trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2008-04-24:
Saksordføreren, Marianne Aasen Agdestein, informerte i dag om at Regjeringen har innhentet juridisk ekspertise for å se på hvorvidt regelverk og forskrift gjør det mulig for rederiene å føre penger avsatt til vederlag som egenkapital. Dersom denne ekspertisen skulle konkludere med at dette ikke er mulig, kan statsråden da garantere at Regjeringen vil foreslå endringer i forskrift, regelverk og lov, slik at det faktisk blir mulig, og at løftene til næringen blir innfridd? Eller er det slik at næringen både skal få inndratt to tredjedeler av egenkapitalen i straffeskatt og i tillegg betale for enorme såkalte miljøtiltak uten at dette kan føres som egenkapital? Kan statsråden gi et løfte til næringen og garantere at dette kan bli ført som egenkapital, etter rådene fra juridisk ekspertise?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
På vegne av stortingsrepresentant Morten Høglund og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om å innføre nulltoll på import fra Swaziland.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
Det er vel og bra at statsråden rydder opp i et regelverk som mange kanskje oppfatter som uklart, og at han også prøver å gjøre dette enklere, slik som han sier. Det er også riktig at det er uheldig at så mange saker om dette temaet skal versere i retten, og at det av prosessøkonomiske grunner er uheldig at rettsapparatet skal benyttes til slike saker. Men når statsråden sier at jeg svekker koblingen mellom folk og hus, mener jeg at han ikke har hørt godt nok etter hva jeg prøvde å si i mitt forrige innlegg. Det jeg forsøker å gjøre, er nettopp å sikre koblingen mellom folk og hus. Jeg er enig med statsråden i det han sier om at bolighus på landbrukseiendommer er en stor ressurs. Det er derfor jeg har tatt opp denne interpellasjonen. Det er uheldig at 35 000 bolighus står ubrukt. Han sier også i sitt innlegg at vår holdning i denne saken ikke bidrar til næringsutvikling. Men når man ser på de arealgrenser som nå er rundt boplikten, er det klart at disse er svært lave. I dag skal det ganske store landbrukseiendommer til for at det skal kunne være en næringsvei. Dersom statsråden hadde hatt en reell mening om dette med næringsutvikling, kunne han ha hevet arealgrensene betydelig. Det er klart at en eiendom på 25 dekar i dag ikke er annet enn en hobby, hvis det i det hele tatt kan være det. Avslutningsvis registrerer jeg at statsråden sier at han har brukt tid på å rydde opp i regelverket, har innhentet informasjon, og at forslaget i dag vil bidra til å forenkle. Men det er vel ingen tvil om at forslaget i dag bidrar til en innstramming av et institutt som etter vår oppfatning ikke bidrar til økt bosetting eller økt næringsutvikling ute på bygda. Han burde ha kommet med mer kreative forslag for å bidra til det.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
Jeg må si at jeg blir litt trist av denne debatten. For som denne debatten har vist, er det jo et ganske stort mindretall i denne salen som har et helt annet syn på denne saken enn det statsråden målbærer på vegne av regjeringspartiene. Derfor synes jeg det hadde vært viktig at statsråden også kunne komme opposisjonen noe mer i møte når det gjelder et så viktig spørsmål som det jeg har prøvd å stille her. Jeg er enig med statsråd Riis-Johansen i at den store debatten er om hva som bidrar til næringsutvikling ute på bygda, men hvilke saker er det statsråd Riis-Johansen har sendt til Stortinget så langt i denne stortingsperioden hvor det temaet diskuteres? Han har sendt det årlige jordbruksoppgjøret, riktignok, men hvilke grunnleggende saker er det statsråd Riis-Johansen har sendt og vil sende til Stortinget som bidrar til en grundig diskusjon om hva som bidrar til næringsutvikling ute på bygda? Hvis Riis-Johansen leser innstillingene til både St.prp. nr. 1 og til jordbruksoppgjøret gjennom de siste årene, vil han se at Fremskrittspartiet har kommet med en rekke forslag når det gjelder hva som kan bidra til økt næringsutvikling i bygdene, og spesielt i landbruket. Noe av mitt poeng med å reise denne interpellasjonsdebatten har også vært å vise at grensesnittet mellom hva som regnes som en hovedbolig, og hva som regnes som en fritidsbolig i vårt samfunn, nå er i ferd med å viskes helt ut. Kvaliteten og standarden på fritidsboliger har blitt en helt annen de siste 20 årene enn hva vi har vært vant til tidligere. Det er ikke noen hemmelighet at svært mange ønsker å investere mye i bolig nummer to, og kanskje i bolig nummer tre. Dette kan også bidra til at folk som har røttene sine ute på bygda, vil kunne komme tilbake, men at de på grunn av en arbeidssituasjon i moderne yrker ikke kan endre postadresse tilbake til bygda. Så vil jeg advare mot at dette blir en debatt om dem som har mye ressurser, eller om dem som ikke har like mange ressurser. Det er tydelig at Regjeringen ønsker å stenge både kapital og folk med ressurser ute fra landbruket. Men det er altså ikke landbruket tjent med. Landbruket er tjent med - og trenger sårt - kapital fra utsiden. Bare se på hva nordmenn har bidratt med i såkalte avsidesliggende strøk i Sverige - her har man bidratt til ny vekst i landbruksområder som er fraflyttet.
Alf E. Jakobsen (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
EØS-komiteen har vedtatt å endre et vedlegg til EØS-avtalen til å omfatte europaparlaments- og rådsforordning av 15. november 2006. Forordningen krever at opplysninger om betaleren skal følge pengeoverføringer som blir formidlet. Gjennomføringen av en slik forordning i norsk rett krever som kjent lovendring. I tråd med dette er det i EØS-komiteen tatt forbehold om etterfølgende godkjenning fra Stortinget i samsvar med Grunnlovens bestemmelser i § 26 annet ledd. Formålet med denne forordningen er å gjøre det vanskeligere å hvitvaske penger og finansiere terrorvirksomhet, dvs. gjøre det enklere å spore betalingstransaksjoner ved å stille krav om at opplysninger om betaleren skal følge pengeoverføringer gjennom hele betalingskjeden, og ikke minst at formidleren til betaleren har opplysningsplikt. Forordningen er slik at dersom bare en av betalingsformidlerne er etablert i EØS-området, skal pengeoverføringen være vedlagt fullstendig informasjon om betaleren. Dette betyr i utgangspunktet opplysninger om navn, adresse og kontonummeret til betaleren. Alternativt kan adressen byttes ut med annen kundeinformasjon som fødselsdag og -sted, personnummer eller kundeidentifikasjonsnummer. Dersom begge betalingsformidlerne holder til i EØS-området, er det en lempeligere forordning, der det er tilstrekkelig med kontonummer eller annen unik identifikasjon. Likevel kan betalingsformidleren til mottakeren også i disse tilfellene kreve fullstendig informasjon innenfor en gitt tidsfrist. Forslaget er etter min mening en positiv forordning på bakgrunn av at det er et konkret tiltak for å spore betalingstransaksjoner ved mistanke om hvitvasking av penger eller finansiering av terrorvirksomhet. Det er en enstemmig komite som slutter seg til Regjeringens forslag. Komiteen har også forelagt innstillingsutkastet for utenrikskomiteen, som ikke har merknader til dette. Med dette vil jeg anbefale komiteens enstemmige tilråding.
