Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-06-16:
Saken vi har til drøfting i dag, dreier seg først og fremst om hvilken eierstyring det har vært fra statsrådens side i Telenors håndtering av VimpelCom-saken med tanke på eierskapsmeldingens prinsipper. Som minoritetsaksjonær i VimpelCom, selskapet som har akseptert en bot for korrupsjon på 795 mill. US-dollar, er det viktig å klarlegge hvordan statsråden har fulgt opp kravet til nulltoleranse for korrupsjon overfor Telenor. Med bakgrunn i debatten som har vært ført rundt denne saken, både i og utenfor Stortinget, er det grunn til å gå nærmere inn på Kristelig Folkepartis syn om hvorfor vi mener dette er en sak som hører hjemme i kontroll- og konstitusjonskomiteen og i Stortinget. Komiteen har ved to anledninger enstemmig besluttet å åpne sak og gjennomføre kontrollhøring. Begge ganger har formålet vært å undersøke hvordan statsråden har fulgt opp Stortingets vedtatte eierskapspolitikk i praksis. Komiteen har vært bevisst på at rollen som etterforskningsorgan er overlatt politi og påtalemyndigheter. Vår oppgave har vært å vurdere eierstyringen statsråden har utført med bakgrunn i den til enhver tid tilgjengelige informasjon. Komiteens mindretall, Høyres medlemmer, har i siste runde, etter at saken var besluttet tatt opp i komiteen og høring bestemt, endret syn og isteden hevdet at denne saken er en ikke-sak for kontroll- og konstitusjonskomiteen. Begrunnelsen synes å være at fordi politi og etterforskningsmyndighetene ikke har funnet noe Telenor kan lastes for, har saken ikke noe å gjøre her i Stortinget. Den kritikk Høyre har framført både i merknader og utenfor Stortinget mot komiteens håndtering av denne saken, synes først og fremst å bygge på resultatene av en politietterforskning. Jeg har lyst til å understreke at kontroll- og konstitusjonskomiteen aldri på noe tidspunkt har tatt opp saken for å finne ut av om Telenor har gjort noe straffbart. Vår oppgave har derimot hele tiden vært å konsentrere oss om Stortingets vedtak om definisjon av god eierstyring og hvordan dette er blitt fulgt opp av statsråden overfor Telenor. Ja, så langt går Høyre, og her får de også overraskende følge av Fremskrittspartiet, at de slår fast at, jeg siterer fra merknaden, «ettersom den internasjonale etterforskningen ikke har gitt grunnlag for kritikk av Telenor, kan heller ikke eierne av selskapet, hverken staten eller de private, lastes». Men når flertallet i komiteen, inkludert Kristelig Folkeparti, likevel mener at dette er en sak, til og med en viktig sak, for komiteen og for Stortinget, handler det selvfølgelig ikke om at vi ikke har lest hva politietterforskningen har konkludert med overfor Telenor. Det handler om hva Deloitte-rapporten slår fast, det handler om hva styreleder Wærsted og konsernsjef Brekke har uttalt, nemlig at saken kunne vært håndtert på en bedre måte, og som konsernsjef Brekke uttalte, at saken ikke ble håndtert i henhold til Telenors etiske standarder. Det handler om hvordan korrupsjonsmistanker blir videreformidlet i dialog med eier, om hvordan statsråden ble informert, og hvordan hun har fulgt opp overfor selskapet. Da må jeg si at jeg er svært forundret over at et parti som Høyre velger å stemple saken som vi har til behandling i dag, som en ikke-sak, all den tid alle som har jobbet med denne saken, inkludert styreleder og konsernsjef, har konkludert med at saken har vært håndtert på en kritikkverdig måte. Også statsråden har karakterisert saken som alvorlig og hadde ikke lenger tillit til tidligere styreleder. Så kan det hevdes, og jeg hører enkelte sier, at når ledelsen i Telenor erkjenner kritikkverdige forhold, er det et internt forhold i Telenor og mellom Telenor og selskapets eiere, og at statens rolle først og fremst handler om eierskapet som forvaltes av departementet ved statsråden og gjennom de etablerte systemene for eierskapsutøvelse. Det skal