trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-10-06:
Senterpartiet skammer seg ikke over å ha vært med på å støtte gjennomføringen av Reform 94, men jeg nekter heller ikke for at det har vært en stor utfordring å ta hele årskull inn i videregående opplæring. Det startet jo egentlig på 1980-tallet, med alle ekstraklassene som ble opprettet. Min erfaring med å administrere det systemet er ikke særlig positiv, for å si det mildt. Elevene valgte jo på kryss og tvers i studieretningene. Det var både riktig og viktig å gjøre noe med dette. Blegen-utvalgets innstilling, med hovedvekt på omlegging av yrkesutdanningen, var grunnlaget for det hele, ikke minst var dette viktig for jentenes muligheter til valg. Det er kjent at Høyre har vært sterkt kritisk til mye i reformen. Kan dette være grunnen til at partiet nå ikke er med komiteflertallet på merknaden som beskriver de faktiske positive konsekvenser av reformen, som f.eks.: Det store flertall oppnår studie- eller yrkeskompetanse.Omvalg og vandring på tvers er redusert kraftig.Det har vært betydelig rekruttering til yrkesfagene.De unge får læreplass i mye større omfang enn tidligere.Den fylkeskommunale oppfølgingstjenesten fungerer.Læreboksituasjonen er kraftig forbedret innenfor yrkesfag. Høyre henger seg derimot på merknaden som beskriver områdene der reformen ikke har nådd målene, og partiet fremmer i innstillingen mange forslag som bekrefter deres kritikk til reformen. Jeg nevner noen få: valgfri sidemålsopplæring, mindre vekt på allmennfaglig teori i yrkesfagene, sjølstyrte skoler og stykkprisfinansiering der pengene følger eleven. Mitt spørsmål til det siste momentet blir: Hvordan mener representanten Løvik at opplæringen av alle elever i hele landet kan bli bedre om dette systemet blir gjennomført? Jeg viser her til rapporten som Høyre-byrådet i Oslo fikk utvirket, og som ble gjort tilgjengelig etter en stund. Konklusjonen i denne er ifølge pressen alt annet enn overbevisende. Eller finnes det annet empirisk materiale som beviser at Høyre har rett?
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-10-06:
Først vil jeg benytte anledningen til å gi honnør til representanten Rolf Reikvam for den aktiviteten han har utvist i arbeidet med innstillingen. Representanten har veldig god innsikt i videregående opplæring, og han har bidratt svært konstruktivt. Vi er med i merknadene om dette med særløp, og er også helt enig i det SV har sagt her nå. Jeg har kommet fram til at det er inkonsekvent ikke å være med på det forslaget. Nå kan en jo si at når merknaden er så utdypende og det står et så stort flertall bak, behøves det ikke et eget vedtak, men det har vel noe med kutymen i Stortinget å gjøre. Jeg vil derfor støtte det. Vi har særlig påpekt fra Senterpartiets side at noen fag tydelig har falt utenfor gjennom disse fire-fem årene som Reform 94 har fungert. Jeg kan helt konkret nevne et fag som handlafting. Det er det ikke noe igjen av nå. Det er et svært viktig fag for å ta vare på kulturarven. Vi håper det kan bli gjort noe med det. Det er bedrøvelig at slike fag skal bli borte på grunn av en reform som er noe firkantet. Når det gjelder landslinjer, deler jeg langt på veg Rolf Reikvams vurderinger av det. Men jeg må minne om at Stortinget på grunn av manglende vilje fra ledelsen i forrige periode «tvang igjennom» en del landslinjer for ikke å miste tilbudet. Jeg nevner f.eks. folkemusikk. I prinsippet er det mye riktigere at det skal være landsdekkende linjer, men fylkene har dessverre ikke alltid vist nok vilje til samarbeid der. Jeg tror at vi på forsiktig vis kan ha noen landslinjer og ellers stimulere til landsdekkende linjer.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-10-06:
Høyre har tydelig markert at de vil mye i skolepolitikken. Det gjenstår å se om de får med seg andre partier, slik at det store løftet som Høyre lovte i valgkampen, virkelig blir gjort. Vi – jeg skal tale for mitt eget parti – har vært svært opptatt av å gjøre noe med innholdet i skolen, ikke minst på ungdomstrinnet. Vi er svært glade for de signalene som har kommet i statsbudsjettet på det området, og vi er svært glade for den vektlegging som dette har fått i stortingsmeldingen som vi i dag behandler. Så til spørsmålet om den situasjonen at en ikke kan ta opp igjen eksamen så mange ganger som Høyre ønsker, og som det var mulighet for før. Det gikk faktisk inflasjon i dette, en tok opp igjen eksamen på eksamen på eksamen. Det er én uheldig virkning av det. Det førte også til at elever faktisk spekulerte i å ta opp igjen eksamen i fag som de ikke hadde sterk fordypning i, og på den måten samle seg poeng. Det syntes vi ikke var noen praktisk og god måte å gjøre det på. Vi synes det er mye viktigere at det legges mer vekt på arbeid i løpet av skoletiden enn å vektlegge eksamen så mye. Så til det med å redusere allmennfaglig teori. Jeg kan ikke begripe at det ikke er det Høyre og Fremskrittspartiet foreslår. Da må jeg få det forklart enda en gang. Det er i hvert fall både sagt og uttrykt i forslaget. Senterpartiets syn på dette er at det er viktig at alle elever får innsikt i de felles allmenne fagene. Men jeg er klar over at ikke alle kan klare det. At 20 pst. sliter, ja det skulle bare mangle, holdt jeg på å si, for før i tiden gikk jo ikke disse 20 pst.-ene i skolen i det hele tatt, så det er naturlig at en del sliter. Derfor er vi svært opptatt av å yrkesrette, differensiere, opplæringen mye mer, og det står veldig klart i merknaden om delkompetanse og annen kompetanse.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-10-06:
