Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2015-04-14:
Dette er en viktig melding. «Respekt for menneskerettighetene er et(…) mål, men også et middel for å oppnå varig utvikling og sikkerhet» – det er bra. Menneskerettigheter er noe vi lett tar som en selvfølge, vi som lever i Norge, men slik er det ikke for store deler av verdens befolkning, og når andre betrakter oss med et kritisk blikk, ser vi at det også er en jobb å gjøre her hjemme. (…) Som et eksempel kan nevnes at Den europeiske kommisjonen mot rasisme og intoleranse, ECRI, for ca. to måneder siden publiserte sin femte rapport om Norge. Mye er positivt, men kommisjonen påpeker også viktige forbedringspunkter, som å satse mer systematisk på å bekjempe spredning av rasistiske ytringer på Internett og gjøre mer for å rette opp manglende bistand til innvandrere når det gjelder jobb og utdanning. ECRI påpeker dessuten at ofre for diskriminering ikke får god nok hjelp til å sikre sine rettigheter i det norske rettsapparatet. Dersom vi skal spille en rolle i å fremme menneskerettigheter internasjonalt, må vi også vise at vi tar de internasjonale menneskerettighetsorganisasjonenes anbefalinger til oss på alvor. Ellers kan vi lett bli møtt med påstander om doble standarder og svekke våre muligheter til å påvirke menneskerettighetene i positiv retning i land der det trengs enda mer enn her. Visse regimer benytter enhver anledning til å rette fokus alle andre steder enn mot seg selv. Det ser vi ikke minst i de debattene vi har i Europarådets parlamentarikerforsamling. Manglende respekt for menneskerettigheter angår oss også på en annen og dessverre mer alarmerende måte for tida. Respekten for menneskerettighetene er på vikende front på vårt eget kontinent. Det påvirker også vår egen sikkerhet. Regjeringa reiser mange viktige problemstillinger i denne meldinga, som hver for seg kunne vært gjenstand for en større debatt. Men som medlem av Stortingets delegasjon til Europarådet velger jeg å framheve det positive i at regjeringa i meldinga legger stor vekt på en styrking av det arbeidet som Europarådet gjør for demokrati, menneskerettigheter og rettsstatsprinsipper. Når regjeringa sier at det er behov for en styrking, er det samtidig en erkjennelse av at de sakene Europarådet reiser, ikke alltid får tilstrekkelig oppmerksomhet, heller ikke her hjemme. Med den ustabile situasjonen vi har i deler av Europa for tida, er det viktigere enn noensinne å støtte opp om dette arbeidet. Mange vet lite om Europarådet, men det er altså vår egen europeiske menneskerettighetsorganisasjon, stiftet i 1949 av ti land, deriblant Norge. Bakteppet var annen verdenskrig, det hittil mørkeste kapitlet i Europas historie, med folkemord og andre omfattende brudd på menneskers rettigheter. Organisasjonen har i dag 47 medlemsland, alle Europas land unntatt Hviterussland, og er den eneste pan-europeiske organisasjonen vi har. Minstekravet for å bli medlem er et minimum av vilje til demokrati, med en avtalt og selvpålagt forpliktelse til å endre konstitusjon, rettssystem, valglover, innføre presse- og organisasjonsfrihet og ta vare på minoriteters rettigheter. Dette er krevende prosesser i land uten demokratiske tradisjoner, men Europarådet bidrar med sin ekspertise, og gjennom et system for overvåking legges press på tempo i forandringene. Dessverre er ikke alle land like gode til å følge opp. Ett eksempel er Aserbajdsjan, som bruker mer energi på å bortforklare brudd på menneskerettighetene enn de bruker på å rydde opp. De har nettopp hatt formannskapet i Europarådet, og mange håpet at det ville føre til forbedringer, men situasjonen for journalister og andre menneskerettighetsforkjempere ble om mulig enda verre enn før. Likevel betyr det en viss prestisje for myndighetene i landet å være medlem i Europarådet. Det må vi derfor fortsette å bruke for å legge press på viljen til å levere. Ukraina er et annet eksempel – medlem av Europarådet i 20 år, uten å være i nærheten av å komme i mål med menneskerettigheter, rettsstat og demokrati. En av de største hindringene er at landet er gjennomsyret av korrupsjon. Generalsekretær Thorbjørn Jagland har vært veldig tydelig på at terskelen for Russlands annektering av Krim og krigføring i de østlige delene av Ukraina kunne vært langt høyere dersom Ukraina hadde vært et demokrati med høy tillit i befolkningen til de sentrale styresmaktene. Mangelen på det får nå konsekvenser for sikkerheten i hele Europa på en måte vi ikke har sett siden den kalde krigens dager. Europarådet trengs derfor mer enn noensinne, både i smått og i stort, her hjemme og ute. Det er derfor positivt at regjeringa legger opp til styrket engasjement fra norsk side.