trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-11-22:
Det var vel det Alf Prøysen også sa: «Du skal få en dag i mårå som rein og ubrukt står, med blanke ark og farjestifter tel.» Jeg tror det er det mange ungdommer opplever når de møter oppfølgingstjenesten, nettopp å få den nye sjansen de trenger etter at ting på et tidligere tidspunkt gikk skeis. Jeg har lyst til å takke for en god og reflektert debatt. Det er ingen tvil om at den menneskelige dimensjonen har stått i fokus for alle dem som har hatt ordet her oppe. Nettopp fordi det er unge mennesker dette handler om, er det bare én ting å si, at her kan vi ikke gi oss, vi er nødt til å alliere oss med alle gode krefter som kan bidra til at disse ungdommene får fullført utdanning, får bygget sin kompetanse, som gjør at de kan bli gode arbeidstakere i samfunnet. Jeg har også lyst til å si at jeg tror det er viktig å tenke litt foreldre her, og at det kanskje også er mulig å alliere seg enda mer med foreldrene enn det man tradisjonelt har tenkt. Selv om dette er ungdommer som begynner å nærme seg myndighetsalder, tenker jeg at mange av dem fortsatt har god støtte av foreldrene sine og andre foresatte som kan påvirke dem i positiv retning. Men det å bekjempe frafall krever altså vedvarende trykk, og det krever utholdenhet. Jeg synes både representanten Steinar Gullvåg og Anders B. Werp var inne på konsekvensene hvis vi ikke lykkes. Vi vet at ungdom som faller ut av utdanning, dessverre er å finne igjen overrepresentert på de negative statistikkene i samfunnet, enten over sosialhjelp, arbeidsledighet eller kriminalitet. Her er det kjempeviktig at man bidrar til å mobilisere til ansvar. Jeg synes også eksempelet fra Tønsberg kommune er verdt å merke seg. Det er altså en kommune som tar ansvar, etablerer disse opplæringsplassene, praksisplassene, som gjør at ungdom som kommer på sosialkontoret, til Nav, får et tilbud om å være i aktivitet, som betyr at de får struktur i hverdagen, at de får arbeidspraksis, som igjen er viktig med tanke på å komme i bedre gjenge og ta fatt på utdanning. Så synes jeg historien fra Anders B. Werp om den unge mannen som mottok sitt fagbrev, og som sa de forløsende ord om at han opplevde endelig å ha blitt til noe, er betegnende. Jeg tror nesten ingen forstår hvor viktig det er å ha noen sånne milepæler som du opplever å passere, og som du vet kan være helt avgjørende for hvilke dører som står åpne for deg videre i livet. Med disse ord takker jeg igjen for debatten og vil bare understreke hvor viktig det er at her må alle gode krefter spille godt sammen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-22:
Jeg er helt enig med interpellanten i at dette er ungdom som vi trenger i framtidens arbeidsmarked. Det er også sånn at disse har en stor egeninteresse i å takke ja til nye tilbud, bli oppdaget av oppfølgingstjenesten og komme seg inn og tilbake igjen til videregående opplæring. Vi vet at man står mye tryggere i arbeidslivet hvis man har gjennomført videregående opplæring – tatt fagbrev eller fått studiekompetanse – og at dette er sårbar ungdom hvis vi ikke får tak i dem. Jeg er veldig stolt av den jobben som oppfølgingstjenesten i samarbeid med fylkene og i samarbeid med oss har gjort nå i løpet av ett år, men vi har ikke tenkt å gi oss før vi finner fram til de siste 5 000, og før vi har på plass tiltak som gjør at vi faktisk ikke bare vet hvor de er, men også kan komme med tilbud om hvordan de kan få hektet seg på et videregående løp igjen. Vi skal ha dette systematiske partnerskapet og samarbeidet med fylkeskommunene gående i en treårsperiode, og det har så langt eksistert i ett år. Jeg har gode forhåpninger om at vi skal lykkes enda bedre med dette. Et annet tiltak, som jeg ikke kom inn på i mitt hovedinnlegg, er at vi også koblet oss på Husbanken, fordi en del av de ungdommene som er i denne risikosonen, bor på ustabile steder. Det kommer man over. Det kan dreie seg om