Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Norske barn får i all hovedsak dekket grunnleggende materielle behov. Men å vokse opp i en familie med svært trang økonomi over lang tid kan ha negativ effekt for barns levekår og utvikling på flere områder. Det innebærer at det er vanskelig å delta i vanlige fritidsaktiviteter og for noen også skoleaktiviteter. Det innebærer en økt risiko for dårlige boforhold og dårlig fysisk og mental helse. Det innebærer økt risiko for å falle utenfor sosiale nettverk og utdanningssystemet. Denne typen fattigdom rammer ekstra hardt i et samfunn med generelt høy levestandard og høye krav til materiell og sosial vellykkethet. Mange av disse barna beskriver skammen over å være fattig som noe av det vanskeligste. Selv om utjamningsmeldingen dokumenterte positiv inntektsutvikling for barnefamilier i tiårsperioden 1986-96, er imidlertid de barna som ikke har fått ta del i den generelle velferdsutviklingen, vår bekymring. Antall fattige barn avhenger av om man tar utgangspunkt i den årlige inntektsfordelingen, eller om man ser på hvem som har lav inntekt over tid – uansett hvilken beregningsmåte vi bruker, er tallet for høyt. Det er Regjeringens mål å sikre alle barn en trygg og god barndom, herunder også tilfredsstillende materielle og økonomiske oppvekstvilkår. Disse forholdene ble grundig drøftet under Stortingets behandling av utjamningmeldingen. Og som en oppfølging vil Regjeringen legge fram en handlingsplan for sosial og økonomisk trygghet i vår. Planen vil danne grunnlaget for Regjeringens mål og strategier i fordelingspolitikken og konkretisere målrettede enkelttiltak for å løfte utsatte grupper. Vanskeligstilte barnefamilier vil være en prioritert målgruppe for tiltakene. Planen vil i sin helhet bli presentert i Regjeringens langtidsprogram for 2002-2005, og gjennomføringen av planen vil bli fulgt opp i de årlige budsjettframlegg. Regjeringen skal også legge fram en egen stortingsmelding om barn og unges levekår i løpet av våren. Vi vil her være særlig opptatt av hvordan vi kan motvirke at noen faller utenfor av økonomiske årsaker, og hvordan vi kan fremme utjamning av levekårsforskjeller blant barn og unge. Regjeringens strategier og tiltak for å hindre fattigdom blant barn og barnefamilier vil altså bli formidlet i en helhetlig sammenheng til Stortinget senere i vår. Jeg ønsker derfor ikke å gå for langt inn i konkrete enkelttiltak på det nåværende tidspunkt. La meg likevel her si noe om hvordan vi tilnærmer oss fattigdomsproblemet blant barn. Det er særlig tre forhold som preger mennesker som har dårlig råd i Norge: De har lav utdanning, de har dårlig tilknytning til arbeidslivet, og de rammes av høye boligpriser. Regjeringens strategi vil særlig rette seg mot disse forholdene. I tillegg er det viktig å se at vi ikke snakker om noen ensartet gruppe, her må mange ulike tiltak settes i verk samtidig om den enkelte skal klare å skape seg en ny, selvstendig økonomisk plattform. Vi må samtidig erkjenne at for enkelte personer er ikke selvforsørgelse gjennom arbeid realistisk. Disse menneskene, og barna de har forsørgeransvar for, skal sikres økonomisk gjennom våre offentlige velferdsordninger. Regjeringen ønsker å gjøre stønads- og overføringsordningene til barnefamilier mer målrettede, og noen av disse tiltakene er allerede i gang. Flere barnefamilier får bostøtte, vi er i gang med boligprogrammer for vanskeligstilte, og vi arbeider med en rekke tiltak som skal bidra til et mer menneskelig arbeidsliv. Særlig viktig er det å legge til rette for fleksible ordninger mellom arbeid og trygd. Vi vurderer også å øke