Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2018-05-28:
Likestillingsministeren har holdt en grundig redegjørelse for oss i Stortinget, som jeg egentlig vil kalle rikets tilstand om likestilling. I år er det 40 år siden likestillingsloven ble vedtatt av Stortinget – et lite jubileum. Vi har kommet langt i Norge, men vi er ikke i mål. Det går riktig vei. Vi har høy deltakelse blant kvinner i arbeidslivet. Vi får stadig færre deltidsstillinger, flere kvinner tar høyere utdanning, ja, faktisk flere enn menn, og vi har flere kvinner i lederstillinger. Selv om rettighetene til kvinner er på plass, er det holdninger som må bekjempes. For mange kvinner på 1960-, 1970-, 1980-tallet, ja, faktisk på 1990-tallet, var fremdeles prisgitt og underordnet menn i arbeidslivet og ofte i sine hjem. De som ville kombinere barn og familie med en jobb som ga økonomisk selvstendighet, støtte på mange problemer, ikke minst på grunn av mangel på barnehageplasser. Mange skaffet seg en god utdanning på 1970-tallet, men kom til en jobb som ga lav lønn, lav status og samtidig hadde man husarbeid å slite med. Inngrodde holdninger som at kvinner bør være hjemme og passe barn, var rådende. Noen mener, litt humoristisk sett, at det var vaskemaskinen og p-pillen som virkelig satte fart i kvinnefrigjøringen. Det kan kanskje være noe i det. En liten anekdote: I min lesebok på barneskolen var følgende læresetninger, som jeg skulle pugge: Far leser avisen og røyker pipe. Mor vasker opp. Heldigvis hadde jeg en mor som reagerte på det ved leksehøring. Men vi ser dessverre også slike holdninger i dag, og jeg vil påpeke de utfordringene vi har i enkelte innvandrermiljøer. De må bekjempes. Likestilling må det fokuseres på gjennom hele livsløpet. Det gjelder i barnehagen, på skolen og i samfunnsinstitusjoner. Det gjelder i religiøse samfunn, det gjelder i helsevesenet, i politiet, i militæret og i politikken. Kvinner i lederstillinger i det offentlige ligger godt an, men vi har et godt stykke igjen i næringslivet. Holdninger som støtter opp om at kvinner ikke har de samme forutsetninger som menn for å delta i arbeidslivet, må vi slå ned på. I så måte vil jeg rette en liten korreks til min kollega Jon Engen-Helgheim. Jeg refererer til både Facebook-post og tidligere utsagn, som kan forstås som at kvinner i større grad enn menn har en biologisk – skal vi si – beskaffenhet som gjør at man ikke trenger å jobbe i full stilling. Man kan tenke at det kobles sammen med at det er en bedre og mer riktig verdi å arbeide hjemme enn å være ute i arbeidslivet. Nå er det ikke sikkert at utsagnet var slik ment, men det er slike utsagn som setter verdien av det å være hjemme og verdien av det å være i arbeid opp mot hverandre, og som styrker en holdning om at kvinner i full stilling kanskje ikke er så viktig. Den må bekjempes. Vi ser at i enkelte innvandrermiljøer er det en holdning om et ønske om å styre kvinner – å styre dem til hvem de skal gifte seg med, hva de skal ha på seg, om de skal ta utdanning, hvor de skal jobbe og ikke minst hvor mye de skal jobbe og når de skal slutte å jobbe. Vold i nære relasjoner er fortsatt en stor likestillingsutfordring. For 40 år siden snakket man ikke åpent om vold. Det var skjult innenfor hjemmets fire vegger. Vi må bekjempe seksualisert vold mot kvinner og menneskehandel. Kjønnslemlestelse er forbudt, men foregår fortsatt. Tvangsekteskap er forbudt, men foregår fortsatt. Dette mener jeg er en av vår tids største utfordringer, og der vil jeg gi ros til Fremskrittspartiet, som tidlig satte disse ulovlighetene på dagsordenen. Dette må bekjempes med alle midler. Likestilling handler om mer enn kvinners rettigheter. Vi må bekjempe rasisme, religiøs diskriminering, antisemittisme og sosial kontroll.