trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Vi hører igjen at representanten Per Sandberg snakker om de såkalte vanlige familieforholdene, og jeg vil spørre om han mener at enslige kvinner ikke er egnet til å være mødre. Og hvordan mener Fremskrittspartiet og Per Sandberg at politiske partier – også Fremskrittspartiet – skal kunne vedta at ekteskap ikke skal opphøre? Hva slags forslag vil Fremskrittspartiet komme til å gå inn for for å gjøre familiesituasjonen annerledes? Det var nettopp det han kritiserte Arbeiderpartiet for i sin replikk til meg i stad. Jeg regner med at når Fremskrittspartiet har fått en så sterk hånd på rattet i norsk politikk, med velsignelse fra Kristelig Folkeparti, vil også skilsmissestatistikken komme til å gå dramatisk nedover.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Jeg velger å tolke svaret til statsråden slik at hun virkelig har tatt innover seg at ett av fire unge mennesker har forsøkt å ta sitt eget liv fordi de ikke klarer å leve med situasjonen slik de opplever den, både sett fra sin egen side og i forhold til samfunnets holdninger. Jeg tolker det slik at denne virkeligheten har Regjeringen tatt innover seg, og at man vil gjøre noe –jeg viser også til statsministerens svar til meg i en spontanspørretime. Dette er så prekært at vi selvfølgelig er positive til en stortingsmelding – det er jo bra at statsråden sier det, slik at vi ikke trenger å votere over det – men jeg forutsetter også at statsråden ser at det er viktig å gjøre noe med helsetilstanden. Man må sette i gang opplysningsvirksomhet innenfor hele skoleverket, i lærerutdanningen, for leger eller hva det nå måtte være, for å få mer kunnskap, slik at den enkelte selv får mer trygghet på sin egen identitet til å kunne klare sin egen hverdag. Alt det andre statsråden nevnte om mer generelle tiltak for alle, er vi selvfølgelig enig i, men vi trenger en helt klar ekstra innsats overfor lesbiske/homofile når vi har fått en slik dokumentasjon som det vi har fått. Den kan ikke vente til vi får en stortingsmelding, som det vil ta veldig lang tid å få frem. Jeg håper at statsråden sier at man nå vil sette i gang disse helt konkrete tiltakene både når det gjelder helse og utdanning, og også gi et tilskudd til organisasjonen på 400 000 kr. For hva er 400 000 kr når det dreier seg om livene til unge mennesker? Den rette organisasjonen, den som sitter med kunnskapene, vil være organisasjonen for de homofile selv. Da forventer jeg – det sier statsråden – at den vil få den oppgaven, som faktisk myndighetene har et ansvar for, som gjelder opplysningsdelen, og dermed må den også kunne forvente seg mer midler. Men vil statsråden helt konkret sørge for at det blir gjort noe innenfor utdanning og helse nå, i tillegg til at vi får en bredere drøfting når stortingsmeldingen kommer?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
I vår skjebnesvangre tid, i en periode der Norge faktisk deltar i krig – et talende eksempel på tilkortkomming – i en periode der vi mer enn tidligere får inn på netthinnen hva rasisme betyr, hva vold overfor minoriteter betyr og hva toleranse betyr, må vi både skjønne og gjøre noe med det. Og da snakker ikke jeg, som den forrige representanten, om at noen har avvikende atferd. De han snakker om, representerer et spekter av ulike grupperinger og minoriteter i vårt samfunn, som har akkurat de samme mulighetene og rettighetene, og som slett ikke skal bli pekt på. Jeg tror vi blir nødt til å strekke oss etter andre lyspunkter enn dem som er knyttet til tradisjonene. Og da har jeg lyst til å nevne de av de homofile som har tatt og tar belastningen med å stå frem. De fortjener en virkelig hyllest og er en inspirasjon for andre til å bygge opp selvrespekten sin og ha meningers mot. Fra NOVA-rapporten vet vi at vi som samfunn har grunn til å skamme oss, og at vi må handle nå. Når vi også vet at NOVA-rapporten dreier seg om de sterkeste blant de homofile – denne rapporten dreier seg om de aller sterkeste – og likevel vet hvor sørgelig det står til, vet vi også hva åpenhet, informasjon og kunnskap har å si. For å si det med den svenske forfatter og dramatiker Inga Lindsjö: Grav vekk alt det gale vi før har gjort. Det har gått sent lovveien. Man behøver ikke ta noen diskusjon i denne salen om hvem som har stått for gradvis å legge frem alt lovverket som dreier seg om å gå i den riktige retningen. Men på slutten av denne debatten ber jeg om at statsråden klarlegger det hun sa i sin oppsummering etter det første innlegget, at Regjeringen vil komme tilbake med tiltak for utdanning og helse, og jeg håper også et sted der det skal være mulig å henvende seg for den som trenger rådgivning, enten det er samfunn, myndigheter eller den enkelte selv. I tillegg forstår jeg det slik at Regjeringen vil legge frem en stortingsmelding. Det vil være interessant å vite når Regjeringen anser det riktig å komme med denne, for det har litt å gjøre med hvorvidt det skal voteres på slutten av dagen.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Jeg ber om å få rette opp en misforståelse.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
SV og Høyre har lagt frem et forslag om en stortingsmelding. Arbeiderpartiet har sagt at de er enig i det. Senterpartiets representant har sagt seg enig i det. Da må jeg faktisk spørre: Er det slik at statsråden vil ha en votering i salen over det?
