Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-22:
Jeg vil først gratulere folkebevegelsene landet rundt som har reist seg mot naturødeleggende vindkraft, med en viktig etappeseier. Regjeringen hadde ikke trukket nasjonal ramme for vindkraft i forrige uke uten den brede motstanden mot at naturen bygges ned bit for bit, som vi nå ser landet rundt. Men det å skrote rammeplanen er ikke nok. I mange av områdene hvor det er stor lokal motstand, er konsesjonene allerede gitt. De gamle konsesjonene har flere fellestrekk som gjør at det er nødvendig å behandle dem på nytt. I mange av tilfellene ble det ikke tatt tilstrekkelige miljøhensyn. Mange har endret det som skal bygges, i forhold til det som ble skissert i opprinnelig søknad, og naturkartleggingen har vært utilstrekkelig. På Hitra og på Sørmarksfjellet har man funnet hubro, en truet art, underveis i byggeprosessen. Vi vet også mer om miljøkonsekvensene av vindmøller i bruk. Bare på Smøla er 100 havørn drept av vindmøller. I Tyskland vet man at 1 200 tonn insekter dør i møtet med vindmøller hvert år. I Egersund finner vi et eksempel på at det som ble bygd, ikke er det de søkte om – området med inngrep er blitt tre ganger større enn det som var oppgitt i søknaden. I mange av prosjektene vet vi at vindmøllene som bygges, er større enn det som ble lagt til grunn under vurderingene i forkant. Og større vindkraftturbiner endrer lydbildet, veiene må bli større for å frakte større deler, og faren for iskast om vinteren øker. I tillegg må vi nå se på helheten. Hittil har vindkraftverk fått konsesjon uten å se det totale inngrepet i sammenheng. Det fører til at sårbar natur bygges ned bit for bit, og det er en stor trussel mot det biologiske mangfoldet. FNs naturpanel la i mai fram en rapport som viste hvordan tap av leveområder er en av de største årsakene til at opp mot en million plante- og dyrearter er truet. Vindkraftanlegg i Norge bygges stort sett i uberørt natur. Det kreves i snitt 800 meter vei for hver vindturbin. Veiene krever sprenging og andre inngrep for å være store nok til å frakte deler til vindkraftturbiner på langt over 100 meter. Mange av konsesjonene må uansett behandles på nytt, fordi utbyggingen er utsatt i forhold til hva som lå inne i søknaden. En tillatelse varer ikke evig, men når det gjelder vindparker, oppfører staten seg sånn. Etter hvert som miljøkonsekvensene av vindkraftanleggene er blitt mer kjent, har den lokale motstanden naturlig nok økt, og det oppleves som et klart demokratisk overtramp når ny kunnskap ikke betyr noe. Rødt mener at det lokale folkestyret er viktig, og at anlegg som har flertallet i befolkningen lokalt mot seg, derfor ikke bør bygges. Det er også juridisk tvilsomt at det å få utsettelse ikke skal kreve noen nye vurderinger. Det sier bl.a. forskningsprofessor Ole Kristian Fauchald, som er blant Norges fremste miljøjurister. Han uttaler følgende: «Igangsettingsfrist er et vilkår i konsesjonen, og en utsettelse av denne er en omgjøring av konsesjonen. Det innebærer at en søknad om fristforlengelse i utgangspunktet skal følge samme saksbehandlingsregler som en ordinær søknad. Ut fra dette blir det uholdbart å hevde at man ved et slikt vedtak kan bygge på «kunnskapsgrunnlaget på vedtakstidspunktet». Ved vedtak om fristforlengelse må kunnskapsgrunnlaget oppdateres». I klima- og miljøspørsmål har Rødt og vindkraftmotstanderne to tanker i hodet på en gang. Vi kan ikke redde klimaet på en måte som samtidig ødelegger naturen og økosystemene som vi er avhengig av for ren luft, rent vann og for maten vi spiser. Derfor må det nå strammes inn på praksisen, og vi må få en endring av hvordan Stortinget får til behandling det som så langt er gitt av konsesjoner til vindkraftverk.