Jeg beklager å dra ut debatten, men etter å ha hørt Lønnings siste innlegg var jeg nødt til å komme med en kommentar. Han sier at han sammenlikner nivået i norsk skole mot norsk skole over tid. Da må vi ta et lite historisk tilbakeblikk. For 20-30 år siden, hvor mange var det da som gikk i videregående skole? Det var jo ingen, for vi hadde jo ikke videregående skole, men det gikk en del elever i gymnaset, som var en utvalgsskole, det gikk en del elever i yrkesskolen, som var en utvalgsskole, og det gikk noen i såkalte fagskoler. Så fikk vi Veierød-modellen for gymnaset som skulle legge om strukturen der med mye større valgmulighet, mye større fleksibilitet, men ingenting skjedde med de yrkesfaglige utdanningene. Så fikk vi etter hvert på 1980-tallet dette problemet med at ungdom ikke hadde noe å foreta seg. Vi måtte sette i gang ekstraklasser. Som jeg nevnte i mitt siste innlegg, var det en elendig måte å drive opplæring på. Det var rett og slett sysselsetting – bra nok i seg selv for at ungdommen ikke skulle gå fri. Men når vi nå som et velferdssamfunn har tatt på oss å gi alle ungdommer mellom 16 og 19 år rett til videregående opplæring, og vi har fått en struktur som den vi har i dag, men som absolutt er moden for revisjon, noe denne stortingsmeldingen skisserer, synes jeg vi skal være svært glad for og stolte over det. Men selvfølgelig, når vi har inne hele årskullet, er det en utfordring, som jeg sa i stad. For hele årskullet har jo ikke samme IQ-nivå som de ca. 50 pst. av årskullet som gikk i utvalgsskolen, hadde. Derfor sier det seg selv at vi ikke klarer å få opp nivået på absolutt alle elever så høyt som det var på gymnaset og yrkesskolen i gamle dager.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-10-06:
La meg innlede med å si generelt at privatskoledebatten har fått mye oppmerksomhet det siste året. Men debatten har ikke alltid vært like nyansert, og den problemstillingen som interpellanten reiser i dag, er både viktig og vanskelig. Jeg er enig med statsråden i at problemet befinner seg i spenningsfeltet mellom hensynet til den offentlige enhetsskolen og hensynet til den rett foreldrene har til å gi barna opplæring i egen tro. Når en skole godkjennes etter privatskoleloven, vil den nettopp fordi dens målsettinger etter foreldrenes oppfatning ikke kan gjennomføres innen enhetsskolens rammer, ha et annet utgangspunkt enn idégrunnlaget til den offentlige skolen. Dette gjelder enten det er pedagogisk-metodiske prinsipper eller livssyn disse skolene bygger på. Men vi vet at departementet skal godkjenne læreplanene, og de kan sette vilkår for læremidler og undervisning. På denne måten sikrer vi at privatskolens undervisning er i tråd med grunnleggende demokratiske verdier, som f.eks. en aktiv samfunnsdeltakelse, likestilling og det at undervisningen skal motvirke fordommer og diskriminering. Vi har i dag et system hvor Statens utdanningskontor på vegne av departementet fører kontroll med at privatskolene etterlever loven på vilkår satt til driften av denne. Det er etter Senterpartiets mening viktig at departementet påser at denne kontrollen eller tilsynsfunksjonen virker etter hensikten, og at den skjer kontinuerlig. Etter å ha hørt Rolf Reikvams innlegg her i dag, tilsier det at denne kontrollen ikke må svekkes dersom troverdigheten til praktiseringen av privatskoleloven skal opprettholdes. Statsråden understreket for så vidt det i sitt innlegg. Så litt mer generelt igjen: Jeg nevnte innledningsvis at debatten om privatskoler tidvis har vært lite nyansert. Med det mener jeg at representanter for Arbeiderpartiet og SV har fått det til å høres ut som om opprettelse av privatskoler gjennomgående er en trussel mot den offentlige enhetsskolen. Slik er det selvsagt ikke. Men Senterpartiet ser ikke en sterk vekst i antallet privatskoler som noe mål i seg selv. Når det er sagt, vil jeg likevel minne om at vektleggingen av estetikk og moderne pedagogikk i vår offentlige enhetsskole i stor grad har hentet inspirasjon fra friskolene Steinerskolen og Montessori-skolen. I dag er det på grunn av den høye offentlige støttesatsen til disse skolene mulig for barn i så å si alle sosiale lag å gå på disse skolene. Dersom den offentlige støttesatsen reduseres så dramatisk som SV og Arbeiderpartiet foreslo i sine alternative budsjetter i fjor, vil privatskolen i stor grad bli en skole for barn til foreldre med god råd. En slik utvikling ser Senterpartiet som svært lite ønskelig. Til slutt: Det har vært eksempler på at opprettelse av privatskoler, i hvert fall noen få steder, har ført til at den offentlige skolen på stedet har blitt nedlagt. Dette er meget uheldig. Derfor mener Senterpartiet at vi må vurdere om nedleggingstruede offentlige skoler kan sikres et økonomisk fundament dersom privatskoler opprettes på stedet.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
En skal ha både lupe og mye god fantasi om en skal se sammenhengen mellom Høyres retorikk og de forslagene de fremmer i denne innstillingen. Jeg vil våge den påstand at de ikke har ett forslag som medfører større fleksibilitet i videregående skole. De støtter ett forslag fra SV, som går på et kompetansenivå under fagbrev, som vil åpne for større fleksibilitet. Men SV har flere forslag som vil skape større fleksibilitet og som Høyre ikke er med på, eksempelvis når det gjelder strukturen. SV har et forslag, nr. 25, hvor vi ønsker å åpne for flere særløp, og vi nevner tre områder: små fag, fag hvor det er problem med å rekruttere, og situasjoner der elevene har problemer med å tilegne seg kunnskap etter 2+2-modellen. Dette er forslag som vil skape større fleksibilitet, og som Høyre hadde hatt muligheten til å være med på, men som de ikke har støttet i komiteen, så jeg er veldig spent på hva Løvik vil svare til det. Flertallet i komiteen – alle unntagen Høyre og Fremskrittspartiet – går også inn for læreplanene, hvor vi ønsker å åpne for større fleksibilitet, overlate mer til den enkelte lærer, større metodisk valgfrihet. Vi har en merknad der vi sier at læreplanene må gjennomgås med sikte på å åpne for denne fleksibiliteten. Dette er merknader som Høyre ikke er med på. Hva er det egentlig Høyre ønsker når de snakker om fleksibilitet og vi legger på bordet forslag etter forslag som de har muligheten til å stemme for, men som de ikke støtter? Jeg er veldig spent på svaret. Mener de at fleksibilitet er fleksibilitet for elevene til å velge skole – skoler som stort sett er like etter Høyres forslag, som har karakterer, og som baserer seg på et veldig sentralistisk system?