Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-03-04:
Det norske samfunnet har tradisjonelt vært bygd på verdier knyttet til fellesskap, likhet og fordeling. Vi har vært stolte av et samfunn med få ulikheter og hvor avstanden mellom de fleste innbyggerne har vært liten. Utfordringer i forhold til fattig og rik har det alltid vært, men grunnholdningen har vært at fellesskapet skulle finne løsninger for å ivareta det enkelte mennesket. Vi har hatt et ansvar ikke bare for oss sjøl, men også for å ta vare på hverandre. Det ser ut til at mange er på vei bort fra denne grunnleggende tankegangen. Det framstår stadig klarere at vi har fått et nytt ideologisk skille i velferdspolitikken. Skillet går mellom dem som ønsker generelle utjevnende ordninger, og dem som i større grad mener at man skal ha målrettede, individuelle tiltak rettet mot dem som har det aller verst. Vi ser en utvikling som går fra rettferdighets- og utjevningspolitikk til en almisse- og veldedighetspolitikk. Vi lever i et samfunn som stadig er i endring, og derfor må vi lete etter nye løsninger. Spørsmålet blir hva som skal ligge til grunn for løsningene. Her står vi overfor et verdivalg. Målet om likeverdige levevilkår og en rettferdig fordeling er et verdivalg. I fordelingspolitikken vises det dypest sett hvilket menneskesyn samfunnet skal bygge på. Derfor er det som vi skal ha i dag, en dyptgripende debatt som vi bare har mulighet til å ta en liten del av. Marit Solli fra Frelsesarmeen uttalte i «Sånn er livet» 3. mars at gruppen av mennesker som er i randsonen for Regjeringas fattigdomsdefinisjon, bare øker. Dette er trygdede eller andre som lever på stønad, mennesker i sin beste alder som burde ha mulighet til å kunne klare seg sjøl. Sollis erfaring er at denne gruppen hjelptrengende øker drastisk. Rusmiddelmisbrukere er en marginal gruppe i denne sammenhengen. Kampen mot fattigdom krever solidaritet og uselviskhet, og det krever vilje til å se problematikken i et større perspektiv enn kun å si at de som har mindre enn 85 000 kr i årsinntekt, har det vanskelig. Å være fattig handler om ikke å kunne delta i det samfunnet som man er en del av. Det kan bety å ikke kunne sende barna i bursdager eller på sommerleir, at man er utelatt fra deltakelse i sosiale aktiviteter som de fleste av oss tar for gitt. Det bør være en vekker at FNs siste internasjonale velferdsrapport viser at forskjellene mellom rik og fattig i Norge øker like mye som under Margaret Thatchers tid i Storbritannia. Den samme rapporten viser også at de øvrige nordiske landene har en jevnere inntektsfordeling enn Norge. Spørsmålet er: Hva gjør dette med samfunnet vårt? Hvilke konsekvenser vil de strukturelle endringene vi nå ser, få for tida som kommer? Generalsekretær i Kirkens Bymisjon, Helen Bjørnøy, har uttalt at det ideologiske innholdet i Regjeringas tiltaksplan mot fattigdom ligger veldig nær veldedighetstankegangen, fordi alt målrettes mot individet. Det er nettopp de målrettede tiltakene i forhold til enkeltindividet som er Regjeringas løsning på fattigdomsproblemene. Senterpartiet erkjenner sjølsagt at det er viktig med spesielle tiltak mot de gruppene som faller utenfor, men dette holder ikke hvis målet er at alle skal kunne ta del i velferdsutviklingen. Hvis målet er rettferdighet og deltakelse for alle, må det til breiere strategier. At folk ikke har arbeid, er en viktig årsak til fattigdom og sosiale problemer. En jobb gir ikke bare økonomisk trygghet, men er også en bekreftelse på at man kan noe, og at samfunnet trenger de ressursene som den enkelte har. Mister man jobben, er det lett at fotfestet glipper. Derfor må vi fokusere på arbeidsmarkedspolitikken og de utfordringene som er knyttet til målsettingen om at alle skal ha en jobb. Alle synes å være enige om at arbeid er avgjørende for å bekjempe fattigdom, men hva er det som skjer? På den ene sida framholder man at arbeid er det eneste forløsende for at man skal ta del i velferdsutviklingen. Parallelt føres det en politikk som fører til at arbeidsmarkedet blir røffere og røffere, med fare for at flere faller utenfor. Det effektiviseres på alle områder. Målet er høyt tempo, raske utskiftinger og stadige omstillinger. En arbeidsplass synes ikke å ha en egen verdi lenger. Arbeidsplassene taper i kampen for høyere profitt. Det er vanskelig å forstå at dette henger sammen med fokuset på at du må ha en jobb hvis du skal klare deg i samfunnet. I St.meld. nr. 19 for 2003-2004, Et velfungerende arbeidsmarked, er det sagt at Regjeringa legger stor vekt på at arbeidslivet skal være inkluderende, slik at den enkelte kan få benyttet sine evner til beste for seg sjøl og samfunnet. Dette er bra, men hvordan blir det fulgt opp? Samme stortingsmelding sier også at en konsekvens av for sjenerøse velferdsordninger kan være at enkelte finner det lite