Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2013-06-10:
Innstillingen til forskningsmeldingen har denne gang en stor grad av enighet. Det er gode nyheter for forskningen, fordi denne sektoren, kanskje mer enn mange andre, er helt avhengig av forutsigbarhet. Jeg merker meg med glede også at regjeringspartiene i mye større grad enn tidligere går inn på forslag fremmet fra opposisjonen i forbindelse med meldingen. Hele åtte forslag som er utarbeidet under komitéarbeidet, er man denne gang blitt enige om, noe som jeg tror må være rekord under den rød-grønne regjeringen. Jeg har lyst til å si at endelig har vi nå klart å få til det samspillet som mange av oss har ønsket, og det er ikke dumt at det er på en sektor som dette. Denne evnen til å lytte til gode forslag fra opposisjonen tror jeg ikke man har sett siden de glade mindretallsdagene under Bondevik II – la meg få begynne med det. Viktige uenighetspunkter er nok likevel finansieringen og forpliktelsen. Det er også her forskermiljøene vil merke størst forskjell med en eventuell ny regjering. Opposisjonen har tydeligere og langt mer ambisiøse mål enn regjeringen. Det er mål som forplikter i årene som kommer. Det håper jeg at sektoren merker seg. Det å forene familieliv og en forskerkarriere er krevende. Dette mener jeg kan ha negativ innvirkning både på rekruttering av yngre forskere generelt og på rekruttering av kvinner spesielt. Postdoktor Helene Aarseth ved Universitetet i Oslo sier det slik: «Jeg kan merke et ganske sterkt trykk mot en normalisering av den «frie» forsker. Det vil si en forsker som er fri fra omsorgs- og familieansvar.» Filosofiprofessor Christel Fricke ved samme universitet sier: «Europeiske universiteter gjennomgår en forvandling. UiO er intet unntak. En akademisk karriere er ikke familievennlig.» Stipendiat May-Linda Magnussen ved Agderforskning sier det sånn: «Kravet er at man skal jobbe døgnet rundt og vie livet sitt til forskning.» I Sverige er det også bred enighet blant forskere om at det forventes at man prioriterer jobben foran alle andre forpliktelser i livet. Göteborgs universitet gjennomførte i 2012 en rapport kalt «Jamställda fakulteter?» Her ble kvinners og menns forutsetninger i akademia kartlagt. Rapportens intervjustudie avdekket at det er medarbeidernes liv som må tilpasse seg yrkeslivet – ikke omvendt. Den ansattes villighet til å omfavne denne tilpasningen er bestemmende for om han eller hun vil og kan fortsette å forske, het det. Det vil overraske meg om situasjonen er særlig annerledes i Norge enn i Sverige. Unge forskere er en gruppe som ofte er midt i etableringsfasen. Derfor vil det være veldig viktig å innføre ordninger som gjør det enklere å kombinere en forskerkarriere med et familieliv. I dagens innstilling fremmer Kristelig Folkeparti derfor et forslag om å vurdere en modell som tar tak i denne utfordringen. I handlingsplanen for The Swiss National Science Foundation 2013–2016 er det utformet en modell kalt «120 %-modellen» for å møte denne utfordringen. Intensjonen med denne modellen er at den skal bidra til mer fleksibel karriereplanlegging for målgruppen og forhindre at forskningsaktiviteter blir forsinket eller ikke avsluttet. Denne modellen innebærer at postdoktoren kan redusere arbeidstiden, der en 60 pst.-stilling er laveste grense. Stillinger med redusert arbeidstid kan få inntil 20 pst. økonomisk støtte utover den opprinnelige stillingsprosenten, og dette skal brukes til å ansette såkalt støttende personer – teknikere, laboratorieassistenter, vitenskapelige assistenter e.l. – for å gjennomføre undersøkelser og avlastningsoppgaver. De ekstra kostnadene vil da normalt bli på maksimalt 20 pst. Jeg tror at et lignende tiltak i Norge vil kunne gjøre det lettere å beholde forskere i småbarnsfasen, og ikke minst tror jeg det vil kunne ha en god effekt på kvinneprofilen. I morgen er det Stemmerettsjubileet her i landet vårt, og kvinner og kvinners inntog har vært viktig alle steder. Derfor har også Kristelig Folkeparti valgt å bruke tid i denne debatten på å løfte denne problemstillingen. For vi har et overordnet problem i akademia. Akademia er i altfor stor grad mannsfavoriserende. Kravene som stilles for å lykkes med en akademisk karriere, går dårlig overens med det å skulle kombinere omsorg og karriere. Derfor er jeg nok skuffet over at regjeringspartiene ikke har en