derfor være komiteen uvedkommende. Det er riktig at eierskapet skal forvaltes gjennom departementet og de strukturene som er etablert, og som Stortinget har bestemt skal gjelde for den statlige eierskapsutøvelsen. Det er riktig at det er dette som er essensen, men da kommer også den parlamentariske kontrollen inn i bildet. Vi kan ikke se bort fra det i denne saken, etter vår oppfatning. Som det folkevalgte organet enhver regjering springer ut av, er det nettopp Stortingets oppgave å føre kontroll med den eierskapsutøvelsen som finner sted, og som er besluttet av Stortinget. Vi skal føre kontroll med på hvilken måte Stortingets vedtak om nulltoleranse for korrupsjon blir fulgt opp. Så har jeg sagt tidligere og sier det igjen: Stortinget kontrollerer regjeringen og i dette tilfellet ansvarlig fagstatsråd. Når vi skal forberede en sak for Stortinget knyttet til dette, må vi etter vår oppfatning gå under overflaten. Da er informasjonen fra Telenor relevant for å opplyse saken. Vi er nødt til å forholde oss til den informasjonen som framkommer, og som danner grunnlag for komiteens vurdering om hvorvidt regjeringen og statsråden har fulgt opp Stortingets vedtak. Da er ikke Telenor-ledelsens erkjennelse kun en sak for Telenor og eierne. Da er erkjennelsen og den informasjonen som leder fram til erkjennelsen, også relevant og viktig for komiteen og for Stortinget. Nei, verken komiteen eller Stortinget skal bedrive operativ eierskapsutøvelse. Det mener vi at vi heller ikke gjør. Derimot skal komiteen gjøre jobben sin, nemlig finne ut av om statsråden har gjort det hun kan for å sikre at Stortingets vedtak om nulltoleranse for korrupsjon har blitt fulgt opp. Det er komiteens oppgave, og det er det vi har gjort i denne saken. Etter Kristelig Folkepartis syn var derfor høring nummer to viktig med tanke på å få inn relevante synspunkter med utgangspunkt i den kritikk Deloitte-rapporten presenterte. Det var også viktig for å klarlegge bakgrunnen for statsrådens oppfatning av saken og forståelsen av hennes håndtering. Deloitte-rapporten legger til grunn en saksframstilling som alle stort sett har gitt sin tilslutning til. Selv om relevante sider ved saken, som f.eks. hvordan de Telenor-nominerte styremedlemmene i VimpelCom håndterte korrupsjonsmistankene, ikke er belyst, er det likevel, ut fra den kjennskap komiteen har fått til saken, all grunn til å tro at rapporten peker på helt sentrale sider, ved hva som har foregått, og hvorfor ting har skjedd slik de har gjort. En av de viktigste sidene ved kritikken som ble reist i Deloitte-rapporten, var at det ikke ble lagt opp til en konstruksjon internt i Telenor-konsernet som kunne ivareta varslingene om korrupsjonsmistanke på en mer helhetlig måte, og som samtidig ivaretok kravet om konfidensialitet. Svarene som ble gitt i høringen av både inviterte eksperter på selskapsjuss og nåværende styreleder og konsernsjef, var at en slik etterlyst konstruksjon som Deloitte-rapporten etterspør, hadde vært fullt mulig å etablere. Som styreleder Værsted slo fast under høringen: «Og det er klart at med det fokus som det nå har vært på denne saken, så tror jeg ikke det er noen i Telenor som er i tvil om at har man tvil og bekymring som er rettet mot kriminelle handlinger som korrupsjon, så skal det løftes oppover i systemet.» Det var betryggende å høre. Sammen med Deloitte-rapporten var det de ulike beskrivelsene av hva man visste med tanke på korrupsjon, som var en av hovedårsakene til at komiteen fant det på sin plass å gjenåpne saken igjen høsten 2015. Det kan ikke herske noen tvil om at tidligere konsernsjef og tidligere styreleder ikke formidlet hva de visste på det tidspunktet da første høring ble gjennomført i januar 2015. Begge har i ettertid hevdet at opplysningene om mistanke om korrupsjon ikke var viktige opplysninger fordi de ifølge advokatfirmaet Hjort ikke ble håndtert på en måte som var i strid med