Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-01:
Det er en alvorlig rapport, og Senterpartiet har valgt å gå grundig inn i temaet. Jeg merket meg med stor interesse representanten Kolbergs innlegg og hans ønske om at statsråden går grundig inn i de temaene han tok opp, og som jeg skal utdype. Representanten Martin Kolberg refererte til at ISF-ordningen prinsipielt var en god ordning, samtidig som han kom med en rekke anførsler til i hvilken grad det er mulig å følge opp det han kalte en god ordning. Når representanten Kolberg sa at en må rette opp feil, er jo det noe alle er enige om, men som representanten sa: Når en kjører systemet ned på avdelingsnivå, vil det ligge et klart økonomisk motiv for at de enkelte sjukehusavdelingene koder på en slik måte at de får mer penger. Dermed er det – vil jeg si – tilnærmet umulig å unngå det som her kalles feil. For det som er essensen i det som er dagens kodepraksis, er at det blir tatt ned på klinikk- og avdelingsnivå. Det har direkte betydning for det økonomiske resultatet på klinikk- og avdelingsnivå. Penger styres av diagnoser, og diagnoser styres av penger. Det er prinsipielt helt grunnleggende feil. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse var å belyse hvordan helseforetakene sikrer at medisinske koder kan brukes til styring og finansiering. Senterpartiet mener at rapporten bør føre til en større politisk diskusjon om det i det hele tatt er mulig eller formålstjenlig å bruke medisinske koder til styring og finansiering av pasienttilbudet ved norske sjukehus. Vi mener at det viktigste ved bruk av medisinske koder må være å få oversikt over sjukdommer i befolkningen og kunnskap om hvordan sjukdommer varierer med tid og sted. Ut fra slik kunnskap vil en kunne dimensjonere og utvikle helsetjenesten i en retning som gjør at enda flere får den beste forebyggingen og behandlingen av lidelser, og at vi slik kan komme nærmere målet om likeverdige helsetjenester for alle, uansett inntekt eller bakgrunn, altså at en skal få oversikt over helsetilstanden i befolkningen og dimensjonere helsetilbudet, sjølsagt samtidig som den enkelte pasient skal få rett beskjed om hva som feiler ham, og hva som blir gjort med ham, noe som framgår av epikrisen. Vi vil presisere, som representanten Kolberg var inne på, at det aldri var meningen da ISF ble innført i spesialisthelsetjenesten, at finansieringsmåten skulle videreføres ned på helseforetaksnivå, sjukehusnivå, klinikk- og avdelingsnivå. Det var bare ment som en finansieringsmåte fra departementet og ned til de regionale helseforetakene. Jeg håper at statsråden svarer ut det. Det har gått så langt at ISF – på tross av faglige anbefalinger – nå blir utvidet til psykisk helsevern og tverrfaglig spesialisert rusbehandling, såkalt TSB. Det er feil. Når vi ser hvilke problemer dette gir innenfor den somatiske helsetjenesten, kan en bare tenke seg hvilke utfordringer det gir innenfor psykiatrien. Vi fra Senterpartiet vil si, som Riksrevisjonen, at hovedfunnene om svak kodekvalitet er bekymringsfulle fordi det får uheldige konsekvenser og gir mangelfull kunnskap om behovet i helsetjenesten og gjør planlegging av helsetilbudet vanskeligere. Sjølsagt må vi bestrebe oss på en rett kodepraksis ut fra det som er den medisinske situasjonen og ut fra pasientforløpet. Leger må sjølsagt få god opplæring i kodeverket, og vi må legge til grunn at helseforetakene tar ansvar for at dette kan skje. Samtidig erkjenner Senterpartiet at systemet alltid vil invitere til feil og vridninger så lenge ISF er så sterkt knyttet til diagnosekodene, og så lenge helseforetakene lar ISF bli videreført ned på klinikk- eller avdelingsnivå. Min kollega Kjersti Toppe skrev en artikkel i Bergens