Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2007-10-08:
Det er sikkert flere enn meg som har stilt seg dette spørsmålet: Hvorfor står så mange funksjonshemmede med både motivasjon og kunnskap som arbeidslivet trenger, i statistikken over yrkeshemmede arbeidssøkere? Arbeidslivet skriker jo etter arbeidskraft. Myndigheter, arbeidsgivere, arbeidstakerorganisasjoner har forpliktet seg til å arbeide for bedre inkludering. NAV disponerer allerede ganske mange virkemidler for å kunne bistå både arbeidssøkere og potensielle arbeidsgivere med særskilt tilrettelegging. Det er et paradoks midt i dette havet med politisk velvilje og virkemiddelbruk at situasjonen likevel er slik den er, og at IA-avtalen har produsert flere ord enn resultater. Interpellanten viser til arbeidskraftundersøkelsen. Statistisk materiale er viktig, men i tallene er det ofte lett å glemme enkeltmennesker. Det er først når vi møter enkeltmennesker og deres fortellinger at alvoret i situasjonen virkelig går opp for oss. Slik som en lærer med bred erfaring fra skolen, med mastergrad i spesialpedagogikk, erfarer. Han er hørselshemmet og har en svak grad av Cerebral Parese. Han har søkt en rekke jobber, men kommer aldri lenger enn til intervju. Det skinner igjennom at det er funksjonshemningen som er årsaken. Han sier: «IA-ordningen er ikke verdt papiret det er skrevet på.» Og han sier videre: «Det er slitsomt å gå hjemme og ikke være en del av det pulserende arbeidslivet som for tiden går så det suser. Det er mange med meg som kan skrive under på følelsen av å stå igjen på land mens båten legger fra kai.» Totalbildet er ikke entydig svart. Det er også mange som fungerer utmerket med nedsatt funksjonsevne i arbeidslivet. Abelia blir nevnt som et godt eksempel på nettopp det. Men altfor mange kan nok skrive under på sitatet jeg gav, og har møtt arbeidsgiveres skepsis. Representanten Sundsbø fokuserte særlig på at ansatte i NAV må motivere til arbeid. Det er ikke vanskelig å være enig i at det må virke svært demotiverende når personer som vil ha hjelp til å komme ut i arbeid, isteden blir møtt med en oppfordring om å søke trygd. Men jeg tror ikke det er NAVs ansatte som er hovedårsaken til at så mange funksjonshemmede havner på trygd og ikke i arbeid. Selv om det til enhver tid vil være behov for å drille ansatte i NAV på hva deres hovedoppgave bør være, og hva hovedhensikten med NAV-reformen har vært, bør nok fokuseringen utvides. Sammen kan vi styrke de tiltakene som gir personer med bistandsbehov en reell sjanse til å lykkes i arbeidsmarkedet. Det er svært positivt å høre om unge uføre som er kommet i arbeid. Jeg tror det er viktig at vi passer på at tidsrommet fra endt utdanning til de kommer i arbeid blir kortest mulig. Talsmenn for posisjonen har vært veldig opptatt av å peke på at antall tiltak for denne gruppen er økt i deres funksjonstid, noe som Kristelig Folkeparti selvfølgelig er enig i. Men samtidig mener vi nok at det har vært fokusert for ensidig på kvantitet – antall plasser – og at det har gått på bekostning av innholdet i tiltakene. Statsråden har uttalt at det ikke er noe poeng i at tiltakene skal være dyrest mulig. Det har han rett i. Men det er heller ikke noe viktig poeng at de skal være billigst mulig, eventuelt være kortvarige. Poenget må være at de tiltakene som settes inn, er best egnet til å gi varige, gode resultater. Mange i denne gruppen har behov for tiltak av mer langvarig karakter og tett oppfølging. Potensielle arbeidsgivere, som kan frykte at de påtar seg en ekstra stor belastning eller usikkerhet hvis de ansetter denne personen, trenger også støtte. Slike tiltak er ikke blitt tilstrekkelig prioritert. Dette kan vi gjøre noe med allerede i høst. Jeg er enig med Karin Andersen, som sier at staten selv også må følge opp målsettingen om antallet funksjonshemmede som blir ansatt. Men jeg synes at det ser veldig positivt ut etter det tverrpolitiske engasjementet i dag. Nå gjenstår handling, og jeg venter i spenning på høstens budsjettbehandling i komiteen.