Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2008-12-03:
Det er historisk sus over dette lovforslaget, ikke bare fordi det gir samboere rettigheter som samboere ikke har hatt, men også i et internasjonalt perspektiv. Jeg mener at de endringene som nå foretas i arveloven, og som Odelstinget behandler i dag, innebærer en betydelig styrking av gjenlevende samboers stilling der paret har felles barn. Retten til uskifte som foreslås, går langt, men etter mitt skjønn passe langt. Gjenlevende kan etter lovforslaget sitte i uskifte med hus, hytte, innbo og bil – for å nevne det viktigste. Arveretten går ikke så langt, som nevnt, men også her mener jeg at vi har funnet et godt balansepunkt ved arven på fire ganger grunnbeløpet. Om forslaget vedtas, vil vi bli først i Norden til å gi et slikt arverettslig vern for gjenlevende samboer. Men ikke bare det – så langt vi har klart å bringe på det rene, blir vi også først i Europa. Vi er for øvrig heller ikke kjent med lovgivning ellers i verden som går lenger i å verne gjenlevende samboer. Disse lovendringene kommer ganske sikkert til å bli sett og vurdert ellers i verden. Det kan kanskje hevdes at vi kunne ha gjort dette før, men denne saken har trengt modning, og vi får stadig flere samboere. Dette lovforslaget innebærer derfor et langt skritt, og som nevnt er vi tidlig ute. Jeg er særlig fornøyd med at jeg tror at vi har funnet et godt balansepunkt i dette forslaget som nå er lagt fram. Det gleder meg derfor at store deler av komiteen følger forslaget helt ut. Forslaget omfatter ikke alle samboerforhold. Det er de typiske kjernefamiliesamboerne med felles barn som først og fremst vernes av forslaget. Etter mitt syn er det de samboerne som lever stabilt sammen, har felles barn og fortsatt er samboere når den ene faller fra, som bør gis arverettigheter i forhold til hverandre. Samboere som ikke har felles barn, er en mindre homogen gruppe. For disse samboerne kan det ikke uten videre legges til grunn at de normalt vil ønske arverettigheter i forhold til hverandre. Særlig gjelder dette hvis den ene eller begge har særkullsbarn. I forbindelse med høringa av lovforslaget fikk Justisdepartementet flere henvendelser fra privatpersoner som var opptatt av at det ikke må komme regler som gir samboeren rett til arv på bekostning av særkullsbarna. Forslaget om at samboere som ikke har felles barn, men som har bodd sammen i minst fem år, til en viss grad uhindret av pliktdelsarven, kan bestemme i testament at samboeren skal ha rett til arv, gir etter mitt syn en hensiktsmessig fleksibilitet på dette området. Det blir opp til en sjøl å bestemme at samboeren skal gis arv, men testasjonsretten gjelder bare opp til fire ganger grunnbeløpet hvis man har særkullsbarn. Et viktig element ved lovforslaget er at både når det gjelder retten til arv og retten til å sitte i uskifte, kan man fastsette i testament at den andre samboeren ikke skal ha slike rettigheter. Men samboeren må varsles om en slik testamentbestemmelse. Forslaget bygger etter dette på en grunnleggende valgfrihet for samboere. Samboerskap og ekteskap er ikke det samme, og det skal ikke være det samme. Av den grunn er det viktig at samboere gis adgang til å velge om lovens regler om arv skal gjelde for dem eller ikke. Dette trekket ved lovforslaget innebærer etter min mening at samboerskapets egenart ivaretas på en god måte. Så legger jeg merke til at komiteens mindretall er opptatt av særkullsbarnas stilling i små bo under 4 G, der vi for ektefeller har, og nå for samboere foreslår, regler som prioriterer gjenlevende samlivspartner. Jeg innrømmer at disse reglene i små bo kan gjøre barna arveløse om ikke den gjenlevende til slutt foretar en fordeling til begges livsarvinger. Det har imidlertid vært en grunnleggende tanke i den vestlige verden at det i et moderne samfunn er behov for å styrke den gjenlevendes stilling på bekostning av barnas arverett. Dette har bakgrunn i at det ikke lenger er slik at en gjenlevende ektefelle eller samboer kan forvente – eller ønske – at barna forsørger ham eller henne. Og for å unngå at det behovet oppstår, bør den gjenlevende få beholde deler av de «fellesmidlene» paret har spart opp gjennom samlivet. Vurderingen har vært at i bo som utgjør mindre enn 4 G, er ressursene dessuten så små at det er lite å dele på.