Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2008-05-08:
Først takk til interpellanten fra min side også - og for det flotte innlegget. Takk også for en veldig fin debatt så langt. Mangel på mat og økte matvarepriser som har ført til opprør og demonstrasjoner i flere verdensdeler, er imidlertid et sammensatt problem. Det kan neppe knyttes ensidig til bruk av dyrket mark til produksjon av biodrivstoff; det er også blitt sagt før i dag. Tvert imot: Ifølge FAO bidrar biodrivstoff bare til ca. 10 pst. av prisøkningen. Jeg har riktignok hørt andre tall her tidligere i dag. Debatten er viktig. La oss håpe at den kan bidra til et mer systematisk utviklingsarbeid for å sikre økt matvareproduksjon og bedre selvforsyningen i fattige land, bl.a. i Afrika. Det må innebære reformer for fattigdomsrettet landbruksutvikling, for matsikkerhet, for styrking av kvinners rettigheter og fattiges bruks- og eiendomsrett til jord, land og vann. Afrikanske bønder er, som det også er blitt sagt tidligere, utkonkurrert på hjemmemarkedet fordi billige og subsidierte matvarer fra Europa og USA er blitt dumpet. Men som om ikke det var nok, har også misforstått matvarebistand ført til at lokale bønder ikke har fått solgt produktene sine. Det er nesten verre. Et skrekkeksempel er Niger, der internasjonale medier proklamerte en sultkatastrofe. Verdens hjelpeorganisasjoner bombarderte så landet med matvarer, noe som trolig var helt unødvendig. Resultatet? De lokale bøndene måtte slutte med sin matvareproduksjon, for det var ikke etterspørsel etter den maten lenger. Det er alvorlig. Og det er en utfordring. Jeg vil for øvrig vise til at utenrikskomiteen i sin siste budsjettinnstilling mener at det er nødvendig med tiltak i WTOs regelverk som hindrer dumping av matvarer. Jeg mener at det helt unntaksvis - og bare helt unntaksvis - og i krisesituasjoner må tas i bruk matvarebistand. Jeg vil slutte meg til det som utviklingsministeren sa. I stedet må vi få en global politikk for matvaresikkerhet der det stimuleres til lokal matvareproduksjon, samt en styrking av matvaresikkerheten i sårbare regioner. I en kronikk i Dagbladet i går spurte representanter for Kirkens Nødhjelp og ZERO om økte matvarepriser er et ubetinget onde for verdens fattige, siden 70 pst. av verdens fattige har tilknytning til landbruket. Problemet er at ifølge FNs UN-Habitat vil flertallet av befolkningen i utviklingsland i løpet av 20 år bo i byer. En utviklingspolitikk må også ta høyde for urban fattigdom. Slumbefolkningen i byer er svært sårbar for økte matvarepriser. Det finnes allerede land som subsidierer matvarer i urbane områder. Robuste matvarelagre som kan møte krisesituasjoner, er for øvrig noe som selv vår hjemlige sivile beredskap hadde inntil for få år siden. Til syvende og sist handler dette om politikk, om varige strukturelle endringer som sikrer utvikling og fører til at vi når FNs tusenårsmål. Norge må føre en uviklingspolitikk som angriper sult og undernæring som symptomer på fattigdom og strukturelle maktforhold - dette også for at landbruket skal kunne dekke hjemlige behov for mat. Dessuten må vi fortsette å ta opp vanstyrer som Mugabes regime i Zimbabwe, der praktisk talt alt landbruk nå er borte og folket sulter. Zimbabwe var altså Afrikas kornkammer. Så dette handler også om «good governance». Til slutt: La meg advare mot å sette matvaresikkerhet og biodrivstoff opp mot hverandre. Produksjon av biodrivstoff legger kun beslag på 1 pst. av verdens dyrkbare jord, har vi lært før i dag. Men vi må også her ha internasjonale retningslinjer som stiller krav til hvordan biodrivstoffet produseres. Det må f.eks. ikke føre til avskoging eller tap av biologisk mangfold. Men for utviklingsland kan faktisk biodrivstoff på sikt også bety billigere og mer miljøvennlig energi enn f.eks. olje, og slik sett er jo også dette en utfordring til oljeselskapene.