Jørund Rytman (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
Jeg regner ikke med at det blir stor debatt i denne EØS-saken, ettersom det er en enstemmig innstilling fra finanskomiteen. Saken har også vært forelagt utenrikskomiteen, som ikke hadde merknader. Det kunne vært fristende å komme med noen bemerkninger og refleksjoner om saken, ettersom vi i de siste månedene har vært vitner til en rekke finansskandaler som kanskje kunne vært unngått hvis vi hadde hatt disse krav og regler til verdipapirforetak tidligere. Men jeg skal la det være. Det dette handler om, er generelle krav som f.eks.: strengere krav til beslutningsprosedyrer internt i verdipapirforetak at verdipapirforetak plikter å ansette personell med nødvendig kompetanse, kunnskap og ekspertise i forhold til vedkommendes ansvarsområde utfyllende regler om at verdipapirforetak skal etablere og ha effektive prosedyrer for å håndtere kundeklager, og at disse prosedyrene skal være tilgjengelige for kundene detaljerte regler om krav til den informasjon verdipapirforetak gir til sine forbrukerkunder, og hvordan informasjonen kan karakteriseres som tydelig og korrekt og ikke villedendeutfyllende regler om krav til verdipapirforetak for å sikre at de innhenter tilstrekkelig informasjon fra potensielle kunder med hensyn til kundens kunnskap om og erfaring med den aktuelle investeringstjenesten eller det aktuelle produktet kunden etterspør eller tilbys Alt dette er jo veldig bra. Imidlertid må jeg bemerke at dette får den konsekvens at det blir økte kostnader for offentlige myndigheter, som Kredittilsynet og Finansdepartementet. Det legges også til grunn at dette vil ha økonomiske og administrative konsekvenser for næringslivet. Særlig de nye reglene om transaksjonsrapportering antas å være ressurskrevende for de private aktørene. Allikevel ser vi helt klart flest positive sider. Dette bidrar også til å harmonisere regelverket for verdipapirforetak og regulerte markeder i EØS-området ytterligere samt - helt klart - til å øke konkurransen og tilliten til verdipapirmarkedene i EØS-området. Det er viktig. Jeg vil derfor anbefale at Stortinget slutter seg til Regjeringens forslag.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-02-05:
Siste taler legger til grunn at hun er glad Regjeringa har utdanning som hovedprioritet i bistandspolitikken. Men det er nettopp det som er problemet - utgangspunktet for hele interpellasjonen er nettopp at bistand og utvikling ikke lenger henger så tett sammen som før. Jeg la også merke til at statsråden i sitt innlegg var opptatt av å vise stor respekt for de bistandsorganisasjonene som hadde uttalt seg kritisk. Han mente at alle slåss for mer til sine formål. Det er ikke det som er realiteten her. De slåss jo egentlig ikke for mer, de slåss bare mot en fullstendig uteglemmelse, slik som bistandsorganisasjonene opplever det. Som jeg nevnte i mitt tidligere innlegg: Mange artikler og innlegg er blitt skrevet om dette temaet. Når professorer, representanter for UNESCO-kommisjonen, for SOS Barnebyer, for Redd Barna, for Utdanningsforbundet, for Skolenes landsforbund alle sammen uttrykker den samme kritikken mot Regjeringa for dens mangel på satsing på utdanning i bistandspolitikken, må man jo lytte til det. Det kan jo ikke være slik at alle sammen tar feil. Det kan jo ikke være slik at alle sammen har sett bort mens satsingen på utdanning foregikk. Jeg stilte tidligere et spørsmål om hvorfor det var slik at dette var et utelatt tema fra de fem hovedprioriterte områdene. Statsråden gir i grunnen svaret selv. Han sier: Vi har valgt ut noen områder. Da har man altså ikke valgt ut utdanning. Det er for så vidt en ærlig sak. Men da må man si det. Da må man ikke samtidig late som man prioriterer det. Det er en politisk prioritering jeg er uenig i, for jeg mener at utdanning er nøkkelen til all utvikling, all fattigdomsbekjempelse, all fredsbygging og all likestilling. For den forrige regjeringa var utdanning jobb nummer én i bistandspolitikken. Som kjent er politikk prioritering. Det at man prioriterer noe opp, betyr at man prioriterer noe annet ned. Slik er det også i denne sammenhengen. Det blir - for å trekke en analogi til fotballens verden - som om storscoreren settes på benken i den avgjørende kampen, samtidig som treneren forteller at de har det mest offensive laget noensinne. Alle vil jo se og oppleve at den offensive fotballen ikke blir prioritert, uansett hva treneren sier. Det er nettopp det bistandsorganisasjonene også påpeker i sammenheng med Regjeringas satsing på utdanning i bistandspolitikken. Det hjelper ikke at statsråd Solheim står her eller andre steder og forteller at utdanning er viktig, så lenge det de ser og det de opplever, er at utdanning prioriteres ned, og ikke minst at det ikke skal være en del av de prioriterte områdene. Hvis det er så viktig som statsråden og representantene for regjeringspartiene her i dag har sagt, er det fortsatt for meg en stor gåte hvorfor det ikke står på listen over prioriterte områder for Regjeringa. For øvrig vil jeg takke alle som har deltatt i debatten for en god debatt. Det er et viktig tema. Jeg kan iallfall love at vi fra Høyres side ikke kommer til å slippe tak i det. Vi kommer til å følge dette temaet videre, for det er utrolig viktig, og det er utrolig interessant å se hvordan utdanning kan bidra til utvikling i så stor grad.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-05:
Utenriksministeren er ikke den eneste som sier at uten sikkerhet blir det ingen utvikling. Var det noe de afghanske kvinnene poengterte overfor oss på det seminaret jeg henviste til, i høst, var det akkurat det samme. Men så er spørsmålet: Hvordan kommer man til den sikkerheten? Det er et faktum at det spesielt i sør og i øst har foregått en offensiv krigføring som ikke har svekket oppslutninga om Taliban, men heller økt oppslutninga mot internasjonal tilstedeværelse. Dette er jo med på å svekke sikkerheten. For oss har det vært viktig at vi nå øker den humanitære innsatsen, sånn at det blir en 50/50-fordeling, og at utenriksministeren så klart sier at man må ha tro på forsoning, at man må ha tro på samtaler. Men så er det et problem at det har vært for lite Afghanistan-debatt i Norge. Det har vært for liten kunnskapsutvikling i Norge, og jeg hilsen enhver debatt om Afghanistan velkommen.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-05:
At utenriksminister Atmar kommer med de understrekingene som han gjør, viser jo at det har vært rett å ha tilstedeværelse i nord. Det har vært rett å ha tilstedeværelse for å sikre hverdagen til den afghanske kvinne og mann. Samtidig trapper vi nå opp den humanitære og sivile bistanden som bygger på kunnskap om Afghanistan. Det utenriksministeren skal ha veldig stor ros for, er at han så tydelig viser at han har kunnskap om Afghanistan og de afghanske strukturene. Så synes jeg med respekt å melde det blir ganske grovt å si at en debatt om Afghanistan fører til at norske soldater blir angrepsmål. Det er nettopp en offensiv krigføring som har ført til det. Det er det som gjør at oppslutningen om utenlandsk tilstedeværelse kanskje svekkes.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-05:
SVs nestleder er veldig enig med Karzai, som lenge har tatt til orde for forhandlinger med Taliban. Dessverre har han blitt motarbeidet av bl.a. USA. Jeg håper at USA etter hvert begynner å innse at det må forhandlinger til. Så er det riktig som utenriksministeren sa, at vi må nyansere bildet av Taliban. Noen er utenlandske aktører, mens andre er moderate ledere for den pashtunske befolkninga. Som mange kloke statsråder har sagt: Det blir ingen fred og forsoning uten at man snakker med fienden. Det går jeg ut fra at også Venstre er enig i.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2008-02-05:
Jeg vil rose utenriksministeren for å være forbilledlig klar om hva som er Regjeringens politikk. Jeg hadde forventet at også SV skulle følge opp den, når utenriksministeren nå er utvetydig. Men jeg kan ikke annet enn å konstatere stor forskjell på representanten Valles innlegg og det innlegget utenriksministeren holdt. SV har over lang tid ønsket debatt om Afghanistan. Problemet, slik jeg ser det, er at SVs primære bidrag nettopp har vært å skape usikkerhet om hva den norske linjen er. Usikkerhet går på bekostning av norske soldater. Det gjør norske soldater til et opportunt angrepsmål. Den afghanske utdanningsministeren sier: «Deres soldater gjør det mulig for våre barn å gå på skole.» Og vi ser at sikkerhet, styresett og utvikling utvetydig henger sammen. Mener representanten Valle at den legitimiteten de utenlandske styrkene har, vil bli styrket av å foreta samtaler med Taliban?
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-05:
Takk for at FN fins, at vi har en internasjonal organisasjon som har fått veldig mange av verdens land til å forplikte seg opp mot 2000-årsskiftet, for det er sammen vi kan gjøre noe. Det er sammen vi kan endre verden. FNs mål er i åtte punkter. Innen 2015 skal man fjerne verdens fattigdom. Det er ambisiøse, men viktige mål. Ett av disse målene er at alle barn skal kunne få grunnskoleutdanning. Vi er på riktig vei. Når så mange land har forpliktet seg, er vi på riktig vei. Og vi ser at FNs mål og FNs satsing på å fjerne fattigdommen faktisk fungerer. Men vi har langt igjen. Det er fortsatt slik at altfor mange barn ikke får den utdanningen de trenger, fordi utdanning er veien ut av fattigdom for veldig, veldig mange. Utdanning som våpen for en bedre og mer rettferdig verden er viktig. Derfor er jeg veldig fornøyd med at Regjeringen prioriterer utdanning og bruker mest penger på dette - og ikke bare prioriterer, men har det som hovedprioritet. Norge er best i klassen på å satse på utdanning når det gjelder bistand. Vi satser mer enn det tidligere regjeringer har gjort, og vi satser mer målrettet. Som statsråden var inne på, er Norge nå nettopp også kåret til beste land i verden på utdanningsbistand. Jeg er glad for at statsråd Solheim også viser at ting henger sammen, og at det ikke bare er å bygge skoler og tro at det går av seg selv. Infrastruktur, næring og grunnleggende ting som gjeldslette og rettferdighet er viktig. Handling, handling, handling. Jeg er veldig glad for at denne regjeringen ikke bare prater. Vi satser. Der Høyre i budsjettet foreslår å kutte på bistand, satser vi. Derfor er jeg glad for at SV er med på Regjeringens satsing på bistand og på utdanning innen bistandspolitikken. Vi gjør dette fordi vi ser at det fungerer. Vi gjør det fordi vi ser at bistand gir fred. Samarbeid med land om bistandspolitikk og om utviklingspolitikk er utrolig viktig. Utdanning gir kompetanse og er en viktig vei ut av fattigdommen for veldig mange.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2008-02-05:
Jeg skal innrømme at jeg ikke hadde regnet med støtte fra Fremskrittspartiet til de forslagene jeg presenterer. Det var vel relativt forutsigbart at vi er uenige om disse spørsmålene. Det som er saken her, og som det er interessant å bruke en stortingsdebatt til å diskutere, er helt konkret hva det er som bidrar til næringsutvikling, hva som bidrar til at vi faktisk får aktivitet ute på bygda. For min del er det dét spørsmålet handler om. Det er ikke noe behov for å være streng mot folk eller noe annet - det handler om hva som skaper aktivitet ute. Da er det relevant også å utfordre Fremskrittspartiet på de tallene vi ser når det gjelder hva som legges ned av ressurser på bruk med bosetting kontra bruk uten bosetting. Jeg tror representanten Asmyhr, i alle fall stilltiende, vil innrømme at andelen kroner som blir brukt til å investere på et bruk, henger sammen med aktiviteten på bruket. Når vi nå ut fra den dokumentasjonen som representanten Asmyhr har etterlyst i et år, får svar som går på at det er en sammenheng mellom bosetting og hva som legges ned av ressurser på det enkelte bruk, skulle jeg ønske at det kunne brakt oss litt videre i debatten i denne salen når det gjelder å se den sammenhengen. Hvis vi er enige om at for å få næringsutvikling trenger vi bosetting, da har vi kommet ett skritt videre. Jeg mener da fast bosetting, for tallene viser at det er det som trengs. Hvis vi beveger oss ett trinn videre, blir det neste: Hva skjer ved en liberalisering, som Høyre og Fremskrittspartiet ønsker, kontra en mer politisk ambisjon og styring, som jeg ønsker? Jeg mener at i et land som har rik tilgang på penger, hvor mange har mye penger, hvor mange kjøper hytter og har råd til å investere utover bolig nummer én, behøver en ikke akkurat å være rakettforsker for å se at hvis en her ikke har noe regelverk rundt landbrukseiendommer, blir de vurdert på linje med hytter. Vi ser at mange kjøper hytter. Å kjøpe hytte er helt greit, men jeg har vanskelig for å se hvorfor vi skal flytte hyttemarkedet inn i landbruksmarkedet. De som ønsker å ha ovale helger på Hafjell, har rikelig med muligheter til det gjennom hytter. Hvis vi drar hyttemarkedet inn i landbrukseiendomsmarkedet, betyr det at folk med relativt mye ressurser går inn her og konkurrerer med ungdom med lite ressurser om tilgang til landbrukseiendommer som enten kan være hytte/fritidsbolig eller et næringsutviklingsprosjekt. Jeg er opptatt av det siste.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2008-02-05:
Representanten Kielland Asmyhr var trist. Jeg vil nok si at jeg er litt overrasket, jeg. Nå har jeg hørt representanten Kielland Asmyhr gjentatte ganger klage på at han ikke får mulighet til å diskutere konkrete politiske saker fordi de stort sett blir presentert i budsjettproposisjoner og i jordbruksavtaleproposisjoner. I dag foreligger det faktisk en helt konkret sak om boplikt. Representanten Kielland Asmyhr har selv tatt opp en helt konkret sak. Men det jeg hører, er ikke noe annet enn omtrentlige betraktninger som representanten Kielland Asmyhr har framført i denne salen relativt mange ganger tidligere. Når det gjelder å komme videre og diskutere hva som bidrar til næringsutvikling ute på bygda, har jeg ikke hørt én ny vurdering fra representanten Kielland Asmyhr. Og det skjer altså samtidig med at Regjeringa legger fram et omfattende, helhetlig dokument til høring i dag knyttet til bopliktsregelverket, knyttet til det ene store og viktige spørsmålet: Hva skal til for å skape næring ute på bygda, og hva skal til for å få aktivitet der ute? Så konstaterer jeg at ordet tvang av representanten Kielland Asmyhr, representanten Hansen og representanten Kongshaug blir brukt i debatten. Jeg mener det er misbruk av ordet tvang. Dette handler ikke om å tvinge ett menneske til noe som helst. Det er helt frivillig å selge en gård, det er helt frivillig å kjøpe en gård, og det er helt frivillig hvordan man håndterer disse spørsmålene. Det vi sier, er at når vi har en landbrukspolitikk som vi faktisk bruker en del penger på, og vi har en del regelverk knyttet til den i form av grensevern osv., er det minste en skulle kunne forlange, at de menneskene som ønsker å være en del av denne landbrukspolitikken, også har noen plikter knyttet til dette, både til å ta vare på kulturlandskap, til å produsere mat og til å være med og drive distriktspolitikken framover. Men det er et helt frivillig valg som den enkelte tar. Det finnes ikke noe tvangsmoment i dette. Hvis noen har lyst til å la være å overta en gård, er det fritt valg. Så sier representanten Kielland Asmyhr helt til slutt her at han ønsker å kanalisere investeringsvirkemidler ut på bygda. Jeg har ikke hørt representanten da kommentere den forskningsrapporten som nylig er publisert, og som viser de faktiske tall knyttet til i hvilken grad midler blir kanalisert ut på den enkelte gård, med ulik grad av tilknytning til gården. Konklusjonene er helt entydige: Skal du ha investeringer på den enkelte gård, så må du ha bosetting. I de gårdsbrukene hvor det ikke er fast bosetting, investeres det betydelig mindre ressurser enn i de gårdsbrukene hvor bosettingen er fast. Hvis representanten Kielland Asmyhr faktisk mener at han er opptatt av å få investeringer ut på bygda, må vi få folk til å bo og drive næring på den enkelte gård. Og når denne interpellasjonsdebatten avsluttes med at representanten Kielland Asmyhr viser til Sverige som det vellykkede eksemplet på å kanalisere investeringer ut på bygda, har på en måte ringen blitt sluttet.
