Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-23:
Det er en grunnleggende linje i skattepolitikken at fordel som er vunnet ved arbeid, er skattepliktig. Det er også sentralt i et godt skattesystem at skattepliktig inntekt mest mulig samsvarer med den faktiske inntekten. At et tiltak i seg selv er samfunnspolitisk ønskelig, er ikke et argument for skattefritak – og det er også i strid med det som var grunntanken bak skattereformen 1992. Som det er påpekt av andre her, viser det seg også at verdien av naturalytelser øker med økende inntekt. Skattefradrag for naturalytelser kan derfor få uheldige fordelingsmessige konsekvenser og bidra til å motvirke andre mekanismer i skattesystemet som skal virke inntektsutjevnende. Skattefritak for tilskudd til behandlingsutgifter og treningskort kan også føre til et betydelig provenytap. Innsats overfor sykmeldte ivaretas, etter mitt syn, best gjennom ordningen Raskere tilbake. Hensikten med denne ordningen er å få sykmeldte raskere tilbake til arbeidslivet gjennom redusert ventetid og raskere behandling. Midlene som anvendes, kan settes inn der de gir best virkning for den sykmeldte, og ikke der utvelgelsen blir overlatt til arbeidsgiver eller til den enkeltes økonomi. Det er mange gode argumenter for økt fysisk aktivitet for å forebygge sykdom, men det i seg selv burde jo være en tilstrekkelig motivasjon for dem som har anledning til å etablere ordninger for arbeidsgiverbetalte treningskort. Skattefritak for dekning av behandlingsutgifter og treningskort vil heller ikke være til hjelp for dem som står utenfor arbeidslivet. Det er Regjeringens oppfatning at det offentliges bidrag til folkehelsen ikke bør skje gjennom skattefritak for arbeidsgivertilskudd til dekning av behandlingsutgifter eller til trening, men at en heller legger til rette for et godt offentlig helsetilbud ved å gi bidrag til idrett, ungdomsarbeid, forebyggende helsearbeid mv. som er tilgjengelig for hele befolkningen. Nå har jeg vært opptatt av de mer skattemessige sidene ved dette forslaget. Men jeg har lyst til å legge til to ting. Det er slik at arbeidskraften er samfunnets viktigste kapital. Samtidig er den også bedriftens viktigste kapital. Det vi gjør fra samfunnets side for å vedlikeholde og øke verdien av denne kapitalen, er å ha et godt helsevesen, et godt utdanningssystem og generelle ordninger som gjør at vi både kan utvikle og ivareta arbeidskraften. Jeg tror det også er viktig at en bedrift ser verdien i det å investere i sin egen arbeidskraft, på linje med det å investere i maskiner eller annet som en bedrift har bruk for. For det er slik at for enhver bedrift er dagens arbeidskraft den viktigste kapitalen både i dag og i framtiden. Da er det fint, som det ble referert til fra saksordføreren, at en bedrift vi kjenner godt, investerer i sin egen arbeidskraft på den måten fordi det er lønnsomt i seg selv, ikke nødvendigvis fordi staten eller samfunnet gir skattefradrag for den investeringen. Derfor bør investering i egen arbeidskraft veies opp mot lønnsomheten ved andre investeringer som bedriften gjør. Det er det ene. Det andre er at denne saken handler om egenansvar. Det jeg og du og alle andre kan gjøre for å passe på vår egen helse, er å sørge for at vi holder oss i god form, eller sagt på en annen måte: Det er et samfunnsansvar som enhver borger har for å ivareta helsen sin. For å si det med et lite skråblikk: Jeg har trent uten skattefradrag hele livet mitt. Riktignok har jeg blitt parlamentarisk mester på ski, men bortsett fra det har jeg ikke noen store idrettsbragder bak meg. Der har saksordføreren langt større meritter å vise til. Men hele poenget er at det å trene og på en måte ivareta sin egen kropp og sin egen helse bør være en livsstil for den enkelte. For også å si det slik: Jeg betaler med glede årskortet mitt for å komme fram til de beste skiløypene i hele Norge, området rundt Nybygda i Ringsaker kommune. Det er en god investering der jeg får mye tilbake, og som jeg får mye glede av.