attraktivt å jobbe. Det er vanskelig å forstå at Regjeringa legger fokuset på spørsmålet om velferdsordningene er for gode, i stedet for å se på hva man må gjøre for alle dem som faktisk ønsker å ha en jobb. Innstillingen fra Arbeidslivslovsutvalget setter fokus på dagens utfordringer knyttet til arbeidslivet. Modernisering må også innebære et lovverk som sikrer arbeidstakernes rettigheter, og som gir et arbeidsliv for alle. Senterpartiet vil ikke kunne akseptere en lovgivning som svekker rettighetene til utsatte arbeidsgrupper. LO-leder Gerd-Liv Valla har uttalt følgende i denne sammenheng: «På avgjørende områder som midlertidige ansettelser, arbeidstid og stillingsvern, er dette oppskriften på et mer brutalisert arbeidsliv. Flertallets forslag er langt unna og stikk i strid med det vi mener bør være fasiten for et tryggere og mer menneskevennlig arbeidsliv. Det stikk motsatte av hva en slik lov er til for.» Dette kan Senterpartiet slutte seg til. En lov for et mer usikkert arbeidsliv vil være et vesentlig element i utviklingen mot større klasseskiller og mindre rettferdig fordeling. I ei tid som krever omstilling og endring, burde man i stedet investere i trygge og motiverte arbeidstakere. Det er en utfordring at trygdeutgiftene øker, slik vi ser nå, og at det er en betydelig andel av befolkningen i arbeidsdyktig alder som blir uføretrygdet. På toppen av dette har det også vært en økning i sykefraværet. Dette er urovekkende. Her er det en stor gruppe mennesker som lett kan stå i fare for ikke bare å miste jobben, men også å miste fotfestet i samfunnet. Det må til et sikkerhetsnett som er finmasket nok til å fange opp disse. Det betyr at vi må holde på gode og allmenne velferdsordninger som dagpenger og sykeordninger. Regjeringas uro over at enkelte vil utnytte mulighetene til ikke å jobbe dersom velferdsordningene er for gode, blir tilbakevist fra flere hold. Fafo-forsker Tone Fløtten uttaler at det er ytterst få som ønsker å gå på sosialhjelp. Til det oppleves det fortsatt som for uverdig å oppsøke sosialkontoret. De aller fleste vil gjøre alt de kan for å slippe nettopp dette. Vi må våge å tenke nytt i forhold til kombinasjon av trygd og arbeid. I dag er systemet lagt opp slik at muligheten til fleksibilitet mellom arbeid og trygd er svært liten. Slik mister samfunnet mye god arbeidskraft som kunne vært utnyttet til beste for fellesskapet. Det er utallige oppgaver som kunne vært løst ved noen få prosents arbeid, og som ville gitt en god effekt for hver enkelt arbeidstaker. Sjansen for å glippe ut av systemet er mye mindre når man opplever at man betyr noe, og at man kan utføre en jobb til fellesskapets beste. I kampen mot fattigdommen er retten til bolig meget viktig. I dag er det ingen selvfølge for alle at man har et sted å bo. Det må tas et bedre grep om boligpolitikken. Regjeringas svar på boligproblemet er i all hovedsak rettet mot de bostedsløse. Dette er viktig, men Senterpartiet mener boligpolitikken må ha en breiere innfallsvinkel. I disse dager er avisene fulle av overskrifter om boligpriser som fyker til værs på grunn av den lave renten. Men det er ikke sånn at man bare kan låne hva som helst til en bolig hvis man faktisk ikke har en inntekt som kan betjene renter og avdrag. Derfor mener vi at den sosiale boligbyggingen må gjenreises, og at Husbankens rammer må styrkes. Det må legges opp til økt satsing på lavinnskuddsboliger for førstegangsetablerere og en bedring i bostøtten, slik at enpersonshusholdninger med lav inntekt kan komme inn under bostøtteordninger. Det er vanskelig ikke å komme inn på nedskjæringer av offentlige tjenester i denne debatten. Når kommunene gis så knappe rammer at det må reduseres i stillinger, eksempelvis til personlige assistenter eller tilrettelagt undervisning, vil dette gå ut over dem som er svakest, og som lettest kan miste fotfestet. Vi må ikke gi tapt og tape av syne debatten knyttet til kommunenes ressurser og muligheter. Skattesystemet må også drøftes med utgangspunkt i målsettingen om fattigdomsbekjempelse, utjevning og fordeling. Det er etter hvert mange i vårt rike land som kan bidra mer til fellesskapet enn de gjør i dag, noe som vil være en forutsetning for å løfte dem som har det vanskeligst. Det er ingen enkel løsning på de fattigdomsutfordringene vi står overfor. Det må derfor tas en helhetlig tilnærming. Pr. i dag gjøres det endringer innen ulike sektorer som arbeidsmarkedet, offentlig sektor – nedskjæringer i offentlig sektor – og på boligmarkedet, som til sammen slår galt ut for dem som av ulike grunner er vanskeligstilt. Senterpartiet tror ikke løsningen på kampen mot fattigdommen er en individorientert veldedighetstanke, men tror på en opprustning av verdier om fordeling og utjevning som Norge har vært tuftet på opp gjennom tiår. Virkemidlene må justeres. Verdiene må ligge fast.