Michael Tetzschner (Høyre), 2015-06-04:
Vi får avvike fra vanlig høflighet om at damene har rangen. Men da blir det jo en stigning i programmet! Utsatt forbruk er sparing. Forskuttert forbruk er gjeld. Litt enkelt kan man si det om kapitaloppbygging på den ene siden og gjeldssetting på den andre siden. Det er en rekke ganske interessante problemstillinger som denne forvaltningsrapporten inneholder. Rapporten belyser noen av de betydelige faremomenter som følger av gjeldsoppbygging for fremtidig kommunalt selvstyre og handlefrihet. Så kan man si at det er det mange bedrifter og organisasjoner som opplever. Det farlige her er at kommunene er helt sentrale i å produsere velferdstjenester. Svekket økonomi vil også kunne true kommunenes evne til nettopp å opprettholde et godt, stabilt og forutberegnelig servicenivå til sine innbyggere. Derfor er det realiteter bak disse tallene, realiteter bak disse diagrammene. Vi har en ganske sammenfallende innstilling fra komiteen. Det er selvfølgelig noen særstandpunkter, men jeg tror vi gjør klokt i å merke oss den brede enigheten som ligger i komitéinnstillingen. Komiteen har merket seg at den renteeksponerte delen av kommunegjelden har økt fra 9 pst. av inntektene i 2006 til hele 30 pst. i 2013. Mens brutto driftsutgifter har steget med 54 pst., har netto lånegjeld økt med 97 pst. i samme periode. En stor del av aktivitetsveksten skyldes statlige satsinger, innen bl.a. sektorer som oppvekst, eldreomsorg og infrastruktur. Investeringene har i stor grad blitt lånefinansiert. Komiteen deler seg på ett punkt: Flertallet har funnet grunn til å påpeke at noe av det som driver gjeldsoppbyggingen, er altfor gunstige – i det korte løp i hvert fall – rentekompensasjonsordninger og opptrappingsplaner, der staten er flink til å stimulere oppstarten av programmer, men ikke alltid tar det fulle medansvar for finansiering i hele tiltaksperioden. Det er et velkjent fenomen, i hvert fall sett fra et kommunestyreperspektiv. Komiteen deler situasjonsbeskrivelsen som er gitt av pensjonsforpliktelsene, og minner om at kommunenes evne til nettopp å kunne investere av løpende inntektsstrømmer fra driften svekkes når man stadig må dekke inn pensjonstekniske underskudd som ikke er med i den kommunale planleggingen. Komiteen har også merket seg at den gjennomgående avdragstiden på lånene er økende, og det er selvfølgelig også en fristelse for kommunene til å kunne skyve større deler av gjelden foran seg. Samtidig har økte inntekter og lave renter gjort gjelden lettere å bære i lavrenteperioder, men det har igjen stimulert til økt fremmedfinansiering av utbyggingsoppgaver. Vi har også vært inne på at det kan se ut som om det er en innebygget dynamikk for akkumulering av gjeld når kapitalkostnadene utgjør en akseptert andel av inntektene. Rentenedgang betyr at rentebelastningen synker, men at evnen til å bære mer gjeld øker. Det betyr at gjeldsbyrden vil kunne danne et høyere beregningsgrunnlag for renteutgiftene når rentene senere begynner å stige. Den historiske erfaringen er jo nettopp at de gjør det. I et slikt forløp vil mulighetene til å skyve gjeld foran seg bli begrenset, nedbetaling må forseres, og dette vil skape ubehagelige overraskelser og kanskje også reduksjoner i kommunenes ordinære velferdstilbud på et senere tidspunkt. Komiteen har videre merket seg at det i beskrivelsen av gjeldssituasjonen for kommunene har vært skilt mellom renteeksponert gjeld og ikke-renteeksponert gjeld, idet lån tatt opp for investeringer i de såkalte gebyrfinansierte og selvfinansierende etater – det gjelder vann, avløp og renovasjon – nærmest anses som uproblematisk. Men for innbyggerne inneholder selvfølgelig også disse gebyretatenes muligheter til å skrive ut økte gebyr en potensiell merutgift den dagen det blir nødvendig. Fra et kommunestyresynspunkt kan det være en trøst at noe av gjelden ikke er så følsom for renteoppgang, men det er fordi man har noen etater hvor man kan velte de økte kapitalkostnadene direkte over på forbrukerne. Fra et forbrukersynspunkt inneholder begge disse kildene muligheter for økte utgifter. Komiteen er tilfreds med den brede gjennomgangen av kommunenes gjeldssituasjon, fordelt på kommunetyper og utviklingstrekk som er beskrevet i rapporten. Det gir grunnlag for mye læring og mange refleksjoner. Vi har også kommet til at det er på sin plass å minne om i denne sammenheng her i denne sal at staten har et betydelig ansvar for den økonomiske utviklingen i kommunene. Noe av det som driver gjelden opp i kommunene, kan også være mange gode ønsker og til dels ukoordinerte sektorønsker fra nettopp statlige politikkområder. Vi viser til at Stortinget som