Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-11-06:
Som norsk borger, som medlem av Stortinget og som medlem av Stortingets justiskomite er jeg særdeles stolt av den jobben som norske politifolk gjør her i landet, men ikke minst den jobben de også bidrar med ute i andre land og i andre verdensdeler. Det synes jeg er med på å betegne den kvaliteten som de faktisk står for, og det er også med på å vise til noen av de verdiene som vi har her i landet, som andre land ser nytten av, og der vi kanskje kan bidra med å hjelpe dem til å komme opp på samme nivå som oss. For min del har denne interpellasjonen to vinklinger. Den har en vinkling som går på rett statsbygging – andre land har ikke det demokratiet som vi har, som vi er vant til, og som vi er veldig stolte av. Den andre vinklingen går på konkret politisamarbeid. For å ta det første først: Rettsstatsbyggingen er en nøkkel til suksess, og den er en nøkkel til demokrati. Jeg har også gleden av å være medlem i NATOs parlamentarikerforsamling, og noe av det som diskuteres der, er f.eks. Afghanistan. Afghanistan er en utfordring for verdenssamfunnet, det er en utfordring for NATO, og det er en utfordring for Norge. Jeg tror det kanskje aller mest er en utfordring for den vestlige verden. Hvis ikke den vestlige verden gjennom sin tilnærming der greier å bidra til en varig og god løsning som ivaretar innbyggerne i Afghanistan, vil den vestlige verden på en måte ha tapt ansikt og anseelse som det vil ta lang, lang tid å bygge opp igjen. Hvem skal gjøre denne jobben? Hvem skal bidra til det? Jo, det er bl.a. norske politifolk, og det er også andre fra justisvesenet i Norge som er med og bidrar. Der har Regjeringen etablert Ønskebrønnen – hvis ikke jeg husker helt feil, er det betegnelsen – som er et sted hvor man henter ressursene fra. Jeg tror det er viktig at vi har norske borgere som reiser ut og bidrar, som viser at man har en internasjonal samvittighet, og at man ønsker å komme med bidrag internasjonalt. Grunnen til det er at vi ønsker å vise utad at vi har noen verdier som vi er stolte av, og som vi ønsker at andre skal få ta del i. Derfor er det viktig, for min del iallfall, å være med og støtte opp om det arbeidet vi gjør ute, når det gjelder å bygge rettsstater i andre land. Jeg tror også at det er den eneste måten å bekjempe korrupsjon på. Et land som er korrupt, vil man aldri få til å fungere, for da vil det være folks motiv for økonomi og andre goder som vil styre, ikke det å ta vare på befolknin-gen og de behov den måtte ha. I så måte er demokratibygging en nøkkel for å lykkes. Der har jo Norge lang tradisjon. Igjen synes jeg vi skal se på det som skjer i Afghanistan. Det har av og til vært en diskusjon når det gjelder politifolk som jobber ute, om hvordan man gjør ting der, og hvordan vi kan overføre hit. Men jeg tror helt klart vi kan gjøre det. Det har også vært folk fra andre land som har kommet til Norge for å lære hvordan vi gjør ting her. Dette har vært diskutert etter at det dessverre har vært noen som har hoppet av og forsvunnet under opphold i Norge. Men jeg tror allikevel at det er viktig at vi lar andre komme til oss for å se hvordan vi har det. Det er flere grunner til det. Det viktigste er å vise dem at det går an å ha et demokrati, at det går an å ha et politi som ikke er korrupt, at det går an å ha domstoler som ikke er korrupte, og at det går an å ha et fengselsvesen som er humant. Det er jo det vi er stolte av, og som vi forventer. Hvis vi mener noe med dette, bør vår innsats styrkes, og den bør økes for å bistå også andre land. Hvis ikke må vi iallfall ikke lure på de problemene vi selv får som en konsekvens av kriminalitet begått i disse landene. Dette er, etter mitt skjønn, kanskje den beste måten å yte u-hjelp på, som igjen i det lange løp vil være hjelp til selvhjelp for oss. Lov og orden er på en måte bærebjelken i ethvert samfunn. Derfor mener jeg at innsatsen vår der absolutt bør styrkes. Den andre biten av dette er det som går på internasjonalt politisamarbeid. Her er Norge også en aktiv aktør. Vi har Interpol, vi har Europol, vi har Schengen, og vi har Prüm-samarbeidet. Vi jobber på veldig mange arenaer. Utfordringen, tror jeg, er vel kanskje å kommunisere tilbake til Stortinget og den øvrige del av det norske samfunnet hva vi faktisk gjør. Men enda viktigere: Hva oppnår vi med dette? Ved å beskrive det vi oppnår, vil vi samtidig beskrive hva vi ikke hadde fått hvis vi ikke hadde vært med på dette. En parentes: Jeg regner med at det er tillatt at jeg påpeker overfor statsråden at det i budsjettinnstillingen f.eks. står at Interpol er en internasjonal kriminalitetsorganisasjon. Jeg regner med at det skal stå at