Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-22:
Jeg vil først rette en takk til interpellant Trine Skei Grande – som også flere andre har gjort – for å sette et veldig viktig spørsmål på dagsordenen. Det er klart at denne typen saker er veldig spesielle å debattere i Stortinget, fordi det berører folk på en helt spesiell måte. Det sitter jo folk her på galleriet som har gjennomlevd ting, og det sitter også folk i salen her, bl.a. Gjermund Hagesæter, som har opplevd ting som en del av oss kanskje ikke kan forestille oss. Slike debatter er alltid veldig spesielle og krever stor grad av ydmykhet. Jeg har lyst til å understreke det som også har blitt sagt om at det er bra at helseministeren har den erfaringen som hun har også som tidligere forsvarsminister, og det tror jeg gir en ekstra ballast med hensyn til å sette seg inn i en del av problemstillingene i forbindelse med en sak som denne. Jeg syns også det var flott å høre representanten Skei Grandes beskrivelser av egne erfaringer knyttet til dette, og noe av historiebeskrivelsen av hvordan det før var, og hvordan det nå er. Det som heldigvis er tilfellet veldig ofte, er at samfunnet blir bedre. Det går framover, vi får mer kunnskap, tabuer legges bort mer enn før, og det er lettere nå å snakke om forhold som det var vanskelig å snakke om før. Men det er klart at vi må være ydmyke hele tida på at det er mye som kan forbedres. Jeg har særlig erfaring med å jobbe med vold og traumatisk stress som knytter seg til familier, som knytter seg til barns oppvekstvilkår bl.a., og jobbet da opp mot helsevesenet for å få helsevesenet til å være mer opptatt av å snakke om vold, å snakke om traumer og hva det er som skjer, få kunnskap om hva som skjer, være interessert, stille spørsmål, tørre det og tørre å møte utfordringer som er vanskelige. Jeg vet at helsevesenet har en lang vei å gå, men det har skjedd veldig mye de senere åra. Dette handler jo om veteraner. Men traumatisk stress og erfaringene som man har med seg etter å ha vært med i krig, berører jo også andre grupper, f.eks. flyktninger som er i Norge, som har med seg erfaringer som vi kanskje ikke har gått ordentlig inn i i sin fulle bredde før de siste åra, torturofre f.eks., og også barn som vokser opp under helt uholdbare forhold knyttet til vold og overgrepssituasjoner, og som får noen av de samme typer reaksjoner. Det er jo et mangfold av grupper som i og for seg berøres av behovet for å forsterke tilbudet i helsevesenet, men når det gjelder veteranene, har vi et særlig nasjonalt ansvar, fordi vi har faktisk sendt dem ut. Det er jo noe av forskjellen. Vi er fra SVs side veldig glad for at regjeringa har tatt tak i dette. Stortinget har jo debattert saken i forbindelse med stortingsmeldinga, men i tillegg gjenstår det en god del før vi kan si at ting er bra nok. Det vil kanskje aldri bli bra nok, heller, men i hvert fall såpass bra at vi kan være stolte av det. Ivaretakelsen av veteranene dreier seg om anerkjennelse, trygghet og anstendighet for de menneskene det gjelder. Hvis vi sender ut soldater i krig, i fredsbevarende eller fredsopprettende operasjoner, har vi et soleklart ansvar for å støtte dem i ettertid. Da dreier det seg om å sette seg inn i hva det betyr konkret for enkeltmenneskene. For eksempel løftet interpellanten fram dette med kjønnsperspektivet, dette med å forstå at det kanskje er vanskeligere for menn å snakke om en del av disse tingene. Kanskje må man være mer pågående nettopp overfor menn for å få fram en del av de problemene som mange sliter med i ettertid. Dette med pårørende er jo ikke minst også veldig viktig. Hvis det er slik at pårørende oppfatter det slik at de ikke vet hvor de skal henvende seg, må vi se på hvordan vi da kan sikre at de skal få vite hvor de skal henvende seg, og at de, når de henvender seg, skal vite at de også blir ivaretatt. Jeg har også lyst til å si at jeg er glad for at regjeringa skal arbeide videre med å utvikle kompensasjonsordninga, som sammen med den objektive erstatningsordninga er et stort løft tross alt for veteraner i Norge. Jeg vil også påpeke at det i åra som kommer, vil være nye utfordringer som vi foreløpig bare ser konturene av. Norge deltar i en krig i Afghanistan. Det er noe helt annet enn de fredsbevarende operasjonene vi har deltatt i før, og vi har et enormt ansvar for å hjelpe dem vi sender til Afghanistan, med de problemene og utfordringene de eventuelt måtte få i ettertid, men også for å være ærlige og direkte om hva dette innebærer, også når det gjelder risiko for dem som sendes ut. Det er et samfunnsansvar som vi har, og som vi kan bidra til som representanter i Stortinget.