Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-05-05:
Det er en viktig sak vi har til behandling i dag – Meld. St. 7 for 2010–2011 Kampen mot organisert kriminalitet – og det er noe som angår hele Norge, og alle innbyggerne i Norge. Jeg vil benytte anledningen til å berømme saksordføreren for den grundige jobben som vedkommende har gjort, og samtidig for at han også har vært åpen for innspill fra opposisjonen, og vært villig til å ta med mange av opposisjonens merknader i fellesmerknader, slik at det er en samlet komité som står bak det aller meste i den saken som nå legges fram. Det gjør at saken får en mye større tyngde, og en mye større troverdighet i befolkningen også. Så all ros til saksordføreren for den jobben som er gjort. Organisert kriminalitet er internasjonal. Den kjenner ingen landegrenser. Den kjenner ingen fylkesgrenser, ingen kommunale grenser og i hvert fall ingen grenser over politidistriktene. De kriminelle er organisert på en god måte. De gjør dette for økonomisk vinning, og de gjør det fordi de ønsker å få makt gjennom økonomi. Disse gruppene, som kommer til Norge fra bl.a. Øst-Europa, er mobile kriminelle. De opererer over fylkesgrenser og over politidistriktsgrenser, og de er raske. De utfører brekkene sine, forsvinner over til neste distrikt og fortsetter løpebanen der. Det er vanskelig å spore dem, og politiet gjør faktisk en god jobb i dag med å klare å få tatt disse. Men det kreves mer samordning for å kunne klare det. Samordning mellom politidistriktene er et stikkord, og for at vi skal få til det, mener Fremskrittspartiet at vi må omorganisere politidistriktene – altså organisere distriktene på en helt annen måte. Vi har i dag 27 politidistrikter i Norge, som til dels ikke klarer å samarbeide på en god måte. Vi har satt i gang noen prosjekter, bl.a. Grenseløs, som viser at samarbeid mellom distriktene fungerer på en utmerket måte. Dette ønsker Fremskrittspartiet å gjøre noe med. Vi ønsker å slå sammen flere politidistrikter, vi trenger ikke flere enn mellom fem og ti politidistrikter i Norge. Hvis disse mellom fem og ti distriktene kan samarbeide på en god måte, mener vi at mye blir gjort for å oppklare mye av den organiserte kriminaliteten. Det som også er viktig, er samarbeidet mellom politi og tolletat. Det er tolletaten som ofte er førsteinstansen, og som oppdager en del av de kriminelle elementene som kommer inn. De er førsteinstansen til å ta dem som driver med bl.a. smugling, og det er viktig at tollmyndighet og politi har et godt samarbeid. Det viser seg at i en del tilfeller savner tollmyndighetene effektive virkemidler for å kunne gjøre jobben sin på en god nok måte. Fremskrittspartiet ønsker at tollmyndighetene til dels skal få en begrenset politimyndighet, bl.a. ha muligheten til å rykke ut med blålys for å forfølge personer som ikke ønsker å stoppe for kontroll når tollmyndighetene vil det. Det har vist seg i en del tilfeller at tollmyndighetene har kjørt etter personer som ikke har vært villige til å stoppe, og prøvd å få stoppet dem ved å vifte med et lys eller lampe, hvorpå disse personene selvfølgelig har kjørt videre. De har ingen plikt til å stoppe for noen som kommer og vifter med en lommelykt. Noen tilfeller viser også at disse som har prøvd å stikke av, som altså har kjørt videre, ikke har vært kriminelle i det hele tatt, men har vært i den tro at den tollpersonen som sto og viftet med lommelykten, var en som skulle drive med landeveisrøveri. Det er klart at når tollmyndighetene blir oppfattet som landeveisrøvere, da har vi et problem. Og det problemet og den utfordringen bør vi ta på alvor og gi tollmyndighetene mulighet til å rykke ut med begrenset politimyndighet. Vi må la dem få lov til å bruke blålys, slik at de kan få stoppet disse personene på en trygg og god måte – ikke minst på en trygg måte for de andre trafikantene som er ute på veien samtidig. Som jeg sa, en del av de kriminelle som kommer til Norge for å begå kriminalitet, kommer fra Øst-Europa, fra land med