Vera Lysklætt (Venstre), 2007-05-10:
Endelig har vi kommet fram til den dagen da regionreformen, eller demokratireformen, som jeg vil kalle den, behandles i Stortinget. Dette har vært en stor og omfattende sak. Den angår hele landet, og det har selvfølgelig vært svært mange og ulike hensyn å ta i arbeidet med denne reformen. Regjeringspartiene og Venstre står sammen om den flertallsinnstillingen som nå er lagt fram. For meg og Venstre har det vært svært viktig å bidra til et bredest mulig flertall for en reform som bidrar til at vi opprettholder tre folkevalgte nivåer i Norge. Derfor er dette også en stor dag, sett med mine øyne. Som representant fra Finnmark er det spesielt viktig at vi kan opprettholde tre folkevalgte nivåer i landet vårt. Kanskje er det slik at jo lenger borte fra maktens sentrum her i hovedstaden en kommer, jo enklere er det å se hvor viktig det er med tre folkevalgte nivåer i vår forvaltning. Vi har et veldig langstrakt land å forholde oss til, hvor folk lever svært ulike liv, avhengig av hvor de bor i landet. Dette har selvfølgelig med geografi og avstander å gjøre, men det har også med ulike kulturer å gjøre. I mitt arbeid med denne reformen har tre ord fulgt meg som et bakteppe. Det er nærhet, tilhørighet og identitet. Jeg og Venstre har et oppriktig ønske om at folk skal kunne ha en reell mulighet til å delta og forme framtiden og utviklingen der de bor. Vi ønsker ikke at folk kun skal bli statister og tilskuere i sine liv. I Finnmark, men også i resten av landet, har folk behov for å ha en arena hvor de kan møtes på fylkesplan for i fellesskap å komme fram til løsninger som gagner utviklingen i sin del av landet. Hadde landet vårt sett helt annerledes ut, f.eks. som Sveits, og hadde ligget her nede rundt Oslofjorden, hadde denne saken vært en helt annen. Med den flertallsinnstillingen som nå foreligger, vil lokaldemokratiet blir styrket ved at mellomnivået opprettholdes og blir tilført flere oppgaver, i tillegg til at ingen oppgaver tas fra kommunene. Et sterkt og desentralisert folkestyre er viktig for å balansere statens makt og en stadig tiltakende sentralisering, og en reform av mellomnivået er ingen ny sak. Helt siden dagens fylkeskommune ble opprettet i 1976, har den vært et yndet mål for endring, enten i seg selv eller sett i sammenheng med kommunestrukturen. Dagens debatt kan lett spores tilbake til Christiansen-utvalgets arbeid tidlig på 1990-tallet. Siden den gang har vi hatt to stortingsmeldinger som har behandlet dette, St.meld. nr. 34 for 2000-2001 og St.meld. nr. 19 for 2001-2002. Det vi vedtar i dag, har mye av begge disse meldingene i seg. I tillegg til de to forannevnte stortingsmeldingene har det også vært to kommisjoner i aktivitet de senere årene, Distriktskommisjonen og Lokaldemokratikommisjonen. Distriktskommisjonen går langt i å regionalisere Norge, mens Lokaldemokratikommisjonen i større grad fokuserer på oppgaver og folkestyre og mindre på strukturer. Til grunn for forvaltningsreformen i 1975 lå det at fylkesmannens oppgaver og rolle skulle endres og oppgavene reduseres. Oppgavene skulle i hovedsak knyttes til oppfølging og tilsyn av kommunene samt funksjonen som klageinstans. Utviklingen siden den gang har vært preget av en gradvis vekst i fylkesmannens oppgaver og en gradvis tapping av fylkeskommunens oppgaver gjennom flere reformer, hvor store velferdsoppgaver som sykehus, barnevern og rusomsorg har blitt overført til staten. Med denne historikken klart i minne, et tydelig vedtak i Venstres landsstyre og kommunalkonferansen i september 2006 har det vært et viktig ærend for Venstre å bidra til et så bredt flertall som mulig for et videre mellomnivå i forvaltningen. Vi mener at dagens vedtak vil være med på å sikre mer folkestyre og et sterkere lokaldemokrati, og at det vil være med på å demme opp for en stadig økende sentralisering i Norge. Tre viktige premisser for Venstre har vært at det skal være tre folkestyrte forvaltningsnivåer. Justering av fylkesgrensene skal skje ved frivillighet, og ingen oppgaver skal tas fra primærkommunene. Dernest har vi også sagt at vi primært ønsker at sykehusstyringen skal føres tilbake til mellomnivået, og at vi