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Eg stussar litt over replikken til Grete Knudsen der ho seier: «Jeg velger å tolke … at hun virkelig har tatt innover seg at ett av fire osv». Det er klart at det har gått inn på meg. Men eg følte nok, då rapporten blei lagd fram, at det var eg som sat på tiltalebenken, og det følte eg nok litt urettferdig. Sjølvsagt har det gått inn på meg – det er jo derfor vi har gått inn i dette arbeidet med fullt alvor. Eg har sagt at vi i samarbeid med KUF kjem til å legga fram forslag til tiltak. Men eg kan ikkje her og no seia at alle forslag som kjem frå LLH, vil bli støtta. Det vil bli ei rekning som vil bli ganske stor, og som tidlegare statsråd veit Grete Knudsen ganske godt at det å hosta opp såpass mykje ekstra pengar over natta, er det ingen statsråd – ikkje før meg iallfall – som har fått til. Her er òg vi nøydde til å jobba grundig gjennom problemstillinga før vi prioriterer. Eg reagerer òg litt på spørsmålet om kva 400 000 kr er når det dreiar seg om liva til unge menneske. Det kan ein gjerne stilla spørsmål om, men då har eg lyst til å fortelja Grete Knudsen og resten av forsamlinga at i 1990 fekk organisasjonen 1 mill. kr. Så blei beløpet gradvis redusert til ca. 550 000 kr, og det siste som den regjeringa som Grete Knudsen sjølv var med i, leverte frå seg då den gjekk frå borde, var at posten for støtte til organisasjonane, blei redusert med 300 000 kr. Då gjorde eg eit kutt som gjekk ut over alle organisasjonane, inklusiv LLH. Eg føler nok at her er vi iallfall fleire som skal ta på oss skulda for at organisasjonen ikkje har så mykje pengar som Grete Knudsen ynskjer han skulle hatt. Og eg kan ikkje lova stor auke i støtta til denne organisasjonen. Eg kan lova at dei dette året skal få like mykje som i fjor, men korleis det går vidare, må vi vurdera. Eg har heller ikkje tatt standpunkt til innstillinga frå Sollie-utvalet, som har sett på måten å fordela midlane på. Men eg har iallfall ikkje tenkt å bruka økonomiske verkemiddel negativt i forhold til den gruppa, men det er andre grupper som det òg må takast omsyn til i debatten om organisasjonsstøtte. Når det gjeld løyvingar, kan eg òg legga til at Blikk vel var, om ikkje den einaste, så kanskje ein av dei få publikasjonane som fekk ekstra stønad i fjor frå vår regjering, og det er eg òg glad for. Vi har nok tatt innover oss alvoret, og vi vil koma tilbake igjen. Men mitt spørsmål og mi utfordring er eigenleg om vi skal koma tilbake igjen med ei stortingsmelding. Det synest eg er heilt greitt. Det har eg ingenting imot. No har vi mykje informasjon i NOVA-rapporten. Det er ikkje eit stortingsdokument, og dermed kan det vera greitt at Stortinget òg får han til ein grundigare gjennomgang gjennom ei stortingsmelding.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Eg har lyst til å begynna med å seia at dette har vore ein debatt som har vore lite prega av å legga skuld og skam på enkelte. Nokre små hint både her og der har det vore, men vel ein av dei rolegaste debattane om dette temaet som eg har vore med på. Det set eg pris på. Det er vanskelege og alvorlege saker vi tar opp til debatt, og dei bør òg behandlast med den vørdnad og det alvor som saka inneheld. Eg har lyst til å kommentera nokre få ting, bl.a. diskriminering i forhold til lovverket. Blant anna blei lovverket i forhold til adopsjon nemnt. Då har eg lyst til å understreka veldig klart frå talarstolen at for meg er det utenkeleg å gå inn for adopsjon for homofile. Eg har òg lyst til å peika på at i undersøkinga frå NOVA blir det sagt at det er om lag ein av ti som vil adoptera dersom retten til det kjem. Det viser at det ikkje er så stort press, anna enn at retten skal ein ha, men ein har ikkje i så veldig stor grad tenkt å nytta han. Der vil forholdet til borna bli det viktigaste for meg. Dermed ynskjer eg ikkje å opna for ein generell rett for homofile og lesbiske til å adoptera. Så har mange understreka dette med å ha respekt for alle. Då har eg lyst til å seia at det betyr at ein òg må ha respekt for religiøse samfunn som har sitt utgangspunkt. Eg trur ingen av oss, kanskje med unntak av ein, er teologiske ekspertar, og vi har veldig lett for å ta standpunkt om vanskelege teologiske problemstillingar. Eg har lyst til å understreka at eg synest dette er vanskeleg sjølv, men eg har tillit til leiarane våre innanfor Kyrkja. Der har dei tatt eit standpunkt, og denne regjeringa ynskjer å respektera det Den norske kyrkja står for i denne saka. Den respekten som ein skal visa dei homofile og lesbiske, bør ein òg visa kyrkjesamfunn og religiøse samfunn. Det ventar eg faktisk. Så har eg lyst til å trekka fram ei problemstilling som òg er interessant. På den eine sida vil homofile og lesbiske at ein skal behandla dei på akkurat lik linje med alle andre. På den andre sida skal ein ha mange særtiltak. Det passar ikkje alltid som hand i hanske, og eg veit at dei sjølve er opptatt av kva dei skal legga seg på. Eg trur vi treng nokre særtiltak. Samtidig har eg lyst til å understreka at det å ha generelle tiltak i forhold til ungdom, om mobbing og vald, og å få foreldrerettleiingsprosjekta inn i arbeidet, er positivt. Vi kjem til å jobba vidare saman med SHD og KUF. Vi vil òg ha møte med LLH. Eg har sagt at dersom Stortinget ynskjer ei stortingsmelding, skal eg gjera jobben, men eg ynskjer at Stortinget skal gi til kjenne om det er det ein ynskjer. Elles vil eg jobba vidare med den planen eg har i forhold til SHD og KUF. Men dersom stortingsmelding er ynskjeleg – på den måten kan ein òg få drøfta meir innhaldet i NOVA-rapporten – seier eg gjerne ja til det, men eg ynskjer at Stortinget skal votera over forslaget.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Det ligg eit forslag på bordet, og det synest eg at partia skal få lov å gi uttrykk for om dei er einige i eller ikkje. Eg har sagt at eg lagar gjerne ei stortingsmelding, men det er ikkje eg som skal råda Kristeleg Folkeparti sine representantar. Det er det andre som skal gjera. Men eg ynskjer at Stortinget skal visa gjennom stemmegiving kven som vil ha ei stortingsmelding, og kven som ikkje vil ha det. Det trur eg òg kan vera greitt for arbeidet vidare.