Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-28:
Saken gjelder et Dokument 8-forslag lagt fram av Kristelig Folkepartis representanter, som ønsker å få et vedtak i Stortinget om at man skal ha en opptrappingsplan for de kommunale musikk- og kulturskolene. Det har de ikke fått støtte for i komiteen. Jeg har likevel lyst til å komme med noen bemerkninger rundt det. Jeg syns for det første at det er flott at Kristelig Folkeparti har tatt et initiativ, sånn at vi får en debatt om musikk- og kulturskoler, og sånn at vi får diskutere hvor det statlige ansvaret ligger i forhold til det kommunale. Regjeringa har jo veldig ambisiøse formuleringer i sine plandokumenter om hvordan man skal gjøre dette, men det henger godt sammen med kommuneøkonomi, som det er bemerket i innstillinga. Kulturskolene er ikke noe som ble funnet opp i denne sal. Kultur- og musikkskoler ble funnet opp for mange tiår siden av engasjerte lokalpolitikere som kjempet fram dette tilbudet på lokalt plan. Det er ingen nasjonale politikere som kan ta æren for at vi nå har et godt nettverk av kultur- og musikkskoler rundt omkring i landet. Kultur- og musikkskolene har en karakter som gjør dem annerledes enn andre skoler. Det er at de trenger en tilgang på kunstnere og fagfolk som er litt annerledes enn lærere som har gått igjennom vanlig lærerutdannelse. Musikk- og kulturskoler er veldig forskjellige rundt omkring i landet fordi ulike kunstnere har vektlagt ulike kunstuttrykk. Det å ha store pedagoger som er plassert på ulike steder rundt omkring i landet, har ført til både at unger flytter etter dem, og at tilbudet, logisk nok, blir forskjellig – ulike kunstnere brenner for ulike tilbud. Noen steder er kulturskolen ganske begrenset, fordi det også finnes mange gründere innenfor kulturområdet som gir unger tilbud, både gjennom frivillige organisasjoner, gjennom nettverket vi har av skolemusikkorps, eller gjennom alle de små teaterinstitusjonene på frivillig basis som vi har rundt omkring i landet. Men vi har også profesjonelle kunstnere som bygger opp kulturtilbud til unger og gir skoletilbud innenfor både teater, musikk og dans. Alt dette i sammenheng utgjør det nettverket og det tilbudet vi gir til ungene våre. Fordi randsonetilbudene er forskjellige, er også tilbudet i den enkelte kommune forskjellig. I Venstre-styrte Vestre Slidre, f.eks., har man inkorporert hele musikk- og kulturskolen i skoletilbudet. Der utgjør den en del av SFO-tilbudet, noe som fører til at nesten alle elevene i den kommunen går på musikk- og kulturskole, med ulike tilbud. Men det er også en kommune med sterke kunstneriske miljøer, spesielt knyttet til folkemusikk, som gjør at man har tiltrukket seg kunstnere som kan bidra til å være pedagoger innenfor dette feltet. Så tilbudene er veldig forskjellige. Tilbudene er stort sett skapt lokalt, og tilbudene er bygd på det lokale kunstnertilbudet. Så er det kommuneøkonomien som gir rammer for pris, for hvor utbredt tilbudet er, og for hvor mange unger som faktisk får plass. Så jeg frykter at dette også blir en debatt om kommuneøkonomi. Men det å lage en statlig opptrappingsplan akkurat nå tror vi ikke er det grepet som trengs. Det trengs grep innenfor kommuneøkonomi, men man trenger først og fremst å støtte opp under alle de lokale politikerne som har lyst til å være med på å utvikle dette tilbudet. Det kan ikke skje via statlige direktiver, det må først og fremst skje ved at man dyrker fram et lokalt kulturliv bygd på frivilligheten, på kunstnerne og kulturgründerskapet som fins i hvert enkelt lokalmiljø.