trenger. Slik situasjonen nå er, må en ta de krav som kommer fra pårørendes organisasjoner og fra faglig hold om å fryse antall sengeplasser til en har tilstrekkelig alternativ behandlingskapasitet, på alvor. Jeg vil spesielt be helseministeren se på fødetilbudet og på tilbudene som gis de eldre og de psykiatriske pasientene i Oslo-området, når han får tilbakemelding fra Helse Øst med hensyn til hvordan de faglige kriteriene skal sikres innen disse vitale helseområdene. Helt til slutt vil jeg si at jeg er glad for at komiteen så seg i stand til å styrke tegnspråksenteret Conrad Svendsens Stiftelse, som er et bo- og rehabiliteringssenter, med 1 mill. kr. Det er ikke noe stort beløp, men det er av stor betydning for dem dette tilbudet gjelder. Jeg vil understreke at det er viktig at denne styrkingen kommer institusjonens generelle virksomhet til gode, slik at det er pasienter og beboere som vil nyte godt av denne økningen.