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Det er alvorlige forhold om homofiles livssituasjon som avdekkes i NOVA-rapporten. Det er svært alvorlig at en av fire homofile under 24 år har forsøkt å ta sitt eget liv. Selvmord eller selvmordsforsøk er vanligvis uttrykk for en dyp, personlig krise. Generelt vil jeg si at vi har et samfunnsmessig problem når holdninger overfor medmennesker får de konsekvensene NOVA-rapporten viser til. Unge homofile er, ifølge denne undersøkelsen, ekstra utsatt for å havne i denne situasjonen. Dette faktum må vi alle ta på alvor. Høy selvmordsfrekvens er imidlertid ett av flere forhold som blir avdekket i rapporten. Det er verdt å merke seg også andre funn beskrevet i rapporten som kan være et tidlig uttrykk for en vanskelig livssituasjon, som: problemer med selvaksept og selverkjennelse i ungdomstidendiskriminering på arbeidsplassen i form av sosial utstøtning og mobbingat yngre lesbiske kvinner er utsatt for vold dobbelt så ofte som andre yngre kvinnerat lesbiske og homofile markert oftere blir utsatt for trusler om vold enn kvinner og menn i den generelle befolkningenat bruk av illegale, narkotiske stoffer er klart høyere blant lesbiske og homofile enn i befolkningen for øvrig Følelse av isolasjon og ensomhet, ønske om å komme vekk fra en uutholdelig situasjon, avmakt, forhold til framtid og problemer med å akseptere seg selv som lesbisk/homofil var de fire vanskeligste motivene som ble oppgitt for selvmordsforsøket. Jeg er glad for at statsråden tar dette problemet alvorlig og vil følge opp ved å sette inn nødvendige tiltak fra statens side. Det er på ingen måte grunn til å bagatellisere rapportens alvorlige budskap, men jeg vil føye til at det også ble gjort positive funn i undersøkelsen. Det viser seg at lesbiske og homofile i NOVA-undersøkelsen har gode vennskapsnettverk. De har i større grad fortrolige venner og oftere vennekontakt enn kvinner og menn i den generelle befolkningen. Fra annen forskning vet vi at gode nettverk hever livskvaliteten og virker helsefremmende. Her har den tradisjonelle kjernefamilien kanskje noe å lære av de homofile? Kristelig Folkeparti har blitt beskyldt for å ha en fordømmende holdning overfor homofile. Det beklager jeg. Samtidig må jeg si at jeg ikke kjenner meg helt igjen i det bildet en del tegner av Kristelig Folkeparti på dette området. Vi bør vel sant å si alle ta et ansvar for de nedverdigende, de negative, holdningene mange homofile har blitt møtt med. Lederen for Landsforeningen for Lesbisk og Homofil frigjøring, Knut Sverre Røang, ble intervjuet i Dagbladet sist søndag. Han var også bekymret for unge homofile. Spesielt la han vekt på skolens viktige oppgave i holdningsarbeidet. De fleste av oss har en tendens til å ta avstand fra og flykte fra det ukjente og det som er annerledes. Homofile er en minoritetsgruppe, men det gir oss ingen unnskyldning for ikke å vise sann respekt. Det kan være interessant å merke seg at den nylig publiserte «Religionsundersøkelsen 1998» eksempelvis avdekker at det har skjedd en markant endring i synet på homofile blant kirkeaktive siden forrige religionsundersøkelse i 1991.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-04-20:
Homofile i Norge møtes fremdeles med fordommer og til dels åpen motstand og forakt. Dette er ikke verdig et liberalt samfunn i 1990-årene. Den allmenne kunnskapen om homofile burde være så stor at det ikke for noen skulle være en belastning å stå fram med sin legning. Det burde være en selvfølge at omverdenens oppfattelse av et medmenneske baserer seg på hvem en er, ikke hvem en forelsker seg i. Det burde ikke vært nødvendig å ta opp homofiles situasjon spesielt. Men dessverre viser denne NOVA-rapporten at så ikke er tilfellet. At omgivelsenes negative holdninger til homofile kan ha ført til at unge mennesker har vurdert og forsøkt å ta sitt eget liv, er nedslående og veldig tankevekkende. Nå skal det være sagt at psykiske problemer ofte er sammensatte og har kompliserte årsaksforhold. Men som politikere har vi et ansvar for samfunnsutviklingen, og vi har et ansvar for å forhindre at omgivelsenes holdninger oppleves som en tilleggsbelastning for den som fra før sliter med å finne seg selv og sin identitet. Det er provoserende å se de utfallene som homofile utsettes for, bl.a. av de såkalte homo-helbrederne, som tydeligvis mener at homofili er en sykdom. Denne fordommen undergraver homofiles verdighet, og det er slike fordommer vi som politikere har et ansvar for å møte. Men heldigvis har ikke alle unge homofile det like vanskelig. Det har skjedd gledelige endringer i det norske samfunnet de siste tiårene. Jeg tør ikke tenke på hvor mange homofile som har levd og lever et ulykkelig liv fordi de har forsøkt å fortrenge sin legning og presse seg selv inn i et såkalt vanlig familiemønster fordi det var forventningene fra omverdenen. Men filmen «Fucking Åmål», som går på norske kinoer, viser oss at homofil kjærlighet kan skildres uten at den problematiseres. Det er nemlig normalt å være homofil, og det er dette samfunnet må synliggjøre. Men vi kan ikke overlate jobben til filmskapere og frivillige organisasjoner, selv om de siste selvfølgelig har en svært viktig oppgave og må få støtte for sitt arbeid. Holdninger påvirkes også av lovverk og kunnskap som formidles i skoler og barnehage. Politikere har med andre ord en oppgave. Dagens debatt tyder på at både regjering og storting innser at vi har et ansvar og ønsker å gjøre noe med det. Jeg er glad for at barne- og familieministeren har tatt tak i problemene som synliggjøres i rapporten, og at hun samarbeider med andre departementer og homofiles organisasjon for å gjøre noe med problemene. Etter Venstres syn bør dette arbeidet omfatte en bred gjennomgang av homofiles livssituasjon og departementenes virkemidler. Problemstillingen er sammensatt, og det er viktig at flere departementer samarbeider om tiltak, slik statsråden legger opp til. Nettopp derfor vil en stortingsmelding som inkluderer en prioritert tiltaksliste i en handlingsplan, være nødvendig. Men dette må selvfølgelig ikke være til hinder for at statsråden allerede nå setter i gang tiltak.