Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-05-22:
Norge er mulighetenes land. På få områder ser vi dette tydeligere enn i fiskeri- og havbruksnæringen. Gjennom de siste 20 årene har næringen utviklet seg til å bli en betydelig eksportnæring, og i år 2000 var eksportverdien mer enn 31 milliarder kr. At hele 95 pst. av produksjonen går til mer enn 150 markeder utenfor Norge, gjør Norge til en av verdens største eksportører av sjømat. Fiskeripolitikken har i løpet av den samme perioden dreid i retning av å legge til rette for en lønnsom utvikling i fiskerinæringen. Vi har kommet langt, men potensialet er mye større. Bare deler av de marine mulighetene er utnyttet. Dette gir oss politikere en utfordring. Vi må legge til rette for at norsk sjømat er konkurransedyktig. Vi har særlige naturgitte fortrinn for havbruk i Norge, men for å sikre stabil og god vekst er det i tillegg avgjørende å tilby gode rammevilkår. Regjeringens mål er derfor å sikre best mulig markedsadgang for norsk sjømat gjennom stabile, langsiktige og forutsigbare rammebetingelser i alle markeder. EU er i dag det viktigste markedet for norsk sjømat, og eksporten til EU er fortsatt økende. Det er imidlertid slik at andelen av eksportverdien som går til EU, er redusert fra 76 pst. i 1992 til ca. 60 pst. i 2000. Dette viser at Norge har redusert sin avhengighet av EU noe. Det kan være mange årsaker til dette, bl.a. har næringen prioritert å utvikle nye markeder. Jeg tror imidlertid at rammebetingelsene for fisk i EØS-avtalen er en av årsakene til at næringen i større grad enn tidligere velger markeder utenfor EU. Handelen med fisk mellom Norge og EU reguleres som kjent gjennom en egen protokoll til EØS-avtalen, Protokoll 9. Avtalen innebærer tollfrihet for flere hvitfiskprodukter og tollreduksjoner for andre fiskeprodukter og bearbeidede fiskevarer. For mange produkter har norsk fisk altså oppnådd gode preferansevilkår gjennom EØS-avtalens Protokoll 9. Viktige norske produkter som sild, makrell, laks, reker, kamskjell og sjøkreps er imidlertid ikke omfattet av tollreduksjoner. Disse produktene møter tollsatser på opptil 20 pst. ved eksport til EU. Hvilke produkter som eksporteres til EU, reflekteres klart gjennom det tollregimet som vi har. Tollregimets system er at toll øker ved bearbeiding. Som en følge av dette er ca. 70 pst. av vår eksport til EU ubearbeidet. En annen følge av dette er at Danmark er vårt største marked for laks – ikke fordi de har et høyt konsum, men fordi det er der laksen bearbeides. Det er der vi finner arbeidsplassene som er basert på norsk råstoff. EØS-avtalen gjør Norge til en del av EUs indre marked. Dette betyr at norske foretak har adgang til dette markedet på samme vilkår som foretakene i EU på de områdene hvor EUs regelverk fullt ut er innarbeidet i EØS-avtalen. Det innebærer også at EU har gitt avkall på bruk av handelspolitiske tiltak mot norske foretak i form av antidumpingtiltak eller andre EF-rettslige virkemidler. Dette er dessverre ikke tilfellet for fiskerisektoren. Protokoll 9 avklarer heller ikke endelig spørsmålene omkring statsstøtte og fri transitt av fiskevarer over norsk territorium. Det er heller ikke funnet løsninger som sikrer at antidumpingtiltak ikke vil bli brukt mot fiskeprodukter fra EFTA-landene. Lakseavtalen, hvor EU truet med å innføre antidumpingtiltak mot norske foretak, illustrerer hvilken stor betydning dette spørsmålet har for norsk fiskeri- og havbruksnæring. Problemstillinger knyttet til antidumpingtiltak vil få økende aktualitet framover, ikke minst fordi lakseavtalen utløper til neste år. Det arbeides nå med spørsmålet om hvordan rammebetingelsene for laksenæringen skal se ut etter dette. Regjeringen har vært i dialog med EU-kommisjonen ved flere anledninger med sikte på å drøfte uavklarte problemstillinger omkring handelsregimet for fisk. Min erfaring er at det ikke bare er vanskelig å