trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Statsministerens innlegg i dagens debatt var en studie i ansvarsfraskrivelse og selvmotsigelser. Framfor å snakke om løsninger og å ta lederskap i en situasjon med stadig økende ledighet brukte hun mye tid på å skylde på oljepriser. Hver gang regjeringen blir utfordret på situasjonen, også i dag, sier de at vi må vente til politikken virker, og at nå kan det se ut som om ting er i ferd med å snu. Resultatet av regjeringens vente-og-se-holdning er rekordhøy ledighet, fallende sysselsetting, fallende investeringer og at det nesten ikke skapes nye jobber i privat sektor. Nei, regjeringen har ikke skylden for oljeprisene. Den rød-grønne regjeringen hadde heller ikke skylden for finanskrisen. Det er hvordan man møter slike kriser, som er saken. I stedet for å vente og skylde på andre satte Stoltenberg-regjeringen i gang en storstilt tiltakspakke på rundt 20 mrd. kr for å skape ny aktivitet. Resultatet var 355 000 nye arbeidsplasser, to av tre i privat sektor, og Europas laveste ledighet. De som ventet på at Erna Solberg i dag skulle varsle at hun og regjeringen tar det ansvaret de faktisk har, må ha blitt skuffet. Selvmotsigelsene var også tydelig til stede i statsministerens innlegg. Hun snakket varmt om små forskjeller, men resultatet av regjeringens politikk er økt ulikhet. Hun snakket om at vi må unngå et B-lag i arbeidslivet, men det er nettopp det som er i ferd med å skje med regjeringens politikk. Representanter for regjeringen har påstått at de ønsker å styrke norsk eierskap, men regjeringens ønsker om salg og privatisering av statlige selskaper vil føre til det motsatte. Jeg hadde håpet at vi i dag fikk se en statsminister som trådte fram, tok lederskap og loset landet gjennom farlig farvann. I stedet fikk vi se en statsminister som fraskrev seg ansvaret, skyldte på andre og ikke tok lederskap. Det er svakt i en veldig krevende situasjon for norsk økonomi og de mange som i dag står uten jobb.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-10-05:
Denne debatten har i veldig stor grad vore prega av det nasjonale bildet og utfordringane vi som samfunn står overfor i åra som kjem – ikkje unaturleg eit år før valet, som det går mot no. Likevel, dersom ein skulle prøve å utvide perspektivet litt, er vel kanskje bildet globalt no at Noreg har klart seg fantastisk godt gjennom nokre år, medan verda rundt oss står i ein meir utfordrande situasjon med ein god del tøffare problem enn for berre få år sidan. Det som kanskje aller mest vil verte kravd av Noreg i åra som kjem, er eit sterkare engasjement og at vi bidreg meir til leiing i mange av dei store konfliktane og vanskane rundt oss. Krigen i Syria er truleg den verste krigen i nyare tid, med dei største humanitære konsekvensane vi har sett rundt oss. Samtidig, nesten utan merksemd i Noreg, føregår det ein krig i Jemen med enorme humanitære konsekvensar. Rundt 20 millionar menneske er no avhengige av humanitær hjelp i Jemen. Dersom vi ser på bildet andre stader, er det vi har opplevd, som vi ofte omtaler som ei flyktningkrise, i realiteten ei langvarig, permanent flyktningkrise, der eit svært høgt tal menneske har vore på flukt globalt. Framleis er det slik at det er ingen land i Europa som er på topp ti-lista over land som tek imot flest flyktningar i verda. Samtidig er talet på internt fordrivne i verda enormt stort. Eit eksempel er eit land som har fått mykje merksemd dei siste åra, Colombia, som har om lag 7 millionar internt fordrivne etter nesten 50 år med krig og konflikt. Det viser det enorme behovet det er for internasjonalt engasjement frå land som har evne, kompetanse og økonomiske ressursar til å drive det. Det er behov for leiarskap i viktige FN-prosessar, og eg etterlyser ei regjering som endå sterkare enn i dag gjer det. På eitt felt vil eg gje regjeringa ros for det, det gjeld utdanningssatsinga, som har vore svært viktig og hatt brei støtte i Stortinget. Når det gjeld prosessar som anten FNs barnekonvensjon og klageordning eller atomvåpen, eller det vi sjølve kunne gjere i samband med våpensal til partane som er involverte i krigen i Jemen, trur eg litt sterkare engasjement, litt tydelegare leiing og det å utfordre grensene mot andre land litt meir kunne vere eit viktig norsk bidrag, idet vi er ein overskotsnasjon både økonomisk og politisk.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-10-05:
Eg klarer ikkje unnlate å kommentere representanten Hellelands referanse til Marcus & Martinus-konserten: Songen heiter ikkje «Fantastisk», men «Elektrisk», faktisk, noko som elles totalt endrar innhaldet i innlegget hans(munterheit i salen) (munterheit i salen) Eg stod på gangen her i går med ein annan representant som ikkje stiller til attval. Vi såg på kvarandre, og vedkomande sa: Kjem vi til å sakne trontaledebattar? Etter eit par sekund var vi einige om ja – ikkje alle enkeltinnlegga, men på sitt beste kan dei seie noko om kva som gjeld i norsk politikk no. Og det mest minneverdige, synest eg, frå denne debatten er at eit tema som er totalt dominerande i Europa, som er så sentralt for europeisk utvikling, endeleg har dominert ein trontaledebatt: den aukande ulikskapen. SV har snakka om det, det har vore eit hovudbodskap, men òg statsministeren, leiaren i Arbeidarpartiet og ei rekkje andre politikarar har teke det opp. Ein viktig grunn til det trur eg er – i tillegg til dei enorme konsekvensane det kan ha for tillit, for folkehelse, for manglande vekst – at vi innser at det som rammar Europa, det treffer til slutt Noreg òg. Vi er ikkje immune. Det er likevel eit anna trekk ved den aukande ulikskapen, likevel, som kanskje ikkje har vore så dominerande i debatten. Det er at samtidig med at forskjellane i Europa har auka – med ganske store konsekvensar i mange land og mykje meir enn i Noreg – er vi òg inne i ei anna, lat oss kalle det, forskjellsutvikling, nemleg ei utvikling frå å vere relativt homogene land, mange land i Nord-Europa, til å verte kulturelt og religiøst mangfaldige samfunn. Hugs at i 1950 var Noreg nesten heilt kvitt og nesten heilt kristent. I 2030, 2040, 2050 vil vi vere mange fleire religiøse, og vi vil kanskje ha 30–40 pst. med innvandrarbakgrunn, for dette er òg eit breitt europeisk trekk. Det som er veldig skummelt, er viss vi får samfunn med både store klasseforskjellar og langt større kulturelle og andre forskjellar som er meir mangfaldige, samtidig – av fleire grunnar, men kanskje mest fundamentalt fordi vi er vane med å vere eit land med små forskjellar, der kløftene mellom oss er små. Dersom vi skulle verte eit land der kløftene aukar langs mange dimensjonar, kan det verte vanskelegare å ta vare på nokon av dei mest fundamentale og positive verdiane i Noreg. Derfor er det òg i integreringspolitikken at deltaking heng så tett saman med dei aukande forskjellane. Det ville vere, synest eg, utruleg positivt viss òg den norske politiske debatten det siste året fram mot stortingsvalet vart prega av dette, gjerne om verkelegheitsforståinga – om kva som er årsakene – men ikkje minst ein konkurranse om kva som er dei beste og viktigaste tiltaka som verkar. Då ville det vere slik at vi saman tok fatt i ei sentral europeisk og norsk utfordring i vår tid.
Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
At Arbeiderpartiet og Høyre er på hver sin side av politikken, vet alle. Men i den debatten som går her nå, opplever jeg at vi faktisk er på hver vår planet. At Arbeiderpartiet vil bruke de store pengene på fellesskapet og like muligheter til alle, mens Høyre vil bruke dem på et par nabolag like vest for hvor vi er nå, fikk vi tydelig beskrevet i går. I dag har vi hørt statsministeren si at vi må føre en mer næringsvennlig politikk. Men kjære vene, det er da ingen som nekter henne og regjeringen å gjøre det! De har faktisk hatt tre år på seg til å gjøre nettopp det. At vi har en regjering som ikke forstår distriktene, som ikke forstår Nord-Norge, har vi sett lenge. En strøm av Høyre-representanter har vært oppe på denne talerstolen og fortalt hvor godt det går nå. Det gjør det mange steder, og vi skal være glad for det. Men de sier at vi skal ta hele landet i bruk. Ett av sannhetsvitnene som har vært brukt, er eksportrekordene, særlig innenfor sjømat. Med respekt å melde tror jeg nok at kronekursen har en vesentlig større del av æren for det enn regjeringen. I går hørte vi også en næringsminister som fortalte om et næringsliv som vil ha mer av det samme – skattelettelser til de aller rikeste. Det næringslivet jeg møter, uttrykker noe annet. De forteller om en hverdag fylt med usikkerhet. Hva slags regning får de i neste forslag til statsbudsjett fra denne regjeringen? Sist fikk de flyseteavgiften, som rammet Nord-Norge hardest. Vi har nemlig ikke noe alternativ til fly. Men verre enn det er anbudskriteriene som samferdselsministeren brukte ved siste utlysning på kortbanenettet. Der man før har hatt kriterier knyttet til flytider, som gjorde at man kunne reise til Oslo på dagsmøter og komme seg hjem om kvelden, må man nå legge inn overnatting. Er det det statsministeren legger i en offensiv politikk for flere lønnsomme arbeidsplasser? La meg avslutte med et område der regjeringen definitivt ikke forstår Nord-Norges behov: fiskerinæringen. Når regjeringen i sin havnestrategi foreslår å overføre de statlige fiskerihavnene til kommunene, er det i hvert fall ikke den næringen statsministeren tenker på når hun sier at privat sektor må få bedre rammebetingelser. Hvis noen i denne salen tror at f.eks. Andøy kommune er i stand til å realisere et fiskerihavneprosjekt på en halv milliard, ja så vær så snill å rekke opp hånda. Så når regjeringen i sine festtaler peker på sjømatnæringen som et viktig bein i framtidens næringsliv, kan det umulig være fiskerinæringen.
Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Vi har i dag hørt mange representanter fra Høyre som bruker innleggene sine til å påstå at vi fra Arbeiderpartiet svartmaler og ikke er i stand til å glede oss over det som går bra. Det må da være fordi det plager Høyre å få disse beskrivelsene fra virkeligheten. Som jeg sa i mitt forrige innlegg, er jeg glad for det som går bra, også i Nord-Norge. Så må jeg innrømme at i motsetning til representanten Elvenes, som rett nok snakker mer nordlending enn meg, bor jeg i Nord-Norge, og jeg reiser mye i Nord-Norge. Det er opp til flere i Høyre som åpenbart vet at jeg er medeier i en bedrift med 170 ansatte, og det er jeg stolt av å ha vært med på å bygge opp og etablert. Men jeg vil ha meg frabedt at Høyre-representantene står i kø for å ta æren for at den bedriften og andre sjømatbedrifter går bra. Tvert imot har jeg faktisk registrert at Sjømat Norge nettopp har slaktet regjeringens opplegg for vekst i sjømatnæringen. Hør bare her, president og dere som påstår at vi i Arbeiderpartiet svartmaler: «Regjeringens foreslåtte vekstmodell for laksenæringen vil verken bidra til Stortingets føringer om et klarere regelverk, forutsigbarhet eller bedre lusekontroll. I stedet for økt matproduksjon og flere arbeidsplasser vil resultatet bli det motsatte, sier styreleder Inger-Marie Sperre i Sjømat Norge.» Vi så det samme da tidligere fiskeriminister Aspaker praktisk talt satte fyr på kysten ved ikke å slå fast at deltakerloven og fiskesalgslagsloven skulle ligge fast. Hun brukte i hvert fall fryktelig lang tid på å komme dit. Det var til og med opprør på plenen utenfor her. Disse grunnmurene var regjeringen innstilt på å rive. Jeg står her og kan slå fast at vi har en regjering som ikke forstår Nord-Norge, og jeg ser fram til neste høst.