ungdom som kanskje bor på hybel, eller på annet vis. Så vi prøver å lage en skikkelig pakke rundt som skal sikre økt stabilitet. Når det gjelder praksisbrevordningen, er det helt riktig at det er en ordning som har fått veldig god evaluering. Det som kanskje var en motforestilling da man satte i gang ordningen med praksisbrev, var at en del ungdommer som hadde fint potensial til å fullføre og ta et fagbrev, ville gi seg tidligere og dermed hadde dårligere kompetanse. Men det vi kan se så langt av dette forsøket, er at et flertall av disse ungdommene blir motivert til å fullføre og ta fagbrev, så det har heller vært en start på et løp de fra før av ikke var motivert til å ta. Og praksisbrev organiseres altså sånn at man har fire dager i jobb, én dag på skole – vanligvis. Det betyr at ungdom, særlig demotivert ungdom og med til dels betydelige kunnskapshull fra ungdomstrinnet, får være på en ordinær arbeidsplass og sammen med godt voksne arbeidsfolk finner tilbake både motivasjonen og «gutsen». Det er meget bra. Jeg har god tro på at den suksessen som denne innsatsen har vært det første året, kan fortsette, at vi drar det med oss, og at fylkene kan lære av hverandre. Særlig vil jeg be dem lære av Oppland fylke.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-22:
Jeg vil også gjerne takke for en god debatt, og det er en stor styrke for dette arbeidet at det er så bred politisk enighet om hvor viktig det er. Vi er godt i gang, men vi har en stor jobb å gjøre, og vi skal lykkes bedre enn vi har klart til nå. Jeg er enig med Høyre-representanten fra Buskerud, som var opptatt av hvor utrolig inspirerende det er å være på disse tilstelningene hvor man deler ut svennebrev, fagbrev og mesterbrev. Det er faktisk noe av det mest oppmuntrende en kan være med på, fordi det er mange ungdommer og voksne som endelig har nådd målet sitt og fått et papir på de kvalifikasjonene man har, og som er klare for nye oppgaver i verden. Og – ikke minst: Dette er folk som samfunnet trenger. Vi har for få mennesker som har fagbrev. Vi har et stort behov for å rekruttere flere, og vi har en felles oppgave i å heise statusen rundt yrkesfag. Det er også en del av dette. Så er det avgjørende viktig at næringslivet åpner dørene sine for de mest skoleleie og minst motiverte ungdommene. Jeg har til nå sett så mange eksempler på elever som har hatt mye fravær, mye skulking, som egentlig har hatt en lang historie fra skolen med nederlag på nederlag som gjør at man ikke føler at man mestrer noe, tror at man ikke kan lære noe mer, og selvfølgelig begynner å trekke seg unna, men der en arbeidsgiver har åpnet dørene sine for dem og gitt dem en mulighet for å delta på en arbeidsplass – i første omgang ikke på lik linje med de andre, men mer som håndlanger og assistent, og etter hvert som en stadig mer likestilt person. Det har vist seg å motivere mange av dem som har vært mest fed up med skolen, så de som har åpnet døra si allerede, skal ha en hjertelig takk for det. Jeg ønsker meg mange flere som sier ok, kom igjen, vær med, dere kan få lov til å komme til oss og ta praksisbrev, vi tar imot lærlinger osv. Det er en stor jobb vi har å gjøre for å få flere lærlingplasser. Vi er i ferd med å få til en samfunnskontrakt med partnere for å sikre et forpliktende samarbeid. Vi har en stor jobb å gjøre for å få til en ungdomsskole som er mer motiverende, inkluderende og variert, og som gjør at flere elever mestrer skolen før de kommer inn på det løpet hvor skolen byr dem så imot. Vi har en stor jobb å gjøre for å få resten av Ny GIV-samarbeidet, det systematiske partnerskapet som staten har med kommunene og fylkene, til å fungere sånn at vi har optimalt trykk på det. Nå har i 15 år 70 pst. av elevene som går ut av ungdomsskolen, gjennomført fem år etter at de gikk ut. Jeg mener det er fullt mulig å få det opp til 75 pst. innen 2015. Da er det 3 000 flere ungdommer hvert år som fullfører videregående opplæring.
