Inge Lønning (Høyre), 1999-01-19:
Det er enkelte bemerkninger som tydeligvis avsetter uutslettelige spor hos enkelte representanter i denne sal. Jeg må få gjenta at bakgrunnen var en TV-journalist som hadde fått det for seg da komiteen hadde avlevert sin innstilling, at det som ligger i den ganske vidtgående formulering om realkompetanse, innebærer at enhver person med yrkesbakgrunn fra et eller annet område kan ta med seg den over på et annet område, og for å illustrere det brukte han da eksemplet med rørleggeren og legen. Det eneste jeg gjorde i den sammenheng, var å forsøke å dempe forventningene litt ved å antyde at det bare er deler av legepraksis som kan sies å ha en relevant erfaringsbakgrunn i rørleggeryrket. Det var selvfølgelig spøkefullt ment, men det er farlig å spøke i Norge! La meg derfor forsøke å fremstille saken mer prinsipielt: Etter mitt skjønn er kompetanse kompetanse. Det finnes ikke noen forskjell på formell og reell kompetanse. Det er helt uinteressant på hvilken måten en person har skaffet seg kompetanse, det interessante er hvorvidt personen har kompetansen. Men samtidig må vi innse at det moderne samfunn er et høyt differensiert samfunn, som stiller meget ulike krav til høyt spesialiserte former for kompetanse. Samtidig lever vi i et samfunn hvor flere og flere mennesker må regne med å skifte yrke, kanskje mange ganger, i løpet av sin yrkesaktive periode, og det innebærer at kravene til dokumentasjon av kompetanse nødvendigvis øker i dagens samfunn. Innenfor en bedrift behøver ikke kompetanse å formaliseres. I de fleste bedrifter fungerer dette formodentlig godt, fordi man utmerket godt vet hva de enkelte arbeidstakere kan prestere, og man kan vurdere deres ferdigheter på grunnlag av det. Men hvis kompetanse skal være flyttbar – og det må den være i det moderne samfunn – kreves det fleksible former for dokumentasjon og autorisasjon av kompetanse. Etter Høyres oppfatning har vi allerede i dag et rimelig fleksibelt system, fordi vi har retten til å gå opp til privatisteksamen i utgangspunktet på alle nivåer i utdanningssamfunnet, også på universitets- og høyskolenivå, naturligvis med unntak av den type utdanning som er basert på at man har fulgt obligatoriske kurs og fyller kravene til å bli tatt opp til slike kurs. Med det unntak er det i dag anledning for enhver til å gå opp til prøve, og dokumentere hvorvidt man har eller ikke har kompetanse. Men Høyre er også enig i at denne retten ikke utnyttes tilnærmelsesvis i så stort omfang som den kunne og burde, og derfor har vi også sagt at vi er enig i at det bør utvikles enda større fleksibilitet enn den som allerede er til stede i dagens norske system. Den såkalte kompetansereformen er en viktig utdanningsreform for det norske samfunn. Men jeg tror det er ganske viktig, ikke minst av hensyn til dem som skal gjøre bruk av denne reformen i fremtiden, at man skaper de riktige, og ikke de falske, forventningene. Jeg tror ikke at det viktigste ved den reformen vi vedtar i dag, f.eks. er retten til individuell permisjon. Det foreligger undersøkelser som viser at praktisk talt alle arbeidstakere i dagens Norge som søker om permisjon, får permisjon. En lovfestet rett til individuell permisjon vil antagelig ikke forandre særlig mye på virkelighetens verden, men det kan ha en viktig symbolfunksjon – selvsagt. Høyre har sagt at vi er fullt villig til å vurdere dette, men vi vil gjerne se det konkrete regelverket i form av et lovforslag før vi tar endelig standpunkt. Personlig tror jeg heller ikke at det er de generelle utsagnene om realkompetanse som er det betydningsfulle i denne reformen, for det kommer heller ikke til å forandre noe særlig, i hvert fall ikke over natten, på virkelighetens verden. Det som derimot er av grunnleggende betydning, er at det skapes en aksept for at både arbeidsplasser og formelle utdanningsinstitusjoner og kursarrangører av ulikt slag som har noe å tilby i dette