Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-04-23:
Takk til representanten Sjøli for å løfte fram dette viktige spørsmålet. Jeg kan bare slutte meg til at vi deler syn på betydningen av habilitering og rehabilitering for gode pasientforløp. Det er et felt som er i sterk faglig utvikling, og som også skal speile hvordan de øvrige helsetilbudene er. Det er en utfordring, men vi har full oppmerksomhet på å gjøre dette så godt som mulig. Samarbeidet mellom ulike aktører og nivåer er viktig for at den enkelte skal få et godt tilbud. Det er viktig at dette feltet nå i større grad løftes fram som en del av det som skjer på sykehusene, av det som skjer i kommunene, og ikke minst som en del av Samhandlingsreformen. La meg først gå til kjernen av dette med rehabilitering. Vi snakker altså om habilitering og rehabilitering, om systematisk samarbeid mellom fagfolk, pasient og nærmiljø for å nå konkrete mål for mestring, deltakelse og livskvalitet. Slike prosesser kan være tidsavgrenset eller pågå over lang tid. Noen vil ha behov for rehabilitering i perioder hele livet. Derfor må rehabilitering være en del av all innsats, behandling og pleie, og brukernes stemme skal også her være tydelig, jf. vår forrige debatt om kvalitet. Samarbeid er helt sentralt – mellom bruker og behandler, mellom yrkesgrupper, mellom nivåer og mellom etater. Innretning og tilrettelegging av rehabiliteringstilbudet er ikke statisk. Vi ser og erfarer at også rehabilitering er i utvikling – for å kunne tilpasse det bedre, ta i bruk ny tilnærming og passe det inn i organiseringen av det samlede helsetilbudet. Det er ikke sånn at vi ikke har gjort noe på dette feltet – det vil jeg avvise. Det viktigste løftet vi har gjort både for forebygging, behandling og rehabilitering, ligger i Samhandlingsreformen. Denne reformen legger til grunn at tilbudene skal gis nærmest der pasienten bor – rehabiliteringstilbud hvor pasienten kan bo hjemme, og som samtidig er mer kostnadseffektivt og bedre tilpasset den enkeltes behov. Tilbudet kan gis av tjenester som skal følge pasienten over tid. I tillegg til helse- og omsorgstjenester har kommunene også tilgang til et bredt spekter av virkemidler som kan være avgjørende for gode resultater innen rehabilitering. Det gjelder for eksempel bistand til å skaffe og tilpasse bolig, formidling eller oppretting av sosiale møteplasser, nærhet til idrettsaktiviteter, tilrettelegging i skole, voksenopplæring og arbeidsforvaltning. Innenfor spesialisthelsetjenesten har vi vært opptatt av at tilbudet skal være tilstrekkelig, og at det skal sikres nødvendig kompetanse. Innenfor spesialisthelsetjenesten ytes det tjenester i sykehus, både i sengeavdelinger, i poliklinikker, gjennom ambulante team og gjennom lærings- og mestringssentre. Disse er i sterk faglig utvikling. I tillegg har de regionale helseforetakene inngått avtaler med en rekke private rehabiliteringsinstitusjoner om tjenester innenfor ulike områder. I henhold til Samdata-rapporten fra Helsedirektoratet i 2011 var det fra 2010 til 2011 en nedgang når det gjelder antall døgnopphold i sykehus, men en økning i antall dagopphold. Også i private rehabiliteringsinstitusjoner har vi sett en økning i antall dagopphold. De midler som de regionale helseforetakene har brukt på kjøp av tjenester i private opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjoner, har økt fra om lag 1 mrd. kr i 2005 til i overkant av 1,5 mrd. kr i 2011. Foreløpige tall fra de regionale helseforetakene for 2012 viser at de brukte om lag 1 570 mill. kr. For morgendagens rehabilitering ønsker jeg å bruke denne debatten til å fremheve fire grep som jeg mener er nødvendige for å gi dette feltet nødvendig anerkjennelse og oppmerksomhet. Det første grepet handler om hverdagsrehabilitering. Hver enkelt bruker skal kunne utnytte de ressurser, evner og muligheter de selv har for å mestre hverdagen. Dette var et bærende budskap også i omsorgsmeldingen sist fredag. Det er et viktig mål. I stortingsmeldingen varsler vi en faglig omstilling av omsorgstjenestene ved å legge sterkere vekt på rehabilitering, forebygging og tidlig innsats. Hverdagsrehabilitering ble i Norge presentert gjennom et felles prosjekt der sykepleiere, ergoterapeuter og fysioterapeuter viste hva vi kan få til ved å samarbeide på tvers av profesjoner og ved å involvere hjemmetjenesten, altså fornye tilnærmingen. Helt sentralt er hvordan brukeren selv kan bidra aktivt til å gjenopprette eller bedre funksjonsnivået. Jeg tror dette er en tilnærming med betydelige muligheter, som vi vil se brukt og utprøvd i stadig større grad. Mange kommuner er nå i gang med hverdagsrehabilitering. Vi vil bidra til at flere prøver ut modeller for tidlig innsats og slik hverdagsrehabilitering. Jeg vil si det så sterkt at med den kunnskapen vi har i dag, bør alle kommuner prøve ut en eller annen form for hverdagsrehabilitering. Sykepleiernes, ergoterapeutenes og fysioterapeutenes kompetanse må verdsettes. Den er der og kan tas i bruk. Det andre grepet er fritt rehabiliteringsvalg. De regionale helseforetakene har inngått avtaler med private opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjoner. Vi verdsetter disse institusjonenes bidrag. Ved inngåelse av avtaler stilles det krav til tjenestene. Som nevnt har midlene som har gått til å kjøpe tjenester fra private opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjoner, økt betydelig etter at ansvaret for finansiering ble lagt til de regionale helseforetakene. I 2011 var det en større andel av pasientene i disse institusjonene som hadde rett til helsehjelp, enn det var i 2010. Det kan tyde på at utviklingen går mot at flere pasienter med mer alvorlige tilstander gis tilbud i disse institusjonene nå, enn det som var vanlig tidligere. I tråd med ordningen med fritt sykehusvalg er det vanskelig ikke å legge samme tilnærming til grunn for opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjonene. Jeg vil arbeide for dette og har startet arbeidet med å utrede hvilke organisatoriske, juridiske og økonomiske konsekvenser en slik utvidelse vil innebære. Det tredje grepet gjelder nye samarbeidsarenaer. Hva mener jeg med det? Jo, mange som trenger habiliterings- og rehabiliteringstjenester, opplever brudd og svikt i flyten mellom nivåene og mellom tjenestene. De erfaringene skal vi ta på alvor. Pasienter og brukere skal ikke oppleve endret tilbud som følge av slike overganger. Derfor er Samhandlingsreformens lovpålagte krav om konkrete samarbeidsavtaler mellom sykehus og kommuner så viktig. Helsedirektoratet rapporterer at alle sykehus og kommuner nå har inngått slike avtaler, og at avtalene inkluderer habilitering og rehabilitering. Det betyr at vi er godt i gang med arbeidet for å bedre pasientforløpene også på dette området. Men heller ikke her er vi i mål. Jeg har nå tatt initiativ til å etablere en tilskuddsordning på 30 mill. kr for å utvikle piloter og opplegg for å følge opp de store gruppene med kroniske sykdommer i kommunene. Dette kan være diabetikere, kolspasienter og andre som har behov for rehabilitering, helhetlig oppfølging eller andre konkrete mestringstiltak. Dette bidrar til å gi disse menneskene en bedre hverdag og mer effektiv hjelp i nærmiljøet. Det er viktig å etablere nye samarbeidsarenaer hvor kommuner og sykehus går sammen om å skape gode tilbud på ulike områder av helse- og omsorgstjenesten. Det gjør vi ved å gi midler til konkrete samarbeidsprosjekter mellom sykehus og kommuner i tilskuddsordninger knyttet til Samhandlingsreformen. Vi har bl.a. valgt å prioritere prosjekter som treffer de alvorligst psykisk syke, og som gjerne også har rusproblemer. Slike modeller, ACT-teamene, bidrar til bedret funksjon, bl.a. gjennom behandling og rehabilitering, tilrettelagte boligtilbud med veiledning og støtte og oppfølging knyttet til utdanning og arbeid. Vi vil videreføre og styrke arbeidet med å utvikle gode samarbeidsarenaer for rehabilitering, med vekt på flere områder, bl.a. rus og psykisk helse. Samarbeid er også viktig i spesialisthelsetjenesten. Det er etablert regionale koordinerende enheter innenfor rehabilitering i alle de regionale helseforetakene. Disse samarbeider nå godt på tvers. Innen habiliteringstjenesten arrangeres det årlige lederkonferanser, og det er etablert et arbeidsutvalg som tar opp ulike temaer. Så spør noen – med grunnlag i ulike observasjoner: Trapper vi ned rehabilitering i spesialisthelsetjenesten raskere enn kommunene bygger opp sin kompetanse? Også representanten stilte spørsmålet. Det er et viktig spørsmål. Det er selvsagt uønsket at det oppstår en slik utakt. Dette må vi kartlegge bedre og eventuelt skaffe tiltak mot. Derfor vil jeg ta initiativ til et rehabiliteringsforum der KS, de regionale helseforetakene, rehabiliteringsinstitusjonene og brukerorganisasjonene inviteres til å diskutere videre utvikling på dette området. Hvordan kan vi ivareta den kompetansen vi har, samtidig som vi utvikler feltet rehabilitering til noe som i større grad enn i dag bør skje i folks nære miljø? Det fjerde grepet er et nasjonalt nettverk for rehabilitering. Jeg merker meg at det er diskusjoner i ulike miljøer om hva habilitering og rehabilitering er, hvordan det bør innrettes, hvordan begrepet skal defineres, hvordan dette viktige fagfeltet skal videreutvikles og følges opp. En slik diskusjon er viktig, men kan fort bli en teoretisk øvelse for de få. Jeg ønsker meg tydeligere pasient- og brukerfokus på rehabiliteringsfeltet. Vi må forstå rehabilitering som et fagfelt som spenner fra hverdagsmestring til høyspesialisert innsats etter skader og sykdommer – som jeg kunne se på Sunnaas sykehus i forrige uke – og som inkluderer rehabilitering av mennesker som sliter med psykisk helse eller har rusproblemer. Jeg vil be Helsedirektoratet ta initiativ til en konsensuskonferanse og etablere et nettverk for rehabilitering, hvor ulike fagmiljøer møtes og drøfter utfordringene for habiliterings- og rehabiliteringsområdet. Jeg vil be Helsedirektoratet involvere KS i dette arbeidet. Regjeringens strategi for 2008–2011 på dette feltet la et godt grunnlag for den utviklingen som nå skjer. Gjennom denne strategien iverksatte vi og ga tilskudd til en rekke utviklings- og samhandlingsprosjekter, og det er gjort mye for å øke kompetansen. Vi har fulgt opp strategien med en ny samlet forskrift om habilitering og rehabilitering, individuell plan og koordinator som tydeliggjør ansvar og oppgaver i sykehus og i kommunene. Vi har mange store satsinger som skal bidra til å videreutvikle dette feltet. Selv om mye har skjedd, gjenstår også mye. Det vedgår jeg. Derfor har jeg lansert de fire grepene som jeg mener vil bidra til at vi utvikler et godt fagfelt til å bli enda bedre.