Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Statsråd Enoksen ble i «Politisk kvarter» den 2. desember utfordret til å gi et eksempel på hvordan Regjeringen har styrt samfunnsutviklingen. Det jeg klarte å forstå ut fra intervjuet, og som også var journalistens konklusjon, var at Regjeringen etter to års arbeid ville gjøre noe med distriktspolitikken. Det mangler altså ikke på vilje. Det som Arbeiderpartiet etterlyser, som også ble gjort under finansdebatten, er politisk evne til å ta de nødvendige grep i samfunnsstyringen. For Arbeiderpartiet er det viktig at myndighetene har et spekter av virkemidler som støtter opp om en samfunnsutvikling hvor målsettingen om å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret er et viktig element. Det kommunale inntektssystemet er et slikt virkemiddel, kanskje det viktigste fordelingspolitiske virkemidlet politikerne rår over. Det må være rettferdig, samtidig som det skal være slik at man, uansett hvor man bor i landet, skal ha tilgang til den offentlige tjenesteytingen som ivaretar næringslivets og den enkeltes behov. Et variert næringsliv er den beste forutsetningen for å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret. Samtidig må næringslivet selv, sammen med myndighetene, bidra til et mer kunnskapsorientert næringsliv. Det er grunn til bekymring, som også Regjeringen skriver i budsjettproposisjonen, når forskning viser at distriktenes næringsliv ligger vesentlig under gjennomsnittet når det gjelder andelen ansatte med høyere utdannelse. Jeg er enig med Regjeringen som i samarbeid med SND vil styre de eksisterende virkemidlene mer målbevisst inn mot de kunnskapsintensive næringene. Den største utfordringen i kampen for å opprettholde bosettingsmønsteret vil etter hvert bli kampen om kompetansen. Klarer vi ikke å møte denne utfordringen, vil risikoen for at vi får et kunnskapsbasert klasseskille, som i tillegg vil være geografisk betinget, være stor. Jeg syns det er bra og nødvendig at Regjeringen bruker forholdsvis store ressurser innenfor distrikts- og regionalpolitikken. Men jeg må nok si at innsatsen i for liten grad er målorientert. Dette er heller ikke enkelt, fordi den generelle samfunnsutviklingen på mange måter trekker i motsatt retning. På den ene siden bruker vi store ressurser på en distriktspolitisk satsing, på den andre siden gjennomfører vi strukturelle endringer innenfor statlige virksomheter hvor konsekvensene er sentralisering, ofte til større sentre. Derfor er det ingen som ser den distriktspolitiske snuoperasjonen som regjeringspartiene ynder å vise til. Arbeiderpartiet har de siste to årene advart Regjeringen mot den utviklingen vi så ville komme innenfor de offshorerelaterte virksomhetene langs kysten. Dette er virksomheter som ikke bare er lokalisert i Distrikts-Norge, men det er ofte hjørnesteinsbedrifter i de mange lokalsamfunn som nå berøres. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet har fått regjeringspartiene med på en næringslivspakke spesielt innrettet mot offshoreverftene, leverandørindustrien og ikke minst underleverandørindustrien. Problemet er imidlertid at tiltakene kommer for sent, og at for mye krefter går med til å reparere. Isteden burde Regjeringen ha handlet i forkant, vært i stand til å forebygge og stimulert til strukturendringer, omstilling og nyskaping. Vi kan ikke forvente at folk skal bo i lokalsamfunn hvor arbeidsplasser og livsgrunnlag blir revet vekk under føttene på en. Regjeringen har også foreslått to endringer i ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift. Den ene gjelder endringer i det geografiske virkeområdet hvor 14 kommuner får høyere avgiftssats og 39 kommuner får lavere avgiftssats. Bakgrunnen for disse endringene finner vi i ESA-vedtaket av 2. juli 1998, hvor det står: «Overvåkningsorganet er ikke overbevist om at regional transportstøtte er berettiget for alle kommuner som i dag omfattes av sone 2 …» Så viser de til en del fylker. Det er mulig Regjeringen har gjort de riktige vurderinger, men den satte Stortinget i en tvangssituasjon, hvor Stortinget måtte vedta en endring Regjeringen hadde fremforhandlet med EU. Og jeg minner om at Overvåkningsorganet ikke sa at vi måtte gjøre endringer, men de var ikke overbevist om at den ordningen vi hadde, og som berørte navngitte fylker, var riktig. Det var på mange måter en utfordring for Regjeringen å overbevise Overvåkningsorganet om at den ordningen vi hadde, var korrekt. Næringslivet og offentlig sektor i de 14 kommunene får uforutsette utgifter i størrelsesorden 245 mill. kr årlig som følge av denne endringen. Det er grunn til å kritisere Regjeringen og statsråden for slett forarbeid og dårlig kommunikasjon med de kommunene som ble berørt, før beslutningen ble truffet. Jeg vil derfor bare kort vise til at det er bred tilslutning i komiteen for at Regjeringen må komme tilbake til Stortinget, senest i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, med en vurdering av mulige tiltak som kompenserer de økte kostnadene som kommunene og næringslivet blir påført.