Anders B. Werp (Høyre), 2011-11-22:
For en tid tilbake hadde jeg den store glede å være med og dele ut fagbrev til en ganske stor gruppe unge menn og kvinner som hadde bestått fagprøven. En av disse ungdommene skulle takke for at han hadde fått fagbrevet, og han sa noe som jeg syntes var veldig tankevekkende. Han begynte med å si: Nå er jeg noe. Nå kunne han svare, når han fikk spørsmålet: Hva er du? Han kunne svare med at han sto trygt plantet i en faggruppe, han var fagarbeider, han hadde et fagbrev, han var noe. Med andre ord – han hadde en identitet. Når vi nå snakker om frafall i denne viktige interpellasjonen, er det også nettopp det vi snakker om. Det har en dyp menneskelig side, i tillegg til, selvfølgelig, den store samfunnsmessige betydningen dette har. Erfaringen så langt, og som både interpellanten og statsråden understreker og viser til, er at vi har mange gode eksempler. Vi har mange gode resultater, men samtidig: Veien er lang for å nå helt i mål, få bort frafallet og håndtere dette bedre. Det er flere etater som må samarbeide – det er etter min mening helt åpenbart. Mange er nevnt allerede i debatten – kommunene, Nav, Husbanken og offentlige etater – men jeg vil også nevne særskilt at næringslivet generelt innebærer en ressurs som med stort hell har vært brukt i en del tilfeller. Samarbeidet mellom kommune, fylke og næringsliv må systematiseres bedre. Vi har sett mange resultater – og gode resultater – av et sånt bredt samarbeid. Men mitt inntrykk er også at mange av disse samarbeidene er preget av manglende utholdenhet, i den forstand at man lokalt opererer med ildsjeler som enten finner seg annet arbeid etter hvert og går ut av prosjektet, og dermed faller det sammen, eller at det mangler struktur fordi stramme offentlige – kommunale og fylkeskommunale – budsjetter gjør at man ikke klarer å opprettholde prosjektene. Så det må holdes et vedvarende trykk på en systematisk arbeidsform i dette. Men mitt hovedbudskap er at man med fordel også burde involvere flere aktører i dette viktige arbeidet. Fra min plass i justiskomiteen møter jeg – og vi som sitter der – mange av de menneskene som står på frafallsstatistikken; vi finner dem igjen i kriminalstatistikken. Senest i dag hadde vi et møte med en tidligere straffedømt som fortalte sin livshistorie, og den føyer seg inn i dette mønsteret og bekrefter viktigheten av denne interpellasjonen. Han kunne fortelle om en sammenheng helt tilbake til sin egen grunnskoletid, om manglende mestring som opp gjennom ungdomsårene gjorde at han følte behov for å kamuflere sin mangel på å være noe med rusmisbruk og kriminalitet. Han var nå i den heldige situasjon at han hadde klart å komme seg ut av denne vonde sirkelen, men understreket igjen betydningen av utdannelse, det å ha en plattform. Dermed er jeg tilbake der jeg startet, med at dette er et særdeles viktig tema, både for å ta vare på samfunnets aller viktigste ressurser, nemlig dem som kommer etter oss, og ikke minst for å ivareta den menneskelige dimensjonen i forhold til å ha en plattform, ha et fotfeste, ha en identitet. Da må det et bredere samarbeid til.
Johannes Rindal (Senterpartiet), 2011-11-22:
Først en takk til interpellanten for å ta opp et viktig tema. Vi klarer ikke å nå vår målsetting om redusert frafall om ikke oppfølgingstjenesten fungerer godt og samarbeider med andre aktører. Det er fylkeskommunen som gjennom opplæringsloven er pålagt å ha en slik tjeneste, men det er åpenbart at kommunene også må ha en sentral rolle om vi skal lykkes – både som aktør når eleven blir fulgt opp av oppfølgingstjenesten, og ikke minst for å sikre at oppfølgingstjenesten ikke har flere elever i systemet enn nødvendig. I debatten om frafall må vi ikke glemme at kampen mot frafallet starter mange år før eleven kommer til videregående opplæring. God kommuneøkonomi, tilpasset og variert opplæring og faglig flinke pedagoger er helt avgjørende. I hjemkommunen min, Dovre, tar vi dette på alvor og har satt i gang prosjektet Ny skole, som kort oppsummert