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Marit Tingelstad var inne på dette med særløp. Vi har et forslag som vi så langt – nå har vi fått støtte fra Høyre – har stått alene om, nemlig å åpne for mer bruk av særløp. Som jeg sa til Høyre, gjelder dette innenfor små fag, fag som har rekrutteringsproblemer, og for elever som sliter med den tradisjonelle måte å lære på, nemlig to år i skole og to år i lærebedrift, og som kanskje trenger et annet løp for å nå fram til fagbrev. Nå vil det bli litt lettere for elevene å velge denne veien fram til fagbrev. Mitt spørsmål til Marit Tingelstad er: Vil Senterpartiet støtte et sånt forslag, slik at man kan få en noe større fleksibilitet og gjøre det noe lettere for de elevene som i dag sliter med å nå fram til fagbrev? Så har jeg et spørsmål til, som går på landslinjer, som også Marit Tingelstad var inne på. Arbeiderpartiet og SV står alene om en merknad som gjelder landslinjer og landsdekkende linjer; vi skiller mellom landslinjer og landsdekkende linjer. Vi erkjenner at landslinjene var nødvendige for å sikre en del fag, en del studieretninger og en del tilbud. Men det som det er viktig for Arbeiderpartiet og SV å presisere, er at vi primært ønsker å sikre dette ved landsdekkende linjer, dvs. ved et samarbeid mellom fylkeskommunene, at fylkeskommuner som har fag og områder som er truet, skal tvinges til et samarbeid med sikte på å ta vare på disse, i stedet for å etablere et statlig system, som landslinjene tross alt er, ved siden av det fylkeskommunale. Mitt spørsmål til Marit Tingelstad er: Er hun enig i måten å se på dette på, at det primære må være å stimulere og prøve å få fylkeskommunene til å etablere et samarbeid om landsdekkende linjer framfor å etablere flere landslinjer?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Dette var ikke lite. Jeg vet ikke om det er en bekjennelse representanten ville ha fra meg, men i alle fall: Når det gjelder den innstillingen som vi nå behandler, og også de innstillingene vi har jobbet med de siste årene, er jeg enig med dem som har sagt at hovedskillelinjene i norsk politikk når det gjelder utdanning, går mellom SV, Arbeiderpartiet og delvis mellompartiene, regjeringspartiene, på den ene siden, og Høyre og Fremskrittspartiet på den andre siden. Så går det selvsagt en del andre skillelinjer. Vi er ikke enig med Arbeiderpartiet i all utdanningspolitikk. Det skulle bare mangle! Men når en leser denne innstillingen, vil nok de fleste se at Arbeiderpartiet og SV er enige om ganske mange merknader. Jeg beklager at Arbeiderpartiet ikke alltid følger oss når vi skal trekke konklusjonene og utforme disse i konkrete forslag. Vi kan ta synet på karakterer, der vi nok har et noe ulikt syn, på den måten at vi mener at karakterer hemmer en utvikling av skolen og gjør at vi ikke får til den pedagogiske nyskapningen som vi ønsker. Og det har vi eksempler på. Jeg skulle nok ønske at Arbeiderpartiet i dag ville stemme for vårt forslag som går på strukturen. Nå kan det kanskje komme til at de gjør det, men jeg skulle nok ønsket at de også opprinnelig var med på dette forslaget, der vi legger opp til flere særløp og åpner for litt mer fleksibilitet, en noe mykere struktur enn den vi har i dag. Nå kan det vel kanskje komme til at Arbeiderpartiet støtter oss. Men generelt vil jeg si at i de store og viktige sakene som er behandlet i de siste årene, har Arbeiderpartiet og SV funnet hverandre i viktige og sentrale saker. Det kan jeg bekrefte, det har jeg ikke noe problem med, og det gleder meg veldig.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Jeg merket meg at Høyre ønsker en mest mulig sentralistisk skole, mest mulig til staten og flest mulig landslinjer. Vi ønsker ikke dette. Vi ønsker et fylkeskommunalt utdanningssystem, og vi ønsker å tvinge fylkeskommunene til å jobbe sammen, til å samarbeide om små fag, om tilbud som er truet. Jeg kan ikke forstå at det er ønskelig å sentralisere dette til et statlig nivå, men det faller jo fint inn i det som er hele Høyres skolepolitiske tenkning: Det er sentralisme, det er landslinjer staten skal ta over, det er mer karakterer, det er mer pensum, såkalt tradisjonelt pensum, faktakunnskap osv. Og så definerer de dette som nivå og nivåsenkning. I hver generasjon sier vi jo at nivået var så mye høyere da vi gikk på skolen. Det har vi alltid sagt. Og vi vet jo at alt var mye bedre før, og det var spesielt bra under krigen. Det synet som Petter Løvik og Høyre gir uttrykk for, er det tradisjonelle synet som hver generasjon har, at alt var bedre før. Jeg er ganske overbevist om én ting, at den videregående skole vi har i dag, gir et utdanningstilbud som faglig og kunnskapsmessig minst er på høyde med det som Petter Løvik og jeg fikk på skolen. Jeg er ganske overbevist om at mine barn, som har gått gjennom den videregående skole, gikk vesentlig dypere inn på visse fagområder enn det som jeg noen gang gjorde i det gamle gymnaset. Så dette at noen lærere mener at fagnivået har gått ned, tar jeg med en klype salt. Jeg forholder meg til den forskning som foreligger, som viser at vi sliter med å få gjennomført innholdsreformen på en del områder, og i motsetning til Høyre har vi vært så frimodige at vi prøver å peke på de områder som er problematiske og som vi ønsker å gjøre noe med. Vi tør å peke på det at vi må se litt på læreplanen. Det er ikke Høyre med på, og det er også en del av den sentralistiske måten å tenke på, slik Høyre gjør.