Guri Melby (Venstre), 2022-03-01:
La meg starte med å takke saksordføreren og resten av komiteen for god og ryddig saksbehandling av forslaget, som er fremmet av representanten Almeland og meg selv. I går var Oslos ordfører Marianne Borgen en av mange som la ut bilde av Holmenkollbakken opplyst i fargene fra det ukrainske flagget. Hun skrev følgende: «I kveld lyser Holmenkollen vakkert opp i gult og blått, i solidaritet med Ukraina, men også for å presse FIS til å forstå at de må ta et tydelig standpunkt ved å utestenge russiske utøvere framover.» Det er et tydelig eksempel på at politikk og idrett ikke er atskilt. Jeg er enig med dem som sier at det er litt absurd å diskutere diplomatisk boikott av Beijing-OL akkurat nå, over en uke etter at første del av lekene er ferdig, men selvsagt før Paralympics har begynt. Allikevel mener jeg at den andre delen av forslaget, om å be regjeringen utarbeide en strategi for hvordan Norge skal håndtere diplomatisk boikott i forbindelse med store internasjonale idrettsarrangementer, er høyst relevant for den verdenen vi nå befinner oss i. Jeg mener også at den debatten vi har hatt til nå i saken, i høyeste grad viser at vi trenger en strategi, nettopp fordi det er mye her vi bør debattere i denne sal. La meg også understreke at jeg er takknemlig for at verken utenriksministeren eller kulturministeren til slutt reiste til Beijing i forbindelse med lekene. Uavhengig av hva som var grunnen til fraværet, mener jeg det var riktig at vi ikke deltok med statsråder på tribunen. Og i lys av at president Putin ellers var den store internasjonale gjesten på dette arrangementet, er jeg overbevist om at dersom en norsk statsråd hadde deltatt, ville vedkommende ha angret på reisen i ettertid. Jeg respekterer at partier har ulik holdning til bruken av diplomatisk boikott som et verktøy. Nettopp derfor mener jeg at Norge hadde vært tjent med en strategi rundt bruken av diplomatisk boikott, og det bør ikke være noe man anvender lett – terskelen skal være høy. Det kunne en strategi ha tydeliggjort. I tillegg ville en strategi ha gjort at vi hadde fått et mer bevisst forhold til både sportsvasking og bruk av diplomatisk boikott, for jeg tror flertallet i denne salen er helt enig med meg i at sportsvasking har antatt helt andre dimensjoner nå enn tidligere, og at vi ikke kan skyve ansvaret over på idretten alene. Idrett og politikk henger sammen. Det er en del representanter som viser til norsk tradisjon som grunn til at vi ikke skal bruke diplomatisk boikott. Men når verden har endret seg, mener jeg også at norske diplomatiske verktøy bør endre seg. Uavhengig av om man er for å bruke en sånn strategi ofte, sjelden eller kanskje nesten aldri, mener jeg vi hadde tjent på en nasjonal debatt om det. Jeg vil kort ta for meg Rødts og SVs bekymring om at andre partier vil skygge unna å boikotte leker som er organisert av NATO-allierte eller andre land Norge ellers har et nært forhold til. Jeg mener at dette er en oppkonstruert problemstilling. Det er ikke tvil om at diplomatisk boikott skal reises mot de verste regimene som ikke beveger seg nærmere demokrati, men som beveger seg lenger unna. Det finnes i dag land i NATO som jeg ikke vil definere som demokratier, og dersom et slikt land skulle organisere en stor internasjonal konkurranse, mener jeg at det også der burde ha vært mulig å diskutere diplomatisk boikott. Jeg håper derfor at Rødts og SVs representanter – som dessverre ikke er til stede i salen i dag – vil vurdere å stemme for vårt forslag, som da ikke legger noen form for begrensninger for hvilke land som kan omfattes av en boikott. Mange har pekt på at det er litt pussig å ha denne diskusjonen nå, etter at lekene er over og midt i en krigssituasjon i Europa. Det jeg likevel sitter igjen med etter de siste ukers utvikling, er hvor viktig det er ikke å gi diktatorer flere muligheter enn nødvendig til å framheve egen makt og fortreffelighet. Xi har brukt Beijing-OL på samme måte som Putin forsøkte å bruke Sotsji, og som Qatar vil bruke fotball-VM. En ting er at det er idrettsorganisasjonene selv som bestemmer hvor konkurransene skal finne sted, og at utøverne selv må bestemme om de skal delta, men hvorfor skal vi kaste glans over diktatorenes tribuneshow? Jeg mener det er feil, og jeg håper at vi holder oss unna ved neste korsvei. Den siste ukens diskusjon om våpeneksport har vist oss at i nye situasjoner er ikke henvisning til tradisjoner tilstrekkelig for å begrunne et standpunkt. Verden er ikke lenger som før, og det betyr også at vi må finne nye løsninger. Så har vi samtidig vist at vi kan finne nye løsninger hvis vi vil, både i Norge og i samarbeid med andre land. Vi kan utvikle vaksiner i rekordfart, vi kan vedta omfattende sanksjoner, og Norge kan levere våpen til Ukraina. Alt er mulig dersom vi har den politiske viljen til det, og når menneskerettigheter står på spill, er det også vår fordømte plikt – for å sitere den tyske forbundskansleren. Med det fremmer jeg Venstres forslag.