Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-12-13:
Jeg vil også slutte meg til og takke saksordføreren, som har ført i pennen en innstilling som ikke er preget av den servilitet som – av og til – kan prege regjeringspartienes behandling av riksrevisjonsrapporter. Det er den ikke denne gang. Men samtidig vil jeg markere en liten avstand ved å si at nei, denne debatten er ikke noen fortsettelse av formiddagens debatt. Formiddagens debatt gikk på størrelsen av hjelpen; nå går den på kontroll – og kontroll er like viktig enten budsjettet hadde inneholdt et forslag om 2 mrd. kr i u-hjelp eller 27–28 mrd. kr. i u-hjelp. Kontroll er like viktig på ethvert stadium. Samtidig skal det innrømmes at det er vel knapt noe område som over tid har hatt en så sterk budsjettøkning som nettopp utviklingsbudsjettet, og i det ligger det jo en fare for at oppmerksomheten kan konsentrere seg mer om økning enn om kontroll. Men kontroll er like viktig uansett hvilket stadium man beveger seg på. Før jeg går løs på innstillingen, vil jeg for balansens skyld gjerne si følgende: Det drives frem mye god bistand i dag, både fra norsk side og internasjonalt. Når denne debatten blir preget av kritikk, er det fordi det er det det dreier seg om. Det betyr ikke at dette er typisk for alt som drives – enten det er bilateral bistand eller i regi av multinasjonale organisasjoner. Så kan vi også legge til at det er ikke alltid like lett å måle effekten av bistand, for bistanden kan i seg selv i et land virke meget positivt, men så motvirkes den f.eks. av landets økonomiske politikk – ja, den kan sågar ødelegges av landets økonomiske politikk. Dét har vel oftest vært tilfelle der det har gått galt. Det er altså ikke bare amatørmessig opptreden, eller naivitet fra bistandsarbeidere, som det ble sagt i forrige innlegg – og god vilje må ikke blandes sammen med naivitet. Jeg tror ikke det preges av det, men å jobbe i et land hvor man av og til kan få følelsen av at myndighetene jobber mot bistanden, kan være krevende. Men da er det jo et politisk spørsmål – og det er vel ikke det Riksrevisjonen skal vurdere – om ikke landets politikk som sådan også bør være et argument for å si at nå stanser vi bistanden, nå har vi prøvd nok, og det går ikke i riktig retning. Mer konkret til innstillingen: Det er to begreper som går igjen her i Riksrevisjonens rapport. Det ene er resultatorientering, og det andre er kvalitetssikring. Det henger sammen. Dette er ikke første gang man på bistandsområdet har fått kritikk i forbindelse med revisjonsrapporter. Noe har skjedd, og jeg vil gjerne gi statsråden honnør for det. Jeg må bare si at honnør skal jeg også gi når det er grunnlag for det, og å opprette denne såkalte sentrale kontrollenheten med forebygging og oppfølging av økonomiske misligheter som hovedoppgave, er et skritt i riktig retning. Men så kommer vi til denne rapporten. Der gjentas kritikken mot en del av den multilaterale bistanden. Jeg vil for min del legge til at det som gjorde sterkest inntrykk under besøkene ved FN-delegasjonen, var egentlig å få underbygget den kritikk som Riksrevisjonen fremsetter, nemlig at kontinuiteten i oppfølgingen av FN-organisasjonen er mangelfull. Det skyldes ikke naivitet eller vond vilje, men min analyse er iallfall at det skyldes det rekrutteringssystem som utenrikstjenesten bygger på, som på mange områder er fremragende, men som er utilstrekkelig når det gjelder å sikre kontinuitet av de samme personer som i lang tid følger de samme oppgaver og de samme områder. Jeg skal ta et annet eksempel, som i og for seg representerer noe av det samme. Denne komiteen har vært og besøkt en del utenriksstasjoner med sterkt bistandsfokus, og når man møter en leder for en slik delegasjon som sier at – unnskyld det muntlige uttrykket, president, men dette er ment å være et indirekte sitat: Vet du hva jeg trenger? Jeg trenger ikke flere folk fra UD eller fra Norad, jeg trenger faktisk en god revisor for å følge med i hvor budsjettstøtten blir av. Det er da jeg stiller det spørsmålet tilbake til utviklingsministeren, som jeg tror kan tenke litt ukonvensjonelt av og til: Burde ikke det være en idé å se på annen ekspertise der stasjonene ute trenger det, for nettopp å følge med både i budsjettstøtten og i hvordan de multinasjonale organisasjonene drives? Nå skal jo hoveddelen av denne kontrollen ligge på det sentrale plan; det skal skje gjennom organisasjonenes hovedkvarter, hovedsakelig knyttet til FNs plassering, men også der er det noen mangler som jeg har lyst til å påpeke. Det ene er at de store organisasjonene har jo styrer som preges i veldig stor grad av å være administrasjonsstyrt. Det innebærer at styrene er slik sammensatt at det veksler på hvem som møter, og det veksler på hvem som leder, og den som leder, leder veldig kort tid. Dette er oppskriften i ledelsesfilosofi på en organisasjon som skal styres av en administrerende direktør, og det blir den da vitterlig også. Der ligger det en svakhet som gjør at det holder ikke – og der er kanskje Riksrevisjonen også litt inne på et feilspor i kritikken – bare å være aktiv i styret, for styret møtes sjelden, men det gjelder å være aktiv i oppfølgingen av organisasjonen kontinuerlig, på stedet der og da, altså i hovedsak i New York. Den oppfølgingen er overlatt til FN-delegasjonen. I FN-delegasjonen foregår det mye spennende, og verdensutviklingen ligger på FN-delegasjonens bord. Mitt inntrykk er nok at de som har fått jobben med å følge med i bistandsarbeidet, er meget få, de er kompetente, men – du verden – det er komplett utilstrekkelig. Vi møtte disse folkene direkte, og jeg må si at de ga et godt faglig inntrykk. Men det holder ikke i forhold til å kunne følge med i disse store milliardbeløpene som går gjennom organisasjonene i forhold til både å være resultatorientert – som det heter – og å ha tilstrekkelig kvalitetssikring. Der må man stole på «the good will» i organisasjonene, og den er – med deres multinasjonale sammensetning – ikke alltid etter skandinavisk modell, for å si det forsiktig. Derfor er det meget sterkt når det er en samlet komité som understreker: «Komiteen viser til at regjeringen har gjennomført vurderinger av multilaterale organisasjoner i 2009 og 2010. Komiteen anser dette som positivt, men etterlyser langt klarere og mer systematiske budsjettkonsekvenser, i tråd med resultatene av evalueringene.» Sagt på en annen måte: Noen organisasjoner driver godt, andre driver dårlig. Det er vanskelig å se at det gjenspeiles i de beløp som gis hvert år til organisasjonene. Da nytter det ikke bare å stå i denne sal og si at vi er verdens beste til å yte støtte til FNs organisasjoner. Om vi er verdens beste i resultatorientering og kvalitetssikring, er et helt annet spørsmål.