Hårek Elvenes (Høyre), 2016-10-05:
Ja – til representanten Berg-Hansen – vi befinner oss på hver vår planet, dvs. Arbeiderpartiet befinner seg på en helt egen klode i sin beskrivelse av Nord-Norge. Da jeg hørte på representantene Juviks og Henriksens innlegg i går, var det liksom bare én setning som manglet i innleggene når det gjaldt beskrivelsen av Nord-Norge: Endetiden er nær. Men den er ikke det. Nord-Norge går så det suser. Nordland eksporterte i august for 3 mrd. kr. Arbeidsledigheten i Troms er på et historisk lavt nivå – tilbake til 1978 – på 1,9 pst. Dette burde det være mulig å glede seg over. Det forundrer meg at Arbeiderpartiet i Nordland er i stand til å sende så mange mollstemte representanter til nasjonalforsamlingen. Det kan ikke tjene landsdelen som sådan. Regjeringen skjønner Nord-Norge, men det var få som skjønte de rød-grønnes nordområdepolitikk. Nordområdepolitikk dreier seg om å gjøre ressurser og kunnskap om til arbeidsplasser og sysselsetting. Det er det som skjer, det er det som speiles i tallene. Nordområdepolitikk dreier seg også om å ta de sikkerhetspolitiske utfordringene i Nord-Norge på alvor, for innenrikspolitikk og sikkerhetspolitikk er i Nord-Norge som siamesiske tvillinger. Derfor legger regjeringen fram en langtidsplan som styrker Forsvaret i Nord-Norge betraktelig. Nord-Norge er en gullkiste – sjømat, fiskeri, turisme, mekanisk industri. Det er ja-politikken til regjeringen, som utløste potensialet i Nord-Norge, som gjør at sysselsettingen øker, og at landsdelen er feststemt og stemt i dur, i motsetning til en del av dens representanter her i salen. Så om kommuneøkonomien: Det er ikke riktig, det som representanten Juvik sa. Kommuneøkonomien er styrket under denne regjeringen. I perioden 2009–2013, under de rød-grønne, fikk kommuneøkonomien en realvekst på 1,4 pst. Hittil har kommuneøkonomien fått en realvekst på 1,8 pst. under denne regjeringen. Vi ligger altså foran på vesentlig kortere tid. Til slutt: I rekken av de mange tiltak som regjeringen innfører i Nord-Norge som en aktiv nordområdepolitikk, er nordområdeforumet, et forum der to departementer, Utenriksdepartementet og Kommunal- og moderniseringsdepartementet, setter ut i livet en fast møteplass med nordnorske politikere for å komme videre i veldig viktige spørsmål for landsdelen, som har vært hemmet i sin utvikling, delvis på grunn av unødvendige fylkesfeider i Nord-Norge. Summa summarum: Regjeringen skjønner Nord-Norge, regjeringen gjør meget for Nord-Norge. Resultatene taler for seg selv.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2016-10-05:
På same måten som føregåande talar meiner eg det har vore ein merkeleg trontaledebatt. Det ser ut til at arbeidarpartirepresentantane ikkje likar at regjeringa har klart å handtere flyktningkrisa, stigande arbeidsløyse og omstilling som får fart på økonomien. Det har vore gjenteke mykje negativ kritikk. Representanten Kjell-Idar Juvik sa i innlegget sitt i går at kommuneøkonomien har blitt dårlegare under denne regjeringa. Det stemmer ikkje. Faktum er at den gjennomsnittlege realveksten i kommunane under den raud-grøne regjeringa i fireårsperioden 2009–2013 var på 1,4 pst. Med Høgre i regjering var veksten allereie etter to år på 1,9 pst. Veksten per innbyggjar var på 0,1 pst. i dei raud-grøne si tid og har vore på 0,8 pst. så langt i vår regjeringstid. I perioden 2013–2015 auka kommunane sine frie inntekter med vel 800 kr per innbyggjar. I heile perioden 2009–2013 fekk kommunane auka sine frie inntekter med i underkant av 300 kr per innbyggjar. For Sogn og Fjordanes del auka realveksten i frie inntekter per innbyggjar frå 150 kr i perioden 2009–2013 til 778 kr i perioden 2013–2015. I våre berekningar har vi teke omsyn til både endringar i oppgåver, kostnadsvekst og innlemming av øyremerkte tilskot. Eit anna viktig faktum er at kommunane sine driftsresultat for 2015 er dei beste sidan 2006. Kommunane er grunnsteinen i velferdssamfunnet vårt. Ein god og føreseieleg kommuneøkonomi er viktig for moglegheita for kommunane til å gje gode velferdstenester og skape levande lokalsamfunn i heile landet. Difor har denne regjeringa saman med Kristeleg Folkeparti og Venstre styrkt, ikkje svekt, kommuneøkonomien. Difor har denne regjeringa saman med Kristeleg Folkeparti og Venstre prioritert, ikkje nedprioritert, tidleg innsats i skulen. Difor har denne regjeringa saman med Kristeleg Folkeparti og Venstre ikkje innskrenka ordninga med gratis kjernetid i barnehagen. Difor har denne regjeringa saman med Kristeleg Folkeparti og Venstre innført, ikkje fjerna, gratis pc til elevar med lese- og skrivevanskar. Som tidlegare ordførar burde Juvik i staden gratulere den blå-blå regjeringa med mange viktige tiltak for å styrkje handlefridomen til kommunane og styrkje lokaldemokratiet, i tillegg til at dei på same tid har styrkt kommuneøkonomien. Overføringa av plan- og bygningslova frå Klima- og miljødepartementet til Kommunal- og moderniseringsdepartementet har ført til at sju av ti motsegnssaker som er blitt handsama i Kommunal- og moderniseringsdepartementet, har blitt avgjorde heilt eller delvis i samsvar med vedtaket til kommunane. Under Juviks regjering var talet fire av ti. Kommunereforma vil gje auka lokalt sjølvstyre. Regjeringa legg til rette for å flytte ut statlege arbeidsplassar i langt større grad enn føregåande regjering, og ikkje minst vil ei forenkling av utmarksforvaltninga gje kommunane og grunneigarane langt større råderett over utmarksområda sine.
