Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2000-02-02:
Norsk Pasientskadeerstatning behandler krav om erstatning for skader påført ved offentlige somatiske sykehus og deres poliklinikker. Videre dekker reglene kommunelegetjenesten og den kommunale legevakt samt offentlige psykiatriske sykehus og deres poliklinikker. Mye av hensikten med Norsk Pasientskadeerstatning og de reglene ordningen bygger på, er bl.a. å bringe søkelyset bort fra spørsmål om helsepersonells skyld eller uaktsomhet. Erstatning etter reglene for Norsk Pasientskadeerstatning gis for fysisk skade forårsaket av undersøkelse, diagnostikk, behandling og lignende, men med enkelte unntak. Det gis bl.a. ikke erstatning når risikoen er kjent, og heller ikke når behandlingen som gis, er adekvat. Det er behandlingen og risikoen forbundet med denne, som i hovedsak er avgjørende. Videre er det et krav om at det har oppstått en skade, og at det er en årsakssammenheng mellom behandlingen og skaden. Etter norsk rett er det et vilkår for erstatning at skaden har påført pasienten et økonomisk tap f.eks. i form av tapt arbeidsinntekt, og det er dette tapet erstatningen i første omgang skal dekke. Ved varige medisinske skader over et visst nivå kan det også ytes menerstatning, dvs. erstatning for redusert livsutfoldelse. Det er videre riktig, som representanten Gaundal nevner i sitt spørsmål, at det også kan gis oppreisning, dvs. erstatning som ikke er knyttet til økonomisk tap eller medisinsk men. Slik erstatning utbetales bare hvis det foreligger grov uaktsomhet, og det er en beløpsmessig begrensning på 20 000 kr. Denne regel om oppreisning gjelder bare for de somatiske sykehus, ikke for kommunelegetjenesten eller i psykiatrien. Spørsmål om pasienten skal få såkalt oppreisning, avgjøres ikke i sekretariatet i Norsk Pasientskadeerstatning. Det er alltid Pasientskadeerstatningsnemnda som behandler slike krav. I 1998 ble seks krav om oppreisning brakt inn for nemnda, tre fikk medhold i sine krav. I 1999 var tallet ti, hvorav tre fikk medhold. Jeg oppfatter spørsmålet slik at representanten Gaundal ønsker svar på om det kan karakteriseres som grovt uaktsomt, og således gi grunnlag for oppreisning, at en lege ikke stiller riktig diagnose, ikke stiller noen diagnose i det hele tatt, mistror sin pasient eller ikke registrerer bivirkninger eller skader som pasienten påføres. Det er ingen enkel formel i slike saker som kan fortelle hvilke handlinger eller unnlatelser som er grovt uaktsomme, og hvilke som ikke er det. Spørsmål om grov uaktsomhet må vurderes konkret i det enkelte tilfellet. Det som er klart, er at grov uaktsomhet krever en kvalifisert klanderverdig opptreden fra legen, mens den mildeste skyldformen, simpel uaktsomhet, bare krever at legen i liten grad kan lastes. Som nevnt gjelder oppreisningserstatningen bare for de somatiske sykehusene, og ikke for kommunelegetjenesten. Ordningen er heller ikke foreslått videreført i ny pasientskadelov. Spørsmål om grov skyld og oppreisningserstatning kan imidlertid bringes inn for domstolene for vurdering. Erstatningen vil da vurderes etter skadeserstatningsloven § 3-5 om erstatning – oppreisning – for skade av ikke økonomisk art. Stortinget vil imidlertid ha anledning til å gå inn i de ulike sider av disse spørsmålene i forbindelse med behandlingen av forslag til ny lov om pasientskadeerstatning.