Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2018-12-05:
Det er frigjerande at me i dag får moglegheit til å diskutere innhaldet i norsk utviklingspolitikk i samband med behandlinga av stortingsmeldinga om partnarland i utviklingspolitikken. Det skjer ikkje for ofte i denne salen, men når det skjer, er det desto betre. Det at regjeringa no har ein utviklingsminister, gjer det òg lettare å sette desse problemstillingane på dagsordenen. Det er ei positiv erfaring eg håpar òg regjeringa merkar seg. Det er òg positivt at regjeringa prøver å følgje opp vedtaka som er gjorde i Stortinget, gjennom partnarlandsmeldinga. Denne debatten er ei glitrande moglegheit til å avklare kva land Noreg bør konsentrere ressursane sine om for å få mest mogleg igjen for bistanden. Samtidig viser meldinga kloke grep frå regjeringas side i bistandsstrategien knytte til å jobbe meir heilskapleg og strategisk med bistand og assistanse på felt der Noreg har nasjonale ressursar, kompetanse og erfaring som kan kome andre land til gode. Når det er sagt, er det fleire andre ting som har vore viktige for Kristeleg Folkeparti i behandlinga av denne meldinga. For det første meiner me at meldinga kunne vore klarare på prioriteringane innanfor partnarlanda, og at ho burde avklart om partnarlandskonseptet gir ein sterkare geografisk konsentrasjon samanlikna med den delen av norsk bistand som tradisjonelt har gått til Noregs 15–20 største mottakarland. I meldinga kjem det fram at situasjonen faktisk er motsett: Det totale talet på mottakarland er ikkje lågare i 2017 enn for 20 år sidan, men faktisk litt høgare. For det andre er Kristeleg Folkeparti opptatt av at bistanden treffer der han trengst mest. Me har merka oss at den delen av bilateral bistand som går til Afrika, har blitt markant redusert dei siste 30 åra, og i lys av dei alarmerande prognosane som tyder på at ein aukande del av verdas fattige vil vere nettopp i Afrika sør for Sahara, må me sørgje for at nettopp denne regionen blir prioritert sterkare. For det tredje er det viktig at Noreg held fast på kravet om at bistanden i størst mogleg grad skal vere ubunden. Berre slik kan me sikre ein mest mogleg fattigdomsorientert bistand. For Kristeleg Folkeparti har det alltid vore slik at omsynet til målgruppa for bistanden må vere viktigare enn omsynet til norske eigeninteresser. Det er i den samanheng verdt å gjere merksam på forskjellen mellom å bruke partnarskap og bistandsvolum som døropnar for dialog om utviklingspolitiske forhold som skatt, god forvaltning, barns rettar og menneskerettar generelt og det å knytte bistand direkte til norske eigeninteresser. Til sjuande og sist er det dette stortingsmeldinga om partnarland i utviklingspolitikken handlar om: å hjelpe dei som treng det mest, og å sikre mest mogleg effektiv hjelp og utvikling. Det handlar om å sjå utover oss sjølve. Det trur eg vedtaket i denne saka vil bidra til. Eg vil tilrå at Kristeleg Folkeparti stemmer for forslaga nr. 2 og 3, frå Arbeidarpartiet. Når det gjeld forslag nr. 3, om å stille krav, har me bl.a. hatt ein debatt om Tanzania, og eg trur det er bra å stille krav. Men eg har lyst å seie at måten statsråden uttalte seg på i den saka, synest eg var framifrå. Når me peiker på denne typen krav, må det vere regjeringa som vurderer kva for krav som skal leggjast til grunn. Men eg synest forslaget er godt, og det gir ei riktig retning.