Thor Lillehovde (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
For oss som er opptatt av både kriminalitetsbekjempelse og personvern, er det godt at vi nå har et flertall på Stortinget som sikrer innføring av datalagringsdirektivet. For, som flere allerede har vært inne på, er ikke et ja til datalagringsdirektivet et valg mellom kriminalitetsbekjempelse og personvern – det er ja takk til begge deler. Datalagringsdirektivet handler om å gi politiet de redskaper og metoder som de trenger for å kunne forebygge og oppklare alvorlig kriminalitet som vold, voldtekt og overgrep. Dette er kriminalitet som griper inn i enkeltindividers liv, som ofte gir store ettervirkninger for ofrene. Direktivet handler også om å skape et rammeverk for når det skal gis innsyn i lagrede data og når disse dataene skal kunne brukes. Implementering av direktivet i norsk rett er en regulering av tilgangen til de dataene som vi vet at teletilbyderne allerede lagrer. Det er et steg fram for personvernet, ikke et steg tilbake, slik enkelte har hevdet. Datalagringsdirektivet er et svar på en kriminalitetsutvikling i endring. Dette må bekjempes med moderne teknologi, en teknologi som også gir nye utfordringer, både når det gjelder politiets adgang til å sikre bevis, og når det gjelder enkeltindividets privatliv. Kritikken mot datalagringsdirektivet har gått på at direktivet svekker enkeltindividets rettigheter. Dette mener jeg er å snu problemstillingen på hodet. For uten datalagring vil enkeltindividet i gitte tilfeller fratas muligheten til å få saken sin oppklart, fordi politiet ikke vil ha tilgang på avgjørende informasjon. Dette er en problemstilling jeg vil utfordre motstanderne av direktivet på: Hva med ofrene for alvorlig kriminalitet? Vi kjenner alle til eksempler på at mangel på lagring av data har ført til at overgrep ikke har blitt oppklart. Jeg vil nevne et kjent eksempel fra i mars i år. Da avslørte Europol et barnepornonettverk der de identifiserte 34 norske IP-adresser, altså internettadresser, til 34 datamaskiner i Norge. Da Kripos ville ha innsyn i adressene, viste det seg at de allerede var slettet hos norske nettverkstilbydere fordi de ikke har lov til å lagre adressene lenger enn i tre uker. Med kjennskap til disse adressene kunne norsk politi ha fanget opp den fysiske adressen der det sitter personer som deltar i spredningen av barneporno og i det pedofile nettverket. Med datalagringsdirektivet på plass ville lagringstiden for IP-adresser ha vært noe lengre, og disse kunne blitt avslørt, og framtidige overgrep hadde da blitt avverget. Fremskrittspartiet har uttalt at de er opptatt av å finne en annen løsning enn EUs datalagringsdirektiv. Jeg vil sitere Hoksrud fra Nationen 18. juni i 2010: «Vi ønsker en løsning som kan sikre at politiet får gjøre jobben sin. Men vi ønsker ikke å gi politiet carte blanche.» Til Hoksrud og Fremskrittspartiet vil jeg da si følgende: Det er nettopp dette vi nå gjør. Vår løsning sikrer at politiet får gjort jobben sin, samtidig som vi stiller krav til når politiet skal få tilgang til dataene. Vi gir på ingen måte politiet en blankofullmakt til å hente ut lagrede data. Vi sier derimot at personvernet er så viktig at for at politiet skal få tilgang til dataene, skal det være snakk om alvorlig kriminalitet, og det er domstolen som skal avgjøre om politiet gis tilgang i den konkrete saken. Dette er begrensninger som gjør at det ikke er grunn til å frykte et såkalt overvåkningssamfunn, som enkelte er bekymret for. Da Fremskrittspartiet selv foreslo datalagring så tidlig som i 2005, var det uten disse kriterier og begrensninger som ivaretar personvernet. Arbeiderpartiet er opptatt av å ta ansvar for å sikre politi og påtalemyndighet de redskapene de trenger for å bekjempe og etterforske alvorlig kriminalitet.