Frank J. Jenssen (Høyre), 2016-10-05:
Det har vært en forunderlig nedsnakking av Distrikts-Norge i denne debatten, fra både Arbeiderpartiet og Senterpartiet, sistnevnte som endatil ynder å framstille seg som distriktenes venn. I praktisk politikk er det imidlertid ofte motsatt, det er på mange måter og på mange områder en distriktsfiendtlig politikk som forfektes av Senterpartiet. Et viktig skille i denne debatten har handlet om hvordan det best kan skapes flere arbeidsplasser som bidrar til inntektssiden på budsjettet. Titalls milliarder i skatteøkninger til de bedriftene som skal skape disse jobbene, er ikke etterspurt av bedriftene, og det er heller ikke et godt svar på de utfordringene Norge står overfor. Dette er minst like sant for Distrikts-Norge som for resten av landet. Rød-grønne skatteskjerpelser kan fort bety døden for småbedrifter og familiebedrifter i Distrikts-Norge. Det er flest småbedrifter, det er her de fleste jobber, men familiebedriftene har sjelden masse nedsylta penger eller store driftsmarginer, det være seg verkstedet, frisøren eller rørleggeren. Men det er også i Distrikts-Norge vi finner viktige eksportarbeidsplasser, store sysselsettere i små samfunn. Det er disse bedriftene de rød-grønne tar sjansen på å skatte ned og ut av business. Det er distriktsarbeidsplassene i eksportbedriftene Senterpartiet setter i spill når de vil si opp EØS-avtalen. Det er å spille russisk rulett med verdiskapende næringsliv i hele landet, inkludert i distriktene. Senterpartiet snakker mye om distriktene, men for meg høres det ofte ut som Senterpartiet er mest opptatt av at Distrikts-Norge skal leve av tilskudd. I Høyre fører vi en politikk som gjør at Distrikts-Norge kan leve av overskudd fra private arbeidsplasser og fra næringsvirksomhet og bidra til verdiskapingen både lokalt og for hele landet. Samtidig som Senterpartiet svartmaler regjeringens politikk, opplever Distrikts-Norge vekst og aktivitet, til tross for utfordringene i oljebransjen. Lavere skatt på norskeide bedrifter, bedre veier og en sunn kommuneøkonomi fra denne regjeringen gjør at Distrikts-Norge har bedre muligheter enn på lenge, og det går veldig bra i store deler av landet. Høyrepolitikk i praksis er bedre for bygdene enn Senterpartiet. Det går godt f.eks. i Innlandet, arbeidsledigheten der er den laveste i Norge, industrien er i vekst, og i skogen gjør de seg klare for å ta Norge gjennom det grønne skiftet. Nord-Norge forteller om en landsdel med klart høyere vekst enn resten av landet, og mange bransjer skriker etter arbeidskraft. Det eneste sikre vi vet om alternativet til denne regjeringen, er at det medfører økt skatt på norske bedrifter og norske arbeidsplasser, og i den tiden vi er i nå, er det det siste norske arbeidsplasser trenger.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-10-05:
Statsministeren vil at det folk skal huske etter trontaledebatten, er at regjeringa vil bekjempe ulikhet. Sannheten er at Høyre er Stortingets sterkeste tilhenger av markedskreftenes fire friheter, altså fri bevegelse av varer, tjenester, kapital og arbeidsfolk. Denne ideologien er oppskriften for å utvikle større forskjeller blant folk. Folk flest erfarer i dag dette, enten det gjelder mellom by og land, mellom næringer eller folks mulighet til inntekt av sitt arbeid. Senterpartiet er for jambyrdighet. Det krever folkevalgt inngripen i markedet. Nasjonalstaten er det sterkeste de svake har, som Marit Arnstad refererte til i gårsdagens debatt. Det er en svært viktig erkjennelse. Det er Stortinget som er det folkevalgte organet som politisk kan legge til rette for å utvikle jambyrdige forhold mellom folk, men når Norge har bundet seg til markedskreftenes fire friheter, gir dette en systemtvang hvor Stortingets handlingsrom for å videreutvikle den norske modellen svekkes. Dagens utvikling skaper stadig større forskjeller i Europa. Problemet er økende, mange ser til hva som vil skje med Deutsche Bank. Hvorfor får vi ikke debatt i Stortinget om årsaken til problemet med større ulikhet? En viktig grunn er at Høyre og Arbeiderpartiet er enige om å bygge den overordnede utenriks handelspolitikken på EU og EØS-avtalens ideologiske grunnlag, en EØS-avtale – husmannskontrakt – som i 1992 skulle brolegge veien for at Norge skulle bli en del av Den europeiske union, en union som stadig flere kaller et eksperiment uten forbilde. Senterpartiet vil reforhandle vårt forhold til EU. Brexit har skapt en ny virkelighet som Norge må bruke positivt. Ved å skrote EØS-avtalen kan vi sikre at Norge blir et uavhengig og sjølstyrt land, slik britene ønsker. Norge kan videreutvikles som annerledeslandet som ikke er seg sjøl nok, altså med mer vekt på internasjonal solidaritet.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Høyre hevder at de er opptatt av å bedre og hjelpe norske bedrifters rammevilkår. Det er allikevel hensynet til eierne og de andre med store formuer som har stått i første rekke i denne perioden. Allerede i 2013 så Arbeiderpartiet og Sigbjørn Johnsen at vi trengte en reform av skattesystemet. Det var særlig to utfordringer det nye systemet måtte møte, økende skattekonkurranse fra våre nærmeste handelspartnere og kapitalflukt over landegrensene som følge av skattesats, men også andre utfordringer. Stoltenberg II satte ned Scheel-utvalget, og på bakgrunn av de utfordringene som regjeringen hadde skissert, leverte de sin rapport høsten 2014. Hadde regjeringen vært rask på labben for å bedre vilkårene for norsk næringsliv, kunne de kanskje ha greid en gjennomføring av et nytt skattesystem allerede i 2015-budsjettet. I stedet ble ikke en skattereform vedtatt før i vårsesjonen 2016, altså nå rett før sommeren, og da var mye av handlingsrommet i økonomien allerede brukt opp på skatteletter til de mest formuende. Regjeringen var altså ikke handlekraftig, og da reformen faktisk kom til Stortinget, strandet nesten arbeidet fordi Høyre og Fremskrittspartiet her på huset ble så blendet av forslag fra Civita. Regjeringen hadde altså ikke ideen til reformen. De somlet, antagelig på grunn av krangel internt, med å legge fram forslag til Stortinget. Både Høyre og Fremskrittspartiet trodde nok de kunne ta opp igjen forhandlingene her i Stortinget. De la regjeringens forslag til side, igjen til fordel for Civita, og ingen hadde styrken eller viljen til å få regjeringens forslag gjennom i Stortinget. Resultatet var – heldigvis – at det var Arbeiderpartiets forslag som ble vedtatt, noe Civita i sin skuffelse over regjeringen også innrømmer. Men vi trenger egentlig ikke Civitas innrømmelser, for vi la fram vårt forslag allerede høsten 2015, og det er til forveksling likt det som Stortinget faktisk endte opp med å vedta som sitt skatteforslag. Dette forslaget gjør ikke noe med formuesskatten. Det gjør noe med selskapsskatten, en skatt som OECD sier er betydelig mer skadelig for bedriftene, hvor hvert prosentpoeng virker rett inn på bunnlinjen til bedriftene og gjør hver investering mer lønnsom. Skatten er en effektiv måte å styrke norsk næringsliv på. Regjeringspartiene eide altså ikke kraften, de eide ikke ideen, de eide ikke gjennomføringsevnen. Heldigvis hadde Arbeiderpartiet litt ledig arbeidskapasitet, og høsten 2017 skal dere igjen få se en regjering som har betydelig mer gjennomføringskraft enn denne.
