Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-27:
Denne høsten har skapt stor usikkerhet hos mange, ikke usikkerhet om hvorvidt det ble et statsbudsjett eller hvordan forliket til sjuende og sist ble, men usikkerhet om hvorvidt det unormale været vi faktisk opplever, har sammenheng med menneskeskapte klimautslipp. Sammenhengende regn i månedsvis på Østlandet og stor skogbrannfare i Nordland i november sier alt om hvor unormale tilstandene faktisk er. Verden opplever klimaendringer som er mer uforutsigbare enn noensinne, med storm og flommer som ødelegger hjemmet og livsgrunnlaget for hundretusenvis av mennesker. Samtidig registrerer vi at Norge i klimaforhandlingene i Haag gjemte seg i skjørtene på USA og Japan, og at det ikke ble noen klimaavtale. Egeninteressen ble til sjuende og sist for sterk, særlig hos USA, men også hos Norge. Den var faktisk sterkere enn viljen til å bli enig. Alt dette er også bakteppe for finansdebatten, uten at det ser ut til å ha gjort spesielt inntrykk verken på forlikspartnerne eller partiene i denne salen. For det som i morgen kommer til å bli vedtatt, er miljøpolitikk i revers. Vi skal gi lettelser på 2,5 milliarder kr i drivstoffavgiftene, noe som vil medføre økte utslipp og økt bilbruk, det vil bety mer press på veinettet, særlig rundt de største byene, og det vil bety flere ulykker. Kort sagt: Det vil bli svært dårlig miljøpolitikk. Når man da i tillegg ikke satser på kollektivtrafikken, betyr det at vi beveger oss lenger unna de mål som er satt for Norge i Kyotoprotokollen, uansett om man ikke kom til enighet i Haag. Det betyr rett og slett en miljøpolitisk pause for Norge. SV er dessverre alene om å ta miljøpolitikken på alvor. De klimaendringene som nå skjer, rammer alle, også lastebileiere og Frp-ere som ikke liker at det eksisterer klimaproblemer, for det nytter altså ikke å gjemme hodet i sanden, eller – skal vi si – gjemme hodet i en bensintank og håpe at klimaet normaliserer seg. Den sjansen kan vi simpelthen ikke ta. Det krever noen tiltak, og SV anviser noen av dem. Det beste tiltaket hadde kanskje på kort sikt vært å ha nullsats på moms for kollektivtrafikk. Det ville ha vært en meget treffsikker måte å få opp investeringene innenfor linjenett og materiell på, og det ville ha vært en kraftig kime til inspirasjon for kollektivruteselskapene til å investere mer for å få bedre materiell. Men det vi også vil anvise, er noe vi har kalt resultatstyrt finansiering av kollektivtrafikken. Det betyr at man får mer penger dess flere passasjerer man er i stand til å frakte. Det betyr altså bonuspenger, det betyr at det rett og slett skal bli en kime for ruteselskapene til å frakte enda flere mennesker. Dette skal man også få betalt for gjennom Stortingets bevilgninger. Men det aller viktigste tiltaket som SV anviser, er å gå imot det som flertallet i salen går inn for, nemlig kuttet på bensinavgiftene. Bare dette kuttet er på 2,5 milliarder kr. Disse 2,5 milliarder kr kunne ha vært brukt på en helt annen måte til å møte de klimaproblemene som vi står overfor. Og disse klimaproblemene er ikke skapt av SV, eller funnet på av SV. Norge har grenseløse muligheter. For å sitere statsministeren er Norge mulighetenes samfunn. Vi har større økonomisk handlefrihet enn noe annet land og noen generasjon før oss. Kort sagt: Vi er et samfunn som flyter over av melk og honning, men vi misbruker de mulighetene vi har ved å la velferdsstaten gå på vann og brød. For det må jo være et paradoks for flere enn SV at de badebassengene som vi bygde på skolene rundt i landet i Etterkrigs-Norge, har vi i dag ikke råd til å ha oppvarmet vann i. Eller er det noen som tror at vi i dag hadde hatt råd til å bygge Bergensbanen, som i sin tid kostet