Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-11-14:
Gjennom åtte års virke har EØS-avtalen bidratt til at Norge systematisk har overført makt fra egne folkevalgte organer til EU. Avtalen har avgrenset muligheten til å drive sjølstendig norsk politikk, og den har ført til en «juridifisering» av politikken, som skaper avmakt. Norske politikere og myndigheter har heller ikke klart å utnytte de mulighetene for innflytelse Norge faktisk har innenfor EØS-avtalen, bl.a. ved at stortingsflertallet avskriver å bruke reservasjonsretten som avtalen hjemler. Regjeringas EØS-melding er en tam pliktøvelse. Den er kjemisk renset for analyse og angir ingen retning for Regjeringas EU-politikk. Det er verken mot eller vilje til å drøfte de utfordringene EØS-avtalen setter det norske folkestyret overfor, og hvor sterkt avtalen griper inn i norsk samfunnsliv. Senterpartiet savner en erkjennelse av at EØS-avtalen er blitt noe ganske annet og langt mer omfattende enn noen hadde forestilt seg da den ble vedtatt i 1992. EØS-avtalen var ment som en overgangsordning fra dem som framforhandlet avtalen i sin tid. Den var ment å gjelde inntil folk hadde rettet opp den «feilen» som oppstod da folk stemte nei i 1972. Nå skjedde det heldigvis at folk holdt fast på nei et fra 1972 også i 1994. Men vi er blitt hengende ved en avtale som slett ikke var ment som en varig avtale. Som en overgangsordning til fullt medlemskap ville avtalen vært god. Som en langsiktig avtale er den en ulykke. De negative konsekvensene ved avtalen forsterkes år for år. Det er to hovedproblemer med avtalen. For det første har EØS-avtalen gjennom kontinuerlig nytolking blitt en grenseløs avtale. For det andre forplikter avtalen Norge til å ta inn avtaleverk på autopilot uten at vi har noen nevneverdig innflytelse på det. De beste eksemplene på at EØS-avtalen er blitt en grenseløs avtale, er at avtalen nå griper inn i distriktspolitikken og vår kontroll med naturressursene. Den differensierte arbeidsgiveravgifta er anerkjent å være et av våre mest treffsikre distriktspolitiske virkemidler. EU krever ordninga fjernet. Presidenten i EFTAs overvåkingsorgan varsler at omlegging vil komme. Det står om flere hundre millioner kroner for næringer i norske distrikter når ordninga skal revideres i 2003. Vi kan «videreføre vår egen distriktspolitikk, inkludert differensiert arbeidsgiveravgift», sa daværende kommunalminister Gunnar Berge til Aftenposten i 1994. Så feil kan man altså ta. Eksemplet viser hvordan den dynamiske avtalen fungerer i praksis. Med all mulig respekt for det stortingsflertallet som sa ja til EØS-avtalen i 1992, vil jeg like fullt hevde at flertallet ikke så omfanget på sikt av den avtalen som ble vedtatt. Med andre ord: Man visste i realiteten ikke hva man sa ja til. Da Stortinget godkjente EØS-avtalen i 1992, ble det – og Jacobsen har vært inne på dette tidligere – lagt til grunn at «EØS-reglene ikke var til hinder for å opprettholde ikke-diskriminerende restriksjoner på kapitalbevegelser, som for eksempel konsesjonsordninger som ikke gjør forskjell på nordmenn og utlendinger». Til tross for at det ikke er formelle endringer i EØS-reglene om frie kapitalbevegelser, har ESA i en rekke saker tatt som utgangspunkt at en serie norske lovregler om eierforhold og konsesjonsordninger er i strid med EØS-avtalen – dette til tross for at de ikke diskriminerer mellom nordmenn og utlendinger. Dette gjelder ervervsloven, reglene om erverv av vannfallsrettigheter, reglene om eierskap i finansinstitusjoner, boplikten ved kjøp av helårsboliger i en del kystkommuner og bo- og driveplikten ved kjøp av landbrukseiendommer over en viss størrelse. Det er ikke tvil om at ei prinsipiell grense er passert når søkelyset rettes mot reint innenlandske ordninger, og at den EØS-avtalen vi nå forholder oss til, aldri har vært diskutert og heller ikke godkjent av Stortinget. Senterpartiet lar seg forundre over at dette forholdet overhodet ikke reflekteres av det nåværende stortingsflertallet. Alle erkjenner at Norge har begrenset innflytelse på utformingen av regelverk som vi er forpliktet til å ta inn i norsk lov. Dette gikk stortingsflertallet inn i med åpne øyne da avtalen ble vedtatt. Det er likevel grunn til å påpeke følgende: Det faktum at avtalen er dårlig, tilsier ikke at man ikke skal utnytte de mulighetene som tross alt finnes for innflytelse i avtalen. Full utnyttelse av avtalen fordrer at norske forhandlere – i de over 200 arbeidsgruppene som vi er med i – har klare mandater, solid faglig kompetanse og tilstrekkelig erfaring fra internasjonale forhandlinger. Det er Regjeringas oppgave å sørge for at håndverket er godt nok. Men utnyttelse av avtalen fordrer også at man fra norsk side har tilstrekkelig sjøltillit til at man tør å klatre opp på barrikadene og forsvare norske interesser på samme måte som andre land forsvarer sine. Jeg får periodevis inntrykk av at Regjeringa er så redd for å synliggjøre konflikter med EU-systemet at man ikke er tilstrekkelig tøff i forhandlinger. Dette er ødeleggende for norske interesser og misforstått i forhold til et EU-system som det sjølsagt kan sies mye om, men som i alle fall forstår seg på politikk. Utover dette hjemler EØS-avtalen en reservasjonsrett. Reservasjonsrettens eksistens ble brukt som et sentralt argument for at Norge skulle kunne godta EØS-avtalen i 1992. Vi husker Gro Harlem Brundtlands understreking av at reservasjonsretten er framforhandlet for å kunne brukes. Reservasjonsretten er som kjent aldri brukt. Den er ikke brukt til tross for at det har vært flere saker der et samlet storting har sagt at det vil være uheldig å innføre direktivene i Norge. Det gjelder, som vi veit, matsminkedirektivene og barnematdirektivet. Frykten for å bruke reservasjonsretten gjør EØS-avtalen til enda mer av en husmannskontrakt enn den ellers ville ha vært. De fleste EU-direktivene som har vakt uro i Norge, dreier seg om helse, miljø og sikkerhet. Disse har også vært omstridt i EU. En del land har stemt mot direktivene. Man vil derfor ha stor sjanse for å finne sterke forbundsfeller internt i EU dersom man reserverer seg for direktiver som svekker miljø, helse og sikkerhet, og EU vil ha problemer med å sette inn mottiltak. Slik ville bruk av reservasjonsretten ikke bare få betydning for Norge, men også for andre land. Både ja-sida og nei-sida i Norge mener at EØS-avtalen er en dårlig avtale for Norge. Da bør vi gjøre noe med den. Tida er overmoden for å finne en annen avtaleform med EU. Dette er sjølsagt mulig. Sveits har framforhandlet en avtale etter at EØS-avtalen ble vedtatt. Men det å finne en annen avtaleform med EU vil sjølsagt kreve politisk mot, og det vil kreve politisk vilje – et mot og en vilje som vi dessverre må konstatere ikke finnes i denne sal i dag. Senterpartiet ønsker å si opp EØS-avtalen. Det hersker det ingen tvil om. For å gjøre det trengs en prosess, og det er den vi tar til orde for i de forslagene som er presentert i innstillingen. Den manglende viljen til å gjøre noe med EØS-avtalen, kan sjølsagt endre seg. Norge skal nå inn i flere forhandlingsprosesser med EU som vil illustrere avtalens dynamikk og demokratiske underskudd, men som også vil illustrere at avtalen er under press. Forhandlingene som dels foregår og dels vil foregå i månedene framover, handler om så sentrale områder for Norge som landbruk, fisk, forholdet til de nye medlemslandene i EU og en kontingent kanskje i mangemilliardstørrelse. I lys av den betydning disse forhandlingene har for Norge, mener Senterpartiet det er helt nødvendig at Norge har et vel forberedt og helhetlig forhandlingsopplegg. Dette forhandlingsopplegget bør Stortinget orienteres om, og Senterpartiet ber derfor om at utenriksministeren så raskt som mulig orienterer Stortinget på egnet måte. Jeg legger ikke skjul på at vi oppfatter orienteringa som påkrevd ut fra de signaler Regjeringa har gitt om at en venter på forhandlingsoppspill fra EU uten sjøl å ha gjennomtenkte krav på områder der Norge har klare interesser. Senterpartiet er bekymret for denne passive holdninga. Vi har også registrert gjennom pressen at det luftes forhandlingsposisjoner i Brussel, f.eks. om å gå inn på EUs krav om å åpne for utenlandsk eierskap i norske fiskefartøy. Regjeringa har riktignok tilbakevist at dette inngår i et norsk forhandlingsopplegg pr. i dag, men Senterpartiet er altså usikker på om det overhodet finnes et helhetlig forhandlingsopplegg. Dersom det faktisk er et forhandlingsopplegg, er det desto mer bekymringsfullt at forslag som ikke inngår i dette, luftes i Brussel. Konklusjonene er at det, ut fra den uklarhet som er oppstått, vil være nyttig og nødvendig for Stortinget å få en orientering om hvordan Regjeringa vil forholde seg til alle de forhandlingsprosessene som man nå er inne i med EU. Jeg håper utenriksministeren vil besvare dette på en positiv måte seinere i dag.