Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2015-10-05:
Vi er vant til å snakke om Norge som annerledeslandet. Gjennom årene med finanskrise framsto Norge som unntaket, hvor ledigheten holdt seg lav, lavest i Europa, og hvor tilveksten av nye arbeidsplasser var høy til tross for at verden rundt oss opplevde det største økonomiske tilbakeslaget siden 1930-tallet. Det var en blanding av noen heldige omstendigheter, f.eks. en solid utvikling i vårt bytteforhold mot utlandet, det skal vi ikke underslå, og trygg økonomisk styring som gjorde at vi kom oss helskinnet igjennom. Der andre land valgte generelle skattekutt som medisin for å møte sviktende konjunkturer, valgte vi en annen vei. Det viste seg å være helt riktig. For bare noen uker siden kom SSB med sin siste konjunkturrapport, hvor de skriver rett ut at makroøkonomisk forskning i etterkant av finanskrisen har vist at generelle skattekutt for å motvirke nedadgående konjunkturer virker dårlig. Nå er Europa i ferd med å komme sakte, men sikkert tilbake. BNP-veksten tar seg forsiktig opp, i hvert fall i de fleste land, ledigheten faller nesten overalt, og igjen er Norge annerledeslandet, men nå med et annet fortegn. Vi er et av få land hvor ledigheten stiger. Fortsetter utviklingen som nå, er det ikke lenge igjen før Norge har høyere arbeidsledighet enn Tyskland, og jeg tror det er få som hadde sett for seg det for bare ett år tilbake, da vi sto her i denne salen og hadde trontaledebatt sist. Situasjonen vi står oppe i nå, har noen fellestrekk med, men også store forskjeller fra, det vi møtte i 2008 og 2009. Ser vi bak de grove ledighetstallene, er det ingeniørene som driver veksten i ledigheten, og det er stort sett på Vestlandet det skjer. Så dette er, til forskjell fra 2008, sektorspesifikt, og det er geografisk spesifikt, i hvert fall foreløpig. Det oljeprisfallet som oppleves som en krise for oljeindustri og leverandørindustri på vestlandskysten, tar med seg et kronekursfall, som gir økte investeringer og fornyet optimisme i andre deler av fastlandsindustrien. Når enkelte er bekymret for at det budsjettet som legges fram om et par dager, skal bli for ekspansivt, er det ut fra en bekymring for at den enorme gevinsten som det kronekursfallet fører med seg, skal settes i spill. Når jeg hører f.eks. innlegg av den typen som representanten Nordby Lunde holdt, blir jeg ekstra bekymret, for hennes resonnementer legger jo til grunn at jo mer penger regjeringen bruker, jo mer har regjeringen gjort for å møte ledigheten. Det er en grov feilslutning. Det som trengs, er målrettede tiltak rettet mot dem som mister jobben, mot de næringene som virkelig strever, og selvfølgelig tiltak for å sikre den langsiktige omstillingsevnen. Vi må gjøre det som faktisk virker. Regjeringen på sin side virker mest opptatt av å bruke ordet «omstilling» for å legitimere tiltak og forslag som er upopulære blant folk. Vår kritikk handler overhodet ikke om at regjeringen gjør for mye for tidlig, som det har blitt sagt fra talerstolen her, men om at de gjør grep som er feil. Når regjeringen svekker arbeidstakernes rettigheter, kaller de det omstilling. Når de kutter skattene for de rikeste og gjentar og gjentar at dette øker investeringsviljen, når de får rapporter som viser at det ikke stemmer, kaller de det omstilling. Når de vil ha søndagsåpne butikker, er det også omstilling. Det er feil bruk av ordet. Omstilling har Norge lyktes med i mange tiår. For bedriftene er det en kontinuerlig prosess, ofte i samspill med det offentlige. Derfor vil vi føre en aktiv næringspolitikk for å legge til rette for den omstillingen. Så vil vi ikke minst sørge for at folks omstillingsevne – hver og en av oss – fortsatt er høy, gjennom å sørge for små forskjeller og jevn fordeling. Jeg har hørt enkelte regjeringsrepresentanter kalle det for fordummende å snakke om fordeling. I trontalen la regjeringen faktisk vekt på betydningen av en jevn fordeling for å sikre langsiktig omstilling. Jeg var sikkert ikke den eneste som la merke til at statsministeren i FN, i en setting hvor det handlet om rettferdighet og fattigdomsbekjempelse, tok til orde for å redusere forskjeller bl.a. gjennom å bruke skattesystemet. Det er mitt håp at dette målet om å redusere forskjeller og sikre folks mulighet til å makte omstilling, også preger det budsjettet vi får oss forelagt om to dager – at det blir et budsjett som legger de store virkningsløse, generelle skattekuttene til de mest velstående til side, og som går målrettet inn med tiltak rettet mot de delene av næringslivet og de menneskene som trenger det. I fjor var det et hav av avstand mellom de honnørordene som også den gangen fantes i trontalen om jevn fordeling og de økonomiske realitetene vi så da budsjettet ble lagt fram. Kombinasjonen av enorme lettelser til de mest velstående og smertefulle kutt som rammet noen av de svakeste, satte i gang en reaksjon ute blant folk som jeg tror må ha rystet regjeringspartiene også. På onsdag får vi vite om statsministerens ord i FN faktisk betyr noe, eller om det bare var noe hun sa fordi hun befant seg langt unna den norske politiske debatten.