bevilgende myndighet vil ha et ansvar for en helhetlig politikk for kommunesektoren. Komiteen har også enstemmig pekt på at når statlig dikterte løsninger overfor kommunene bidrar til en sammenveving av statlige styringsambisjoner med lokale prioriteringer, kan det oppstå holdninger der kommunen ikke fullt ut tar sitt eget lokale ansvar, når kommunestyret heller har følelsen av at det ikke får gjennomslag for sine prioriteringer, men ser seg selv som operatør for staten. I vår nåværende lovgivning kan en kommune ikke slås konkurs, hvilket vil si at staten som siste utvei alltid står bak sine kommuner. Det vil også kunne snike seg inn i mange kommunestyrers underbevissthet – hvis vi et øyeblikk forestiller oss at de har en felles bevissthet. Man kan ikke si at det virker inn på deres ansvarlighet at gjeldsbyrden ikke er så farlig – utviklingen i gjeldsoppbyggingen er ikke så problematisk, fordi det egentlig ikke er banken man låner av, men staten. Det er staten som i mange sammenhenger, når det virkelig kommer til de harde realiteter, vil være «lender of last resort». Komiteen har også samlet seg om en beskrivelse av at gjeldsoppbyggingen ikke kan ses isolert fra kommunens forvaltning av annen realkapital, og med det mener vi alle de andre verdiene som kommunene har i tillegg til bankinnskudd. Det kan være bygninger, anlegg, infrastruktur o.a. Selv om det fornuftig nok er formålsbegrensninger for låneopptak ved at det prinsipielt ikke kan lånes til løpende drift, vil det være av minst like stor betydning for den økonomiske bærekraften i kommunen at de har en aktiv realkapitalforvaltning. Det vil si at man også ser at den økonomiske bærekraften i kommunen avhenger av at bygninger og anlegg ikke forfaller. Når slike aktiva ikke vedlikeholdes i den takten de slites, oppstår et vedlikeholdsetterslep. Komiteen har merket seg enstemmig at KS’ eget anslag for vedlikeholdsetterslepet er 125 mrd. kr for kommunale bygninger, mellom 75 og 100 mrd. kr for veiene og et grovere anslag for etterslep innen vann- og avløpssektoren på 100 mrd. kr. 30–40 pst. av årlige investeringer i bygg har sammenheng med vedlikehold. Komiteen mener også enstemmig – og understreker – at det kan indikere en systemfeil når det ifølge samme kilde, altså KS, hevdes at det brukes 3–4 mrd. kr for lite hvert år til verdibevarende vedlikehold. Dagens situasjon kjennetegnes av at kommunene erstatter løpende vedlikehold, som belaster driften, med investeringer som kan lånefinansieres. For å illustrere dette litt populært og litt for grovt, kanskje: Man venter altså på at et skolebygg slites ned, så det må rives, og så kan man glede seg til man bygger et helt nytt, mens de fleste av oss som private huseiere kanskje vil ha opplevelsen av at man kan beholde sitt egentlige hus lenger ved et systematisk og kontinuerlig vedlikehold. Komiteens flertall – og her har vi skilt litt lag med Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, så her er det flertallets syn jeg gir uttrykk for som saksordfører – setter et spørsmålstegn ved om dagens regnskapsprinsipper for kommunesektoren i tilstrekkelig grad gir kommunestyrene oversikt, disiplinering og beslutningsstøtte for god forvaltning av realkapitalen. En vesentlig hjelp hadde vært om regnskapets bunnlinje ble påvirket av størrelsen på avskrivningene. Dagens budsjett- og regnskapssystem er finansielt orientert, der oppmerksomheten er rettet mot arbeidskapital og endringer og bevegelser i denne – ikke egenkapitalen. Egenkapitalen er, som vi alle vet, eiendeler fratrukket gjeld, som vil tilsvare formuesbegrepet i en privat bedrift eller husholdning. Det samme flertallet stiller spørsmål ved om både finansiell orientering og formuesbevaring ivaretas tilfredsstillende innenfor dagens regelverk, eller om større endringer er påkrevet. De medlemmene som ikke er med på denne flertallsmerknaden, vil selvfølgelig kunne redegjøre nærmere for sitt syn. Komiteen tar til etterretning anbefalingene fra Riksrevisjonen om at Kommunal- og moderniseringsdepartementet iverksetter informasjonstiltak om gjeldsbelastningen overfor kommunestyrene gjennom planer og budsjetter, samt vurderinger om Fylkesmannens virkemidler kan utvikles i samme retning. Komiteen vil likevel fremheve anbefalingen til departementet om en vurdering av om kommunelovens bestemmelser i tilstrekkelig grad bidrar til å sikre at kommunenes gjeldsbelastning er økonomisk bærekraftig. Vi er kjent med de utredningsaktiviteter som foregår i Kommunal- og moderniseringsdepartementet, og håper at man også kan få noe inspirasjon og veiledning i flertallsmerknadene fra kontroll- og konstitusjonskomiteen i forbindelse med denne saken.