Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2014-04-24:
Temaet overbehandling, som interpellanten fortjenstfullt tar opp her i dag, står nok litt i kontrast til de fortellingene vi stadig møter, om alle dem som ikke får den medisinske behandlinga de har krav på. Det er utvilsomt disse fortellingene som lettest får gehør i det offentlige ordskiftet. Sannheten er antagelig at begge perspektivene har noe for seg. Noen mennesker kommer helt klart for seint til behandling, eller blir underbehandlet, som også statsråden sa, men vi må ta på alvor det man for lengst har erkjent i andre land, at vi ser en utvikling der overbehandling og feilbehandling er blitt et problem – og det vil jo i neste instans gå ut over dem som får for lite av tjenestene. Her henger alt sammen med alt. Derfor må vi tørre å stille viktige spørsmål om hva som kan være drivere for denne utviklinga. Vi har gode helsetjenester i Norge. Både leger og annet helsepersonell har høy faglig kompetanse og høy integritet. Dette er viktig, for leger har et enormt kunnskapsovertak på de fleste av oss, og det er menneskelig å frykte sykdom og smerte – og derfor er vi altså villige til å prøve det meste for å slippe nettopp dette. Helsedirektoratet leverte i fjor en rapport om overbehandling til Helse- og omsorgsdepartementet. Rapporten peker på at noen av problemene på dette feltet er knyttet til finansieringsordninger i helsevesenet, som jo belønner spesielle medisinske undersøkelser og behandlinger. Som interpellanten også nevner, ser det ut til å være betydelige regionale forskjeller i praksis for undersøkelser og henvisninger og medisinbruk. Helseregioner som har et godt utbygd laboratorietilbud, tar flere prøver per innbygger sammenlignet med regioner med mindre utbygd tilbud. Rapporten peker på at dette indikerer en viktig sammenheng, at tilbud av tjenester genererer etterspørsel. Vi bør også spørre om vi overbehandler mennesker ved livets slutt. Opptil 25 pst. av utgiftene til helse- og omsorgstjenester blir brukt i menneskers siste leveår, og det er betydelig. Den medisinske utviklinga gjør at vi trenger en etisk reflektert debatt om når det er riktig å yte og når det er riktig – og viktig – å la være å yte livsforlengende behandling. Det krever vanskelige etiske avveininger mellom plikten til å redde liv og hensynet til at alle mennesker så langt som mulig skal få en verdig og lindrende avslutning på livet. Den omtalte rapporten sier altså noe om betydninga av økonomiske drivere som kan gi overbehandling av pasienter. Det er i denne sammenhengen et tankekors at den blå-blå regjeringa har storstilte planer om å rulle ut den røde løperen for kommersielle aktører i helsevesenet. Økt bruk av kommersielle aktører øker faren for overbehandling. Allerede i dag er det tegn på at private sykehus, som får penger per operasjon, opererer flere som kunne klart seg bedre med en annen behandling. Det er både dyrt og dumt – ikke minst for pasientene. Professor og fastlege Steinar Westin i Trondheim er en av dem som advarer mot en slik utvikling. Han sier det slik: «Fastleger plages av at private aktører driver opp et marked av helseangst.» Angst for sykdom er lett å selge, og helsevesenet har et stort ansvar for ikke å trigge folks bekymring unødig, mener den erfarne legen. Det er altså ikke vanskelig å se at økt kommersialisering vil være en viktig driver for overbehandling, ikke minst når utsikten til stor fortjeneste møter økte forventninger i befolkninga. Når tunge tilbud rulles ut innen et utvalgt medisinsk område, følger etterspørselen etter. Fri rett til etablering av kommersielle tjenester på det offentliges regning vil bli bestemmende for ressursbruken i helsesektoren. Flere helseforskere, blant andre professor i folkehelse ved Universitetet i Tromsø, Olav Helge Førde, har pekt på at en slik politikk kan føre til uheldig – og til og med skadelig – overbehandling. Det kan også gi feil prioriteringer. Private aktører vil naturlig nok primært bygge ut kapasiteten på såkalt lønnsomme medisinske områder – og i sentrale strøk av landet. Rekruttering av fagpersonell til kommersiell virksomhet vil da fort kunne gå på bekostning av de offentlige sykehusene. Den rød-grønne regjeringa nedsatte et utvalg som skal komme med råd om prioriteringer i helsevesenet. Men skal vi kunne prioritere f.eks. de pasientene som trenger det aller mest, må vi ha offentlig styring med prioriteringer og fordelinger. Da må vi ha verktøy som gir oss styringsmulighet både med det offentlige helsevesenet og med de private aktørene vi selvsagt skal samarbeide med. Et frislepp som de blå-blå legger opp til gjennom såkalt fritt behandlingsvalg, vil favorisere de store internasjonale, kommersielle aktørene, og da kan pasientene fort bli tapere.