trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-04-13:
Det er jo nesten ikke til å unngå å la seg provosere til å gå på denne talerstolen ut fra representanten Kleppes selvbestaltede dommerfunksjon over andre representanter og andre partier i denne salen. Dersom representanten Kleppe hadde tatt seg tid til å lese innstillingen som foreligger, hadde han fått svar på de spørsmålene han stiller, og han hadde ikke trengt å insinuere noe overfor andre kolleger i denne sal.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Jeg kunne ikke dy meg for å komme med noen kommentarer til representanten Reikvam. Jeg mener han ikke bør overdimensjonere de gode hensikter bak det Dokument nr. 8-forslaget som foreligger, fordi det der sies rett ut at det er arbeidsinnvandring som også er hovedmålet, og ikke mer idealistiske grunner, som representanten Reikvam la vekt på nå. Jeg kalte det litt overforenklet, men jeg vil kanskje si at det er litt naivt å tro at et slikt forslag om en kvote på f.eks. tusen mennesker skulle ha noe spesielt å si når det gjelder å bekjempe motstand mot et flerkulturelt samfunn i Norge, eller gi noe spesielt signal for å vise at vi ikke er rasister her i landet. Min umiddelbare reaksjon på lotteriformen går mer i retning av Kristin Krohn Devolds reaksjon, det å ha utlodning for at en liten andel skal kunne komme til velstandssamfunnet Norge. Når det gjelder henvisningen til USA, syns jeg også representanten Reikvam godt kan sette seg inn i arbeidslivets regler og lønnsvilkår i USA. Jeg syns det er bedre å ta utgangspunkt i norske samfunnsforhold enn den mer kyniske utnyttelse vi vil finne over dammen. Som jeg sa, vi er åpne for å vurdere andre mulige måter å sikre norsk arbeidskraft på. Vi mener de to forslagene vi var med på, å endre spesialistbestemmelsen og reglene for sesongarbeidskraft, også hadde det positive utgangspunkt at folk utenfor EØS-området kunne dekke et behov i Norge for arbeidskraft, og at det var en enkel og god måte å lette integreringen på i det norske samfunn. Når det gjelder forslaget fra Høyre, vil jeg bare si at en full åpning for det vil være det beste bidrag til å undergrave norske lønns- og arbeidsvilkår. Derfor stemmer vi mot det forslaget.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Jeg la spesielt merke til Arbeiderpartiets Vidar Bjørnstad, som vektla LOs paroler vedrørende arbeidsinnvandring i sin innledning. Jeg vil bare si at Fremskrittspartiet deler det synet at man nærmest er mer moralsk forpliktet til å skaffe norske borgere arbeid fremfor fremmede fra andre land. Men vi er ikke enige med statsministeren fra det samme partiet, som sier at man skal vektlegge mer generell innvandring til landet – og at han samtidig ønsker et større byråkrati. Da Mogens Glistrup i 1972 stiftet den nordiske fremskrittsbevegelsen, foreslo han å nedlegge de fleste danske ambassadene. Da han ble spurt om hva som da ville skje med de arbeidsledige danske diplomatene, svarte han at de eksempelvis kunne settes til å plassere nåler i damehattene. Det er jo mange måter å si ting på, men Glistrups poeng er sentralt: Den offentlige sektor er for stor. Det finnes for mange unødvendige lovreguleringer, forbud, påbud og konsesjonsordninger som fører til at en stor del av den norske arbeidsstyrken er opptatt med byråkratiarbeid og papirflytting. Papirflyttere og offentlige byråkrater som ser det som sin hovedoppgave å sette et nei-stempel på en søknad, skaper sjelden verdier. Dersom vi skal oppnå økt verdiskaping i et samfunn, er det nødvendig å redusere papirmøllen, fjerne reguleringer og overføre arbeidskraft fra papirflytting og søknadsbehandling til produktivt, skapende arbeid. I tillegg må vi effektivisere de private sektorene som i dag er avhengige av offentlige subsidier, selv om det vil føre til avgang av arbeidskraft. Når Fremskrittspartiet har foreslått nødvendige moderniseringer av offentlig sektor og en effektivisering av norsk landbruk, har vi blitt stilt overfor følgende spørsmål: Hva skal da den ledige arbeidskraften ta seg til? Men i en periode med et stramt arbeidsmarked hvor det i det minste hevdes at problemet er at mange bransjer faktisk mangler arbeidskraft, kan dette arbeidskraftbehovet løses gjennom en rasjonalisering og effektivisering av offentlig sektor gjennom nedbygging av byråkrati, og det vil da samtidig føre til en varig gevinst i form av økt verdiskaping. Det er på denne måten problemet løses, ikke gjennom økt import av utenlandsk arbeidskraft. Vi vil derfor stemme mot det forslaget som foreligger. Skulle det til tross for en effektivisering og modernisering av offentlig sektor likevel være behov for arbeidskraft, minner jeg om at Fremskrittspartiet har foreslått en ordning med gjestearbeidere à la sveitsisk modell, som vil være en langt bedre ordning enn en import av arbeidskraft som vil bli værende i Norge også dersom vi igjen får problemer med arbeidsledighet.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Ingen av de 900 nordmenn som satt i japansk krigsfangenskap under annen verdenskrig, har fått noen erstatning, i motsetning til dem som satt i tysk krigsfangenskap. Det har seg slik at Vest-Tyskland betalte omsider 102 mill. kr til Norge i slutten av 1950-åra, og at disse ble videre fordelt av norske myndigheter. Japan har aldri betalt noen form for erstatning. Flere nordmenn har tilbrakt hundrevis av dager i flere fangeleirer under japansk herredømme. Japanske domstoler avviste senest for to år siden krav om en unnskyldning fra den japanske stat og en erstatning på 150 000 kr til hver av dem som var internert under de mest groteske forhold. I hovedsak var det tre grupper personer som satt fengslet, først og fremst sjøfolk, misjonærer og folk i sivile yrker i tillegg til ordinære krigsfanger. Billighetserstatninger, som den tidligere sosialministeren har signalisert, er ingen god løsning for norske fanger som ble påført umenneskelige lidelser i japansk fangenskap, ei heller vil dette være en verdig ordning for personer som opplevde grusomheter og overgrep under krigen. På en frihetskonferanse i San Francisco i 1951 gav Norge sammen med en rekke andre