handler om tidlig hjelp, rett hjelp og inkludering. Prinsippet er én lærer per tolv elever i første og andre klasse samt i basisfagene og i mer praktisk rettede fag gjennom hele grunnskolen. Allerede kort tid etter oppstart ser vi gode resultater: en lavere andel spesialundervisning, færre enkeltvedtak og mer reelt tilpasset opplæring for å løfte alle. Om noen år vil dette bidra til færre frafallselever fra Dovre. Ny GIV-satsingen er trolig det mest lønnsomme prosjektet noen regjering har satt i gang noensinne. Skreddersøm og tett oppfølging er nødvendig for de elevene som står i fare for å falle ut av videregående opplæring. Derfor bygger også SINTEF-rapporten, som det er vist til i interpellasjonen – og konklusjonen i den – opp under Ny GIV-arbeidet. Oppfølgingstjenesten har en viktig rolle her, den fortjener økt fokus, og ikke minst må den i samarbeid med andre aktører ha en proaktiv og systematisk inngang til arbeidet. Jeg skal – som statsråden også har gjort flere ganger i sine innlegg – skryte litt av hjemfylket mitt, Oppland. De gjør mye riktig i arbeidet med oppfølging av frafallselever. Alt arbeid innenfor dette temaet fordrer oversikt over målgruppen, og det har Oppland. Jeg leste årsmeldingen fra oppfølgingstjenesten for 2010, og der var oppfølgingstjenesten bekymret over at de ikke helt hadde oversikt over hvor mellom sju og ti elever var. De jobbet systematisk og godt sammen med andre aktører, spesielt med Nav og kommunene, men også med ungdomsklubber, bedrifter, frivillige lag og organisasjoner, rusteam og barne- og ungdomspsykiatrien. Det er én trend som gir grunn til bekymring: Oppfølgingstjenesten i Oppland rapporterer om stadig flere med sammensatte hjelpebehov, spesielt når det gjelder rus og psykiatri. Da er det viktig at vi klarer å etablere tverretatlig oppfølging, med klart definert ansvar og ikke minst utveksling av informasjon, slik at eleven kan hjelpes på best mulig måte. Derfor må også helse- og omsorgsministeren være en viktig alliansepartner i arbeidet med Ny GIV. Ny GIV har brakt oss et langt steg i riktig retning, men når det gjelder systematikk, reelle tilbud og riktig oppfølging av elever under oppfølgingstjenesten, har vi fortsatt en vei å gå. Vi må lære av de gode eksemplene.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Jeg vil benytte anledningen til å takke for mange gode innlegg i denne debatten. Den har også vært veldig oppklarende. Jeg håper at den også har vært oppklarende for representanten Ørsal Johansen, som ikke hadde klart for seg hva den samiske folkegruppen faktisk er for noe, og hva som kjennetegner den. Som mange andre håper jeg at han også har lært noe gjennom denne debatten. Så til representanten Fredriksen, som har vært opptatt av konflikter mellom reindrift og andre næringer: Det er ikke noe nytt i dette landet at vi har konflikter mellom næringsinteresser, spesielt knyttet til arealspørsmål. Jeg har selv erfaring fra å lede et planutvalg i en kommune. For å si det sånn: Det var ikke de store politiske skillelinjer og diskusjoner som preget den hverdagen. Det var diskusjoner om økonomiske interesser i forhold til hvordan samfunnet skulle disponere sine arealressurser. Men nettopp gjennom å ha systemer for å håndtere disse konfliktene og gjennom å ha dialog, slik man har i Alta, finner man gode løsninger. Det gjør man ikke gjennom å spisse konflikter. Jeg registrerer også at representanten Fredriksen viser til en hel rekke rettssaker, i både Nordland, Troms og store deler av Finnmark, om rettighetsspørsmål. Så langt jeg er kjent med, foreligger det ikke på dette tidspunktet noen slike rettssaker. Så jeg utfordrer representanten Fredriksen til å dokumentere påstanden og fortelle hvilke rettssaker det faktisk dreier seg om, hvor det er spørsmål om samiske rettigheter. Jeg synes også det er oppsiktsvekkende at representanten Fredriksen, slik jeg forstår ham, tar til orde for at folkeretten ikke skal gå foran norsk lov. Det vil være et synspunkt som jeg tror representanten er alene om å stå