Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-12-15:
Det er jo slik at kommunene betaler en viss sum inn til felleskassen. Fra denne felleskassen blir det igjen fordelt penger til de kommunene som har lavest skatteinntekter pr. innbygger. Hedmark er et lavinntektsfylke og blir tilført midler fra denne felleskassen. Men regelverket er utformet slik at kommunene i Hedmark i snitt kun når opp til ca. 95 pst. av landsgjennomsnittet. I 2003 var det kun Hamar som avgav mer til felleskassen enn det de fikk tilbake. I snitt har derfor kommunene i Hedmark 5 pst. lavere skatteinntekter pr. innbygger enn gjennomsnittet i Norge. Dersom vi hadde hatt et system med full utjevning, ville kommunene i Hedmark hatt ca. 150 mill. kr mer å rutte med i 2003. Det blir jo slik at misunnelsen blir stor overfor de kommunene som får mer, for man skulle gjerne ønske at det kom mer til egen kommune. Slik har man også begynt å se det i Hedmark, for hadde Trysil ligget i Finnmark, hadde Trysil kommune hatt 42 mill. kr mer å rutte med på grunn av det Nord-Norge-tilskuddet som vi har innført, og som det var behov for. Det er en dramatisk utvikling i kommuneøkonomien i Hedmark. Det er en manglende budsjettdekning til videreføring av 2004-driften på vel 340 mill. kr. For fylkeskommunen utgjør dette 32 mill. kr. Tallene bygger altså på innsamlede opplysninger fra hver enkelt kommune, med utgangspunkt i budsjettall. Dette vil føre til store kutt i tjenestetilbudet og administrative ressurser. Kommunene tar i bruk økt eiendomsskatt, tømmer fond, øker gebyrer og forskyver låneforpliktelser. Etter dette står det fortsatt igjen et reelt kuttbehov på over 240 mill. kr. Dette er kutt som vil ramme innbyggerne direkte i form av skolenedleggelser, redusert pleie og omsorg, osv. Dersom kuttet på 240 mill. kr anslagsvis omgjøres i stillingskutt, medfører det at det sies opp ca. 600 stillinger. Dette er en situasjon som Regjeringen og stortingsflertallet ikke har tatt hensyn til, og som de må ta hovedansvaret for. I kommunene lever folk sine liv. Det er i kommunene det ytes tjenester til innbyggerne. Men manglende inntekter gjør at foreldrebetalingen til SFO øker, kulturskolene øker prisen – eller de legges i verste fall ned. Skoler legges ned, og tjenestetilbudet til våre eldre blir redusert. Kommunepolitikerne sliter og river i hver krone og er fortvilet. Er det dette man kaller kommunalt selvstyre? Det grunnleggende i all velferdspolitikk har helt siden mellomkrigstiden vært arbeid til alle. Selv i Grunnloven omtales retten til arbeid og at staten må legge til rette for dette. Arbeid er ikke bare et grunnlag for å skape verdier som kan fordeles. Arbeid oppfattes av de fleste som et gode i seg selv, ikke bare fordi det er en forutsetning for inntekt og velferd for den enkelte og den enkeltes familie, men det er også gjennom arbeid man realiserer seg selv, får fellesskap og sosial tilhørighet og kameratskap. Gjennom velferdspolitikk basert på arbeid til alle har vi forutsatt at den enkelte skal forsørge seg selv og sin familie. Det er når arbeidsevnen eller arbeidsmarkedet svikter, at samfunnet stiller opp med økonomisk kompensasjon. Men denne kompensasjonen kan ikke gi kompensasjon for det tapte fellesskap. Arbeidsledighet eller utestenging fra arbeidsmarkedet oppleves derfor som en sterk følelsesmessig og sosial belastning. Representanter for Kristelig Folkeparti har i debatten i dag sagt at arbeid for alle er det viktigste målet. Da er det underlig at en regjering med en statsminister fra Kristelig Folkeparti og en arbeids- og sosialminister fra samme parti lar seg rive med av høyrebølgen og forverrer muligheten til å få flere i arbeid. Det er redusering av antall arbeidsmarkedstiltak. Det er forverring i sykelønnen. Er dette Kristelig Folkeparti-politikk?