Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
Arbeiderpartiet er som tidligere sagt i prinsippet enig i at gjeldende lovverk innenfor områdene arbeidsformidling og arbeidsleie skal speilvendes. Det er likevel nødvendig for Arbeiderpartiet å understreke at den offentlige arbeidsformidlingen fortsatt skal være et sentralt instrument i en aktiv arbeidsmarkeds politikk. Det er viktig at arbeidsformidlingen fungerer sammen med den øvrige delen av arbeidsmarkedspolitikken, delvis for at arbeidsmarkedstiltakene skal ses i sammenheng med det ordinære arbeidsmarkedet slik at formidling til ordinære jobber er målet for alt tiltaksarbeid, og delvis fordi Arbeidsformidlingen fortsatt skal fungere som en kontrollfunksjon mot dagpenger. Det er derfor bare den offentlige arbeidsformidlingen som kan ha et integrert ansvar for arbeidsmarkedspolitikken. Mulighetene som nå åpnes for at private gis adgang til å formidle arbeid, blir derfor bare et supplement, men likevel et viktig supplement til den offentlige arbeidsformidlingen. Et bærende element i det endrede lovverket er at verken det offentlige eller de private arbeidsformidlere kan ta betalt av arbeidssøkeren. Departementet kan imidlertid i særlige tilfeller gjøre unntak fra hovedregelen. For Arbeiderpartiet er det også sånn at dersom dagens regelverk skulle blitt videreført, ville det uansett vært nødvendig med en opprydding i den uklare praktiseringen av regelverket. For det første er det behov for en mer konsekvent håndheving av regelverket enn hva tilfellet er i dag. For det andre måtte vi ha etablert tilstrekkelig kontroll for å hindre at private aktører driver formidlingsvirksomhet i strid med gjeldende regelverk eller på siden av gjeldende regelverk. Arbeiderpartiet erkjenner imidlertid at de private aktørene fyller et behov i markedet som den offentlige arbeidsformidlingen ikke i tilstrekkelig grad er i stand til å dekke, ikke fordi arbeidsmarkedsetaten gjør for dårlig jobb, men fordi endringene i arbeidsmarkedet har ført til større grad av markedsdeling, både når det gjelder arbeidssøkere og arbeidsgivere. Økt grad av spesialisering av arbeidskraften og næringslivets behov for spisskompetanse skaper et behov for formidlingstjenester skreddersydd for et smalere arbeidsmarked. Derfor ville en innstramming av dagens praktisering av regelverket ført til uheldige konsekvenser, både for arbeidssøkerne og for arbeidsgiverne. Dette ville ha vært å gå i gal retning Også utleie av arbeidskraft er i utgangspunktet forbudt ifølge dagens lovverk. Når Arbeiderpartiet nå går inn for å oppheve forbudet mot utleie av arbeidskraft, har det dels sammenheng med de omfattende unntak fra forbudet som forskriftene hjemler, men også med de generelle endringer som har funnet sted i arbeidsmarkedet. Økt konkurranse både i konkurranseutsatt og skjermet sektor og forsterkede konjunktursvingninger påvirker denne utviklingen. I tillegg kommer vedtatte nye velferdsordninger og utvidelser av arbeidstakernes permisjonsrettigheter, som f. eks. etter- og videreutdanningsreformen, som bidrar til midlertidig fravær. Dette vil øke virksomhetenes behov for korttidsarbeidskraft i alle sektorer. Derfor er det viktig å ha et velfungerende marked for korttidsarbeidskraft, som samtidig ivaretar disse arbeidstakernes rettigheter med hensyn til lønns- og arbeidsvilkår. Det er et mål for Arbeiderpartiet at vi nå etab lerer et regelverk som er såpass robust at det tåler de endringene som finner sted i arbeidsmarkedet. Regjeringen har i likhet med Blaalid-utvalgets innstilling foreslått at regelverket for arbeidsleie skal være todelt. Dette er Arbeiderpartiet enig i. Det viktigste er imidlertid at en samlet komite er enig i at fast ansettelse fortsatt skal være hovedprinsippet i norsk arbeidsliv. Med unntak av SV er komiteen rimelig samstemt i at de endringer som gjør seg gjeldende i arbeidsmarkedet, krever en omfattende revisjon av dagens lovverk. For Arbeiderpartiet er det viktig å si klart ifra at det ikke bare er arbeidsgiverens eller virksomhetens behov for fleksibilitet i arbeidskraftbehovet som skal ivaretas. For mange arbeidstakere er fleksibilitet i forhold til arbeidsmarkedet like viktig. Mange, særlig unge mennesker, har behov for større fleksibilitet i et arbeidsforhold. Stadig flere er i en livssituasjon som gjør det mulig for dem å arbeide i perioder, eventuelt