trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Det har ikke manglet på advarsler både i forbindelse med behandlingen av 1998-budsjettet og 1999-budsjettet om hva som kunne skje med sysselsettingssituasjonen hvis ikke vi sørget for å gi våre skipsverft de samme konkurransemuligheter som dem de skal konkurrere med. Det kom klare advarsler fra hele det maritime miljøet, fra skipsverftene rundt hele kysten, fra industrien som har underleveranser til skipsbyggingsindustrien, ja fra både arbeidsgiver- og arbeidstakerorganisasjonene i fellesskap, om konsekvensen av å gi de norske skipsverft dårligere konkurransevilkår enn dem de skulle konkurrere med. Det minner meg litt om at vi nå, når vi nærmer oss påske, stadig ser på fjernsynet presentasjon av fjellvettreglene, der vi ser hvordan det kan gå hvis man ikke tar på alvor de advarslene som blir framsatt av erfarne fjellfolk – eller da i dette tilfellet de mange advarslene som kom fra erfarne bransjefolk om konsekvensene av den politikken som Regjeringen, med tilslutning fra et flertall i Stortinget, har valgt. Så har bl.a. Arbeiderpartiet nå pekt på en del muligheter for å prøve å få en positiv holdning inn i denne industrien igjen, og statsråd Sponheim nevnte selv noen av dem nå. Da blir mitt spørsmål: Vil statsråden nå ta noen av de gode forslagene opp til vurdering samtidig som vi behandler revidert budsjett, eller ønsker statsråd Sponheim fremdeles å framstå på samme måte som den kjente Severin Suveren, som når han konstaterte at det gikk feil, sa at dette var uflaks?
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Vi har jo gjeve ros til statsråd Sponheim, vi, for at han har snudd i tide – det er òg ein fjellvettregel som det er viktig å ta med seg. Men bakgrunnen for at eg stiller spørsmål til statsråden no, er innlegget frå representanten frå Møre og Romsdal om budsjetteringa rundt endring i verftsstøtta. Bakgrunnen for at Arbeidarpartiet gjorde framlegg om 125 mill. kr på inneverande års budsjett, var eit spørsmål til departementet om kva som skulle til for å heva satsane til det nivået som det i dag vert heva til. Vi la inn 125 mill. kr på inneverande års budsjett. Så seier representanten frå Møre og Romsdal at regjeringspartia no har lagt inn 250 mill. kr. Då må eg spørja statsråden om dette er riktig. Slik eg les St.prp. nr. 35, viser ein til at ein treng 250 mill. kr til å auka 1999-fondet. Så seier ein at ein har pengar til overs på 1998-fondet som gjer at det ikkje er naudsynt med tilleggsløyving. Eg ber statsråden om å oppklara dette, for dersom det er slik at ein her har vore med på ei tilleggsløyving på 250 mill. kr, eller ei auka utgift på 250 mill. kr på inneverande års budsjett, burde det stått på ein måte som gjorde at vi fann det igjen i proposisjonen og i innstillinga.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Når Stortinget behandler saken om støtte til skipsbyggingsindustrien, mener tydeligvis mange av oss at det er på høy tid. Og jeg har en følelse av at denne saken dreier seg om mer enn verftsstøtte. Dette kan være kampen om norske verfts framtid. For oss som bor i fylker hvor verftsindustrien er en stor og viktig del av vårt næringsliv, har utålmodigheten vært stor. Så får vi håpe at seint i denne sammenheng er bedre enn aldri. Da Arbeiderpartiet allerede i desember 1997 foreslo å øke satsene fra 7 til 9 pst., var det umulig å få et flertall for det. Signalene fra verftsindustrien har vært klare lenge, og det er mange måneder siden de første permitteringsvarslene ble sendt ut. Verftsindustrien har sterke og dype røtter i norsk næringsliv, og den representerer en kultur og en kompetanse som vi har et stort ansvar for å ivareta. Hvis vi ikke tar ansvaret for denne industrien, kan det føre til at vi mister den høye kompetansen vi har, og det kan føre til uante konsekvenser for verftsindustriens framtid. Når beddingen på Tangen Verft står tom, får det store konsekvenser langt utover kommunen. Det kan ikke være tvil om at størrelsen på verftsstøtten de seinere år har vært en usikkerhetsfaktor for bransjen. Vi må sørge for at våre verft har mulighet til å ta opp konkurransen på bygging av skip med land som vi vet har langt bedre subsidieordninger enn det vi har. Jeg er svært fornøyd med at flertallet nå vil støtte Arbeiderpartiet i å øke satsene på byggetilskudd til skipsbyggingsindustrien fra 7 pst. til 9 pst. Bare Fremskrittspartiet har en kynisk vurdering av disse industriarbeidsplassene, og ønsker ikke å være med på vedtaket. Men, som representanten Tveiten var inne på i sitt innlegg, 9 pst. tilskudd alene er ikke nok til å fylle ordrebøkene. Derfor tror jeg det er avgjørende viktig at komiteen i så klare merknader har pekt på en rekke tiltak som kan bedre situasjonen for norske verft, forhåpentligvis både på kortere og lengre sikt. Sjøl om ikke Høyre og Fremskrittspartiet vil være med, har heldigvis flertallet bedt Regjeringen ta spesielt hensyn til norske verft når det skal avgjøres hvem som skal bygge de nye fregattene for Forsvaret. Det er å håpe at Regjeringen tar innover seg den alvorlige situasjonen i verftsindustrien, og at den på det grunnlag tar hensyn til det flertallet har ønsket. Det holder ikke med et godt øye fra statsråd Sponheim. Det er vel kjent at vi har en fergeflåte som er gammel og slitt. Og det er svært positivt at komiteen ber om forsering av bygging av ferger. Dette er god samferdselspolitikk. I tillegg er det pekt på det behovet som er i fiskeflåten, og at man forserer bygging av et nytt forskningsfartøy. Disse og flere tiltak er nevnt i saken. Det må bety at vi har virkemidler å ta i bruk når den politiske viljen er til stede. Arbeiderpartiet er svært bekymret for verftsindustriens framtid, og derfor er vi opptatt av at vi må være offensive i forhold til denne næringen. Med det vedtak som her blir gjort og med de sterke føringene som ligger i denne saken, er det mitt håp at det igjen skal skapes optimisme i verftsindustrien.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-03-25:
Som alle andre talere, bortsett fra dem fra Fremskrittspartiet, må jeg slutte meg til gleden over at verftsstøtten nå heves til et nivå likt det europeiske. Jeg må også si at det har vært en gledelig opplevelse å sitte i salen og høre at Arbeiderpartiet faktisk har tatt ganske god lærdom av hvor farlig det er å endre rammebetingelsene og skape usikkerhet for en konkurranseutsatt næring. For Arbeiderpartiet har vært mestere i å skape usikkerhet i alle ledd som er knyttet til maritim næring, både når det gjelder sjøfolk, redere, og verftene – i alle ledd. Så det gleder meg veldig at Arbeiderpartiet har lært, og jeg går da ut fra at norsk næringsliv i fremtiden – i hvert fall hva det største opposisjonspartiet angår – skal få forutsigbare rammevilkår og like konkurransevilkår som våre konkurrenter ute i Europa. For det er det som er nøkkelen her. Vårt næringsliv er konkurransedyktig, men utgangspunktet må være det samme, nasjonale rammevilkår må være de samme. Og når vi konkurrerer med EU-land, må våre rammevilkår være lik rammevilkårene i EU. Det har i dag vært pekt på at i den situasjonen som har oppstått, med tomme ordrebøker langs kysten, er tiden inne til å satse på investeringer som staten i stor grad styrer, ikke minst gjelder det fergedriften. Det er god motkonjunkturpolitikk at staten går inn med sine investeringer i lavaktivitetsperioder, og at den holder seg litt mer tilbake fra markedet når hjulene går for fullt. Jeg vil gjerne peke på at det i fornyelsen av vår gamle fergeflåte har vært etterlyst to gassdrevne ferger. De skal settes inn i sambandet for Boknafjorden, som er et av de sambandene som stadig vekk blir stengt fordi fergeforbindelsen bryter sammen. Det innebærer i realiteten at vi har en stengt riksvei i et område av landet hvor verdiskapingen er høy. Så jeg håper at næringsministeren frem mot budsjettbehandlingen har et godt samarbeid både med Miljøverndepartementet, med Samferdselsdepartementet og med alle de tilknyttede departement, slik at vi kan få fortgang i fornyelsen av fergeflåten og kan realisere de miljøvennlige tiltakene som ligger i at Stortinget faktisk flere ganger har bekreftet sin vilje til å satse på gassdrevne ferger. Jeg håper at vi får gjort noe med det nå.
Sigmund Kroslid (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Det gleder meg at Regjeringen og flertallet i komiteen går inn for å øke satsene for byggetilskudd til verftene til samme nivå som man har innen EU i dag. Det gleder meg imidlertid ikke at det brukes mye tid og krefter på å finne ut av og fordele skyld på hvem som har redusert og ikke redusert. Det som er en kjensgjerning, er, når man kjenner næringen noe fra innsiden, at denne næringen har opplevd vekslende tilskuddsordninger over lang tid og lite forutsigbarhet. Verftsindustrien er – som det allerede er nevnt – meget konkurranseutsatt og konjunkturfølsom. Saken handler derfor om forutsigbarhet og like konkurransevilkår. Industrien har ikke hatt gode år de siste år, iallfall ikke hvis man ser på regnskapstallene. Jeg vil heller ikke unnlate å nevne at det i flere andre skipsbyggingsland også utover de rammevilkår som vi behandler i dag, gis former for tilskudd som ikke norske verft skal få del i. Det er derfor avgjørende viktig at statsråden følger opp sin dialog med næringen, og pleier denne kontakten nøye i dagene framover. Jeg vil få lov til å henlede oppmerksomheten på at det i dag er en svært stor del av alle skrog til norske fiskefartøy som bygges i utlandet. Videre bygges det også et betydelig antall fiskefartøy i utlandet. Jeg mener det er helt nødvendig å se på de vilkårene for tilskuddsordninger som gjelder for norske fiskefartøy i dag, slik at vi er i stand til å oppfordre norske fiskebåtredere til å bygge sine skip ved norske verft. Fiskeflåten vår er – som allerede nevnt – gammel, og det går ut over både sikkerhet og fangstkvalitet. Moderne fiskefartøy er også miljømessig sett langt å foretrekke. Utstyrsindustrien er nevnt, og uten en levekraftig verftsindustri vil også utstyrsindustrien mangle vesentlig potensial til å utvikle seg både teknisk og markedsmessig. Situasjonen er i dag den at man eksporterer knowhow og kompetanse ved å selge utstyr ut. Denne kompetansen tappes da ut av den norske verftsnæring, som har sterkt behov for å ha den. Jeg synes det er bra at vi nå får en ordning med like støttevilkår, men jeg vil også be statsråden om å følge dette nøye opp, slik at en er i stand til å følge med på de konkurransevilkår som jeg allerede har nevnt, og som er vekslende i mange land.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Jeg vil vise til den debatten vi har hatt før i dag, først og fremst til det innlegget som parlamentarisk leder Thorbjørn Jagland holdt, og også til andre talere fra Arbeiderpartiet, og vise til at vi ønsker at man skal jobbe videre med nedrustning av atomvåpen etter toppmøtet med tanke på gradvis å bygge ned atomvåpenarsenalet …
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Jeg vil derfor anbefale Arbeiderpartiets representanter å stemme mot forslag nr. 1.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-05-10:
Statsråden understreket flere ganger i sin redegjørelse behovet for kompetanseheving. At det er viktig og stadig blir viktigere, kan det ikke herske tvil om. Det gjelder ikke minst på et område som informasjonsteknologi, hvor store grupper i dag faller utenfor. I mitt innlegg pekte jeg på mangelen på forslag fra Regjeringen om tiltak i skoleverket for å møte det mest grunnleggende behovet og sikre at alle får de samme startmulighetene. I redegjørelsen fikk vi ingen signaler om satsingsviljen. I stedet omtaler statsråden den nye kompetansereformen som Regjeringens kompetansereform, og vi får inntrykk av at det er Regjeringens innsats som har ført til at det blir lagt så stor vekt på arbeidslivsbasert etter- og videreutdanning. I rettferdighetens navn bør vi vel her innrømme at det er snakk om fagbevegelsens reform. For reformen er vitterlig unnfanget og framkjempet av fagbevegelsen. At den nå følges opp med tverrpolitisk støtte, er en helt annen sak. Jeg vil gjerne at statsråden bekrefter at det er slik. Så snakket statsråden om de offentlige servicekontorene. Men også her er det vel snakk om en ordning som ble initiert av en annen statsråd i en annen regjering. Under statsråd Totland ble det igangsatt prøveprosjekter, som senere har blitt evaluert. Det naturlige nå er vel å ta utgangspunkt i de erfaringene vi i dag sitter inne med etter prøveprosjektene, og videreføre de positive sidene. Mitt spørsmål til statsråden på dette punktet blir: Hvordan vil hun gå fram for å få motvillige aktører til å delta i ordningen med servicekontor? Holdningene til disse er sannsynligvis varierende innenfor statsforvaltningen.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-05-10:
Et spørsmål av vital betydning for den videre utvikling av velferdssamfunnet er graden av privat engasjement, at man her finner den rette balansen. For alle som er opptatt av rettferdighet og lik tilgang på tjenester, er svaret på dette spørsmålet helt avgjørende. Personlig vil jeg si at en del av statsrådens uttalelser skremte meg, på tross av en formulering om at ansvaret for viktige deler fortsatt skal være offentlig. Statsråden sier det så sterkt at hun er åpen for å «omdefinere» statens rolle. Hun er villig til å gå langt når det gjelder konkurranseutsetting av offentlig virksomhet. I tillegg vil hun bringe inn flere private eiere i offentlige bedrifter og virksomheter. Det må jo lyde som musikk i Fremskrittspartiets ører, og jeg er ikke forundret over at representanten Sandberg var godt fornøyd. Hvis jeg forstod ham rett, fant han visse formuleringer igjen fra sitt eget partiprogram. Jeg finner grunn til å be statsråden utdype sitt syn med hensyn til spørsmålet om private eiere. Som begrunnelse for å privatisere viser hun til at private eiere vil heve kvaliteten på eierskapet. Hva tenker hun på når hun formulerer det slik? På hvilken måte holder ikke statlig eierskap i bedrifter med statlige forvaltningsoppgaver mål, og hvilke virksomheter ønsker hun spesielt å privatisere?
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-05-10:
En sluttkommentar fra min side: Jeg sa i mitt innlegg at velferdssamfunnet er avhengig av en sterk offentlig sektor, og jeg vil hevde at konkurranseutsetting gjennomført som prinsipp vil føre oss til et helt annet samfunn, et todelt samfunn, der de rike alltid får et tilbud. Det offentlige kan lett bli sittende igjen med det dårligste tilbudet på grunn av ressursmangel, det tilbudet som de svakest stilte er avhengig av. En slik utvikling ønsker ikke Arbeiderpartiet. Mange steder vil det heller ikke være grunnlag for konkurranse. Det blir snakk om å overføre offentlige monopol til privat monopol, og da er vi skikkelig ute og kjører. Jeg er glad for at statsråden i debatten i hvert fall har gitt uttrykk for visse tvilstilfeller. For øvrig er jeg ikke fornøyd med svaret på min replikk, om hvilke konkrete virksomheter statsråden vil privatisere. Når problemstillingen reises, burde hun ha hatt eksempler. Jeg er villig til å tilskrive det hennes korte fartstid. Det tas visse forbehold fra statsrådens side når det gjelder konkurranseutsetting. Man skal ikke fraskrive seg ansvar når det gjelder sentrale velferdsgoder som helsetjenester, pleie- og omsorgstjenester eller undervisning. Alle skal ha lik tilgang uavhengig av økonomi. I budsjettet for 1999 opplevde vi imidlertid at vi fikk økte egenandeler som spesielt rammer de svakeste. Privatisering vil skape store avstander mellom politikere og utøvende organ. Avstand betyr ansvarsforskyvning og kanskje krangel om hvor ansvaret ligger. For øvrig litt om informasjonsteknologien til slutt. Den elektroniske kanalen, snakker statsråden om, hvor folk kan bruke elektroniske skjemaer for innrapportering, mottak av søknader og behandling av søknader. Det høres jo bra ut, men gjør vi ikke noe med utdanningsforholdene, bl.a. slik at samtlige elever får tilgang til og opplæring i bruk av PC, blir dette en illusjon for veldig mange, kanskje de fleste – selv om 1,8 millioner i dag kan knytte seg til Internett. I et avisinnlegg for noen dager siden gir lederen for Lærerforbundet, Anders Folkestad, uttrykk for noen synspunkter på IT-situasjonen i skoleverket. Han viser bl.a. til mangelen på vedlikehold av utstyret og nevner eksempler på hvordan undervisningen foregår, og sier: «Truleg er det eit fåtal av elevane som har tilfredsstillande utbytte.» Dette understreker bare Arbeiderpartiets krav om en tilstandsrapport for skolen, ikke minst må det gjelde ungdomsskolen. Dersom det ikke skjer, er jeg redd for at vi får en stor kløft mellom dem som kan bruke IT, og dem som ikke kan, selv om vi ønsker å unngå det. Vi kan også risikere at det skjer en overføring av ressurser i det offentlige for å ivareta behovet til de sterkeste, og at de som er avhengig av den gammeldagse saksbehandlingsmåten, blir skadelidende. Da har vi også på det området fått et todelt samfunn. Derfor gjentar jeg fra mitt innlegg: Bare velferdssamfunnet sikrer rettferdighet og likhet.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-10:
La meg først igjen få lov til å berømme statsråden for at hun følger opp når det gjelder statsforvaltning, og tankene og vyene omkring det Regjeringen ønsker å gjøre på det området. Men allikevel: Avslutningsvis i mitt innlegg la jeg fram noen tanker om hvorvidt statsråden hadde gjort seg noen betraktninger rundt det politiske rollemønsteret gjennom å være øverste myndighet overfor fylkespolitikere og kommunepolitikere, og det som etter hvert begynner å bli en større og større gjenganger, at politikerne opptrer på alle tre forvaltningsnivåer. Jeg kunne gjerne tenkt meg å høre om statsråden hadde noen betraktninger og vyer omkring dette i framtida. Jeg kunne også gjerne ha tenkt meg å høre statsrådens syn på fylkeskommunen – hvorvidt det er et styrkende forvaltningsledd eller et svekkende forvaltningsledd i framtida – og om også statsråden er inne på regiontenkning i forhold til kommunesammenslåing og fjerning av fylkeskommunen.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-10:
Det er litt begrepsforvirring ute og går, sier statsråden, og det kan jeg for så vidt være enig i. Det dukket også opp et nytt begrep her for meg, og det var fra representanten fra Arbeiderpartiet Grethe G. Fossum – «høyrevridningsspiral» var det nye. Ja, hvis det er startet en sånn høyrevridningsspiral, så ble den startet i 1992 av Arbeiderpartiet. Jeg skal referere fra Arbeiderpartiets merknader i Innst. S. nr. 63 for 1992-93, hvor de sier: «Disse medlemmer mener at en sterk offentlig sektor er et konkurransefortrinn for norsk næringsliv.» – Men så kommer det: «På enkelte områder kan det være naturlig at det offentlige kjøper tjenester på det private marked. Selv om offentlig sektor har ansvaret for en oppgave, trenger det nødvendigvis ikke stå for utførelsen. Det må legges en hensiktsmessighetsvurdering til grunn i det enkelte tilfelle.» Det er akkurat det samme som står i redegjørelsen fra Regjeringen denne gangen, så det er bare en videreføring. Derfor blir en også litt skeptisk når det snakkes om 30 år. Fremskrittspartiet skulle gjerne sett at vi hadde snakket om ti år, for utviklingen må gå mye raskere enn som så, i takt med det som skjer rundt omkring oss, som også Arbeiderpartiet peker på i sine merknader i innstillingen i 1992-93. Jeg viste tidligere til Fremskrittspartiets merknader i den samme innstillingen. Her peker vi på alle disse områdene, ut fra de merknadene som Carl I. Hagen skrev i 1975, og fra 1975 og fram til i dag har det snart gått 30 år. Og nå skal vi altså legge opp til nye 30 år for å få den ønskede utviklingen. En annen ting jeg syns er meget interessant og positivt, er at statsråden i redegjørelsen bruker uttrykket «konkurranseeksponering», mens hun fra talerstolen bruker uttrykket «konkurranseutsetting». Jeg har størst sans for det uttrykket statsråden bruker fra talerstolen. Det er også et annet område som ikke har vært omhandlet her, og som vi kanskje kan kikke på. Det gjelder dette med at offentlig sektor, og særlig da i primærkommunene, når de ser realistisk på framtida, oppdager at dette med konkurranseutsetting utvikler seg mer og mer, og at vi går i den retningen. Men i en del tilfeller nå ser vi at forskjellige kommuner inngår avtaler med sine ansatte, avtaler som har en varighet fra to til fire år, om at de ansatte ikke skal utsettes for konkurranseutsetting på noen slags måte. I Nord-Trøndelag er det nå tre kommuner som har gjort det i avtaler med sine ansatte. Det syns jeg er meget bekymringsfullt.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-05-10:
Tidsnød, president!
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-05-10:
Noen er redde for vridning til høyre, og andre for vridning til venstre. Det er vel litt avhengig av hvilket utgangspunkt vi har. Når jeg bad om ordet nå, var det fordi Karita Bekkemellem Orheim sa at jeg hadde sagt at offentlig sektor er preget av ineffektivitet. Hvis en skal referere til meddebattanter som ikke har replikkrett, bør en iallfall være såpass etterrettelig at en refererer til hva som virkelig blir sagt, og ikke til det en tror blir sagt. Det som var mitt poeng, er nettopp at det er sørgelig at de ansatte i offentlig forvaltning som jobber og jobber og jobber, blir opplevd av menigmann som ineffektive, fordi de fra denne sal eller fra departementet blir pålagt så forferdelig mye tull – rett og slett – som de ikke er nødt til å gjøre for å skape et bedre samfunn. De skal kontrollere i øst og kontrollere i vest, og dette kommer ikke menigmann til gode. Når de da er opptatt med å kontrollere butikkarealer istedenfor å gjøre andre ting f.eks., opplever folk dette som ineffektivt. Det betyr ikke at de ansatte er ineffektive, men de bruker sin arbeidskraft på feil område, fordi de blir dirigert til feil område. Lånke tok litt fatt i dette med at vi herfra skal sørge for å flytte en del statlig virksomhet ut fra Oslo til distriktene. Det kan så være. Det er meget mulig at vi må gjøre det. Men vi må jo ikke flytte ut offentlige tjenester fra Oslo med den hensikt å øke befolkningstilveksten til fraflyttingsområder. Hvis vi skal flytte en virksomhet fra ett sted til et annet, må det jo ha noe med kompetanse å gjøre. Hvis en f.eks. hadde lagt hovedkontoret for Kystverket til Haugesund istedenfor til Oslo, ville det vært et veldig positivt tiltak. Man hadde flyttet et kontor dit hvor kompetansen finnes, istedenfor å flytte kompetansen inn til Oslo. En må jo se på slike virkemidler da, hvis en ønsker å flytte på virksomheter, og ikke bruke det som befolkningsvirkemiddel i fraflyttingsområder. Så litt sammenheng her mellom hva som er fornuftig, og hva som er ren ønsketenkning når det gjelder distriktspolitikk, bør en jo kunne vente ligger til grunn. En må heller ikke øke den offentlige sektor for å styrke bosettingen i distriktene, som det her flere ganger er blitt tatt til orde for, etablere servicekontorer f.eks. for å øke bosettingen i distriktene. Det er jo ikke det som er hensikten med en bedre service. Det er at folk skal få bedre service der hvor de bor, og der hvor de ønsker å bo.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-10:
Først en åpenbar misforståelse. Hvem skal ta æren for kompetansereformen? Det var faktisk SV ved Øystein Djupedal som først reiste forslaget om kompetansereformen her i dette hus. Så til personalpolitikk og likestilling, som jeg er glad for at statsråden sier at hun skal videreføre. For det er slik at staten har et arbeidsgiveransvar for statlig virksomhet og kan gjennom det gi et klart signal om at likelønn bør prioriteres. Nå, etter inntektsoppgjørene for 1998, viser det seg at statsansatte, heltidsansatte kvinner i 1997 hadde en gjennomsnittlig årslønn på 89,9 pst. av tilsvarende for menn. Undersøkelsene viser at det har gått forferdelig seint. Her er det altså ingen som kan slå seg på brystet og si at jobben er gjort. Tempoet må økes – og det ganske kraftig – dersom det skal oppnås likelønn innen 2015. SV har flere ganger foreslått at det skal settes av en likelønnspott, og at disponering av likelønnspotten avgjøres i forhandlinger, altså at dette skal komme som en ekstrainnsats. Hvordan ser statsråden på et slikt forslag? Hvis hun ikke ser positivt på det, hvilke tiltak vil hun sette i verk for å sørge for at vi får likelønn i statlig sektor? Statsråden sa: Ja, Regjeringen vil forsvare en sterk offentlig sektor. Men ser ikke statsråden at presset på offentlig sektor, presset på å slanke offentlig sektor og dermed også skvise kommunene – det faktum at kommunene nå mangler 5 milliarder kr – i seg sjøl blir et press for å privatisere offentlige tjenester, til glede for dem som ønsker å tjene mer penger på det området?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-05-10:
Når det gjelder informasjonsteknologi og kompetanseheving, er dette viktige områder. Jeg vil vise til handlingsplanen som Regjeringen har laget om informasjonsteknologi. Ellers har jeg lyst til å opplyse om at det faktisk er 1,8 millioner mennesker i dette land som pr. dags dato har tilgang til Internett, og det er veldig gledelig. Vi vet også at man vil kunne hente ut en del informasjon via bibliotek, skoler, offentlige servicekontor osv. Jeg tror at informasjonsteknologi, selv om vi har blitt beskyldt for å ha sagt for mye om det, skal løse en del ting. Vi tror på den som et virkemiddel til å bedre informasjonen fra og dialogen med forvaltningen. Når det så gjelder kompetansereformen, og hvem som var opphavet til den, er det riktig at jeg brukte uttrykket «Regjeringens kompetansereform». Det var i glede over at også Regjeringen så helt og fullt gjennom lønnsoppgjøret og også de signaler som ble gitt i fjor, har integrert kompetansereformen i sin politikk. Men det er helt riktig at det ikke var denne regjeringen som oppfant kompetansereformen. Jeg skal ikke ta en debatt om hvem som var først ute. Når det så gjelder de offentlige servicekontorene, er det riktig at det var statsråd Totland som satte i gang forsøket med disse i 1992. Forsøkene var ferdige i 1996, men så ble det ikke gjort noe mer. Denne regjeringen, som ble innsatt i 1997, syntes at dette var en veldig god idé, hentet fram igjen forsøkene som var gjort, og har faktisk gått aktivt inn og besluttet at den ønsker å opprette servicekontor i alle kommuner. Det er i så fall nytt. Det har vært en del motstand mot servicekontorene, kanskje først og fremst i statlige etater. Det har jeg grepet fatt i, og jeg kommer fortsatt til å være en pådriver for å få de statlige etatene med. Men kommunene må være villige, og det er kommunene som også må dra dette i gang.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-05-10:
Representanten Sandberg stiller spørsmål om det at vi har politikere som opptrer på tre forvaltningsnivåer. Jeg kan ikke si at jeg i min korte fartstid som statsråd har tenkt så forferdelig mye over det. Men jeg syns det er en interessant problemstilling, og tar den med meg tilbake igjen for å vurdere dette nærmere. Det har ikke vært en del av det vi har diskutert i relasjon til denne forvaltningspolitiske redegjørelsen. Når det så gjelder fylkeskommunens eksistens eller ikke, har det vært og er denne regjeringens politikk at fylkeskommunen skal bestå som forvaltningsorgan. Men det er ikke til å komme forbi at fylkeskommunens rolle og oppgavefordelingen blir et viktig tema når vi får Oppgavefordelingsutvalgets ferdige rapport. Jeg kan ikke svare representanten på annen måte enn at dette blir en debatt som kommer senere.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-05-10:
Regjeringen har ønsket å ha en helhetlig tilnærming til disse spørsmålene, og ser at vi er nødt til å reise en helhetlig debatt om dette. Det er faktisk nå nedsatt en arbeidsgruppe som skal utrede betingelsene for når f.eks. konkurranseutsetting er formålstjenlig og ikke. Herunder kommer vi til å drøfte skillet mellom bestillerrollen og produsentrollen. Da vil det være slik at selv om det offentlige kan velge å overlate den faktiske produksjonen av en tjeneste til private, har det offentlige fortsatt økonomisk og politisk ansvar for kvaliteten på tjenesten. Vi vil se på muligheten til å stimulere lokale private aktører og frivillige organisasjoner til å vise entreprenøransvar når det offentlige ikke alltid er produsent av tjenestene. Vi har jo eksempler også i dag – det er ikke helt nytt, dette. Vi har både frivillige og andre mer formaliserte organisasjoner som jobber mot det offentlige i dag. Vi vil også se på muligheten for å spre gode løsninger og ideer i forvaltningen. Vi vil at dette bl.a. skal gjøres gjennom målestokkonkurranser, der offentlige etater kan måle seg mot hverandre. Vi ønsker å se på dette i et helhetsperspektiv, og ønsker å reise en debatt i kjølvannet av utredningen når den kommer.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-05-10:
Ja, likestilling er viktig, og jeg har et sterkt engasjement for likestilling og likelønn. Når det så gjelder de konkrete spørsmål representanten stiller i forhold til føringer og lokale forhandlinger, vil jeg be om forståelse for at jeg ikke kan si så mye om det her og nå. Vi er faktisk ikke ferdig med lønnsoppgjøret i år. De sentrale justeringene og de lokale forhandlingene kommer fortløpende, så vi får heller ta en slik debatt kanskje etter oppgjøret – jeg kan ikke gå mer inn på det. Så til det å forsvare offentlig sektor: Jo, jeg ser de problemstillingene som representanten Valle her reiser med hensyn til presset på offentlig sektor. Men jeg tror også det er avgjørende viktig at vi som har ansvar for forvaltningen, ser om det finnes muligheter for å gjøre tjenesten bedre. Ikke minst gjelder det å være mer og bedre brukerorientert, for jeg tror at veldig mye av det som skjer overfor den enkelte bruker fra forvaltningens side, fra det offentliges side, vil være med på å avgjøre om vi lykkes i å gi et godt nok tilbud. For hvis vi ikke lykkes i det – og da går det ikke bare på økonomi, men det går også på holdninger – vil også de private tjenestene tvinge seg fram, og jeg er ikke tilhenger i det hele tatt, og heller ikke Regjeringen, av at vi skal privatisere offentlige tjenester.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-05-10:
For å presisere noe av det jeg svarte til Ågot Valle nettopp: Når det gjelder de tunge offentlige oppgavene som jeg nevnte i sted, nemlig helsetjenester, pleie- og omsorgstjenester og skole, er det ikke snakk om at vi ønsker å privatisere dette. Når det gjelder konkurranseutsetting, er vel svaret det samme til representanten Breimo som til Helleland, at vi ønsker å se dette i et helhetsperspektiv. Vi tror at det er nødvendig å diskutere om det offentlige holder mål. Vi tror det er nødvendig å diskutere om man ser muligheter til å konkurranseutsette noen deler av offentlig virksomhet og i tilfelle hvilke, og det kan ikke jeg her og nå svare på. Vi må komme tilbake til dette i en mer helhetlig debatt senere.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-05-10:
Til foregående taler vil jeg si at det er mulig det må noen begrepsavklaringer til. Jeg snakker ikke om privatisering, men om konkurranseutsetting. Altså: Konkurranseutsetting og privatisering er faktisk ikke synonymt. Så til Valle: Jeg ble bedt om å garantere for likelønn. Jeg har et ønske, for å si det slik, om at staten som arbeidsgiver skal være pådriver, slik at vi får lik lønn for likt arbeid overalt. I så måte har vel ikke staten så mye å skamme seg over. Når det så gjelder konkurranseutsetting, gjelder det flere områder enn helse- og sosialsektoren. Vi snakker om hele forvaltningen når vi diskuterer i meldingen dette med at andre bl.a. skal kunne utføre en jobb. Sosialsektoren, helsesektoren og utdanningssektoren er veldig tunge områder, og det er ikke sikkert at disse områdene er de som egner seg best for konkurranseutsetting. Men vi har et utvalg på gang, og vi har sagt at vi er villig til å gå inn og se på hva som her ligger av muligheter og begrensninger når det gjelder konkurranseutsettingsområdet. Men det er andre virkemidler som vi ikke har diskutert så mye her i dag, og som kanskje spesielt relaterer seg til helsesektoren i disse dager, og det går på fristilling. Her har vi allerede sett en type endring, nemlig en fristilling av de statlige sykehusene som går fra brutto- til nettobudsjettering. Det er én type fristilling. Og vi har sett at det i helsesektoren i alle fall er et behov for å gi større fullmakter til den enkelte virksomhet. I det utvalget – Sørensen-utvalget – som nylig har avgitt sin innstilling, er det en diskusjon om dette hva gjelder sykehus. Når det gjelder konkurranse mellom offentlige bedrifter, vil jeg vise til det som står i meldingen om målestokkonkurranse, dette at vi faktisk trenger en større konkurranse mellom de ulike offentlige bedriftene. Ja, vi har tenkt 30 år frem i tid, Grethe G. Fossum, og kanskje enda lenger. Vi snakker om år 2030, «Norge 2030», det prosjektet som også står omtalt i redegjørelsen. Det er en prosess og en metodikk som vi har satt i gang for å gjøre forvaltningen mer omstillingsdyktig gjennom at man trekker opp fem ulike scenarier for hvordan verden kan se ut så langt frem i tid. Og vi vil selvsagt prøve å lage en handlingsberedskap ut fra det. Men det er også like fullt en prosess og en metodikk for å gjøre forvaltningen omstillingsdyktig. Det er kjempeviktig. Og når det gjelder brukerne, er det klart at de skal være med og legge betingelsene. Det er vår visjon at brukerne skal være med og legge betingelsene. Det er ikke slik at vi skal tre ting nedover hodet på brukerne.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-05-10:
Til foregående taler: Det er klart at noe skal skje før år 2030, og mye er jo allerede i gang. Hvis man går nøye gjennom den forvaltningspolitiske redegjørelsen, vil man finne at det er snakk om 18 helt konkrete tiltak. Det er ikke alle som er nye, initiert av denne regjeringen. Det er noen som har vært i gang, det er noen som vi har hentet fram igjen, det er en del nye tiltak, og det vil komme flere når prosjektene i «Et enklere Norge» etter hvert blir presentert utover våren. Jeg har lyst til å si noe mer i forhold til kommentaren som gjaldt IT, fra Grethe G. Fossum, om hvordan vi skal klare å ivareta dem som ikke kan benytte seg av informasjonsteknologi, og at vi ikke har tenkt på dem. Vi har tenkt på dem. Det er jo slik i dag at veldig mange, de aller fleste av oss kan nå denne informasjonen selv om vi ikke har en personlig maskin. Vi har skoleverket som har informasjonsteknologiske systemer – det er kanskje ikke godt nok – vi har universiteter og biblioteker, og vi ser også på offentlige servicekontorer som et sted der folk kanskje kan få sette seg ned og betjene denne type maskiner selv, det ville jo vært fint, eller i alle fall få tilgang til informasjonen via dem som jobber der. Så har vi også sagt, som det også står i redegjørelsen, at de ressursene som vi eventuelt kan frigjøre ved å bruke informasjonsteknologi, vil vi i stor grad kunne bruke på å legge til rette for en bedre betjening av dem som ikke vil komme til å benytte seg av dette, for det vil alltid være en del som ikke vil kunne benytte seg av dette. Så til sist: I denne regjeringen har vi understreket at folk ikke bare skal oppfattes som kunder og klienter av velferdsstaten, men også som aktive deltakere og samfunnsborgere. Det offentlige kan ikke bare være et supermarked for tjenesteyting, vi må videreutvikle det offentlige som arena for demokratiske prosesser, det er noe av hovedpoenget vårt. Og i denne sammenhengen er det langt fra likegyldig hvordan vi innretter forvaltningen. Jeg tror at vi bare kan skape tillit nettopp gjennom medvirkning og deltakelse. Så sammen med brukerne, med borgerne, og forvaltningen skal vi skape et bedre Norge framover – tror jeg.