inne for i denne sal. Så er det sånn at jeg oppfatter at denne debatten handler om to ting, og Fremskrittspartiet sauser det sammen. På den ene siden handler det om hvilke virkemidler og tiltak vi skal iverksette, nettopp for å gjøre som Grunnloven sier – ivareta samisk kultur, samisk språk og det samiske samfunn. På den andre siden handler det om det menneskerettslige, det demokratiske og det prinsipielle. Jeg synes det var oppsiktsvekkende at Norsk senter for menneskerettigheter ved Universitetet i Oslo klargjorde dette under høringen. Forklaringen kan muligens være at representanten Gjermund Hagesæter har vært på studietur til Korea. Det eneste andre landet vi kjenner til som har trukket seg fra, eller forsøkt å trekke seg fra, menneskerettslige konvensjoner, er faktisk Nord-Korea, og det er i hvert fall ikke et system vi ønsker å sammenlikne oss med her i Norge. Så takker jeg representanten Amundsen for historieforelesningen om ekspressfarten som Stortinget hadde da man ratifiserte ILO-konvensjon nr. 169. Det er godt å vite at også nasjonalforsamlingen kan være handlingsdyktig. Det var ikke sånn at det manglet utredninger. Samerettsutvalget ble nedsatt i 1980, første utredning i 1984. Og i 1988 vedtok vi altså Grunnloven § 110a. Etter denne debatten står Fremskrittspartiet alene og avkledd tilbake.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Jeg skal gjenta for tredje gang, tror jeg, min støtte til ideene om å trekke dette forslaget, fordi jeg mener at det bryter fundamentalt med ideen om menneskerettigheter, det bryter fundamentalt med ideen om at alle mennesker er like mye verdt. Fremskrittspartiet klarer ikke, og det har de demonstrert også i denne debatten, å skille mellom likhet og likeverd. Dette handler om å gjøre alle mennesker like mye verdt og gi alle like muligheter i samfunnet, slik at vi alle kan ha gode liv, uavhengig av religion, etnisitet, kjønn, funksjonsnivå osv. Men jeg tok egentlig ordet bare for å konstatere at representanten Fredriksen ikke benyttet anledningen til, som jeg utfordret han til, å vise hvilke rettssaker som faktisk finnes om disse rettighetene, som han hevdet fra Stortingets talerstol, til tross for at han tegnet seg etter at jeg hadde ordet. Han har ikke svart på denne utfordringen. Av det kan ikke jeg slutte noe annet enn at også representanten Fredriksen er enig i at slike rettssaker faktisk ikke foregår for øyeblikket. Så en annen ting i forhold til hva Fremskrittspartiet har foreslått. De har foreslått å si opp en ILO-konvensjon som de på den ene siden sier gir store særrettigheter og er vanskelig for det norske samfunn. På den annen side viser de i sine merknader til at flertallet mener at dette ikke gir slike særrettigheter, og de velger derfor å foreslå å si den opp, siden det allikevel ikke har noen betydning. Så når representanten Amundsen hevder at Arbeiderpartiet er inkonsistent i sin argumentasjon, må man kanskje først feie for sin egen dør. Men Grunnloven slår fast, og det er et bredt flertall i Stortinget som står bak den bestemmelsen, at også det samiske folk har rett til å utvikle sitt språk, sin kultur og sitt samfunn. Forvaltningsområdet for samiske språk, Sametinget, Finnmarkseiendommen og Finnmarkskommisjonen er alle viktige virkemidler og verktøy vi bruker for å innfri de overordnede menneskerettighetene også for det samiske folket. Fremskrittspartiet sier i sitt forslag at de er opptatt av det samiske folk og den samiske kulturen og språket. Men de anviser ingen virkemidler for å imøtekomme dette. Det eneste de gjør, er å ta bort de virkemidlene vi har, som er virkemidler som er helt nødvendige, og som er kritiske for å klare å ta vare på det samiske språk, for at fornorskningspolitikken ikke skal virke fullt ut, slik at vi utsletter den samiske kultur, som er en truet kultur. I den sammenheng har flere representanter pekt på særlig de samiske språkene – det sørsamiske og det lulesamiske språk er på randen av utryddelse. Det haster med å fortsette samepolitikken, det haster med å finne enda flere – og gode – virkemidler for å støtte opp om det samiske kulturlivet.