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Da Stortinget i 1998 behandlet lov om endringer i lov av 4. februar 1997 om arbeidervern og arbeidsmiljø, kom det klart fram at Stortinget var delt i synet på homofiles situasjon. Man konkluderte i kommunalkomiteen i forbindelse med § 55 A, som omhandler forbud mot diskriminering i ansettelsesforhold – det gjaldt andre ledd – med at det var et sterkt behov for vern mot diskriminering ved ansettelser for lesbiske og homofile utover den beskyttelse mot diskriminering som allerede var nedfelt i arbeidsmiljøloven. Men flertallet, unntatt SV og Arbeiderpartiet, ville paradoksalt nok at dette ikke skulle gjelde for religiøse trossamfunn. Arbeiderpartiet mente at det ikke var riktig at Den norske kirke som den eneste arbeidsgiver og organisasjon i Norge skulle ha en eksklusiv rett til å diskriminere med bakgrunn i seksuell legning. Arbeiderpartiet ville ikke støtte et nytt tredje ledd om unntak for trossamfunn, fordi det kan føre til en situasjon som gjør at motstandere av homofile og lesbiske med loven i hånd kan tvinge gjennom et nei til ansettelse av homofile og lesbiske. I ettertid er det kommet fram – bl.a. fra advokat Thor-Erik Johansen, som må sies å være ekspert i arbeidsrett – at den lovformuleringen flertallet vedtok, synes å være lovstridig. Vårt lovverk bygger på forbud mot diskriminering og er ikke et lovverk som gir åpning for at enkelte, eller enkelte grupper, med bakgrunn i lovformulering kan diskrimineres. Jeg er enig med dem som sier at verden ikke går framover for de homofile og lesbiske bare via lovverket. Det handler selvsagt om holdninger, og der har vi alle sammen et ansvar. Likevel er det i denne debatten viktig for oss i Arbeiderpartiet å understreke at det også i lovverket må gjøres endringer for å bedre situasjonen for den gruppen av våre medmennesker. Representanten Sjøli sier at holdningene har endret seg de siste 20 årene, og da i positiv retning. Det kan jeg være enig i. Men når representanten Unn Aarrestad sier at ingenting har skjedd med Arbeiderpartiet, mener jeg – i all beskjedenhet – at det er Arbeiderpartiets politikk som er årsaken til at verden tross alt har gått litt framover.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-04-20:
Det viktigste når det gjelder det Karita Bekkemellem Orheim har sagt nå, og det viktigste som ligger i forslaget, er egentlig at enslige endelig blir anerkjent som omsorgspersoner. Lenge nok har problemfokuseringen vært festet på den enslige omsorgspersonen nærmest som en trussel mot barns oppvekst. Endelig blir enslige anerkjent som absolutt kompetente til å ta vare på sine egne barn. Men nå stuper Arbeiderpartiet ut i den motsatte grøftekant. Fordi de etter mange år, har funnet ut at enslige faktisk klarer å ta vare på barna sine, mener de nå at når det gjelder å ta vare på andres barn, er det nok med en forelder. Det er å stupe fra grøftekant til grøftekant. Det er stor forskjell på å være en god forelder og omsorgsperson for sitt eget barn, og det som enslig å bli vurdert som omsorgsperson for andres barn. Det er det vi snakker om når det gjelder adopsjon. Mener Arbeiderpartiet at tanken med to foreldre egentlig er gammeldags og bør forlegges som gammelt arvegods, og at vi i fremtiden egentlig kan klare oss med en forelder til barna?
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Eg synest det er kjekt å høyra frå representanten Frøiland at ho skryter av den avtalen vi har vorte samde om. Det er ein god avtale, eg har ingen problem med å seia det. Eg vil avvisa at Regjeringa ikkje har teke desse problemstillingane som Frøiland no tek opp, på alvor tidlegare. Det er nok å visa til det som er varsla i tilknyting til revidert, der ein no seier at ein reduserer produksjonsavgifta og CO2-avgifta osb. Eg ser slik på den avtalen vi har, med dei føringane som er lagde i avtalen i høve til denne delen av industrien, at det skal vera mogleg å finna gode ordningar som kan vara i tida framover. Og sjølvsagt skal eg ta med meg helsingar til Regjeringa.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Det har ikkje vore snakk om giftarmål i nokon samanheng med Framstegspartiet. Vi har inngått budsjettavtale eitt år om gongen, og vi har aller nådigast – har eg inntrykk av – fått subsidiær støtte frå Framstegspartiet til vårt budsjett. Eg synest også at Vidar Kleppe kanskje skulle tenkja seg om før han taler på vegner av det norske folk. Eg er stolt over Kristeleg Folkeparti sin familiepolitikk. Eg har ingen ting å skjemmast over i så måte. Og eg synest det er gale å bruka ord som «dramatiske» om den vesle auken som er gjord når det gjeld skattar og avgifter i dette budsjettet med den avtalen vi har inngått med Arbeidarpartiet. Samstundes har eg lyst til å gje Framstegspartiet ros for at dei var med og tok ansvar ved dei to tidlegare budsjetta, også at dei var med på å få gjennomført kontantstøtta, som var ei svært viktig sak for Kristeleg Folkeparti.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Eg må seia det overraskar meg noko at representanten Foss gjer spørsmålet om skattelette i tilknyting til AMS til eit overordna ideologisk spørsmål. Det har det aldri vore for Kristeleg Folkeparti og vil heller ikkje verta. Foss er oppteken av vingling. Til det vil eg replisera kort at i fjor haust var det vel snakk om – så vidt eg minnest – at Høgre vurderte å gå saman med Arbeidarpartiet. Det er visstnok ikkje vingling. Når det så gjeld kva som er sentrumspolitikk, er det nedfelt i Voksenåserklæringa. Vi vil ta ansvar og samarbeida med alle som viser vilje til å ta ansvar, uavhengig av kva for side i politikken dei står på. Det overordna politiske målet for sentrumsprofilen er innafor ei forsvarleg budsjettramme å få til ein sentrumsprofil. Det har vi makta med ulik støtte. I fjor var det mogleg å få det til saman med Høgre og Framstegspartiet. I år har Arbeidarpartiet vist interesse, og vi har greidd å få til ein avtale med Arbeidarpartiet.