Bent Høie (Høyre), 2004-04-23:
Private innslag i helsevesenet har gått fra å være et brennbart politisk tema til å være akseptert som et ønsket og nødvendig supplement og korrektiv til det offentlige. Private helsetilbud har nå blitt en liten, men svært viktig del av det offentlig finansierte helsetilbudet til alle. Selv om de private sykehusene og spesialistene utgjør en liten del av den samlede kapasiteten, har det vært en positiv vekst de siste årene. Samtidig er ventetiden og ventelistene redusert, til stor glede for pasientene. Dette illustreres godt med at antall ventelistepasienter som fikk kirurgisk behandling i fjor, økte med 3,5 pst. De private kommersielle sykehusene stod for nær to tredjedeler av denne veksten. Det viser at det er svært viktig å sikre dette tilbudet, av hensyn til pasientene. Bakgrunnen for denne interpellasjonen er at jeg har et klart inntrykk av at Regjeringens og Stortingets klare føringer overfor de regionale helseforetakene når det gjelder private sykehus og spesialisters rolle, ikke følges opp i tilstrekkelig grad. Regjeringens og Stortingets føringer kommer klart fram gjennom de siste årenes budsjetter og styringsdokumenter. Sist dette kom til uttrykk, var i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 5 for 2003-2004, der en enstemmig komite sier at det er «viktig at de private har likeverdige vilkår slik at de kan være sikret langsiktighet og forutsigbarhet i sin drift, noe som er til nytte for pasientene». Private har også et ansvar overfor sine ansatte og har foretatt store investeringer. De har derfor behov for forutsigbarhet. Det er eksempler på at foretakene ikke fornyer avtaler innenfor tidsfristene, men lar private underleverandører drive med bare muntlige lovnader om at «de nok skal finne en løsning». RHF-ene er på mange måter i en monopolstilling og har derfor all makt i den type forhandlingsposisjoner. Andre foretak inngår korte avtaler på bare noen måneder, og der en har svært begrensede diagnosegrupper i avtalen. Avtalens omfang er en utfordring både for pasientene og for de private sykehusene. Et eksempel på dette er behandlingen i forbindelse med rekonstruksjoner etter brystkreft. Det er en behandling som foregår med mange inngrep i løpet av en lang tidsperiode. Problemet oppstår når avtalen faktisk tidsmessig er kortere enn et fullstendig behandlingsforløp. Kvalitet bør også være en vesentlig faktor når helseforetakene velger å kjøpe tjenester fra andre, men det virker som om det ganske ensidig fokuseres på pris. Jeg vil være den første til å erkjenne de store omstillingsutfordringene som en har i helseforetakene, samtidig som vi allerede nå opplever overkapasitet på enkelte områder. I en slik presset situasjon kan jeg forstå at det kan være fristende å verne om egne foretak og kutte ut private som en har avtaler med. Men det vil ikke være akseptabelt med den type lettvinte løsninger. En slik strategi vil i første omgang gå ut over pasienten og på lengre sikt føre til at vi får mindre igjen for helsekronene. Når Stortinget er opptatt av at private også skal være et korrektiv til det offentlige, mener en bl.a. at det offentlige kan lære av privates måte å organisere arbeidet på, men også at de regionale helseforetakene får en mulighet til å sammenlikne egen virksomhet med andre, både når det gjelder pris, kvalitet og effektivitet. Det hindres i dag gjennom at foretakene ikke gjennomfører anbudsrunder der egen virksomhet konkurrerer med private. Når det er anbudsrunder, er det private som konkurrerer med private. Det er også klare tegn på at de regionale helseforetakene fortsatt bruker overlegene på den enkelte avdeling til å definere hva som skal settes ut til private. Dermed ser vi tilfeller der en velger å kutte ut private tilbud, selv om det offentlige tilbudet både er dyrere og dårligere for samfunnet og pasientene. Dette setter søkelyset på at de regionale helseforetakene innehar en dobbeltrolle. De er både bestillere og utførere. Denne dobbeltrollen blir forsterket gjennom at noen foretak har valgt å sette sine egne direktører i styrene til de lokale helseforetakene. Dette gjør at styremedlemmer, med sitt personlige ansvar for totaløkonomien, møter seg selv i døren som den som skal avgjøre om foretaket skal møte konkurranse fra private eller ikke. Erfaringer fra både kommuner og større private konsern viser at det ikke er umulig å håndtere en slik dobbeltrolle – som bestiller og samtidig eier av en av tilbyderne – men dette krever både stor oppmerksomhet, kompetanse og ikke minst en veldig bevisst organisering. Det er tydelig for meg at de regionale helseforetakene til nå ikke har klart å håndtere dette på en slik måte at det har skapt tillit hos deres private underleverandører. Jeg regner med at de regionale helseforetakenes evne til å håndtere denne dobbeltrollen blir en del av den evalueringen som nå igangsettes av reformen, og at departementet fortløpende vurderer om det skal stilles krav til hvordan disse rollene skal skilles innenfor dagens modell. Et skille mellom bestiller- og utførerrollen gjør ansvarsforhold og oppgavefordeling mellom myndighetsorgan og tjenesteprodusent tydeligere. Det bygger på kontraktsstyring, hvor bestiller definerer innhold og kvalitet på tjenesten og utfører er ansvarlig for produksjon og leveranse i tråd med bestillingen. Kombineres dette med anbud og konkurranse, vil en også sikre at en får mer helse igjen for kronene. Men rendyrkes modellen i form av mange bestillere, mange avtaler som er kortsiktige og samtidig smale på innhold, er det stor fare for økt byråkrati, store administrasjonskostnader og et stort behov for kompetanse og ressurser i forbindelse med avtaleutforming og oppfølging. Erfaringer fra land som har prøvd dette, er ikke overbevisende. Både i Storbritannia og på New Zealand gikk en tilbake på dette systemet etter at kostnadene med byråkratiet overgikk de økonomiske gevinstene. Hensikten med denne interpellasjonen er derfor ikke å ta til orde for den type løsninger. Jeg vil peke på noen vesentlige forhold som må forbedres: Private må få langsiktige avtaler som gir forutsigbarhet både for virksomheten og for pasientene. Avtalene må ikke utformes slik at de hindrer sykehusene i å gi pasientene en fullverdig behandling. De regionale helseforetakene må skape tillit til at de evner å skille mellom bestillerrollen og utførerrollen. Når en bruker konkurranse, må også kvalitet og service være et element. Konkurransen må også omfatte egen virksomhet. Den private delen av helsevesenet må ikke reduseres. I forbindelse med overkapasitet må ikke foretakene ensidig verne om egen virksomhet. Innledningsvis redegjorde jeg for at etter at reformen ble innført, har pasientene fått et betydelig bedre tilbud, og de private aktørene har fått bedre rammebetingelser og er blitt en del av det offentlig finansierte tilbudet til alle. Dette skal vi ikke glemme, selv om bakgrunnen for interpellasjonen er å trekke fram de forholdene som ikke fungerer etter intensjonen. Jeg håper denne debatten kan føre til at disse forholdene blir rettet opp, og jeg ser fram til en spennende meningsutveksling.