nasjoner avkall på alle former for krigserstatning fra japanerne. Det er blitt stilt flere spørsmål om hvorfor man var så ettergivende overfor japanere i motsetning til andre under krigsoppgjørene. Spørsmålene står fortsatt ubesvart av en eller annen merkelig grunn. For å illustrere fangenes harde opplevelser kan filmen med tittelen «Broen over Kwai» anbefales. Mange nordmenns forhold i leirene var slett ikke bedre enn det som fremstilles i denne filmen. Da man kom i fangenskap, begynte først krigen for å overleve for de fleste av dem som satt i japansk fangenskap. Noen fikk lønn for tiden i fangenskapet, men ingen har fått noe for tort og svie. De fleste i fangenskap var ikke vervede soldater, og har ikke fått noen form for kompensasjon eller øvrige erstatninger. Derfor er det gledelig at en enstemmig komite synes å ville rette opp skjevheten, og at en form for erstatning bør komme. Krigsfangene i japansk fangenskap bør i hvert fall i år 2000 kunne stole på at norske politikere vil gi en eller annen form for erstatning.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Saksordfører Hernæs" argumentasjon – og for den saks skyld også andres – for å avvise forslaget er for meg helt ubegripelig. Han mener at de forhold som Fremskrittspartiet her tar fram i sitt forslag, er dekket via stortingsmeldinger. Da vil jeg spørre saksordføreren: Hvor eksakt er det dekket? Jeg har ikke funnet noe. Etter drøye 20 år har de norske FN-soldater pakket sitt utstyr og forlatt Sør-Libanon. Siden april 1978 har Norge på oppdrag av FN opprettholdt et militært nærvær i Sør-Libanon. Hensikten har hele tiden vært å overvåke oppfyllelsen av Sikkerhetsrådets resolusjon 425. Det vil være riktig å hevde at sikkerheten i området de 20 årene det dreier seg om, har vært bedre enn den ville ha vært uten FN-styrkenes nærvær. Men prisen er blitt høy, noe som også norske politikere av i dag må innrømme, skulle man tro. De offisielle tall viser at 21 norske kvinner og menn har mistet livet under tjeneste i Libanon i løpet av disse årene, og mer enn 80 er blitt skadet i større eller mindre grad. I tillegg kommer et antall soldater som har pådratt seg psykiske senskader. Disse soldatene, som man ifølge Forsvarets stressmestringsteam antar utgjør rundt 5 pst. av de totale internasjonale styrkene, vil komme til å slite med sine problemer i fremtiden, det være seg som et personlig problem for den enkelte eller for den saks skyld for dennes familie for øvrig. Da den norske regjering i 1978 vedtok å stille styrker til disposisjon for en FN-operasjon i Sør-Libanon, var Forsvaret som en novise å regne i slike situasjoner. Det meste måtte læres underveis, og det var neppe til å unngå at enkelte feil ble begått også før 1990. For eksempel manglet de norske offiserene kunnskap om lokale forhold, noe som gav seg utslag i alvorlige episoder i de første årene. Ulike trusler om fare for livet og dertil hørende traumatiske opplevelser i Libanon ødelegger den enkelte soldats liv. På dette området sliter man med å få erstatning for yrkesskade. Dersom man hadde fått knust en arm, ville erstatning blitt utbetalt etter bare få måneder. Men hvis situasjonen er den at en har blitt truet med et ladd våpen mot tinningen, hjemler ikke det noen form for erstatning? Statens Pensjonskasse nekter personer – soldater – yrkesskadeerstatning ved slike forhold, eller episoder, som her er nevnt. Noen har grunnet spesielle opplevelser utviklet såkalt posttraumatisk stressyndrom og kan faktisk ikke fungere i arbeidslivet. Men loven i dag dekker ikke belastningsskader, og det er dette Fremskrittspartiet vil endre på. Soldater med psykiske skader må ha mulighet til å få erstatning – også dem det gjelder som ikke kom inn under ordningen før 1990. I 1999 dreide det seg om ca. 15 soldater, men det er sikkert noen mørketall her som ikke kommer til overflaten. Selv om FN-personell må regne med et høyt spenningsnivå, må det være ordninger som dekker psykiske lidelser som er forårsaket av blind vold. Det er beklagelig at ingen andre partier vil innrømme dette forhold.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2000-04-13:
Selv om komiteen avviser dette forslaget, fortjener forslagsstillerne å bli tatt på alvor når det gjelder intensjonen bak forslaget. Jeg leser i begrunnelsen at man for det første konstaterer at Norge får et økende behov for arbeidskraft for å fylle ledige stillinger, og det er helt riktig. For det andre tar forslagsstillerne opp det faktum at dagens innvandringspolitikk har som et slags utgangspunkt at det er uønsket med innvandring fra personer utenfor EØS-området, unntatt der vi selv etterspør dem. Disse to utgangspunktene er verdifulle og noe Høyre kan slutte seg til. Men det er løsningen på disse to utfordringene som er problemet, nemlig å velge en ordning med tilfeldige innvandringskvoter og en lotteriform. Jeg synes det mest problematiske med denne måten å gjøre det på, er selve synet på en innvandrers arbeidskraft som ressurs. Når vi gjør det om til en slags lotteriform der vi påtar oss å dele ut lodd til den heldige vinner, er det på en måte vi som er rause og deler ut, og noen som er heldige og får. Virkeligheten er jo stikk motsatt. Vi har et grunnleggende behov for kompetanse fra mennesker på ulike områder, og fra ulike deler av verden, og det er vi som er heldige, hvis de tar sin ressurs og kommer til Norge og bruker den. Det gjør at jeg ikke kan støtte opp om selve forslaget, rett og slett på grunn av en grunnleggende uenighet omkring synet på dem som kommer hit som ressurs. Fremtidens utfordring vil rett og slett være at alle land konkurrerer om arbeidskraften, og det å lage rammebetingelser som gjør at ulike mennesker fra ulike land og verdensdeler virkelig ønsker å komme til Norge og bidra, blir like viktig som gårsdagens utfordringer med å lage andre typer rammebetingelser for næringslivet. Det gjør at Høyre har hatt det prinsipielle utgangspunkt at alle som selv skaffer seg jobb i Norge, og som er sikret underhold og bolig, bør få lov til å komme hit og hjelpe til med å bygge landet sammen med oss som bor her fra før. Ethvert menneske som kan forsørge seg