Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Jeg skal komme tilbake til en bredere redegjørelse om flere temaer om et lite øyeblikk, men jeg tror at jeg skal gå «to the point» med en gang. SV har fremmet et forslag i dag. Vår utfordring til statsråden er at hvis han skal virkeliggjøre noen som helst av sine visjoner, er det én ting som gjelder: Kallets tid er over. Det kan vi altså glemme. Det er ikke mulig å få til noe av det statsråden sier, hvis han ikke har noen til å gjøre jobbene. Det mangler hoder, og det mangler hender til å gjøre de viktige jobbene. Og vi kan bare si det som det er, at dette dreier seg om likelønn og arbeidsvilkår. I kommuneøkonomiproposisjonen for et par år siden stod det at vi mangler ca. 60 000 årsverk for å oppfylle de reformene vi har vedtatt. Det er dobbelt så mange som det er rom for i makroøkonomien. Hva gjør vi med det? Det er mulig at statsråden har en eller annen visjon om at det går an å effektivisere på denne måten, men det tror jeg han sjøl vet ikke er mulig. Uansett om hjelpepleieren, renholderen, læreren, sjukepleieren eller barnehageassistenten skal jobbe i privat eller offentlig sektor, må de ha lønns- og arbeidsvilkår som er attraktive og gode, ellers finner de seg noe annet å gjøre. Det er flust av spennende, attraktive og godt betalte jobber i dag. Det er realiteten. Når faglærte arbeidere får bedre lønn ved å avansere inn i administrasjonen, og når ufaglærte folk springer beina av seg for å gjøre jobbene så billig som mulig, går det galt. Det vet vi. Nå er det altså store prosjekter på gang for å få et mer inkluderende arbeidsliv og for at færre skal motta uføretrygd og sjukelønn. Ok – hva mener vi da med det? Hvordan organiserer vi arbeidslivet for å få det til? Skal vi ta i bruk prinsippet om knockout i anbudsrunder der billigste anbud vinner for å få dette til, eller må vi faktisk gå løs på dette på en annen måte enn som så? Nå er det dessverre slik at helsevesenet produserer pasienter og uføretrygdede. Det er dyrt – og galt. Jeg tror ikke på at fleksibilitet – i den forstand som vi kjenner begrepet når Høyre bruker det, er svaret på det. For det betyr rett og slett at noen skal tjene enda dårligere enn de gjør i dag, og ha enda dårligere arbeidsvilkår enn de har i dag, og at noen får det enda bedre. Det er ikke rom for dårligere arbeidsvilkår og dårligere lønn i disse jobbene. Vi har bruk for hver eneste en av sjukepleierne, omsorgsarbeiderne og renholderne. Mangel på kompetanse – hvis det er det som mangler – må møtes med kompetanseheving og med krav til kvalitet. Så skal jeg gå litt tilbake til metodene. Men først er jeg nødt til å si litt om visjonene, for Regjeringen tar utgangspunkt i én visjon, og vi må, når vi snakker om vår politikk, ta utgangspunkt i vår visjon. Den er muligens litt annerledes enn denne regjeringens. Vår visjon – SVs visjon – er et samfunn uten klasseskiller og sosial urett, i økologisk balanse, og med et steinhardt forsvar for hvert enkelt menneskes rettigheter og muligheter. Med et slikt utgangspunkt blir verdien av å sikre enkeltmennesket overordnet. Vi ønsker altså mer demokrati og bedre velferd for alle. Vi oppfatter det slik at velferdsstaten er et veldig moderne prosjekt. Det er nesten nytt, det er i puberteten. Det har mange feil og trenger ennå tilpasninger. Det trengs mange reformer, det trengs fornyelse, og det trengs å få mer ut av pengene. Vi er overhodet ikke uenig i det. Men jeg tror at vi først er nødt til å slå fast hva vi skal holde på med, hva vi skal drive med og hvilke kvaliteter det skal ha, før vi sier at vi skal gå i gang med å gjøre dette billigere. Da bommer vi på målet, for vi vet ikke hvor vi skal. Privatiserte samfunn er – slik vi ser det – den gammeldagse løsningen som vi forkastet for 50 år siden. Vi så at det ikke funket. Det var ikke private løsninger som skapte velferd og velstand i dette landet og bidro til omfordeling og en mer rettferdig fordeling. Jeg tror også at alle moderne land som har tenkt å fortsette å være demokratier, er nødt til å sørge for at det brede flertallet mener at de er godt tjent med de løsningene på velferdsoppgaver som er. Ellers blir man kastet i valg, og det har man jo ikke lyst til. Så kommer vi til den siste biten, og det er den som