Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-09:
Jeg skal prøve å være kort. Når det gjelder de tre temaene som her er til behandling, er det vel én refleksjon som melder seg, både i forhold til kampen mot rasisme, kampen mot vold og det å forebygge at voldsdømte og også personer som er siktet for vold, beveger seg i områder hvor vi ikke ønsker å ha disse. Disse tre forslagene har på mange måter en fellesnevner, og det er først og fremst at vi ikke kan stirre oss blinde på de virkemidlene man faktisk har i straffeprosessen. I så måte må jeg si at jeg syns det er prisverdig at man ut fra den debatten vi har hatt vedrørende kampen mot rasisme, stopper på det punktet som departementet her gjør i sitt forslag, og som også flertallet i justiskomiteen gjør når det gjelder et eventuelt forbud mot organisasjoner – først og fremst fordi det ligger et annet viktig signal i dette. Det er at strafferetten på mange måter er utilstrekkelig for å bekjempe økende rasisme ute, og at det faktisk er på andre arenaer og med andre midler stortingsflertallet mener at man skal bekjempe denne utingen. Når det gjelder det forslaget som nå ligger på bordet med hensyn til symboler, er det åpenbart at mange har ment at det allerede var dekket av loven. Men den klargjøringen som gjøres, synes nødvendig. Den er etter undertegnedes og Arbeiderpartiets oppfatning også grei å ha med. Det er likevel grunn til å presisere at for dem som måtte høre debatten, og for andre interesserte, betyr ikke dette for Arbeiderpartiets del – og jeg antar det også gjelder for hele flertallet – at man faktisk toner ned innsatsen mot den organiserte rasisme, snarere tvert imot. Den bør bekjempes, men, som sagt, på andre arenaer og med andre virkemidler enn dem vi i justiskomiteen umiddelbart har til rådighet. Jeg syns det er viktig å få sagt det. Det forslaget som er fremmet når det gjelder straffeloven § 62, krever noen kommentarer fra Arbeiderpartiets side. Det er et forslag som vi går imot. Vi argumenterer mot dette forslaget mye etter de samme linjer. Det er nødvendig med en straffeskjerpelse når det gjelder gjengangerkriminalitet, og det er nødvendig med en straffeskjerpelse for flere typer vold. Vi har sett en straffeskjerpelse når det gjelder voldtekt, og det er nødvendig med straffeskjerpelse på flere områder. Det er helt åpenbart. Men Arbeiderpartiet har på mange måter valgt å falle ned på den konklusjon som departementet trekker sjøl, på side 40 i proposisjonen: «Høringsrunden har bekreftet at det kan reises spørsmål ved om det er et reelt behov for lovendringen …» Vi er av den oppfatning at da skal man være varsom med å begi seg inn på denne type symbolpolitikk – som det også er kalt av høringsinstansene – når man ser at effekten er marginal. Problemet er, når man tar f.eks. spørsmålet om grove tyverier hvor man ønsker seg en straffeskjerpelse for gjengangerne, at 95 pst. av de 2 550 reaksjoner for grovt tyveri som man hadde i fjor i dette landet, var bøter eller fengsel i under ett år. Ti reaksjoner lød på fengsel i tre år eller mer, mens maksimumsstraff ikke forekom. Det var i en situasjon hvor maksimumsstraffen for ett grovt tyveri er seks år, gjentatte grove tyverier er ni år, og nå ønsker altså flertallet å få den opp til tolv år. Jeg syns det er grunnlag for å si at dette farlig nærmer seg symbolpolitikk, som da antagelig ikke vil ha noen effekt i forhold til det problemet man står overfor. Endelig ville også en slik linje etter hvert fordre en debatt om hvor langt man skal gå for å bekjempe disse samfunnsmessige ondene ved stadig å rope om strengere straffer, tatt i betraktning den økte belastningen på Kriminalomsorgen og de fleste av de oppgaver vi faktisk har gitt Kriminalomsorgen, både i forhold til varetekt, i forhold til vanskeligheter med prøveløslatelse og i forhold til de køene vi ser. Dette er bakgrunnen for at et mindretall i komiteen vil gå imot denne lovendringen i straffeloven § 62.