Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2013-06-20:
La meg begynne der saksordføreren sluttet, nemlig med at det er positivt at vi har ansatte i offentlig tjeneste som også behersker andre språk. Det er jeg helt enig i, men når de bare behersker andre språk, er det ikke riktig så positivt. Det er en forutsetning at når en er i offentlig tjeneste i Norge, må en kunne snakke norsk og kommunisere både med kollegaer og med brukere av tjenesten. Det har i media gjennom lang tid vært nevnt situasjoner der brukere av offentlige tjenester blir møtt med ansatte som ikke behersker norsk språk godt. Vi har eksempler på fastleger som ikke klarer å kommunisere, som ikke klarer å forstå hva pasienten mener, og som da heller ikke klarer å formidle til pasienten hva som eventuelt skal skje. Dette har vi flere eksempler på. Så har vi en del eksempler på barnehageansatte. Det har framkommet klager fra foreldre som ikke klarer å kommunisere med de ansatte i barnehagen der barna deres går. De klarer ikke å få formidlet det som skal sies om barnet som eventuelt er spesielt, og de får heller ikke tilbakemeldinger fra de ansatte, fordi de ansatte ikke klarer å kommunisere. Vi har også eksempler på sykepleiere som har problemer med språket, og spesielt når det gjelder leger og sykepleiere, skaper dette en del situasjoner som ikke bare er ubehagelig, men som kan bli direkte farlige. Vi har eksempler på feilmedisinering, og vi har eksempler på kommunikasjon som har gått så feil at det faktisk har vært fare for liv. Når vi har slike situasjoner, og vi ikke er villig til å se på om vi kanskje bør ha en nasjonal norm, et nasjonalt mål, nemlig at de som skal jobbe i offentlig sektor og ha kommunikasjon med brukere, skal kunne gjøre seg forstått på norsk, så har vi et problem i Norge. Dette dreier seg ikke om hvorvidt en sykepleier kommer fra Moldova eller fra Romania. Det er ingen krav til dem som kommer fra Europa – innenfor EØS-området – men når vi bruker Moldova og Romania som eksempel, er det fordi de snakker rumensk i begge land. For moldoveren er det et krav om å kunne norsk når en skal jobbe i Norge, men for rumeneren er ikke dette et krav. Jeg skjønner ikke logikken i det, og det tror jeg heller ingen andre gjør. Vi har et annet eksempel, som er skremmende. Det gjelder meddommere i norske rettssaler som ikke klarer å forstå hva saken dreier seg om, men som er med og fatter avgjørelser i saker som går direkte på personer, og som er med og dømmer eller frikjenner folk. Når disse meddommerne ikke klarer å forstå det norske språk, sier det seg selv at det svekker rettssikkerheten til den enkelte. Slik kan vi ikke ha det. Det er en forutsetning å ha gode kunnskaper om norsk språk for å kunne arbeide og virke i Norge. Det er en forutsetning å kunne kommunisere – med naboer, med kollegaer, med kunder eller med brukere av private og offentlige tjenester. Dårlige norskkunnskaper kan forårsake skade – faktisk fatale skader – og det kan uthule rettssikkerheten. Det kan skape farlige situasjoner og misforståelser, som kan ramme en tredjepart. Det er rett og slett dårlig HMS-arbeid. Her har den enkelte virksomhet et ansvar. Det er det ingen tvil om, og det er jeg enig i. Men vi som politikere har også et ansvar, fordi det som går godt i offentlig sektor, og det som går mindre godt, slår tilbake på oss. Hvis flertallet ikke går inn for de forslagene som Fremskrittspartiet herved fremmer, gjør vi verken utenlandske ansatte i offentlig sektor, brukerne eller samfunnet en tjeneste. Vi gjør dem en bjørnetjeneste – som kan få uheldige følger – og jeg vil kalle det en ansvarsfraskrivelse.