Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2001-03-29:
Den nye kirkelovgivningen ble satt i verk i 1997. En konsekvens var at kommunene fortsatt skulle stå for størsteparten av bevilgningene til Kirken, mens ansvaret for forvaltningen av de kommunale tildelingene ble ført over til et folkevalgt kirkelig fellesråd i hver enkelt kommune. Kommunenes økonomiske situasjon er derfor viktig også i denne sammenheng. Den meldingen som vi i dag håndterer, gir oss en forståelse av hvordan den nye kirkelovgivningen har påvirket de kommunale overføringene til Kirken. Det kommunale bidraget til fellesrådene har økt formidabelt – med mer enn 50 pst., dvs. fra 966 mill. kr i 1991 til 1 487 mill. kr i 1999. Dette er en illustrasjon på at den nye kirkeloven har hatt store økonomiske og administrative konsekvenser. Vel å merke er det lokale variasjoner i bevilgningene. Dette henger bl.a. sammen med variasjoner i forhold til behov for drift og vedlikehold av kirkebygg. Arbeiderpartiet ser det som viktig at statens ansvar bør avgrenses til prestetjenesten og til virksomheten ved de regionale og sentralkirkelige organer, mens de andre kirkelige oppgaver som er nært knyttet til lokale behov, bør finansieres lokalt, dvs. utenom prestetjenesten, der kommunen vil være den viktigste bidragsyteren. Kirken spiller en viktig rolle i lokalmiljøet som trossenter og ikke minst som et kulturelt senter. Arbeiderpartiet mener derfor at de statlige tilskudd til diakoni, undervisning og kirkemusikk og det generelle tilskuddet til fellesrådene bør innlemmes i rammetilskuddet til kommunene. Det økonomiske ansvaret for menighetenes virksomhet ligger som nevnt i lokalsamfunnet, og da er det uheldig at staten har ansvaret for lokal kirkelig finansiering. Det er i de fleste kommuner et nært og godt samarbeid mellom kommunen og Kirken. Et annet argument er at Kirkens grunnorganisasjon er den enkelte menighet. Da er det også viktig å peke på at etableringen av felleskirkelige råd ikke må svekke kommunenes selvstendige ansvar for den lokale kirken. Mindretallets påstand om at dette vil medføre en vanskeligere økonomisk situasjon for Kirken, er en type argument som ofte fremmes mot å innlemme øremerkede ordninger i rammetilskuddet til kommunene. Det er ikke særskilt i denne sammenheng, det finner vi ofte. Men vi må også kunne stole på at kommunene er i stand til å ta dette ansvaret. Det handler om å ha tillit til det lokale selvstyret. En innlemming av det generelle tilskuddet til fellesrådene på 110 mill. kr i rammetilskuddet vil medføre en økning av det kirkelige og kommunale selvstyret. Arbeiderpartiet mener at det bør være et lokalt ansvar å prioritere mellom ulike kirkelige oppgaver og tiltak. Intensjonen i kirkeloven er jo nettopp at en slik prioritering skal foregå lokalt i et nært samarbeid mellom kommune og kirke. Dette er en videreføring av tanken om kommunene som den viktigste tjenesteprodusenten. For Arbeiderpartiet handler det om å utvikle ordninger som på en best mulig måte tilfredsstiller de lokale behov. Det handler om at ansvar og beslutningsmyndighet flyttes nærmere folk og ut i landet, ut til kommunene. Dette må også ses som et ledd i fornying av offentlig sektor for å få et mer forenklet regelverk og rutiner som fremmer gode tjenester for brukerne. Folkekirken er avhengig av at kommunene erkjenner et ansvar for Kirkens virksomhet, og at de følger opp sitt ansvar i forhold til de kirkelige fellesråd. Ikke minst blir en endret finansieringsordning et bidrag til å styrke den lokale demokratiske kirken. Arbeiderpartiet ønsker en åpen, bekjennende og samlende folkekirke, og i den forbindelse en klarere ansvarsfordeling mellom stat og kommune når det gjelder kirkelige oppgaver. Vi er glad for støtten fra Senterpartiet og SV. Flertallets forslag er et skritt i en retning som fra Arbeiderpartiets synspunkt er riktig.