markedet, har et medansvar for å skape gode læringsmiljø. Og det aller viktigste for fremtidens arbeidsliv i dette land vil naturligvis være at arbeidsplassene, bedriftene, fungerer som et læringsmiljø, og at det på den måten gis den nødvendige stimulans til at alle arbeidstagere, uansett om de er yngre, middelaldrende eller eldre, får en ekte stimulans til å delta i læring. Om det er noe område hvor markedsmekanismen med fordel kan slippes fri og kan bidra til å løse problemer, er det nettopp dette området. På dette området burde det være plass for alle kreative og gode krefter som kan komme opp med tilbud som motsvarer de reelle læringsbehov hos brukerne. Vi har hatt en gledelig fremvekst de seneste årene av nye tilbydere både på videregående skoles nivå og på universitets- og høgskolenivå. Det er grunn til å regne med at vi i årene fremover vil få en økende konkurranse på dette området, og jeg hilser alle som ønsker å delta i den konkurransen, velkommen. Det vil være gledelig om norske universiteter og høgskoler får konkurranse fra universiteter og høgskoler i andre land som ønsker å tilby noe i det norske etter- og videreutdanningsmarkedet. Det vil gi et tilskudd av mangfold i vårt eget utdanningssystem, og det vil være et nyttig incitament for våre norske institusjoner til å skjerpe seg og til å gjøre en bedre jobb enn de har gjort hittil. En samlet komite har gått inn for å gi våre universiteter og høgskoler betydelig større frihet enn de har i dag når det gjelder å tilby skreddersydd etterutdanning for personer som er i arbeid. Det tror jeg er et helt nødvendig skritt og et helt riktig skritt. Det må være mulig også for våre offentlige utdanningsinstitusjoner å ta betaling som dekker utgiftene fullt ut når det er kjøpere i markedet som har spesielle behov, og som ønsker å kjøpe. Til representanten Lyngstad, som besvarte representanten Løviks spørsmål ved å stille et motspørsmål – det er jo en populær måte å svare på – vil jeg si at Høyres syn når det gjelder finansieringen av det som gjelder særlig videregående nivå, hvor vi i dag har sett at det har vokst frem et ikke ubetydelig marked på dette nivå, er at vi regner med at arbeidsgiver i de aller fleste tilfeller vil være interessert i å betale dersom han har arbeidstagere som ønsker å skaffe seg slik delkompetanse gjennom å ta kurs på videregående skoles nivå. Det finnes ingen grunn til at man skal henge fantasien opp i spørsmålet om offentlig fullfinansiering og rettighetsfesting. Det er helt sikkert ikke en vei som er liv laga i fremtidens samfunn, simpelthen fordi man på den måten vil påta seg så store forpliktelser over de offentlige budsjettene at det ikke vil være mulig å bære det frem. Det er ingen grunn til at det offentlige skal betale for utdanning som de fleste bedrifter i dette land vil være mer enn villig til å betale for. Det må være ønskelig at også finansieringen av kompetansereformen blir så mangfoldig og så fleksibel som overhodet mulig. Når Høyre ikke ser grunnlag for å gå inn for en individuell rettighetsfesting av utdanning på videregående nivå, er det nettopp fordi det etter vårt skjønn låser fast tenkningen på en måte som egentlig er tilbakeskuende og ikke fremadrettet. Det vil ikke i fremtiden være en vei som er liv laga, å løse alle problemer av dette slag over de offentlige budsjetter, og det er heller ikke ønskelig at det skal skje. Vi har i Norge en lang tradisjon for brevskoleundervisning. Norge er faktisk det land i Europa som var tidligst ute, og som har hatt det største omfang av slik undervisning i forhold til befolkningens størrelse. Det har gjennom mange generasjoner vært et reelt kompetanseløft for svært mange i dette samfunnet. Med fremtidens teknologi når det gjelder fjernundervisning, er det lett å se at mulighetene på dette området er umåtelig mye større enn før, og det er grunn til å hilse det velkommen. Til sist: Jeg tar opp Høyres forslag i innstillingen.