Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Jeg takker så meget for at jeg fikk ordet! Vi har bak oss ti år med store reformer, som har gitt plass til langt flere og endret grunnskolen, videregående opplæring og høgskolene på en grunnleggende måte. Og ikke minst, livslang læring er i ferd med å bli noe mer enn luftige ord og ønsker. Kirke-, utdannings- og forskningsministeren la i sin redegjørelse vekt på at utdanningspolitikken heller ikke framover kan være statisk. Her må endring til. Jeg sier meg hundre prosent enig. Men utdanningsministeren var svært vag når det gjelder å angi retning for hvor veien videre skal gå. Det virket som han sa: Jeg har ingen penger, så jeg har heller ingen retning. I budsjettene som denne Regjeringen har fått igjennom i Stortinget ved hjelp av Høyre og Fremskrittspartiet, er det ikke noen retning på utdanningspolitikken. I 1999 ble det mindre penger til den offentlige skolen, mer til private. En fjerdedel av de statlige bevilgningene til skolefritidsordningen ble kuttet. Når det gjelder barnehagene, som vi ser som en del av en helhetlig utdanningspolitikk, er det noe nær bråstopp i utbyggingen – i stedet opplever vi at barnehager legges ned. Målet om full barnehagedekning i år 2000 er forlatt. Ursula Evje sa i replikkveksling med Rolf Reikvam fra SV at vi har en åpenbar budsjettkrise, og det er det som er årsaken til at man ikke kan satse. Arbeiderpartiet måtte i sine regjeringsår stramme inn så å si hvert eneste år, men vi lot det aldri gå utover barna, ungdommen, kvinnene og likestillingen. Regjeringen har ikke gjort den prioriteringen. Man kan snakke så mye man vil om større frihet og mangfold, det hjelper ikke hvis man ikke gjør akkurat den prioriteringen at man skal satse på skolen. Og det er ikke blitt gjort, derfor har vi den situasjonen som vi nå ser. Arbeiderpartiet sier: Vi har ti år bak oss med satsing på skole og utdanning. Vi må ha ti nye år med satsing på skole og utdanning. Vi har gjort en stor jobb med å få opp antall plasser, få plass til flere over hele linjen i utdanningsvesenet vårt. Nå må vi satse mye mer på å heve kvaliteten, særlig når det gjelder elevenes medbestemmelse og arbeidsmiljøopprusting av skolebygninger, bl.a. for å gi barna bedre inneklimaetter- og videreutdanning for lærereskolebøker og annet materiellflere datamaskiner og tilknytning til nettverk Det er disse tingene som legger grunnlaget for større mangfold og frihet i vårt skoleverk. I dag er arbeidsforholdene elvene tilbys i skolen, svært forskjellige fra kommune til kommune, bl.a. fordi ressursene er så forskjellige fra kommune til kommune. Forskjellene er så store at det er grunn til å spørre om forholdene er likeverdige i vår enhetsskole, og om de fysiske forholdene gjør arbeidsmiljøet så ulikt at det går utover kvaliteten på opplæringen for de unge som jobber under de verste forholdene. Vi må være klar over at elevene er på skolen hele dagen. Men de er ikke beskyttet av arbeidsmiljølov, slik voksne i arbeid er. Det finnes riktignok bestemmelser hjemlet i forskrifter for miljørettet helsevern i barnehager og skoler, som kom i 1995. Kommunene fikk da tre år på seg til å oppfylle kravene, men ifølge en undersøkelse Barneombudet foretok i fjor, regnet kommunene selv med at bare halvparten av barnehagene og skolene ville oppfylle kravene i forskriften. Arbeiderpartiet ønsker klare og gode regler for arbeids- og miljøforholdene i skolen. Vi vil gjennomgå alle lovverk som omhandler elevdemokrati og medvirkning, med sikte på å utvikle en egen arbeids- og miljølov for elevene. Dette kombinert med en gjennomgang av situasjonen i de enkelte kommuner, fulgt av bedre muligheter til å ruste opp skolene, kan gi mange elever en bedre skoledag. Det kan gi mer likeverdige forhold og bidra til å hindre at det utvikles dype forskjeller avhengig av hvor man bor. Økt ansvar og tillit til elevene tror jeg også er den beste veien til å bekjempe mobbing og vold i skolen. Skolen er ikke verdinøytralt