få avklart uavklarte saker i EØS-avtalen, selv det å få løst spørsmål av mer teknisk karakter, som f.eks. å omgjøre den tollfrie kvoten for reker til en flat tollsats, er vanskelig uten at flere elementer inngår. Dette inntrykket ble for øvrig bekreftet under fiskerikommissær Fischlers besøk i Norge for to uker siden. Fordi Norge betraktes som et tredjeland, er det også vanskelig å få kommisjonen til å sette av tid til å ha møter med Norge om fisk. Dette vil trolig forsterkes når EU utvides med inntil 13 nye medlemsland. EUs utvidelsesprosess mot øst er en viktig byggestein i arbeidet for et mer sammenvevd og samarbeidende Europa. Det innebærer også en historisk mulighet til å skape varig fred, demokrati og velferd over tidligere skillelinjer i Europa. EUs utvidelsesprosess skaper utfordringer ved at nye medlemsland i EU blir parter i EØS-samarbeidet. For norsk fiskerinæring innebærer EUs utvidelse mot øst at EFTAs frihandelsavtaler med kandidatlandene blir erstattet av EØS-avtalen, dvs. at frihandel på en rekke viktige produkter erstattes av toll på oppimot 20 pst. Norge og EU har tidligere forhandlet om kompensasjon for bortfall av frihandel. Norge og EU kan ha forskjellige oppfatninger i forhold til kompensasjon som følge av utvidelsesprosessen. Fra norsk side legges det imidlertid til grunn at erfaringene fra tidligere forhandlinger vil bli utgangspunktet også i forbindelse med den forestående utvidelsesprosessen. Utgangspunktet for dialogen med EU må være et felles ønske om et best mulig fungerende indre marked i EU/EØS for sjømat. Dette vil også ivareta EUs behov for sjømat, både til bearbeidingsindustrien og til egne konsumenter. Det er Regjeringens oppfatning at EØS-avtalens løsninger i fremtiden vil være dårlig egnet til å sikre fiskerinæringens interesser i forhold til EU. Det vil kunne bli vanskelig å forhandle fram bedre markedsadgang for norsk eksport innenfor rammen av EØS. EU har egne interesser å ivareta på fiskeriområdet og er negativ til å endre handelsvilkårene for norsk fisk i EØS-avtalen. Regjeringen vil imidlertid fortsette dialogen med EU om uavklarte saker i Protokoll 9, samt saker av mer teknisk karakter. Det blir videre viktig å sikre at de negative konsekvensene av EUs utvidelse mot øst blir så små som mulig for næringen. Dette kan særlig sikres gjennom tett kontakt med søkerlandene. Til slutt vil jeg gjerne si noe kort om ressurssamarbeidet mellom Norge og EU. Fiskerisamarbeidet med EU om våre felles ressurser i Nordsjøen var i mange år preget av for høy beskatning i forhold til bestandsgrunnlaget. Dette har vært hovedårsaken til at bunnfiskbestandene i dette området er i en svært dårlig forfatning. Et viktig skritt for å endre denne utviklingen ble tatt da Norge og EU for første gang i 1999 ble enige om langsiktige forvaltningsstrategier for sei, torsk, hyse og rødspette. Ved å følge disse strategiene vil Norge og EU i fellesskap kunne bidra til en vesentlig forbedring av beskatningsmønsteret. Dette er viktig for å kunne sikre et stabilt langtidsutbytte fra disse bestandene. Som en følge av den spesielt kritiske situasjonen for torsk i Nordsjøen, har Norge og EU innledet et nytt samarbeid for å komme fram til tiltak som kan sikre gjenoppbyggingen av denne bestanden. I første omgang er torskekvoten redusert med 40 pst. I tillegg ble partene enige om å stenge et større område i Nordsjøen i to og en halv måned i torskens gyteperiode. Mitt inntrykk er at EU-kommisjonen i økende grad er oppmerksom på de store grep som må tas for å forbedre fiskeripolitikken. Kommisjonen har utarbeidet en egen grønnbok som nå er til behandling i medlemslandene. Denne grønnboken går langt i å ta opp de essensielle spørsmålene, f.eks. om fangstkapasitet. Vi skal sørge for at vi får gjort kommisjonen oppmerksom på vår vurdering av de tiltakene som foreslås, men de beslutningene som kommer ut av dette, er vi tilskuere til.