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Dette spørsmålet fra Sigvald Oppebøen Hansen undret meg litt, for jeg prøvde i utgangspunktet å trekke opp hvor hovedskillelinjene gikk, og nevnte at det i tillegg gikk en del andre skillelinjer, men at vi i SV har stått sammen med Arbeiderpartiet i viktige saker de siste årene. Vi kan ta som eksempel «Mot rikare mål». Der var vi stort sett enige om hovedkonklusjonene, og vi er stort sett enig i hovedkonklusjonene når det gjelder det arbeidet som er gjort i forbindelse med evalueringen av Reform 94. Vi i SV var tilhengere av Reform 94. Vi syntes det var viktig å få den reformen. I mitt innlegg prøvde jeg å trekke linjene tilbake til lov om videregående opplæring fra 1974 og 1976, og at dette på mange måter måtte kulminere med den omfattende strukturreform som er gjort, som vi har vært for. I utgangspunktet var vi ikke så veldig glade for å få 6-åringene inn i skolen. Vi ønsket primært at de fortsatt skulle være i barnehagen, men vi var for Reform 97. Jeg synes derfor det er litt merkelig at det ble oppfattet som om jeg ikke erkjente at vi har stått sammen om viktige utdanningspolitiske reformer. Det har vi gjort, og i en del saker om viktige reformer har vi også hatt med mellompartiene. Høyre har vi vel for så vidt aldri hatt med på noe som betyr reformer, endringer i utdanningssystemet. I den grad vi har hatt dem med, har det eventuelt vært for å føre noe tilbake igjen til det som var tidligere. Jeg føler at dette burde være et godt nok svar. Vi har jobbet sammen om viktige deler. Når det gjelder hva som ble sagt i valgkampen – jeg var faktisk ute i valgkampen, hvis det kan være til glede for noen – så hørte ikke jeg noe slikt som at SV-ere gikk løs på Arbeiderpartiet på en spesielt sterk måte. Men jeg kan jo ikke stå til ansvar for alt som ble sagt ute i valgkampen.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Jeg er enig med Inge Lønning i at det var et islett av en ideologisk plassering i dette innlegget til Helene Falch Fladmark. Jeg føler at Venstre er i ferd med å bli mer liberalistisk også innenfor utdanningspolitikken. Det er vel ikke bare her i Stortinget vi ser det, vi ser det også rundt om i fylkene. Dette med fritt skolevalg er tydeligvis blitt en viktig sak for Venstre. Dette er jo et rent byfenomen, det vet jo alle. En elev i Skjåk har ikke så veldig mange valgalternativer når det gjelder skole, studieretning eller noe annet. Det typiske for Norge er at de fleste elevene har en skole i sitt nærmiljø – i beste fall. Det viktige er å prøve å legge til rette for at denne skolen kan ha best mulig tilbud og flest mulig tilbud. Det må jo være målet at vi har en skole som greier å få det til, fremfor å kjøre fram slike liberalistiske tanker om fritt skolevalg som det vi ser i Oslo – kanskje også i Bergen, det vet jeg ikke. Nå har det kommet en rapport fra Oslo som sier at den modellen med fritt skolevalg som de har prøvd i Oslo, er i ferd med å skape A- og B-skoler. Er Venstre noe bekymret for det, selv om fritt skolevalg er et rent Oslo-fenomen? Statsråden har tidligere vært ute og sagt noe om dette også. Er også Venstre bekymret for at dette vil kunne skape en utvikling i retning av A- og B-skoler, dvs. skoler som er mer populære og har stor søknad, mens andre har mindre søknad? Mener Venstre at dette også vil kunne gå ut over det tilbudet som de har ved disse skolene? Hva vil Venstre eventuelt gjøre for å hindre en slik utvikling hvis en skal innføre fritt skolevalg?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Først et spørsmål som går på de små fagene. Det virker som vi nå får flertall for forslaget fra SV, hvor vi bl.a. begynner med de små fagene. De små fagene har et eget opplæringskontor. De sliter, og det er litt viktig at dette kontoret får arbeidsvilkår som gjør at de er i stand til å gjøre jobben sin i forhold til disse små fagene. Vil statsråden påse at de får økonomiske muligheter til å gjøre jobben sin? Her snakker vi om en viktig del av kulturarven også – i alle fall for en del av disse fagene. Statsråden kommenterte forslaget om et kompetansenivå under fagbrev. Jeg er stort sett enig i hans konklusjon, men vi må for all del være opptatt av én ting, og det er de grunnleggende forutsetningene, nemlig at de som velger en utdanning på dette nivået, altså under fagbrev, skal ha en kompetanse som er tilpasset næringslivets behov. Det er i alle fall viktig. Det må ikke bli så individuelt at man ikke kan si at tar du den utdanningen, så har du en kompetanse som gjør at du kan gjøre de og de jobbene, og at næringslivet trenger det og den type arbeidskraft. Det er det viktig å påse. Hvis vi påser det, er jeg enig med statsråden i hans tolkning. Så hans kommentarer om læreplanen. Jeg er stort sett enig i hans kommentarer om flertallsmerknaden som gikk på læreplanen om det metodiske og alt dette. Det var litt interessant, og jeg er stort sett enig i det han sa der. Så et spørsmål til slutt, det går på innholdsreformen. I meldingen konkluderer man med at en må senke ambisjonsnivået. Vi kan kanskje diskutere hvor klart han skriver det, men det er i hvert fall antydet at en bør senke ambisjonsnivået. Min påstand er at skal vi få til en omfattende innholdsendring, må vi også endre en del andre forhold, nemlig evalueringssystemet, vurderingssystemet og læreboksystemet. Er statsråden enig i at en omfattende innholdsendring kan vi ikke få til hvis vi samtidig skal opprettholde det gamle karaktersystemet, det gamle evalueringssystemet og det gamle systemet med lærebøker?