område, den må og skal ikke tolerere mobbing og rasisme. Dette er ofte forhold som kan begynne i det små, men som kan utvikle seg til store problemer dersom ingen griper fatt i det. Lærerne har et ansvar for å ta tak i problemer og bidra til at det ryddes opp i konflikter, snakkes ut om ting, og at det bygges positive holdninger bygd på likeverd og toleranse. Men elevene selv har også et stort ansvar. Når vi skal lage handlingsplaner mot mobbing og mot rasisme, er barna og ungdommen selv de viktigste ekspertene å rådføre seg med. Når de første rapportene nå kommer om hvordan grunnskolereformen virker, er det mange positive tilbakemeldinger. Men mange sier også: Se opp for ungdomsskolen! Den er glemt. Der får mange elever problemer, der strever de med nye undervisningsmetoder, der er kanskje behovet størst for flere voksne som kan følge opp elevene. Dette må vi ta svært alvorlig. Flere voksne i ungdomsskolen behøver ikke nødvendigvis bety flere lærere. Det kan like gjerne være assistenter og miljøarbeidere – unge mennesker som kan fungere som gode forbilder og veiledere. Godt læremateriell, gode bøker, er også viktig for kvalitet. I grunnskolen har Reform 97 skapt fornying. I videregående skole, der nå omtrent alle ungdommer går, må vi sørge for at elevene slipper å betale flere tusen kroner i året for bøkene de trenger. Tillater vi reklame i skolebøker, slik Høyre har foreslått, har vi brutt en viktig grense. Her må andre løsninger finnes. Samtidig må vi erkjenne at bøker ikke er hva de var. Minst like viktig er det å sørge for kabling og datamaskiner i skolene. Vi vet at ikke alle elever har tilgang til slikt utstyr hjemme. Samtidig vet vi at PC-dekningen er dårlig, særlig i grunnskolen. På barnetrinnet er det hele 22 barn pr. PC, viser de siste oversiktene. Vi risikerer at grunnleggende forskjeller vokser fram mens vi strever med å rydde plass til en skikkelig IT-satsing i skolen. Her er et område som jeg mener det er riktig å invitere private krefter til. I Bergen, Oppegård og Lørenskog vet jeg at skoler samarbeider med private bedrifter om å skaffe fram nødvendig utstyr og tjenester. Maskinene kom på plass, kobling til Internett ble foretatt, elevene lærte å bruke utstyret, ja lærerne også. Hvorfor ikke gjøre slike prosjekter landsomfattende og få et felles løft mellom offentlig skoleverk og privat næringsliv om utstyr, kabling og faglig oppdatering av lærere? Utfordringen går til undervisningsministeren. Men dette er noe ganske annet enn å innføre reklame i våre skolebøker – det bør vi ikke ha. Men uansett investeringer i bygninger, bøker og datamaskiner, er læreren avgjørende for kvaliteten i skolen. Jeg vet at vi mister gode lærere fordi lønnen er lav, men jeg tror også at vi mister mange fordi muligheten til faglig utvikling er for liten. Her har vi igjen et område hvor det kreves en skikkelig plan for utdanningspermisjoner og etter- og videreutdanningsopplegg. Arbeiderpartiet vil fortsette å satse på å styrke den offentlige skolen – enhetsskolen. Vi vil at den offentlige skolen skal ha høyest mulig kvalitet. Dårlig kvalitet rammer de svakeste elevene sterkest. Når det kuttes i budsjettene, er det klassestørrelser, spesialundervisning og antall voksne i skolen det går ut over. Vi vet at vi ved å forsømme oss tar fra enkeltelever muligheter til utvikling og skaper problemer som vi senere må rette opp over sosialbudsjettet og justisbudsjettet. Vi vet at hvis vi ikke styrker kvaliteten, rakner fellesskapet ved at noen søker seg til private tilbud. Arbeiderpartiets skolepolitikk – når vi snakker om frihet – går ikke ut på at folk skal kunne velge seg ut av den offentlige skolen, den går ut på at en skal kunne velge seg en best mulig offentlig skole, som også er tilpasset den enkelte elev. Og det er det man egentlig nå bør fokusere på. Så lenge man snakker om større frihet og muligheter for den enkelte skole, er det ressurser og nødvendigheten av å satse nettopp på den offentlige skolen som er det viktigste.