trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-25:
Jeg forstår på mange måter at lederen for Arbeiderpartiets kvinnebevegelse ikke kan fremstå med samme jubel over det budsjettopplegget som Arbeiderpartiet har gått inn på, som mange andre representanter fra Arbeiderpartiet har gjort. Det blir noe mer smålåtent over «Ett skritt fram er bedre enn to tilbake» som begrunnelse for det opplegget som ligger her, som jo er Arbeiderpartiets budsjettopplegg; de har ikke noe annet til behandling. Det blir litt mer smålåtent enn når man hører jubelen fra Berit Brørby: Vi har fått gjennom så å si hele Arbeiderpartiets program fra forrige landsmøte, hva skal vi finne på nå? Vi får kalle inn til ekstraordinært landsmøte og lage et nytt et, ifølge Ranveig Frøiland. Det var stemningen da man hadde fått til 100 mill. kr i økte subsidier for å få ned barnehageprisen, etter at det var et av de viktige temaene i valgkampen fra Arbeiderpartiets side. 100 mill. kr – 50 kr hver måned. Det var det viktige punktet som alle barnefamilier med barn i barnehage hadde trodd at Arbeiderpartiet virkelig prioriterte. I fjor var det 0 kr i det alternative budsjettopplegget deres, ei heller året før var det noe mer for å få prisene ned. Faktum er at vi har 2 ½ gang så mye i Høyres alternative budsjett når det gjelder å subsidiere de barnefamiliene som betaler mest, nemlig de som er i de private barnehagene – 2 ½ gang mer enn Arbeiderpartiet. Vi løp aldri rundt og skrøt så forferdelig mye av det. Men står ikke dette litt i stil med at Arbeiderpartiet selv har en helt annen politikk enn den de leverer? Når det gjelder hele opplegget på kontantstøtte, har Arbeiderpartiets alternativ vært et år ekstra svangerskapspermisjon. Foreløpig har vi ikke sett et forslag her i Stortinget på en eneste time, en dag eller en måned, men i hver eneste debatt i to år før forrige stortingsvalg som jeg møtte representanter for Arbeiderpartiets kvinnebevegelse, hadde de et helt år som sitt alternativ. De leverer ikke noen av løftene overfor barnefamiliene.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
I løpet av den siste tida har det vel kanskje mer sett ut som det er Fremskrittspartiet mot Fremskrittspartiet. Det syns jeg også det gjør når det gjelder en sak som er viktig for SV, og som Fremskrittspartiet også har hatt ganske høy flaggføring på. SV mener at å pålegge syke folk ekstraskatt er en uting. Skatt skal en bli pålagt ut fra rikdom. I budsjettinnstillingen, som jeg også har lest, skriver Fremskrittspartiet at «egenbetalingen de 3 foregående årene ble økt med hele 33 pst.». Og nå syns Fremskrittspartiet det er nok. Det er SV enig i, det er mer enn nok. Men de to siste åra har Fremskrittspartiet sittet ved forhandlingsbordet og valgt ikke å legge vekt på at sykdomsskatten, egenandelene, ikke skulle øke. Derimot har de vært svært opptatt av at de som har store rikdommer og ikke minst store formuer, skulle slippe unna med mindre skatt. Så det er altså et direkte resultat av Fremskrittspartiets egne prioriteringer som de nå går ut og kritiserer sterkt. De sier nemlig at nå har syke folk «problemer med å kjøpe sine foreskrevne medisiner og søke legehjelp ved behov». Hva er da grunnen til at Fremskrittspartiet tydeligvis fremdeles mener at det er viktigere med skattelette på store formuer og på store inntekter enn å gjøre et vesentlig grep for å få skatten på sykdom ned?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Representanten Andersen sa at Arbeiderpartiet og SV har ambisjoner om å vri politikken til venstre, og det er riktig. Det betyr at vi ønsker bl.a. å styrke fellesskapet og fellesskapstjenestene – altså skole, sjuke- og eldreomsorg osv., og at de tjenestene skal være gode og ha en kvalitet som gjør at folk får det de etterspør, og at de er fornøyd med den måten å organisere slike behov på. Jeg ser for meg noen problemer med det. Det ene er at hvis vi skal klare å rekruttere og beholde nok fagfolk til disse viktige områdene i framtiden – det er 85 000, etter det som er skissert i kommuneøkonomiproposisjonen, og det er altså dobbelt så mange som det er rom for i makroøkonomien – må det skje noe vesentlig annerledes med lønns- og arbeidsforhold i offentlig sektor enn de vi har i dag, hvis vi skal ha noen sjanse til å kunne konkurrere om denne arbeidskraften. Da er det altså behov for et helt annet løft i kommuneøkonomien enn det Arbeiderpartiet så langt har vært villig til å ta. Det er faktisk slik at hvis KS, som nå sitter og lønnsforhandler i hvert fall med helsegruppene her, skal kunne manne seg opp til å komme med noe annet enn det pusleriet de har kommet med de siste årene – altså komme med en offensiv lønns- og arbeidsgiverpolitikk som på noen måte skal kunne få oss til å tro at vi skal kunne rekruttere og beholde de folkene vi trenger – må de få et klart signal fra et flertall på Stortinget om at de kan forvente at disse pengene kommer, og at de vil komme over tid, slik at disse målene kan nås. Jeg kunne tenke meg å spørre representanten Andersen om han er villig til å gi slike signaler. Jeg hørte en radiodebatt forrige kvelden mellom en representant fra Arbeiderpartiet og en fra Høyre som snakket om det samme når det gjaldt skoleoppgjøret. Begge gav der signaler om at de var villig til å komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett for å kompensere et lønnsoppgjør. Det spørsmålet synes jeg også Arbeiderpartiet bør svare på i finansdebatten.