være hjemme i perioder, eller rett og slett reise og oppleve verden omkring oss i perioder. Vi må med andre ord ta høyde for at ikke alle ønsker å basere sitt forhold til arbeidslivet innenfor et A4-format. Regjeringen har lagt fram et dokument, Ot. prp. nr. 70 for 1998-99, som i altfor stor grad ensidig har ivaretatt arbeidsgivers og vikarbyråenes behov. Men her gjelder det ett unntak. Statsråden har på en finurlig måte funnet det hensiktsmessig å varsle at hun har til hensikt å unnta sine tidligere kolleger innenfor helse- og omsorgssektoren fra å bli omfattet av den liberaliseringen hun ellers foreslår skal gjelde ellers i arbeidslivet. På side 43 i proposisjonen skriver statsråden: «Arbeids- og administrasjonsdepartementet legger derfor opp til at yrkesgrupper i helse- og sosialsektoren i medhold av aml. § 55 K nr. 5 og § 55 L nr. 3 ved forskrift unntas fra adgang til innleie. » Dette er å gå mye lenger enn det Blaalid-utvalget drøftet som en mulighet basert på de utviklingstrekkene en vil se i arbeidslivet med de endringene som nå gjøres. Det er oppsiktsvekkende at statsråden på en slik utilslørt måte vil særbehandle sine tidligere yrkeskolleger i forhold til konsekvensene av en lovrevisjon hun selv anbefaler gjennomført. Arbeiderpartiet har til tross for hva statsråden har uttalt gjennom proposisjonen, valgt å gi Regjeringen fullmakt til på generelt grunnlag å kunne unnta «visse arbeidstakergrupper eller på visse områder » fra hovedregelen i perioder hvis viktige samfunnshensyn tilsier det. Det er imidlertid Arbeiderpartiets klare forutsetning, i likhet med hva som er uttalt i Blaalid-utvalgets innstilling, at uttrykket «viktige samfunnshensyn" markerer at terskelen for å gripe inn skal være høy. Uttrykket  «visse arbeidstakergrupper eller på visse områder" innebærer at departementet etter omstendighetene også kan gripe inn overfor en konkret arbeidsinnleiesituasjon i en bestemt virksomhet. Arbeiderpartiet forutsetter imidlertid at departementet i den type tilfeller man her snakker om, må behandle spørsmålet på tilsvarende måte som ved utarbeidelsen av forskrifter etter forvaltningsloven. Dette innebærer at spørsmålet ikke bare skal sendes til dem vedtaket direkte gjelder, men også sendes på høring til andre mulige berørte etter reglene i forvaltningsloven  §  37. Ett av hovedargumentene for de lovendringer som i dag vedtas, har vært mulighetene til å mobilisere ledig arbeidskraft og gjøre denne mer tilgjengelig for arbeidsmarkedet. Helsesektoren er en sektor hvor det i dag er for lite kvalifisert arbeidskraft disponibel i arbeidsmarkedet. Det er derfor viktig at loven ved ikrafttreden får virke i sin helhet, slik at vi på et senere tidspunkt basert på erfaringer kan vurdere om den økte fleksibiliteten har maktet å mobilisere ledig kvalifisert arbeidskraft for markedet. Det er derfor Arbeiderpartiets forutsetning med lovendringene at loven skal gjelde alle sektorer, også helse- og sosialsektoren. Arbeidskontorets vikarbank i Bodø har veldig positive erfaringer med vikartjenestevirksomheten sin. Først og fremst har vikarbanken formidlet vikarer til barnehagene og skolefritidsordningen. I tillegg har vikarbanken overtatt arbeidet fra Bodø kommune med å skaffe til veie lærer vikarer i skolene. Fra nyttår overtar vikarbanken også arbeidet med å skaffe vikarer til den kommunale helsetjenesten. Erfaringene så langt viser at dette er en utmerket måte for folk å komme seg inn i fast arbeid. Men så er det også noen som faktisk helst vil jobbe som vikarer. De ønsker ikke fast stilling noe sted, men liker å jobbe kortere deler av året. Komiteens innstilling er et kompromiss mellom Arbeiderpartiets primære standpunkter og Regjeringens anbefalinger. Arbeiderpartiet er skuffet over at statsråden ikke har vært villig til å styrke fagforeningenes rettigheter i tvistesaker. Arbeiderpartiet mener at reglene for hvem som kan kreve forhandlinger og reise søksmål mot innleier, burde vært utvidet. I tillegg til den innleide burde fagforeningen i innleievirksomheten ha selvstendig rett til å kreve forhandlinger med og reise søksmål mot arbeidsgiver. Det er derfor min mening at statsråden i stedet for å prøve å ivareta én yrkesgruppes særskilte interesser, heller burde ha konsentrert seg om å ivareta arbeidstakernes generelle interesser ved å styrke fagforeningenes stilling i arbeidslivet.