Trine Skei Grande (Venstre), 2008-02-28:
Jeg tror jeg vil begynne med det jeg også har skrevet i interpellasjonsteksten, nemlig at jeg vet at det er veldig mange dyktige, hyggelige og pliktoppfyllende mennesker som jobber med dette feltet, og at de har en enorm arbeidsmengde. Likevel tror jeg det kanskje er noen signaler fra det politiske miljøet som ikke har nådd fram, og at det er noen kulturer som setter seg. Derfor har jeg valgt å løfte dette som en interpellasjonsdebatt og ikke som et privat forslag, og håper statsråden også vil være med på en litt mer reflekterende runde på hvordan vi kan snu trender, hvordan vi kan lage kulturer som ikke undergraver de politiske ønskene vi har. I rettssikkerhetssystemet har vi satt en del krav til saksbehandling. Det gjelder forvaltningslovens saksbehandlingsregler, som inneholder bl.a. habilitet, veiledningsplikt, taushetsplikt og en rekke andre ting. Så har vi en del uskrevne regler om at saksbehandlingen skal være forsvarlig. Og vi har en del uskrevne normer som handler om god forvaltningsskikk, men også om god folkeskikk. Tillit i et demokrati bygger på at en har nærhet, at en har forståelse for motivasjonen for handlingene, at det er en rettferdighetsfølelse, og at det også er en følelse av å bli behandlet likt, og bli behandlet skikkelig. Det som via arbeidet i mange år på dette feltet har kommet fram, er at mange føler seg veldig rettsløse under behandlingen i dette systemet. Jeg har lyst til å komme med seks hovedeksempler på ting som vi ofte møter. Det første er at det er veldig lang saksbehandlingstid - det har vi visst lenge - men også at man får uriktig informasjon om hva som er saksbehandlingstida. La meg ta et eksempel fra et brev jeg har fått: «Vi søkte om s.k. forlovelsesvisum 16/2 2007 i ambassaden i Ankara. Der fikk vi beskjed om at behandlingstiden er 6 mnd. Da jeg kom tilbake til Norge, sjekket jeg med UDI’s hjemmesider. Der sto det ikke 6 - men 8 måneders behandlingstid. På forsommeren/sommeren økte behandlingstiden til 9 måneder(…)(Jeg ser at UDI nå har satt den ned til 10 på sine hjemmesider.) (…) (Jeg ser at UDI nå har satt den ned til 10 på sine hjemmesider.) Et annet problem er at veldig mange bruker veldig lang tid i kø i UDIs informasjonstelefon. Den var egentlig et initiativ slik at det skulle bli lettere å finne fram når det gjaldt søknader, og at det skulle bli lettere å få informasjon om søknader. Som en skriver til oss: «UDI’s informasjonstelefon er et lite nyttig tiltak. Etter opptil en time i kø - noen ganger lengre, andre ganger kortere, fikk man ikke svar på noen verdens ting. De ante ikke hvor søknaden lå i rekkefølgen, kunne ikke si noe om behandlingstiden utover det som sto på hjemmesidene.» En annen skriver: «Først sitter man 40 minutter i telefonen og venter på svar. Når man til slutt kommer frem kan de ikke gi noen skikkelig forklaring på det man spør om. Hvorfor skal det være så vanskelig(…) (…) Et tredje moment er alle de brevene som ikke besvares. Ifølge norsk forvaltningslov skal alle brev besvares. Det vet vi ikke skjer. Jeg siterer igjen: «Jeg skrev da til UDI og spurte om hvorfor de hevdet at hensikten med oppholdet var usikkert når hensikten var å besøke meg. Dette mitt spørsmål fikk jeg ikke noe svar på. Dette forundret meg, da jeg trodde at både jeg og visumsøkerne hadde krav på en bedre begrunnelse.» En annen skriver: «Jeg gjorde i perioden to skriftlige henvendelser i brevform med konkrete spørsmål. Disse har jeg til dags dato ikke fått svar på. Av en venninne i ambassade-systemet(UD) fikk jeg høre at de svarte ikke på generelle henvendelser.» (UD) Det fjerde punktet mitt er det som veldig mange opplever som veldig sårt, spesielt knyttet til visumsøknader, og det er mistenkeliggjøring. Her har vi veldig mange eksempler. Jeg kan sitere fra ett: «I perioden før innvilgelsen, søkte vi to ganger om turistvisum for min kjæreste, samt at jeg gjorde en uoffisiell henvendelse til immigrasjonsansvarlig i ambassaden. Det vi opplevde der var et regelverk som mistenkeliggjorde