Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-06:
Flere har gitt ros til interpellanten Anna Ljunggren, og det er det all mulig grunn til å gjøre, både fordi det er et viktig tema, og fordi det er vanskelig. Det er ofte vanskelig å peke på årsakene til at personer begår selvmord, ikke minst gjelder det unge mennesker. Jeg spisset ørene da Anna Ljunggren nevnte at hun hadde kontaktet læreren sin og bedt ham om å ta en samtale med en klasse omkring temaet – det gjorde jeg fordi jeg selv har opplevd akkurat den situasjonen. Som lege opplevde jeg at en ung person tok sitt eget liv på grunn av kjærlighetssorg, på grunn av at kjæresten hadde slått opp samme dag, og da bad læreren nettopp om at helsevesenet var til stede, og at man hadde en samtale i klassen etterpå. Jeg synes det var uhyre lærerikt å høre en hel klasse med innpå 30 elever komme fram med sine innerste tanker om hvordan de selv opplevde et selvmord hos en som var 16 år. Kjæresten slo opp, og så begikk man selvmord med kullos samme ettermiddag. Det det eksemplet også synliggjør, er at det å tenke seg at psykiatere og psykologer skulle kunne hjelpe dette individet, er ikke realistisk. Der har Anna Ljunggren helt rett når hun bruker bildet med nabokjerringa. Det er jo nærheten til situasjonen, og det at ungdom er gitt muligheten til å være robust i situasjonen, som gjør at de vil kunne overleve. Det de elevene da sier, er: Vi er sinte på Thomas. Så spør jeg: Hvorfor er dere sinte på ham? Jo, for nå har han gitt kjæresten sin skyldfølelse for resten av livet. Og det har de helt rett i. Man kan si at den samtalen i en slik klassesituasjon gjør at mange av disse elevene, hvis de havner i en tilsvarende situasjon, vil tenke at dette må jeg ikke gjøre, for det rammer ikke bare meg selv, det rammer også dem som blir igjen. Det finnes mange gode lærere i Norge som fint klarer å gjennomføre slike samtaler. Derfor er det viktig at vi ikke institusjonaliserer alle tiltak knyttet til dette. Det koster heller ingenting, man får ikke én krone i ekstra utgifter ved at læreren i en klassesituasjon tar opp dette temaet overfor sine elever, forutsatt at vedkommende er trygg på det. Jeg tror man i den typen samtaler kan bruke det lokale helsevesenet i mye større grad enn man gjør i dag. De fleste – det kan være helsesøster, det kan være fastlege, og det kan være annet helsepersonell – har vært i disse situasjonene og har erfaringer. Det man heller ikke skal glemme, er at presten ofte har erfaringer. Presten har hatt samtale med pårørende etterpå og kan formidle ut fra sitt inntrykk. Hvis man i de ulike lokalsamfunnene bruker folk som har stått i situasjonen, og som har kunnskap nettopp i et forebyggingsperspektiv, vil man ofte komme langt. Mitt inntrykk av psykiatere og psykologer, som det jo i praksis er tre måneders ventetid for å komme inn til, er at de blir altfor eksklusive. Vi har nylig hatt en diskusjon der man konfronterer privatpraktiserende psykologer med at de ikke tar inn særlig mange nye pasienter, og at ventelistene er lange. De sier at det er et kapasitetsproblem. Det er en type eksklusivitet som kommunehelsetjenesten overhodet ikke kan tillate seg, for i det øyeblikket du får den type henvendelse, må du takle det samme dag. Men det gjør også at man får erfaring i slike situasjoner, noe som mange psykiatere kanskje ikke får, fordi pasientene må vente i mange måneder. Jeg registrerer at dette med tragedier i familier ble nevnt. Man brukte nettopp begrepet «familietragedie» knyttet opp mot en familie der tre personer ble drept, hvorpå familiefaren tok sitt liv til slutt. Jeg så at Dagbladet hadde en leder om dette, en type betraktning jeg i hvert fall er helt enig i, der man sier at vi må slutte å bruke begrepet «familietragedie» om sånt. Det at man tar livet av tre personer før man tar livet av seg selv, bør vi ikke blande inn i en debatt som handler om selvmord, der man i utgangspunktet skader seg selv, men ikke truer andre. Det skaper et slags inntrykk av en legitimitet som er farlig i det offentlige rom, for noen kunne få den forkvaklede, misforståtte holdningen at det er en slags sosial aksept for at man skader andre. Når man diskuterer selvmord, håper jeg man er opptatt av at det er noe helt annet enn de mekanismene som gjør at man faktisk tar livet av andre. Men igjen: Takk til interpellanten for å ha tatt opp et viktig tema, som det er viktig å følge opp videre, også med jordnære tiltak.