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Det er ikke sant at dette har vært en debatt om hvorvidt reformen har vært mer eller mindre vellykket, slik Inge Lønning oppsummerte den. Dette har vært en debatt om hva slags endringer og justeringer vi må gjøre i videregående skole. De fleste av oss som har hatt ordet, har vært opptatt av hva slags endringer som må gjøres i struktur, hva slags endringer som må gjøres i læreplanene, osv. At Høyre ikke har giddet eller ønsket å debattere dette, og at de stort sett har vært opptatt av noe de definerer som «nivåsenking», får stå for Høyres regning. Men vi andre har iallfall vært opptatt av å diskutere hvorledes den videregående skolen skal se ut de nærmeste årene, og vi har gitt en del klare føringer til statsråden i forhold til å foreta justeringer og komme tilbake til Stortinget med forslag. Jeg er også opptatt av skolen som arbeidsplass, men det skal vi komme tilbake til igjen ved en senere anledning. Vi har bedt om en stortingsmelding som gjelder rekruttering til læreryrket, og da skal vi ta dette opp i sin hele og fulle bredde. Jeg er enig med Lønning i at lønn er viktig når vi snakker om rekruttering. Vi i SV har de to siste årene gjort et forsøk på å trekke dette inn i Stortinget og lage en debatt om dette, fordi vi så at rekrutteringen til læreryrket var et problem. Begge gangene har Høyre nyttet anledningen til å stemme imot våre forslag om å gjøre noe. Derfor blir det litt merkelig når han kommer trekkende med dette nå, når Høyre tidligere når dette har vært en aktuell problemstilling – det har vært oppe i tilknytning til tariffoppgjør, og da har vi fremmet forslag – har funnet ut at de ikke kunne stemme for fordi dette ikke var en sak for Stortinget, det var tydeligvis en sak for noen andre. Høyres definisjon av kunnskapsnivå er også noe merkelig. Inge Lønning bruker som eksempel matematikkunnskaper: Når en del elever blir stilt overfor den samme prøven gjennom de siste 15 årene, og de så løser de oppgavene kanskje litt dårligere de siste årene, er dette et tegn på at kunnskapsnivået er gått ned. Det kan overhodet ikke brukes som eksempel på dette. Jeg skal bruke et eksempel fra min egen virkelighet, fra min egen situasjon. I min tid på gymnaset var vi to parallelle klasser. I min klasse prøvde vi ut et nytt fysikkpensum – det var altså i faget fysikk, ikke matematikk – som var vesentlig annerledes enn det de andre hadde. Og det er klart at det som var viktig for oss, og det som var opplegget innenfor det nye pensumet, skilte seg vesentlig ut fra det opplegget den andre klassen hadde. Hvis vi da ble stilt overfor de samme problemene som de andre ble stilt overfor, kunne vi selvsagt ikke løse dem, men å si at kunnskapsnivået i vår klasse var dårligere enn i den andre, kunne man ikke på den bakgrunnen. Så den måten å definere kunnskapsnivå på er mildt sagt bak mål – langt bak mål.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Jeg blir litt skuffet over debatten om det faglige nivået. Jeg må si at jeg følte også at statsråden nå gikk inn på en måte som han ikke burde ha gjort. For hva er faglig nivå? Man snakker om noe bestemt. Men den videregående skole er et konglomerat. Vi har yrkesfaglige studieretninger, og det kan ikke være noen tvil om – jf. også det Kjell Opseth sa – at det faglige nivået på yrkesfagene har økt de siste årene. Så sitter vi igjen med allmennfagene, og det er vel dem Høyre er opptatt av når de snakker om det faglige nivået, går jeg ut fra. Det er vel det gamle gymnaset som er idealet deres. Men hva er allmennfag? Det er en masse linjefag, og det er forskjellige muligheter til å velge fordypning. Det er de faktiske forhold. Jeg skal våge den påstanden – og jeg tror man skal få problemer med å tilbakevise den – at elever som velger størst fordypning innenfor matematikk, fysikk og naturfagene, ikke representerer noen nivåsenkning i forhold til det som vi hadde i det gamle gymnaset. Det er jeg ganske overbevist om. Vi må nok være litt mer nyanserte hvis vi skal snakke om faglig nivå, og være litt forsiktige med å bevege oss ut på en veg som vi ikke burde, som jeg følte at statsråden nå var i ferd med å gjøre. Det var et forsøk på å få ham tilbake igjen.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Jeg takker for svaret. Jeg hadde vel kanskje ventet at statsråden ville gått litt nærmere inn på den pedagogikk som ligger til grunn for disse skolene, den såkalte ACE-pedagogikken, og brukt noe mer tid på å drøfte den i forhold til det pedagogiske hovedsyn som er nedfelt i våre læreplaner og det syn på læring som er nedfelt i L97. Jeg sitter – eller står, er det vel riktig å si – med skoleplanen for Regnbuen skole i Lørenskog. Jeg blir rimelig sjokkert når jeg ser måten de tenker på, måten de har tenkt å organisere undervisningen på, hvorledes dette skal foregå i et læresenter med hver sin bås: Elevene har egen kontorplass, det finnes et rettebord med fasit inne på dette kontoret, det skal være en lærers arbeidsplass, det skal være klassebibliotek og et bord for kunnskapstester. Det er på mange måter dette rommet undervisningen skal foregå i, slik som det er fremstilt i denne skoleplanen. Det er klart at til grunn for dette ligger det et syn på hva læring er som det må være helt klart – jeg vil tro at det kan vi enes om de aller fleste – ikke samsvarer med det synet på læring som vi etter hvert har utviklet, og som er nedfelt i våre planer for den offentlige skole. Men i dette kan vi ikke se oss uavhengige av de metodiske veiledningene for denne pedagogikken. Jeg gjorde et forsøk på å få tak i de metodiske veiledningene for ACE-pedagogikken, men det var ikke så enkelt. Jeg regner med at statsråden har dem. Jeg fikk beskjed om at de fantes, men de fantes på engelsk, og dem måtte jeg få fra Sør-Afrika, hvis jeg ville ha dem – de metodiske veiledningene. Jeg regner med at statsråden og departementet har dem, så jeg kunne kanskje ha gått dit og fått dem fra statsråden og ikke skrevet til Sør-Afrika – det gjorde jeg ikke. Men jeg går ut fra at statsråden også har tatt for seg de metodiske veiledningene og gått gjennom dem, for metodiske veiledninger er jo veien, måten, vi skal komme fram til målet på. Det er veien vi skal velge fram til det målet som vi har for læringen, for undervisningen, og det er en viktig del av det pedagogiske opplegg. Så jeg vil nå spørre statsråden til slutt om å få en garanti for at han har de metodiske veiledningene fra Sør-Afrika på engelsk på sitt kontor, og at disse er tatt med i de vurderingene en foretok av læreplanene og søknadene, i dette tilfellet fra Regnbuen skole i Lørenskog. Det ville det være viktig for meg å få bekreftet, slik at jeg kan være sikker på at alt dette er vurdert på en skikkelig og seriøs måte. Som sagt fikk ikke jeg muligheten til det, for jeg fikk dem ikke fra skolen, det var Sør-Afrika som var stedet.