Erik Skutle (Høyre), 2016-10-05:
Nå har denne trontaledebatten vart en stund. Vi har hørt nesten 150 innlegg fra denne talerstolen, og jeg må si at jeg blir litt forundret over mange av innleggene fra Arbeiderpartiets representanter, senest innleggene fra representantene Berg-Hansen og Wickholm. Det jeg hører, er voldsomme angrep mot regjeringens politikk for omstilling og sysselsetting, men jeg hører om svært få egne tiltak – faktisk kan jeg bare komme på ett eneste konkret tiltak, og det er økt offentlig pengebruk. Det har blitt vist til en SSB-rapport som Arbeiderpartiet har bestilt og betalt for, som hevder at offentlige investeringer er mer effektivt mot arbeidsledighet enn lettelser i skattetrykket for næringslivet. Ja, det er ikke noen overraskelse at offentlig pengebruk kan være veldig effektivt på kort sikt, men hvis den logikken skal holde fullt ut for Arbeiderpartiet, er det merkelig at Arbeiderpartiet i sine alternative statsbudsjett er for over halvparten av de skattelettelsene som denne regjeringen har gjennomført. Så kan jeg selvfølgelig avsløre at det finnes forslag som er vesentlig mye mer effektive enn å lette skattetrykket for bedriftene på kort sikt. Vi kunne bare opprettet et statlig direktorat som umiddelbart hadde ansatt alle de arbeidsledige. Hvorfor ikke det – vi har penger på bok, vi har nok til å gjøre det? Det er selvfølgelig fordi de arbeidsplassene som skal finansiere velferden vår i framtiden, må stå på egne bein. De aller fleste må være lønnsomme arbeidsplasser i private bedrifter. Mange av dem må være i andre næringer enn oljenæringen. Jeg kommer fra Hordaland. Det er et av fylkene som til tross for at ledigheten har falt med om lag tusen mennesker de siste to månedene, fortsatt har for høy ledighet som følge av oljeprisfallet. Jeg bruker mye tid på å dra rundt og besøke bedrifter i fylket. Og hva ber de om? De ber ikke om statlige redningspakker eller flere ansatte i et direktorat i Oslo. De ber om å få de rammevilkårene de trenger for selv å komme seg over kneiken og omstille seg. De ber om bedre infrastruktur, der har vi økt bevilgningene med nesten 50 pst. siden 2013, og så ber de om at vi reduserer formuesskatten, og aller helst fjerner den. Jeg vet at representanten Gahr Støre har for vane å besøke selskaper på Vestlandet som er eid av nederlandske pensjonsfond, men jeg pleier å besøke lokalt eide bedrifter, og alle bedriftene jeg møter, sier at formuesskatten er problematisk fordi en må betale den uansett om det går godt eller dårlig. Den diskriminerer norske eiere, eller patriotisk kapital, slik sjefen for Sunnhordland Mekaniske Verksted formulerte det forrige uke. Han har klort seg fast og tært på egenkapital de siste årene, mens selskapet har gått med underskudd og maskinparken hans har stått i ro. Nederlandske FMC ti kilometer lenger nede i veien la ned. Små og mellomstore bedriftseiere er lokalpatrioter, samfunnsbyggere, og vi må heie på dem og legge til rette for dem.
Solveig Sundbø Abrahamsen (Høyre), 2016-10-05:
Då regjeringa tiltredde for tre år sidan, var det med lovnad om å føre ein ny politikk og leie landet i ei ny retning. Den lovnaden har denne regjeringa halde. Sundvolden-erklæringa og avtalen med Kristeleg Folkeparti og Venstre har bidrege til at landet har fått ein ny kurs. Helsekøane og ventetida er kortare, spesielt innan rus og psykiatri, vedlikehaldsetterslepet på veg og bane er redusert, forskingsinnsatsen er auka, satsinga på etter- og vidareutdanning av lærarar har aldri vore større, fleire barn går i barnehage, og me fører ein politikk som fornyar og forbetrar offentleg sektor. Det er eitt ord som har gått igjen sidan me tok over hausten 2013, og det er ordet «omstilling». Det var òg eit hovudpunkt under årets trontale. Høgre hadde lenge peika på at me hadde ei todeling av norsk økonomi, der oljesektoren var svært dominerande, der sysselsetjinga og utviklinga i økonomien var blitt svært avhengig av oljeprisen, noko som gjorde oss sårbare for svingingar. Det fekk me til fulle erfare i 2014. At ein varsla nedgang i oljeinvesteringane fall saman med ei halvering av oljeprisen, stilte oss overfor store utfordringar. Me snakka om ei ny tid. Som følgje av oljenedturen er det mange som hadde tilknyting til den næringa, som har mista arbeidet, særleg på Sør- og Vestlandet, og regjeringa har sett inn tiltak spesielt mot desse områda. Me ser no ein gryande optimisme landet rundt. Nav melder no i september at det er den fjerde månaden med færre ledige, og Nav-direktøren uttala at den positive utviklinga er fordi færre blir arbeidsledige – det har ikkje vore færre nye arbeidssøkjarar sidan desember 2014. I mitt heimfylke, Telemark, er no arbeidsløysa lågare enn elles i landet. 3 pst. av arbeidsstyrken er ledige, og det er ein nedgang i forhold til same månaden i fjor med 13 pst. Det fortel at politikken verkar. Regjeringa fører ein politikk som stimulerer til at det blir skapt fleire jobbar, og det er jo hovudprioriteten. Derfor gjev satsing på vekstfremjande skattelette, satsing på kunnskap og forsking, satsing på å byggje meir veg og bane, satsing på forsking og infrastruktur resultat. Sentralbanksjefen sa i sin årstale i år: «Det går raskere å avvikle virksomheter enn å bygge nytt. Omstillinger tar tid.» Og vidare sa han: «Omstillingene må ha sitt utspring i næringslivet. Den økonomiske politikken kan kun legge til rette for denne prosessen.» Då er ikkje svaret auka skatter for næringslivet, slik Arbeidarpartiet føreslår. Regjeringa har sidan 2013 redusert skattar og avgifter med til saman 18 mrd. kr, og for næringslivet gjeld det spesielt redusert bedriftsskattlegging og formuesskatt. Eg har ikkje møtt ein einaste bedriftsleiar som har noko som helst ønske om å betale meir skatt. Nei, me må skape meir, ikkje skatte meir.