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Høyre og SV er enige om at hvis vi skal få ungdom i dag til å ønske å bli lærere, og hvis vi skal klare å beholde de gode lærerne, er vi nødt til å gjøre noe med lærerlønningene. Jeg hørte Dagsnytt Atten for noen kvelder siden, der lederen i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, Grete Knudsen, og Høyres leder, Jan Petersen, diskuterte dette. Begge var svært mye klarere enn det både Høyre og Arbeiderpartiet er i dag, på at hvis det var slik at læreroppgjøret til våren ble godt, skulle det kompenseres i revidert. I dag har vi fått mange rare, forskjellige bortforklaringer fra Arbeiderpartiet. Blant annet var Rune Kristiansen her oppe i stad og sa at hvem ellers enn bevilgende myndighet og politikerne skal gjøre noe, hvis det skal gjøres noe med lærerlønningene. Det er jeg helt enig i. Men samtidig har andre fra Arbeiderpartiet i dag vært oppe og sagt at lønninger må politikere og Stortinget overhodet ikke uttale seg om. Nå får Arbeiderpartiet forklare sin egen forvirring sjøl. Men jeg har behov for å spørre om Høyre står ved sine løfter. Hvis vi ser hva de har skrevet inn i finansinnstillinga, står det at de ser for seg at det skal satses 100 mill. kr til oppfølging av rekrutteringsmeldinga, og man har satt av en pott til det. Da er mitt spørsmål: Er det alt? Er det alt Høyre har å komme med eventuelt også i revidert hvis det blir forhandlet fram et helt nødvendig lønnsoppgjør for at vi skal være i stand til å beholde og rekruttere nok lærere og gode nok lærere til skolen i framtida?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
I utjamningsmeldinga står det at den viktigste årsaken til den økende fattigdommen er en kombinasjon av mangel på arbeid og dårlig helse. I proposisjonen til arbeids- og administrasjonsministeren står det også at arbeidsmarkedstiltak virker, altså at sjansen for å få jobb, øker hvis en er på tiltak. Da er det med stor forundring man merker seg at Regjeringa legger fram et forslag der den sier at arbeidsledigheten skal øke med 10 000 og tiltakene bare med 500, altså at man øker den passive dagpengemottakinga og tar sjansen på at flere ikke kommer i jobb. Dette dreier seg også om yrkeshemmede, der tallet har vært over 54 000 i mange år, og der det nå øker. Hva er grunnen til at Regjeringa måtte ha hjelp i budsjettforliket til å rette opp de verste skavankene ved dette? Er det slik at Regjeringa ikke vil ta i bruk den mekanismen som de selv sier virker? Så det andre spørsmålet: Kommuneøkonomiproposisjonen i vår viste at skal kommunesektoren, offentlig sektor, få den andelen av den forventede arbeidsstyrken for å klare å bemanne i henhold til reformene framover, trenger de en økning på 2 prosentenheter av arbeidsstyrken, og det er dobbelt så mye som det er rom for i makroøkonomien. Altså: Vil det bli en skrikende mangel på ansatte i offentlig sektor – leger sykepleiere, hjelpepleiere, lærere osv.? Hvordan vil statsråden som arbeidsminister gripe dette an? Hva slags tiltak har arbeidsministeren å komme med for at offentlig sektor ikke skal bli fullstendig utarmet, for at klasserommene ikke skal bli rimelig tomme for lærere, og at sykehusene ikke skal bli tømt for hjelpepleiere og sykepleiere?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Arbeiderpartiet har jo tradisjonelt stått i front når det gjelder å drive fram skolereformer og utvide rettighetene til stadig flere aldersgrupper, og for at befolkningen som helhet skal ha like rettigheter. Det som vil være den store utfordringen de neste årene, er å gjøre den offentlige skolen god nok – moderne og mangfoldig – at en skal klare å rekruttere de beste lærerne, at en skal kunne åpne den opp og få større deler av samfunns- og næringslivet inn i skolen, og at skolen skal kunne ha råd til å gå ut i samfunns- og næringslivet og få del i det som er der. Utfordringen blir rett og slett å gjøre det som representanten Grete Knudsen sjøl sa, å sikre et bredt flertall som gir entydige nok signaler nå til at ungdom velger læreryrket – for det er det viktigste yrket som vi har. Jeg har da behov for å komme med et spørsmål til representanten Grete Knudsen, som jeg hørte i Dagsnytt Atten forrige kvelden, hun debatterte med Jan Petersen. Begge to var i sin konklusjon rimelig klare på at det var vilje til å kompensere for et lønnsoppgjør– et nødvendig og riktig lønnsoppgjør i skolen – hvis det skulle være slik at det ble framforhandlet, og at det ble framlagt forslag om det i revidert. Ja endatil sa begge to at det pleier vi å gjøre. Det er nok ikke helt riktig, men vi får håpe at det snur seg. Spørsmålet til Grete Knudsen er: Er Arbeiderpartiet helt entydige sjøl når det gjelder de nødvendige løft som måtte komme, er Arbeiderpartiet rede til også økonomisk å følge opp, slik at f.eks. et nødvendig lønnsløft til lærerne ikke slår ut i enda dårligere skolebygninger og enda dårligere bøker? Det er jo de salderingspostene som fins, hvis ikke Stortinget kompenserer slike utgifter.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Det mest positive med det budsjettforliket som er inngått i høst, er at det gir forhåpninger om at man får dreid politikken i Norge i en annen retning på viktige områder som f.eks. utdanning, fordeling og miljøpolitikk. Sjøl om vi i SV nok syns at resultatet av forliket er ganske beskjedent, er det på enkelte områder langt bedre enn det ville vært med et forlik med Høyre og Fremskrittspartiet. Men det er beskjedent. Jeg kunne ha behov for å spørre representanten Brustad litt om ambisjonene framover. Hva slags ambisjoner i forhold til disse viktige områdene har Arbeiderpartiet framover i de neste budsjettene, altså hvordan er tyngden i retningen vi skal gå? Hvis man ser på en viktig størrelse i nasjonalbudsjettet vårt, nemlig den andelen av totaløkonomien som går til offentlig sektor, har den gått vesentlig ned de siste åra. I 1992 var den på rundt 52 pst., og i år regner Regjeringa med at den blir på rundt 46,5 pst. Gjennomsnittet i EU ligger på ca. 47,6 pst. Dette er tall som er hentet fra nasjonalbudsjettet. Det sier litt om fordelinga mellom offentlig og privat sektor, som er en av de viktige fordelingsmekanismene vi har i samfunnet, og som bl.a. sier ganske mye om hvorvidt vi klarer å ha gode nok skoler til at presset på privatisering der ikke øker, at vi klarer å ha en god nok helsetjeneste til at presset på privatisering der ikke øker, og at alle disse fellesgodene ikke forvitrer. Noe av dette sier sjølsagt også noe om fordelingspolitikk ellers, skattepolitikk, og kanskje det viktigste det vil kunne si noe om, er om vi klarer å gjøre noe i forhold til den store satsinga på kunnskaps- og kompetanseutvikling som er nødvendig. Har Arbeiderpartiet en ambisjon om å øke andelen som offentlig sektor har av totaløkonomien, i åra som kommer?
