Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2010-05-28:
Verdidebatter er viktige. Det er fordi debatten i seg selv er en formidling av de verdiene vi tar opp, som statsministeren nettopp har sagt. Det er et prisverdig initiativ representanten Høybråten har tatt. Det setter jeg pris på. Religionsfrihet i Norge i dag betyr noe annet enn hva det gjorde før. Statskirken står sterkt i Norge og har gjort det i mange, mange år, men er nå i endring. Tidligere var innslag av andre religioner sjeldne, nesten eksotiske. I dag har Norge mange statsborgere som bekjenner seg til en annen tro enn den kristne. Slike endringer utfordrer oss alle, rett og slett fordi det krever refleksjon omkring hva som ligger i begrepet «religionsfrihet», og hva det betyr når religionenes frihet strider mot andre menneskerettigheter. Det må uansett ikke herske tvil om at religionsfrihet er en menneskerett. Det betyr at hver og en av oss selv skal bestemme om vi tror på en gud og en religion, og hvilken gud og religion vi tror på, eller om en ikke ønsker å være religiøs. Dette er enkle forhold som er lett å være enige om. De kompliserte spørsmålene dukker opp når religionen skal utøves og kommer til uttrykk på en måte som influerer andre mennesker, eller kommer i motsetning til sentrale verdier. Da tenker jeg f.eks. på bruk av religiøse hodeplagg, som det var debatt om i stortingssalen i går, bygging av gudshus, Muhammed-tegningene, frihet i ansettelsesforhold og etablering av religiøse skoler. Men jeg tenker også på at tradisjoner knyttet til statskirken blir utfordret. Oppstyret og debatten omkring Muhammed-tegningene er et svært godt eksempel på hva som skjer når verdier som ytringsfrihet og religionsfrihet kolliderer. Ulike aktører bruker disse likeverdige verdiene som verktøy mot hverandre, som om det ene er viktigere enn det andre. Religionene må tåle kritikk. Religiøse mennesker må akseptere ytringsfriheten. Men de har også lov til å føle seg krenket og gi uttrykk for det uten bruk av vold, i ytringsfrihetens navn. Begge deler er like viktig. Konsekvensen av det er at vi må evne å balansere disse frihetene, og det er ikke lett. Det krever kunnskap, og det krever dessuten trening, både i det å forstå når religionen har en naturlig plass i det offentlige rom, og når den ikke har det. La meg bruke et ferskt eksempel. I Heggedal, i min egen hjemkommune, har det vært en voldsom debatt i forbindelse med 17. mai-feiringen. I alle år har det lokale barnetoget stoppet foran kirken på vei til skolen, og sognepresten har holdt en kort andakt. I år bestemte foreldreutvalget etter mange års diskusjon at de ville avvikle tradisjonen, fordi 17. mai-toget er for alle og en slik andakt ikke er trosnøytral. Gudstjenesten skulle legges i etterkant av barnetoget, slik at de som ville, kunne delta. Det førte til et heftig ordskifte i avisene og enkelte boikottaksjoner mot toget. Omkvedet var at dette var en lang tradisjon, og at ingen hadde vondt av en kort andakt. Jeg mener det var en prinsipielt riktig beslutning å ta. 17. mai er en feiring av Grunnloven, for alle, og har ikke noe med religion å gjøre. Hver og en kan legge inn en religiøs dimensjon, men fellesskapet bør ikke gjøre det på vegne av alle de andre – heller ikke lokalsamfunnet i Heggedal. I andre sammenhenger opplever vi det motsatte. Ofte kan det være eksempler på at det mangler kunnskap om religionens kraft og plass i mange menneskers liv. Samfunnet vårt er tilsynelatende svært sekularisert, og religion har blitt sett på som irrelevant i mange samfunnsdebatter. Man har ment at tro er en privatsak som ikke skal være i det offentlige rom. Det er etter mitt syn en forenkling som kan føre til direkte feilvurderinger – ikke minst ser vi det i hendelsene etter Muhammed-tegningene. Kunnskap om religioner, kulturer og verdier av alle slag blir svært viktig om man skal evne å trå rett i et samfunn som er mindre homogent. Slik kunnskap vil være den beste navigator når krevende avveininger skal gjøres. Samfunnets oppgave må bli å legge til rette og legge rammer for at hvert enkelt individ skal kunne leve på sitt vis innenfor rammen av menneskerettighetene. Derfor trengs det en egen tros- og livssynspolitikk. Grunnlovens vern av trosfriheten og retten til å ytre seg er grunnleggende og viktig. Men også praktisk tilrettelegging er vesentlig for den enkelte. Jeg nevner følgende stikkord: religionsnøytrale seremonirom og gravferdssteder, fleksible fridager for å kunne feire høytider, tilgang på gudshus og bønnerom. Disse forhold er det naturlig å komme tilbake til i forbindelse med det offentlige utvalget som nå skal bli nedsatt. Det er et arbeid jeg ser fram til å følge med på, og som det skal bli en glede å få diskutert her i denne salen etter hvert.