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Det er hyggelig at vi får lov til å fremme forslag i denne sal. Det er på høy tid å si opp ILO-konvensjon nr. 169, da vår ratifisering av denne konvensjonen bryter med FNs konvensjon om avskaffelse av alle former for rasediskriminering og som forbyr diskriminering på bakgrunn av rase, hudfarge, avstamning eller nasjonal eller etnisk opprinnelse. Skal vi forholde oss til FNs konvensjon, er det etnisk baserte samevalgmanntallet forbudt. Sametingets valgmanntall er en registrering av etnisitet, noe som strider mot FNs konvensjon. Et sameting – eller for den saks skyld ethvert annet ting – hvor inngangsbilletten er betinget av rasetilhørighet, tilhører en tenkning fra en tid jeg ikke ønsker meg tilbake til. Selv om Arbeiderpartiets Kolberg kaller Sametinget for selve diamanten i vårt demokrati, kan det med dagens samevalgmanntall aldri bli noe annet enn et genbasert demokrati som minner mer om samholdskraft enn om likeverd og respekt. FNs konvensjoner er gitt internrettslig forrang i Norge, men slik fungerer det åpenbart ikke i praksis. Så kan man jo undre på hvordan dagens utøvelse av finnmarksloven er. Nær sagt alt som skjer i Finnmark, ender på en eller annen måte i en rettighetskamp – om retten til land og vann. Derfor blir forvaltningen av arealene og loven særlig viktig. I det kastesystemet som loven har opprettet, tilhører de som driver med samisk reindrift, høykasten, eller adelen. Samtidig slår § 32 i reindriftsloven fast at bare de som er av reindriftssamisk avstamning, har rett til merke. De er tildelt en fast plass i FeFo-styret, eller nesten 20 pst. av stemmene. I tillegg kan reindriftssamer i Finnmark ved sin stemme til Sametinget og fylkestinget være med på å bestemme hvordan finnmarksloven og dermed nesten all utmark i Finnmark forvaltes. Mellomkasten er de som er av samisk avstamning, men som ikke driver med reindrift. De er tildelt tre faste plasser i FeFo-styret, utpekt av Sametinget: De av disse som bor i Finnmark, kan ved sin stemmegivning til både Sametinget og fylkestinget være med på å bestemme den videre forvaltning. Lavkasten er de som ikke er av samisk avstamning, som kun kan påvirke forvaltningen gjennom fylkestingsvalget, og som igjen utgjør tre personer i FeFo. Man kan trygt si at det er en lovfestet, permanent, avstamningsrelatert utnevning, hvor etnisitet er avgjørende. Dessuten står det i § 1 i finnmarksloven at lovens formål er å forvalte Finnmark fylke, «særlig som grunnlag for samisk kultur, reindrift, utmarksbruk, næringsutøvelse og samfunnsliv». Ingen andre folkeslag er omhandlet, til tross for at det har bodd andre folkeslag i området både like lenge og lenger enn samene. Mener virkelig Stortinget at vi med dette utøver en rettferdig behandling av majoriteten av befolkningen i Finnmark?
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Splittelse i befolkningen, som mange hevder at vi står for, ble allerede innført på slutten av 1980-tallet. Vi må ikke glemme at 80 pst. av befolkningen i Finnmark var imot å innføre et sameting. 17 av 19 kommuner gikk imot. Fylkestinget gikk imot, og fylkesmannen gikk imot. Så hvis det er noe som har klart å splitte sin egen befolkning, er det de veivalgene man valgte å ta på 1980-tallet – og det var ikke Fremskrittspartiet som sto bak dem. Men når man tenker litt historie, og man ser at noen får både sameting og den ene og den andre rettigheten, mens andre ikke får det, er det altså slik at leser man litt i et norsk leksikon, finner man ut at det faktisk var kvener som grunnla Karasjok mellom 1820 og 1840. Det er der Sametinget ligger i dag. Helleland var inne på at loven, da den ble vedtatt, hadde et bredt flertall bak seg. Vel, det er vel slik at Høyre i Finnmark var mot loven, og siden Høyre legger opp til å hensynta lokaldemokratiet til enhver tid, er det i hvert fall slik at det ikke ble gjort i dette tilfellet. Jeg ønsker meg ikke tilbake