omtrent et helt statsbudsjett? Er det noen som tror at Norge i 2000 eller 2001 hadde hatt råd til å bygge Bergensbanen? Mitt svar er nei, jeg tror ikke det hadde vært økonomisk ansvarlig. Men vår store økonomiske handlefrihet ønsker SV å bruke, og vi ønsker særlig å bruke den på fem viktige områder. Vi ønsker: en bærekraftig miljøpolitikk en massiv satsing på utdanning en rettferdig fordeling mellom folk i det norske samfunn, men ikke minst også mellom offentlig og privat sektor en sterkere satsing på internasjonal solidaritet en styrking av kommunenes økonomi Dette skaper vi rom for gjennom omfordeling, gjennom å øke statens inntekter og gjennom å bruke noe mer oljepenger enn det flertallet gjør. At SV vil bruke noe mer oljepenger, er rett og slett bare for å vise at det finnes et handlingsrom i økonomien. Det betyr at det finnes ingen hellig strek som sier at akkurat dette tallet kan vi bruke, og det tallet kan vi ikke bruke. Det er da en alternativ investering, ikke bare i utenlandske børser, men å investere i utdanning er en investering som for samfunnet i det lange løp vil kaste langt mer av seg enn mange andre måter vi kan investere våre penger på. Det å satse på utdanning er nødvendig av mange grunner, men ikke minst for å berede overgangen fra vår oljesmurte og oljeavhengige økonomi til det grønne kunnskapssamfunnet som vi skal leve av i framtiden. Å satse på utdanning og miljø er derfor den beste investering vårt samfunn kan gjøre for framtiden. I utdanningspolitikken er det særlig to hovedpilarer SV satser på. Den ene er en massiv opprustning av grunnskolen, og den andre er et program for å gjøre Norge til en ledende forskningsnasjon. Det betyr at vi må bruke mer penger på utdanning og forskning. Det betyr lavere elevtall i klassen, det betyr bedre etterutdanning for lærerne, det betyr større PC-dekning i skolen, og det betyr ikke minst å lage rom for større mangfold både i undervisningen og i undervisningsmetode. Men det å lykkes med dette koster faktisk noen kroner, som SV er villig til å betale. Vi ønsker et program over fire år for opprustning av norsk grunnskole, et program som koster 10 milliarder kr, og som i all hovedsak vil være investeringer i nedslitt skolemasse, etterutdanning, PC-dekning, lavere elevtall og alt det som skaper en mangfoldig, spennende og lysende skole, og ikke en skole preget av forfall. I tillegg ønsker vi å satse massivt på forskning. Stortinget har vedtatt at Norge skal komme opp på et nivå som gjennomsnittet i OECD når det gjelder forskningsinnsats. Det er et stort paradoks at Norge på dette punktet ligger langt etter de fleste land det er naturlig å sammenlikne seg med. Vi har dessverre langt igjen. Det betyr at de midlene vi ønsker å bruke på forskning, ønsker vi å få fra to ulike kilder. Det ene er at vi ønsker at Stortinget skal bevilge mer penger. Men det vi registrerer, er at det er vanskelig å få flertall for økte bevilgninger gjennom statsbudsjettbehandling. Det betyr at vi tror det er fornuftig å sette av en del av våre oljemilliarder i et fond hvor avkastningen kan gå til forskning. Vi ønsker altså å opprette et grunnforskningsfond som gjør at høyskoler, universitet og ikke minst Forskningsrådet får muligheten til å få en grunnbevilgning som gjør at vi ikke sakker akterut i kampen om kronene. Vi ønsker altså å ta 10 milliarder kr av oljefondet til et eget fond, der avkastningen hvert år skal gå til grunnforskning. Dette vil også være en god, stabil og langsiktig måte å finansiere norsk forskningspolitikk på. Jeg registrerer at det finnes fond for forskning. Det er SV positiv til, men vi tror altså at det ikke bare trengs når det gjelder anvendt forskning, men også for grunnforskning. Jeg føler meg relativt trygg