Marit Arnstad (Senterpartiet), 2017-01-31:
Meld. St. 39 for 2015–2016 redegjør på en god måte for konsekvensene ved norsk tilslutning til de valgfrie protokollene om individklageordninger til konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, barnekonvensjonen og konvensjonen om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Gjennom meldingen anbefaler regjeringen at Norge ikke skriver under tilleggsprotokollene. Senterpartiet støtter den holdningen og ønsker ikke at Stortinget skal bidra til en undertegnelse av de valgfrie tilleggsprotokollene om individklageordninger. Bakgrunnen for dette er både usikkerheten om konsekvensene av å undertegne tilleggsprotokollene og også at en undertegnelse vil kunne innebære en økt rettsliggjøring av norsk politikk og forvaltning. Norge har siden 1991 vært tilsluttet FNs barnekonvensjon. Norge er også tilsluttet protokollene til barnekonvensjonen om barn i væpnet konflikt, om barneprostitusjon og om barnepornografi. FNs generalforsamling vedtok i 2011 en tredje valgfri protokoll til barnekonvensjonen om en individklageordning, som trådte i kraft i 2014. Etter oppdrag fra Utenriksdepartementet gjorde advokat Frode Elgesem i 2013 en vurdering av fordeler og ulemper ved eventuell norsk tilslutning til denne protokollen. Utredningen ble sendt på høring samme år. Det finnes sjølsagt argument både for og imot å slutte seg til protokollene. Senterpartiet støtter likevel regjeringens anbefaling om at Norge ikke slutter seg til disse tre individklageordningene nå. Vi deler regjeringens vurdering av at det knytter seg betydelig usikkerhet til konsekvensene av en norsk tilslutning. Jeg har også lyst til å påpeke at Senterpartiet er svært positiv til samarbeidet innad i FN og ser på FN som et viktig organ som Norge skal være en aktiv del av, men en må også her vurdere de prinsipielle sidene ved at FN som organ i realiteten kan komme til å overprøve norske forvaltnings- og rettsavgjørelser. Stortingsmeldingen setter spørsmålstegn ved de aktuelle konvensjonsorganenes sammensetning, arbeidsmetoder, ressurser og tolkningsmetoder, og spør om de er egnet til å sikre en forsvarlig behandling av denne typen klager. Mange av bestemmelsene i konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle forhold egner seg dårlig for internasjonal individklagebehandling. Mange av bestemmelsene er vage, de er preget av målsettinger og gir statene et stort rom for skjønn. Hvorledes skal en vurdere om noen har fått oppfylt retten til den høyeste oppnåelige helsestandard eller retten til en tilstrekkelig levestandard? Senterpartiet mener at det er gode grunner til at den type termer må avgjøres basert på politiske og juridiske vurderinger av de enkelte land. Hvordan den type rettigheter blir tolket, kan få store samfunnsmessige konsekvenser. En må også ta i betraktning at styrking av rettigheter til én gruppe kan føre til svekkede rettigheter for andre grupper. En må også se på hvilke tiltak som blir iverksatt for å realisere rettighetene, og vi mener at de beste til å ta de vurderingene vil være folkevalgte i de enkelte land, og at det baseres på økonomiske og politiske vurderinger i de enkelte land. På det nåværende tidspunkt er det litt uklart hvor langt konvensjonsorganene vil gå i å overprøve nasjonale myndigheters vurderinger av den typen spørsmål ved behandlingen av individklager. Det er for så vidt også usikkert hvilken vekt norske domstoler vil legge på konvensjonsorganenes synspunkt i klagesaker mot Norge. Den type usikkerhet taler også for at en i dag ikke tiltrer disse tilleggsprotokollene. Jeg har også lyst til, i likhet med andre talere, å understreke at det at Norge ikke støtter en undertegnelse av de valgfrie tilleggsprotokollene i dag, jo ikke betyr at Norge står tilbake for andre land når det gjelder å inkorporere de sentrale FN-konvensjonene i vårt rettssystem. Der har vi gått lenger enn mange andre land, også mange av våre nordiske naboland.