Michael Tetzschner (Høyre), 2015-05-26:
Vanligvis takker vi saksordføreren for fremstillingen av saken. I dag tror jeg at jeg skal begrense meg til å takke for det betydelige engasjement han har vist både i salen og under komiteens behandling av saken i sine høringer og i sine overlegninger. Vi trenger engasjerte deltakere i demokratiet, så det er en kvalitet. Jeg vil konsentrere mitt innlegg om fem punkter, samt en oppsummering. For det første: Var denne saken berettiget en behandling i kontrollkomiteen? Fra vår side ga vi veldig tidlig uttrykk for at det ikke forelå forhold som skulle begrunne en kontrollsak for Stortinget i en sak som det ligger til statsråden å avgjøre. Vi deler fortsatt ikke den begrunnelsen som gjentas i innstillingen som ligger på bordet her i dag, nemlig at det skulle være «uavklarte formelle forhold i forbindelse med statsrådens beslutning om stedsvalg for nytt sykehus i Nordmøre og Romsdal som skulle tilsi egen sak i kontroll- og konstitusjonskomiteen». Vi har gjennom hele prosessen blitt bestyrket i at det som var en lovlig beslutning, står som en lovlig beslutning. Derimot har det spredt seg en viss uklarhet inn i vår behandling av saken. Det var uklart hvilket kontrolltema komiteen hadde på bordet, hvilke konklusjoner man skulle trekke av funnene, og dette så mer som at det allerede etter høringsdagen var veldig klart at beslutningen om sykehusplasseringen var tatt av rett instans uten innholdsmessige mangler eller forhold ved saksbehandlingen ellers som skulle kunne innvirke på vedtakets gyldighet. Jeg må si at det å aktivisere kontroll- og konstitusjonskomiteen bør i størst mulig grad hvile på et forståelig konstitusjonelt grunnlag, selv om man kan forstå at enkelte partier har et ønske om å invitere til omkamp om beslutninger. Saksfremstillingen i seg selv er et talende uttrykk for at man egentlig ikke hadde en sak, men var på jakt etter en, en sak man i så fall måtte bygge opp fra grunnen av. Jeg må også si at den manglende tilbakeholdenhet når det gjelder å problematisere forhold rundt og under prosessen, smått og stort, har ført til at vi har fått en innstilling fra komiteen som sprenger alle volumgrenser. 25 636 ord er brukt på komiteens egne merknader. Da er teknisk sammendrag ikke medregnet. Jeg tror også vi for vårt videre arbeid må minne oss selv om Stortingets forretningsordens § 31 annet ledd, første og annet punktum: «Alle innstillinger skal være så korte som mulig og i det vesentlige inneholde komiteens merknader. I innstillingene skal det ikke trykkes opp igjen dokumenter som en like godt kan vise til.» Stortinget får vanligvis til behandling saksdokumenter og proposisjoner kvalitetssikret etter utredningsinstruksen. I de såkalte initiativsaker vil det imidlertid være friere rom for synsing, spekulasjoner og ikke fullt dokumenterte påstander. De opplysnings- og fullstendighetskrav som med rette må stilles til dem som fremmer forslag for Stortinget – fra regjeringen, fra departementene eller fra våre særinstanser som Riksrevisjonen – disse kvalitetskrav burde i størst mulig grad også være en norm for de dokumentene kontroll- og konstitusjonskomiteen av alle selv fremsender til behandling i plenum. Særlig en del merknader som fremkommer som flertallsmerknader fra komiteen, som heldigvis ikke har flertall i salen, inneholder nokså vidtrekkende tolkninger og forståelser av sentrale bestemmelser i f.eks. forvaltningsretten som er nyskapende og ganske oppsiktsvekkende. Det er også en mangel ved innstillingen at man ikke refererer til allment aksepterte spilleregler når man refererer til loven, men at det svært raskt glir over i hvordan enkelte representanter har oppfattet dem personlig, og hvordan man ellers mener at de burde være. Det andre hovedfeltet jeg vil bruke tid på her, er: Hvem skal fatte beslutning om nybygg og stedsvalg for sykehus? Etter helseforetaksloven er laveste korrekte kompetansenivå for å treffe beslutning om etablering av nye sykehus foretaksmøtet i det regionale helseforetaket. Der er det kun statsråden som bestemmer. Dette tilsvarer det vi kanskje ellers har mer trening i å vurdere, nemlig generalforsamlingen i aksjeselskaper. Det er som å likestille de selskapene hvor statsråden er generalforsamling, nettopp