en del vesentlig lavere levestandard enn vi har her. De kommer til Norge for å utøve kriminalitet fordi det er lettvint å gjøre det. Det de gjør, er å vurdere risikoen for å bli tatt og også hvilke straffer de kan få hvis de skulle bli tatt, og hvilke forhold de skal sone under. Risikoen for å bli tatt er ikke altfor stor, straffene er ikke veldig høye, men soningsforholdene derimot er veldig bra. Det er et klart incitament til at disse personene fra Øst-Europa kommer til Norge for å utøve sin kriminalitet, når risikoen for å bli tatt, er lav, utbyttet som de kan få av kriminaliteten, er stort, straffen er lav, og soningsforholdene er bedre enn i en vanlig bolig i de landene de kommer fra, samtidig som de, mens de sitter i fengsel, mottar økonomiske ytelser som er omtrent som en gjennomsnittslønn i det landet de kommer fra. Da er jo ikke risikoen spesielt stor ved å komme til Norge og utøve kriminalitet. Det er politimestere i Latvia som uttrykker at så lenge vi har de soningsforholdene vi har i Norge, vil de østeuropeiske kriminelle aldri slutte å komme til Norge for utøve kriminalitet. De oppfordres heller til det. Det er også viktig når vi skal gjøre noe med den organiserte kriminaliteten, at vi har en rettet innsats mot den. Fremskrittspartiet har foreslått at det skal opprettes en egen enhet som skal ha det helhetlige etterforsknings- og koordineringsansvaret når det gjelder organisert kriminalitet. Det kan være en idé å organisere denne på nesten samme måte som Politiets sikkerhetstjeneste er organisert på, uten sammenlikning for øvrig, der vi har en enhet sentralt som har hovedansvaret, og at vi har enheter ute i de fem til ti distriktene som Fremskrittspartiet ønsker vi skal ha. Disse skal sitte med spesialkompetanse på sine fagfelt. De skal ha en kompetanse og en slagkraft som gjør at de har mulighet til å etterforske denne kriminaliteten, at de har mulighet til å inngå samarbeid med nabodistriktene, at de har mulighet til å gjøre noe der og da, og at de ikke minst har økonomi til å gjøre det. Denne enheten må da finansieres på en slik måte at det ikke belaster de ordinære budsjettene til det politidistriktet de er fra, slik at de altså har muligheten, som sagt, til å gjøre dette uavhengig av økonomien til det politidistriktet de er fra. Vi ser i dag at saker som har med organisert kriminalitet å gjøre, ofte blir kasteballer mellom politidistrikter. Ingen politidistrikter vil ta på seg ansvaret for etterforskningen, fordi det er så ressurskrevende at de ikke vil ha mulighet til å etterforske annen kriminalitet senere. Så det er viktig, tror jeg, å se på den organiserte kriminaliteten som en spesiell del av kriminaliteten, og at etterforskning og oppklaring av en slik kriminalitet er økonomisk uavhengig av den økonomien som politidistriktene ellers har. Det har også vært snakk om rekruttering til politiet. Det er viktig at politiet får de personene de trenger for å kunne løse de sakene de etterforsker. Men det hjelper jo ikke om de bare får nøkkelpersonellet, det må også være nok personell for å kunne etterforske saker. Vi har som mål at man i politiet skal ha et antall på to polititjenestemenn per 1 000 innbyggere, men det var bekymringsfullt da vi hørte justisministeren for en tid tilbake uttale at om vi skal få ansatt flere politifolk, må noen pensjoneres eller slutte på annen måte. Da har jeg problem med å få regnestykket mitt til å gå opp, for hvis noen må slutte eller pensjoneres for at vi skal få ansatt flere politistudenter, vil vi aldri, etter min mening, klare å oppnå to per 1 000. Så jeg tror at det er mange virkemidler som kan settes inn mot den organiserte kriminaliteten. Men det som er aller viktigst, er at vi som politikere kan enes om store deler av dette. Representanten Bøhler spurte om det var mulig å gjøre de to forslagene som går på cyberkriminalitet, om til oversendelsesforslag. Det går selvfølgelig Fremskrittspartiet med på. Til slutt tar jeg opp de forslag som Fremskrittspartiet har i innstillingen.