Jan Tore Sanner (Høyre), 2003-06-20:
Den viktigste utfordringen denne våren er å styrke kampen mot den stigende arbeidsledigheten og å få optimismen tilbake i næringslivet. Revidert nasjonalbudsjett vil bidra til å sikre og skape arbeidsplasser. «En seier for ansvarligheten», skrev VG 17. juni. På lederplass slår avisen fast: «Enigheten i Stortinget sist fredag om revidert nasjonalbudsjett får oss nok en gang til å rose Stortinget for skikkelig arbeid». Jeg vil slutte meg til den rosen. Gjennom smidighet og ansvarlighet har flere partier bidratt til at vi i dag får vedtatt et godt budsjett. Samarbeidspartiene har fått flertall i Stortinget for hovedlinjene i Regjeringens politikk. Samtidig er det åpenbart at flere partier har bidratt til å sette sitt preg på resultatet. Vi ser at Regjeringens politikk virker. En fast økonomisk politikk har bidratt til lavere rente og svakere kronekurs. Renten er nå 2 pst. lavere enn da Arbeiderpartiet styrte Norge. Etter at statsbudsjettet for 2003 ble vedtatt, har renten gått ned fire ganger, og nye rentereduksjoner er ventet. Lavere rente bidrar til å trygge arbeidsplassene og bedrer både familienes og kommunenes økonomi. For en familie med 1,5 mill. kr i gjeld – og det er ikke uvanlig – betyr rentereduksjonen en årlig besparelse på 20 000 kr etter skatt. Lavere rente bedrer også kommunenes økonomi og vil gjøre det mulig for mange kommuner å øke innsatsen innenfor skole og eldreomsorg. Mange arbeidsplasser i industrien er utsatt på grunn av høy lønnsvekst, sterk kronekurs og internasjonal lavkonjunktur. Sammen med skatte- og avgiftsreduksjoner gir pengepolitikken nå betydelige forbedringer i rammebetingelsene for næringslivet. Lavere rente kommer ikke av seg selv. Samspillet mellom finanspolitikken og pengepolitikken tilsier at en mer ekspansiv finanspolitikk skaper behov for en strammere pengepolitikk, mens en stram finanspolitikk gir rom for lettelser i pengepolitikken. Partene i arbeidslivet har gjennom Holden II-utvalget gitt oss et helt entydig råd. De advarer mot å åpne opp for en systematisk sterkere økning i bruken av oljeinntekter enn det som følger av handlingsregelen, fordi det vil kunne føre til sterkere krone og svekket konkurranseevne og bidra til utflagging og nedlegging av bedrifter i konkurranseutsatt sektor. I tillegg understreker Holden II-utvalget at de ikke anbefaler tiltak som støtter enkeltbransjer og enkeltvirksomheter. Dette er en klar støtte til en stram finanspolitikk og en mer næringsnøytral økonomisk politikk. Vår politikk er en offensiv strategi for å gjøre noe med årsaken til den stigende arbeidsledigheten. Kjell Bjørndalen fra Fellesforbundet har selvsagt rett når han sier at vi ikke kan bygge oss ut av ledigheten. Når utfordringen er å skape større rom for konkurranseutsatt sektor, er ikke svaret å flytte arbeidskraft fra konkurranseutsatt sektor til skjermet sektor. Fremskrittspartiets alternativ er ikke nye tanker, men i hovedsak en kopi av redskapene som lå i verktøykassa til Per Kleppe, som ble prøvd ut, og som feilet på 1970-tallet. Vi ser at Regjeringens politikk virker. Vi gjør noe med årsaken til den stigende arbeidsledigheten, og vi ser nå tegn til at optimismen er på vei tilbake: Eksporten er på vei opp. Tall fra SSB viser at prosessindustrien i mai hadde de beste tallene på to år. I går slo Statistisk sentralbyrå fast at lav rente får fart på norsk økonomi. Dette betyr noe for jobbene til folk. Vi får nå stadig flere eksempler på bedrifter som kan melde om lysere utsikter. Intra as, en bedrift med ca. 100 ansatte i Malvik i Sør-Trøndelag, som bl.a. produserer stålvasker, melder om en resultatforbedring på anslagsvis 10–15 pst. Svekkelsen i kronekursen er viktig for veksten i år. Fibo AS i Holmestrand, en annen bedrift med ca. 100 ansatte, som produserer