til en tid da man skilte mennesker etter etnisitet – jeg ønsker meg ikke tilbake dit. Men da er det samtidig veldig trist å se at andre legger opp til en prosess som faktisk gjør at vi er i ferd med å havne der. Når det blir hevdet fra denne talerstol at vi ikke har konflikter relatert til FeFo, finnmarksloven, blir det fullstendig feil. Jeg får inn meldinger fra mennesker i Nordland, i Troms, i Finnmark, fra Alta, fra Stjernøya til Nesseby – det er rettssaker overalt om rettigheter. Sauebønder står helt uten rettigheter. De har flere hundre reinsdyr stående på beitemarkene sine, og ingen løfter en finger for å forsvare deres interesser. Her er det én næring som har blitt gitt særrettigheter. De har monopol, og alle de andre er mer eller mindre rettsløse. Det var vel ikke det som var utgangspunktet for loven – men slik er det blitt.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Det er helt riktig, president. Så langt har jeg fortsatt klærne på meg, så det er sagt. Det er ingen tvil om at personlig likte jeg SV mye bedre i forhold til Sametinget og samiske spørsmål da Ballo var representant. Han var fra Finnmark og hadde mot nok til å representere sin egen befolkning, i motsetning til det vi ser i denne debatten, hvor det eneste SV er opptatt av, er å avspore debatten. Ingen vil tilbake til fornorskningstiden. Det er ingen som ønsker på nytt å gjennomføre den politikken Arbeiderpartiet førte i mange tiår. Det skal vi ikke glemme når vi diskuterer samepolitikk. Men problematikken er i dag at veldig mange føler at de har mistet sin rettstrygghet i samfunnet – man føler at det er noen som har fått langt flere, mens andre har fått færre rettigheter.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-20:
Jeg skal ta opp to forhold. Det ene er måten Fremskrittspartiet driver og setter befolkningsgrupper opp mot hverandre på. Helt konkret i debatten her i dag dreier det seg om at de spør hvorfor det er sånn at samene skal ha styrkede rettigheter. Hvorfor er det sånn at man skal drive en politikk som bakker opp urfolket, som vi har et stortingsvedtak, et grunnlovsvedtak, om at er et urfolk i Norge? Hvorfor skal vi bakke opp den tradisjonen, etter de historiske forsømmelser og feilgrep som har vært gjort overfor det samiske folket? Da sier man: Hva med kvenene? Jeg har altså ikke hørt dette fra Fremskrittspartiet noensinne, og jeg ser fram til at Fremskrittspartiet fremmer forslag her i Stortinget om å styrke kvenenes posisjon. Nå ser jeg at begge fremskrittspartirepresentantene rister på hodet, så vi kan vel kanskje ikke forvente noen sånne forslag. Men det er altså enighet blant det store flertallet i Stortinget om å anerkjenne det samiske folket som et urfolk i Norge, med alle de rettigheter som er, og om den politikken som vi har ført for å sørge for å styrke det samiske i Norge de siste 30 årene. Til spørsmålet om finansiering av Anders Langes Parti: Jeg legger merke til én ting, og det er at man ikke prøver å imøtegå påstanden om at det i Anders Langes Parti var en sterk støtte til Sør-Afrikas apartheidregime. Så den historiske arven regner jeg med at man står fast ved. Det er vel også sånn at Anders Lange i sin tid, i forbindelse med Idi Amin og alt som skjedde i hans land, uttalte at svarte trenger hvite til å styre seg. Finansieringen av Fremskrittspartiet fra apartheidregimets side er skrevet om i en bok av Eschel Rhoodie som heter «The Real Information Scandal», der han sier: «Vi finansierte Langes parti slik at de kunne lansere en ukeavis. Deretter ga vi dem mer penger slik at han var i stand til å kjøre en brukbar kampanje i valget samme år.» Han skriver også videre, angivelig: «Til vår store forbauselse – noe vi delte med resten av Norge – endte vi opp med et politisk parti med fire medlemmer i nasjonalforsamlingen. Owen Horwood(…) spøkte med at hvis de hadde gitt meg nok penger ville vi ha endt opp med et parti i flertall og styrt Norge.» (…) Måtte vi aldri komme i den situasjonen at Fremskrittspartiet får flertall og styrer Norge!