dreier seg om solidaritet. Hvis velferden skal gjelde alle, må faktisk solidaritet legges inn i at det er en egeninteresse i dette. Solidaritet er også moderne og effektivt hvis en har slike mål for politikken. SV mener altså at det er svært moderne å ha et samfunn som er slik at en får barnehageplass når en trenger det, til en pris en har råd til å betale. Det er moderne å ha et skolevesen som er slik at skolen er så god at jeg som forelder ikke føler noe stort behov for å bla opp i masse kataloger og finne ut hvilken skole som er best. Den skolen som ikke er god nok for mine barn, er ikke god nok for noen barn i dette landet, og det må være prinsippet vi skal styre etter. Så sier Regjeringen at samarbeid på tvers er bra og riktig, og det er SV hjertens enig i. Vi har slåss for det i mange år. Stortinget har faktisk vedtatt samarbeidsprosjekter i mange år uten at det har vært særlig virkningsfullt. Folk lever jo ikke livet sitt innenfor en etat, så her er det et stort potensial. Folk er nok heller ikke så opptatt av hvem det er som utfører tjenesten, men av at de får den. Det er vi enig i. Men vi må være opptatt av at vi har styring på det vi holder på med, og da må man være opptatt av at man ikke organiserer dette i en slags bit for bit-struktur, som gjør at man ikke kan ta de overordnede grepene på tvers som er nødvendig for å få dette til. Og det viser seg nå at det er vanskelig å få det til når vi har det offentlige også. Vi har jo holdt på med dette med trygdekontor, sosialkontor og arbeidskontor i mange år uten at det har skjedd noen stor revolusjon. Men realiteten er at dersom vi konkurranseutsetter i tillegg til dette, blir det helt umulig å få det til. Da skal man ikke bare ha samarbeid som ideologi og overordnet struktur for å møte brukeren der brukeren er, men man skal ha konkurranse i tillegg. Og konkurranse og samarbeid er faktisk to helt motsatte strategier å nærme seg problemområdet på – det er vi nødt til å understreke sterkt. Så vil vi si at det foregår veldig mye forsøk ute i kommuner og fylkeskommuner – mer enn i staten. Det foregår utrolig mye på tvers. Veldig mange som ønsker å prøve ut løsninger, møter dessverre en stat som er sektordelt, som er ganske umulig å ha med å gjøre. Det arbeidet ønsker jeg og SV statsråden lykke til med å få til. Det tror vi blir tungt, men det er nødvendig, for vi tror faktisk også at det er godt hvis lokale myndigheter får større mulighet til å håndtere oppgaveløsningen ut fra lokale behov. Vi støtter altså fullt ut at man får større lokal frihet, for det er ikke lokalpolitikerne i Norge som står i vegen for f.eks. en bedre eldreomsorg. Men de kan heller ikke trylle. Vi må slutte med å si at hvis man bare får bestemme dette lokalt, så blir alt bra, for her er det jo òg snakk om at det må være samsvar mellom de ressursene man får lokalt, og de oppgavene man skal løse. Jeg tror ikke det er slik at nød lærer fattige lokalpolitikere å bygge god eldreomsorg og skole – uavhengig av hvordan vi styrer ressursene – hvis de bare får lov til å gjøre det helt på tvers. Vi i SV mener at det er et overordnet mål for oss i Stortinget nå å sikre kvalitet, definere kvalitet og rettigheter tydeligere enn det vi har gjort i dag. Det mangler. Og hvis vi ikke gjør det først, men desentraliserer først og sier at dere må være så snill å ordne opp i dette, så betyr det at vi får forskjeller som er uakseptable. Vi mener at det er en nasjonal oppgave å si at alle barn i Norge har rett til en barnehageplass, og det mener vi vi må si. Vi mener også vi må si at det skal være en maksimalpris på dette, for vi mener at det er en rettighet som skal være der for alle. Og det er viktig å gjøre det, for ellers får vi noen forskjeller som vi ikke vil ha. Vi oppfatter ikke at vi får et likeverdig tilbud hvis vi ikke gjør det. Så kan noen mene at det er overstyring. Men vi mener altså at det er nødvendig, og at det er å gå rett inn i det moderne menneskets behov i hverdagslivet å sørge for at disse rettighetene og kvalitetene er på plass fra Stortingets side, og at økonomien er på plass – så har vi en klokkertro på at lokalnivået er godt i stand til å innrette tjenestene til beste for brukeren. Jeg vil ta opp forslaget fra SV, som er omdelt på representantenes plasser.