fordi staten eier alle aksjene. Etter lovmotivene er det åpenbart at det aldri har vært meningen at en så vesentlig investeringsbeslutning som plasseringen av sykehus i Nordmøre og Romsdal skulle tas av et regionalt helseforetak helt alene utenom statsråden. Grunnlaget for statens styring med helseforetak er jo basert på eierskap til institusjonene. Statens organisering av helsetjenestene kan ikke skje slik at det undergraver det demokratiske styringsprinsippet. Den demokratiske styringslogikken bygger på at den øverste ledelsen i forvaltningen er lagt til politikere, som har et demokratisk mandat. I staten kommer dette til uttrykk ved ministeransvaret. Statsråden er sjef for departementet og har kompetanse til å treffe avgjørelse i hvilken som helst sak som departementet er tillagt ansvaret for. En fremstilling av helseforetaksloven må skje med blikk for sammenhengen med statens styringssystem for øvrig, som egentlig er satt der nettopp for å realisere Stortingets ubetingede rett til å få realisert f.eks. sin helsepolitikk. Blant de svært mange ord i innstillingen er det noen steder også gitt uttrykk for hittil ukjente styringsprinsipper, som enkelte steder har samlet et flertall i komiteen, f.eks. synspunktet at underliggende helseforetak skulle ha en nærmest «eksklusiv beslutningsmyndighet ettersom sakene klassifiseres helsepolitisk, forvaltningsmessig og operativt, ved at departementet skulle være tematisk utestengt fra styring på visse felter av foretak det bevilger penger til». Dette er en innstilling som ikke er i samsvar med forvaltningsretten, ikke er i samsvar med styringsprinsippene i staten, og som dertil heller ikke ville vært praktikabel. Jeg mener at ved avslutningen av dette punkt må vi konkludere med det som kommer til å bli stående når vi gjør oss ferdig med saken her i dag og vedlegger den protokollen, og det er: Det er ikke fremkommet noe under komiteens høring eller behandling for øvrig som tilsier at beslutningen om sted ikke ble tatt av et kompetent organ på et forsvarlig grunnlag, selv om uenigheten selvfølgelig – sånn er det ofte i demokratiet – besto i visse kretser. Fortsatt har heller ingen, meg bekjent, gått rettens vei for å få prøvd gyldigheten av vedtaket. Det betyr rett og slett – så enkelt er det av og til – at vedtaket om plassering av sykehuset i Molde er endelig. Så fikk vi en visitt fra saksordføreren om hvorfor Høyre og Fremskrittspartiet og i noen tilfeller også Venstre har avgrenset saken og henvist til temaer som har vært tatt opp i innstillingen, som saken uvedkommende. De som leser innstillingen, vil si at innstillingen selv gir de fleste – og mange – eksempler på dette. Men jeg kan jo gi ett innenfor den tidsrammen som vi har: Vi mener at det er lite relevant for saken når komitémedlemmene begynner å ytre seg om hvordan man gjerne hadde sett nye regler fungere og ny praksis burde vært – hvordan man f.eks. hadde ideelt sett at kontakten mellom styret og eier skulle skje i det daglige, som altså ikke har rot i de rammene som allerede er. Et eksempel på slike utsagn er uttalelsen der noen medlemmer av komiteen ønsker at styremedlemmene og daglig leder skal ha plikt til «straks å nedtegne» og bringe «informasjons- og styringssignaler» til styret. Det vil altså instituere et mye mer detaljert eierstyre enn man tidligere ville ha forestilt seg. Et annet eksempel er merknadene vedrørende offentlighetsloven, men også forvaltningsloven § 17, om at en sak bør fremvise eventuell uenighet for at den skal være «opplyst så godt som mulig». Det må skyldes en feillesing. Paragraf 17 er ikke et åpenhets- eller informasjonspålegg, men det er et kvalitativt krav til beslutningsgrunnlaget uansett hvor premissene kommer fra. Det fjerde punktet jeg ønsker å fremheve, er også et spørsmål som var tatt opp i innleggene fra saksordføreren og fra Arbeiderpartiets representant. Det er dypest sett om helseforetaksloven begrenser statsrådens styring til visse sakstyper. Det er eksemplifisert med den personalsaken vi hadde når det gjaldt daglig leder i Helse Midt-Norge. I lov om helseforetak § 36 er det gitt styret myndighet til å treffe vedtak om å si opp eller avskjedige daglig leder. Det fremkommer av motivene at alternativet var å legge ansettelsesmyndigheten