selv og sin husholdning, er et positivt tilskudd til samfunnet, og det bør møtes med en åpen holdning. Vi hadde en debatt om dette den 7. mars, og det er ikke lenge siden. Da hadde Høyre et forslag som verken fikk SVs eller Venstres støtte. SV begrunnet det litt åpent med at de faktisk ikke sitter i komiteen og ikke alltid rekker å gå like dypt ned i de detaljene som komiteen befatter seg med, og det har jeg stor forståelse for. Men jeg vil minne om at da Stortinget den 6. juni 1997 behandlet dette temaet, var både sentrum og SV forslagsstillere bak et forslag som lignet svært mye på det forslaget Høyre har fremmet i dag. Så min oppfordring til SV og Venstre er at jeg håper at de når deres eget forslag blir stemt ned, i hvert fall subsidiært kan gi sin tilslutning til Høyres forslag, fordi vi langt på vei har det samme utgangspunkt i synet på utenlandsk arbeidskraft som ressurs. Og med disse ord vil jeg ta opp Høyres forslag.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-04-13:
Dette er jo blitt en typisk debatt: Fremskrittspartiet prøver å latterliggjøre dette ved å understreke dette med lotteri og spill. Poenget er å åpne for en økt innvandring for å skape et flerkulturelt samfunn og gi større rom for at flere kan få anledning til å komme til Norge og bosette seg her og også få norsk statsborgerskap. Som alle vet, har ikke SV sugd dette av eget bryst; dette er jo et system som er utprøvd andre steder. Om modellen er god, kan vi selvsagt diskutere, og vi kan ønske å finne bedre modeller, men dette er en modell som er utprøvd, et system som er utprøvd, bl.a., som alle kjenner til, i USA. Så kan man diskutere om dette fungerer godt nok. Men i alle fall har det gjort at man i USA har tatt imot innvandrere fra en del land som man ellers sannsynligvis ikke ville ha tatt imot innvandrere fra, og åpnet for økt innvandring. Og det var det som var poenget med dette forslaget og et viktig moment for oss. Det er grunn til å være bekymret når spesielt Arbeiderpartiet understreker dette med arbeidsinnvandring og behovet for arbeidskraft og setter dette forslaget opp mot det at vi har arbeidsledighet i Norge. Er det noe som er med på å fremelske rasisme, så er det nettopp den type argumentasjon der man trekker frem at vi fortsatt har arbeidsledighet – og vi har ganske stor arbeidsledighet i Norge – og setter det opp imot en økt innvandring og det at vi tar imot asylsøkere i Norge. Dette er altså med på å fremelske den rasismen som vi ikke ønsker skal fremelskes, og som da blir god mat for visse partier her i Stortinget. Og vi beklager at Arbeiderpartiet spesielt trekker frem dette som et viktig signal og i liten grad diskuterer det som egentlig er noe av intensjonen med forslaget, å åpne for økt innvandring for på den måten å stimulere til et flerkulturelt samfunn.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Jeg satt og tenkte på at hvis det var Fremskrittspartiet som hadde foreslått at vi skulle ha et lotteri, et statlig spill, der innsatsen ikke skulle være høye pengepremier, men varig opphold i Norge, tror jeg reaksjonen i denne salen hadde vært en helt annen. Men når det er andre partier som foreslår slike ting, blir det liksom godtatt, og da er det greit. Fra Fremskrittspartiets side synes vi det er avgjørende viktig at vi i Norge åpner opp for folk som har kompetanse som vi ikke har i Norge. Det er klart at vi som et lite land befolkningsmessig sett har behov for det. Men vi mener at det er tilstrekkelig at vi holder oss til de nordiske landene og innenfor EØS-området. Hvis ikke det skal være tilstrekkelig, er det klart at spørsmålet om lønn og å legge forholdene til rette for den arbeidskraften en vil ha, medfører at næringslivet helt sikkert vil se på de rammevilkårene som de vil gi den kompetansen de har. Det er klart at her har vi en utfordring. Det forslaget som vi har her i dag, anser ikke vi fra Fremskrittspartiet er noen løsning på de utfordringene som næringslivet og det norske samfunnet har når det gjelder spisskompetanse. Vi vil vise til den diskusjonen og debatten vi har hatt før på dette området. Det er gledelig at aktører også innenfor arbeidslivet synes at det ikke er noe galt i at Fremskrittspartiet påpeker at vi har et stort ansvar overfor våre egne borgere som ikke er i arbeid i dag, og at vi også tar et ansvar overfor dem som har bidratt til verdiskaping her i landet, ved at vi stoler på dem og legger rammevilkårene til rette for at de kan få den arbeidskraften som de har behov for. Derfor er det iallfall gledelig at spillegalskapen i Arbeiderpartiet og Høyre i denne saken ikke er på det nivået som den er i mellompartiene, som i sammenheng med alle andre forslag når det gjelder spill, og spesielt statlige spill, har vært meget skeptiske og har advart mot det. Det er iallfall blitt fastslått gjennom behandlingen i dag at det forslaget og det initiativet som er kommet, blir det ikke noe av. Da får vi holde oss til lover og regler, og når det gjelder å dekke behovet for kompetanse og arbeidskraft, må vi holde oss til normale forordninger, som gjør at næringslivet får det det trenger.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Jeg er virkelig stolt over mine kolleger fra andre parti. Jeg er virkelig stolt over saksordføreren som har gjort et så grundig arbeid som han har gjort, og ikke kjøpt alle argumentene som er kommet fra departementet, med den historikken som denne saken har. Jeg syns det er gledelig at Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og – går jeg ut fra – Venstre, som ikke er representert i justiskomiteen, vil støtte opp om den enstemmige innstillingen som justiskomiteen har kommet fram til. Det skulle bare mangle at ikke en nasjon som Norge tar dette på alvor. Det var rundt 900 nordmenn som levde i et helvete i japansk fangenskap. Historikken viser at ofte var det verre der enn det var i andre konsentrasjonsleirer, så jeg syns det er et godt vedtak Stortinget kommer til å gjøre i dag. Men det er ett spørsmål som ikke er avklart i innstillingen, men som jeg er litt opptatt av og gjerne vil høre justisministerens vurdering av. Saksordfører Hernæs sa at fremdriften