på at dette forslaget over tid vil vinne bredere støtte enn det gjør i denne saken, rett og slett fordi det å satse på forskning og utdanning ikke primært er en SV-sak – dette er en sak for hele det norske folk, og en sak for hele det politiske landskap. På ett område er SV glad for at det endelig ser ut til at vi får flertallet med oss, nemlig det at man endelig innfører skatt på aksjeutbytte. SV har i ni år kjempet alene mot den dype urettferdigheten som ligger i vårt skattesystem etter skattereformen fra 1992, nemlig at arbeid og kapital beskattes så totalt ulikt. Gjennom forliket har man kommet fram til skatt på aksjeutbytte, riktignok i en modifisert variant, men prinsippet er nå innført. Riktignok sier forlikspartnerne at man skal ha en større skattereform til neste år som gjør at man muligens vil gå bort fra det. Men allikevel vil jeg understreke det komiteens leder, Dag Terje Andersen, i dag sa: Dette er en av de mest målrettede former for beskatning man kan ha av dem som har aller mest i det norske samfunn. Det er sånn at en liten del, 5 pst., av det norske folk, mottar mer enn 90 pst. av alt aksjeutbyttet, og dette aksjeutbyttet har steget dramatisk gjennom hele 1990-tallet. Hvis man tar med staten og også utenlandske aksjonærer, sies det at det var 68 milliarder kr i aksjeutbytte i fjor. Alt dette kan ikke komme til beskatning, men alt det som er på norske aksjonærers hender, kan komme til beskatning. Vi er glad for at dette forslaget nå vil bli vedtatt, og vil gi det vår støtte, selv om vi opprinnelig ønsket en høyere sats enn det forlikspartnerne ble enige om. Vi mener også at det var et riktig tiltak å foreslå konjunkturavgift. Dette tiltaket støttet vi også i Regjeringens opprinnelige framlegg. Det må være hyggelige for finansministeren å se at det er noen som støtter forslagene han kommer med, om en omfordeling i det norske samfunn. Grunnen til at dette var et godt forslag, var først og fremst at det var et konjunkturtiltak – man ville flytte arbeidskraft og midler fra privat sektor og over i offentlig sektor. Og er det noe vi virkelig trenger, er det en opprustning av offentlig sektor. Det betyr at vi må ha flere hender i arbeid for å løse de store utfordringene som velferdsstaten står overfor. Det betyr ikke at SV ser dette som et permanent tiltak, men i en situasjon der norsk økonomi går på høygir, var dette et riktig tiltak. Dessverre har konjunkturavgiften gjennom forliket blitt fjernet og endret til to andre relativt formålsløse reformer, nemlig at man endrer avskrivningssatser, og at man innfører en egen konjunkturavgift for næringsbygg, noe som betyr at det er langt færre som nå skal betale avgift, og som gjør at man er langt mindre målrettet. SV hadde et sterkt ønske om at Schjøtt-Pedersen skulle få gjennom sitt forslag, for vi mener at det var et riktig omprioriterende tiltak. Det sies at presset i norsk økonomi er så stort at man ikke kan pøse flere penger inn i den. Dette mener SV delvis er riktig. Men det betyr at en av de største utfordringene det norske samfunn står overfor, er å frigjøre ledige hender. Det betyr rett og slett at enten må mange av de hendene vi i dag har, arbeide på andre steder, eller så må vi gi dem det gjelder, økt kompetanse og kunnskap. Det betyr at vi ønsker at Regjeringen skal komme tilbake til Stortinget, helst i vårsesjonen, med en plan for hvordan vi skal klare å frigjøre arbeidskraft av den arbeidskraften vi allerede har, så vi får folk som i dag ikke er i arbeid, til å komme i arbeid, og for hvordan man kan myke opp arbeidsinnvandringen på måter som gjør at den er håndterbar for det norske samfunn. Det betyr rett og slett at hvis vi mener alvor med at presset i økonomien er så stort grunnet knapphet på