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Eg er einig med interpellanten og Framstegspartiet i éin ting: Regelverket for landbrukseigedomar er komplisert. Eg er derfor glad for at landbruksministeren i dag har presentert eit forslag til forenkling av eigedomslovgivinga. Forslaget fører til at bestemmingane i bu- og driveplikta blir betydeleg forenkla i forhold til slik dei er i dag. Reglane blir meir målretta og tydelege. Forslaget blir no sendt ut på høyring. Vi vil leggje stor vekt på høyringsinnspela og dei synspunkta som kjem inn når vi etter kvart får eit lovforslag til behandling her i Stortinget. For Arbeidarpartiet er det viktig at regelendringane fører til at buplikta i større grad skal fungere etter hensikta - at vi får folk til å bu på gardane, noko som kan bidra til næringsutvikling og auka aktivitet rundt omkring i landet. Lovbestemt bu- og driveplikt er eit sentralt verkemiddel i distrikts- og landbrukspolitikken, eit viktig verkemiddel for at gardsbruk skal kunne eigast av dei som vil bu og drive. Lovverket gjer òg sitt til at prisane på landbrukseigedomar ikkje blir for høge. Det er viktig. Bustadhus på landbukseigedomar er ein viktig ressurs som vi i størst mogleg grad må utnytte for å sikre fast busetjing, ikkje fritidsbruk. Vi vil ha lys i husa heile året, ikkje berre nokre dagar, for det er det det blir etter kvart. Blir det fritt fram for alle, er det i dag nok av folk som har pengar til å kjøpe seg gardsbruk for å ha eit feriehus på landet. Da kan det bli dyrt for unge i etableringsfasen som har lyst til å skape seg eit livsverk på bygda. Vi må òg sikre at matproduserande areal kan haldast ved like og dyrkast, slik at vi òg i framtida kan produsere mat her i landet. Vi har gjennom mange år, og av forskjellige årsaker, hatt ein betydeleg nedgang i talet på driftseiningar i landbruket. Sjølv om avgangen i talet på bruk no ser ut til å flate ut og er lågare enn i tidlegare år, er dette ei utfordring som vi tek på alvor. Vi veit at mange bønder vurderer om dei skal satse vidare, eller om dei skal bruke kreftene sine i ein arbeidsmarknad som etterspør arbeidskrafta deira og den kompetansen dei kan tilby. Samtidig har vi ein situasjon der verdsmarknaden for mat er i stor endring. Dette får òg betydning for landbruket her i landet. Eg vil påstå at det er lenge sidan framtida for jordbruket her i landet har sett betre ut enn akkurat no. Forsyningssikkerheit og matvareberedskap kjem meir i fokus, og det er eit større næringspotensial i norsk landbruk og i norske bygder enn det har vore på lenge. Og sist, men ikkje minst har vi ei regjering som vil satse på jordbruk over heile landet. Da må vi ikkje skusle bort matjorda og landbrukseigedommane ved å opne for eit frislepp, slik Framstegspartiet foreslår.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Jeg tror det er viktig å ha få begrensninger og stor grad av planleggingsfrihet for dem som skal gjennomføre denne vanskelige operasjonen. Samtidig tror jeg vi må erkjenne at når 40 land deltar, og de fleste av dem er demokratier som vårt, så kommer det føringer som gjenspeiler seg i vedtak som parlamenter treffer når det gjelder nærvær. Vi er altså ikke blant dem som har flest begrensninger rundt vårt engasjement. Vårt engasjement kan også meget godt forklares med at vi konsentrerer oss der vi i den tidligere regjeringen og i den nåværende regjeringen har bygget opp lokalkunnskap. Som representanten Petersen sa: Vi må konsentrere oss om nærvær der vi har erfaring. Det er det vi nå gjør. Vi styrkekonsentrerer oss rundt Kabul og oppe i Meymaneh-provinsen, og der gjør vi en innsats som jeg tror er tilstrekkelig krevende som den er. Så reiser det seg helt klart spørsmål som er krevende innad i alliansen, for dem som akkurat nå er utsatt for de mest krevende oppdrag, særlig i sør. Dette bildet kan også endre seg over tid, og derfor må den debatten gå internt i NATO.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Jeg mener det vil være svært alvorlig hvis enkeltland føler at situasjonen blir slik at de må trekke seg ut ensidig. Derfor må NATO ta denne debatten grundig, og det gjør man også. Man hadde en tilsvarende debatt rundt Nederland, hvor situasjonen nå har endret seg ved at andre land også deltar i operasjonen der Nederland er ansvarlig - så den diskusjonen pågår. Vi må arbeide for at det blir mulig for Canada å stå i operasjonen. Jeg tror også vi skal holde fast ved afghaniseringsstrategien, altså at vi gradvis og systematisk styrker afghanernes mulighet til å drive sin egen hær og sitt eget politi, og slik sett ta vare på sikkerheten. Det er jo slik, som det ble sagt i debatten her, at vi må ha en strategi for å kunne gjøre oss gradvis overflødige, og at det er den strategien som etter hvert kan løsne trykket som ligger der. Jeg er enig i at det vil være negativt om det skulle skje at enkelte land sier at de nå unilateralt må trekke seg ut. Det må alliansen gjøre det den kan for å unngå.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Det er veldig klart at mitt standpunkt ikke faller sammen med det som representanten nå gjengav. Jeg er uenig i den analysen, og jeg er uenig i perspektivet. Og så er det viktig å konstatere at det ikke er det perspektivet Regjeringen har. Regjeringen har tatt sine beslutninger, og jeg har redegjort for dem nå. Som sagt er det enighet om hvert punktum og komma i den redegjørelsen, slik at det er Regjeringens avklarte standpunkt. Men at det er ulike syn ute i partier, er jeg forberedt på å leve med. At vi skulle ha en unison konsensus i alle deler av alle partier, ville nesten være - jeg vil ikke si - for godt til å være sant, men jeg tror ikke det ville rimet med det sannsynlige mangfold av meninger det er om et så krevende spørsmål. Jeg er altså ikke av den oppfatningen som ble gjengitt her. Jeg sier klart fra om hva min mening er, og er med på meningsdannelsen i Regjeringen. Som sagt: Det kan aldri være tvil om hva Regjeringen mener, og det er det heller ikke i denne saken.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Ja, jeg er enig i det. Så vil jeg legge til, som jeg sa i min redegjørelse, betydningen av at man legger stor vekt på å gjennomføre det militære oppdraget på en måte som ikke skaper unødige sivile tap, og at man har stor kunnskap om de lokale samfunn man opererer i, slik at man ikke skaper flere problemer enn man løser. Dette temaet har stått sentralt i NATO nå gjennom flere år. Jeg gav også til kjenne at president Karzai sa til meg at han hadde inntrykk av at det var forbedringer her nå. Men det er ingen tvil om at når man står overfor den typen utfordringer som Taliban og andre opprørsbevegelser representerer, kan man ikke ansvarlig sitte og vente på et angrep man vet kommer, skal komme. Da må man på helt naturlig vis ta de forholdsregler som skal til for å kunne både motsette seg det, avverge det og hindre de skader det kan medføre. Det er ingen tvil om det.