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Jau, Regjeringa og sentrumspartia tek utdaning på alvor. Eg er einig med representanten Djupedal i at det er viktig å ha merksemd retta mot denne sida av samfunnet vårt. Det har også Regjeringa teke ansvar for. I tillegg til det som ligg innafor budsjettet som kom frå Regjeringa, har vi i budsjettavtalen med Arbeidarpartiet auka tilskotet til kommunar og fylkeskommunar, som også får konsekvensar for skulen. Eg meiner i fullt alvor at Sosialistisk Venstrepartis satsing på 10 milliardar til skulen ikkje er realistisk i høve til å ha eit forsvarleg budsjett i balanse.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Eg forstår at Dag Terje Andersen har sans for å senda ei helsing til Vestfold, og vi skal gjerne sjå på Vestfold, men eg trur vi må sjå heile landet under eitt når vi snakkar om kommuneøkonomien. Frå Regjeringas side låg det inne 500 mill. kr meir enn det som låg i kommuneproposisjonen i fjor vår, som også Arbeidarpartiet var med på å støtta. Regjeringas framlegg i kommuneøkonomien er ein meir målretta distriktspolitikk. Eg er einig med Dag Terje Andersen i at frie midlar burde det vore meir av i høve til kommunane, men der er det relativt lett å senda ballen tilbake til Arbeidarpartiet på grunn av dei reformene som Arbeidarpartiet har gjennomført tidlegare, og som nødvendigvis har måtta verta bundne opp i form av øyremerkte midlar.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Først vil eg understreka at eg er godt nøgd med den positive omtalen representanten Solberg har gjeve av budsjettavtalen, ein avtale som etter mitt syn også vidarefører dei prioriteringane regjeringa Bondevik har nedfelt i budsjettet, med styrking av område som helse, eldre, distrikt, barnefamiliar og internasjonal bistand. Eg vil inn på eit område som det har vore vanskelegare å få Arbeidarpartiet i tale på. Som eg påpeika i innlegget mitt, har vi i budsjettet ein underliggjande vekst som gjerne burde vore lågare. Mitt første spørsmål til representanten Solberg er om ho er samd i det. Deretter vil eg gjerne vita om Arbeidarpartiet kan tenkja seg å vera villig til å sjå på nokre av dei regelbundne ordningane som bind budsjetta opp i så sterk grad.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Eg er samd med komiteen sin leiar i at på mange område går det bra her i landet, og eg trur det vil gå endå betre etter den avtalen som ein har fått til med Arbeidarpartiet, for det er i alle fall steg i rett retning. Men for over eit år sidan såg vi at situasjonen i verfts- og offshoreindustrien, som òg vart kommentert frå komiteen sin leiar, ville verta vanskeleg, med permitteringar og oppseiingar som resultat. Arbeidarpartiet la fram ei næringspakke i samband med revidert nasjonalbudsjett der vi sa at vi skulle ha meir til forsking, meir til fiskerihamner, fleire studentbustader, fleire barnehagar, meir pengar til desentralisert høgskuleutdanning og universitet, feltvis reduksjon av produksjonsavgifta og reduksjon av CO2-avgifta inntil offshoresektoren vart inkludert i kvotesystemet. Og vi fekk fleirtal for desse forslaga, men ikkje med sentrum. Trass i den alvorlege situasjonen i denne næringa som ein var gjord merksam på, var Regjeringa lite offensiv òg då ho la fram budsjettet i år, men som leiaren i komiteen peikte på, har ein ved avtalen med Arbeidarpartiet laga ein plan for både næringa og sysselsetjinga der ein ikkje minst ser behovet for fleire tiltaksplassar i arbeidsmarknaden – fleire tiltak som kan gjera at ein kan behalda den kompetansen som denne industrien, som ei tid framover no kjem til å ha det vanskeleg, har opparbeidd gjennom mange år. Og då er spørsmålet mitt til komiteen sin leiar: Har leiaren i komiteen no sett behovet for å ta denne sektoren på alvor, og klarer han òg å formidla det til Regjeringa, slik at ho i neste års budsjett i revidert tar dette på alvor?
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Jeg og Fremskrittspartiet er egentlig bekymret, vi er bekymret over at Kristelig Folkeparti, som i praktisk politikk ellers understreker viktigheten av at en ikke skifter partnere for ofte, nå skifter partner på den måten som de har gjort. Og samtidig som Kristelig Folkeparti, som den største drivkraften i Regjeringen, har skiftet partner, har de vært med og sviktet dem som Kristelig Folkeparti i praktisk politikk alltid sier de tar vare på. Når Kristelig Folkeparti går inn i et budsjettforlik med Arbeiderpartiet og bryter handlingsprogrammet for stortingsperioden 1997-2001, der Kristelig Folkeparti sier de skal bygge et varmere samfunn med kristne grunnverdier, er det ikke bare Fremskrittspartiet som er bekymret, da er det norske folket bekymret. Det er begrunnet med at barnefamiliene i de budsjettforlik vi har hatt, har vært de som Kristelig Folkeparti i alle år har sagt de skal styrke. Det står på side 20 under kapittel 6 Familien i sentrum at «en familieskattlegging som styrker økonomien for småbarnsfamiliene, en-inntektsfamiliene, eneforsørgerne», er viktige momenter som Kristelig Folkeparti vil legge vekt på. Når barnefamiliene får en reell nedgang i barnetrygden på over 1 milliard kr, når vi ser at spareordninger som AMS fjernes, når vi ser at vi har en dramatisk økning i skatter og avgifter, når vi ser at boligskatten er blitt en melkeku, og når vi ser at elavgiften på toppen av dette øker, er det klart at virkningene av å gå til sengs med Thorbjørn Jagland blir dramatiske for det norske folk. Jeg vil spørre om dette er den moralen som Kristelig Folkeparti, som en drivkraft i den nye sentrumsregjeringen, skal bygge sin politikk videre på.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-25:
Jeg hadde kanskje ikke ventet at Fremskrittspartiet ville være de som brakte spørsmål om ekteskap og forlovere inn i debatten nå, men det er greit med full åpenhet i alle fall.(Munterhet i salen) Jeg forholder meg til finanskomiteens leder, Kristelig Folkepartis Lars Gunnar Lie, som innledet med å si at han ville holde seg til de overordnede spørsmål. Jeg vil gjerne utfordre ham på overordnede spørsmål, og stille spørsmålet: Hva er egentlig sentrums kurs? Det er et spørsmål som hans parlamentariske leder ved en rekke anledninger har forsøkt å besvare med stadig nye definisjoner, som stadig er forlatt. (Munterhet i salen) Vingling og det å forlate standpunkter fremtrer etter hvert som en slags verdiforankring. Jeg har lyst til å sitere fra et blad som kom ut i fjor. Det heter Horisont og kommer ut i Bergen. Der ble alle tre regjeringspartiene spurt om hva de mener om AMS-ordningen. Senterpartiet svarte: «Myndighetene bør stimulere ordninger som dagens AMS-ordning.» Kristelig Folkeparti svarte at de ville «foreslå økte sparestimulerende tiltak», mens Venstre var forbilledlig klar:«Mens Ap vil oppheve AMS-ordningen, har sentrumsregjeringen sørget for å beholde den». – Dette var altså sagt og skrevet i fjor. Kan Lars Gunnar Lie fortelle meg om den verdimessige begrunnelsen for det standpunktet partiet nå har til AMS-ordningen, hvor partiet for første gang på to tiår har bidratt til å gjøre det ingen arbeiderpartiregjeringer tidligere har klart, nemlig å avskaffe AMS-ordningen? At Arbeiderpartiet står på det og alltid har stått på det, er jeg uenig med dem i, men respekterer det, men at Kristelig Folkeparti nå praktiserer det motsatte av det de selv har hevdet inntil ganske nylig, har jeg litt problemer med å skjønne. Så jeg utfordrer han ikke til å utrede ordningens tallmessige popularitet eller provenymessige sider, men den verdimessige siden og Kristelig Folkepartis holdning.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-25:
Nei. Jeg tror nok at velgere som er opptatt av utdanning, hadde foretrukket en milliard fremfor noen få hundre millioner, særlig spredt på ikke-kompetansegivende tiltak. All respekt for skolefritid, men jeg tror at undervisningstiden er viktigere for kompetanseheving. Jeg tror undervisningens innhold, lærerdekning, lærerkompetanse, etterutdanning, lærerlønn er det man er opptatt av i skolen, mer enn at det betales for lærebøker – sikkert hyggelig nok – eller for at foreldrene skal slippe rimeligere med skolefritidsordningen. Og det var faktisk det jeg brukte litt tid på i mitt innlegg. Hadde sentrum ønsket å inngå et forlik med oss, så hadde vi vært harde på akkurat undervisnings- og utdanningssatsingen, for det er viktig. Og jeg tror med respekt å melde at det er flere enn Høyres velgere som er opptatt av at det virkelig hadde blitt noe ut av det nå. Isteden har vi fått en småfikling med småbeløp som er slik at de fleste fortsatt føler en frustrasjon, og skolefolk reagerer landet over, på tvers av alle partier og fagorganisasjoner. Når det gjelder Giskes skryt på barnehagesiden, må jeg si at det synes jeg man skal være litt forsiktig med, for der barnehagene er dyrest – det er nettopp de private barnehager – har Høyre et langt bedre opplegg enn det Arbeiderpartiet har. På barnehagesiden vil vårt opplegg gi redusert pris for de foreldrene som har barn i de dyreste barnehagene. Det er ikke riktig når representanten Giske sier at vårt opplegg kutter i kommuneøkonomien. Vårt opplegg innebærer faktisk en nominell styrking i forhold til Regjeringens opplegg av kommunerammene med vel 200 mill. kr i tillegg til en del øremerkede ting, bl.a. på barnehagesiden.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-25:
Vi har ved dette budsjetthøvet konsentrert oss om noe av det vi faktisk mener er viktigst, og det er å øke investeringene i nye veier. Det er klart at man godt kunne legge opp et budsjett slik at man for å være alles venn reduserer alle avgifter som de fleste synes er for høye. Jeg tror at summen av et slikt økonomisk opplegg leder en ut i det helt useriøse. Litt av poenget med et budsjett er jo at det også skal være noen igjen til å bruke veiene og til å bruke kjøretøyene, og slike budsjettkutt som Fremskrittspartiet foretar, f.eks. på et område som landbruksoverføringene, må jeg si er helt ut i det useriøse. Man kan ikke kutte en næringsoverføring til det halve fra ett år til et annet, altså fra desember til januar, og tro at man skal kunne bære det. Det er her vi skiller oss, Fremskrittspartiet og Høyre, på en del områder. Fremskrittspartiet bruker øks på en del områder hvor det nok er mulig å slanke statlige overføringer noe, men hvor man ved å trekke det ut i det parodiske i realiteten undergraver den argumentasjonen som også er seriøs. For alle ser at også landbruksoverføringene må underlegges en viss innstramming, alle ser at det må gjøres noe på andre offentlige sektorer. Men ved å gå så hardt til verks, gjør man i realiteten saken en bjørnetjeneste. Når vi har gått mot Regjeringens økning på dieselavgifter, er faktisk ikke det ut fra noe slagord som «bilistenes venn», men ut fra et ønske om å dempe utgiftene for næringsdrift, bl.a. i distriktene.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-25:
Jeg er enig med representanten Karlstrøm i at det foregår mye spennende nyskaping i Bygde-Norge, men det er på tross av den landbrukspolitikk som føres – absolutt på tross av den. De som forsøker å få til denne spennende nyskaping innenfor sitt eget yrke, innenfor landbruket, møtes av et vell av reguleringer, av kvoter og av stengsler for å utvide sine bruk for å spesialisere seg og for å drive stort på enkelte områder. De møtes av en tradisjonstenkning og en byråkratisk holdning som dreper nyskaping. Mange velger å gå ut av yrket og drive nyskaping på andre områder, utenfor landbrukssektoren, og de gjør det veldig bra. Der vil vi satse mer. Høyre øker såkornkapitalfondene, som er et slags joint venture, et samarbeidsprosjekt med både privat og offentlig kapital. Vi øker satsingen på forskning. Vi legger opp til en overprisavskrivning som gjør at bedrifter som satser mye på forskning og utvikling, kommer godt ut, særlig de første årene. Vi bedrer rammevilkårene for bedriftene generelt og satser på kommunikasjonssektoren. Med andre ord: Vi satser på dem som vil drive bygdeutvikling, enten innenfor egen næring, landbruksnæringen, eller ved å gå over til andre områder. Senterpartiets – regjeringspartienes – svar er stort sett å fryse det fast. Jeg må si at den virkelig store utfordringen er egentlig å frigjøre en del av disse nyskapingsmidlene, fra at de bare skal gis til dem som har basis i landbruket, til å kunne gis til alle i Bygde-Norge som finner på nye ideer, setter i gang virksomheter og blir arbeidsgivere. Vi trenger flere arbeidsgivere, ikke færre.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-25:
For ordens skyld: Min replikk til representanten Lars Gunnar Lie, komiteens leder, om å holde ord, dreier seg selvfølgelig ikke om representanten Lie, men om hans parti – så det er sagt. Når det gjelder skatteforliket om kraftverkbeskatning, er det riktig som representanten Holte sa, der var Senterpartiet ikke med. Vi er i innstillingen med på en konstatering av at utfallet har blitt annerledes enn forventet. Vi har ikke lyst til å gå inn på i detalj å beskrive akkurat hva forskjellen ligger i. Høyre er enig i at inntektene til kommunene som er vertskap for kraftverk, skal variere avhengig av pris. Det skal være en utjevning over fem år, men det skal være en variasjon basert på pris. Men det er andre elementer i verdsettingsreglene som ikke har blitt som tilsiktet. Derfor er vi åpne for å vurdere de forslag Regjeringen kommer med til endret § 8 i eiendomsskatteloven eller forskriftene bak den. Men for å si det slik, det er ganske pussig at en representant fra et av regjeringspartiene skal kritisere oss for faktisk å være åpne for Regjeringens forslag, uten på forhånd å diktere akkurat hvordan paragrafen skal se ut. Jeg ser med en viss åpenhet på at Regjeringen vil regne på dette, særlig tatt i betrakting at dette ikke gjelder forholdet mellom statskassen og kraftkommuner. Dette gjelder forholdet mellom kraftkommuner og kommuner som eier kraftverk. Det er en fordeling innen kommunesektoren. Vi vil se på det med betydelig grad av sans for balanse, som jeg også trodde representanten Holte representerte.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-25:
Jeg er ikke så bevandret i det fornemme. Jeg holder meg til vanlig konjakk, for å si det slik.(Munterhet i salen) Men jeg skal la sitatet som er brakt frem tidligere av flere, ligge. (Munterhet i salen) Jeg forstår det slik at nå stiller Arbeiderpartiet seg bak hele budsjettet med hud og hår, helt og holdent. Det er ingen subsidiær stemmegivning med litt avstand, men helt og holdent. Så Arbeiderpartiet sier: Dette budsjettet vi nå går inn i, gir nok til sykehusene, nok til kommunene og nok til barnefamiliene. Jeg må si at jeg er ikke lite overrasket over det fornemme, som det heter, i å kutte i barnefamilienes økonomi slik Arbeiderpartiet gjør. Ille var det da Regjeringen kom med sitt budsjett som inndrog 700 mill. kr fra barnefamiliene totalt sett, men verre var det at Arbeiderpartiet kritiserte det, for så å øke kuttet til 1,1 milliarder kr. Det er fornemt det – å kutte i overføringene til barnefamiliene! Riktignok får noen økninger, men andre får minus, summen overfor barnefamiliene er 1,1 milliarder kr. Når det gjelder sykelønnsordningen, forsvarer jeg gjerne at det er behov for egenandeler i en ordning som har blitt så enormt dyr. Det er god sosialdemokratisk politikk i Sverige – man behøver ikke å gå lenger enn det – å ha egenandeler. Ordningen har nå en utgiftsramme for stat og arbeidsgivere på til sammen ca. 40 milliarder kr. Veksten er enorm. Bare fra 1994 til neste år vil bevilgningen være om lag doblet. Dette må man gjøre noe med. Gjennom sykefraværet er det tapt 120 000 årsverk, noe av dette kan vi gjenvinne ved mer sunne egenandeler. For det er et paradoks at det er den eneste velferdsordningen – og det er en velferdsordning som jeg vil forsvare i hovedtrekk – som er uten egenandeler. Til og med å få låne en stokk, rullestol eller en krykke ville Regjeringen opprinnelig innføre egenandel på, men ikke denne, den dyreste av alle velferdsordninger. Det henger rett og slett ikke i hop.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-25:
La meg først bare få lov til å dementere den opplysningen representanten Rise kom med, for historiebokas skyld: Høyre var ikke invitert til forhandlingene på Voksenåsen. Hvis vi til forveksling skulle ligne noen som satt der, får det tilligge andre. Og det var ikke vi som sa nei, de sitter derimot på første benk her nå.(Latter i salen) Representanten Stoltenbergs innlegg var interessant, fordi det var den mest åpne invitt til samarbeid – ikke med SV, men med sentrum, og jeg antar at man med det mener det største partiet i sentrum, nemlig Kristelig Folkeparti – og det mest åpenbare frieriet som har vært gitt på lenge. Nettopp derfor er det kanskje interessant å spørre hva det er man frir på grunnlag av. Er det en aksept av kontantstøtten? Det som av partilederen er kalt en bakstreversk og antikvarisk ordning som er egnet til å betale kvinnene hjem til kjøkkenbenken, er det det som nå er grunnlaget? Er den akseptert utover denne stortingsperioden? Det er mitt spørsmål. Jeg venter ikke noe svar på at flertallet har bestemt det, men jeg venter et svar på spørsmålet om hva Arbeiderpartiet vil stille til valg med i 2001. (Latter i salen) Dernest spørsmålsdel 2: Representanter for særlig Kristelig Folkeparti har ved flere anledninger da budsjettforliket var kjent, sagt – og de har også sagt det i denne debatten – at med dette er aksjerabattene akseptert, og rederibeskatningen ligger fast. Systemet for rederibeskatningen er med andre ord akseptert av Arbeiderpartiet. Jeg snakker ikke om de endringer som er omtalt i teksten i forliket, det er mindre saker, men om selve systemet. Kan jeg få bekreftet eller avkreftet av representanten Stoltenberg at man nå har akseptert aksjerabatten for ikke-børsnoterte selskaper, og rederibeskatningen?