Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
For meg personlig har dette vært en tung uke. For det første mistet jeg min far på sykehjemmet søndag, og for det andre står jeg her i dag, da Stortinget skal behandle et omfattende forslag fra Fremskrittspartiet om å få på plass en fremdriftsplan for å sikre en valgfri og verdig eldreomsorg for alle. Det er et forslag jeg har arbeidet med i lang tid. Jeg har brukt min yrkeserfaring og min politiske erfaring gjennom 30 år. I tillegg har vi lagt vekt på alle innspill som Fremskrittspartiet har fått fra pasienter, pårørende, ansatte, ledere og folkevalgte, samt utallige oppslag i media om uheldige hendelser og uverdige forhold som har blitt avdekket i norsk eldreomsorg. Alt dette har konkretisert seg i det dokumentet hvor vi trekker frem 27 forslag til tiltak som Fremskrittspartiet mener kan bidra til en bedre eldreomsorg. Vi fremmet det i juni i fjor og har selv hatt et ønske om at helse- og omsorgskomiteen skulle bruke god tid på behandlingen, i håp om enighet om en del nødvendige grep for å gjøre eldreomsorgen bedre. Dessverre opplever vi at regjeringspartiene med et pennestrøk avviser alle våre forslag og erklærer dem døde og begravde. Dette gjør at også dette blir en trist dag. Jeg hadde håpet at regjeringspartiene hadde innsett at det ikke skinner av eldreomsorgen, og at de ville se på hva vi i fellesskap kunne gjøre. Regjeringspartiene er imidlertid seg selv nærmest. De hevder at de har gjort det som er nødvendig, i form av både lovverk og planer, at de bevilgningene de har gitt, er tilstrekkelig, og at nærmest det eneste som gjenstår, er å føre tilsyn med kommunene, slik at intensjonene i lovverket realiseres. Jeg er 100 pst. sikker på at jeg har mange med meg i dette landet som vet av egen erfaring, og som kommer til å erfare, at regjeringen tar feil. Der Fremskrittspartiet er opptatt av enkeltindividet, er regjeringspartiene opptatt av systemet. Det som er gledelig, er at vi har fått med oss Høyre og Kristelig Folkeparti på nesten halvparten av forslagene våre. Det lover godt for det som kan skje etter 2013. Ser vi på forslagene Fremskrittspartiet har fremmet, er det noen av dem som går på finansieringsansvaret. Vi har hatt en kontinuerlig debatt om feil og mangler i eldreomsorgen siden lov om kommunehelsetjenesten så dagens lys på 1980-tallet. Det burde være slik at alle landets borgere er sikret tilstrekkelig bistand til helse-, pleie- og omsorgstjenester når behovet oppstår, uansett hvor de bor i landet. Men et likeverdig tilbud er tydeligvis ikke et mål for regjeringen. Den er mer opptatt av å dyrke frem forskjellene mellom landets 429 kommuner, under henvisning til det lokale selvstyret. Situasjonen i eldreomsorgen og kritikken mot det kommunale tilbudet har ikke endret seg vesentlig på 30 år. En kontinuerlig underfinansiering av kommunal sektor i forhold til oppgavene kommunene er tillagt, samt gapet mellom de forventningene sentrale politikere skaper i sine valgløfter og det kommunene er i stand til å levere, skaper stor frustrasjon. Svarteperspillet fortsetter. I 1982 var Fremskrittspartiet alene om å si at sykehusene måtte bli statens ansvar, og at vi måtte få et stykkprisfinansieringssystem. Vi ville ha et overordnet, nasjonalt organ og pekte på et sykehusdirektorat. 