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Eg veit at Tore Nordtun, som er skattepolitisk talsmann for Arbeidarpartiet, tek denne oppgåva på alvor og utfører den med stort ansvar. Eg meiner å hugsa at han i ein tidlegare debatt sa noko i retning av at det er viktig med påreknelege og stabile rammevilkår for næringslivet, og at dette ikkje minst gjeld skattereglane. Eg er heilt einig i dette. Næringslivet vårt fortener å veta kva dei kan rekna med av vilkår ei rimeleg tid framover. Eg er vel kjend med at Arbeidarpartiet har sterke synsmåtar både på delingsmodell og reiarlagsskatt. I budsjettavtalen med Arbeidarpartiet har me føreteke justeringar i begge desse ordningane. Og mitt spørsmål til representanten Nordtun vert då følgjande: På bakgrunn av at det no er føreteke visse justeringar i desse to ordningane, og for å gje næringslivet stabile og påreknelege rammevilkår, vil då Nordtun og Arbeidarpartiet no la delingsmodell og reiarlagsskatt vera i fred?
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-25:
Representanten Kristiansen kom nok i skade for å forveksle Aftenposten og Dagsavisen. Det kan jo skyldes at han ikke lenger kjenner igjen sin egen gamle avis fra den tiden den het Arbeiderbladet. Sitatet var høyst mangelfullt fra representanten Kristiansens side. Hvis han hadde sitert i sin sammenheng det som er gjengitt i Dagsavisen, ville han ha sett at jeg presiserte uttrykkelig at det selvfølgelig ikke er en realistisk forestilling at man skal løfte alle lærere med 50 000 kr i løpet av ett lønnsoppgjør. Uttalelsen om 50 000 – 100 000 kr falt lenge før sommerferien, men det spiller for så vidt en mindre rolle. Den var en antydning fra min side om hvor jeg mener et fremtidig lønnsnivå for lærere bør ligge. Den gang sa jeg uttrykkelig at skal man få til det, må man tenke seg en opptrapping over f.eks. tre til fire år. Jeg har også presisert i det som jeg uttalte til Dagsavisen, at lærerorganisasjonene selv må ta en vesentlig del av ansvaret. Hvis de skal få til en fremtidsrettet lønnspolitikk, må de slutte med å prioritere alle andre formål på linje med lønnsutviklingen. Det har særlig adresse til Skolenes Landsforbund, som lever i et meget tett samliv med LO og Arbeiderpartiet, som har prestert å bringe inn i debatten de siste dagene spørsmålet om en femte ferieuke og kompensasjon for lærerne i den sammenheng. Det er i hvert fall ikke en fornuftig form for fagforeningspolitikk. Selvfølgelig vet Høyre utmerket godt at konsekvensene av lønnsoppgjøret til våren kommer i revidert nasjonalbudsjett, og det er da vi må føre debatten om de konsekvensene.
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-25:
Jeg har ikke rettet noen beskyldning mot representanten Kristiansen, men jeg kan til hans orientering opplyse at jeg ikke har hatt noen samtale med Aftenposten. Jeg har heller ikke lest oppslaget, så hva Aftenposten bygger det på, kjenner jeg ikke til.
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-25:
La meg minne representanten Lyngstad om at av de innstramninger som Høyre har foretatt i sitt alternative budsjettforslag, er faktisk den største og tyngstveiende innstramningen i sykelønnsordningen. Det har også Kristelig Folkeparti programfestet at partiet går inn for. Så på det punkt tror jeg det burde ha vært ganske interessant for Kristelig Folkeparti å diskutere hvorledes man skulle finne inndekning eventuelt sammen med Høyre. Det ble sagt tidligere i dag fra finanskomiteens leder at sentrum godt kan tenke seg å samarbeide både til høyre og venstre, men man vil til enhver tid vurdere hvor man kan oppnå mest. Det som har skjedd denne gang, er at man aldri fra Regjeringens side i det hele tatt – ikke på noe tidspunkt – har forsøkt å initiere noen samtale med Høyre om et eventuelt samarbeid. Det som er helt sikkert, er at hvis man hadde forsøkt det, og hvis vi hadde fått til et slikt samarbeid, hadde vi fått et statsbudsjett for neste år som hadde innebåret en langt sterkere og mer offensiv satsing på skole og utdanning – langt mer offensiv enn den man nå ser ut til å bli sittende med i det relativt grå og triste forliket man har gått inn i.
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-25:
Nei, det er slett ikke alt. Det vi har gjort i vårt alternative budsjettforslag, er å forutsette det vi på det tidspunktet ikke visste noe sikkert om, nemlig at lærerrekrutteringsmeldingen ville komme til å inneholde konkrete forslag. Det gjør den ikke. Den er praktisk talt innholdstom. Selv har vi fra Høyres side fremmet noen slike konkrete forslag, som vil koste en del penger, som bl.a. skal dekkes av de 100 mill. kr, f.eks. forslaget om at universitetsutdannede lærere med seks års studietid frem til en hovedfagseksamen ikke skal behøve å lånefinansiere et ekstra år for å få lov til å gå inn i et lavlønnsyrke etterpå. Fullstipendieringen av det ene året vil komme til å koste et sted rundt 30 mill. kr. Det er den type tiltak av konkret art som vi har ment å legge inn i den hundremillionerspotten. Den har aldri vært ment å møte konsekvensene av et lønnsoppgjør – selvsagt ikke. Vi har presisert hele tiden fra Høyres side at det gjør man ikke i det ordinære statsbudsjettforslag, før det har vært ført forhandlinger i det hele tatt. Det gjør man vanligvis i revidert nasjonalbudsjett. Jeg kan bekrefte på representanten Andersens spørsmål at alt det Høyre har sagt om dette, naturligvis står ved lag. Vi forstår utmerket godt at rekrutteringsmeldingen er den dråpen som har fått begeret til å renne over for lærere og elever og foreldre på grasrota, nettopp fordi den ikke tar på alvor den situasjonen som norsk skole er i. Her nytter det ikke å vente i ett år, to år, tre år, fire år, fem år før man foretar seg noen ting, for da vil det være for sent.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg tror, og jeg er overbevist om, at det norske folk er veldig klar over hva Arbeiderpartiet mener om kontantstøtten og dens prinsipielle virkninger. Det tror jeg ikke Inge Lønning bør være bekymret over, siden det ikke er nevnt, som han sier, tidligere i debatten i dag. Men det som er overraskende, er at representanten Inge Lønning, som kjører en meget høy profil i media om lønnsutviklingen for lærere, ikke nevner det med et eneste ord fra denne talerstol. Han har heller ikke nevnt kommuneøkonomien med et eneste ord, som har en direkte sammenheng med det han har uttalt de siste ukene og månedene. Sågar i dag går Inge Lønning ut i Aftenposten og støtter lærernes lønnskrav på ca. 50 000 kr. Aftenposten skriver: «Inge Lønning støtter lærernes krav om lønnsøkning på 50 000 kroner, men mener det ikke er politikernes oppgave å sørge for økningen.» Det er et veldig interessant utspill, for hvem ellers innenfor offentlig sektor enn politikerne skal være den bevilgende myndighet i denne sammenheng? Har Høyre i det hele tatt i denne debatten vært i nærheten av f.eks. å si at kommuneøkonomien faktisk trenger 4 milliarder kr mer dersom man skulle imøtekomme det forslaget som Inge Lønning nå støtter om en lønnsøkning på 50 000 kr? Men ifølge samme artikkel i Aftenposten går han enda litt lenger og sier at «lærerlønningene bør økes med 50 000 – 100 000 kroner» over en viss periode. Det kunne være interessant om han utdypet dette noe nærmere fra denne talerstol.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
President! Til en åpenbar misforståelse.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Ja, men de beskyldningene som rettes mot meg her, må jeg nesten få lov til å rette opp. Jeg sitter med Aftenposten for torsdag den 25. november, aftenutgaven. Det er et intervju som har kommet på trykk i dag!