Trond Helleland (Høyre), 1999-05-10:
Høyre er glad for at Regjeringen tar et oppgjør med Arbeiderpartiet og med seg selv og sin egen fortid i denne redegjørelsen. Regjeringen setter opp brukerorientering, modernisering og effektivisering som tre hovedstikkord for sin forvaltningspolitikk. Et av de områdene statsråden legger vekt på, er bestiller-/utførerrollen. Statsråden mener, i likhet med Høyre, at det offentlige har et ansvar for helse, skole og omsorg, men det er «ikke nødvendigvis» det offentlige som trenger «å ha ansvaret for å produsere tjenesten», sier Regjeringen i sin redegjørelse. Dette høres bra ut, men harmonerer dårlig med uttalelser fra bl.a. statsråd Magnhild Meltveit Kleppa, som i spørretimen i februar etterlyste at «kommunane … drøftar alternativ til privatisering/konkurranseutsetjing». Senterpartiet har generelt uttrykt stor skepsis til bruk av eksterne produsenter av offentlige tjenester. Hva er Regjeringens syn på dette viktige spørsmålet? Er det statsråd Dåvøys påpekning – sitat fra redegjørelsen: «Private aktører og frivillige organisasjoner kan her vise entreprenøransvar ved å konkurrere om produsentrollen»? Eller er det Senterpartiets inngrodde motstand mot det samme, konkurranseutsetting – eller «konkurranseeksponering», som Regjeringen sier? Hva er Regjeringens syn? Kan vi nå forvente at Regjeringen faktisk vil sende ut det klare signalet også i andre redegjørelser til Kommune-Norge at nå er det viktig å sørge for at tjenesten blir produsert til en riktig pris, og ikke så viktig hvem som produserer tjenesten?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg fremsetter herved et Dokument nr. 8-forslag på vegne av Jan Simonsen og meg selv, som går ut på at Stortinget ber Regjeringen prioritere fremleggelsen av et lovforslag som både sikrer arbeidstakere retten til å være organisert og retten til ikke å være organisert.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg har et spørsmål til statsministeren. Bekjempelse av narkotika må være en hovedoppgave fordi den også rammer uskyldige i form av vold og kriminalitet. Våren 1997 informerte arbeiderpartiregjeringen Stortinget om at den ville forhandle om fullt medlemskap i EUs senter for narkotikaovervåkning. Hele Stortinget sluttet opp om dette. Bergens Tidende har denne uken avslørt at Regjeringen har lagt denne saken vekk. Statsråd Meltveit Kleppa i Sosialdepartementet sier til Bergens Tidende at hun har gitt embetsverket beskjed om at denne saken ikke skal prioriteres, og at hun er skeptisk til medlemskap. Jeg vil spørre statsministeren om hvorfor dette har skjedd, og om hvorfor Stortinget ikke ble informert om dette i forbindelse med Europa-redegjørelsen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Da vil jeg referere til hva statsråd Meltveit Kleppa selv sier: «Jeg gav nok beskjed til embetsverket om at denne saken ikke skulle prioriteres høyt.» Jeg tror vi må undersøke om det er EU som har skylden for at det ikke har vært framdrift i denne saken, slik statsministeren nå prøver å gi inntrykk av. Det er jo det motsatte inntrykket som er skapt gjennom artiklene i Bergens Tidende. Og dessuten står det en uttalelse der, som riktignok er anonym, men jeg må spørre om det er dette som er ute og går, det en regjeringskilde sier til Bergens Tidende: «Det gjelder å la det se ut som om vi er aktive i forhold til EU, selv om vi ikke er det.» Jeg lurer på om man her har forsøkt bare å utsette og utsette og ikke få saken opp på dagsordenen. Men det er også viktig å få klarlagt hvorfor Stortinget ikke ble informert om dette forholdet – at man var skeptisk, at man hadde gitt beskjed om at dette ikke hadde prioritet – i forbindelse med Europa-redegjørelsen i Stortinget.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Det er ikke riktig at Regjeringen har lagt saken vekk. Bekjempelsen av narkotikaproblemet er viktig både nasjonalt og internasjonalt, og Regjeringen er innstilt på å delta i internasjonalt samarbeid om dette både i FNs regi, og i forhold til EUs senter, som representanten Jagland viste til. Norge har deltatt som observatør etter at Regjeringen tok initiativ til dette i 1994. Samtaler mellom Norge og EU har pågått om en eventuell tilknytningsform. I narkotikameldingen våren 1997 ble Stortinget informert om dette. Det har ikke vært noe nytt å melde etter dette fordi en ikke har kommet fram til en avklaring med EU bl. a. fordi EU ikke har avklart sitt syn på Norges tilknytning til dette senteret. Norge ønsker primært en tilknytning til senteret med hjemmel i og innenfor rammen av EØS-avtalen, som er den naturlige og for Norge den mest gunstige tilknytningsformen. Hvis EU ikke vil akseptere dette – det venter vi på svar på – vil Norge vurdere om det er mulig å få en annen tilknytningsform til dette senteret. Det er ingen grunn til å mistenke denne regjering for ikke å ville delta aktivt i internasjonalt samarbeid også i forhold til EU når det gjelder bekjempelsen av narkotikaondet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Det spørsmålet svarte jeg faktisk på i mitt forrige innlegg, nemlig at det ikke var noe nytt å melde etter at dette var redegjort for i narkotikameldingen i 1997. Regjeringen har ikke lagt saken bort, Regjeringen har ikke nedprioritert den, og det forbauser meg at representanten Jagland bygger på anonyme kilder når han stiller et spørsmål til statsministeren. Vi later ikke som i Europa-politikken, vi fører en aktiv Europa-politikk på basis av folkeavstemningen i 1994, som, som kjent, innebærer mellomstatlig folkerettslig samarbeid. Det har utenriksministeren redegjort for i en omfattende redegjørelse for Stortinget. Den fikk bred tilslutning her i debatten. Når det gjelder dette omtalte intervjuet, skal jeg ikke skylde på journalister. Jeg vet tilfeldigvis likevel at statsråden da hun fikk opplest dette intervjuet, ønsket endringer i teksten, noe det var for sent å få til. Det har journalisten, etter hva jeg vet, beklaget, men det skal jeg ikke gå nærmere inn på. Jeg har redegjort for Regjeringens syn. Vi ønsker et samarbeid med dette EU-senteret.