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Først og fremst er eg veldig glad for den støtta som Framstegspartiet no gjev uttrykk for. Det betyr at det er eit samla storting som står bak det som er Regjeringa sin politikk på området. Når det gjeld disponering av dei norske styrkane, har det vore gjenstand for debatt i denne salen fleire gonger. Me meiner at me har disponert styrkane på den måten som gjev best resultat. Me trappar no opp talet på norske soldatar, slik at dei òg kan vera med og bidra meir aktivt i Kabul og på den måten sikra myndigheitene si moglegheit til å fungera i området. Så er det sjølvsagt slik at norske styrkar må inngå i det som er den totale innsatsen i ISAF. Me meiner at Noreg heile tida har stilt opp og vore ein viktig bidragsytar for å få ein fredelegare situasjon i Afghanistan.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Eg vil tvert imot seia at Soria Moria-erklæringa også på dette området er svært framsynt. Det er ingen avgrensingar i den avtalen som regjeringspartia blei einige om då denne regjeringa blei danna, som hindrar Noreg og det norske storting i å ta dei avgjerdene som me ønskjer, og som me ser er nødvendige i forhold til Afghanistan. Når det gjeld militært nærvær frå Noregs side, er det på bakgrunn av størrelsen på Noreg og dei militære ressursane me har til disposisjon, ingen grunn til å seia at ikkje me har gjort vår innsats, og at ikkje me har stilt opp slik som me har ønskt. Eg kan heller ikkje sjå at det skulle vera nokon avgrensingar i det grunnlaget som er for denne regjeringa, for å fortsetja ein aktiv politikk i Afghanistan både sivilt og militært.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Eg synest at det viktigaste med dette innlegget var at det bekrefta at Framstegspartiet støttar Regjeringa sin strategi i forhold til Afghanistan. Det er eg sjølvsagt svært glad for. Eg trur òg det er viktig, og aukar moglegheitene til å lukkast, at det er så brei oppslutning som mogleg i Stortinget. Eg er òg glad for at Høglund understrekar behovet for ei brei tilnærming til dei strategiane som blir brukte i Afghanistan, og ikkje minst for at han her understreka behovet for ein auka sivil innsats. Det betyr at i tilfellet Afghanistan har Framstegspartiet ei litt anna tilnærming enn dei elles har i slike konfliktar, der dei vanlegvis er veldig skeptiske til å bruka pengar til sivil gjenoppbygging, pengar til bistand, til opprusting av organisasjonar, institusjonar osv. Betyr denne innrømminga i forhold til Afghanistan at Framstegspartiet no har ei ny tilnærming når det gjeld bistand òg i andre typar konfliktar?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
Den norske innsatsen i Afghanistan når det gjelder soldater og de sivile som er til stede, er det ingen uenighet om, håper jeg, den er bare veldig bra. Den må vi, som representanten Akselsen sier, støtte opp om alt vi kan. Men det er også viktig at vi ikke bare bruker militære styrker til militære formål, vi må også bruke militære styrker for å støtte opp under den humanitære innsatsen, som jo blir så viktig etter hvert. Det eneste Fremskrittspartiet er uenig i, er disponeringen av soldatene. Vi mener vi skulle hatt en større styrke i sør. I Dagbladet den 24. januar sier Jan Egeland, direktør i NUPI og tidligere statssekretær for Arbeiderpartiet: «Den såkalte angrepskrigen i Afghanistan er helt nødvendig. For det er umulig å skille mellom offensiv og defensiv krigføring. Soldatene kan ikke sitte og vente på at Taliban skal rykke fram. De må møtes med overveldende styrke.» Er representanten Akselsen enig i dette?
Jan Petersen (Høyre), 2008-02-05:
Jeg mener at den redegjørelsen vi nettopp har hørt, danner et utmerket grunnlag for å kunne konstatere at det er bred enighet om vårt engasjement i Afghanistan, og som Akselsen har vært inne på: Det har bestått under denne regjeringen, og det bestod under den forrige regjering. Jeg er glad for at det fortsatt er situasjonen. Ikke minst gjennom den virkelighetsoppfatning utenriksministeren gav uttrykk for, er det dannet et slikt grunnlag. Men det gjenstår allikevel det spørsmålet som nettopp ble reist av representanten Width. Jeg er enig med Akselsen når han sier at det er viktig ikke å legge skråsikkerhet til grunn. Men en skråsikkerhet om hva man ikke skal legge til grunn, er nettopp det Soria Moria-erklæringen med sine begrensninger legger til grunn. Er ikke Akselsen enig i at i 2008 fremstår denne begrensningen som i stigende grad irrelevant og mer diktert av norsk innenrikspolitikk enn av behovet i Afghanistan?
Jan Petersen (Høyre), 2008-02-05:
Bare til virkelighetsoppfatningen: Både sivil og militær bistand er nødvendig. Ingen av delene kan ekskluderes. Uten det mislykkes vi. Jeg vil bare minne om at den sivile bistanden hele tiden, også den gangen Høyre satt i regjering, har vært en viktig del av vårt Afghanistan-engasjement. Vi har aldri ment at den ene siden skulle være viktigere. Vi begynte jo faktisk med den sivile bistanden før den militære. Så hvis vi skal skrive Bondevik-regjeringens historie på dette området, er det vel kanskje den sivile bistanden som fremstår som mer synlig enn den militære, for den kom på slutten. At vi kommer til å støtte oppunder disse tiltakene, er helt på det rene. Vi tror at dette er meget riktig å gjøre. Og vi må ikke gå i den fella at vi tror at vi kan bevilge oss til seier i Afghanistan. Dette kommer til å bli langvarig og problematisk.
Jan Petersen (Høyre), 2008-02-05:
Først til de grunnleggende premissene, nemlig det hjemmesnekrede. Jeg er helt enig med Jacobsen i at svært mange land har slike begrensninger, og det er også et av NATOs hovedproblemer. Det er jo derfor vi ikke utnytter våre kapasiteter så effektivt som vi kunne ha gjort, og det er derfor det vil ta lengre tid å løse oppgaven. Jeg er klar over at SV er en entusiastisk tilhenger av en del av disse begrensningene, men prisen vi da betaler, er at vi kommer til å stå lenger i Afghanistan enn det vi ellers ville gjøre. Det forundrer meg at SV ønsker å gjøre det. Når det gjelder hvordan krigføringen utføres, vil jeg for det første si at det er det ikke Stortinget som er de daglige ledere av, men jeg har lyst til å si at jeg er komfortabel med den måten Norge har gjort det på. Det betyr at det er en myk måte, men vi er altså noen ganger nødt til å gå hardere til verks. Det har vi også gjort, og det vil vi komme til å måtte i fremtiden. Det er ikke slik at Taliban forsvinner opp i åssiden, bare vi ikke tar hardt i dem.