Tidende den 24. juli 2014, og jeg har lyst til å ta fram noe derfra. I 2013 ble 60 pst. av de nyfødte ved Haukeland universitetssjukehus diagnostisert for ernæringsvansker. Ved Oslo-sjukehusa fikk bare 0,5 pst. samme diagnose. Men Toppe nekter å tro at nyfødte vestlendinger er mye dårligere til å ta til seg føde enn nyfødte østlendinger. Hun skriver: «At diagnosekoden P92 utløyser 12.000 kroner i betaling mot 6000 kroner for spedbarn utan slik diagnose, er eit faktum. Når over halvparten av dei nyfødde i vest får diagnosekoden P92, problem med næringsinntak hos nyfødt, vitnar det om eit sjukt diagnosesystem, ikkje sjuke ungar. Kor tid blei gulping og problem med brysternæring hos daggamle babyar, ein diagnose? Det er jo ein realitet! Dei fyrste levedøgna strevar vel dei fleste med ernæringa, nokon meir og nokon mindre. Det er nødvendig, naturleg og langt ifrå nokon sjukdom. Liggjetida frå fødsel til heimreise på Kvinneklikken ved Haukeland er no berre 48 timar. I løpet av den tida må legane vurdere om ernæringa faktisk er problematisk, eller ikkje. Men det tar som kjent lengre tid enn 48 timar før amminga kjem godt i gang. Klinikkoverjordmor Gabrielsen opplyste i Dagsnytt 18 den 16.07. at mødre med born som får diagnosen P92, får bli nokon ekstra dagar på barselavdelinga. Men det er ein uakseptabel medisinsk praksis om Haukeland universitetssjukehus finansierer ekstra liggjedøgn for barselkvinner ved å setje diagnosar på friske ungar. Bevisst overdiagnostisering skal helsevesenet ikkje halde på med. Men kodesystemet inviterer no ikkje berre private sjukehus, men også offentlege sjukehus, til å vere pådrivarar for å sjukeliggjere normale tilstandar.» Det var et eksempel på hvordan dette slår ut. Det er mange, mange av dem, og Riksrevisjonens rapport har avdekket store avvik mellom medisinske koder for tilstander som er rapportert, og informasjon i de undersøkte pasientjournalene. Vi har merket oss at et flertall av avdelingene fikk en samlet reduksjon i antall DRG-poeng for de undersøkte oppholdene etter koderevisjonen. Det er altså klarlagt, i motsetning til det som representanten Kolberg var inne på, at en her fikk en reduksjon i DRG-poeng. Og når man får reduksjon i DRG, får man mindre penger. Det skyldes at flertallet av oppholdene ble endret fra en komplisert DRG til en ukomplisert DRG. Et opphold i en komplisert DRG gir større refusjon fra staten. Senterpartiet mener at Riksrevisjonens rapport må få som konsekvens at det ikke lenger, som sagt, skal være slik ved norske sjukehus at penger styres av diagnoser, og diagnoser styres av penger. Utviklingen er feil, men ansvaret ligger i Stortinget. Stortinget har akseptert en utvikling der sjukehusøkonomien blir direkte påvirket av stykkpris for pasienter og dermed av hvilke diagnoser og hvilken behandling pasientene får. Med innføring av en bestiller–utfører-modell, innsatsstyrt finansiering, ISF, og diagnoserelaterte grupper, altså DRG, blir alle pasienter og pasientbehandlinger kategorisert, sammenlignet og nøyaktig kodet og priset. Dagens system er en forutsetning når regjeringa skal legge til rette for fritt behandlingsvalg ved alle private sjukehus i Norge eller i EØS-området. Dyktige fagfolk må få bruke arbeidstida si på pasienter og sikre god behandling, ikke på å leke sjukehusbutikk, der barselkvinner og nyfødte stykkprises med tilhørende byråkrati, koding og rapportering. Innsatsstyrt finansiering bør derfor avvikles, ikke økes, slik regjeringa har lagt opp til. Diagnosesystemet må ikke kobles direkte mot inntjening. En må prioritere pasientene med størst behov, ikke de som lønner seg mest. Sjukehusa må derfor rammefinansieres. På den bakgrunnen fremmer Senterpartiet sine fire forslag i innstillinga.