måtte gå raskt i denne saken. Det synspunktet deler jeg fullt og helt, og det tror jeg hele Stortinget også gjør. Men i kjølvannet av innstillingen som er kommet fra justiskomiteen, har det kommet en rekke spørsmål som: Hva med barna til personer som har sittet i japansk fangenskap? Hva med enkene? Og da tar jeg det som en selvfølge at justisministeren og de som følger opp dette arbeidet videre, benytter den samme ordningen når det gjelder de etterlatte etter personer som har sittet i japansk fangenskap, som det man har gjort for andre oppgjør med hensyn til den uretten som er blitt begått mot norske borgere, som i ettertid etter lange forhandlinger og etter masse strev og store lidelser har fått krigspensjon eller andre ting. Mitt ønske er at vi kan videreføre det gode samarbeidet vi har hatt i denne saken, og at justisministeren kan bekrefte at hun kommer raskt tilbake til Stortinget med forslag til en ordning, at hun også ser på dette med de etterlatte, og at vi baserer oss på den normale måten å gjøre dette på.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Det var en taus forsamling, en veldig taus forsamling. Medmennesket og representanten Odd Einar Dørum er bak i salen. Jeg hadde ventet at når Venstre ikke har noen representant i komiteen, så hadde han i hvert fall tatt ordet som tidligere justisminister i en slik viktig prinsipiell sak for enkeltindividet og enkeltmennesket. Men der følger ikke Venstre opp det de sier i festtaler. Høyre og ordfører for saken, Bjørn Hernæs, har ikke redegjort for de utfordringene han har fått i spørsmålene. Hva vil Høyre gjøre overfor disse hederskvinner og -menn som er kommet opp i en vanskelig livssituasjon, som har problemer, og som har gjort en innsats for kongeriket? Arbeiderpartiet finner det ikke verdt å ta ordet i saken. Og Kristelig Folkeparti, som skal verne om det gode, de kristne grunnverdiene, og snakker om menneskeverdet – hvilken respekt for menneskeverdet er det Kristelig Folkeparti utviser her overfor disse personene? Ingen. Og det er betegnende for diskusjonen og debatten. Jeg hadde håpet at enkelte andre i hvert fall kunne strekke sine hender, ikke mot himmelen, men mot presidenten og be om ordet for å redegjøre fra Stortingets talerstol for hvorfor de har det standpunktet de har i saken, og ikke glemme disse personene på den måten som de gjør.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Jeg kan forsikre at innstillingen er finlest – på kryss og tvers. Vi fra Fremskrittspartiet mener at de innspillene som er kommet fra de personene som dette angår, ikke er tatt på alvor. Det er tross alt fra Stortingets talerstol en skal redegjøre for hva de enkelte partier mener. Selv om innstillingen sier noe, så oppfattet jeg ikke at det var vilje i tilstrekkelig grad til å imøtekomme kravet fra Fremskrittspartiet. Men jeg konstaterer nå at representanten og saksordfører Bjørn Hernæs mente at her lå det en løsning. Slik jeg tolker resten av komiteen, som er tause, og det som saksordføreren har sagt, ser jeg fram til en rask behandling av denne saken, slik justisministeren forsikret om i den forrige saken vi behandlet, om de som satt i japansk fangenskap. Så da kan vi alt i alt si oss fornøyd med denne diskusjonen og debatten.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Forslaget om å utrede en ordning med fastsatt arbeidsinnvandringskvote hvert år ble som kjent ikke bifalt av min forgjenger som justisminister. Også jeg mener at en slik ordning synes tilstrekkelig utredet i den allerede omtalte rapport fra en interdepartemental arbeidsgruppe. Jeg er også enig med min forgjenger og Stortingets flertall i at det ikke bør settes i verk slike tiltak, iallfall ikke på det nåværende tidspunkt. Jeg kan også slutte meg til de synspunkter som er gjort gjeldende fra representanter for komiteens flertall, og det gjelder med hensyn til respekt for intensjonene bak forslaget og ikke minst det faktum at Stortinget nylig har vedtatt endringer i innvandringsreguleringsbestemmelsene. Det er endringer som vil kunne avhjelpe det arbeidskraftbehov som bl.a. representanten Vihovde viste til. Når jeg nå bad om ordet, var det imidlertid spesielt for å understreke at departementet og Regjeringen fortsatt vil følge med på arbeidsmarkedet med hensyn til om det er et arbeidskraftbehov som bør dekkes med utenlandsk arbeidskraft, og som det ikke er hjemmel til å innvilge tillatelse til i dag. Og dersom det skulle synes å være tilfellet, vil det bli utarbeidet og sendt på høring forslag til en eller flere nye innvandringsregulerende bestemmelser i forskriften. Med andre ord: Vi vil følge opp det som for så vidt ligger i forslaget fra Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, men på den annen side er det mulig at det ikke er lett å gi tilbakemelding og foreta den vurderingen såpass tidlig, fordi de nye innvandringsregulerende bestemmelsene er, som kjent, iverksatt delvis 1. april og vil delvis bli iverksatt pr. 1. mai. Men skulle det oppstå behov for tiltak som faller utenfor de hovedprinsippene for regulering av innvandring som gjelder i dag, skal jeg forsikre om at en slik problemstilling vil bli forelagt for Stortinget.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Jeg ble stilt tre spørsmål av representanten Kleppe som jeg skal forsøke å svare på. På det første spørsmålet er svaret ja. Vi skal vurdere alternative erstatningsordninger og komme tilbake så raskt vi klarer. Til det andre spørsmålet: Vi må selvfølgelig vurdere situasjonen for de etterlatte. Når man ser på alternative erstatningsordninger, må spørsmålet om etterlatte av ulik type inngå i vurderingen. Det skal vi ta med oss. Til det tredje: Det er naturlig å ta utgangspunkt i sammenliknbare ordninger, men selvfølgelig samtidig ta hensyn til det som eventuelt er av ulikheter. Og da er det i hvert fall nærliggende å se på jødebo-oppgjøret, oppgjøret etter tysk fangenskap – som jo var litt annerledes, bl.a. ved at det kom fra den tyske stat – men samtidig også se på hvilke eventuelle konsekvenser utbetalingen av fangenskapslønn og utbetalingene fra Nortraship-fondet bør ha i denne saken. Med andre ord, vi kommer tilbake til saken.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-04-13:
Det er lenge siden annen verdenskrig sluttet, og jeg tror ikke det kommer til å bli oppfattet av historien som de mest ærefulle deler av vår etterkrigstid at vi ikke har klart å gjøre opp for de skader som ble påført norske borgere for mer enn 60 år siden. Bakgrunnen for saken er den fred som Norge, sammen med de allierte, sluttet med Japan den 8. september 1951, da Norge og de allierte fraskrev seg retten til erstatning. Det foreligger derfor ikke noe folkerettslig grunnlag for at den norske stat skal kunne reise krav om erstatning på vegne av tidligere norske krigsfanger i japansk fangenskap. Riktignok er det slik at etter norsk oppfatning hindrer ikke dette enkeltpersoner i å reise slik sak, men dette er et standpunkt som ikke deles av f.eks. det amerikanske utenriksdepartementet. De forsøk som er blitt gjort på å reise slike erstatningssaker fra borgere fra USA, England, Australia og New Zealand – som altså var med i fredsavtalen sammen med Norge – er blitt avvist av japanske domstoler med henvisning til fredsavtalen. Komiteen antar derfor, siden de har liten utsikt til å lykkes, at det vil være urimelig å be norske statsborgere foreta slike søksmål. Under behandlingen av denne saken har vi fått ganske sterke meldinger om at de lidelsene de norske fangene i japansk krigsfangenskap måtte gjennomgå, neppe stod tilbake for lidelsene til krigsfangene blant andre krigførende parter. For å sette størrelsen litt i relieff var det i henhold til den krigserstatning vi fikk fra den daværende Forbundsrepublikken Tyskland, 2 529 fanger som fikk erstatning på grunnlag av den avtalen, mens vi antar det kan dreie seg om ca. 900 fanger i japansk krigsfangenskap. Komiteen har kommet til at dette ikke er et helt oversiktlig område. Det hører med i bildet at saken en rekke ganger i årene etter krigen er sendt mellom forskjellige departementer og etater. Komiteen har derfor kommet frem til at vi vil be Regjeringen foreta det nødvendige utredningsarbeid med sikte på å finne frem til en erstatningsordning for disse fangene. Jeg går ut fra at det er unødvendig å si at denne utredningen, hvis den skal ha noen hensikt, bør komme ikke bare raskt, men meget raskt.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-04-13:
Yrkesskadeforsikringsloven pålegger Forsvaret å yte erstatning til arbeidstagere som faller inn under loven. Som bekjent gjelder den fra 1. januar 1990. Den forrige justisministeren har opplyst at det bare var et begrenset antall aktuelle personer som deltok i fredsoperasjoner før denne tiden, og at erstatningsordninger for denne gruppen bør kunne ordnes på ex-gratia-grunnlag eller lignende. Flertallet i justiskomiteen går ut fra at departementet vil ta et initiativ for å få en ordning etter de ordningene som de selv anbefaler. Flertallet, alle partiene unntatt Fremskrittspartiet, henviser også til St.meld. nr. 38 for 1998-99 Tilpasning av Forsvaret til deltagelse i internasjonale operasjoner – som for øvrig ble behandlet i Stortinget tidligere i dag – og til St.meld. nr. 18 Om Norges deltagelse i internasjonalt politisamarbeid. Justiskomiteens flertall viser til de store utfordringene disse meldingene legger opp til for hele statsforvaltningen når det gjelder disse spørsmålene, og antar at Regjeringen vil måtte komme tilbake til Stortinget med en vurdering av disse spørsmålene. På denne bakgrunn og med henvisning til at et tilsvarende forslag er behandlet og avvist av Stortinget for kort tid siden, vil flertallet foreslå at forslaget ikke bifalles.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-04-13:
Jeg føler at den overstrømmende rosen som ble meg til del tidligere i dag, er blitt noe avbleket. Jeg skal svare representanten Kleppe. Han har oppnådd at jeg er kommet opp på talerstolen. Jeg skal gjøre det på den måten at jeg vil henvise ham til representanten Nesviks innlegg, forut for hans eget, hvor Nesvik sa at han respekterte at andre representanter i denne salen mente at man kunne oppnå det samme med andre metoder enn de groteske overdrivelsene som vi nå hører fra Fremskrittspartiets talere, og som overhodet ikke avspeiler seg i merknadene fra Fremskrittspartiets representanter i innstillingen.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Innledningsvis vil jeg få lov til å gi ros til justiskomiteen og saksordføreren for det som har blitt gjort i denne saken. Det ser endelig ut til at vi kan få et gledelig utfall når det gjelder at man nå endelig er villig til å gi en form for kompensasjon til de personene som er blitt utsatt for de grusomhetene de har blitt ved å sitte i japanske fangeleirer under krigen. Jeg håper at når Regjeringen legger fram en sak om dette temaet, at vi ikke nok en gang får se at norsk etterkrigshistorie får et uheldig utfall for dem som har blitt rammet i bl.a. disse fangeleirene. Jeg håper at når saken kommer tilbake hit, så er det i en slik form at vi virkelig kan si at nå vil vi prøve å rette opp en del i forhold til disse lidelsene. Vi kan aldri reparere de skadene som disse personene er blitt påført, men vi kan i hvert fall ved å gi en kompensasjon og en erstatning si til disse personene: Ja, vi i Stortinget bryr oss også med hensyn til det dere har blitt utsatt for. Ja, vi er villig til å prøve å rette opp en del av det som har skjedd, men dessverre kan vi ikke rette opp noe i forhold til de psykiske skadene dere har fått. Vi kan ikke rette opp noe i forhold til det faktum at barn av personer som satt i japanske fangeleirer, har måttet leve med at foreldre, far eller mor, har hatt store psykiske problemer under hele deres oppvekst, og man har tapt veldig på det. Vi kan heller ikke rette opp noe i forhold til det faktum at gjenlevende ektefelle også har levd sammen med en person som har vært utsatt for disse grusomhetene. Men vi kan i hvert fall si til de personene at vi vil gjøre vårt beste for å gi en viss form for kompensasjon, slik at vi ikke løper vekk fra ansvaret vårt. Jeg håper at justisministeren ikke går for den enkle løsningen i denne saken og sier at dette er en sak for Billighetserstatningsutvalget. Jeg håper at man virkelig nå gjør et annet grep i denne saken og gir en form for erstatning til den enkelte som har vært utsatt for dette, og også eventuelt til barn av vedkommende, et steg ned på familiestigen, eller til gjenlevende ektefelle. Billighetserstatning er ingen løsning i så henseende, for det gis kun til personer som lever, og vil ikke gå til barn eller til ektefelle. Det er veldig viktig at vi har for oss akkurat dette med hensyn til erstatningen i denne saken. Jeg håper derfor at vi får saken raskt tilbake igjen, at dette nå blir rettet opp, og at det blir gitt en kompensasjon til disse personene som har vært utsatt for slike grusomheter som vi i denne sal ikke kan forestille oss.