Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2018-05-08:
La meg først gjøre det klart at forslaget vi i dag debatterer – i den grad det kan kalles en debatt – om å fjerne en setning i Grunnloven § 5 som fastslår at «Kongens person er hellig», har Venstres støtte. Formuleringen er på mange måter en pussighet og burde etter mitt syn vært fjernet i forbindelse med grunnlovsendringer knyttet til statskirkeordningens revisjon. Likevel er det grunn til å minnes at et flertall på 18 av 20 medlemmer i Gjønnes-utvalget, som utredet statskirkeordningen så sent som i 2006, mente at formuleringen burde bli stående fordi «hellig» måtte forstås som «ukrenkelig» og derfor i bunn og grunn ikke hadde noe med religion å gjøre. Stortinget sa seg senere enig i utvalgets konklusjon. Men verden, herunder Stortinget, går altså framover. Selv om man skulle legge en slik tolkning til grunn, altså krenkelse, er det etter mitt syn all grunn til å fjerne setningen. Begrepet «krenkelse» har i løpet av den siste tiden framstått som så omdiskutert og tvetydig at det neppe kan ha noe i en grunnlovstekst å gjøre – i alle fall ikke uten at man knytter et helt eksplisitt innhold til begrepet. For øvrig: I behandlingen av denne saken kan det være fruktbart å framføre noen bemerkninger til det som ser ut til å bli den gjenværende del av § 5 – altså spørsmålet om kongens immunitet – «han kan ikke lastes eller anklages». Dette har vært tolket som at kongen er beskyttet mot personlig rettsforfølgelse og mot å bli ilagt personlig straff. Den opprinnelige årsaken til en slik rettsregel kan synes å være todelt. Én knytter seg til maktfordelingsprinsippet ved å gi en statsmakt en særlig rettsbeskyttelse mot sanksjoner fra en annen. Den andre er av mer subtil karakter og har med kongemaktens verdighet å gjøre: Kongen utgjør i vår statsform selve legemliggjøringen av vårt demokrati, og en rettsforfølgelse av ham vil svekke hans verdighet eller tillit – og således undergrave statsformens autoritet. Nå må det likevel sies at kongens immunitet synes å være sammensatt av forholdet til to nokså separate identiteter, én knyttet til kongens posisjon i kapasitet som statssjef og én til hans rolle som privatmenneske. Konstitusjonelt skilles det ikke mellom disse – kongen har altså immunitet selv om han ikke utfører sine offisielle plikter. Nå er kongen en person med en betydelig formue, som det i visse tilfeller kan være nødvendig å beskytte ved å gå til rettslige skritt. Kongens private interesser var tema i en sak om beiterettigheter i Vestmarka og en påfølgende dom i Borgarting lagmannsrett i 2002. Situasjonen oppsto i den tiden det fortsatt var kuer på Skaugum. Kongen var i denne saken nr. 43 av i alt 112 ankeparter. Kongen og de andre saksøkerne tapte saken, hvilket i og for seg ikke behøver å utløse noen konstitusjonell problemstilling. Det som derimot ble en utfordring for retten, dreide seg om ileggelse av saksomkostninger, i og med at ankepartene ble dømt til å betale til sammen 676 000 kr – et krav som retten mente ville berøre spørsmålet om kongens immunitet. Borgarting lagmannsrett løste denne utfordringen gjennom et rettslig knep, ved å ta Hans Majestet ut av listen over ankemotpartene. Det som burde ligge Stortinget på hjertet, er spørsmålet om hva som hadde skjedd dersom kongen var den eneste ankemotparten. Kunne Hans Majestet da, i et slikt tilfelle, dømmes til å betale saksomkostninger? Eller burde kanskje saksomkostningene dekkes av det offentlige – som ved slike eventualiteter måtte bære prosessrisikoen for kongens søksmål i saker som strengt tatt dreier seg om private forhold? Den opprinnelige forslagsstilleren, professor Eivind