Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2016-05-30:
Takk til saksordføreren. Legemidler er den vanligste medisinske behandlingsformen i vår felles helsetjeneste, og i løpet av ett år får to tredjedeler av den norske befolkningen reseptbelagte legemidler. Legemiddelbehandling spiller en viktig rolle i å forebygge og redusere sykelighet og dødelighet, men kan selvsagt også forårsake bivirkninger og andre legemiddelrelaterte problemer. Forslaget til endring i legemiddelloven om refusjonskontrakter og rabatter er en direkte oppfølging av en enstemmig komités behandling av legemiddelmeldingen i fjor høst. Der ble behovet for nye virkemidler for å sikre befolkningen tilgang til viktige legemidler beskrevet, og den gangen sa komiteen bl.a. følgende: «Komiteen viser til den pågående debatten om tilgang på svært kostbare legemidler, og mener dagens system for refusjonskontrakter og rabatter har utfordringer knyttet til kostbare legemidler. Komiteen mener det er behov for å styrke muligheten for å forhandle fram rabatter på legemidler som finansieres av folketrygden. Komiteen mener det er riktig å presisere forbudet mot å gi rabatter som ikke er fastlagt på tidspunktet for salget av et legemiddel og endre hjemmelsgrunnlaget for å inngå refusjonskontrakter.» Debatten om tilgang til kostbare legemidler har ikke løyet. Den har tvert imot tiltatt i styrke. Media omtaler faren for et todelt helsevesen, og helseministeren går i debatt med legemiddelindustrien om utfordringer som han i opposisjon hadde langt enklere svar på enn han som ansvarlig statsråd har i dag. Det utvikles mange nye legemidler for behandling av store pasientgrupper med sykdommer som hjerte- og karsykdom, kreft, infeksjoner som hiv og hepatitt C, og nevrologiske sykdommer som f.eks. Alzheimers sykdom og Parkinsons sykdom. Dette kan være legemidler med bedre effekt enn eksisterende legemidler, eller legemidler mot sykdom som vi i dag ikke har effektiv behandling mot. De årlige budsjettvirkningene for slike legemidler vil bli store dersom de tas i bruk av helsetjenesten og bruken dekkes over offentlige budsjetter. Vi står sannsynligvis overfor en situasjon der kostnader forbundet med nye legemidler øker betraktelig. Totalkostnadene for de nye legemidlene kan bli så store at offentlig finansiering av dem vil kunne fortrenge mer kostnadseffektiv behandling og dermed føre til et samlet dårligere helsetilbud til befolkningen. Legemiddelloven § 6 gir i dag forbud mot rabatter som ikke er fastlagt på tidspunktet for salget av et legemiddel, altså etterskuddsvise rabatter. Med den endringen vi vedtar i dag, unntas rabatter som gis som en del av avtaler mellom det offentlige og legemiddelindustrien for å sikre offentlig finansiering av legemidler, fra dette forbudet. Lovendringen åpner derfor opp for at legemiddelindustrien gir slike rabatter til gunst for folketrygden. Det er bra, og det gir fellesskapet et kort til på hånden. Det er en styrke for vår felles helsetjeneste at legemiddelpolitikken er så omforent som det behandlingen av legemiddelmeldingen har vist. Norge er et lite land og et lite marked for legemidler. Vi har i internasjonal sammenheng lave priser og en begrenset legemiddelproduksjon her hjemme. Likevel vil vi møte en utvikling der kostnadene forbundet med nye legemidler vil øke betraktelig. Derfor må vi finansiere vår felles helsetjeneste til å tåle flere dyre medisiner. Vi må forske mer, og vi må legge til rette for at norske fortrinn, særlig knyttet til biobanker og helseregistre, kan utnyttes til å utvikle nye legemidler. Vi må også forhandle tøffere og med nye kort på hånden i møte med industrien. Arbeiderpartiet slutter enstemmig opp om forslaget som ligger til behandling, og er ikke en del av mindretallet som har et eget forslag.