alle søkere som potensielle kjeltringer og avhoppere som for en hver pris skulle avvises.» En annen skriver: «Jeg fikk av UDI opplyst at avslaget(på visum) var blitt sendt videre til Utlendingsnemnda, samtidig som de opplyste meg om at saken var blitt oversendt politiet(…)(Jeg ble «himmelfallen», og begynte å lure på om det var meg det heftet noe usikkert ved!) Jeg kontaktet da Haugesund Politikammer for å svare på spørsmål, og de gav inntrykk av at de ikke hadde noen innvendinger mot at jeg fikk motta besøk av venner i Peru. Jeg ble meget vennlig behandlet, men de gav tydelig uttrykk for misnøye med at UDI skulle belaste dem med slike «fillesaker» og sa de hadde annet å bruke tiden til. De sa de var overgitt over UDI, som de sa hadde utviklet seg til å bli en stat i staten.» (på visum) (…) (Jeg ble «himmelfallen», og begynte å lure på om det var meg det heftet noe usikkert ved!) Det femte punktet gjelder uforståelige avslag/dårlige begrunnelser. Her har jeg også ganske mange eksempler. Jeg skal ikke gå i detalj med hensyn til dem akkurat nå, men folk oppfatter det slik at de får avslag som ikke er begrunnet, er begrunnet i opplysninger som ikke fins, eller er begrunnet i opplysninger som de umulig kunne vite at de skulle ha gitt. Det sjette punktet er saksbehandlere som følger regellinja helt slavisk. Her har jeg et godt eksempel. Noen har skrevet til meg: «Vi hadde søkt om å få au pair fra Filippinene. Kontrakten var utfylt, men vi hørte jo ingenting fra UDI. Til slutt tok vi kontakt. Etter tre kvarter i telefonkø og mye argumentering med telefonvakten(…) fikk vi endelig snakke med saksbehandleren vår. Hun fortalte at vi ikke hadde fylt ut kontrakten riktig. Etter det korrekte antall timer som er lovlig hadde vi dessverre skrevet: «mulig det blir noe ekstra arbeid hvis det oppstår en krise i hjemmet. Lønnen vil da øke». Vi hadde tenkt på plutselig sykdom eller noe sånt. Men det var ikke lov! Au pairer skal max jobbe 30 timer i uka. Basta. Okey, sa vi. - Kan du ikke bare stryke den setningen og så skriver vi som arbeidsgiver under på nytt? - Dette er jo bare til fordel for au pairen. Men nei! Kontrakten var ikke riktig utfylt og det måtte den være før hun skulle begynne å behandle søknaden. Det vil si vi måtte: Skrive ny kontrakt, faxe den til ambassaden i Manila, vår fremtidige au pair måtte reise fem timer til Manila - igjen - for å skrive under, og så skulle den faxes tilbake til UDI. Dermed kunne endelig saksbehandleren begynne å se på saken. Er det rart det går tregt i det systemet? Det hører med til historien at det tok oss et år å få tillatelse.» (…) Nå har jeg trukket fram seks ulike punkter, og jeg har til alle punktene veldig mange eksempler på saker. Det er problemer som borgere opplever i hverdagen, i møte med et system som antakeligvis er overarbeidet, men der det også har utviklet seg en kultur for at formålet egentlig er å forvalte en innvandringsstopp - mens det her i huset har skjedd en stor endring i holdningen til arbeidsinnvandring, i holdningen til visum, i holdningen til kjærestegjenforeninger osv. Jeg føler at den holdningsendringa ikke har skjedd nedover i systemet. Derfor syns jeg det er viktig at vi som politikere gir signaler nedover i systemet om at det kanskje ikke er en krise om vår lektor i Haugesund får besøk av sine venner fra Peru. Det er ganske uforståelig for folk når de f.eks. slår opp på lista over visumfrie land og ser at Guatemala, Honduras, Chile, Costa Rica og Nicaragua er visumfrie, mens det samtidig er veldig viktig å stoppe en universitetssekretær fra Lima i å besøke sin venn i Haugesund. Det er veldig mange slike eksempler man har fått opp gjennom tidene, og derfor hadde jeg lyst til å samle alt dette. Min utfordring til statsråden er om man kan gjøre noen større grep for å løse opp dette, om man kan snu kulturer - og også prøve å gi politiske signaler om at utfordringen i dag ikke nødvendigvis er å stoppe alle som vil ha venner på besøk, og at det kanskje børe være en litt annen fokusering i denne administrasjonen.