Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2019-12-10:
Jeg har lyst til å fortsette der jeg slapp i replikkvekslingen, for jeg stusser over statsrådens svar på spørsmålet om hvordan kulturmeldingen vil følges opp. Da Meld. St. 48 for 2002–2003 ble behandlet, var den full av gode visjoner. Det var en godt skrevet melding, helt sikkert av et utmerket embetsverk som til dels fortsatt er der, men den manglet konkrete, forpliktende satsinger. Det sto på annenhver side at man skulle ha «ei monaleg auke», og mistanken i Stortinget var at dette hadde sluppet igjennom fordi Per-Kristian Foss, som da var finansminister, trodde at «monaleg» betydde det samme som «moderat». Det betydde det jo ikke. Det var altså ingen konkrete løfter og ingen visjoner før de rød-grønne gikk sammen og sa at vi ønsket at 1 pst. av statsbudsjettet skulle gå til kultur. Det ga rammen for at kulturministre deretter, meg selv inkludert, kunne vinne fram i budsjettkonferansen. Jeg tror Trine Skei Grande, som alle kulturministre, har kjempet hardt i budsjettkonferansen. Jeg mistenker at de permene hun har med seg til de møtene, er like fulle av ambisjoner, mål og økninger som enhver annen kulturminister har hatt. Da Meld. St. 8 for 2018–2019 ble behandlet i vår, hadde vi håpet at man hadde den typen konkrete målsettinger, men det hadde man altså ikke. Statsråden sier at det er fordi at hvis kulturbudsjettet blir for stort, blir det for mye makt samlet i Kulturdepartementets korridorer. Betyr det da at kulturministeren har fått akkurat det hun ville på kulturbudsjettet da hun satt i regjeringskonferansen? Hadde hun ingen notater, skilleark og opplegg hvor hun gikk lenger enn det finansministeren tildelte henne? Kanskje fikk hun mer fra finansministeren, men kulturministeren sa: Nei takk, dette blir litt for mye, for nå blir det for mye makt konsentrert i departementet? Dette er et argument vi har hørt fra høyresiden hele veien, gjennom alle de 15 årene vi har drevet med den voldsomme kultursatsingen. Argumentet har vært at hvis man øker kulturbudsjettet for mye, fratar man kunstnere og kulturarbeidere frihet. Men hva er det som gir frihet for kunstnere og kulturarbeidere? Er det å søke etter prosjektstøtte og bevilgninger til stipend, satsinger, utstillinger, bokutgivelser og filmer og få nei etter nei etter nei? Eller er det faktisk å få den friheten gjennom støtte, både fra det offentlige og fra det private, slik at man kan gjennomføre sine kunstneriske og kulturpolitiske prosjekt? Det er jo det som gir frihet. Sannheten er at det statlige kulturløftet har utløst masse både kommunale, fylkeskommunale og private penger, for når kulturministeren får gjennomslag for å øke bevilgningen til orkestre, museer og andre lokale satsinger, kommer kommunene og fylkene med sine andeler. Av og til hørte man til og med at lokale politikere under Kulturløftet klaget fordi den voldsomme statlige satsingen drev for mye penger over på kultur innen kommunale og fylkeskommunale budsjett, men heldigvis økte også de rammene ganske kraftig da vi satt i regjering, slik at det var fullt mulig å gjennomføre det. På nøyaktig samme måte er det med de private. Det blir mer private publikumsinntekter av at vi lager flere filmer. Det blir mer private publikumspenger av at vi har flere utstillinger, flere bokutgivelser, flere musikere som kan satse på turneer og musikkutgivelser, eller – som vi også gjorde i vår tid – satser internasjonalt gjennom UD på å markedsføre norske kunstnere og kulturarbeidere i utlandet. En av dem som virkelig har blitt rammet av at vi ikke lenger har et kulturløft, er Utenriksdepartementets kultursatsing, som blir barbert år for år. Selv om kulturbudsjettet innenfor Kulturdepartementet opprettholdes, ser vi at dette er penger som ble holdt oppe av at de var en integrert del av Kulturløftet, men som siden har blitt rammet. Arbeiderpartiet har over en halv milliard kroner ekstra på sitt kulturbudsjett. Vi har en kraftig økning på momskompensasjon for frivilligheten. Vi har en kraftig økning på de områdene som ofte får minst – filmen, dansen, den regionale kultursatsingen. Og min påstand er at det skal være utrolig vanskelig å dokumentere at denne satsingen reduserer kunstens frihet eller fører til for stor maktkonsentrasjon i Kulturdepartementet. Tvert imot – det er denne satsingen som gir mulighet for at de mange blomster kan blomstre, og økt frihet for kunstnere og kulturarbeiderne.