Smith, har selv berørt en annen side ved kongens immunitet som burde mane til ettertanke. Det dreier seg om Stortingets behandling av vedtektene for Den internasjonale straffedomstol – de såkalte Roma-vedtektene av 17. juli 1998, ratifisert av Norge 16. februar 2000. Ifølge vedtektene har Norge påtatt seg en folkerettslig forpliktelse til å medvirke til straffeforfølgning «uten noen form for forskjellsbehandling på grunnlag av offisiell stilling». Artikkel 27, punkt 2 i vedtektene, slår fast: «Immunitet eller særlige prosessregler som eventuelt måtte være knyttet til en persons offisielle stilling, det være seg etter nasjonal rett eller folkeretten, skal ikke hindre Domstolen i å utøve sin jurisdiksjon overfor vedkommende person.» Med andre ord har Norge via vedtektene til Den internasjonale straffedomstol forpliktet seg til i gitte situasjoner å bidra til at statssjefen blir stilt for internasjonal rett. Selvsagt dreier dette seg om høyst hypotetiske situasjoner, men det er i seg selv neppe grunn til å unnlate å rette opp en åpenbar logisk brist i vår forfatningsrett. Professor Smith har i drøftingen av dette spørsmålet konkludert med at Norge med åpne øyne har bundet seg til å opptre i strid med Grunnloven. Da Stortinget behandlet denne saken for 18 år siden, så man åpenbart ikke det selvmotsigende i at landet slutter seg til eventuelle krav om straffeforfølgning knyttet til fremmede lands statsoverhoder uten å justere vår egen lovgivning tilsvarende. Ifølge Smith var det intet som tydet på at temaet ble inngående diskutert under sakens gang gjennom Stortinget. Paragraf 5 i Grunnloven henger også sammen med § 37, som potensielt sikrer prinser og prinsesser immunitet, i og med at de skal, som det heter, «for deres Personer ikke svare for andre, end Kongen, eller hvem han til Dommer over dem forordner». Argumentet om Roma-vedtektene har selvsagt også sin gyldighet i dette tilfellet når det gjelder tronarvingene, men det er en annen side ved prinser og prinsessers juridiske stilling som har større interesse, ettersom Grunnlovens immunitetsbestemmelse ved et tilfelle faktisk har vært anvendt i en konkret sak. Det dreier seg om et tilfelle i 1993, da Justisdepartementets lovavdeling mente at § 37 var til hinder for at en prinsesse kunne stevnes som vitne i en sak for en britisk domstol. Var dette i takt med den alminnelige rettsoppfatning? Det kan på dette grunnlaget se ut som om tiden kan være moden for en vurdering av immunitetspunktet i Grunnloven i en bredere kontekst enn det dagens forslag bærer preg av. Gir det i dag egentlig noen mening at kongehusets medlemmer skal nyte godt av et immunitetsvern i saker der det f.eks. er egne private og/eller økonomiske interesser som står på spill? Men hvorfor stoppe her? For eksempel: Jeg legger merke til i innstillingen at forslagsstillerne antyder det lett komiske i § 5 slik den framstår i dag. Det er visstnok en kilde til «morskap», heter det, at kongen i Grunnlovens forstand skal betraktes som «hellig». I en tid da det bl.a. fra denne talerstolen er blitt lagt stor vekt på å komme arrangerte ekteskap og sosial kontroll til livs, framstår det i dag – i alle fall for denne representanten – noe komisk, for ikke å si tragikomisk, at vi i vår grunnlov har en bestemmelse i § 36 som forsikrer nasjonen om at ingen arveberettiget prins eller prinsesse skal kunne gifte seg uten statssjefens tillatelse. Grunnloven skal være førende for selve samfunnsutviklingen, sa representanten Kolberg i den første saken vi behandlet i dag. Nettopp! Men det er altså ikke dette som er temaet i dag. Det får vi ta opp ved neste korsvei – om det er det som er det rette uttrykket i denne saken.