aluminiumskomponenter til bl.a. bilindustrien, melder også om mer positive utsikter. Listen kan gjøres lang. Mitt poeng er at stramme budsjetter, rente og kronekurs dreier seg om arbeidsplasser. Derfor er det definitivt ikke en passiv holdning å si nei til de lange listene med gode ønsker, men en aktiv holdning for å sikre og skape arbeidsplasser. Innstillingen til revidert nasjonalbudsjett synliggjør flere konfliktlinjer. Den første dreier seg om om det er finanspolitikken eller pengepolitikken som skal få fart i økonomien. Der står regjeringspartiene og Arbeiderpartiet på den ene siden og Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti på den andre. Den andre konfliktlinjen dreier seg om skattepolitikken. Der står regjeringspartiene og Fremskrittspartiet på den ene siden og Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti på den andre. For Høyre er det et mål at flest mulig skal kunne leve av egen inntekt. Når vi senker skattene, øker vi også den enkeltes og familienes valgfrihet. At Arbeiderpartiet ikke vil senke skattene for folk flest, er ikke noe nytt. Mer oppsiktsvekkende er det at Arbeiderpartiet i en tid med stigende arbeidsledighet velger å øke skattene for næringslivet og ytterligere svekke det norske private eierskapet. Vi trenger mer optimisme og fremtidstro i næringslivet. Derfor senker vi skattene, derfor fjerner vi byråkrati og skjemaveldet, og derfor satser vi på forskning og utvikling. For Høyre er det viktig å la privat sektor vokse mer enn offentlig sektor – både på kort og på lengre sikt. I dagens situasjon er det viktig med stramme budsjetter for å unngå at enda flere skal miste jobben sin. Skulle vi fulgt Fremskrittspartiets oppskrift med en mer ekspansiv finanspolitikk, ville vi kanskje fått noen flere bygningsarbeidere i en periode, men samtidig ville vi fått enda færre arbeidsplasser i konkurranseutsatt sektor. Når Høyre vil begrense veksten i de offentlige utgiftene, er det også av hensyn til morgendagens pensjonister og morgendagens skattebetalere. Vi må sørge for at den økonomiske politikken er bærekraftig i et generasjonsperspektiv. Pensjonsforpliktelsene tilsier at vi egentlig skulle satt mer til side. De som ikke vil betale regningen i dag, men heller bruker all sin politiske kraft på å presse opp de offentlige utgiftene, forsyner seg av den velferden vi skal leve av i morgen. Dette er en meget aktuell problemstilling. I går valgte et flertall i Stortinget å øke trygdene utover Regjeringens forslag. I dag sørger regjeringspartiene og Arbeiderpartiet for at trygdeoppgjøret dekkes inn. Poenget er at økte trygder har en pris, enten må det dekkes inn ved å kutte i andre offentlige utgifter, eller så velger man, som andre partier gjør, å sende regningen til morgendagens skattebetalere. Når Høyre vil begrense veksten i de offentlige utgiftene, er det for å skape mer rom for privat sektor. Vi vil gi rom for den enkeltes personlige frihet og sosiale ansvar. Vi vil ha et samfunn med mer mangfold og større valgfrihet. I forbindelse med Fremskrittspartiets landsmøte uttalte sentralstyremedlem Torgeir Høien følgende til NTB: «For hver oppgave staten tar på seg, reduseres sjansen til å senke skatter og avgifter, som igjen påvirker folks frihet til å velge.» Jeg er enig med Torgeir Høien. Det er forunderlig at det er hans eget parti som nå er blitt blant de fremste til å presse opp de offentlige utgiftene til pensjoner, helsevesen og kommuner. Resultatet av en slik linje er, som Høien uttalte, at det reduserer «sjansen til å senke skatter og avgifter». La meg til slutt konstatere at innstillingen til revidert nasjonalbudsjett viser at Regjeringen får tilslutning til hovedlinjene i budsjettet, og det vedtas innenfor ansvarlige rammer. La meg også for ordens skyld ta opp de forslag hvor Høyre er medforslagsstiller.