Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-17:
Det er grunn til å starte med å gi ros til mange lærere og skoler som er kreative og som driver mye spennende utviklingsarbeid. Senest tirsdag besøkte jeg en grunnskole i Oslo, der lærerne og skolens ledelse viste stor entusiasme og – ikke minst – glød. De henter mye av sin inspirasjon fra den svenske Navestadskolen, som for mange er blitt en foregangsskole. Det som er flott med mange skoler som henter pedagogiske ideer fra denne og andre foregangsskoler, er at de ikke sluker modellene rått, men tilpasser dem sin virkelighet og de ressursene de selv har. På den måten blir ikke dette pedagogiske/organisatoriske plagiater, men utviklingsprosjekter som de selv har et eierforhold til. I skoler som prøver ut nye organisatoriske og pedagogiske opplæringsmodeller, møter en et sterkt engasjement, der det å skape et bedre læringsmiljø står i sentrum. Idealisme og en erkjennelse av at det gamle ikke duger, er drivkraften. Det er ikke kun enkeltstående skoler som driver med dette. Det foregår et omfattende utviklingsarbeid i norsk skole, spesielt i grunnskolen. Det er mange gode grunner for å gi disse skolene og lærerne den oppmuntring som skal til for at ildsjelene skal fortsette sitt kreative arbeid. Det kan derfor lett bli galt når vi som politikere tegner et bilde av en skole i forfall, både fysisk og innholdsmessig. I den skolen som jeg besøkte, fortjener lærerne og elevene et arbeidsmiljø og skolebygninger av en helt annen standard enn det som vi tilbyr dem. Til tross for nedslitte bygninger og en bygningsmasse som legger sterke begrensninger på bruk av nye arbeidsformer, klarer de å snu opp ned på tilvante måter å tenke læring på. Dette er skoler og lærere som bruker L97 som det styringsverktøyet det skal være. De er ofte klare på at fagdelen i L97 er for detaljert og omfattende og derfor gir lite rom for refleksjon og lokalt valg av lærestoff. Læreplanenes understrekning av ulike arbeidsformer og individuell tilpasning av lærestoffet får ros hos de utviklingsorienterte lærere og skoleledere. For oss som vil slå ring om en demokratisk skole med økt elevengasjement og med lærere og skoleledere som tar elevene med ulike evner og anlegg på alvor, er det viktig å hegne om ideen i læreplanens generelle del og den delen som omhandler prinsippene og retningslinjene for opplæringen i grunnskolen. Vi skal derfor være på vakt når komparative studier, som ensidig tar for seg deler av læreplanene, konkluderer med at norske elever kun plasserer seg litt over gjennomsnittet i OECD-området. Studiene som er gjort, viser at norske 10.-klassinger hevder seg bra sammenliknet med land som det er naturlig å sammenlikne seg med. Når det gjelder lese- og skriveferdigheter, kommer norske 10.-klassinger over gjennomsnittet. Det samme er tilfellet når det gjelder matematikk. Når det gjelder naturfag, havner de ganske nøyaktig på gjennomsnittet. I forhold til andre land er dette bra. Det alvorlige er at det fortsatt er slik at mange elever ikke får den hjelpen de burde ha fått, og derfor åpenbart ikke får muligheter til å utvikle sine evner. Kort sagt har skolen ikke greid å legge forholdene til rette for disse elevene slik at de får stimulert nysgjerrighet og lærelyst. For de som arbeider i skolen og som tar denne situasjonen på alvor, er det ikke læreplanene som er angrepsmålet. For disse er svaret å gjøre noe med læringsmiljøet – prøve ut nye læringsformer, nye måter å organisere på, kort sagt skape en skole som erkjenner at trivsel er nøkkelen til å lære. Vår rolle er å legge til rette rammevilkårene som stimulerer den kreative og entusiastiske lærer. Vi har en læreplan for grunnskolen som har et menneskesyn og et syn på læring som tar elevenes ulikheter på alvor – en læreplan som stimulerer til mangfold. Vi vet at de økonomiske vilkårene de fleste steder ikke strekker til, at vi har sultefôret skolene. Vi tror derfor at det må innføres et system med et minste timetall i hver skole. Det er også tid for å se på ressursbruken, spesielt bruken av midlene som er øremerket spesialundervisning, de såkalte T-timene. Jeg føler meg sikker på at det vil være bedre å tilføre disse ressursene til skolene, og ikke