20 år senere ble sykehusene statens ansvar. Vi fikk på plass innsatsstyrt finansiering, og i disse dager går debatten om et overordnet, nasjonalt organ som har ansvar for sykehusene. Så vi kan vel si at det går fremover skritt for skritt, men det går utrolig smått. På samme måte ser vi at vi nå er alene om å ønske oss statlig finansiering av kommunale helse- og omsorgstjenester. Vi har en slik finansiering av uførepensjon, sykepenger, arbeidsledighetstrygd og alderspensjon, men regjeringspartiene hevder at tilsvarende finansieringssystem er umulig når det gjelder syke eldre. Grunnen de fremholder, er at de eldre er så forskjellige. Vel, jeg har møtt mange uføre, sykmeldte, arbeidsledige og mange pensjonister. Jeg opplever ikke at de er så like, de heller. For meg er de alle unike enkeltindivider med ulike behov. Loven sier i dag at alle skal være sikret «nødvendig helsehjelp». Regjeringspartiene bruker det som argument og lener seg tilbake. Utfordringen ligger jo nettopp i at det er kommunene selv som foretar vurderingen og gir definisjonen av hva som er nødvendig helsehjelp. Vi vet jo at det er årsaken til at det ikke føres offisielle ventelister for sykehjemsplass, for kommunene bryter i realiteten loven hvis de mener en pasient har behov for sykehjemsplass og en slik plass ikke er ledig. Derfor får vi heller ikke det reelle behovet for sykehjemsplasser på bordet. Vi får ikke fleksible løsninger som sikrer at den enkelte syke, gamle får tilbud på beste effektive omsorgsnivå. Kommunen søker å tilby nødvendig helsehjelp på et lavere omsorgsnivå, vel vitende om at tilsynsmyndighetene ville påtalt forholdet om det hadde blitt kjent for dem. Men hvem tør vel klage når en går og venter og håper på å komme først i køen til neste ledige sykehjemsplass? Det oppleves ikke trygt å legge seg ut med den som har tildelingsmyndighet i en slik situasjon. Dette er en av de uverdighetene vi i Fremskrittspartiet vil ha slutt på med våre forslag her i dag, men regjeringspartiene vil at alt skal fortsette som før. Vi ønsker oss også et ris bak speilet for kommunene om at de som trenger sykehjemsplass og ikke får det, skal kunne få 1 000 kr dagen av kommunen, og at eldre som må dele rom mot sin vilje, skal betale halv pris. Dette er tiltak som kunne lagt press på kommunene til å oppfylle de løftene som hele ni helseministere har kommet med, men også her vil regjeringen bare fortsette som før. Fremskrittspartiet fremmer forslag om å foreta endringer i vederlagsforskriften, fordi vi ser at den kan få meget uheldige utslag, noe vi så i et oppslag i Dagsavisen, der man snakket om kommunalt ran og viste til en person som var nær ved å miste huset som konsekvens. Den 11. november i fjor sier helseministeren i svar til Fremskrittspartiets Bård Hoksrud at hun vil gjennomgå vederlagsforskriften. Ti dager senere nevnes ikke en slik gjennomgang med et ord, det vises bare til provenyberegninger. Tre uker senere, den 16. desember, vedtar regjeringen forskrift om egenandel for kommunale helse- og omsorgstjenester, og den gamle vederlagsforskriften er historie. Dette er for meg tegn på en regjering som ikke tar Stortinget på alvor. Dessverre vil også den nye forskriften føre til at personer risikerer å måtte gå fra sitt hjem, og jeg har allerede fått signaler på at utskrivningsklare minstepensjonister ikke har råd til å takke ja til opptreningstilbud på lokalmedisinsk senter, men må ta til takke med egentrening og bistand fra en gratis hjemmesykepleie. Men å fjerne slike usosiale utslag i vederlagsforskriften stemmer også regjeringspartiene imot. Arne Strand i Dagsavisen har bedt oss rope så høyt om dette at det høres helt bort til regjeringskvartalet. Jeg skal ikke rope her i salen, men jeg vil innstendig be statsråden og regjeringspartiene se på forslag nr. 1 en gang til. I innstillingen viser Fremskrittspartiet til at vi i 25 år gjennom ulike forskningsrapporter og dokumentasjoner har fått servert bevis på