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Representanten Lønning sa i sitt innlegg at den største oppgaven er å gjenreise skolen. Nå er det vel flere av oss som mener at vi har et godt utdanningssystem i internasjonal sammenheng, uten dermed å underslå at vi har utfordringer, og at det kan blir bedre. Representanten Lønning trakk også fram flere av Høyres gode forslag for en økt satsing på skole. Da skulle man tro at Høyre også var opptatt av å få flertall for det. Desto mer overraskende var det å se Høyres forslag til budsjett. Her var det skattelette og store kutt i offentlige utgifter, utgifter til formål som er godt begrunnet. Kristelig Folkeparti klarte ikke å lese noen invitt til samarbeid i Høyres budsjettforslag. Kutt i bistanden til fattige land er ikke det som øker lysten hos meg, men en politisk konsekvens er også at Høyre ikke klarer å få flertall for økt satsing på skolen. Regjeringen og Kristelig Folkeparti har lagt inn i budsjettet en satsing på IT i skolen, hovedsakelig knyttet til ungdomstrinnet. Kristelig Folkeparti gjennomfører dermed sine lovnader fra valgkampen i høst. Det ser verre ut for at Høyre klarer å gjøre det. Mitt spørsmål til representanten Lønning blir om Høyre i et eventuelt budsjettforlik med sentrumspartiene ville ha ofret sine skattelettelser for å øke satsingen på utdanning.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Forutsigbarhet, spurte representanten Sørfonn meg om, og viste til en tidligere svarreplikk jeg hadde når det gjaldt skatt. Det er ikke tvil om at forutsigbarhet i rammevilkårene er noe av det aller viktigste for næringslivet og spesielt det næringslivet som gjør store og framtidsrettede investeringer. Når det så gjelder delingsmodellen, er standpunktet til Arbeiderpartiet vel kjent, men la oss gå tilbake igjen til skattereformen i 1992. Da var det et bredt skatteforlik også om delingsmodellen. Og i det brede skatteforliket lå to viktige elementer på plass, nemlig identifikasjonsreglene og taket. Det er ikke Arbeiderpartiet som har vært med på å utvanne skattereformen av 1992. Det var nettopp Sørfonns parti som gikk til angrep både på taket og identifikasjonsreglene i delingsmodellen. Arbeiderpartiet har stått ved delingsmodellen av 1992. Og det som har vært viktig for oss hele tiden, er å tette skattehull og bruke det i utjevningspolitikken. Det har vi nå fått regjeringspartiene delvis med på ved at vi har gått litt tilbake på identifikasjonsreglene i delingsmodellen, og fått det dit vi vil ha det, og som var en del av utgangspunktet fra 1992. Det er vi særdeles tilfreds med. Når det gjelder rederibeskatningen, har den vært til debatt over lengre tid. Der var det også viktig for oss å gå tilbake, og vise til det som Regjeringen foreslo ved forrige budsjettbehandling, da de påpekte de åpenbare, store skattehullene som var i rederibeskatningen. Vi er særdeles glade for at vi nå har fått regjeringspartiene med på å støtte Regjeringens forrige forslag, om å tette disse hullene.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Erna Solberg spurte om det er fare for omorganisering etter de vedtakene som vi nå gjør. Det er krevende å drive med skattepolitikk, det er krevende ut fra flere vinklinger. Men når vi lever i et samfunn hvor det er en del som er profesjonelle på å finne utveier for å unngå å betale inn i felleskassen, er det vår oppgave å sette gjerder rundt, slik at felleskassen får en del inn, så vi kan drive med omfordeling og sikkerhet og trygghet i samfunnet vårt. Jeg vil vise til at vi til neste år, slik som jeg har hørt Regjeringen si og som er kravet vårt, skal få en gjennomgang av skattesystemet på nytt igjen. Jeg ser ikke for meg at det med dette kompromisset som vi har inngått med Regjeringen, vil skje så mye mer enn det tidligere har skjedd. La meg ta to-tre eksempler. Rederibeskatningen innebar tetting av en del skattehull. Identifikasjonsregelen i delingsmodellen var åpenbart utviding og skattehull. Det er ikke så vanskelig å se at når vi innførte det tredje trinnet i skatten, var det de absolutt høyest lønte som måtte være med og bidra til felleskassen. Med andre ord fikk vi gjennomslag for en del av omfordelingspolitikken vår som var viktig for oss. Ikke minst har vi nå tatt et skikkelig godt løft for dem som tjener minst i vårt samfunn. Det har vi nå greid å få til i budsjettforliket med sentrumspartiene. Jeg tror at disse menneskene vil komme til å merke grundig at vi her har drevet en omfordelingspolitikk, som de nå kommer til å sette pris på.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Det er riktig som Djupedal sa og viste til, at de nyhetsmeldingene som kom fra mitt fylke, Rogaland, er dramatiske. Det er antakelig flere tusen arbeidstakere som nå går inn i meget vanskelige tider, med permitteringer og oppsigelser. Arbeiderpartiet sa dette for ca. to og et halvt år siden. Da forutså man de vanskelighetene. Jeg minner Djupedal også om den debatten. Det var ikke SV som stod hardest på i den debatten som raste her i Stortinget for halvannet – to år siden om rammevilkårene for denne industrien. Det er åpenbart at det er tiltak som må til, og jeg viser til den pakken som vi har lansert. Når det så gjelder CO2-avgiften og produksjonsavgiftene, er det påvist at det har med investeringer å gjøre, det har med troen på norsk sokkel å gjøre, og det har med forutsigbarhet å gjøre. Som en vet, har både CO2-avgiften og produksjonsavgiften hatt elementer i seg av nedtrapping. Det er viktig at vi gir industrien de signalene nå, så de kan få troen til å investere. Det hadde, som Djupedal sa, vært å foretrekke at man hadde en jevnere produksjon innenfor denne industrien og dermed også en jevnere sysselsetting. Ingenting ville vært bedre. Men jeg må også si at vi har partier, bl.a. regjeringspartiene, som tidligere har sagt hele tiden at investeringstakten i Nordsjøen måtte dramatisk ned. Stortingsflertallet har ment noe annet. Hva skal da industrien tro på? Hovedspørsmålet til Djupedal var jo om man vil gå inn for et utvalg som skal porsjonere ut oppdragene. Det tror jeg ikke er veien å gå. Men jeg vil vise til den diskusjonen det vil bli omkring oljemeldingen, jeg tror det er da man vil legge slike føringer.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
