Emilie Mehl (Senterpartiet), 2020-01-28:
Domstolkommisjonens rapport om domstolstruktur ble lagt fram 1. oktober 2019. Utvalget anbefaler å redusere antall tingretter fra 60 til 22 og antall jordskifteretter fra 34 til 13. De vil altså legge ned to tredjedeler av landets domstoler i første instans. Jeg mener det er flere forhold ved rapporten som gjør at den har svekket verdi som utgangspunkt for en framtidig domstolstruktur. Det er bl.a. punkt 1: kommisjonens sammensetning, punkt 2: regjeringens mandat til kommisjonen som ga klare føringer om sentralisering, punkt 3: rapportens mangel på kontradiksjon og drøftinger for og imot og punkt 4: at utvalget ikke ser på faktiske mål som kvalitet i domstolene, slik som antall avgjørelser som kommer til annen instans. Jeg vil gå litt inn på punkt 1 – kommisjonens sammensetning. Domstolkommisjonen besto opprinnelig av 15 medlemmer, men regjeringen fikk kritikk for manglende representasjon fra de små og mellomstore domstolene. Dermed ble sorenskriveren i Sunnmøre tingrett i Ålesund supplert som medlem – og det til tross for at ingen av de små tingrettene oppfattet henne som deres representant. Dersom regjeringen hadde ønsket en bred kommisjon, hadde det vært en enkel sak, fordi de små og mellomstore domstolene hadde hele 39 forslag på personer som kunne representert dem, men ingen fikk plass. Domstoladministrasjonen, DA, har jobbet for sentralisering i en årrekke. De fikk påvirke kommisjonens sammensetning og ha sin direktør som medlem av kommisjonen. Regjeringen har vært tydelig på at kommisjonen skal være uavhengig. Da skulle man jo tro det var et poeng at kommisjonen har en viss kritisk avstand til fagdirektoratet, som er Domstoladministrasjonen, men i stedet er altså direktøren i DA selv plassert i kommisjonen og får fronte deres agenda, som er vel kjent fra før, nemlig at domstolene må sentraliseres. Det er et syn det er delte meninger om ellers i Domstols-Norge. Domstoladministrasjonen hadde også en klar oppfordring om sammensetningen av kommisjonen i et brev til Justisdepartementet, hvor de skrev: «Medlemmene i kommisjonen bør ha demonstrert evne og vilje til å tenke nytt og være reformorientert.» Det er altså en fullstendig mangel på representanter fra distriktsdomstoler og domstoler som nå står i fare for å bli nedlagt. I oktober 2019 stilte jeg et skriftlig spørsmål til statsministeren om distriktsrepresentasjon i offentlige utvalg, råd og styrer med bakgrunn i at Domstolkommisjonen og kraftskatteutvalget, som akkurat hadde langt fram sine rapporter, faktisk hadde 20 av 23 medlemmer fra større byer. Ingen av dem hadde representasjon fra kraftkommuner eller nedleggingstruede domstoler. På det spørsmålet svarte statsministeren at «Osloregionen er overrepresentert i offentlige utvalg og i styrende organer i selskaper eid av staten» og at regjeringen må bli «flinkere til å hente faglig ekspertise fra miljøer utenfor hovedstadsregionen». Og hun sa noe veldig viktig: at «både bosted og arbeidsmiljø påvirker perspektiver og kunnskapstilfang, dette gjelder også for fageksperter». Statsministeren innrømmet altså at distriktsrepresentasjon er viktig for å få et godt bilde. Nå har jo skaden skjedd, og Domstolkommisjonen har levert sin strukturrapport, men jeg mener at sammensetningen gjør noe med hvilken verdi den rapporten kan ha som grunnlag for en stor strukturreform når store deler av Domstols-Norge ikke blir invitert til å sitte rundt bordet. Så til punkt 2 – regjeringens mandat: Ved behandlingen av statsbudsjettet for 2016 stemte Stortinget ned forslag om omfattende sentralisering i domstolene, som da hovedsakelig var begrunnet i for dårlig utredning, og i forkant hadde Domstoladministrasjonen foreslått å slå sammen 35 tingretter til 12 og 4 jordskiftedomstoler til 2. Da ble Domstolkommisjonen satt ned, som skulle drøfte framtiden til domstolene – fram til 2020. Det var egentlig ment å være en bred drøfting av temaer som digitalisering, organisering, sikkerhet, ressurser, oppgaver, uavhengighet og struktur på bakgrunn av disse andre spørsmålene. Men så endret regjeringen planer våren 2018 og bestilte en hasteutredning om struktur løsrevet fra resten, som kom høsten 2019. Mandatet der ga klare føringer om sentralisering. Det ble også gitt beskjed om at utvalget skulle ta utgangspunkt i tidligere utredninger og forslag, inkludert DAs anbefaling fra 2010 om minimum åtte–ti dommerårsverk i hver domstol, noe som i så fall ville bety at to tredjedeler av dagens tingretter ikke har livets rett, og det var jo akkurat det som ble resultatet av Domstolkommisjonen utredning. Så til punkt 3 – mangel på kontradiksjon og motforestillinger: Regjeringen satte altså sammen en kommisjon med 16 medlemmer som ikke speiler