barnetillegget for uføretrygdede. Sosial- og helsedepartementet gir denne uken veiledende retningslinjer for utmåling av stønad til livsopphold etter sosialtjenesteloven. Det er min intensjon at retningslinjene skal bidra til en mer ensartet praksis ved utmåling av saker om økonomisk stønad i kommunene og større likhet i utmålt stønad der hjelpebehovene er like. Retningslinjene vil også på sikt kunne bidra til å løfte stønadsnivået i kommuner som i dag ligger lavt. Det er tatt spesielle hensyn til barn ved utformingen av de veiledende satsene. I rundskriv til kommunene med de nye retningslinjene legger jeg vekt på at det skal tas hensyn til at barn skal ha en så normal oppvekst som mulig ved utmåling av stønad til barnefamilier. Departementet har dessuten gjennom et rundskriv til kommunene i 1998 gitt klare signaler om at utgifter til barn utover det helt grunnleggende basisbehovet, f.eks. utgifter til fritidsaktiviteter, fritidsutstyr, utgifter knyttet til høytids- og merkedager og samvær med barn, skal kunne vurderes som nødvendig for livsoppholdet i det enkelte tilfellet. Foreldre som ikke har råd til å la barna ta del i et vanlig sosialt liv på fritiden, kan også i en del tilfeller få hjelp fra barnevernstjenesten. Det kan etter barnevernloven, som et ledd i forebyggende barnevernsarbeid, ytes hjelp til barn i form av økonomisk støtte til f.eks. ferie- og fritidsaktiviteter. Det er også viktig å sikre at barns skolegang er gratis. Trond Giske har redegjort for Stortinget i spontanspørretimen for hvordan han vil nærme seg akkurat dette. Representanten Andersen tar opp forholdet mellom sosialhjelp og barnetrygd spesielt. Barnetrygden er en generell ordning som går uavkortet til alle barnefamilier. Den økonomiske sosialhjelpen er behovsprøvd. Det innebærer at det skal foretas en konkret vurdering av husholdningens økonomiske situasjon, både inntekter og utgifter, i forbindelse med utmåling av stønad. Barnetrygden skal således regnes med ved vurdering av hjelpebehovet, samtidig som utgifter til barn skal gjøres til gjenstand for en konkret vurdering. Forholdet mellom sosialhjelp og kontantstøtte ble også omtalt i utjamningsmeldingen. Et flertall i Stortingets sosialkomite sluttet seg til forslaget om å gi kommunene råd om å holde kontantstøtten utenfor ved utmåling av sosialhjelp. En praksis med å holde kontantstøtten utenfor bryter med de grunnleggende prinsippene om sosialhjelpen som en subsidiær og behovsprøvd ytelse. Etter min vurdering bør en ikke rokke ved disse prinsippene, men beholde sosialhjelpen som et nedre økonomisk sikkerhetsnett. Å holde kontantstøtten utenfor kan også medføre urimelige forskjeller mellom ellers like grupper. Jeg vil heller ikke unnlate å peke på at en slik praksis kan få uheldige incentivvirkninger ved at noen familier vil kunne få en vesentlig bedre økonomi enn det de kan få gjennom inntektsbringende arbeid. Etter min vurdering bør den enkelte families totale økonomiske situasjon legges til grunn ved vurdering av hjelpebehovet. Jeg vil derfor råde kommunene til å betrakte kontantstøtten som inntekt ved utmåling av økonomisk stønad etter sosialtjenesteloven. Samtidig anbefaler jeg kommunene å bruke egne, aldersbestemte retningslinjer for økonomisk støtte til barn. Jeg vil avslutningsvis peke på at den kanskje viktigste og mest effektive tilnærmingen til fattigdomsproblemet er å forebygge at det oppstår. Regjeringens politikk for en trygg samfunnsøkonomi, for økt verdiskaping og for å opprettholde og forbedre våre generelle velferdsordninger er den viktigste politikken for å hindre at verken barn eller voksne faller utenfor.