Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-12-09:
Gode muligheter for å planlegge driften og langsiktige rammevilkår er noe man gjerne etterstreber, uavhengig av hvilken næring man driver i. Situasjonen for hvitfisknæringen er vel kjent her i denne salen. Den har vært ganske så turbulent og til tider vanskelig de siste årene. Selv om mye går bra på hjemmebane, vi forvalter bra, og kvoten øker, er det faktisk slik at vi har vanskeligheter med å se at vi får den store lønnsomhetsøkningen innenfor denne delen av fiskeindustrien. Regjeringen har gjennom sin ferskfiskstrategi beskrevet markedspleie og tilgang på ferskt råstoff som en vei ut av det uføret man nå er i. Også store aktører som Aker Seafoods har vedtatt strategier der dette beskrives som en riktig vei. Man har de siste årene forsøkt forskjellige modeller for å oppfylle departementets strategi. Vi har prøvd distriktskvoteordning, refordeling og bifangst, og kvotebank og endring av kvoteåret har vært nevnt. Distriktskvoteordning, refordeling og bifangst har alle det til felles at det betinger et stort byråkrati og ellers vanskeliggjør fiskernes og industriens muligheter for å planlegge langsiktig for en markedsrettet drift. Jeg har tidligere hevdet og vil opprettholde uttalelsen om at distriktskvoteordningen sysselsatte flere byråkrater enn den har sysselsatt industriarbeidere – noe vi vel alle er enige om ikke var meningen med forsøket. Tidlig i november kunne man i A-presseaviser og i FiskeribladetFiskaren lese om en jublende leder i Båtsfjord Arbeiderparti ved navn Geir Knutsen. Knutsens forklaring på sitt gode humør og adventlige lovsang var at fiskeriministeren nå personlig hadde meddelt ham at tillatt mengde innblandet torsk i bifangstfisket var økt til 49 pst. Dette er en julegave for flåte, industri og kystsamfunnene i Finnmark, sa den glade leder i Båtsfjord Arbeiderparti. Og Knutsen har dessverre helt rett. Reguleringene av torskefiskeriet er nå blitt så rigide at flåte, industri og lokalsamfunn langs kysten langt på vei er avhengige av at statsråden opptrer både som påskehare og julenisse for at de skal kunne opprettholde driften. Dette kan vi, etter Høyres mening, ikke være bekjente av. Det kan ikke være slik at man skal sitte om bord i båten og vente på at det kommer en ny forskriftsendring, og så kan man gå på havet. Man må komme til en eller annen ordning, der man kan planlegge disse tingene selv. Endring av kvoteåret er en gammel sak som har vært diskutert og utredet en rekke ganger og en rekke steder. Vi løfter denne saken opp til stortingsbehandling nå av flere grunner. Jeg vil vise til statsrådens svarbrev og kommentere noen punkter. Det er ikke, slik statsråden legger til grunn, at dette bare vil gjelde hvitfisk som torsk, hyse og sei. Problematikken diskuteres faktisk også innen pelagisk sektor. Jeg er klar over at fangsttoppen er annerledes i det året. Men i pelagisk sektor diskuterer man endring av starten på kvoteåret. Allikevel er det nok slik at hovedproblemet nå finnes innenfor hvitfisknæringen, og statsråden oppsummerer det selv på en glimrende måte i innledningen sin. Jeg siterer: «I dagens situasjon kan det være at fiskerne ikke tar noen sjanse på å utsette fangsten til høsten, da det kan oppstå forhold som gjør at de ikke er i stand til å fiske opp kvoten.» De alt overveiende forhold som kan oppstå, har byråkratiet skapt med sine reguleringer. Det er ikke slik at det er uforutsette faktorer som sørger for dette. Kvoteårets start sammenfallende med start på vintersesongen, krav om å være ferdig med basiskvoten før man går i gang med overregulering, og sist men ikke minst, at man i år starter bifangstfisket midt i juni, gjør at fiskerne ikke har noe valg. Man må ta kvoten så fort som mulig, hvis ikke går man glipp av store inntekter. Det er en regulering stikk i strid med departementets uttalte strategi om å kunne levere fersk fisk til et godt betalende marked året rundt. Høyre vil gjerne ha en fiskeri- og næringspolitikk som i minst mulig grad opererer med kostnadsdrivende og kompliserte reguleringer. Samtidig skal man ikke gå på akkord med kravet om at bærekraftig forvaltning er en forutsetning for økonomisk bærekraft. Forslaget om å starte kvoteåret den 1. september er drøftet med veldig mange aktører i fiskerinæringen, og det møter liten motstand. Vi er klar over at Russland og Norge samarbeider godt om fiskeriforvaltning, og vi forstår at det er viktig å få forståelse for en slik løsning, også hos andre land. Det hører jo med i dette bildet at Island har sin kvotestart den 1. september. Det er derfor ikke en veldig kalorikrevende øvelse å ramse opp motforestillinger, men det er ikke det jeg tror fiskerinæringen trenger. Næringen trenger løsningsorientert politikk som skaper gode vilkår for næringslivet i hele landet. Det er ikke slik at politikere kan vedta at en næring skal bli markedsorientert, det må næringen utvikle selv. Men politikerne kan gjøre vedtak som letter arbeidet med å pleie et marked, og hente ut større verdier. Etter Høyres mening er det et slikt forslag vi har kommet med. Derfor vil jeg gjerne ta opp forslaget, og i tillegg vil jeg meddele at hvis Høyres forslag, mot formodning, skulle bli nedstemt, vil vi subsidiært stemme for Fremskrittspartiets forslag.