La meg starte med det siste og svare representanten Asmund Kristoffersen: Fremskrittspartiet har aldri sagt, aldri skrevet og aldri ment å privatisere det offentlige helsevesen. Det vi har sagt, og det vi har gått inn for, er å få sterkere suppleringsinnslag av private helsetjenester på ulike felt. Nei, Fremskrittspartiet vil heller ikke legge ned fylkeskommunen ved å pine den til nedleggelse. Dertil har vi for stor respekt for pasientene, som fylkeskommunen for øyeblikket har ansvar for å behandle. Når det gjelder Fremskrittspartiets sultefôring av fylkeskommunen, er det heller ikke korrekt – hvis representanten Asmund Kristoffersen har fulgt med i Fremskrittspartiets alternative budsjettforslag, både i år og i de to forutgående år. I år legger vi inn 3,4 milliarder kr til helse og omsorg til fylkeskommuner og kommuner. Så vi har ingen dårlig samvittighet når det gjelder å følge opp oppgavene innen sykehus- og omsorgssektoren som fylkeskommune og kommune skal ha ansvaret for. At vi vil fjerne fylkeskommunen, er riktig. Det har vi villet lenge. Det som er interessant og positivt, er at flere partier nå innser at det må gjøres, til og med langt inn i Arbeiderpartiet. I mitt eget fylke går gruppelederen i Arbeiderpartiet nå inn for å vurdere å legge ned fylkeskommunen, for man ser for det første at fylkeskommunen er en for liten enhet til å drive sykehus, og dernest at fylkeskommunen er meget kostbar i drift.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Det var mye på én gang fra representanten Are Næss. Jeg tror representanten forsnakket seg innledningsvis. Vi er enige om målene, men vi er dels uenige om midlene for å nå målene. Så vidt jeg oppfattet, sa representanten det stikk motsatte, men det er greit nok. Ikke uventet får jeg en replikk mot meg fra Kristelig Folkeparti, nesten den samme hvert år fra ulike representanter. Når det gjelder avgifter på alkohol og tobakk, er vårt mål ikke å fjerne avgiftene, men å prøve å komme ned på et svensk nivå, som bl.a. har den sideeffekten at man reduserer handelslekkasjen og fremfor alt smugling av både sprit og tobakk. Jeg har ikke fagkunnskap nok til å imøtegå antallet dødsfall av ulike gifter når det gjelder både tobakk og alkohol, som representanten Are Næss foredrog her, men jeg må ærlig innrømme at misbruk både av alkohol og tobakk gir helseskade. Det er det vel ingen uenighet om. Men dette er tross alt lovlige varer i et fritt demokratisk samfunn, og da synes jeg det er rimelig at prisene også står i forhold til prisene i våre naboland og ellers i Europa. Vi kan ikke forby verken tobakk eller alkohol, men vi kan utmerket godt holde avgiftene på et nivå som likestiller oss med våre nærmeste naboland. Og så må man ikke glemme, når man tenker på helseskadene og kostnadene for samfunnet(presidenten klubber)(presidenten klubber igjen) både fra røyk og sprit, er store og dekker(presidenten klubber igjen) det meste av sykehusoppholdene. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen) (presidenten klubber igjen)
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Det var en meget hyggelig replikk, og det er i grunnen synd for Helse-Norge at regjeringspartiene har kvittet seg med de to partiene som har stått for en fremtidsrettet helsepolitikk i dette storting over flere år. Jeg kan uten videre si at Fremskrittspartiet fullt ut vil støtte forslaget som nå ble annonsert av Høyre. Jeg tror det er et forslag som er helt nødvendig. Og når det gjelder prosentsatsen for ISF, vil vi selvfølgelig også støtte den – 60 pst. Det er for øvrig et forslag vi har i vårt eget prinsipale budsjettforslag.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Representanten John Alvheim og jeg har en felles bekymring og utfordring. Det gjelder ressurssituasjonen i helsevesenet og sykehusene spesielt, slik som Alvheim var sterkt opptatt av i sitt innlegg. Finansieringen av pasientbehandlingen i sykehusene skjer i partnerskap mellom staten og fylkeskommunen i en 50 – 50 fordeling. Nå vet jeg at Fremskrittspartiet ikke liker fylkeskommunen, men ser for seg et stort statsbyråkrati som erstatning for den. Virkeligheten bør ha gått opp for Fremskrittspartiet også, nemlig at stortingsflertallet ikke har til hensikt å legge ned fylkeskommunen i år 2000. Likevel kutter Fremskrittspartiet brutalt i den fylkeskommunale økonomien, både gjennom kutt på 3,6 milliarder kr i kommuneøkonomien og gjennom store skattelettelser. Dette vil gjøre det ytterligere vanskelig for sykehusene. Vi ser jo hva opplegget for 1999, som Fremskrittspartiet stod bak, har ført til av underskudd ved våre sykehus. Fylkeskommunene har ikke mulighet til å forsvare sin del av utgiftene til pasientbehandling. Fremskrittspartiet ønsker å privatisere helsevesenet, med fare for at tilbudene utenfor de største befolkningskonsentrasjonene blir færre og gir dårligere helsetjeneste. Jeg vil spørre representanten Alvheim: Er sulteforing av fylkeskommunene et middel for å få til en privatisering av norske sykehus?
