André Oktay Dahl (Høyre), 2002-01-10:
Innstillingen om statsrådets protokoller baserer seg på et hjemmelsgrunnlag i Grunnloven § 75 litra f og forretningsordenens § 12 nr. 8 og er det eneste kontrollmiddel som automatisk gir Stortinget innsyn i en regjerings myndighetsutøvelse. Dette var tradisjonelt motivert ut ifra et ønske om konstitusjonell kontroll, men har etter hvert blitt fortrengt av det politiske ansvar etter parlamentarismen, og Stortingets kontrollarbeid har etter hvert tatt andre former, f.eks. ved Riksrevisjonen, Sivilombudsmannen, interpellasjoner, stortingsmeldinger, en aktiv presse osv. Men ordningen er fortsatt grunnlovsfestet, og selv om den i nyere praksis ikke har spilt større rolle enn at protokollene blas kjapt og greit igjennom – gjerne natters tid – uten merknader, foreligger det denne gang divergerende merknader knyttet til tidligere statsråd Giskes behandling av Oasen Bibelsenter. Et mindretall i komiteen, men et flertall i denne sal – det er ikke så mange som sitter her nå – finner grunn til å bemerke en lite skjønnsom politisk behandling av Oasens klage over avslag på søknaden om godkjenning etter privatskoleloven. Fra uttalelser i Innst. O. nr. 53 for 1984-85, hvor flertallet uttalte at «Regelen om «ei samla vurdering» opnar for eit visst skjønn, men fleirtalet vil understreka at skular som fyller dei krav lova set, til vanleg skal godkjennast», til i dag har det vært et soleklart stortingsflertall med et positivt forhold til privatskoleloven. Dette flertallet valgte imidlertid tidligere statsråd Giske totalt å overse, med et til dels velutviklet ego i forhold til hvordan en mindretallsregjering forholder seg til Stortinget, og under dekke av rettslige vurderinger som i hvert fall i politisk forstand nærmer seg misbruk av skjønnsmyndighet i forhold til hva en kan forvente av en mindretallsstatsråd i forhold til et gjentatt og uttrykt motsatt syn fra stortingsflertallet. Statsråden handlet formelt innenfor privatskolelovens rammer. I motsatt fall hadde helt andre sanksjoner enn merknader vært sanksjonstemaet her. Nå rakk jo også velgerne å si sitt i september, slik at statsråd Giske havnet tilbake i denne sal. Hadde ikke det skjedd, er det ikke utenkelig at det er formuleringen «Stortinget beklager statsråd Giskes saksbehandling» som hadde vært forslaget til vedtak i høst. Nå utgjør merknadene fra kontroll- og konstitusjonskomiteen en politisk etterhåndskritikk og kontroll som fortrinnsvis vil motivere både tidligere, nåværende og potensielle statsråder til å vise større varsomhet overfor et klart uttrykt stortingsflertalls syn i forvaltningsavgjørelser. Den politiske uenighet om privatskoler mellom flertall og mindretall er ikke hovedanliggendet her. Det er først og fremst prinsipielle spørsmål om forholdet mellom storting og regjering som berøres i merknadene til den sak vi har til behandling, selv om det selvfølgelig hadde vært fristende å kommentere at Arbeiderpartiet tydeligvis er mer opptatt av de få prosentene som velger å gå på private skoler av ulike grunner, enn av de 98 pst. i offentlige skoler. Når det gjelder Arbeiderpartiet og SVs merknader til forsvar av den tidligere statsråden, er det et par ting å gripe fatt i. I merknadene understreker Arbeiderpartiet og SV «stortingsflertallets rett til å overprøve departementets skjønn». Meg bekjent betyr overprøve å omgjøre, noe det meste av statsrettslig teori og praksis klart avviser at Stortinget i det hele tatt har kompetanse til å gjøre. Da må jeg få lov til å spørre Arbeiderpartiet om de her varsler en helt ny parlamentarisk og konstitusjonell praksis. Det andre og for så vidt mer oppsiktsvekkende er at 117 års parlamentarisk utvikling ser ut til å ha gått Arbeiderpartiet hus forbi når man i merknads form kun anser det å være kontrollkomiteens og Stortingets oppgave å «føre kontroll med at vedtak er truffet innen rammen av gjeldende fullmakter og regelverk». Det vil jo i praksis si at Arbeiderpartiet her mener at Stortinget kun skal føre rettslig kontroll med en regjering. Arbeiderpartiet har med dette slått en strek over Stortingets parlamentariske kontroll med den til enhver tid sittende regjering. Det synes jeg er relativt oppsiktsvekkende, og det kunne vært greit med en presisering og eventuelt en endring av merknaden hvis det ikke er det man da mener. Til slutt når det gjelder det rent saklige, uttaler Arbeiderpartiet og SV at godkjenning «er noe mer enn å vise toleranse overfor ulike gruppers syn». Dette er ganske interessant med tanke på at Giske i denne saken opprinnelig la mer vekt på hva enkelte kommunestyrerepresentanter sa, enn f.eks. på foreldre og barns rett til å velge utdanning. Ekte liberalitet viser man når man godkjenner noe man ikke selv liker. Det var en mulighet tidligere statsråd Giske ikke benyttet seg av i denne sak. Han valgte heller å kjøre slalåm mellom ulike hjemmelsgrunnlag, så selv Kjus og Aamodt ville blitt svimle, i rettskildenød! Denne saksbehandlingen anser Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet for å være lite skjønnsom politisk sett.