det er en kriminalitetsbekjempende organisasjon. Men jeg skal la det ligge – det kan heller statsråden kommentere etterpå, om det f.eks. er en skrivefeil. Men det var litt interessant å lese. Jeg trodde Interpol stod for helt andre ting enn kriminalitet, men greit nok. Gjennom politisamarbeidet vil det også være slik at vi tar vare på vårt eget samfunn, og kanskje den viktigste grunnen til at vi gjør det, er terrorbekjempelse. Det har vært en redegjørelse fra utenriksministeren tidligere i dag om internasjonalt samarbeid som bl.a. har fokusert på at man gjennom slikt samarbeid kan bidra til å forhindre at vi selv blir utsatt for hendelser som vi ikke ønsker å bli utsatt for. Land i våre nærområder, som England og Spania, har vært utsatt for hendelser som vi ikke hadde drømt om var mulige. Det har vært trusler mot Danmark og trusler mot vårt eget land. Det viser at internasjonalt samarbeid er viktig for å forebygge og forhindre at slikt også skjer her i landet. Det er også andre ting som er viktig med tanke på politisamarbeid, f.eks. bekjempelse av barnepornografi. Der har vi noen større utfordringer enn det jeg tror vi ønsker å ta inn over oss. Det var en ganske stor internasjonal aksjon i 2002 som ble kalt Pendulum, hvis jeg ikke husker helt feil. Der har statsråden, etter mitt skjønn, en utfordring som vi kanskje ikke hadde ønsket. Hvis jeg ikke tar helt feil, er det altså slik at alt det materialet fortsatt ikke er gått gjennom av Kripos, fordi man ikke har kapasitet og mulighet til å få gjort det. Det synes jeg er leit, primært av hensyn til de barna som er utsatt for overgrep, men kanskje aller mest med tanke på det tap av anseelse som rammer det norske politiet hvis ikke de greier å følge dette opp. Vi har nå en ny stor sak på gang, og jeg håper at vi kommer bedre ut her enn det vi gjorde i den forrige. Av og til blir Norge bedt om å yte bistand ute. Jeg har sett på hva vi gjør eller ikke gjør, og da så jeg at tidlig i år bad FN Norge om bistand i tilknytning til drapet på statsministeren i Libanon, men vi manglet kompetanse. Igjen: Når FN, som er en av bærebjelkene for vårt internasjonale samarbeid, ber om hjelp, og vi ikke kan yte, tror jeg det gjør noe med vår troverdighet, for det bør jo ikke være slik at Norge kun blir oppfattet som en sponsor, som et land som signerer sjekkene når ting skal løses. Det bør òg være slik at vi bidrar med personell og på andre måter, at vi har større bredde enn et sjekkhefte. Det tror jeg ville være bra for oss alle sammen. En annen ting som også er en utfordring, og som jeg ser at justisministeren har jobbet mye med i det siste, er utleveringsavtaler. Jeg tror at jo flere utleveringsavtaler vi får med andre land, desto bedre vil det være for oss. Det vil vise at Norge tar internasjonal kriminalitet på alvor. Vi tar på alvor kriminalitet som er begått av borgere som ikke hører naturlig hjemme her, og vi viser at Norge ikke skal være et fristed. I verste fall kan man ha slik uflaks at man faktisk må sone i sitt eget hjemland. Her gir jeg statsråden honnør. Jeg kunne også tenke meg at statsråden her vurderte om Norge bør øke sin innsats, f.eks. gjennom å være med på å dele kostnadene med de landene som sier ja til dette. For oss vil det være positivt uansett hva slags vinkling vi har på det. Jeg tror faktisk at det kunne ha påvirket positivt. Målsettingen må iallfall være at grenseoverskridende kriminalitet skal bekjempes med alle lovlige midler, og at Norge gjennom sin posisjon som et velbeslått land, et velfungerende samfunn, bør stå i første rekke, ikke bare økonomisk, men også når det gjelder å bidra internasjonalt. Der føler jeg vel at vi har en felles utfordring og en felles målsetting om å komme oss dit. Grunnen til det er selvfølgelig at ethvert tiltak vi kan gjøre ute, i de aller fleste sammenhenger vil være et positivt bidrag her hjemme. Jeg hadde gleden av å besøke den norske ambassadøren i Serbia tidlig i vår. Han fortalte litt om Balkanruten og utfordringene der. Det er klart at når han forteller oss at enkle grep der nede reduserer kriminaliteten vesentlig hit, skal vi selvfølgelig høre på det. Vi var i Montenegro og ble orientert om situasjonen – om stoff som smugles inn via Albania og gjennom den delen av Europa, og som havner lengst oppe på kartet, altså i Norden. Det er klart at hvis vi kan bidra til å gjøre grep i nærområdene – som vi vil se positivt igjen her hjemme – vil det være i alles favør. Så utfordringen min til statsråden vil være: Er han enig i at vi bør ha et økt fokus og en økt satsing – og ikke minst at vi bør gjøre det attraktivt for alle nordmenn som ønsker å bidra – for å bekjempe internasjonal og grenseoverskridende kriminalitet?