at nødvendig helsehjelp ikke ytes av kommunene, slik loven foreskriver. Eldre dopes ned og overmedisineres og påføres store bivirkninger. Gjennom 25 år har myndigheter uttrykt bekymring, regjeringen har hevdet at den har fokus på problemet. Men det hjelper lite bare å stå og glo, det må handling til. Når det viser seg at for dårlig legedekning og sykepleierdekning er vesentlige årsaker til disse alarmerende funnene, har Fremskrittspartiet foreslått innføring av bemanningsnormer for å sikre tilstrekkelig faglig kompetanse. Resultatet av regjeringens avvisning er at forskere og journalister fortsatt kan få sine sensasjonsoppslag. Taperne er igjen de syke eldre. Uverdigheten bare fortsetter med denne regjeringen. Kvalitetsforskriften og verdighetsgarantien er det som skal sikre rammene for omsorgen. Vi ser at disse forskriftene brytes hver eneste dag. Sykepleierforbundet har foretatt en undersøkelse som viser at rundt 40 pst. av rådmennene og ordførerne ikke har tilstrekkelig informasjon om kvaliteten på de helse- og omsorgstjenestene kommunen leverer til innbyggerne. Kommunepolitikerne vedtar budsjetter uten å vite hva som kreves i lov og forskrifter, og hva som faktisk leveres. Vi hører om kommuner som sier at lov og forskrifter er en målsetting de vil strekke seg etter, og vi hører om kommuner som setter lovverket på vent. Dette vil altså regjeringspartiene ikke ta tak i. De eldre blir skadelidende, og uverdigheten fortsetter. Det er deilig å være norsk i Danmark, heter det i reklamen. Fremskrittspartiet har vært flere ganger i Danmark, og vi opplever at Danmark har kommet mye lenger i å utvikle en god eldreomsorg enn det vi har her i landet, til tross for oljeformuen vår. Det hele går på tilnærmingen til det enkelte individ. Fremskrittspartiet har tidligere fremmet forslag om Lotte-modellen, og har innført den i flere kommuner hvor vi har kommet i posisjon. For ett år siden var vi også i Fredericia fordi vi hadde hørt om gode pasientforløp og om en modell som var en vinn-vinn-vinn-situasjon – for de eldre, for de ansatte og for kommunen. Vi møtte et system som tok den enkeltes behov på alvor. Kommunen satte inn omfattende tiltak med en gang det ble meldt om hjelpebehov. Hverdagsrehabilitering sto sentralt. Personalet gikk fra å være hjemmehjelpere til å bli hjemmetrenere, noe som medførte at behovet for institusjonsplass ble utsatt. Samtidig ble det understreket at de som hadde behov for sykehjemsplass, fikk det når behovet var der. Fremskrittspartiet fremmet altså forslag om dette i juni i fjor. Kommunalministeren var i Danmark et år etter og fikk også en positiv opplevelse. Navarsete sier rett ut i Aftenposten den 6. februar i år at «Norge ikke vil klare å håndtere eldrebølgen uten å følge etter danskene.(…) Vi må være ærlige. Jeg vet at det vil vekke debatt og at jeg vil få kritikk.» (…) Det er altså statsråden som er ansvarlig for tjenesteutøverne, som sier dette. Men dessverre er det ikke antydning til en slik erkjennelse fra Helsedepartementet eller regjeringspartienes medlemmer i helse- og omsorgskomiteen. En omstilling slik de har gjort i Danmark, krever langt mer enn at det kan gjøres av kommunene innenfor dagens rammer. Det må omstillingsmidler til. Men regjeringspartiene går imot. Regjeringspartienes manglende støtte til konstruktive forslag om å gjøre eldreomsorgen bedre gjør at vi dessverre også fremover vil se slike uverdige og umenneskelige oppslag som vi så på NRK Kveldsnytt tirsdag med tvangsflytting av en dødssyk mann i arbeiderpartistyrte Elverum. Med dette vil jeg ta opp forslagene Fremskrittspartiet fremmer alene eller sammen med andre.