Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2012-03-26:
Siden Norge er et av få – i hvert fall sammenlignbare – land som ikke har en eller annen form for oppløsningsrett, må man spørre om dette virkelig er en alvorlig mangel ved vår konstitusjon. Når alle andre har det, hvorfor har ikke vi det til tross for at det norske demokratiet i andre sammenhenger har blitt pekt på som verdens beste? Kanskje dreier det seg, når alt kommer til alt, om en liten skjønnhetsplett som våre grunnlovsfedre i farten ikke kom til å rette opp. Kristelig Folkeparti kommer heller ikke til å støtte forslagene slik de foreligger. Det handler i hovedsak om at vi ikke har sett det store behovet for en slik ordning. Norge har et rimelig stabilt og velfungerende parlamentarisk demokrati, og det har gjennomgående ikke vært store problemer med å danne styringsdyktige regjeringer. Det norske parlamentariske systemet har fått tid til å sette seg. Det er det viktig å understreke. Å innføre et nytt element i et system som fungerer bra, er ikke bare uproblematisk. Særlig gjelder dette når det heller ikke foreligger et gjennomarbeidet grunnlovsforslag som kunne samlet alle, eller de fleste, representantene. Oppløsningsrett framstår fortsatt som et fremmedelement i det norske parlamentariske systemet – ja som noe unorsk, rett og slett. Så kan man ikke unngå å merke seg at begge de to foreliggende grunnlovsforslagene i hovedbegrunnelsen er motivert ut fra et ønske om å sikre seg mot å få mindretallsregjeringer med svak handlekraft og kanskje også en utglidende tendens til stortingsregjereri. Dette går nokså klart fram i starten av forslagene at det er mindretallsregjeringer med svekket handlekraft man ønsker å gardere seg mot. Forslaget om innføring av oppløsningsrett, det ene forslaget, koblet sammen med innføring av såkalt investitur, eller innsettingsvedtak, skulle sikre oss mot dette. Forslagene bærer på mange måter preg av å bli fremmet mer eller mindre som et utslag av hva man opplever som en uheldig utvikling, med mindretallsregjeringer med svekket handlekraft. Nå kan man ha ulike meninger om hvordan mindretallsregjeringer har fungert i Norge de siste tiårene. For Kristelig Folkeparti er det imidlertid klart at erfaringen gjennom de siste 40 år tydelig viser at et land kan styres stødig, og at det kan fattes store og viktige beslutninger, også med mindretallsregjeringer. Norge er på topp i velstandsutvikling og et av verdens beste land å bo i. Det synes ikke som om en tradisjon med mindretallsregjeringer har virket som noen bremsekloss på denne utviklingen. Det er riktig, som forslagsstillerne peker på, at Norge har tradisjon for at mange og aktive partier stiller lister ved valg til Stortinget. At vi har et mangfoldig partispekter, med mange vitale partibevegelser, må utelukkende ses på som et stort aktivum for landet. Dette fører naturligvis til at det blir mer krevende å få etablert flertallsregjeringer eller koalisjoner, som forslagsstillerne peker på. Men derfra og til å trekke den slutning at oppløsningsrett skulle være et middel til å gjøre det lettere å få dannet flertallsregjeringer, virker noe underlig på meg. Vi får ikke nødvendigvis færre partier ved å skrive ut nyvalg. Det man kan oppnå, er et endret styrkeforhold mellom dem. Fra én side sett er utskriving av nyvalg et uttrykk for en slags resignasjon. I en situasjon hvor de folkevalgte ikke klarer å bli tilstrekkelig enige, velger de like gjerne å sende ballen tilbake til velgerne og ber dem om å ordne opp i stedet. Men det betyr i høyden at man gir seg selv en ny sjanse, og det gis ingen garanti for at det blir lettere etter et omvalg. Man kan også risikere å rote det enda verre til. Et forslag om å innføre investitur kunne tenkes å ha en disiplinerende effekt. Forslaget tar til orde for en positiv parlamentarisme, i den form at parlamentet må gi aktiv støtte til en bestemt statsministerkandidat, som så kan utnevnes av Kongen og deretter velge sine regjeringsmedlemmer. Så langt i Norges parlamentariske historie har det vært få konstitusjonelle kriser der en ville funnet en bedre løsning dersom en hadde hatt investitur. Fravær av investitur kan imidlertid ha bidratt til at det har blitt etablert regjeringer som ellers ikke ville fått tilstrekkelig støtte i parlamentet til å bli innsatt ved investitur, men som likevel har fungert på en tilfredsstillende måte. Slik kan en også hevde at fraværet av investitur har styrket den parlamentariske handlefriheten og hindret utviklingen av enkelte konstitusjonelle kriser. En lang tradisjon med mindretallsregjeringer kan selvsagt lett føre til at man til slutt tror at det er slik det skal være – skjønt de seks siste årene har vel snudd litt opp ned på det. Jeg mener ikke at man bør fristes til å idyllisere mindretallsregjeringer – la meg si det. Vi innser absolutt at en flertallsregjering kan ha fordeler, bl.a. ved at ansvarsdelingen mellom storting og regjering blir klarere, og man får mer forutsigbare forhold ved at man unngår usikkerhet rundt hvorvidt et forslag fra en regjering blir vedtatt eller ikke. På den annen side stilles det også spesielle krav til hvordan en flertallsregjering bør forholde seg til Stortinget og passe på at Stortingets makt og innflytelse ikke blir svekket. Det er forståelig – la meg også si det – når en flertallsregjering utgått fra flere partier har vært igjennom intense og interne prosesser for å komme fram til kompromissløsninger, at den kan stå i fare for å bli bortimot immun mot å foreta selv mindre justeringer når sakene kommer til Stortinget. Det er uheldig dersom dette medfører at bredere politiske løsninger forhindres også i saker hvor det ville vært en fordel for landet at flere partier stilte seg bak et vedtak. Saksbehandlingen og debatten flyttes fra mer åpen dialog mellom storting og regjering til mer lukkede prosesser i regjeringskvartalet. Jeg vil avslutte med å si at alt i alt står vi oss på å erkjenne at intet system er perfekt, og at det kan være fordeler og ulemper knyttet til ulike alternativer. Men til syvende og sist handler det om å være åpen, lyttende og – framfor alt – å søke løsninger som kan framstå som mest mulig robuste. Det gjelder generelt og framfor alt i saker som har med Grunnloven å gjøre. Til slutt vil jeg anbefale mine medrepresentanter fra Kristelig Folkeparti om å støtte komiteens innstilling.