Jan Petersen (Høyre), 2008-02-05:
Jeg har bare behov for en faktisk avklaring fra Stortingets talerstol. Vi har forstått Regjeringen slik at kapasiteten til den norske styrken til å tjenestegjøre i Afghanistan er fullt utnyttet, og har på det grunnlag ikke fremmet andre forslag enn å støtte Regjeringens forslag. Jeg vil bare få avklart om denne oppfatningen er riktig. Eller har vi noe å gå på frem til utgangen av 2009?
Jan Petersen (Høyre), 2008-02-05:
Jeg skal være ærlig nok og si at jeg er litt usikker på hva jeg får ut av denne saken. Det skyldes dels at vi snart skal gå inn i en grundig prosess om Forsvarets fremtid, hvor et av hovedpoengene er at vi på forsvarsområdet har en særlig prisutvikling som er så alvorlig at vi må få en annen oppskriving av forsvarsbudsjettet enn andre budsjetter, og det skyldes ikke minst utviklingen i priser på forsvarsmateriell. Det er en problemstilling som overhodet ikke drøftes i denne meldingen, så det er tydeligvis noe som tilhører en helt annen verden. Jeg har derfor bare behov for å si et par ting. Det ene er at jeg, som det fremgår av innstillingen, nok er av dem som er mer skeptisk til gjenkjøpsinstituttet enn det veldig mange andre er. Men jeg innrømmer at Norge er en for liten anskaffer til at vi kan snu dette systemet, og vil følgelig ikke reise opposisjon mot det. Det andre er at grensen for gjenkjøp som nå senkes, ikke er, som Signe Øye antydet, en svær sak. For meg står det som en ganske beskjeden sak, og her støtter jeg meg til de tallene som ligger i meldingen. Det blir da mer et hipp som happ-spørsmål. Og det tredje er at jeg er usikker på hva denne tidlige dialogen vil innebære. Det høres fornuftig ut, men den må jo praktiseres på en sånn måte at det ikke glipper i forhold til å beholde kostnadseffektiviteten i et levetidsperspektiv som den overbyggende vurderingen. Vi er nødt til å få kontroll på den spesielle kostnadsutviklingen når det gjelder forsvarsmateriell, ellers så vil vi forsterke våre problemer. Jeg håper at vi nå forvalter denne meldingen nettopp med det for øye.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
Det er riktig at helt siden vi startet å involvere oss i Afghanistan etter 11. september 2001, har Fremskrittspartiet støttet de initiativ og tiltak, ikke minst på sivil side, som både denne og den forrige regjeringen har satt i verk. Dette er for oss viktig og riktig. Vi har vår politikk i forhold til den langsiktige utviklingsbistand generelt, og det er jo det representanten Akselsen henviser til, hvor vi ikke deler det politiske flertallets syn ellers. Den politikken står vi fast ved. Situasjonen i Afghanistan er på mange områder annerledes. Det finnes tilsvarende eksempler hvor vi også er med rundt omkring i verden, og vårt engasjement i forhold til nødhjelp og katastrofebekjempelse står vi fast ved. Jeg forstår ikke at den situasjonen vi har i Afghanistan, skulle foranledige den type spørsmål som representanten Akselsen stiller. Jeg kjenner meg ikke igjen i den beskrivelsen.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
Forutsatt at utenriksministeren er enig med oss i at mange krevende og sprikende begrensninger i det militære engasjementet gjør sikkerhetsarbeidet vanskeligere i Afghanistan, vil utenriksministeren og Regjeringen arbeide i en NATO-setting for å begrense disse begrensningene og gjøre arbeidet til NATO operasjonelt mer effektivt?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
ISAF-styrken ble opprettet 20. desember 2001 av FNs sikkerhetsråd, og det er enighet i Stortinget, som vi også har hørt i dag, om at ISAF-styrkene er nødvendige for tryggheten i Afghanistan. Det er også enighet om at vi skal delta, og det er enighet om at NATO skal lede dem. Nå lyttet jeg til det som representanten sa om sivil bistand, for freden kan bare vinnes gjennom sivil bistand. Petersen var klar på at dette var Høyre villig til å være med på. Men vil Høyre være med på å sikre at den sivile bistanden forblir stabil og eventuelt øker også i årene som kommer, enten Høyre sitter i opposisjon eller i posisjon?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-05:
Representanten Petersen nemnde «hjemmesnekrede begrensninger». Dei er i tilfelle rimeleg verdsomspennande, desse «hjemmesnekrede begrensningene». Eg kjenner ikkje til eitt land som ikkje har ei avgrensing i si deltaking i Afghanistan. Til og med Bonn-avtalen legg heilt klare avgrensingar på kva andre enn den afghanske nasjonale hæren kan gje seg ut på. Så er det dagens situasjon, der det store fleirtalet hegnar om det opphavlege ISAF-mandatet, stabilisering og gjenoppbygging. Vi ser av debatten at USAs forsvarsminister Robert Gates klart og tydeleg kjeftar på Canada og Nederland for at dei ikkje er aktive nok i krigføringa. Så har vi det store fleirtalet, der Noreg deltek, som driv med gjenoppbygging og stabilisering. Kva er Høgre sitt standpunkt til dette? Støttar ein Gates i at ein vil ha ein meir aktiv åtakskrig, eller kan ein meir tenkje seg eit opplegg der ein har endå større respekt for det humanitære rommet, og dermed gje meir rom for det sivile?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
Utenriksministeren sa i redegjørelsen bl.a.: «Uten sikkerhet, ingen utvikling». Og: «Uten utvikling, ingen varig sikkerhet.» Han sa videre: «Vi er til stede militært i Afghanistan gjennom ISAF for å trygge sikkerheten i landet», og at alle norske kvinner og menn som er engasjert i Afghanistan, fortjener vår samlede støtte. Fra Sosialistisk Venstreparti opplever vi til stadighet dobbeltkommunikasjon om disse spørsmålene. I denne sal hevdes det, riktignok noe motvillig, at man støtter vårt Afghanistan-engasjement, mens vi utenfor denne sal hører representanter fra partiet som hevder det stikk motsatte. En slik opptreden undergraver til de grader vår sikkerhetspolitiske troverdighet, samtidig som det også gir gode argumenter for dem som fortsatt støtter Taliban. Vil Sosialistisk Venstreparti nå samle rekkene og støtte vår sivile og militære innsats i Afghanistan og stille seg bak våre styrker, som utenriksministeren helt riktig hevder fortjener vår samlede støtte?
