Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Som interpellanten gjør rede for, er den siste tidens utvikling i Myanmar oppløftende – og etter min mening mer oppløftende enn på mer enn 20 år. Valget i 2010 var verken fritt, rettferdig eller demokratisk, som interpellanten sa. Likevel la det grunnlaget for opprettelsen av demokratiske institusjoner og prosesser som har vært avgjørende for de positive endringene landet nå har vært gjennom etter at den nye regjeringen tiltrådte i april 2011. I en interpellasjonsdebatt om Myanmar 18. januar i år sa jeg at et nytt politisk landskap var skapt, at vi ville følge utviklingen nøye og vurdere politikk og virkemidler i forhold til denne. Vi ser nå at endringene har vært flere og har skjedd i et raskere tempo enn vi kunne forvente. Landet har fått et fungerende parlament, der representantene fra ulike partier åpent har kunnet stille spørsmål og fremme forslag. Opposisjonen har fått et politisk spillerom som de ikke har hatt tidligere. Dette gjelder også de etniske partiene, som på tross av 2010-valgets mangler har oppnådd betydelig representasjon i de regionale parlamentene. En rekke sensitive spørsmål har blitt tatt opp i parlamentet, inkludert et forslag om amnesti overfor politiske fanger. Forslaget ble vedtatt og la det politiske grunnlaget for løslatelsesprosessen vi nå ser. Videre er en ny fagforeningslov vedtatt, en lov som ifølge ILO er den beste fagforeningsloven i Asia. Sesjonene i parlamentet er åpent tilgjengelige for offentligheten, overføres på tv og gjengis i avisene. Alt dette er helt nytt. Vårt inntrykk er nå at det er flere samfunnsaktører som bidrar til å dra i samme retning i Myanmar. Tidligere motstandere står sammen. Aung San Suu Kyi har flere ganger uttalt, også til norske politikere, at hun stiller seg bak presidentens reformagenda, og hun ber om at det internasjonale samfunn støtter ham. Det er innledet en substansiell dialog mellom myndighetene og Aung San Suu Kyi og hennes parti NLD. Forhandlingene har ført til at valgregistreringsloven er endret i tråd med NLDs betingelser, og partiet har nylig kunngjort at det vil delta i det kommende suppleringsvalget. Om kort tid vil altså NLD kunne bli landets største opposisjonsparti. Den pågående løslatelsesprosessen av politiske fanger er viktig for landets demokratiske utvikling og vestlige lands tillit overfor Myanmar. I samtaler med oss har myndighetene i landet forsikret at denne prosessen vil videreføres, noe som i så fall vil bety at Vestens hovedkrav overfor myndighetene snart vil kunne være innfridd. Da er det viktig at vi står ved hva vi har sagt tidligere, og at vi ikke flytter målpostene – for å si det slik – fremover ved å fremme nye krav før vi responderer. Foreløpig synes det som om Myanmar er inne i en demokratiseringsprosess som har noen av de samme trekkene som historien til noen av de andre ASEAN-landene – f.eks. Indonesia. Endringene har ikke kommet gjennom regimekollaps eller revolusjon, men etter gradvis, kontrollert endring og oppmykning fra diktaturer og mot demokrati. Som overfor utviklingen i andre land i Asia må vestlige land være forberedt på å gi noe underveis i prosessen, og vi må gjøre oss selv i stand til å respondere raskt ved behov. Interpellanten har helt rett når hun også poengterer at Myanmar langt fra er noe glansbilde. Menneskerettighetssituasjonen er bekymringsfull, særlig i grenseområdene, hvor det til dels pågår væpnet kamp mellom hæren og ulike grupper. Sivilbefolkningen lider i konfliktene mellom hæren og flere etniske væpnede styrker. Fortsatt er det dype motsetninger mellom grupper i Myanmar. Noen steder preger disse konfliktbildet, andre steder ser vi en skjørhet som minner om trekk fra post-konflikt-situasjoner. Den etniske dimensjonen er trolig landets aller største utfordring. Den har aldri vært løst, verken under britene eller etter landets selvstendighet i 1948. I møtene med myndighetene er Norge helt klar på at situasjonen må løses med fredelige midler, og at vold eller diskriminering av de etniske gruppene er uakseptabelt. En løsning her vil kreve mye av alle parter, også av det internasjonale samfunn, der Norge inngår. Vi er innstilt på å bistå med råd og ekspertise innen forsoning og konfliktforebygging dersom partene ønsker dette. Det er formidlet og vil bli fulgt opp fremover. Interpellanten spør hva Norge kan gjøre for å bidra til fortsatt positiv utvikling. Norge er et av de vestlige land med hyppigst politisk kontakt med Myanmar. Årsaken til dette norske engasjementet er at vi ønsker å bidra til en positiv utvikling og sikre at vi har et oppdatert bilde av forholdene basert på nær kontakt med alle aktører. Det er etter mitt syn viktig at det internasjonale samfunnet kommer myndighetene i møte, ikke betingelsesløst, men med sikte på å forsterke de positive endringskreftene. Vi har nå en oppgave i å bidra til at presidentens reformer fortsetter, og fører til irreversible endringer for det myanmarske samfunn. Vi må altså se hvordan vi på et vis kan «låse inn» utviklingen i en videre positiv