Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-02-16:
Jeg vil takke interpellanten for å ha reist interpellasjonen og utenriksministeren for en grundig gjennomgang av arbeidet på dette området. Det er et viktig felt, og det er et krevende felt. I arbeidet med å bygge en stadig mer rettferdig og bedre verden med internasjonale institusjoner og felles verdier er respekten for menneskerettighetene helt grunnleggende, først og fremst selvsagt for individets skyld. Dette ligger også som et fundament for hvordan stater oppfører seg mot sine egne innbyggere, men også for forholdet land imellom. For et år siden deltok jeg på en konferanse i England, hvor temaet var utenriks- og sikkerhetspolitikk i Obamas tid. Den kinesiske forskeren Song Xinning fra FN-universitetet fortalte at det i akademia i Kina er tre ulike syn på hvordan Kina bør forholde seg til Europa. Den ene skolen ser Kina og EU som strategiske partnere. Den andre skolen hevder at Kina og EU bør samarbeide om en ny økonomisk verdensorden, altså slå seg litt sammen mot USA. Og den tredje skolen sier: Bør vi glemme Europa? Verdensdelen stagnerer økonomisk og er på vei til å bli verdens gamlehjem. Jeg peker på dette fordi det er en påminnelse om at det andre ser i oss, kan være ganske annerledes enn det vi selv ser. Men det andre ser, er en del av den virkelighet menneskerettighetsarbeidet og menneskerettighetsdialogene skal drives i. I dette arbeidet er tålmodig realisme en forutsetning for å nå resultater. På dette området tror jeg vi må hente inspirasjon fra president Kennedys beskrivelse av seg selv, som en idealist uten illusjoner. FNs menneskerettighetsråd vil være en viktig arena for vårt menneskerettighetsarbeid. Jeg overvar høringen av Norge i Genève før jul. Den selvransakende åpenhet Norge viste i sin rapport og i høringen, satte en standard. For selv om mye er bra i Norge og i vestlige velferdsland når det gjelder menneskerettigheter, finnes det forhold det kan og skal settes kritisk søkelys på. Viljen til å lyse opp dunkle og mørke kroker hos oss selv gir legitimitet når vi retter søkelyset mot andre. Internasjonale menneskerettighetsarenaer er viktige, fordi det er der alle land kan prøve egne standarder mot vårt felles verdigrunnlag på dette området, menneskerettighetsrammeverket. I interpellasjonen viser representanten Gitmark til at kritikerne betegner menneskerettighetsdialogene som spill for galleriet, hvor man i lukkede fora kan ta opp saker som er bekvemme for begge parter, og at dette svekker norsk kritikk av brudd på menneskerettighetene. Da har jeg lyst til å spørre: Hva er disse kritikernes alternativ? Menneskerettighetsdialogen drives for å bidra til å bedre situasjonen i disse landene, ikke for å vise fram hvor flinke vi er på hjemmebane. Derfor må dette arbeidet bygge på tillit til at de som deltar i dialogene, gjør jobben sin, at de tar opp de vanskelige sakene og temaene, for det kan hende at det å gjøre det i det jeg vil kalle fullt flomlys, virker mot sin hensikt og nettopp vil vise seg å bli det spillet for galleriet som kritikerne snakker om. Åpenhet, ja – men formen på åpenheten må være i den konteksten som utenriksministeren pekte på, i forhold til de landene vi snakker med. Hvis ikke kan man risikere at dette stenger for mulighetene til å nå fram. Representanten Gitmark mente at landene vi er i dialog med, må vise samme åpenhet som vi gjør når det gjelder kritiske blikk på seg selv. Det må selvsagt være en målsetting. Men hvordan oppnår vi det? Det er jo det store spørsmålet. Hva gjør vi om det ikke skjer? Går vi fra rundebordet, eller fortsetter vi? Vi kan ikke tvinge andre. De må lokkes og inspireres. Så kan det selvsagt skje at vi kommer i situasjoner hvor disse dialogene blir misbrukt, til innenlandske formål eller utenlandske, og av den grunn bør avsluttes. For å illustrere hvor krevende det er å arbeide for forbedringer og internasjonale standarder, kan vi peke på et område som våre frihandelsavtaler. Spørsmålet om respekten for faglige rettigheter er reist i forbindelse med frihandelsavtalen som er inngått med Colombia. I EFTA har man to grupper i arbeid – en som ser på hvordan kan vi best får inn «Labour Standards» i frihandelsavtaler, og en som ser på hvordan vi kan sikre gode miljøstandarder. Det som er problemstillingen, er at når vi reiser krav i disse forhandlingene, så vil motparten beskylde oss for å drive proteksjonisme, fordi de ser det som en utestengelse fra vårt marked. Det er ingen direkte link til menneskerettighetsarbeidet, men det er en del av det, og det viser hvor krevende dette arbeidet er.