Ingunn Gjerstad (Sosialistisk Venstreparti), 2016-10-05:
Jorda kallar, får eg lyst til å seia. Eg trur vi er på same planeten, men det er naturleg at folkevalde ikkje har den same røyndomen utanfor dei solide veggane her på Løvebakken, at vi ikkje treffer dei same folka i dei romslegaste samtalene som vi rekk over i det travle livet vårt. Sjølvsagt er det slik at vi tener ulike interesser når dei står mot kvarandre. Trontaledebatten viser det. Politikkens fremste ansvar er å gi moglegheiter for dei mange, som fleire har sagt i dag. Då må vi leggja til rette for tryggleik for dei mange framfor rikdom for dei få, fordi det er den typen samfunn som er best både for rike og for fattige. Difor arbeider vi i SV mot klasseskilje, mot ulikskap og for ein modell med skatt etter evne, verdiskaping med regulerte løns- og arbeidsvilkår og universelle, gode velferdsordningar, ofte kalla den norske modellen. Denne modellen er sterkt angripen av dei omfattande avreguleringane og endringane i m.a. arbeidsmiljølova, skatteletter og privatiseringsmodellane som regjeringa har som varemerke. Det er nemleg slik at utrygge folk i laus arbeidstilknyting ikkje er på sitt beste. I dag blei eg mint om høgresida sitt syn på mange av oss som det er flest av i alle land, vi omstillingsvande arbeidsfolk. I talen sin la statsministeren for dagen uro for aukande kamp om jobbar som ikkje krev særleg kompetanse i USA. Slik er det i Noreg òg. Lenge har det vore kjempekonkurranse om arbeid i butikk, på restaurant og for å gjera reint eller byggja hus. Meiner ho kanskje formell utdanning? I så fall ville det ha vore flott om ikkje berre lærarane fekk etter- og vidareutdanning, men om vi fekk gjennomført ei etter- og vidareutdanningsreform som hadde gjort det mogleg for folk å ta fagbrev og anna utdanning medan ein er i arbeid. Kanskje er det kompetanse å vera flink til å snakka med folk, å skaffa dei varer og tenester som dei treng utan å ha ein master – realkompetanse for å gjera jobben? Her til lands har vi i generasjonar klart å skapa verdiar, omstilla oss og setja i verk innovasjon landet rundt. Det er kraftig slått fast at det er i etablerte bedrifter dette i hovudsak skjer. Dette gjeld både reiseliv, varehandel, industri og primærnæringar. No står vi i ei klimakrise som krev at vi tek i bruk dei evnene vi har. Ekspertar fortel oss stadig det vi veit, at å bruka statlege pengar til omstilling i ei fornybar og klimavennleg retning er betre enn å putta dei i lommene til dei rikaste. Høgresida etterlyser verkemidla våre; det er tryggleik, fast arbeid og statlege pengar som byggjer opp om kompetente oppfinnarar.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Den trygghet vi har utviklet gjennom partssamarbeid og den nordiske modellen er blitt vårt sterkeste konkurransefortrinn. Men i dag opplever vi en økende utrygghet, spesielt knyttet til arbeid, og vi opplever også at den er forsterket av regjeringens politikk. Det er helt uforståelig for oss som er fra Vestlandet, som opplever så store endringer i arbeidslivet, med masseoppsigelser og massepermitteringer, at regjeringen i en slik situasjon velger å svekke arbeidstakernes rettigheter – den svakeste part. Men det er verdt å merke seg at Høyre har en politiker i Bergen, en av de mest profilerte, Jana Midelfart Hoff, som er tatt ut i den pågående legestreiken for forsvar av kollektive rettigheter. Hun uttaler hvor viktig det er å vise solidaritet med yngre leger og hvordan hun selv fikk støtte da hun var ung. Arbeiderpartiet vet hvor avgjørende det er med regulert arbeidsliv, med likeverdige parter og ikke midlertidige ansettelser uten kollektive avtaler. Så vi opplever at Høyre ofte lager en politikk for de andre, men når de selv blir rammet, får pipen en annen låt. For Arbeiderpartiet er det en klar sammenheng mellom liv og lære, og det har alltid vært viktig for oss å prioritere tiltak som styrker et ansvarlig og seriøst arbeidsliv, mens for Høyre, Fremskrittspartiet og liberalistene i Venstre er tydeligvis ideologi viktigere. Konsekvensene er større spillerom for useriøse aktører, større utrygghet for ansatte og større forskjeller, og mer ressurser må settes inn for å ta tak i de verste utslagene, som økt arbeidskriminalitet og sosial dumping. Arbeiderpartiet har besøkt mange bedrifter, og vi vet at vestlandsbedriftene alltid har vært gode på omstilling, og at det er de private som er driverne i utvikling av nye arbeidsplasser. Karsten Moholt er en av dem som har måttet si opp 30 pst. av sine ansatte, og som nå orienterer seg mot nye markeder og ser potensialet for digitalisering, men som har fått avslag fra Innovasjon Norge. Så vi forventer at regjeringen klarer å omstille sine egne virkemidler til den hurtige endringen som vi i dag opplever i arbeidslivet. Et annet eksempel er Hordafor i Austevoll, som på ti år har bygget opp en ny industrivirksomhet på restavfall fra havbruk og fiskeri. Men de har etterlyst virkemidler for å ta i bruk denne prosesseringen på fiskebåter og for likeverdige tollsatser på produktene, så også der venter vi på initiativ. Arbeiderpartiet står for en politikk som bygger videre på partssamarbeid med ryddige arbeidsforhold, trygghet for omstilling og dersom helsen svikter, og en dynamisk næringspolitikk tilpasset de sterke driverne vi har for økt verdiskaping og økt sysselsetting.