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Tidligere i dag har det vært debattert rundt Norge og Norges stilling når det gjelder fredsbevarende operasjoner i utlandet. I den forbindelse la man veldig stor vekt på at Norge skal gi sitt bidrag til de internasjonale operasjonene. Og jeg er helt enig. Vi skal gjøre det. Men jeg synes også vi må tenke oss litt om i forhold til hvordan vi har behandlet våre tidligere soldater som har vært ute i slik tjeneste. Det er viktig at vi prøver å sette oss litt inn i den situasjonen som møtte disse soldatene som kom ned til Libanon i de første kontingentene. Jeg tror ikke noen i denne salen, kanskje bortsett fra dem som har tjenestegjort i Libanon, kan sette seg inn i hvordan det er å oppleve at kulene hviner rundt hodet på en, hvordan det er å se kompisene gå på landminer og få revet av seg beina, hvordan det er stadig å oppleve det presset at man når som helst kan bli beskutt. Jeg tror det er veldig viktig at vi tar et oppgjør med oss selv fordi vi egentlig har glemt disse soldatene etter de har kommet tilbake til Norge – for det er faktisk det vi har gjort. Vi har i dag veldig stor fokusering på personer med psykiske lidelser, og endelig har vi begynt å gripe fatt i dette. Da disse soldatene kom tilbake fra Libanon etter de første kontingentene, var det ikke den oppmerksomheten rundt psykiske lidelser som det er i dag. Og vi har faktisk en rekke episoder der vi ser senvirkninger av de opplevelsene man har hatt. Jeg vil utfordre statsråden. Selv om Stortinget i dag dessverre går til det skritt å stemme ned det løsningsforslaget som Fremskrittspartiet har lagt på bordet, håper jeg likevel at statsråden, når hun kommer tilbake til sitt kontor, vil sette seg inn i disse problemstillingene på en skikkelig måte – for det tror jeg statsråden vil gjøre. Og jeg håper at man i hvert fall vil sette seg godt inn i saken og vurdere om det da kan være andre måter å løse denne problemstillingen på. For det virker for meg som det kanskje ikke nødvendigvis er ansvarsfraskrivelse som skjer i denne salen, men at man kanskje er uenig i selve måten å løse det på. Det respekterer jeg. Men da håper jeg også at flertallet i denne sal, sammen med statsråden, har en alternativ måte å løse dette på, som kan bli forelagt Stortinget, slik at dette kapittelet også kan lukkes for norske fredsbevarende styrker på en skikkelig måte, og vise at vi tar vare på dem som vi sender ut, og som gjør en jobb for Norge, på en skikkelig og oversiktlig måte.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Denne saken viser at dugnadsånden når det gjelder å ha omsorg for andre mennesker, fortsatt er levende. Det må være en lettelse og en glede for de menneskene dette gjelder, at ikke bare får denne saken et meget positivt utfall, men den er også enstemmig. Det har de fortjent. Fangene har hatt store både fysiske og psykiske lidelser gjennom sitt fangenskap. Dernest har manglende oppfølging og følelsen av å være glemt vært et psykisk tilleggsonde. Ikke minst må det ha vært vanskelig for denne gruppen å ha blitt holdt utenfor i 1959, da Fleischer-utvalgets innstilling førte til at en enstemmig sosialkomite gikk inn for å tilkjenne tysklandsfangene erstatning. Likeledes da en midlertidig lov av 2. august 1946 slo fast at det skulle betales lønn til norske sjømenn i fangenskap som hadde seilt på norske skip, og senere billighetserstatning til sjøfolk som var tatt til fange etter å ha seilt på fremmede lands skip, etter midlertidig lov av 18. juni 1948. Men dette hjalp ikke de to andre kategoriene av fanger, nemlig misjonærer og folk i sivile yrker. Det er en glede og en lettelse at komiteen nå går inn for at de enkelte fangene blir behandlet mest mulig likt ved at forslaget innebærer at Regjeringen nå skal vurdere forskjellige erstatningsordninger som en kompensasjon for de lidelser norske statsborgere hadde i japansk fangenskap under siste verdenskrig, og som flere andre talere har påpekt.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
La meg først få uttrykke en enorm skuffelse over at de andre partiene ikke følger opp i denne saken. Hvis en ser tilbake på den forrige saken som ble behandlet, vil en se at det var stor enighet i komiteen, og alle innså hvor belastende det var for de soldatene som var i japansk fangeleir. Og nå setter en på en måte bare en strek over alle våre – den gangen unge – soldater som fikk belastningsskader i Libanon. Man kan gjerne prøve å overskygge alvoret i det som lå i å ha FN-tjeneste i Libanon. Jeg tjenestegjorde i 1986, i kontingent 17, og da var det rolige forhold der. Men likevel, også i den kontingenten var det enkelte traumatiske opplevelser for mine kolleger, som bl.a. medførte at de ble sendt hjem på grunn av psykiske skader. Det var også episoder i den perioden, der norske soldater ble drept; de gikk på landminer under patrulje. Det var også episoder den gangen, der soldater mistet sine bein fordi de gikk på landminer under patrulje. Det var også episoder den gangen, der de stod på post og ble pulverisert med salve etter salve fra uromomenter i Sør-Libanon. Og at det ikke er noen flere i Det norske storting som forstår at dette har vært belastende for den ungdommen, for de soldatene, som vi sendte den gangen, og som var pur unge – de ble nedsendt før de hadde avtjent førstegangstjeneste – synes jeg er et paradoks. Det må jeg virkelig få lov til å si. Og det er helt riktig som min kollega Stang sier, at kunnskapen den gangen – i 1978, 1979 og 1980 – om det å sende soldater ut i krig, var lik null. Jeg vil anbefale dem som stemmer nei her i dag, å reise til Ebel es Saqi, så vil de se minnetavlene med de flotte ordene som er satt opp over norske soldater som har falt i tjeneste i Libanon. Der har de på en måte anerkjent det, men i Det norske storting skal vi altså ikke gjøre det. Jeg må få lov til å si: Jeg blir skamfull på vegne av det norske parlamentet.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-06-05:
Jeg må si at jeg som saksordfører for denne saken blir litt forundret etter hvert. Nå er det jo blitt en debatt om revidert nasjonalbudsjett. En veldig positiv innstilling til det forslaget som SV har fremmet her, og som hele komiteen stod bak, er faktisk blitt en debatt om å fortelle hvor flinke de forskjellige partiene er når det gjelder de innstrammingene de skal foreta i revidert nasjonalbudsjett. For når Høyre sier at hvis vi går med på å kutte ut ungdomsreformen i utjevningsmeldingen og lar være å sette i verk tiltak i verftsindustrien på Vestlandet og slike ting, så kan de godt være med på at det ikke kuttes i revidert nasjonalbudsjett i forbindelse med det som gjelder mottak og asylsøkere og slikt, så blir det litt vanskelig. Jeg er skuffet over at vi er kommet inn på det sporet, for dette var faktisk positivt i utgangspunktet. De anmodninger som statsråden er kommet med her, om at vi finner midler til å gjennomføre det som en samlet komite er enig om, synes jeg er bra. Når det gjelder Lodve Solholm og regnskap, vil jeg bare presisere at fra Arbeiderpartiets og min side var det ikke snakk om noe regnskap, slik Lodve Solholm betegner det. Det han ikke sier, men som jeg formoder, er at hvis et regnskap, sett ut fra Fremskrittspartiets måte å se det på, skulle vise at kommunene har for lite penger, ville ikke Fremskrittspartiet være med på å øke disse midlene. De ville vel heller finne ut at regnskapet var for dyrt for kommunene, slik at de ikke skulle ta imot flyktninger. Det er jo det som er utgangspunktet for Solholm og Fremskrittspartiets regnskapspolitikk. Så jeg er litt skuffet over at vi er kommet inn på dette sporet, men jeg håper jo at vi kan finne de nødvendige midler som skal til, til det som komiteen positivt har innstilt på.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2000-06-05:
I innstillinga seier fleirtalet at ein håpar på ei raskare busetting av flyktningar i kommunane. Det som er hovudproblemet i så måte, er at det tek altfor lang tid å behandle asylsøknader. Når det tek opp mot seks månader, kanskje sju-åtte månader, å få eit svar, og så skal ein ha moglegheit til ei eventuell klage, vil jo det seie at ein kanskje sit opp mot to år i eit asylmottak før ein blir utplassert eller send heim til heimlandet sitt. Det er der Regjeringa bør sette inn litt ressursar, dersom ein vil sette inn ressursar. For å få dei tilstandane som no er på asylmottaka, under kontroll, bør Regjeringa sette inn tiltak for å få ei raskare handsaming av asylsøknadene. Det må kunne gå an å få gjort dette i løpet av to-tre månader, slik at folk slepp å vente, det vere seg på eit ja eller eit nei til opphald i Noreg. Ein annan ting som komiteen også seier, er at kommunane ikkje ser seg økonomisk i stand til å ta imot flyktningar. Nei, det er jo fordi ein sannsynlegvis ikkje har regulert integreringstilskotet, og at integreringa er mislykka. Framstegspartiet har heile tida sagt at staten bør overta det økonomiske ansvaret for flyktningar, innvandrarar og asylsøkjarar til dette landet, ikkje at det skal vere ein femårsregel. Det er ei nasjonal oppgåve som staten Noreg tek på seg på vegner av verdssamfunnet å ta imot flyktningar og asylsøkjarar. Og då bør det også vere staten si oppgåve å dekke dei utgiftene som kjem på staten Noreg for mottak av flyktningar og asylsøkjarar. På den måten er eg overtydd om at det òg ville ha vorte lagt litt meir arbeid i å få til ein betre integreringspolitikk enn i dag, slik at dei som då fekk opphald i Noreg, og arbeidsløyve, ville bli pressa litt hardare, og at det ville ha vorte stilt litt større krav til at dei måtte kome seg ut i lønna arbeid og stå på eigne bein, slik som dei fleste andre må gjere dersom dei er friske og arbeidsføre – det er sjølvsagt ein føresetnad. Men vi har hatt ein mislykka integreringspolitikk, det er det ikkje tvil om. Til og med saksordføraren var inne på det då han sa at tilstrøyminga av asylsøkjarar er så stor at det skapar store problem. Det er for så vidt kanskje også bakgrunnen for Dokument nr. 8-forslaget. Derfor er eg glad for at Framstegspartiet no også har fått gjennomslag for ein ting til i Stortinget når det gjeld integreringspolitikken, og det er at vi skal ha ein flyktning- og innvandrarrekneskap. Det ber no ein samla komite om at Regjeringa skal legge fram i samband med statsbudsjettet for 2001. Derfor er vi i Framstegspartiet særs godt nøgde med at vi har fått gjennomslag for tanken om at vi skal ha ein slik rekneskap som viser kva kostnader som ligg i det mottaket som er, slik at ikkje minst kommunane kan få dei rette overføringane frå staten når det gjeld dei utgiftene som kommunane vil ha med flyktningane og asylsøkjarane når dei kjem til Noreg.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2000-06-05:
Det er interessant å merke seg det som statsråden no seier, at ein skal ikkje «kingse» med ting kvart halvår. Det kunne vore freistande å nemne korleis Regjeringa har kingsa med refusjonsordninga for sjøfolk, som var ein rammeføresetnad som skulle ligge iallfall eit år, og så tek Regjeringa i revidert nasjonalbudsjett glatt vekk desse midlane, som for så vidt også er eit arbeidsmarknadstiltak for å få norske sjøfolk på norske båtar, og for å behalde norske reiarlag under norsk flagg. Då eg høyrde på statsråd Kosmo, fekk eg ei kjensle av at han gjennom dei såkalla rykta fekk ein høveleg sjanse til å skjule si eiga dugløyse når det gjeld å effektivisere og rasjonalisere. For ingen skal fortelje meg at det ikkje let seg gjere å effektivisere arbeidsmarknadsetaten når den i dag har like mange tilsette som den hadde for tre-fire år sidan, då det kanskje var opp mot 200 000 arbeidslause. Ingen skal fortelje meg at det ikkje der er eit potensial som også skulle kunne brukast innafor det området som vi her behandlar, nemleg asylsøkjarar med opphald i Noreg. Så må eg seie at eg har ikkje noko behov for å dekkje til Framstegspartiet sin innvandringspolitikk. Eg trur i så måte det er andre parti som har større behov for å dekkje til i forhold til sine eigne veljarar enn det Framstegspartiet har. Elles er det interessant å merke seg korleis alle parti – det er kanskje berre SV som manglar – begynner å ro og forklare kva dei meiner når heile komiteen ber om å få ein rekneskap på bordet der ein iallfall skal få sjå utgiftene som kommunane har i samband med innvandrings-, flyktning- og asylpolitikken. Nokre kallar det ikkje ein rekneskap med mindre ein tek med inntektene. Nokre seier at dette er ikkje nokon rekneskap. Nei, ein kan kalle det kva ein vil, men det som Framstegspartiet har bede om i ti år no, er å få tala på bordet slik at vi får sjå kva utgiftene er. Vi var ikkje dei som ivra mest når det gjaldt inntektene, men vi bad om å få sjå kva det kostar. Vi ville sjå kva det kosta, slik at kommunane skulle få eit reelt tilskot i forhold til dei utgiftene dei hadde. Men om ikkje inntektene er med, om det berre er ein halv rekneskap, så vil eg seie at det er iallfall eit steg i rett lei.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2000-06-05:
Det er korrekt at en samlet komite viser til vedtak i Budsjett-innst. S. nr. 5 og på denne bakgrunn forventer at «Regjeringen tar en grundig gjennomgang av kommunenes utgifter ved bosetting av flyktninger i statsbudsjettet for 2001, ut fra ønsket om å øke tempoet i bosettingen». Kristelig Folkeparti har ikke dermed gått inn på Fremskrittspartiets forslag om noe flyktningregnskap, bare slik at det er helt klinkende klart. Det er to vesensforskjellige ting sett med Kristelig Folkepartis øyne. Vi er glad for den behandling som Dokument nr. 8-forslaget har fått. En samlet komite er opptatt av at vi må gjøre noe med de problemene vi har opplevd i forbindelse med at altfor mange blir for lenge på mottakene. Vi deler, sammen med de andre, synet på at det er viktig at arbeidsmarkedsetaten går inn og både registrerer kompetanse, avklarer individuelle behov og gir informasjon og veiledning. Og sammen med en samlet komite ønsker vi å prioritere bruken av midlene til arbeidsmarkedstiltak til personer med oppholdstillatelse og dermed med generell adgang til arbeid i Norge. Men det er viktig, som også komiteen har understreket, at asylsøkere med midlertidig arbeidstillatelse omfattes av arbeidsmarkedsetatens virkemidler. Et flertall har da også sagt seg glad for at regelverket ikke er til hinder, men viser til den praksis at det dessverre er mange som blir sittende passive i mottak. På denne bakgrunn er det at Kristelig Folkeparti, sammen med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, mener en nå må iverksette strakstiltak og fremmer forslag om det: «Stortinget ber Regjeringen iverksette aktive tiltak og arbeid for asylsøkere og flyktninger som i størst mulig grad skal erstatte passive utbetalinger.» Ingen i komiteen ønsker slik passivitet. Vi har mange ganger tidligere i forbindelse med våre reiser besøkt asylmottak, sett på dette, hørt om dette og sagt at noe må gjøres. Derfor er det betimelig å fremme forslag om aktive tiltak nå. Jeg tar på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti opp forslag nr. 1.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2000-06-05:
Jeg er, i likhet med saksordføreren, både litt forundret og skuffet over at dette ser ut til å bli en noe annen debatt enn det burde blitt. Jeg synes statsråd Brustad klart har understreket og påpekt den uverdighet det er at vi har asylsøkere og flyktninger som sitter for lenge uten at vi gjør de nødvendige grepene. Da kunne kanskje ett av straks- og nå-tiltakene være at statsråd Kosmo sørget for å avkrefte de rykter han tydeligvis bygger på, og sørget for eksakt viten slik at vi kan diskutere den samme virkelighet, og ikke bare bli forespeilet at vi kanskje diskuterer forskjellig virkelighet. Det er nødvendig at arbeidsmarkedsetaten får klar beskjed om hvilke oppgaver de skal gjøre i forhold til asylmottakene våre, i forhold til de som sitter der og har behov for aktivitet. Jeg håper at saken får den positive vinkling som saksordføreren har lagt opp til, og som komiteen samlet har bedt om.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2000-06-05:
Komiteen har korte kommentarer. Etter at komiteen var ferdig, har Regjeringen lagt fram St.prp. nr. 79 Om samtykke til ratifikasjon av ILO-konvensjon nr. 182 av 17. juni 1999 om forbud mot og umiddelbare tiltak for å avskaffe de verste former for barnearbeid. I tillegg var det den 26. mai i dette hus en konferanse i forbindelse med tiårsmarkeringen av valgene i Burma. På den konferansen, ledet av representantene Blankenborg og Bondevik, deltok bl.a. Leif Lausund fra LO, som pekte på at på ILO-konferansen i juni 1999 tillot Burma seg å tilbakevise innholdet i rapporten fra undersøkelseskommisjonen, og at dette fikk både arbeidstakersiden og arbeidsgiversiden i ILO til i fellesskap å gå til det helt uvanlige skritt å foreslå å trekke all ILO-støtte til Burma, såfremt det ikke kunne kobles direkte til implementeringen av ILOs konvensjon nr. 29. Og dette var et forslag som fikk overveldende flertall. Lausund avsluttet sitt innlegg med følgende oppfordring: «Etter LOs vurdering bør den norske regjeringen ta initiativ til relativt raskt å få vurdert mulighetene for hvordan det internasjonale samfunn kan øke sanksjonene mot Burma. Det er en kjensgjerning at de sanksjonene som har vært iverksatt har vært svært begrenset og dermed hatt minimal betydning. Dette forholdet har også vært kritisert av demokratibevegelsen, hvor blant andre Aung San Suu Kyi har tatt til orde for økt press gjennom sanksjoner.» Lausund sa også: «Vi tror Norge kan spille en mer aktiv og nødvendig rolle gjennom et slikt initiativ.» Jeg vil anbefale at vi alle deltar i det arbeidet.