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Representanten Jagland refererte faktisk en anonym kilde i Bergens Tidende, og jeg kommenterte det. Jeg synes ikke det er en måte å føre debatten på. Når det gjelder statsråd Meltveit Kleppas holdning, er den den som jeg har gitt uttrykk for. Det er Regjeringens standpunkt. Vi ønsker et aktivt samarbeid med dette senteret. EU har ennå ikke sendt oss – etter hva jeg kjenner til – et formelt svar om hvilken tilknytningsform vi kan få. Det har ikke vært noen endring i den norske regjerings holdning til dette etter regjeringsskiftet. Vi ønsker primært en tilknytning innenfor rammen av EØS-avtalen. Hvis EU svarer at det ikke går, noe vi har indikasjoner på at svaret kan bli, vil vi vurdere spørsmålet om å få en annen tilknytningsform, fordi vi ønsker å ha en tilknytning til dette senterets arbeid. Dette senteret samler og distribuerer statistisk materiale om narkotika. Vi skal ikke undervurdere betydningen av det. Vi skal heller ikke overvurdere betydningen av det. Vi deltar også i annet internasjonalt samarbeid til bekjempelse av narkotikaproblemet, bl.a. gjennom FN.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg har ikke forsøkt å gi inntrykk av noe, jeg har gitt faktiske opplysninger. Holdningen til dette er ikke endret i og med regjeringsskiftet. Regjeringen har søkt å få en avklaring av EUs holdning til vår tilknytningsform. Det har vært vår oppfatning at den burde finne sted innenfor rammen av EØS-avtalen. Så vidt jeg vet, har det heller ikke på det punktet vært noen endring i forhold til den foregående regjering. Hvis svaret fra EU er at det ikke går, må vi søke en annen tilknytningsform, bl.a. det alternativet som Jan Petersen refererer. For øvrig vil jeg opplyse om at Norge deltar aktivt i EUs program for forebygging av narkotikaproblem, et delprogram innenfor EUs satsing for folkehelsen. Å forsøke å gi et inntrykk av at Regjeringen ikke vil prioritere kampen mot narkotikaondet også innenfor disse sammenhenger, er en totalt feilaktig framstilling.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg var i nærheten av begrepet «full deltagelse» når jeg sa at hvis vi ikke får deltakelse innenfor rammen av EØS-avtalen – som jeg trodde det var bred politisk tilslutning til at vi skulle søke – må vi vurdere andre alternativer, bl.a. det representanten Jan Petersen nevnte, og det er full deltakelse, hvis det er mulig. Jeg tror at grunnene for at vi ønsker dette innenfor EØS-avtalens ramme, er nokså åpenbare. Det har bl.a. med økonomiske mekanismer å gjøre. Det trenger jeg ikke si mer om her fra talerstolen nå. Jeg antar at det ikke er noen uenighet om at vi skal søke den tilknytningsformen. Går ikke det – og vi har, etter hva jeg vet, ikke fått svar fra EU på det ennå – må vi søke en annen tilknytningsform.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg registrerer at det er blitt en interessant offentlig debatt om dette spørsmålet, og jeg er enig med representanten Hagen i at det er grunn til å se på regelverket og oppnevningsprosedyrene her på nytt. Jeg ser absolutt at en relevant sammenheng å ta det opp i kan være det nedsatte Carsten Smith-utvalget, som ser på domstolenes situasjon. Så det forslaget vil jeg ta med meg tilbake og drøfte med justisministeren, og jeg synes det er en god idé. For øvrig vil jeg legge til at jeg ser klart betenkelige sider ved den ordningen man har. Det som jeg nok finner aller mest grunn til å sette under debatt, er at representanter i landets nasjonalforsamling, som er vår lovgivende forsamling, skal kunne sitte som jurymedlemmer eller meddommere. Det kan skape et inntrykk av en sammenblanding av to statsinstitusjoner som etter mitt skjønn ikke bør finne sted. Så siden representanten Hagen kanskje av naturlige grunner ikke nevnte det, vil jeg peke på at det synes jeg er det aller mest betenkelige ved dagens praksis.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Når det gjelder alle disse paragrafene som ble nevnt fra straffeloven, har jeg ikke dem foran meg eller present i hodet til å kunne kommentere dem i detalj. Men jeg er enig med representanten Hagen i at en må unngå en praksis hvor f.eks. politiske partier – eller deres kvinnebevegelse – søker å påvirke dommerne i en bestemt retning. Jeg regner med at det er det omdiskuterte tipsheftet fra Arbeiderpartiets kvinnebevegelse representanten Hagen her hadde i tankene. Jeg har registrert at høyesterettsjustitiarius har uttalt seg meget skarpt til han å være om den praksis som Arbeiderpartiets kvinnebevegelse her begav seg inn på, og der tror jeg høyesterettsjustitiarius absolutt har et poeng. Når det gjelder mistanken mot stortingsrepresentanter som måtte være meddommere eller jurymedlemmer, har jeg ingen grunn til å mistenke noen bestemt. Men jeg tror at selve prinsippet er uheldig, fordi Stortinget tross alt er vår lovgivende myndighet, og da tror jeg ikke representanter derfra bør sitte i den dømmende myndighet. Det kan skape en unødig mistanke.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Det er jo umulig å svare nei på et sånt spørsmål. Selvsagt er det en fordel at de som sitter der, er best mulig skolert for den oppgaven de har påtatt seg. Spørsmålet er hvordan det skjer, om det kan skje på en måte som kan påvirke deres utøvelse av det vervet de tar på seg. Jeg håper i hvert fall at representanten Brustad synes det er grunn til ettertanke at landets høyesterettsjustitiarius, som vanligvis er meget lavmælt og nyansert, gikk ut med en så vidt skarp uttalelse som han gjorde. Det er også registrert at en del forsvarsadvokater har gjort det samme. Utover det skal jeg ikke blande meg inn i denne debatten, for dette er én sak, en annen sak er den som går på oppnevnelse av kommunestyrerepresentanter og lokalpolitikere i juryer og som meddommere, og en tredje sak er spørsmålet om stortingsrepresentanter, medlemmer av landets lovgivende myndighet, bør sitte i en dømmende myndighet. Det siste synes jeg for min del er det mest prinsipielt betenkelige. Dette trenger vi en debatt om, og det kan godt hende at den rammen for debatten som representanten Hagen antydet, vil være tjenlig.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Ja, det er selvsagt et like klart prinsipp å skjelne mellom de to myndighetene – den dømmende og den utøvende. Jeg er ikke kjent med den opplysningen representanten Lønning gir nå, men hvis så er riktig, er det prinsipielt like galt. Jeg antar som en selvfølge at vedkommende aldri ville finne på å møte som meddommer eller jurymedlem i den tid vedkommende er statsråd – men uansett skal slikt ikke finne sted av prinsipielle grunner.