Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2013-02-07:
Da jeg forberedte denne interpellasjonen, tok jeg et raskt søk på Google om eierskap. Det er et yndet tema, også når man kombinerer det med næringsministerens navn. Søket «Giske eierskap» ga en anselig mengde treff. Søket «Giske privat eierskap» ga atskillig færre, og det var enda færre av oppslagene som hadde fokus på betydningen av det private eierskapet. I de fleste av dem var det næringsministerens ønske om et aktivt statlig eierskap, og at staten skulle bruke sitt eierskap på samme måte som en privat eier, som var tema. Men det er ikke temaet mitt i dag. Jeg fant dog en uttalelse i juni 2012 fra næringsministeren som var viktig: «Små og mellomstore bedrifter er umåtelig viktige både for norsk næringsliv og for samfunnet generelt. De er selve ryggraden i norsk næringsliv.» Det er en uttalelse det er vanskelig å si seg uenig i. For små og mellomstore bedrifter er det mangfoldige private eierskap totalt dominerende. I de aller fleste tilfeller finnes ikke noe alternativt eierskap. Hvorfor hører vi aldri at næringsministeren omtaler det? Derfor, hva gjør og har næringsministeren gjort for å stimulere dette eierskapet? Det vi vet, er at dette eierskapet diskrimineres, og deres muligheter til å utvikle konkurransedyktige bedrifter begrenses kraftig gjennom formuesskatten. Formuesskatten seiler opp som en av de viktigste og mest konfliktfylte sakene i den kommende valgkampen. Det blir med velkjente fronter, så det blir ikke hovedtemaet i dag. Jeg har derfor to konkrete utfordringer som jeg håper næringsministeren kan gi svar på og utdype i dagens debatt: Mener næringsministeren at det norske private eierskapets betydning er så lite viktig som den rød-grønne regjeringens retorikk tyder på? Hva vil han gjøre for å stimulere til et aktivt, mangfoldig norsk eierskap? Privat eierskap er viktig. Det er viktig for maktspredning, innovasjon, omstilling og utvikling av arbeidsplasser, distriktspolitikk – ja, for hvordan vi ønsker å utvikle vårt samfunn framover. Det private mangfoldige eierskap burde ha en sentral strategisk rolle, men har ikke det. Utviklingen av det private eierskap er overlatt til retorikken og er blitt en kasteball for de enkle og ensidige politiske betraktninger. Det blir for meg et tankekors når statlig eierskap er eneste forsvarslinje mot utflytting og er det som det blir ropt på ved enhver anledning. Det er også et paradoks at vi når det gjelder tilgang til norske naturressurser, er svært opptatt av å ha nasjonal kontroll og eierskap. Det løses gjennom lover som forbyr utlendinger å eie, men for bedrifter som vokser raskt og innehar en spesiell kompetanse og et betydelig potensial inn i framtidens kompetanseverden, er vi ikke opptatt av å hevde oss. Det siste eksemplet er Takeda Nycomeds avdeling i Elverum. Dette er det siste eksemplet på drenering av konkurranseutsatte arbeidsplasser som ikke er tilknyttet olje. Farmasøytisk industri er en signalindustri internasjonalt med sitt forskningsfokus, og der taper Norge i konkurransen. Nordmenn er innovative, og vi er gode til å starte bedrifter. Det ble nylig bekreftet av en undersøkelse som viste at vi har flest gasellebedrifter i Norden, men det er ikke fullt så lystelig at vi er dårligst til å drive dem fram til store, internasjonale aktører. Kan det ha noe med svake egenkapitalmarkeder og manglende mangfoldige eiermiljøer å gjøre? Dette er ingen debatt om formuesskatten, som tidligere sagt, men en kan ikke unnlate å nevne at en årelang skattedrenering av egenkapitalmidler fra norsk næringsliv og potensielle investormidler gjør at de norske miljøene en gründer kan gå til, er svake og få. Mye tyder på at statsråden og jeg har litt forskjellig syn på behovet for maktspredning, men for meg er dette et svært sentralt punkt. Dersom vi ikke beholder og videreutvikler mangfoldige og sterke private kapital- og investormiljøer, vil det svekke mulighetene for å utvikle arbeidsplasser – spesielt ute i distriktene, men generelt over hele Norge. Lokale små investorer liker å investere i sitt nærmiljø og i bedrifter og arbeidsplasser de kjenner og kan