mer offensiv holdning til dette i innstillingen. I forskningsmeldingen beskriver regjeringen at de vil gå i dialog med Kif – Komité for kjønnsbalanse i forskning – for å finne tiltak. Kif har kommet med mange forslag til tiltak, og regjeringen hadde nå mulighet til å komme med konkrete forslag. Denne sjansen benyttet den ikke. Kristelig Folkeparti har fått meldinger fra unge kvinner i akademia som forteller om manglende tilrettelegging på institusjonene, og som etterlyser klarere strategi og vilje til handling. Det er viktig å ha gode og klare planer for likestillingsarbeidet, hvor man setter opp måltall og innrapporterer resultater. Det er samtidig en utfordring at institusjonene ofte har slike gode likestillingsstrategier, men svikter i gjennomføringen og oppfølgingen av disse. Mangfold blant vitenskapelige ansatte er viktig fordi det har en påvirkning både på hvilke rollemodeller studentene har, og på hvem som styrer kunnskapsutviklingen. I rekruttering og ansettelse av vitenskapelige ansatte må det være en bevissthet omkring kjønnsubalanse, og det må kunne brukes tiltak som motarbeider de eksisterende strukturelle ulikhetene. En forutsetning for å få nok kvinner inn i vitenskapelige stillinger er både at det finnes kvinnelige studenter på alle fagområder, og at studenter oppfordres til å velge en videre akademisk karriere. Tiltak som kjønnspoeng kan vurderes der det over lengre tid er problemer med å rekruttere et underrepresentert kjønn. Vi ser at kvinner tradisjonelt velger trygge karrierer, og en redusering av antall midlertidige stillinger vil kunne gjøre akademia til et mer reelt alternativ for flere kvinner. Flere har påpekt at kvinner tar større ansvar for undervisningsaktiviteten ved institusjonene. Dette har den konsekvens at de ikke får brukt like mye tid som menn på forskningsaktiviteter. Og når vi vet at det er forskningsaktivitet, og ikke undervisning, som formelt ligger til grunn for vurderingen av hvor faglig kompetent en person er, vil det bidra til at kjønnsubalansen forsterkes. Jeg har brukt mye av mitt innlegg nettopp på dette punktet, fordi det er der jeg kanskje synes meldingen er svakest. Men la meg også ta opp noe som jeg utfordret på i replikkene: Den helhetlige gjennomgangen av finansieringen av høyere utdanning og forskning som regjeringen har varslet i meldingen. Det er ikke tvil om at den forrige gjennomgangen av finansieringen skapte store forventninger til at man nå skulle få se en jevnere fordeling spesielt på forskningsfinansiering mellom de nye universitetene, universitetet i Agder, i Stavanger og i Nordland, som hadde endret status fra regionale høyskoler til universitet. Som statlige høyskoler hadde de andre rammevilkår enn de etablerte universitetene og vitenskapelige høyskolene, spesielt når det gjelder forskningsfinansiering. Jeg mener at de nye universitetene med sine særpreg har en mulighet til å styrke forskningen i profesjonsfagene, men dagens finansiering gir en uønsket forskjellsbehandling av deres forskningsinnsats. Dette må med som et viktig element i gjennomgangen. Videre forutsetter jeg at en sånn «helhetlig gjennomgang» også inkluderer en gjennomgang av finansieringen av private høyskoler. Det er i dag større grad av likeverdighet mellom offentlige og private universiteter og høyskoler i lovverket, men på enkelte områder er det fortsatt et stykke igjen, særlig med henblikk på finansiering. Derfor vil jeg presisere målet om full likebehandling av private og offentlige høyskoler også når det gjelder finansieringsordninger. Vi har mange forslag til diskusjon i dag. I likhet med saksordfører Tord Lien, som for øvrig har gjort en god jobb, har jeg lyst til å etterlyse næringsministerens tilstedeværelse i salen i dag. Det er ikke tvil om at kombinasjonen av næring og akademia er utrolig viktig for framtidens løsninger og for å beholde et høyt aktivitetsnivå i Norge. Vi har levert noen Dokument 8-forslag, som vi kommer til å diskutere videre i debatten. Kristelig Folkeparti har hentet inn sin næringspolitiske talsmann, som kommer til å framheve noen av de forslagene som ligger der. I mangel av næringsministeren har vi nå i hvert fall næringslivets interessenter i salen, også fra Kristelig Folkeparti. Jeg tar opp forslagene fra Kristelig Folkeparti og Venstre i Innst. 372 S, med de tilhørende innstillingene som vi nå diskuterer samtidig.