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-06:
Jeg kan bekrefte at jeg er skuffet over denne debatten. Jeg hadde ventet at de som har hatt ordet, hadde gått litt mer inn på de påstandene som jeg kom med både i interpellasjonen og i innlegget mitt. Faktum er at jeg ikke har gjort noe annet enn det statsråden har gjort. Jeg har gått inn og sett på læreplanene, jeg har sett på det denne skolen skal være. Som sagt har jeg ikke sett på de metodiske veiledningene. Det har heller ikke statsråden svart på om han har sett på. Det er mulig at jeg kunne ha fått dem i Texas, men da jeg ringte denne skolen, fikk jeg i allfall beskjed om at det var i Sør-Afrika de var å finne. Så det var bakgrunnen. Jeg regner med at statsråden må kunne bekrefte her og nå om han har sett dem og gått igjennom dem. Det er viktig for meg, slik at jeg vet at de metodiske veiledningene som ikke jeg har sett, har han sett, og at de også er med i vurderingene. Men poenget mitt er at jeg ikke har gjort noe annet enn det statsråden har gjort. Han har gått inn på planene og sagt at vi godkjenner dem under de og de forutsetningene. Så sier jeg: Kjære statsråd, du skulle ha gått enda litt lenger og sagt at det også var de og de forutsetningene for å godkjenne dem. For meg er det det som skiller statsråden og meg i vurderingen av dette. Så å fremstille det som om jeg gjør noe annet enn det som han gjør, det er positivt galt. Vi gjør nøyaktig det samme, men jeg mener at han burde ha gått lenger og stilt strengere krav enn det han har gjort. Så det er ikke sant, det er iallfall ikke korrekt, når statsråden sier at det er ikke hans oppgave å gå inn og vurdere det faglige og det pedagogiske. For det har han aldri gjort, men konkludert med at vi godkjenner det under de og de og de forutsetningene. Så til dette med privatskoler generelt. Jeg er enig med dem som sier at de ikke oppfatter privatskolene – 1,7 pst. av barn og unge går i privatskole – som en trussel mot den offentlige skole i dag. Det er ikke det som er poenget mitt. Men det er vår oppgave å påse at de privatskolene som vi godkjenner, og som vi gir 85 pst. statstilskudd, følger noen prinsipper som gjelder for utdanning og opplæring i dette samfunn. Det er det jeg har vært opptatt av. Det er det jeg har sagt at Stortinget bør drøfte på en litt mer seriøs måte enn å komme slengende med noen enkle påstander om at dette er et angrep på foreldreretten osv. Vi aksepterer fullt ut at foreldreretten ligger der. Vi er bundet av internasjonale konvensjoner, og det tar vi i SV på alvor. Men det er ikke dermed sagt at alle som søker enten på religiøst eller på pedagogisk grunnlag, automatisk bør få statsstøtte. Det mener statsråden også. Han mener også at de ikke automatisk skal få statsstøtte, for han stiller noen krav til dem. Jeg hadde også håpet at resten av forsamlingen var interessert i å diskutere hvor kravene og hvor grensene går. Det har de ikke vært interessert i, og det tar jeg til etterretning.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-10-06:
Jeg kan ta det siste spørsmålet først. Det er vel kjent for representanten Lønning at Venstre er tuftet på idealene til målrørsla, og det vil vel ikke være en stor overraskelse for ham at Venstre ikke støtter vedtak som går på å svekke nynorsken i det norske samfunnet. Når det gjelder forslag nr. 14, som går på yrkesrettet teori, har jeg litt problemer med å forstå det forslaget. Jeg forstår stortingsmeldingen og Regjeringens fremlegg og det komiteen er samlet om, slik at vi nettopp ønsker å gjøre allmennfagene mer rettet mot yrkesfagene. Det er nettopp det Regjeringen legger opp til, så jeg ser rett og slett ikke behov for det forslaget Høyre kommer med her. Så til dette som Høyre har vært opptatt av når det gjelder elevenes rettigheter. Venstre er et parti som er opptatt av rettssikkerheten til den enkelte, også til elevene, men vi er litt bekymret for den vekt Høyre legger på karakterene i den videregående skolen. Tendensen nå er at karakterene betyr mer enn de bør gjøre for den enkelte elev. Det er klart at det er viktig for elevene å få et bilde av hvor man står i undervisningen, men undervisningen er rettet mot å gi læring, ikke å få et tall. Jeg synes det er viktig at vi legger opp strukturene sånn at det å få et tall ikke blir hovedsaken med å gå på skolen, men nettopp det å oppnå læring. Derfor vil ikke vi støtte et slikt forslag.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-10-06:
Jeg er overrasket over at SV tolker det slik at Venstre går i liberalistisk retning fordi vi legger vekt på elevene. Og fleksibilitet trodde jeg faktisk vi stod sammen med SV om. Når det gjelder den situasjonen som man har i Oslo, skal jeg ikke gå inn i verken byrådsforhandlingene der eller inn i de løpene som vi ser fremover når det gjelder Oslo-skolen. Men prinsippet bak Venstres vedtak når det gjelder fritt skolevalg, som vi faktisk har hatt i mange år, går for det første på at elevene selv vet best hva slags skole de ønsker å gå på. Vi ønsker på ingen måte eliteskoler, men vi ønsker å utvikle temaskoler, slik at de fylkene som har mulighet til det, kan gi elevene ulike tilbud, som vil gjøre at elevene faktisk kan velge de fagene de ønsker. Det er det som ligger til grunn for vårt prinsipp. Og som jeg sa: Vi ønsker ikke å utarme distriktene. Vi legger til grunn at den geografiske fordeling av fagtilbudene skal være god.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-10-06:
Nå hadde vi en debatt om sidemålets stilling i skolen rett før sommeren. Jeg skal ikke gjenta alle mine begrunnelser fra den gang for å støtte undervisningen i sidemål. Men det jeg skulle ønske at jeg i hvert fall hadde hatt Høyre med på i denne debatten, var å styrke sidemålet og måten det undervises på i norsk, både hovedmål og sidemål, istedenfor å gå til angrep på et av skriftspråkene vi har i dette landet. Selv har jeg erfaring med å skrive på begge målformer. Jeg har vært byråkrat og har sett hvor viktig sidemålet er for å skrive et godt språk. Nå snakker jeg om nynorsk, som faktisk har en del å tilføre oss som har bokmål som hovedspråk. Hvis det er slik at Fremskrittspartiet faktisk er opptatt av språkpolitikk i Norge, synes jeg de skulle stå sammen med Venstre og kjempe for et bedre norsk og ikke kjempe for å få bort deler av norsken.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-10-06:
Jeg har litt problemer med å forstå at SV, som ellers er et parti som kjemper for toleranse, viser så stort engasjement for å frata livssynsminoriteter, foreldre og barn, de rettigheter de har gjennom norsk lov og internasjonale avtaler. Toleranse handler om mer enn fine ord om kulturelt mangfold, og den settes på prøve når vi møter ytringer eller handlinger som strider mot vår egen overbevisning. Nettopp da settes toleransen på prøve. I et liberalt demokrati kan vi ikke ha annerledes regler for katolikker eller menigheter i trosbevegelsen eller i forholdet kristne og muslimer. Riktignok legger Reikvam i dag større vekt på det pedagogiske opplegget i ACE-skolen, men som kjent er disse skolene godkjent som livssynsminoritetsskoler, og må behandles etter det prinsippet. Venstre stoler på at departementet har behandlet søknaden fra både Regnbuen Kristne Fellesskap og Levende ord på reglementsmessig måte, og vi stoler på at Statens utdanningskontor gjør jobben sin med å følge opp disse skolene. På samme måte som alle friskoler i landet må disse skolene gi barna en opplæring slik at de blir fordomsfrie, kunnskapsrike og sosiale borgere. Vi stoler på at de gjør det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Fyrst til det framlegget som ligg i statsbudsjettet. Eg vil stadfeste at eg kjem til å gje ein lovfesta rett, men ein rett som vert definert nærmare. Det er nemleg slik at når det gjeld retten for vaksne, kan ein ikkje utan vidare samanhalde det med retten for 16-19-åringar, dei kjenner ein talet på, og det er nokså enkelt for fylkeskommunane å planleggje i forhold til det. Ser vi på Buer-utvalet si utgreiing, er det ganske mange som treng ein slik kompetanse og ny sjanse, men ser vi på Fafo si undersøking, er det svært få som seier dei vil nytte den retten. Korleis planlegg ein så? Vi ynskjer å ha ei fleksibel ordning. Det eine er at vi no ved å auke støtta til studieforbunda gjennom kompetansereforma opnar opp for at dei kan vere med og gje ny sjanse. Men samstundes er fylkeskommunen sjølvsagt framleis hovudparten. Derfor må vi finne eit system som klart aukar kapasiteten, men samstundes få ei oversikt over kor mange som vil ta ut den retten, slik at det er mogleg å planleggje. Her kan eg ikkje gå nærmare i detalj enn det som står i proposisjonen, og det eg seier no. Eg kjem altså tilbake med dette ved starten av neste år, og dei økonomiske konsekvensane av framlegget vil kome i revidert nasjonalbudsjett, med sikte på at vi kan starte til hausten. Så det er forpliktande det som står i budsjettet, vi skal begynne innfasinga av dette hausten år 2000. Eg håper representanten Oppebøen Hansen kan sjå det som eit tilfredsstillande svar så langt. Når det gjeld dei andre spørsmåla som Oppebøen Hansen kom med, seier eg meg lei for at eg brukte så mykje tid på dette eine og viktige at eg ikkje fekk svara på dei, men eg skal gjerne ta dei i eit treminuttarsinnlegg seinare.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Hovudgrunnlaget for vidare oppfylging av Reform 94 er sjølvsagt innstillinga frå stortingskomiteen i forhold til denne evalueringa av Reform 94. Og der er det ein god del signal òg i forhold til det som representanten Lønning tok opp. Vidare er det på gang fleire prosjekt. Som representanten Lønning er kjent med, har vi vore opptekne av at vi skal setje i gang eit forsøks- og utviklingsarbeid som i stor grad skal vere bygt på initiativ nedanfrå. Og i det forsøksopplegget vi held på med der, er det fleire spennande prosjekt som eg gjerne kan orientere nærmare om. Og vidare: Kvalitet er noko som vi kan definere på mange måtar, kvalitet er òg at det er så mange som får ein kompetanse i forhold til tidlegare. Vi ser i dag når det gjeld karakterstatistikkar, at det ikkje er så dramatiske tal som det av og til vert gjeve uttrykk for. I 1998 bestod 91 pst. fag- og sveineprøve. Det er 9 pst. for lite, men likevel. Karakterstatistikk for grunnkurs og VK I i 1999 viser at for elevar på yrkesfaglege studieretningar som består dei felles allmenne faga, er delen litt lågare, men det er 89 pst. som har bestått. Så desse taløvingane kan brukast i mange retningar. Men det eg trur eg er samd med representanten Lønning i, er at kvar og ein som ikkje består, er ein for mykje. Difor er vi opptekne av å fylgje opp det som er sagt her, at vi skal yrkesrette i større grad enn det som har vore tidlegare, og dermed òg få teorien til å passe betre med praksis.