Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-04:
I interpellasjonen reiser representanten Solberg spørsmålet om mer av den lokale verdiskapinga bør bli igjen i kommunene. Mitt svar på dette er: Ja, Regjeringa har som ambisjon at kommunene skal få beholde mer av sine egne skatteinntekter. Hensynet til det lokale selvstyret tilsier at finansieringa av kommunesektoren bør ha en sterk lokal forankring. Regjeringa ser på det som viktig å gi kommunesektoren en mer selvstendig økonomisk stilling gjennom å redusere avhengigheten av statlige overføringer. Lokale skatteinntekter bør utgjøre en vesentlig del av kommunesektorens inntekter. Denne andelen er i dag i overkant av 44 pst. Regjeringa har derfor til hensikt å trappe opp skattens andel av kommunesektorens inntekter, i samsvar med tidligere behandling av dette spørsmålet i Stortinget. Dette rokker likevel ikke ved prinsippet om at vi må ha en omfordeling mellom kommuner for å sikre et likeverdig tjenestetilbud. Kommunesektoren er et viktig verktøy for å sikre utjevning og fordeling av velferdsgodene. Derfor er det også viktig at kommunene sikres likeverdige muligheter til å løse sine velferdsoppgaver. Det økonomiske inntektssystemet er avgjørende for å sikre dette. Ingen kommuner er like, verken befolkningsmessig, geografisk eller på andre områder. Inntektssystemet skal ivareta den overordnede målsettinga å utjevne slike forskjeller, slik at kommunenes økonomiske forutsetninger for å gi folk velferdstjenester jevnes ut. Den viktigste årsaken til forskjeller i tjenestetilbud mellom landets kommuner er at de har forskjellig inntektsgrunnlag. I inntektssystemet er det derfor et inntektsutjevnende tilskudd. Hensikten med dette tilskuddet er å jevne ut de store forskjellene i skatteinntekter mellom kommunene. Fra og med i år skjer som kjent inntektsutjevninga mellom kommunene fortløpende gjennom året. Det betyr en rask kompensasjon for kommuner som opplever svikt i skatteinntektene. Ved behandlinga av Inntektssystemutvalgets andre delutredning vedtok Stortinget å overføre selskapsskatten fra kommunene til staten fra og med 1999. Selskapsskatten var svært ujevnt fordelt mellom kommunene. Statlig selskapsskatt gir mindre forskjeller i skatteinntektene og dermed et mer likeverdig tjenestetilbud mellom kommunene. Jeg vil også minne om at mange av de store bedriftene her i landet har sitt hovedkontor i Oslo, til tross for at store deler av virksomheten skjer rundt omkring i det ganske land. Med kommunal selskapsskatt kom Oslo som hovedkontorkommune godt ut av dette. Samtidig lå store deler av arbeidsplassene og kostnadene ved å etablere arbeidsplassene rundt omkring i mange distriktskommuner. Den omlegginga som ble gjort med økt personskatt i stedet for selskapsskatt, har ført til at en større del av verdiskapinga blir igjen i de kommunene der den faktisk skjer. I interpellasjonen hevder representanten Solberg at inntektssystemet for kommunene har små incentiver til at tilrettelegging for næringsutvikling blir en prioritert oppgave i kommunene. Jeg er klar over at det kan være en sammenheng mellom inntektsutjevninga og kommunenes næringspolitiske innsats. Undersøkelser som er utført, tyder imidlertid på at økte kommunale inntekter ikke er det eneste motivet for å legge til rette for næringsutvikling. Kommuner vil ha en klar interesse av å være med på å legge til rette for arbeidsplasser for sine innbyggere. I en forskningsrapport fra 1994 ble lokalpolitikere spurt om kommunene bør engasjere seg i å utvikle næringsgrunnlaget i kommunen. Her viste det seg, interessant nok, at politikerne i minsteinntektskommunene faktisk var mer positive til dette enn politikerne i de øvrige kommunene. Dette tyder på at det ikke nødvendigvis er en sammenheng mellom inntektsutjevning og kommunenes engasjement for næringsutvikling. Jeg ser det allikevel slik at kommunene bør ha igjen noe økonomisk for å føre en aktiv næringspolitikk. Dette er da også en av grunnene til at inntektsutjevninga er utformet slik som den er, med delvis heller enn full utjevning. I behandlinga av Inntektssystemutvalgets første delutredning vedtok Stortinget å trappe ned graden av inntektsutjevning. Tidligere var det slik at en minsteinntektskommune som fikk inn en ekstra skattekrone, ikke satt igjen med noe ekstra – alt gikk til fellesskapet. Nedtrappinga av kompensasjonsgraden i inntektsutjevninga fra 100 pst. til 90 pst er et virkemiddel for å stimulere kommunene til å styrke sitt lokale skattegrunnlag, bl.a. gjennom å satse på tilrettelegging for næringsutvikling. Kommunenes næringspolitikk er imidlertid mer enn bare bedriftsrettede tiltak, næringsvennlige reguleringsplaner og utbygging av infrastruktur. Et godt kommunalt tjenestetilbud er en forutsetning for næringsutvikling i kommunene. Kommunenes tjenestetilbud, f.eks. innenfor skole, barnehage og rekreasjon, vil også påvirke tilgangen på kvalifisert arbeidskraft og dermed ha betydning for hvor bedrifter etablerer seg. Inntektssystemet utjevner forskjeller, slik at kommunene skal kunne gi mest mulig likeverdig tjenestetilbud til sine innbyggere. I tillegg skal inntektssystemet ivareta politiske målsettinger om en livskraftig distriktspolitikk. Distriktskommuner kan dermed tilby et bedre tjenestetilbud enn de ellers kunne ha gjort, og dermed også bli et mer attraktivt lokaliseringssted for næringslivet. Inntektssystemet kan på den måten både ivareta hensynet til et likeverdig tjenestetilbud og gi grunnlag for næringsutvikling i de kommunene som har størst behov for slik utvikling. God fordelingspolitikk kan også være god næringspolitikk! I interpellasjonen utfordrer representanten Solberg Regjeringa til å endre det kommunale inntektssystemet. Jeg viser her til at Stortinget har bedt om en gjennomgang av inntektssystemet i kommuneøkonomiproposisjonen. Den kommer som kjent den 19. mai. I den gjennomgangen vil Regjeringa se nærmere på konsekvensene av Rattsø I og II. Jeg har selvfølgelig merket meg at kommunalkomiteen i sin budsjettinnstilling for 2000 peker på at siktemålet med denne gjennomgangen må være å få til en noe jevnere fordeling av kommunesektorens totale inntekter. Vi står selvfølgelig her overfor en målkonflikt. Mindre inntektsutjevning vil kanskje kunne stimulere til tilrettelegging for næringsutvikling, men det kan også gi større forskjeller i tjenestetilbudet mellom kommunene. Jeg legger til grunn at hensynet til en rettferdig fordeling av inntektene må tillegges stor vekt. En ambisiøs inntektsutjevning er nødvendig for å gi grunnlag for et likeverdig tjenestetilbud i kommunene. Samtidig bør inntektsutjevninga utformes slik at en aktiv næringspolitikk har betydning for kommunenes inntektsnivå. Kommunene bør også få en større del av sine inntekter som skatteinntekter enn tilfellet er i dag, slik at mer av den lokale verdiskapinga blir igjen i kommunene.