prosess. Norge er tilsluttet EU-sanksjonene, og vi ønsker en felles politikk med EU overfor Myanmar så langt som mulig. I samarbeid med EU må vi se nærmere på hele fellesposisjonen og hvilke områder vi kan justere først. Vi må også gi oss selv nok fleksibilitet til å respondere raskt på utviklingen, både i positiv og negativ retning. Vi har derfor innledet en diskusjon med EU om hvorvidt dagens tiltak er egnet til dette. Jeg drøftet dette senest med høyrepresentant Ashton i Brussel i forrige uke. I tillegg til EU-sanksjonene har vekslende norske regjeringer siden 1997 oppfordret til ikke å reise til, handle med eller investere i Myanmar. Siden norsk næringsliv i hovedsak ser ut til å følge oppfordringen, har Norge i praksis Europas mest restriktive politikk overfor Myanmar. Som et resultat av den siste tidens utvikling fjernet vi i våres oppfordringen om ikke å reise til Myanmar. Dette fikk bred støtte, også fra den demokratiske opposisjonen. Vi vil fremover fortsette å følge utviklingen tett, ikke minst med hensyn til løslatelse av politiske fanger, og vi har nå til løpende vurdering å oppheve oppfordringen om ikke å handle med eller investere i Myanmar. Vi må samtidig innse at Norge ikke alene kan gjøre den store forskjellen overfor dette landet. På den annen side: Hva vi gjør, blir lagt merke til internasjonalt og er blitt vist stadig større interesse fra EU, USA og naboland. I samtalene med andre vestlige land argumenterer vi for å engasjere oss i direkte samarbeid med myndighetene. Bare på den måten kan vi effektivt bidra til fattigdomsbekjempelse, klima- og miljøarbeid og andre store krevende reformer som landet står overfor. Kapasitetsbygging er da et nøkkelord. Norge mener at internasjonale finansinstitusjoner som Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet samt FN og UNDP bør få anledning til å bidra med nødvendig kapasitetsbygging, f.eks. med tanke på helt nødvendige økonomiske reformer. Når det gjelder tvangsarbeid og utvidede demokratiske rettigheter, er det nødvendig å gi ILOs arbeid i landet et mer omfattende mandat. Samtidig fortsetter vi vårt humanitære arbeid inne i landet og støtte til miljøer utenfor som arbeider for å fremme demokratiet. Vi ser at det i økende grad er mulig også for representanter for eksilmiljøer å vende tilbake. Vi oppmuntrer myndighetene til å forsterke en slik utvikling og vurderer løpende hvordan vår støtte på best mulig måte kan bidra til demokratibygging. Inne i Myanmar tyder altså mye på at mange nå har tillit til presidenten og hans reformagenda, men internasjonalt er det derimot fortsatt en del skepsis. Dette er jo heller ikke unaturlig når vi ser at en stor del av regjeringsmedlemmene hadde sentrale posisjoner også i det forrige regimet. Fortsatt har den nye ledelsen mye den skal gjennomføre for å befeste det positive inntrykket som er skapt. Samtidig mener jeg det er feil, slik enkelte gjør, fremdeles å fastholde at det gjenstår å se om myndighetene mener alvor, eller bare å vise til at positive tegn har forekommet tidligere uten særlige resultater. De nåværende makthaverne har vist gjennom ord og handling at de er genuine i sin endringsvilje. Nå må de gjøre endringene irreversible. Og det må vi bidra til. Norge er heller ikke alene om å vurdere den siste tids endringer i Myanmar som positive. Samtlige av dem vi møtte i Myanmar, mente at presidenten trenger internasjonal støtte for å vise at reformlinjen bærer frukt. Dette er et syn som også får sterkere gehør i andre land. I FNs vennegruppe for Myanmar, der Norge er medlem sammen med 16 andre land, inkludert EU, er det økende forståelse for synet om at det internasjonale samfunnet må engasjere seg og imøtekomme de positive skrittene. USAs utenriksminister, Hillary Clinton, besøker landet i desember. Høyrepresentant Ashton kom sist fredag med positive uttalelser etter NLDs beslutning om å delta i suppleringsvalget, og det diskuteres nå også i EU hvordan man kan gjøre de første justeringer for å komme Myanmar i møte. Norge har i sine kontakter særlig vektlagt konsultasjoner med ledelsen i Indonesia. Avslutningsvis: Det er selvsagt ikke slik at det bare er myndighetene i Myanmar som fortjener anerkjennelse og belønning i lys av de positive endringene som nå skjer. Også den demokratiske opposisjonen og ikke minst Aung San Suu Kyi selv har stått og vil stå overfor vanskelige valg. Mange har gjort store ofre for å fremme demokrati i Myanmar. Det er også på høy tid – og kanskje aller viktigst – å belønne landets om lag 60 millioner innbyggere. Mange lever i dyp fattigdom, og det er deres interesser også omverdenen må ivareta. Etter to tiår med isolasjon og sanksjoner ønsker Norge et tettere samarbeid med Myanmar, nettopp for at landets befolkning skal kunne ta del i den demokratiske og økonomiske utviklingen som preger regionen for øvrig. Myanmar har både ressursgrunnlag og andre positive forutsetninger for å få dette til. Men når vi nå ser at også de politiske forutsetningene begynner å endre seg, må vi gi vårt bidrag for å påskynde en slik utvikling.