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Fyrst til dei små faga. Der har ikkje eg noko problem med at det forslaget vert vedteke, for etter mitt syn er det i samsvar med det eg har skrive i meldinga om meir moglegheit til fleksibilitet for dei som har problem med hovudmodellen. Like eins er det òg i samsvar med det som er sagt om dei små faga. Det er viktig at det står «kan» i forslaget, at ikkje kvar og ein som kjem og ynskjer eit særløp, dermed skal få det, men at det skal gjevast ein skikkeleg gjennomgang. Så eg synest det er bra at det òg vert presisert frå Stortinget si side. Det har eg ingenting imot. Når det gjeld ressursar, ligg det jo inne nokre ressursar. Men det er klart at vi må gå gjennom det som Stortinget no vedtek, og så må vi kome attende med det vi eventuelt måtte trenge i tillegg i forhold til dei forslaga som er vedtekne her. Når det gjeld kompetansenivået, er eg samd i den utdjupinga av mi tolking som vart gjeven, at det sjølvsagt skal skje slik at det korresponderer med at ein òg kan få ein type lærlingsmoglegheit. Så var det dette med karakterar. Der er representanten Reikvam kjend med at eg gjerne hadde sett at vi hadde hatt utprøving og forsøk med andre evalueringsformer. Men eg og Regjeringa har det standpunktet at så lenge vi ikkje har fått prøvd ut alternativ som har verka meir motiverande og meir i stand til å skape ein type rettferd i forhold til det med opptak, så er heller ikkje eg klar til å konkludere slik som representanten Reikvam seier. Kjenslemessig og intensjonsmessig fylgjer eg han langt på veg, men eg synest vi treng empiri, og vi treng ein kunnskap om at det er ein mogleg annan farbar veg før vi går så langt som til å konkludere slik som representanten Reikvam gjer.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Eg skal ta det siste fyrst – ikkje heilt det siste, for det er verken underteikna eller Regjeringa ferdige med utgreiinga i forhold til, den har eg sagt skal liggje føre innan utgangen av året. Men eg trur ikkje det er nokon automatikk i at det fører til auka løn å overføre forhandlingsansvaret, for dersom ein ser på førskulelærarane, er det ikkje akkurat det som har vore konsekvensen. Så sjølv om det er logiske argument for overføring, er det ikkje slik at det automatisk gjev auka løn. Det at lærarar vert kjøpte ut, er eit problem, men det er òg litt gledeleg. Det høyrest inkonsekvent ut, men det er sant. Det er godt at vi har lærarar i norsk skule som er så attraktive at andre bransjar og yrke ynskjer dei, det skal vi vere glade for. Men så må vi gje dei moglegheiter som gjer at dei òg synest det er spanande å verte i skulen. Ein ting som eg trur vil vere eit godt tiltak, er dei permisjonsordningane som vi no har lagt fram forslag om i budsjettet. Det at dei faktisk får moglegheit til ein permisjon som kan gje dei ny fagleg innputt, moglegheit for hospitering i næringslivet og liknande, er absolutt aktuelt for realfaga og for dei faga som korresponderer og konkurrerer mest med næringslivet. Så vi vil kome tilbake med ytterlegare utfylling av dette i rekrutteringsmeldinga, som kjem i denne månaden. Så til det med teoridelen. Mange har det vondt på grunn av at vi ikkje har klart å yrkesrette nok. Men samstundes kan ein gå til kva bransje som helst og spørje: Kan vi redusere teoridelen noko her? Så kan det hende at 1 av 50 vil seie at ja, her kan de senke nivået. Dei andre seier nei, for all del, de må yrkesrette meir, men de må ikkje minske teoridelen, for vi skal ha fagleg gode nok folk som kan konkurrere internasjonalt. Får eg lov å kome med eit eksempel til slutt: Eg opplevde her i vår, i Italia, å verte ståande på landevegen med ein bil som var leigd, og det kom ein slags italiensk Falken for å hjelpe meg. Då tenkte eg med meg sjølv: Tenk om denne fagarbeidaren hadde hatt engelsk som obligatorisk fag i yrkesopplæringa si, då hadde eg kunna kommunisere med han. Det kunne eg ikkje på det språket som då var aktuelt.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
No er det vel i og for seg ikkje så overraskande at ikkje representanten Lønning var heilt ut fornøgd med mitt svar, sjølv om eg samtidig er einig i at det kunne ha vore meir utfyllande enn det var, men eg har to minutt. Ut frå innstillinga er det heilt klart at her har regjeringspartia og Høgre eit noko ulikt syn. Men likevel skal eg gå inn i det han no tok opp, fyrst lærarane si vurdering. For det fyrste: Dersom det er noko eg har vore oppteken av etter at eg tok over, er det å ha ein nær dialog med lærarane, og det er òg grunnen til at spørsmåla er stilte. Sjølvsagt er eg uroleg over ein del av dei svara eg har fått. Og korfor er svara slik som dei er? Eg trur at ein av grunnane er at tempoet i gjennomføringa var som det var, og at ein fekk ein situasjon med for dårleg dialog. Eg kan berre ta kampen i forhold til opplæringsboka, som på yrkesfag hadde ei veldig god grunngjeving, men som opplagt vart ein situasjon der det nesten oppstod ein krigssituasjon i staden for ein dialogsituasjon. Det er ikkje tvil om at det har vore medverkande i forhold til dei svara som kom. Dirfor tek eg sjølvsagt det på alvor. Så vidare når det gjeld nivået: Det viser seg jo, sjølv etter Reform 94, at i dei internasjonale undersøkingane vi har vore med i, er det ikkje snakk om at vi kan måle nokon nedgang, heller ikkje ut frå eit fagleg nivå i TIMSS t.d. Men samstundes veit vi at det er noko mellom 10 pst. og 15 pst. som slit kraftig. Det er klart at det uroar meg, og det uroar meg meir enn om det skulle vere slik at dei aller beste ikkje har vorte heilt så gode som dei kunne ha vore. Difor set vi mykje inn på eit prosjekt no, som vi skal bruke 15 mill. kr på, og som ligg i budsjettet, som går på differensiering, og på å sjå på undervisningsmetodar som i større grad tek differensiering på alvor. Det skjer altså igjen i samarbeid med lærarane.