Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-04-12:
Metoo-kampanjen har ført til et paradigmeskifte, hører jeg mange si, og kanskje har de rett. Men om folkeaksjonen skal føre til varig endring, avhenger det av at vi omsetter dette folkelige engasjementet til politisk handling. Derfor vil jeg gi honnør til Rødt og SV for representantforslagene vi diskuterer i dag. Jeg vil takke de mange som kom på høringen og ga oss viktige innspill, og også saksordføreren for å ha gjort en god jobb. Saken vi diskuterer, viser at det er forskjeller mellom høyresiden og venstresiden i norsk politikk. Høyresiden mener langt på vei at individet – den enkelte kvinne – selv skal ta ansvar for å unngå å bli trakassert. Eller lederen. Eller mannen. Alle andre enn politikere skal ta ansvar for å forebygge. Også i denne saken var regjeringas første uttalelser om kampanjen lunken, og responsen var illustrerende: Fiskeriministeren mente kvinner skulle ty til mild vold i form av en god ørefik. Den tidligere kulturministeren ville gjerne diskutere, men var mest opptatt av at filmbransjen måtte ta sitt ansvar på alvor. Statsministeren oppfordret ledere til å sørge for et arbeidsklima som gjorde at folk følte seg trygge. Det er dessverre ikke overraskende at regjeringa reagerer med å individualisere ansvaret eller skyve det over på andre når det ene regjeringspartiet har programfestet at forholdet mellom kjønn skal «tilpasse seg naturlig i arbeidsliv, fritid og privatliv, uten innblanding av offentlige organer». Millioner av kvinner verden over har de siste månedene meldt fra om hvordan de synes det går. Aktiv likestillingspolitikk har brakt oss langt og har hele tida vært sentral politikk for Arbeiderpartiet. Men vi er ikke i mål. Vi går i gal retning. Under denne regjeringa har vi tapt posisjonen som det mest likestilte landet i verden. Fortsatt er makt, kapital og arbeid skjevt fordelt, og menn leder an. I disse strukturene misbruker en del menn makta si. Omfanget av seksuell trakassering som metoo-kampanjen har avdekket, viser at kvinners rett til å bestemme over egen kropp – en rett som er helt grunnleggende for å leve et trygt og godt liv – ikke er reell. Samtidig er det viktig å huske på at mange av de politiske valgene som egentlig handler om helt andre ting, også har betydning for likestilling og seksuell trakassering. Dette har de fleste høringsinstanser pekt på som vesentlig for å klare å endre noen menns holdninger til kvinner. Regjeringa synes ikke helt å ta inn over seg dette, de svekker politikken på flere områder. Skattepolitikken og svekkelsen av arbeidsmiljøloven virker ulikt på kjønnene. Kvinner taper. En full, fast stilling er like viktig om du er mann eller kvinne, mens regjeringa konsekvent utvider mulighetene for midlertidig ansettelse. Hvorfor er dette viktig i en metoo-sammenheng? Jo, fordi konsekvensene av å si nei til en person som sitter med makta for å avgjøre om du skal få fortsette i jobben, kan være svært alvorlige. Det burde være åpenbart at trygge stillinger, jevnere fordeling av ressurser og større kjønnsbalanse i maktkonstellasjoner har betydning for omfanget av trakassering. Men arbeidet for økt likestilling og mot seksuell trakassering står dessverre langt nede på regjeringas prioriteringsliste. Det ser ut til at alle andre hensyn vinner fram når valgene skal tas. Tafsing, maktmisbruk og overgrep kan vi ikke vedta oss bort fra, men vi kan endre strukturer som gjør det mulig for menn i maktposisjoner å ta seg til rette. Det er fint at det er tverrpolitisk enighet om noen, riktignok få, forslag i dag. Det er likevel grunn til å nevne at Likestillings- og diskrimineringsombudet og likestillingssentrene er blitt betydelig svekket under denne regjeringa. Selv organisasjonene som gir gratis rettshjelp til kvinner som blir utsatt for vold og overgrep, vil regjeringa gi mindre penger til. Jeg tviler ikke på at høyresiden også er imot seksuell trakassering. Men heller ikke i dette spørsmålet holder det å snakke mer om det. Ukulturen og ulovlighetene krever politisk handling, og der skiller høyresiden og venstresiden lag. Vi kan ikke utrydde dårlige holdninger med politikk, men vi kan lage lover som gjør det mindre sannsynlig at seksuell trakassering finner sted. Vi kan bevilge mer penger til forebyggende og holdningsskapende arbeid og hjelp til dem som utsettes, og vi kan drive aktiv likestillingspolitikk som gjør noe med den urettferdige fordelingen av makt, posisjoner og ressurser. Slike tiltak setter landet i førersetet nasjonalt og internasjonalt når det gjelder likestilling. Denne regjeringa har ikke slike ambisjoner, og politikken deres virker – likestillingsarbeidet går i revers.