knytte dem opp til den enkelte elev. Flere enetimer er ofte ikke svaret for elever som enten har læreproblemer eller atferdsproblemer. Det hjelper vanligvis ikke å pøse på med mer av det som ikke fungerer, i slike situasjoner. Større frihet til den enkelte skole gjør at disse timene inngår i skolens ressursgrunnlag. Det vil styrke den enkelte skole og gi den større valgfrihet til å utvikle gode og tilrettelagte opplegg. I tillegg til læreplaner og ressursrammer er det de sentralt fastsatte arbeidstidsordningene og evaluerings-, eksamens- og karaktersystemet som begrenser skolenes frihet til å prøve ut nye opplæringsformer. Det er vår oppgave å endre rammevilkår som begrenser skolenes muligheter til å realisere de pedagogiske og organisatoriske målene i læreplanene. Meldingene fra skolene om at eksamen styrer læringsarbeidet i for stor grad, er klare. Det blir lett for mye trening rettet inn mot eksamen og sluttkarakterer. Et karaktersystem som legger så stor vekt på slutteksamen, bygger ikke opp om det aller viktigste, nemlig læringsarbeidet som foregår på skolen. Hvorledes kan vi forvente at elevene og lærerne skal bruke prosjektarbeid og samarbeidsopplegg, når elevene til slutt skal prøves i en individuell eksamen der karakterene er det avgjørende? Dersom en skal fortsette med karakterer, må vi flytte fokus bort fra sortering og over til læringsstøtte. Et karaktersystem som bygger opp om læringsarbeidet, vil ha en funksjon, og det vil ikke virke styrende på valg av organisering og metode på samme måte som dagens system. Vi vet ganske mye om dette etter evalueringen av Reform 94. Ett hovedfunn er at vi klarer strukturelle endringer på en god måte, men innholdsendringene er vanskelige, fordi vi ikke er villige til å ta de nødvendige konsekvensene. Vi kan ikke forvente nye måter å organisere læringsarbeidet på så lenge eksamens- og evalueringsformene er utviklet under andre planer og andre måter å tenke læring på. Et vurderingssystem der den enkelte elevs framgang i forhold til satsemål blir evaluert, vil ha en hensikt, fordi det bygger opp om læringsprosessen. Vi vet at det å få tilbakemelding i forhold til arbeid som er gjort, er viktig for oss alle. Det gir inspirasjon, og ikke minst korrigerer det framtidige måter å arbeide på. Skal en slik tilbakemelding ha noen verdi, forutsetter det at den eller de som skal utføre arbeidet, og den som skal korrigere og evaluere, har en felles forståelse av hva som er hensikten, hva som skal oppnås. Det er derfor helt avgjørende for en meningsfylt evaluering at den som skal evalueres og lære noe, er med i planleggingen av arbeidet. Med andre ord: En demokratisk skole der elevene kjenner læreplanene og deltar i planleggingen av arbeidet er en forutsetning for et fornuftig evalueringssystem. Trivsel er en forutsetning for å lære. Dette går igjen i samtaler med skoler og lærere som har et sterkt engasjement overfor elevene. Medbestemmelse og elevdeltakelse er helt nødvendige forutsetninger for å skape trivsel og dermed et godt læringsmiljø. Et vurderingssystem basert på reell medvirkning fra elevene, der læringsmålet er tilpasset den enkelte elevs evner og forutsetninger og har som mål å være læringsstøttende, er et evalueringssystem vi i SV vil ha. Jeg er helt overbevist om at en slik måte å tenke vurdering på vil øke trivselen og skape grobunn for god læring. Det er det som er målet med skolen, lage optimale læringssituasjoner for elevene. Til slutt en liten undring: I diskusjoner med lærere og andre blir ofte opptak til neste utdanningsinstitusjon brukt til forsvar for slutteksamen og sterk vektlegging av et karaktersystem som skal måle elevene i forhold til hverandre. Min undring består i hvorfor den avgivende skolen føler et så sterkt ansvar for det neste utdanningstrinn. Jeg hadde forventet at det viktigste, f.eks. på grunnskolens ungdomstrinn, vil være å optimalisere sitt eget læringsmiljø, ja jeg tror det er helt nødvendig at vi ikke tar ansvar for fordeling av elevene i neste trinn. Klarer vi å bryte dette båndet, ta bort dette ansvaret, tror jeg at mye er gjort for å få en skikkelig og grundig diskusjon om hva evaluering skal være. Vi i SV er iallfall klar til en slik omfattende diskusjon.