Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Representanten Bjørn Hernæs peker her på et alvorlig problem som både denne regjeringen og tidligere regjeringer har slitt mye med. Før jeg går nærmere inn på hva Regjeringen gjør for å løse problemet, finner jeg det riktig å redegjøre litt nærmere for situasjonen. Det kan kanskje synes merkelig at utlendingsmyndighetene ikke har full oversikt over hvor mange asylsøkere som oppholder seg i landet etter endelig vedtak. Utgangspunktet er at søkere som mottar endelig avslag, skal reise frivillig, hva også noen gjør. Det hender imidlertid at søkere forlater landet frivillig uten å melde fra. Noen asylsøkere drar hjem, andre reiser til andre land for å søke asyl eller opphold der, mens atter andre bare forsvinner fra mottaket. All den stund vi ikke har utreisekontroll fra landet, er det ikke mulig å ha noen eksakt oversikt over hvor mange søkere med endelig avslag som oppholder seg her. Vi har imidlertid oversikt over hvor mange asylsøkere med endelig avslag som bor i statlige mottak. Pr. 30. november 1998 bodde det 265 personer med endelig avslag i statlige mottak. De største gruppene kom fra Sri-Lanka, Kroatia – Øst-Slavonia – og den føderale republikken Jugoslavia. Sistnevnte gruppe innvilges nå oppholdstillatelse i Norge. Søkere fra disse land utgjorde vel 80 pst. av dem med endelig avslag. I tillegg oppholder noen av utlendingene seg utenfor mottakssystemet, dvs. hos slekt og venner. Noen av disse er ikke asylsøkere, men utlendinger som er utvist eller har fått endelig avslag på søknader om andre tillatelser. En annen gruppe er kirkeasylantene. Ifølge SOS Rasisme satt det 66 søkere fra 27 land i kirkeasyl pr. 5. desember 1998. Hva gjør så Regjeringen for å løse problemet? Det er mange og sammensatte årsaker til at så mange søkere oppholder seg i landet etter at de har fått endelig negativt vedtak. For enkelte nasjonaliteter kan det i perioder, på grunn av situasjonen i hjemlandet, være uaktuelt å returnere. I slike situasjoner er det vanskelig å finne kortsiktige løsninger. Her må en prioritere fredsbevarende internasjonalt arbeid. Når en ser bort fra denne gruppen, er det viktigste en kan gjøre, å sørge for retur av søkere som ikke vil reise frivillig. En fast og om nødvendig tvangsmessig uttransportering av søkere med endelig avslag, er også et viktig signal overfor andre søkere uten beskyttelsesbehov som ikke vil reise frivillig. Den største gruppen med endelig, negativt vedtak som har oppholdt seg i statlige mottak, har vært personer fra Sri-Lanka. Problemet her har bl.a. vært at de har kvittet seg med sine reisedokumenter, og at de ikke har vært villige til å skaffe seg nye, gyldige reisedokumenter for retur til hjemlandet. Det er bl.a. på denne bakgrunn Regjeringen i Ot.prp. nr. 17 for 1998-99 foreslår å endre utlendingsloven, slik at personer uten reisedokumenter plikter å innhente reisedokumenter dersom dette er mulig. Etter en grundig vurdering av forholdene på Sri-Lanka begynte vi, i likhet med mange andre land, høsten 1998 å returnere personer uten reisedokumenter. Så langt er 25 personer sendt tilbake, og vi vil fortsette med dette. Vår utlendingsattaché på Sri-Lanka rapporterer, som forventet, at hjemsendelsene går uten større problemer. For andre nasjonaliteter har vi større problemer. Enkelte land nekter å ta imot egne borgere selv om deres identitet er bekreftet. I samarbeid med andre land forsøker vi å øve press overfor disse nasjoner, slik at de skal oppfylle sine internasjonale forpliktelser til å ta imot egne borgere. Enkelte vestlige land har inngått returavtaler for å få i stand retur av personer som har fått avslag. Dette kan igjen skape problemer for andre land uten tilsvarende avtaler. I tillegg ser vi det som prinsipielt uakseptabelt å inngå avtaler som innebærer at en skal betale land for å ta imot egne borgere. Slike returavtaler kan, hvis de griper om seg, føre til at flere land krever mot-ytelser for å oppfylle sine internasjonale forpliktelser. I stedet forsøker vi å finne fram til praktiske ordninger for retur der dette er mulig, og å oppmuntre søkere til å reise frivillig, bl.a. ved å bidra til å forbedre den materielle situasjonen i hjemlandet. Som eksempel kan nevnes den store innsats Norge yter for å bedre forholdene i Bosnia-Hercegovina. En annen utfordring er å få de som har gått i kirkeasyl, til å innse at dette ikke er noen løsning fordi kirkeasyl ikke er akseptert som en juridisk ordning og derfor ikke gir grunnlag for ny behandling av asylsøknaden. Det største problemet har vi i forhold til søkere uten reisedokumenter som oppgir falsk identitet og nasjonalitet. Det er særlig i forhold til søkere fra enkelte land i Afrika og Midtøsten vi står overfor slike problemer. Det å fastslå riktig identitet og nasjonalitet til søkere som nekter å samarbeide med å klargjøre egen identitet, er ofte en tidkrevende og ressurskrevende prosess. Regjeringen har derfor foreslått å endre utlendingsloven slik at det uttrykkelig slås fast at utlendinger, så lenge identiteten ikke er avklart, plikter å medvirke til å avklare egen identitet. I tillegg foreslår Regjeringen en klargjøring av bestemmelsen om adgangen til å foreta husundersøkelse og ransaking når det foreligger skjellig grunn til mistanke om at utlendinger skjuler opplysninger om sin identitet eller opplysninger om tidligere oppholdssted. Jeg håper at disse endringene vil bidra til å lette politiets og Utlendingsdirektoratets arbeid med sakene. I slike saker er en avhengig av et godt og nært samarbeid mellom politiet og Utlendingsdirektoratet. For å lette arbeidet med identifisering av søkere er Regjeringen også opptatt av å styrke det nordiske og internasjonale samarbeidet i slike saker, herunder styrke arbeidet med å avdekke organisert menneskesmugling. Det er imidlertid begrenset hva vi kan gjøre for å hindre at utlendinger uten reisedokumenter søker tilflukt i Norge. Alle som søker asyl, har krav på å få sin søknad behandlet. Selv om vi kan ha problemer med å fastslå søkernes identitet, må vi ikke glemme at mange av dem som søker asyl, oppgir riktig identitet, selv om de fleste melder seg uten reisedokumenter. Også saksbehandlingstid har betydning for oppholdstiden i Norge. Vi opplever at et stort antall søkere, også etter at ordinær klagesaksbehandling er avsluttet, fortsetter å komme med opplysninger og omgjøringsbegjæringer som ikke uten videre kan avvises. Noen går også til rettsapparatet.