arbeidskraft, ja, da må vi finne ut hvordan vi kan få mer arbeidskraft. Velferdsstaten og ikke minst private bedrifter har bruk for å få ledige hender i arbeid. Det betyr at jeg utfordrer Regjeringen på dette punkt. Dette er et punkt jeg vil tro det vil være mulig å sanke bred støtte for. En av de mange tingene man ikke har tatt tak i i dette forliket, og som jeg har registrert at det har vært stor interesse rundt, er de 70 000 fattige barna i Norge. Man fremmer her mange forslag med omfordelende grep, men man tar altså ikke tak i den største skammen vi har, nemlig at vi fremdeles har fattigdom i Norge. SV anviser mange tiltak for hvordan man kan gjøre noe i en sånn retning. Dette er ikke dyrt. Det tar en relativt beskjeden del av statens midler, men samtidig vil det være mulig å kvitte oss med noe som er en skamplett, nemlig at det er mange barn som ikke har råd til å gå i bursdag, det er mange barn som ikke har råd til å delta på de fellesaktivitetene som fins, og vi ser også dessverre at det etter hvert er så mye egenbetaling på mange av de fritidsaktiviteter som fins, at mange barn ikke har anledning til å delta. Dette er det fullt mulig for Stortinget å gjøre noe med, hvis man bare har den politiske viljen til å omprioritere i en sånn retning. Det har SV. Den høye oljeprisen gjør at det norske samfunnet går på høygir. Det betyr at vi smører vår økonomi, og vi kan sette utrolige summer på utenlandske børser. Samtidig er det mange som taper på den høye oljeprisen, ikke minst verdens aller fattigste land, der dette representerer en betydelig byrde for statsfinansene og for det private næringsliv. Disse landene ligger også utenfor de internasjonale handelsstrømmene, noe som gjør at de ikke får automatiske investeringer fra f.eks. det norske oljefondet eller fra andre store investorer. Det ønsker SV å gjøre noe med. Vi ønsker å bruke 5 milliarder kr av det norske oljefondet som skal investeres på vanlig kommersielt vis i de minst utviklede landene i verden for å stimulere til næringsliv og til næringsvekst. Vi forventer ikke at det skal bli den samme avkastning av disse midlene som om man hadde investert dem på velfungerende børser verden over, men det vil være et håndslag til å møte de fattigste landene på deres egne premisser, og på det de selv sier når de treffer oss, nemlig «Trade not aid» – de vil ha handel, ikke bare u-hjelp. Dette forslaget er også et forslag jeg utfordrer stortingsflertallet til å tenke nøyere igjennom. For selv om det er SV som fremmer det, er dette et fornuftig solidaritetsforslag, som ikke bare innebærer at vi gir mer bistand, men rett og slett i disse landene får i gang prosesser som er nødvendige for å fremme utvikling og vekst. I tillegg ønsker SV å øke vårt bistandsbudsjett med 400 mill. kr sånn at vi over få år skal nå den målsettingen som Stortinget faktisk er enig i, nemlig at 1 pst. av BNI skal gå til bistand. Avslutningsvis vil jeg si at det forliket man her har fått, ikke er spesielt imponerende. Man har altså klart å flytte 20 milliarder kr – det er man veldig stolt av. 10 av disse milliardene har man ikke finansiert, men dyttet ut i en ukjent framtid. Allikevel har man klart å ikke prioritere det som er det viktigste. Man har ikke prioritert miljøpolitikk i dette forliket. Man har ikke prioritert utdanningspolitikk i dette forliket. Man har ikke prioritert de 70 000 fattige barna i dette forliket. Man har prioritert litt her og litt der – uten mål og mening. Man har kort sagt fått et budsjett som ikke viser retning. Og er det noe vi virkelig trenger, så er det et budsjett som viser retning.(Presidenten klubber.) Jeg vil også ta opp forslag – jeg antar det er derfor presidenten ser så strengt på meg? (Presidenten klubber.)