ulike interesser og motargumenter, og ga dem et mandat om å sentralisere domstolene. Resultatet av de to tingene ser vi i rapporten, som anbefaler sentralisering, og det er ikke spesielt overraskende når det er sentralisering som er bestilt. Og som en følge av mandatet lar utvalget i stor grad være å synliggjøre motforestillinger, motargumenter eller alternative løsninger til sine anbefalinger. Det er heller ikke drøftet muligheter for forbedring innenfor dagens struktur, fordi det er utelatt fra mandatet. Jeg skal gi noen eksempler. Utstrakt bruk av dommerfullmektiger er trukket fram som et problem, og da spesielt i små domstoler – på side 41. Det er i og for seg et interessant funn. Problemet er at det utelukkende brukes som et argument for sentralisering. Det drøftes ikke på noe tidspunkt at man kunne løst det ganske enkelt med f.eks. å ansette en dommer istedenfor en fullmektig. På side 43 argumenteres det for at små rettskretser skaper habilitetsutfordringer. Det framstilles som et stort problem, og det brukes et konkret eksempel fra en sak i Søre Sunnmøre tingrett. Men hvis man snakker med de små domstolene, får man derimot høre at dette løses på en god måte i dag, ved at saker overføres til en annen domstol ved habilitetsspørsmål. Og den konkrete saken som Domstolkommisjonen bruker som skrekkeksempel, oppfattes i virkeligheten som en konstruktiv og god løsning for domstolen det er snakk om. Og det kommer ikke fram i rapporten i det hele tatt. Det er gitt et gjennomgående premiss om at man skal sentralisere, og det framstår tidvis som at kommisjonen har forsøkt å finne argumenter som passer til en allerede gitt løsning. Noen steder gir det seg utslag i ting som framstår som ren spekulasjon. På side 44 spekuleres det ved at kommisjonen mener at det må antas at advokaters terskel for å klage på sorenskrivere ved små domstoler er høyere enn i store, uten at det underbygges med konkrete funn. På side 70, hvor kommisjonen ikke finner noen forklaring på en sammenheng mellom produktivitet og størrelse, skriver de at det er «ikke urimelig å tenke seg at det også innenfor dommerutøvelse er nødvendig med et faglig fellesskap», uten at man går noe nærmere inn på nyansen i dette. Det nevnes overhodet ikke at dommergjerningen i høyeste grad er et individuelt arbeid, og at når det gjelder faglig oppdatering som kurs og etterutdanning, er tilbudet godt og likt for alle dommere, uavhengig av størrelse på domstolen. Og på side 72 forsøker kommisjonen å drøfte om personlighetstyper kan ha sammenheng med effektivitet og geografi, som jeg mener er en veldig merkelig drøftelse fra en seriøs kommisjon. Det spekuleres i at mer produktive personer velger å jobbe i større tingretter. Ergo er større tingretter bra. Så nevnes det også at det kan være motsatt, men det brukes jo også som et argument for større tingretter, for uten de særlig produktive personene hadde de små tingrettene vært enda dårligere enn de allerede er. Og det hjelper ikke, i mine øyne, at kommisjonen forsøker å balansere argumentet selv. I det hele tatt å dra opp en analyse om dette er helt irrelevant og viser mer enn noe annet at sentralisering er det gitte premisset, og så har man forsøkt å finne argumenter som bygger opp under det. Kontradiksjon er et helt grunnleggende rettsprinsipp. Ulike argumenter skal fram i en sak, og de skal veies mot hverandre, og at den offentlige utredningen som skal legge grunnlag for en domstolreform, selv har så stor mangel på nyanser og motargumenter, mener jeg både er ironisk og veldig bekymringsfullt. Så litt om punkt 4 – mål for kvalitet, effektivitet og produktivitet i domstolene: Domstolkommisjonen hevder at kvaliteten er dårligere i de mindre domstolene, men hvis det var tilfellet, ville vi sett at avgjørelser fra små domstoler oftere ble opphevet av lagmannsretten, og det kan ikke kommisjonen påvise. I stedet viser man til en rekke analyser av produktivitet og effektivitet som grunnlag for kommisjonens konklusjoner, bl.a. hvor ofte rettssaler er i bruk. Det sier ingenting om kvaliteten på dommeravgjørelser. Og de analysene som det vises til i rapporten, viser jo mer enn noe annet at det er forskjell både i store og i små tingretter; både store og små fungerer bra og dårlig. Likevel blir det utelukkende brukt som et argument for sentralisering av domstolene. Det heller alltid mot å være til fordel for de store domstolene, selv om datagrunnlaget er usikkert og egentlig viser at det ikke er store forskjeller mellom små og store domstoler. Så mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan mener statsråden at disse forholdene som jeg har tatt opp her, påvirker Domstolkommisjonens utrednings verdi som grunnlag for å gjøre endringer i domstolstrukturen?