Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-05-25:
Bildet som gis av det norske folks allmenne helsetilstand, slik statsråden beskriver, er på mange måter oppløftende. Det er gledelig å kunne konstatere at vi har en så høy gjennomsnittlig levealder. Det er godt å konstatere at en har kontroll med de store folkesykdommene; det er gledelig å erfare at sykdommer som tidligere ikke kunne behandles, kan det i dag gjøres noe med. Det er imidlertid betenkelig at til tross for disse fremskrittene synes forskjellene i helsetilstanden mellom befolkningsgruppene å være fastfryst. En norsk undersøkelse av selvrapportert langvarig sykdom viser at klasseforskjellene er på samme nivå i 1995 som de var i 1983. En europeisk undersøkelse viser at Sverige og Norge har større sosiale forskjeller både i sykelighet og dødelighet enn de fleste andre europeiske land. Dette er foruroligende, og det ligger langt fra de helsepolitiske mål som ble trukket opp i 1987, der Norge ifølge strategien til Verdens Helseorganisasjon forpliktet seg til å redusere de sosiale helseforskjellene med minst 20 pst. De store sosiale forskjeller i norske folks levekår erfarer en særlig i Oslo. Her er det størst forskjell mellom fattig og rik, og her er det vi finner landets største forskjeller i forventet levealder. Forskjellen i forventet levealder for menn varierer med tolv år. Forventet levealder for en mann på Sagene/Torshov er 67,6 år, mens den på Vinderen er 79,7 år. For kvinner er forskjellen på 6,8 år. Helse er et sammensatt problem, og sykelighet henger sammen med levekår og livskvalitet. I så måte er ikke kurativ behandling tilstrekkelig. Innsatsen må rettes mot bakenforliggende levekårskomponenter som inntekt, utdanning, sysselsetting, bo- og arbeidsmiljø, sosiale nettverk, transport og forurensning. Således forutsetter en bedre helse for alle en aktiv sosial utjamningspolitikk. Statsråden varsler at denne tenkningen er i samsvar med planene som legges for det nasjonale helseindikatorsystemet i Norge, og at dette vil bli presentert i en nasjonal helseplan til våren. Men jeg synes det er forstemmende å høre om planer når kunnskapen en faktisk har, ikke brukes i den politiske hverdag. Vi vet hvordan arbeidsledighet henger sammen med sykelighet – dette til tross har Regjeringen konsekvent nedprioritert bevilgninger til arbeidsmarkedstiltak, vel vitende om at arbeidsledigheten er stigende. Vel vitende om de store levekårsproblemene som Oslo sliter med, velger Regjeringen å redusere det sosiale særtilskuddet til Oslo med 150 mill. kr i revidert budsjett. Dette er for det forebyggende helsearbeid «kjerringa mot strømmen»-politikk Vi har fremdeles mangel på kunnskap om innvandrernes helse. Men vi vet at flyktninger som nå kommer til Norge, har gjennomlevd traumatiske situasjoner. Spesielt for barn og ungdom må krigen gi traumatiske opplevelser, opplevelser som kan skape avvikende atferd og store vansker for den enkelte gjennom hele resten av livet dersom de ikke bearbeides. En tidligere undersøkelse av nyankomne flyktninger – primært fra Bosnia – viste at 48 pst. hadde behandlingstrengende depresjoner. Vi har et humanitært ansvar for å ta imot flyktninger fra krigen. Det ansvaret handler ikke bare om å huse flyktningene, men det handler også om å tilrettelegge for en hverdag med arbeid og sosiale utfoldelsesmuligheter. Vi har også ansvar for å bygge ut en beredskap for det psykiske helsevern, slik at en i hvert fall forsøksvis kan bearbeide de krisene de som flyktninger har vært i, og er i, slik at disse erfaringene ikke forblir ubearbeidet og med flyktningene resten av livet.