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Komiteens leder startet med å si at han skulle gå igjennom hva som ville bli husket fra dette budsjettet. Hvis jeg skal være helt ærlig, tror jeg de færreste kommer til å huske noe som helst, kanskje annet enn at man skiftet alliansepartner ved dette budsjettet i forhold til de to tidligere budsjett. For hvis det er noe som preger det som her vil bli vedtatt, er det at det er meget lite ambisiøst og nærmest kjedelig. Jeg synes i så måte at en god definisjon på sentrumspolitikk ikke bare er vingling, men det som til enhver tid vil bli vedtatt. Det viser også komiteens leder til fulle. Det som forbauser meg mest med dette budsjettet, er at man ikke bruker det handlingsrommet vi har, at man ikke er mer ambisiøs. Komiteens leder sa også at dette var den siste budsjettdebatten i vårt årtusen, der man har trekt de lange linjer. Men her er det jo ingen lange linjer, her er det tvert imot mye dag til dag-politikk. Men det finnes altså et betydelig handlingsrom, hvis man ønsker å benytte seg av det. Og det er min utfordring til komiteens leder. Særlig i valgkampen, som preget mye av starten av høsten, dreide det seg mye om utdanning, og at utdanning var nøkkelen inn i det neste årtusen, at utdanning – helt fra grunnskolen til videregående skole, høyskole og universitet – er nøkkelen til å gjøre oss mindre oljeavhengige og til å skape det kunnskapssamfunnet som alle sammen ser at vi er på vei inn i. Så ser vi at det kommer et budsjett fra Regjeringen som overhodet ikke har satsing på utdanning. Tvert imot er det reduksjon på mange poster. Så inngår man et budsjettforlik der riktignok enkelte poster øker, men man kutter også på utdanning. Utdanning er vel den biten som er minst ambisiøs og mest preget av dag til dag-politikk. Hvis man skal ta Regjeringens eget grunnlagsdokument, Voksenåserklæringen, alvorlig – og det tviler jeg mer og mer på at vi skal, men skal vi det – så er det der mange ambisiøse og riktige målsettinger for hva vi vil med norsk skole. Spørsmålet mitt til komiteens leder er som følger: Betyr det at vi ikke skal ta Voksenåserklæringen alvorlig, og at utdanning ikke er et prioritert område for denne regjering?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Det er bestandig hyggelig når man opplever at medrepresentanter faktisk har tatt seg bryderiet med å lese det utmerkede arbeidet som både jeg og stortingsgruppen har gjort. Det vil jeg gjerne få lov til å takke Trond Giske for. Det som er det aller viktigste framover, er at vi får styrket fellesskapsoppgavene i vårt samfunn. Gjennom hele 1990-tallet, eller i hvert fall fra 1993, har det offentlige forbruk vært lavere enn det private forbruk. Det har jo akselerert også ved de to foregående budsjettforlik sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, som bare har hatt én innstilling i alt de gjør, og det er at skattene ikke skal økes, uansett, helst skal de reduseres, og fellesskapsforbruket skal barberes. I så måte vil jeg gi representanten Giske rett i at det dette budsjettforliket på mange måter fører til, er at man snur den tendensen. Slik sett er det riktig at man kan si at det kanskje kan merkes for noen, for ellers ville det blitt verre, og i så måte vil jeg gi representanten Giske rett. Men det er beskjedent. Med all respekt, så er det beskjedent. Vi har sagt helt siden budsjettforliket ble inngått, at vi setter pris på at det inngås et forlik i den retning, og vi har også hele tiden sagt at vi har forventninger til at det forliket kan ha større betydning på litt lengre sikt. Men det som er det viktigste, sett fra mitt ståsted, er at Arbeiderpartiet og sentrum har flyttet så beskjedne beløp i forhold til det man har gjort ved de tidligere budsjettforlikene, og det forbauser meg. En skulle jo tro at Arbeiderpartiet hadde gode forhandlere, hvilket jeg antar at de har. Hvis en tenker på fjorårets statsbudsjett, så fjernet man i løpet av én natt, eller én time, 4,5 milliarder kr da finanskomiteen fikk en lapp inn på bordet, og sånn ble det, og da ser vi at dette er beskjedent. Men jeg skal gi Giske rett i at retningen her er mer riktig enn alternativet ville vært. Det gir også SV større muligheter til å påpeke satsingsområdene framover, ikke minst gjelder det utdanning, og jeg føler meg også veldig bekvem med og sikker på at den satsingen SV har tatt til orde for når det gjelder utdanning, vil etter hvert også stortingsflertallet se er nødvendig – rett og slett fordi utdanning er ingen partisak, utdanning er en samfunnssak.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Jeg skal ta replikken meget alvorlig. Men det er nødvendig å si først at det er litt overraskende at Fremskrittspartiet velger å ta replikk på SV om kommuneøkonomi. Uten at jeg husker detaljene i Fremskrittspartiets opplegg, innbiller jeg meg at vi snakker om en fjerning av skatter og avgifter i størrelsesorden 23 milliarder kr. Så er det selvfølgelig mulig å mate alle de økonomiske modellene inn i en datamaskin, som på den andre siden spyr ut et resultat som sier at da kommer folk til å jobbe så og så mye mer, og da kommer folk til å jobbe slik, og dermed får en et plussresultat. Alle vet at det ikke er riktig. Det var Margaret Thatchers store idé på 1980-tallet i England: Hvis en bare fjernet skattene, kom folk til å jobbe så mye mer. Aldri har arbeidsledigheten eksplodert i større grad enn den gjorde under Margaret Thatcher. Det er klart at et høyt fellesskapsforbruk er hele nøkkelen både til sysselsetting, til velferd, til alt det viktige som vi holder på med. Jeg har truffet mange Fremskrittsparti-lokalpolitikere som kommer til meg og klager sin nød over hvordan situasjonen er i Kommune-Norge. Fremskrittspartiet har etter hvert ganske mange kommunepolitikere som sitter og sliter med akkurat de samme problemene som våre folk sliter med. For de har de samme foreldrene på døren: Hvorfor skal du legge ned barnehageplassen min? Hvorfor skal SFO-taksten gå opp? Hvor er det blitt av det vi var lovet? Fremskrittspartiets lokalpolitikere har akkurat de samme menneskene på døren som våre folk har. Men hva er det Fremskrittspartiet på Stortinget gjør? Jo, de mater mange modeller inn i en svær maskin og sier at de styrker kommuneøkonomien. Men det er ikke et menneske i verden som tror på det. Alle vet at Fremskrittspartiet har ett mål for øye, og det er å redusere statens og kommunenes inntekter gjennom lavere skatter og avgifter, for på den måten tror man at samfunnet blir bedre. Vi har det helt motsatte utgangspunkt. Vi ønsker å styrke kommunenes økonomi fordi det er der velferd skapes, det er slik gode kommuner skapes, det er der solidaritet skapes, og det er der man skaper viktige, gode verdier for våre barn og unge. Det er SV stolt av.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Unnskyld, hr. president!