Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
Takk til interpellanten, som tar utgangspunkt i EØS-avtalen. Vi trenger kanskje ikke en krystallkule for å spå at EØS-avtalen er kommet for å bli – den kommer i hvert fall til å leve en stund til. Spørsmålet fra interpellanten var imidlertid hva statsråden vil gjøre for å sikre at norske lønns- og arbeidsvilkår fortsatt skal gjelde i Norge – eller sagt med andre ord: Hva vil statsråden gjøre for å motvirke et negativt press på lønns- og arbeidsvilkår i flere yrker i Norge? Jeg synes svaret fra statsråden ganske enkelt kan oppsummeres i ett ord: ingenting – i hvert fall svært lite. Statsråden og regjeringa har så langt tvert imot vist at de ønsker å gå i motsatt retning, ved å svekke arbeidstakernes stilling i Norge generelt. Statsråden sa i sitt innlegg at det er gode, seriøse forhold for ni av ti i norsk arbeidsliv. Da mener jeg at statsråden burde tenke litt igjennom hvorfor det er sånn. Det er fordi vi har de reglene vi har i dag, som beskytter norske arbeidstakere, og som er jobbet fram av fagbevegelsen selv, i et samarbeid med myndighetene. En sterk fagbevegelse, i et trepartssamarbeid med myndigheter og arbeidsgivere, er unikt. Det er den norske modellen, og jeg antar at det ikke er det statsråden valgte å kalle «byråkrati» på arbeidslivsområdet. Men det er en modell som nå er under sterkt press. Stoltenberg-regjeringa fremmet derfor tre handlingsplaner mot sosial dumping, hvor vekten ble lagt på tiltak innenfor utsatte bransjer, som renhold, bygg og anlegg, landbruk og transport, for å nevne noen. Den nye blå-blå regjeringa har i Sundvolden-erklæringa sagt at de vil fortsette arbeidet mot sosial dumping: «Selv om norsk arbeidsliv i all hovedsak preges av ryddige og ordentlige forhold, er noen bransjer preget av sosial dumping og uakseptable lønns- og arbeidsvilkår. Dette er uakseptabelt, både for arbeidstakerne som rammes og for konkurrerende bedrifter som følger loven. Regjeringen vil derfor fortsette arbeidet mot sosial dumping.» Men så langt har vi ikke sett veldig mye til hva den satsinga skal gå ut på – tvert imot. Når vi har fremmet representantforslag for å bekjempe sosial dumping, f.eks. i transportbransjen, har regjeringspartiene stemt imot, selv om vi vet hva slags forhold som rår i deler av den bransjen. I tråd med handlingsplan nr. 3 opprettet vi treparts bransjeprogrammer for en felles innsats mellom myndigheter, arbeidstakere og seriøse arbeidsgivere, men i sitt første helblå budsjett svarer denne regjeringa med å fjerne nesten hele bevilgninga til disse programmene. Av nesten 11 mill. kr står bare 2,7 mill. kr igjen. Resten er overført til Arbeidstilsynet. Det er for så vidt positivt at regjeringa styrker Arbeidstilsynet, men det burde vært gjort med andre penger enn dem som var satt av til samarbeid med arbeidslivets parter. Arbeidstilsynet kan bli mer effektivt, ja, men det kan aldri bli like effektivt til å avsløre sosial dumping og arbeidslivskriminalitet som 60 000 skolerte tillitsvalgte i alle bransjer utover hele landet. Statsråden sa at det kommer en handlingsplan innen utgangen av 2014 – det tar altså ett og et halvt år å få fram den – og desto mer uforståelig er det da at det første kulepunktet under temaet arbeidsliv i regjeringserklæringa handler om å angripe og svekke arbeidsmiljøloven og dermed svekke arbeidstakernes stilling i Norge generelt. Det gikk med rekordfart. Heretter skal altså folk i større grad ansettes på midlertidig basis. Permitteringsregelverket er svekket, til tross for advarsler fra arbeidsgiverhold. Begge deler åpner for økt grad av innleie, og økt grad av innleie åpner for færre faste ansettelser. Færre faste ansettelser fører til svekkelse av fagbevegelsen og dermed til svekkelse av den seriøse delen av arbeidsmarkedet. Det er uforståelig at en regjering som sier at den vil videreutvikle arbeidskraften, som statsråden nettopp sa, går for nettopp økt midlertidighet, lengre arbeidsdager uten overtid, mindre hjelp fra fagforeningene, økt grad av søndagsarbeid og – sist, men ikke minst – at fagforeningene ikke lenger skal få gå til sak på medlemmenes vegne. Regjeringa svekker fagbevegelsens rolle i en tid hvor den trenger å styrkes, også av hensyn til seriøse bedrifter. Regjeringa svekker arbeidsgivernes evne til å beholde egne fast ansatte, ved å svekke permitteringsregelverket. Kampen mot sosial dumping handler til sjuende og sist om å beskytte det norske velferdssamfunnet. Norge har der én stor fordel framfor mange andre land, i kampen mot sosial dumping og for velferdssamfunnet, og det er en sterk fagbevegelse i et forpliktende trepartssamarbeid. Det går regjeringa nå til angrep på, fordi – som høyrepolitikere og fremskrittspartipolitikere svarer i undersøkelser – arbeidstakerne i Norge har for stor makt. Det er komplett uforståelig for alle andre. Når vi trenger 90 000 flere fagarbeidere, kan de ikke bare importeres. Vi må også friste norske ungdommer, og da må vi ha ryddige arbeidsforhold i norsk arbeidsliv.