til departementet, altså gjøre dette til en direkte personalsak under statsråden. Grunnen til at man ikke gjorde det, var at man var redd for at statsrådens autoritet skulle smitte over på daglig leder som dermed får en posisjon høyere enn styret. Det ønsket man jo ikke, fordi det også ville bryte med vanlig styringslogikk i de fleste organisasjoner. Uansett kan vi konstatere at problemstillingen når det gjelder arbeidsdelingen mellom disse organene, ikke har blitt prøvd rettslig. Ordlyden løser ikke spørsmålet om hvorvidt styrets kompetanse her er eksklusiv, men i Prop. 120 L for 2011–2012 – lovproposisjonen – er det ikke tatt forbehold om at noen sakstyper er unntatt når det understrekes: «Eier kan instruere styret i alle saker, både saker av generell karakter og enkeltstående saker. Dette kan i prinsippet skje på ethvert stadium av saken, enten saken er under behandling av administrasjonen eller har kommet frem til styrebehandling.» Ordlyden i bestemmelsen refererer til styrets mulighet til å anvende arbeidsmiljølovens virkemidler for avslutning av arbeidsforhold, oppsigelse og avskjed. I det foreliggende tilfellet har partene inngått en avtale om avslutning av arbeidsavtalen, en privatrettslig avtale som ligger utenfor arbeidsmiljølovens overprøvingssystem. Det er altså en privatrettslig avtale som ikke følger den logikken som ellers er pekt på i § 36. Men uansett hva man måtte mene om dette, er det domstolene som må ta stilling til dette, ikke kontroll- og konstitusjonskomiteen. Vi kan da heller ikke med krav på autoritet fastslå rekkevidden av lovbestemmelser uten støtte i sikker forvaltningspraksis eller rettspraksis. Komiteen er selv heller ikke gitt myndighet til å foreta rettsavklaring, og dermed vil det være veldig tynt grunnlag – for å si det forsiktig – om man skulle uttale en kritikk mot en statsråd om hvorvidt en konkret fremgangsmåte er i samsvar med en lovbestemmelse, fordi det nettopp ville representere komiteens egen overskridelse av sin kompetanse. Det synes jeg ikke ville kledd kontrollkomiteen. Det må altså et bedre grunnlag til for å hevde at statsråden ikke har opptrådt innenfor helseforetaksloven, og en slik konklusjon er det da heller ikke flertall for i Stortinget, selv om man kan finne støtte for synspunktet i flertallsmerknadene fra komiteen. Til slutt – som det siste punktet – vil jeg si litt om kontrollsakenes egnethet til å utforme politiske føringer på andre sektorområder enn de kontroll- og konstitusjonskomiteen er satt til å passe på. I merknadene fra saksordføreren lå det invitasjon til mange problemstillinger og i og for seg mange stimulerende, men allikevel omveier av tankemessig art som det kunne vært interessant å forfølge. Men noen av oss har ment at dette har ligget utenfor det kontrollkomiteen bør ha som en naturlig forståelse av sin funksjon. På tross av komiteens uomtvistelige kvaliteter er ikke komiteen den rette instans for å overprøve lokaliseringsvalg for sykehus, heller ikke for å gi detaljerte anvisninger på hvordan man selv ville ha praktisert helseforetaksmodellen, eller for den saks skyld om statsovertakelsen av sykehusene i 2001 var en fornuftig ting. På samme måte ville Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité svekke sin troverdighet som kontrollorgan hvis den også bega seg inn på å overprøve økonomisk-tekniske forutsetninger for gyldig fattede beslutninger i departementer og helseforetak. Slike uttalelser løsrevet fra en faglig kontekst og erstattet av komiteens egne vurderinger ville forkludre ansvarsforholdene og svekke fagligheten i beslutningsgrunnlaget. Som oppsummering: Når det gjelder de fem temaene jeg har berørt, vil vi fra vår side konstatere på spørsmålet om kontrollsaken var berettiget: Nei, det var den ikke. På spørsmål to, om hvem som skal treffe beslutning om nybygging og stedsvalg for sykehus i milliardklassen, er svaret: statsråden. Om helseforetaksloven begrenser statsråden styring til visse sakstyper: Nei, ikke prinsipielt, men kanskje praktisk. Og det siste var jeg også inne på, at kontrollsakenes egnethet til å utforme politiske føringer på andre politikkområder enn de kontrollkomiteen har ansvaret for, heller ikke er noen gevinst for solid saksbehandling og forvaltning i staten.