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Representanten Alvheim har et klart engasjement for de svake i samfunnet – ikke bare i ord. Det respekterer jeg ham for, og det preger hans innsats i helsepolitikken, hvor vi til dels kan være uenig i midlene, men ikke i målet. Men jeg er alvorlig bekymret for Fremskrittspartiets avgiftspolitikk, som ikke vil fremme våre felles mål for folkehelsen. Fremskrittspartiets forslag til alkoholavgifter i årets budsjett innebærer en reduksjon på mellom 30 og 40 pst. på de sterkeste varene. For drikker med lavere alkoholkonsentrasjon vil Fremskrittspartiet dels fjerne avgiftene helt, dels redusere dem med mer enn 50 pst. Når det gjelder tobakk, vil partiet redusere avgiftene med fra 46 pst. for røyketobakk til 78 pst. for snus, noe som vil føre til en prisreduksjon pr. pakke på 19 kr for sigaretter, 25 kr for snus og 32 kr for tobakk. Reduserte avgifter på tobakk og alkohol fører enten til reduserte inntekter for staten eller til økt forbruk. Jeg ser her bort fra den mye omtalte handelslekkasjen til Sverige, da de fleste av oss har den glede å være bosatt i rimelig stor avstand fra svenskegrensen. Jeg er oppmerksom på at også Regjeringen har sett seg nødt til en viss justering av alkoholavgiftene. Men erfaringen viser at avgiftsreduksjoner av en størrelse som den Fremskrittspartiet legger opp til, vil øke forbruket av alkohol og tobakk, spesielt hos unge, hvor prisen er en særlig avgjørende faktor for forbruket. Og dette er ikke god helsepolitikk. Forskere ved Statens institutt for alkohol- og narkotikaforskning har regnet ut at en prisreduksjon på alkohol til ca. en fjerdedel over tysk nivå, ville medføre omtrent en fordobling av antall alkoholrelaterte dødsfall i Norge, fra ca. 2 000 til ca. 4 000. Når det gjelder tobakk, forårsaker den mer enn 7 000 dødsfall i Norge årlig, altså rundt regnet ett dødsfall hver time i døgnet. Mitt spørsmål til hr. Alvheim blir derfor: Tar Fremskrittspartiet helsemessige, og dermed helseøkonomiske, virkninger med i vurderingen av sin avgiftspolitikk?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-11-25:
Jeg deler også representanten Alvheims bekymring og vurderingen av situasjonen i våre sykehus. Fremskrittspartiet og Høyre er jo enig i mye av helsepolitikken, bl.a. at staten bør overta ansvaret for, om ikke eierskapet av, sykehusene, og at fylkeskommunen kan nedlegges. Takket være Fremskrittspartiet og Høyre har vi nå innsatsstyrt finansiering av sykehusene, noe som har stimulert til økt aktivitet og flere behandlede pasienter. Men det er viktig at denne ordningen ikke kommer i miskreditt. Nå er det slik at ingen finansieringsordninger er perfekte, og så langt viser evalueringen som er i gang når det gjelder innsatsstyrt finansiering, at det er behov for forbedring av ordningen for å sikre økt pasientbehandling og redusert ventetid. Høyre mener det er nødvendig å forbedre systemet på flere punkter. For det første må satsene økes til minst 60 pst., og for det andre bør finansieringen gå direkte til sykehusene. I tillegg mener Høyre at det bør utarbeides et system med differensierte enhetspriser for DRG-refusjon som tar høyde for de større sykehusene, som regionsykehusene, som behandler pasienter med mer kompliserte sykdommer og derved mer kostbar behandling. Mitt spørsmål til representanten Alvheim er om vi kan regne med Fremskrittspartiets støtte til et forslag om differensierte enhetspriser for DRG-refusjon. Dette vil kunne gi regionsykehusene mer ressurser, og det er det i høyeste grad behov for.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Jeg har ingen problemer med å berømme fagbevegelsen for den innsatsen de har bidratt med i de årene som har gått, når det gjelder lønnsutvikling og økonomi og det at vi i dag faktisk kan si at vi har en god økonomi i samfunnet. Det er riktig at Regjeringen har signalisert noen endringer i AFP-ordningen. Det er også riktig at det er inngått avtaler om AFP-ordningen med fagbevegelsen. Jeg har lyst til å si at jeg senest i går var på en stor kartellkonferanse som LO holdt, der vi diskuterte seniorpolitikk, og der jeg bl.a. inviterte fagbevegelsen til et samarbeid om nettopp å ivareta de eldre arbeidstakerne – klare å lage incitamenter som gjør at vi kan beholde flere lenger i arbeidslivet. Vi har nemlig også store problemer knyttet til mange eldre som blir støtt ut av arbeidslivet, som faktisk ønsker å jobbe. Vi har signalisert noen endringer i AFP-ordningen, og jeg kan svare ja på representantens spørsmål om vi ønsker å samarbeide med fagbevegelsen. Det gjør vi. Senest i går inviterte jeg fagbevegelsen og LO til å være med og diskutere også pensjonsspørsmål, også de tiltakene vi har foreslått i nasjonalbudsjettet. Det har vært et problem i Olsen-utvalget, som vi hadde for en tid tilbake, at hovedorganisasjonene meldte seg ut av dette arbeidet. Det er også riktig at LO i etterkant heller ikke har villet komme i høring til Olsen-utvalget. Jeg har invitert dem – senest i går og også tidligere – og jeg er klar til å diskutere når som helst.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Vi har lansert «Et enklere Norge», som jeg har sagt foreløpig består av over 100 prosjekter, og representanten spør hvorfor man har så vanskelige forskrifter i regnskapsloven. Det kunne sikkert finansministeren svart mye bedre på enn meg, jeg kjenner ikke detaljene så godt. Men det jeg kan si, er i hvert fall at ethvert forslag til tiltak innenfor ulike områder – det være seg økonomi, organisasjon, hva som helst – tar vi imot med takk. Vi har også en del endringer på gang når det gjelder økonomiforholdene og reguleringer knyttet til dette. Så hvis representanten har forslag å komme med til hvordan vi kan gå videre, tar vi imot det også fra stortingsrepresentanter. Det er mange ordninger som er kompliserte. Så til AFP-ordningen. Vi har jo et syn, men i dette budsjettet har vi lagt fram en del forslag til diskusjon, uten at vi akkurat her og nå foreslår vedtak. Det er nettopp for å få en dialog. Det er også for å invitere både Stortinget og andre som har meninger, til å si hvordan vi skal gå videre. Vi ser at vi er nødt til å gjøre noe innenfor AFP-ordningen, og jeg tror faktisk også at en del innenfor fagbevegelsen og andre politiske partier ser det. Det kan hende vi ikke er enige om alle de tiltakene vi har ønsket å drøfte. Det får så være. Noe må iallfall gjøres. Når det så gjelder Høyres budsjett, er det fint hvis Høyre har tatt en del fra Kristelig Folkepartis program, da regner vi med at vi også får støtte for en del. Men jeg må få lov å bemerke at det også er en hel rekke forslag i Høyres budsjett som er direkte i motstrid til det Kristelig Folkeparti står for – jeg nevner u-hjelpen som ett eksempel.