Lars Sponheim (Venstre), 2008-02-05:
Det er ærlig nok slik at Afghanistan-politikken til Norge har vært krevende i SV og ført til debatter. Det er på alle vis ærlig nok, men jeg legger uten videre til grunn at SV og SV i regjering har stilt seg bak hver setning og hvert komma i den meget gode redegjørelsen som utenriksministeren holdt i dag. SV hadde for noen uker siden en konferanse som skulle samle kunnskap og kanskje også samle partiet mer bak denne politikken. Det som kom ut av det, og som gjorde at en del av oss valgte å heve øyenbrynene noe, var SVs nestleder som sa at nå skulle vi forhandle med Taliban. Om det sa utenriksministeren i dag at dette politiske forsoningsarbeidet er afghanernes ansvar, og at det er afghanske myndigheter som må snakke med - eller forhøre, kanskje - Taliban eller andre opprørsstyrker. Jeg er enig med utenriksministeren i det. Var det det SVs nestleder mente da han sa vi skulle forhandle med Taliban?
Lars Sponheim (Venstre), 2008-02-05:
La meg følge opp Høybråtens replikk og komme med en refleksjon rundt dette med offensive og defensive operasjoner i en krigsliknende situasjon: Selv om jeg prøver å forstå hva som ligger i dette, har jeg vanskelig for å forstå det. I praksis betyr det at hvis f.eks. ISAF-styrker, NATO-styrker eller gjerne norske styrker som gjennom etterretninger får beskjed om at det utvikler seg en celle av f.eks. Taliban-soldater som planlegger et angrep eller et attentat, skal man ikke sitte og vente på at det skjer, men faktisk reise ut og avvæpne den cellen. Det oppfatter jeg som en offensiv handling og en, etter mitt skjønn, helt nødvendig handling. Er utenriksministeren enig i det?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-02-05:
Det er ikke vanskelig å si seg enig i utenriksministerens oppsummering når det gjelder enigheten her i salen. Det som jeg undrer meg litt over, er hans hyllest til debatten. Det å ha en åpen debatt er så sin sak, men synes utenriksministeren det er greit at det ikke bare er en folkelig debatt og opplysende seminarer, men at ledere og talspersoner for et av regjeringspartiene på dette området også tar til orde for å endre NATOs ISAF-strategi for å få slutt på den offensive krigføringen, sier at man vil ha en stopp på angrepskrigen, at det er for mange vestlige soldater i landet, og at dette ikke kan fortsette? Er dette uttalelser som er greie når de kommer fra ansvarlige ledere i et av regjeringspartiene?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-02-05:
Statsråd Strøm-Erichsen har tidligere gitt en bred redegjørelse til Stortinget om legedekningen for norske styrker i Afghanistan. Kan statsråden ved denne anledning fortelle Stortinget om hvordan oppfølgingen av disse tiltakene går, og hvordan hun vurderer situasjonen i øyeblikket?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2008-02-05:
Høyre er tilfreds med at utenriksministeren gir en entydig beskjed til våre styrker, til det afghanske folk og til Taliban om at det norske engasjementet i Afghanistan er langsiktig. En problemstilling utenriksministeren ikke kommenterte i sin redegjørelse, er at Canada har gjort det klart at de vurderer å trekke ut sine styrker neste år dersom ikke flere allierte solidarisk stiller opp i Sør-Afghanistan. Det vil kunne være en ganske alvorlig situasjon for hele operasjonen, dersom Canada og eventuelt andre land gjør alvor av sine trusler om å trekke seg ut av Afghanistan. Jeg vil derfor be utenriksministeren gi sin vurdering av konsekvensene for operasjonene i Afghanistan, dersom Canada og eventuelt andre gjør alvor av sine trusler.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Utstyret til våre styrker som er i internasjonale operasjoner, også i Afghanistan, er vår førsteprioritet. Vi har hele tiden sagt at det ikke skal stå på penger for at våre soldater som er ute i felt, skal kunne få det beste utstyret. Når det gjelder bruk av kjøretøy, har vi en blanding av pansrede og upansrede kjøretøy. Det er også hensiktsmessig. Det er den tilstedeværende militære sjef på de ulike stedene i Afghanistan som vurderer hvilke kjøretøy som til enhver tid skal benyttes. Så er det også slik at det har vært lange leveringstider på pansrede kjøretøy. Vi er i samme situasjon som mange andre nasjoner - vi står i en produksjonskø og venter på leveranser. Vi får, som representanten Bredvold kjenner til, nye kjøretøy i 2008. Men det er helt klart slik at vi prioriterer utstyret til våre soldater høyt.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Som jeg sa, og som forsvarskomiteens leder er vel kjent med, er vi nokså strukket når det gjelder våre ressurser i Afghanistan. Når vi nå avslutter engasjementet med hurtigreaksjonsstyrken i Mazar-e-Sharif, og forsterker tilstedeværelsen i Meymaneh, er det også fordi Hæren har vært særdeles belastet i løpet av de siste årene. Så kompletterer vi dette med spesialstyrkene i Kabul og også med opplæringsstyrker til opplæring av den afghanske hæren. Jeg vil si at Norge har all grunn til å være stolt av sitt bidrag i Afghanistan. Vi bidrar tungt, og vi bidrar også innenfor de områdene som det er behov for.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Som kjent for Stortinget har vi hatt en avtale med bl.a. Ullevål som har sikret oss kirurgisk kapasitet i Meymaneh frem til 1. april. Det er nå klart at vi har kirurgisk kapasitet, eller leger, på planen frem til 1. juni. Når det gjelder allmennlege i hurtigreaksjonsstyrken, er situasjonen den samme der, bortsett fra at vi mangler leger i to uker, i ukene 12 og 13. Vi arbeider med å få det på plass, og regner med at det skal gå greit. Der er vi jo også i den situasjon at vi kan låne tyske leger hvis det er nødvendig. Men vi regner med at vi skal få våre egne leger også der. Når det gjelder det langsiktige, inngår vi i disse dager avtaler med flere norske sykehus for å ansette våre egne leger, spesialister, som kan rotere til Afghanistan, og som også kan tjenestegjøre ved sykehusene rundt omkring. Det burde være til det beste både for det nasjonale helsevesen og for Forsvaret.