Tina Bru (Høyre), 2016-10-05:
Å høre Arbeiderpartiet påstå at regjeringen setter likestillingen i revers, er litt som å høre kampanjesjefen til Donald Trump da han ble konfrontert med at meningsmålingene viste en klar ledelse for Hillary Clinton. Da svarte han: Hvilke målinger? Og da han fikk til svar at det var samtlige, svarte han tilbake: Sier hvem? Slik er kritikken fra Arbeiderpartiet mot regjeringens likestillingspolitikk. Fakta biter ikke på dem. Men jeg kan svare Arbeiderpartiet på hvem som sier dette: Det er Nav, det er SSB, og det er Aftenposten, som satte dette inn i en oversikt. Og hva sier så Nav og SSB? Jo: Færre kvinner jobber deltid i dag enn da regjeringen overtok i 2013, andelen kontantstøttebarn faller, andelen barn i barnehage øker, andelen minoritetsspråklige med barnehageplass øker også, lavtlønnede har fått billigere barnehage, og flere har fått gratis kjernetid. Arbeiderpartiet har rett på sine egne meninger, men de har ikke rett på sine egne fakta. Jeg er enig med Arbeiderpartiet i at vi fortsatt må jobbe for å utjevne kjønnsforskjeller i Norge, men hvordan forklarer Arbeiderpartiet at vi – til tross for at de styrte landet i åtte år – har et av Europas mest kjønnsdelte arbeidsmarkeder? Kun 13 pst. av topplederne i privat næringsliv er kvinner, og rundt 40 pst. av kvinnene jobber deltid. Regjeringen har, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, satt i gang tiltak for å endre på dette gjennom trepartssamarbeidet om likestilling i arbeidslivet og endringer i arbeidsmiljøloven. Og skal vi tro tallene fra SSB og Nav, har dette gitt positive resultater. Men vi vet også at vi har et godt stykke igjen. Det kjønnsdelte arbeidsmarkedet og den store andelen kvinner som jobber deltid, leder til lønnsforskjeller, lønnsforskjeller som er mer avgjørende for hvordan familiene deler opp foreldrepermisjonen, enn gammeldagse holdninger om hvem som bør være hjemme med den nyfødte. Om man ønsker et mer reelt fritt valg som også vil bidra til reell likestilling, må vi se på de faktorene som gjør at jenter og gutter fortsatt velger så tradisjonelt at det forplanter seg til familielivet senere. Vi må legge til rette for at flere kan velge utradisjonelle utdanninger og karrierer, og vi må se på fars opptjeningsrett og mulighet til å ta ut permisjon uavhengig av mors opptjening. Kvinner har også et uforklarlig høyt sykefravær, på tvers av alle sektorer – også dette med den sosialdemokratiske virkemiddelpolitikken. I likestillingsmeldingen fremmet vi en rekke tiltak på dette området. Vi vil bl.a. prioritere forskning på kvinners helse, sørge for at oppdatert kunnskap om menns og kvinners særlige behov tas i bruk, og sørge for bedre forebygging, diagnostikk, behandling og mestring av sykdommer som fører til langvarige sykmeldinger og uførhet blant kvinner. Så ja, vi har fortsatt en vei å gå. Men Arbeiderpartiets retorikk om likestillingspolitikk er så virkelighetsfjern at jeg lurer på om det neste blir at Arbeiderpartiet foreslår å bygge en likestillingsmur og tvinge Mannegruppa Ottar til å betale for den. Men gitt den debatten og det vi har sett fra denne gruppen i det siste, er kanskje det en ting vi kunne blitt enige om.
Gunn Elin Flakne (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Da oldefaren min skulle kjøpe seg gard, dro han sammen med en kamerat til Sverige for å hogge tømmer. Det var dårlig med arbeid i bygda, og det var lite penning å få tak i. Da de kom til Sverige, kjøpte de seg hver sin øks og en spekeskinke på krita. Tømmerhogging sist på 1800-tallet var hardt arbeid, og det var lange dager. Da våren kom og de skulle få oppgjøret, gikk oldefar i null, og kameraten var fremdeles skyldig for øksa. Han sto der rett og slett med lua i handa. Den gangen var det stor forskjell mellom rik og fattig, by og land og kvinner og menn. Hva har denne historien med dagens samfunn å gjøre? Jo, det er likhetstrekk. Når Høyre sier at vi ikke har vært ute og snakket med folk, stemmer ikke det. Vi har den høyeste arbeidsledigheten på mange, mange år, 139 000 – 139 000 som sitter rundt middagsbordet og lurer på om de kan betale husleia, om de har råd til å kjøpe bunad til konfirmanten til våren. Så er det ungdommen som kommer og ber om lån, men ikke har arbeid, og dama som kommer på kontoret til meg med en liten, midlertidig stilling og er bunn fortvilet, for ikke har hun råd til barnehageplass og ikke har hun råd til å ha ungene på fritidsaktiviteter. Hadde hun hatt en lue, hadde hun nok hatt den i handa. Når representanten Tina Bru i stad sa at det ikke handler om likestilling, så gjør det faktisk det. Det er ungdom og damer som blir mest rammet av den forskjellspolitikken som regjeringen fører i dag. Det er akkurat det de gjør. Det er økte forskjeller mellom by og land, kvinner og menn, rik og fattig, mellom dem med penning og dem uten penning. Regjeringen fører en målrettet politikk for å øke forskjellene. Ja, vi har fått et større Forskjells-Norge, som Karin Andersen sa så bra i et innlegg tidligere i dag. Når de 50 rikeste får 1 mrd. kr i skattekutt, tilsvarende årslønna til 2 000 vanlige arbeidsfolk, er vi på ville veier. Det er ikke fantastisk. Det er ansvarsfraskrivelse.
Anders B. Werp (Høyre), 2016-10-05:
Til foregående taler vil jeg si at jeg kjenner meg igjen. Som fagutdannet skogsarbeider vet jeg ganske mye om hvordan det er å jobbe i skogen, og jeg vet hva som er viktig for distriktene og for landbruket i den forlengelsen. Da forundrer det meg at Arbeiderpartiet og Senterpartiet så til de grader vender distriktene ryggen, som de gjør også i denne debatten. Deres motstand mot regjeringens reformer viser at de ser bakover og ikke framover. De vil fortsette den sentraliseringen av det norske samfunnet som vi så under de rød-grønne, med statlig overstyring og nedprioritering av lokaldemokratiet. Deres politikk øker fraflyttingen fra distriktene, og arbeidsplasser vil forsvinne. Høyre vil ikke stakkarsliggjøre Distrikts-Norge, som Arbeiderpartiet og Senterpartiet har gjort gjentakende ganger fra denne talerstolen. Distriktene er Norge, og de utgjør mangfoldet og en viktig del av verdiskapingsgrunnlaget i Norge. Høyre frykter ikke fakta, som Arbeiderpartiet og Senterpartiet gjør når de vender ryggen til reformene for å møte framtiden, for dermed sier de at folk i distriktene ikke skal ha samme rett til å møte samme kompetanse og kvalitet som i byene, i sine respektive kommuner. Senterpartiet vil f.eks. si opp EØS-avtalen, en avtale som er uhyre viktig for vår eksport. De spiller russisk rulett med verdiskapende næringsliv i hele landet, inklusive distriktene. Arbeiderpartiet satt stille i åtte år og så på at veiene over hele landet forfalt. Dette er den viktigste pulsåren for å ha livskraftige lokalsamfunn, og den ble oversett. Skognæringen er helt avhengig av god mulighet for transport, og skogsbilveiene har fått økt sitt tilskudd med 75 pst. etter regjeringsskiftet. Bøndenes inntekt har økt med 6 pst. siden 2014, og i fjor ble det sådd nesten 25 000 mål mer korn enn året før. Det er første gang på tolv år at arealet øker – et resultat av politiske vedtak av flertallet i denne salen. Regjeringen styrker kommuneøkonomien hvert år. Ifølge KS har det reelle handlingsrommet for kommunene vært større de siste tre årene enn de tre foregående år, før regjeringsskiftet. Vi utnytter mulighetene i hele landet. Vi ønsker ja-kommuner, vi ønsker skaperkraft i lokalsamfunn. Vi lever ikke på statlige overføringer til distriktene, det er ikke rett politikk.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2016-10-05:
I Dagens Næringsliv skrev Menon før sommeren at kutt i formuesskatten er viktig for omstillingsevnen og for å skape vekst i unge, små selskaper i Norge, ikke minst i de kunnskapsintensive tjenestenæringene, altså framtidens arbeidsplasser. Dette lytter ikke Arbeiderpartiet til. Ikke lytter de til eksisterende næringer heller. Ledere og tillitsvalgte ved bedriftene Brunvoll, Bussbygg, Oscar Sylte Mineralvannfabrikk og Rauma Ullvarefabrikk – norskeide selskaper som skaper lokale arbeidsplasser – skrev i et brev med rop om hjelp: «Skal man gjenreise industriarbeidsplasser som har gått tapt i oljealderen, må formueskatten på arbeidsplasser fjernes snarest mulig.» Lyver de? Er tillitsvalgte ved disse bedriftene bare nyttige idioter for en ledelse som ikke vil betale skatt? Tror ikke representantene i denne sal at familieeide, tradisjonsrike bedrifter i hele Norge er genuint opptatt av å kunne opprettholde lokal produksjon? Hva skjer i dårlige tider når utenlandskeide selskaper mister oppdrag? Jo, de sier opp ansatte og legger ned. Men barnebarna til bedriftseiere som er tredje eller fjerde generasjons eiere, har og tar et særlig ansvar for arbeidsplassene deres besteforeldre har skapt. De har kanskje barn i samme barnehage som sine ansatte, kjøper melk i samme butikk. De forvalter det familien har bygget opp og betalt skatt for i over hundre år. Men når f.eks. Brunvoll mister ordre for rundt 300 mill. kr under finanskrisen og thrustere blir lagt på lager, står jaggu Arbeiderpartiet og skal ha formuesskatt for de verdiene de ikke får solgt. Det er dette som er Arbeiderpartiets aktive næringspolitikk. En skatt som kan drepe tradisjonsrike, lokale norskeide arbeidsplasser, inndrives for å subsidiere andres drømmeprosjekter. Bedrifter og ansatte bør virkelig lytte når Arbeiderpartiet snakker om aktiv næringspolitikk, for dersom deres bedrift ikke blir nevnt som direkte mottaker av subsidier, er det nemlig deres arbeidsplass som må betale for dem. Denne debatten har i hvert fall bevist at Arbeiderpartiet ikke forstår næringsutvikling, et parti som ikke gjorde noe for å omstille norsk næringsliv mens de hadde det største økonomiske handlingsrommet noen norsk regjering noen gang har hatt. Deres kommandoøkonomiske tilnærming til å skape arbeidsplasser blir tydelig når de etter tre år etterlyser det samme antall arbeidsplasser som har gått tapt i en industri som brukte 40 år på å bygge seg opp. Men jeg tror at framtidens arbeidsplass allerede er skapt. Jeg tror den er skapt i tradisjonsrike bedrifter over hele landet, dersom de overlever, og blant tusenvis av gründere som har fått starthjelp av denne regjeringen. Men ingen bedrift begynner med 10 000 ansatte, de må bygge seg opp til å bli robuste, bærekraftige og ikke minst konkurransedyktige bedrifter. Da trenger de mer av Høyre og Fremskrittspartiets politikk, og ikke en skatteregning fra Arbeiderpartiet som setter arbeidsplassene i fare.
Veronica Pedersen Åsheim (Fremskrittspartiet), 2016-10-05:
Fremskrittspartiet ser helheten i straffesakskjeden. Regjeringens offensive satsing på nye stillinger i påtalemyndigheten er av Politijuristenes leder omtalt som «tidenes løft». Justisministeren har også tatt grep for å sørge for at anmeldelser med kjent gjerningsmann ikke skal henlegges uten etterforskning – en viktig seier for Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet har alltid vært partiet for trygghet og en offensiv justispolitikk. Når denne regjeringsperioden er ferdig, vil vi ha ansatt over 1 300 nye politifolk. Jeg er stolt av at denne regjeringens satsing på politiet vil sørge for at vi når målet om to politifolk per 1 000 innbyggere innen 2020. Flere politifolk i bygder og byer er helt avgjørende for innbyggernes trygghet. Dette sammen med en styrket bombegruppe, beredskapstropp, nye politihelikoptre og pansrede politibiler i hvert distrikt gjør at politiet nå også står langt bedre rustet overfor et potensielt terrorangrep. Jeg håper at Fremskrittspartiet nå endelig kan få flertall for forslaget om et nasjonalt forbud mot heldekkende plagg som burka og nikab i norske utdanningsinstitusjoner. Et slikt vedtak ville vært en seier både for likestillingen og for integreringen. Markering av utenforskap gjennom en ekskluderende klesdrakt skaper også økt avstand til majoritetssamfunnet og gjør integrering langt vanskeligere. Religions- og trosfrihet er en grunnleggende rettighet i Norge og en rettighet Fremskrittspartiet også stiller seg bak. Religionsfrihet innebærer likevel ikke en rett til praktisering som strider mot andre samfunnsmessige hensyn, som sikkerhet for allmennheten, eller på bekostning av andre menneskers frihet. Bruk av klesplagg som skjuler ansiktet, er i strid med andre menneskers rett til å leve sammen i et samfunn, da slike plagg setter opp en barriere for kommunikasjon mellom mennesker. Dette er en begrunnelse som også Den europeiske menneskerettsdomstolen har benyttet og stiller seg bak. Heldekkende religiøse plagg begrunnes i islam med at kvinner skal unngå å vekke seksuelt begjær hos mannen. Bruk av denne typen plagg på barn er derfor en misforstått måte for foreldre å kontrollere jenter på, for paradoksalt nok blir dette en form for seksualisering av jenter. Når samfunnet aksepterer at småjenter skal bli betraktet som seksuelle objekter, er det et signal om at man kvier seg for å ta grep som man ville gjort dersom det var etnisk norske barn det gjaldt. Et plagg på jenter som hindrer deres livsutfoldelse, og som har til hensikt å unngå å vekke seksuelt begjær hos menn, kan ikke aksepteres i norske utdanningsinstitusjoner.