Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-04-25:
Dette er en meget alvorlig sak, både den konkrete Dent-O-Sept-saken og det at det nå kommer fram hvor høyt tallet på sykehusinfeksjoner i landet vårt er pr. år. 45 000 pasienter årlig får sykehusinfeksjon. Det utgjør ca. 180 000 sykehusdøgn, liggedøgn. Den kostnaden er stor i seg selv, men lidelsene for dem som utsettes for det, er det alvorligste ved dette. Alvorlig syke er i denne Dent-O-Sept-saken blitt utsatt for alvorlige tilleggssykdommer, som kan ha skjebnesvangre følger. Og det er fatalt. Vi skal selvsagt diskutere hvordan disse fatale tilfellene bør følges opp, med pasientskadeerstatning osv. Men først og fremst må vi lære av dette, i forhold til å få bedre rutiner og unngå at slikt kan skje igjen. Jeg synes at helseministerens redegjørelse var bra, og at det har vært en god håndtering av denne akutte saken, fra den kom fram i lyset nå på etterjulsvinteren og fram til dags dato. Men jeg synes at det fortsatt kanskje hviler et litt merkelig slør over hva som har skjedd konkret i Dent-O-Sept-saken, fra 1990 via 1999 og fram til i dag. Jeg skulle gjerne ønske meg noe mer klargjøring av hva som har skjedd, kanskje spesielt fra 1999 og fram til februar–mars i år. Tilsynsordningene våre er tydeligvis ikke gode nok. Men jeg synes det er grunn til å rette fokus også mot en annen ting når vi ser på antall sykehusinfeksjoner i dag, og det er det sterke fokus og den stressing vi har når det gjelder effektivisering og innsparing i helsevesenet. Det har gått veldig mye på å avvikle ventelister og få til høyest mulig produksjon og effektivitet. Hva fører dette til av dårligere kvalitetssikring og dårligere rutiner for renhold, og for ting som burde være en selvfølge i forbindelse med helse og sykdom? Jeg sier dette fordi det er en del av den selvkritikk som bevilgende myndigheter også må ta. Dette er ikke kritikk som først og fremst er rettet mot personell. Jeg tror at den enkelte institusjon, helt opp til vedtaksmyndigheter her i huset og i Regjeringskvartalet, må ta innover seg at hvis vi vil ha kvalitet og sikre kvalitet, så koster det penger. Så har vi lovverket vårt, smittevernlov, kontroll med produksjon og produkter, næringsmiddelkontroll og lov om medisinsk utstyr, inne i dette. Det er klart at her er det også grunn til å ta noe lærdom nå. At Næringsmiddeltilsynet påpeker åpenbare svakheter, og at det ikke gås videre med det fordi man ikke er lovpålagt å gjøre det, er helt klart en svikt og en svakhet her. Næringsmiddeltilsynet skal omdannes nå, og da er det viktig at vi får bedre rutiner på dette. Når det gjelder lov og forskrifter om medisinsk utstyr: Hva gjør personell og institusjoner i den sammenhengen? Dette med faglig forsvarlighet og korridorpasienter har vært nevnt før. Jeg mener at det har noe med det samme å gjøre som jeg har nevnt før, økonomi og effektivitetsstresset. Det er ganske lenge siden enkeltpersoner ble berømmet for å påpeke at barselfeber kanskje hadde med dårlig håndhygiene å gjøre. Jeg tror kanskje vi må ha en slik gjennomgang igjen og se på hva vi i hvert fall må ha av kvalitetssikring i bunnen for at vi ikke skal ha det høye antallet sykehusinfeksjoner som vi har i dag. Det er bra at dette også nå blir sett på i forhold til området aldershjem/sykehjem og åpen eldreomsorg. Pasientskadeerstatningen kommer inn. Men hva skjedde fra 1990 og fram til vinteren 2002? Er det andre forhold som bør tas opp her? Vi bør komme helt til bunns i denne saken og forhindre at lignende skjer, eller kan skje, samt generelt få ned det høye antallet sykehusinfeksjoner som vi har her i landet. Vi har snakket om en ugild undersøkelseskommisjon når det gjelder det som her har skjedd. Jeg synes ikke det er grunn til å ta fram det i dag etter helseministerens redegjørelse. Jeg synes den var veldig grei med hensyn til hva som har skjedd de siste månedene. Men jeg synes at mer må komme fram, og jeg har da lit til at helseministeren legger det i det som jeg ønsker, når han sier at han skal orientere Stortinget videre på egnet måte i denne saken.