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Først har jeg lyst til å påpeke at jeg som arbeidsminister selvsagt er glad for at vi i budsjettforliket også har fått flere tiltaksplasser knyttet til arbeidsledighet. Representanten reiser selvsagt et viktig spørsmål når hun kobler forutsetningen for antall ledige med at det fra Regjeringens side – etter hennes mening – er for få tiltaksplasser. Vi har sett på helheten i arbeidsmarkedstiltakene, slik som arbeidsmarkedsetaten i dag fungerer. Det vi har sett de siste årene, er at det har vært en sterkt økt vekt på formidlingsinnsatsen, og det har vist seg å være svært effektivt. Det er faktisk også slik at vi i Norge i dag har en rekke områder der det er mangel på arbeidskraft, og det har vist seg å være effektivt når vi har klart å formidle. Det har vært formidlet så mange som 144 000 enkeltpersoner i 1998, og enda flere vil bli formidlet i 1999. Jeg har også lyst til å påpeke at vi har en sterkt målrettet innsats i arbeidsmarkedsetaten. Vi prioriterer ungdom og langtidsledige. Vi prioriterer også yrkeshemmede. Når det så gjelder rekruttering til offentlig sektor og problemene knyttet til enkelte grupper, blir det for liten tid til å komme inn på alle tiltakene, men jeg vil vise til handlingsplanene for helsepersonell som ligger i Helse- og Sosialdepartementet. Her er en rekke tiltak foreslått. Som arbeidsminister ønsker jeg fortsatt å drive en god personalpolitikk og prøver å være en god arbeidsgiver for alle de offentlig ansatte i statlig sektor.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Representanter for Regjeringen og regjeringspartiene har i flere innlegg i dag understreket at Norge har en god økonomi. Vi har lav prisstigning, vi har et relativt lavt rentenivå, så godt som ingen inflasjon osv. Men viljen til å dele æren med andre har ikke akkurat vært påfallende. Derfor er det på sin plass å trekke fram den helt avgjørende rolle som fagbevegelsen har spilt – det gjelder ikke minst i kampen mot arbeidsledigheten. Uten den solidariske holdningen og moderasjonen fagbevegelsen har lagt for dagen, ville vi i dag ikke hatt Europas laveste ledighet. Det er derfor urovekkende og betenkelig at Regjeringen stadig vekk opptrer slik at den støter fagbevegelsen fra seg. Det siste framstøtet i så måte er angrepet på AFP-ordningen. Her velger Regjeringen uten videre å overkjøre den ene parten. Regjeringen har nevnt flere gode grunner for å endre ordningen. Jeg vil derfor spørre statsråd Dåvøy om hun ikke ser noen gode grunner for å spille på lag med fagbevegelsen i tiden som kommer. Selvsagt er det ønskelig at eldre arbeidsføre arbeidstakere står lenger i jobb, men det finnes da bedre måter å oppnå det på enn å angripe velferdsordninger som er kommet i stand etter konstruktivt samarbeid med en ansvarlig fagbevegelse. Jeg har registrert at statsråden har uttalt at hun ønsker en god dialog med fagbevegelsen, men da bør hun vel rekke ut en åpen hånd, og ikke det som oppfattes som en knyttet neve. Kan statsråden love at hun vil gjøre sitt til at Regjeringen respekterer inngåtte avtaler mellom og med partene i arbeidslivet? Svaret på mine to spørsmål er av avgjørende betydning for utviklingen framover, ikke bare når det gjelder økonomien.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-25:
Jeg har to spørsmål til statsråd Dåvøy som fagminister og ett spørsmål til statsråd Dåvøy som Kristelig Folkeparti-politiker. Først følgende: Statsråden omtalte i sitt innlegg prosjektet «Et enklere Norge». Hva er da årsaken til at forskriftene til regnskapsloven har gjort hverdagen mer komplisert for bedriftene? Ifølge NHO vil forskriftene virke sterkt fordyrende for bedriftene, og det dreier seg om milliardbeløp. Spørsmål nr. 2: Statsråd Dåvøy omtalte AFP-ordningen, og når jeg hører statsråden, skjønner jeg at hun vil diskutere med noen, men problemet er at da må jo Regjeringen ha et syn. Når jeg lytter til statsråd Dåvøy og leser regjeringspartienes merknader om AFP-ordningen, oppdager jeg ikke noe standpunkt. Man må iallfall møtes med en holdning. Jeg leser ut av Regjeringens nasjonalbudsjett at man i alle fall ser behov for å stramme inn noe på AFP-ordningen, men når jeg hører statsråden, merker jeg ikke noe av dette. Derfor dette direkte spørsmål: Står statsråden inne for alt som står i Regjeringens budsjettdokumenter om AFP-ordningen? Siste spørsmål: Representanter for Kristelig Folkeparti har flere ganger sagt fra denne talerstol at Høyres budsjettalternativ ikke var noen invitt til et samarbeid med Bondevik-regjeringen. Det forstår jeg ikke, for noen av våre forslag var faktisk tatt fra Kristelig Folkepartis program. Og hvordan kan det være en fornærmelse mot en Bondevik-regjering å ta forslag fra Kristelig Folkepartis program? Da må virkelig maktforholdene ha endret seg dramatisk. Det skulle vært spennende å få innsikt i disse maktforholdene når vi nå opplever å ta f.eks. egenandeler i sykelønnsordningen eller det å redusere boligbeskatningen, som er tatt fra Kristelig Folkepartis program – ja, det står vel faktisk mer i Kristelig Folkepartis program, det står, i likhet med i Høyres, at man vil ta bort fordelsbeskatningen på boliger. Vi har nå vært mer beskjedne i vårt alternativ og faktisk foreslått å ikke øke den, hvilket man skulle tro kanskje var et bidrag i Kristelig Folkeparti-retning. Det var tre spørsmål.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-25:
Jeg følte på det siste svaret at representanten Knudsen vel ikke var helt inne i saken. Spørsmålet var jo: Hva er retningslinjene til Arbeiderpartiet? Jeg er enig i all kritikken av Regjeringen, for Regjeringen har altså meldt seg ut av dette, stukket hodet i sanden og håpet å bli der, eller trodd på at den ved å sverge til status quo kan bevare noe. Jeg er enig med representanten Knudsen i at det er kritikkverdig – helt ute av takt. Men så er spørsmålet: Hva mener Det norske Arbeiderparti? Og nå legger jeg vekt på i Det norske Arbeiderparti, ikke i en sak som ligger til behandling i komiteen, men hvordan skal man lese retningslinjene basert på uttalelsen fra Arbeiderpartiets sentralstyre? Eller for å være konkret: Hva er grunnen til at man må vente på seg selv før man bestemmer seg for om man vil selge aksjene i Kreditkassen? Og med å vente på seg selv mener jeg: Staten har hånd om Den norske Bank, og man har rent flertall. Det er ikke noe å vente på det, det har man hånd om, man har full kontroll. Det er spørsmålet mitt helt direkte. Jeg har nok et helt direkte spørsmål. Representanten talte meget om forutsigbarhet og konkurransefordeler for norsk næringsliv. Jeg har flere ganger forsøkt å få svar på følgende spørsmål: Er Arbeiderpartiet nå tilhenger av det rederibeskatningssystem vi har, eller er de det ikke? Og med system mener jeg altså ikke forslag om endringer i reglene om konserninterne overføringer – bare for ordens skyld. Det var et forslag som ble tatt opp med et helt annet utgangspunkt enn rederiene; det var faktisk oljeselskapene som var utgangspunktet for at det forslaget ble tatt opp fra Finansdepartementet, det er bekreftet. Jeg mener rederibeskatningssystemet, hvilket betyr at rederiselskapene ikke beskattes for overskudd, men kun ved uttak på eiers hånd. Er representanten Knudsen på vegne av Det norske Arbeiderparti enig i at dette systemet nå kan bevares? Grunnen til at jeg stiller dette spørsmålet, er at flere representanter for forlikspartnerne har sagt at dette forliket innebærer at systemet nå er akseptert, også av Arbeiderpartiet. Det ville være gledelig noen år etterpå, men hittil har vi altså ikke fått noen klare svar.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Først vil eg takka for at nokon trur at eg har innverknad her, det kan koma godt med av og til. Eg meiner at resultatet er det viktigaste, og eg kan forsvara resultatet som ein har fått til i forliket. Eg trur eg brukte omtrent heile innlegget mitt på å fortelja kva for resultat ein hadde fått til. Vi skal byggja fleire barnehagar til neste år, det blir meir til skulefritidsordninga, meir til frie inntekter, som kommunane sjølve kan bruka til skulen dersom det er det dei ønskjer å prioritera. Det blir meir til sysselsetjing og meir til dei arbeidsledige, i form av at vi har laga ei stor pakke til dei. Eg ville aldri vågt, dersom eg var blant dei som hadde minst i samfunnet, å stola på Framstegspartiet, for det har vist seg at der har ein faktisk minst å henta. No har vi fått gjennomslag for eit lønsfrådrag til dei som har minst. Det er det første trinnet på ei reform – 30 600 kr i direkte lønsfrådrag. Det er veldig bra for dei som tener lite. Dersom pensjonistane har ei lita løn i tillegg til pensjonen sin, får dei skattelette, og studentar og deltidstilsette får det òg. Så ein kan godt seia at ein har omfordelt, for det har ein verkeleg gjort. Det er ikkje all verda med 2 milliardar kr meir frå dei som har mykje, og det er ikkje all verda med 1 milliard kr i skattelette, men det går i alle fall i riktig retning. Og ingen skal kunna seia at ikkje Arbeidarpartiet er det partiet som forsvarar dei som har minst, og som alltid har vore oppteke av at vi skal ha ei meir rettferdig fordeling. Det er faktisk mange i vårt land som tener mykje og som kan bidra meir til fellesskapet. Det har vi vore med og lagt om i år.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
I fjor, dersom eg ikkje hugsar heilt feil, støtta Høgre regjeringa Bondevik når det gjaldt eit kabinettspørsmål i samband med å auka CO2-avgiftene. Dei kom sidan til eit anna resultat då dei hadde tenkt seg om, og var sjølvsagt med på å redusera dei. Det er ulike situasjonar ein er i dei ulike åra. Derfor ville eg ikkje ropt så høgt dersom eg var Johnsen. Det har hendt at Høgre òg har vore med på ein del ting som ein i ettertid har sett ikkje har vore det beste for næringa. I fjor var situasjonen annleis, vil eg påstå, for veldig mykje av næringslivet vårt. Det var viktig ikkje å auka avgiftene, og det var viktig ikkje å auka skattane. Eg meiner at den kursen som Regjeringa i lag med regjeringspartia har vore villig til å ta her i Stortinget, å dreia mot Arbeidarpartiet frå Høgre, har vore veldig viktig òg for næringslivet. Det er ingen som med handa på hjartet kan seia at næringslivet får ein veldig mykje dårlegare situasjon til neste år enn dei har hatt i år. Vi har teke omsyn til at vi har eit næringsliv som skal ha ordentlege rammevilkår. Vi har gjort litt i forhold til reiarlagsskattlegginga som har vore i rett lei, og så har vi gjort litt med delingsmodellen som godt kan forsvarast. Vi har auka litt på nokre avgifter i forhold til det avgiftsnivået vi har no, men jammen har vi redusert nokre avgifter òg i dette forslaget og forliket som ligg føre. Eg er einig med representanten i at det er dramatisk innafor enkelte næringar, men det har vi bøtt på med tiltak i lag med regjeringspartia, ikkje minst dette med arbeidsmarknadstiltak og kompetanseheving. Eg fekk ikkje svara på spørsmålet om gasskraftverk, men det er vi for.