følge med på. Det viser forskning. Uten denne typen miljøer vil svært mange arbeidsplasser og småbedrifter i Norge mangle den kapitalen de trenger for en sunn utvikling. Mangel på fokus på hva mangfold, maktspredning og spredte beslutningsmiljøer betyr er bemerkelsesverdig i et land med så spredt bosetting og næringsliv som Norge har. Det snakkes mye om utvikling av næringsklynger i Norge. Jeg oppfatter at det er bred enighet om at utvikling av sterke næringsklynger er en viktig del av det å utvikle konkurransekraft i et høykostland som Norge og i en verden der kunnskapsmiljøer blir helt sentrale. Derimot snakkes det lite i Norge om at kompetente og sterke kapital-, investor- og eierskapsmiljøer er en svært viktig del av komplette næringsklynger. Jeg tror rett og slett ikke at statlig kapital kan ta alle de rollene som et spredt og mangfoldig eiermiljø kan gjøre i et næringsklyngeperspektiv. Norsk industri og konkurranseutsatt næringsliv viser en fantastisk omstillingsevne, og det skal vi være glad for. Det viser også norsk industris siste konjunkturbarometer. Alle som har en viss mulighet til å lukte seg inn mot olje, gjør det, og mange klarer å kompensere for en kostnadsutvikling og en valutakursutvikling som under de rød-grønne egentlig burde kvalifisere for katastrofeoverskrifter. Det ville de utvilsomt ha fått om næringsministeren hadde vært i opposisjon. Jeg våger påstanden om at dette har noe med norsk næringsstruktur å gjøre. Vi har svært mange små og mellomstore bedrifter med eiere som sitter tett på, og som til dels jobber svært aktivt og tett med bedriften. Jeg våger den påstand at uten dette preget av mangfold og spredt og aktivt eierskap, ville dagens kostnadsutvikling og valutasituasjon ha vært adskillig mer dramatisk enn den foreløpig framstår som. En rekke rapporter viser at familiebedrifter og det lokale private eierskap er et godt eierskap. Det er et eierskap som skaper høyere avkastning og bedrifter med tette bånd mellom ansatte, ledelse og eierskap. Disse bedriftene har dermed også gode forutsetninger for å innovere og for å drive aktiv produktutvikling. Fokuset er igjen på mangfold, og dermed er privat eierskap helt sentralt for å videreutvikle disse bedriftene. Enkelte bedrifter har gjort ansattes medeierskap til en viktig del av sin strategi. Veidekke er kanskje den fremste eksponenten for dette i Norge. Medeierskap skaper sterke bånd mellom bedriften og de ansatte, og det gir de ansatte medbestemmelsesrett og en sterk tilhørighet til den strategi som bedriften velger. Det er en åpenbar styrke i en verden som krever stadig mer omstillingsevne og vilje til å søke nye forretningsområder. I beste fall kan næringsministerens og regjeringens holdning til ansattes medeierskap karakteriseres som likegyldig. Det man i hvert fall kan slå fast, er at alle forslag for å styrke medeierskapet har blitt nedstemt. Avslutningsvis vil jeg peke på at et mangfoldig og spredt eierskap også må ses som sentralt med hensyn til den generelle forståelsen for næringsutvikling, arbeidsplasser og konkurransekraft i det norske samfunnet. Norsk sparing er i stor grad og nokså ensidig rettet mot bolig og hytter. Det er intet galt i å investere i bolig, men det er betenkelig at vi som nasjon ikke er mer opptatt av et bredere sparegrunnlag og av å utvikle en allmenn forståelse for næringspolitikk og konkurransekraft. Eierskapsoversikter fra Oslo Børs viser at private norske eiermiljøer er svært små og nesten ikke til stede som eiere av norske børsnoterte selskaper. Mangel på fokus for hva dette betyr for den langsiktige forståelsen for behovet for konkurransedyktige vilkår for næringsutvikling svekker Norges muligheter i framtiden. Dette er bare et utdrag blant svært mange grunner til å fokusere på behovet for et mangfoldig og privat eierskap. Norge har utviklet et kostnadsnivå og en velferd som er imponerende, men som også er svært krevende å forsvare. Et spredt og mangfoldig eierskap og sterke miljøer for næringsutvikling er helt sentralt for å klare den utfordringen. Jeg er forundret over at de rød-grønne tør å la debatten drukne i retorikk. Jeg ser fram til debatten.