ønsker enhetsfylket som modell for mellomnivået. Venstre mener altså at vi med dagens vedtak er med på å sikre et fortsatt mellomnivå i forvaltningen, men vi ser at det står utfordringer foran oss. Oppgaver skal være med på å fordele makt og ressurser over hele landet. Det må være både viktige avgjørelser og penger i potten for å bidra til desentralisering og fordeling. Samferdsel og vei er kanskje den av oppgavene som nå flyttes på, som vil bidra mest til å skape en folkelig oppslutning om mellomnivået, og plassere et tydeligere ansvar på dette politiske nivået. For å bidra ytterligere til en folkelig oppslutning mener Venstre det er viktig at mellomnivået også bør få en tung velferdsoppgave. Vi har pekt på sykehusene. Med dagens vedtak mener vi at vi legger til rette for et revitalisert og sterkere mellomnivå, som etter 2010 kan ha en mulighet til å få tilbake styringen over sykehusene. Men det kan også være at NAV, barnevern eller rehabilitering er de velferdsoppgavene som passer bedre til de nye fylkene. Dette er en debatt som vil fortsette, men når Senterpartiet er 100 pst. for å flytte sykehusene tilbake, Venstre er 100 pst. for, SV er 90 pst. for og Arbeiderpartiet er 49 pst. for, er det kanskje den mest nærliggende oppgaven å se på. En tredje utfordring vi står overfor, er hovedstadsregionens framtidige posisjon og utvikling. Det er derfor viktig at Regjeringen også setter fart i arbeidet med å få fram den bebudede hovedstadsmeldingen. Den folkelige oppslutningen om fylkeskommunen er for øvrig ikke særlig mindre enn om kommunene, målt i valgdeltakelse. Slik sett er det like ille stilt med kommunene som det er med fylkene. Venstre fikk gjennomslag for en lokaldemokratikommisjon i forrige periode. Den har avgitt to utredninger, og vi kunne ha gjort mange spennende endringer med lokaldemokratiet og folkestyret om vi hadde tatt med oss oppgavefordelingen på alle nivå, strukturen og de demokratiske virkemidlene da vi gikk i gang med demokratireformen. Venstre mener derfor vi må arbeide videre med detaljering av oppgavefordeling mellom kommunene, fylket og staten, med sikte på en ytterligere desentralisering og styrking av lokaldemokratiet. Venstre vil ha sterkere fylker. De er i dag tildelt et særlig ansvar for regional utvikling, noe Venstre vil styrke. Dagens fylker utgjør om lag 6 pst. av det offentliges tjenesteproduksjon. Med en ny og sterkere organisering er det derfor Venstres ambisjon at eierskapet til sykehusene og en rekke andre statlige oppgaver flyttes tilbake til fylkene. Med de overføringene vi i dag foretar, vil mellomnivået stå for om lag 10 pst. av det offentliges årlige budsjett. Venstre blir gjerne med i fortsettelsen med å diskutere hvilke andre oppgaver vi kan overføre, hvilke øvrige statlige etatsgrener det skal ryddes i, og hvordan vi kan skape et stort engasjement for mellomnivået. Det viktige er at vi nå går i riktig retning, både målt i folkestyre, oppgaver og penger. Venstres primærønske har vært at vi vil legge til rette for det nye fylket, en enhetsfylkemodell som samler fylkeskommunens og fylkesmannens forvaltningsoppgaver i ett organ, og som får overført en rekke oppgaver fra staten. Vi er derfor svært glade for at regjeringspartiene har kommet oss i møte på dette punktet, og at det fortsatt skal være åpent for å drive forsøk i offentlig sektor. Det åpnes for at det er mulig å videreføre og videreutvikle ordningen med enhetsfylket, der det er regionalpolitisk vilje til det. I Venstres enhetsfylkemodell står utvikling og samarbeid sentralt. I og med overføring av en rekke veiledningsoppgaver fra fylkesmannen til det folkevalgte nivå vil samarbeidet med kommunene være en viktig oppgave. I Møre og Romsdal har mange av kommunene, i forbindelse med den grundige evalueringen av enhetsfylkeforsøket, nettopp pekt på at det har gitt et tettere og bedre samarbeid med et samordnet mellomnivå. I tillegg til å styrke kompetansemiljø og muligheten for regional og kommunal utvikling vil en slik modell innebære en betydelig forenkling av den offentlige forvaltning for folk. Det blir én dør å banke på, én telefon å ringe til – med andre ord: Folk får et enklere Norge å forholde seg til.