norsk lov. Når disse opplysningene heller ikke ble formidlet til statsråden av samme grunn, er det grunn til å slå fast at både statsråden og Stortinget ble ført bak lyset. Det er derfor viktig å understreke fra Kristelig Folkepartis side at vi stiller oss fullt og helt bak statsrådens reaksjon overfor daværende styreleder da hun fikk kjennskap til denne informasjonen. Vi opplever at hun har handlet på en eksemplarisk måte og tatt Stortingets krav til nulltoleranse for korrupsjon på det dypeste alvor. Det merker vi oss, og det setter vi pris på. Så er ikke dette den eneste saken hvor norske statlig eide selskaper enten har vært involvert i mistanke om korrupsjon eller blitt dømt for korrupsjon. I lys av de senere års saker av denne karakter gir det grunn til å reise problemstillingen om i hvilken grad det norske styringssystemet fungerer godt nok. Er eierdialogen tett nok mellom staten som eier og styret som har ansvaret for selskapets virksomhet, og spesielt når man som selskap velger å starte opp virksomhet i land hvor korrupsjonsfaktoren er spesielt høy? Og er det sånn at jakten på overskudd og fortjeneste lett står i veien for den aktsomhet en må ha i all forretningsvirksomhet når en operer i land hvor korrupsjon er alminnelig? For de norske selskapenes del, som har vært innblandet i korrupsjon, synes det ikke som om problemet handler om mangel på anti-korrupsjonsprogrammer. Det det har skortet på, er manglende etterlevelse. I noen av disse tilfellene kan det synes som om man rett og slett ikke har vært godt nok forberedt på å etablere virksomhet i land preget av stor grad av korrupsjonskultur. Manglende kjennskap til markedet, for dårlig kjennskap til landet man skal etablere seg i og forretningspartnerne man skal forholde seg til, synes ifølge Transparency International å være noen av de viktigste forholdene som skaper grunnlaget for å bli dratt inn i en korrupsjonskultur. Det er grunn til å etterspørre i hvilken grad de statlige selskapene har vært godt nok forberedt på disse utfordringene, og i hvilken grad man har strategier som kan komme disse utfordringene i møte. I neste omgang er det grunn til å stille spørsmål til statens rolle som eier. På hvilken måte skapes det bevissthet i selskapenes styrer om at det på disse områdene ikke bare er korrupsjonsprogrammer som det er nødvendig å etablere, men strategier for hvordan slike situasjoner skal takles. Et viktig spørsmål å stille til statsråden i dag er om hun føler seg trygg på at hun har tilstrekkelige og riktige verktøy for å sikre seg at selskapenes styrer tar ansvaret for utvikling av denne typen strategier på dypeste alvor. Fra Kristelig Folkepartis side ønsker også vi en tydelig statlig eier med en klar, framoverlent holdning overfor selskapenes styrer med hensyn til krav om null korrupsjon. Vi ønsker at staten som eier er klar på hvilke forventninger man har til selskapene på dette feltet. Det betyr ikke at man fra statens side skal drive etterretningsvirksomhet, men at en stiller tydelige krav og ikke minst har verktøy som gjør at man kan følge opp forventningene i praksis. For Kristelig Folkeparti, som for flertallet i komiteen, var det viktig å gjennomføre disse kontrollhøringene som kunne fortelle oss noe om statsrådens eierstyring på bakgrunn av Stortingets krav til nulltoleranse for korrupsjon. Disse har gitt oss svar som gjør oss tryggere på at Telenor som selskap har lært noe av den kritikken det har fått. Ikke minst stiller vi oss bak en statsråd som med all tydelighet har vist at hun tar Stortingets vilje på dette området på dypeste alvor, og har vist handlekraft i en situasjon som krevde reaksjon. Jeg vil ellers gi min tilslutning til saksordførers grundige og gode gjennomgang. Jeg har også lyst til å gi honnør til saksordfører og komiteens leder for den måten han har vært tydelig og stått oppreist på i debatten både innenfor og utenfor dette husets vegger.