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-20:
Jeg vil bare redegjøre for de fire neste sakene, som vi har hatt til behandling i komiteen. Her har vi den årlige revisjonen av budsjettene, der regjeringen har gjort rede for merforbruk og mindreforbruk av penger på statsbudsjettet. Det er en enstemmig komité som har sluttet seg til dette. Det betyr ikke at det ikke ligger føringer fra de forskjellige partiene, at de tidligere, i sine alternative budsjetter, da vi behandlet dem i fjor, kan ha hatt meninger om at pengene burde vært brukt på en annen måte, men jeg oppfatter det som, jeg skal ikke si en rent teknisk, men en teknisk justering av budsjettene på slutten av året. Derfor har vi heller ikke tradisjon for å ha noen bred debatt om det. Jeg bare redegjør for dette for å vise grunnen til at vi ikke har en bred debatt i Stortinget om disse revisjonene.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Fremskrittspartirepresentantene Gjermund Hagesæter, Per-Willy Amundsen, Åge Starheim og Jan-Henrik Fredriksen har foreslått å legge ned det meste av tiltak, sentrale institusjoner og instrumenter innenfor sameretten og samepolitikken. Som jeg klargjorde i mitt brev til kommunal- og forvaltningskomiteen, er det av flere grunner ikke aktuelt for regjeringen å følge opp noen av de forslagene som er fremmet. Jeg er glad for å se at alle de andre medlemmene i komiteen også går så klart imot forslaget. Fremskrittspartiets uttalelser og begrunnelser bærer preg av en rekke misforståelser og feilslutninger. La meg derfor prøve å oppklare noen av dem. Jeg vil starte med det åpenbare utgangspunktet: Samene er et urfolk i Norge. Det er slått fast i Grunnloven, det følger av ILO-konvensjon nr. 169, og både ILO-organene og FNs menneskerettskomité har gjort det klart i sine uttalelser. Det har ingen betydning i denne sammenhengen hvem som kom først. Det som er avgjørende, er hvem som bodde i området da staten Norges grenser ble trukket. Det vet vi med sikkerhet at både samer og andre nordmenn gjorde. Samer og nordmenn lever side om side i det norske samfunnet. Fremskrittspartiets representanter gjør et poeng ut av at samene «handler i de samme forretninger» som andre nordmenn. La meg derfor gjøre det helt klart: Samene blir ikke noe mindre urfolk av at de tilpasser sitt levesett og sin næringsvirksomhet til det moderne norske samfunnet. Tvert imot bidrar den tilpassingen til at den samiske kulturen blir mer robust, fordi det gjør det mulig for det samiske samfunnet å overleve. Målet for regjeringens samepolitikk er å legge forholdene til rette for en levende samisk kultur, et levende samisk språk og samiske næringer for framtiden. Dette er av stor betydning for den samiske befolkningen, men også for oss som tilhører majoritetsbefolkningen. Den samiske kulturen gjør vår felles kultur rikere, og det er noe vi skal ta vare på. En levende samisk kultur, et levende samisk språk og samfunnsliv er ikke noe som kommer av seg selv. Sametinget gjør en viktig innsats i så måte. Forvaltningsområdet for samiske språk er også helt sentralt for å opprettholde og videreutvikle samiske språk, og finnmarksloven legger forholdene til rette for samisk kultur, næringsliv og samfunnsliv i vårt nordligste fylke. Dette rammeverket har kommet på plass etter lange og grundige prosesser med utredninger, høringer og konsultasjoner. Utviklingen har blitt støttet og brakt videre av skiftende regjeringer, Sametinget, Finnmarks fylkesting og et bredt og solid flertall i Stortinget. Formelt sett har Norge en mulighet til å tre ut av ILO-konvensjon nr. 169 innen 5. september 2012. Regjeringen har ingen intensjoner om å benytte seg av denne muligheten. Utviklingen av norsk samerett og samepolitikk har skjedd i tråd med våre folkerettslige forpliktelser, men ikke alene på grunn av disse. Uavhengig av de folkerettslige rammene har gjeldende samerett og samepolitikk en solid demokratisk forankring. Det viser også flertallet i komiteen i sin innstilling.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Samene bodde i Norge da de norske grensene ble trukket på 1700-tallet. Det er bakgrunnen for at vi i Grunnloven og i andre sammenhenger sier at den norske stat er etablert på territoriet til to folk, samer og nordmenn. Så spør representanten Ørsal Johansen om det medfører noen nye rettigheter. Det er det Stortinget som bestemmer gjennom den lovgivningen som Stortinget til enhver tid legger til rette for, sammen med de eventuelle rettsavgjørelser som måtte komme i saken. Derfor har vi satt ned Finnmarkskommisjonen, som skal kartlegge de rettighetene som er, og som representanten Helleland forbilledlig sa i forbindelse med at Stortinget behandlet saken om finnmarksloven så baserer det seg i hovedsak på kollektive rettigheter.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Samene har en særstilling som en gruppe som har bodd i området svært lenge og hatt sitt virke i finnmarksområdet og i andre deler av de nordlige områdene over lang tid. Da man vedtok å opprette Sametinget og gi samene det demokratiske organet som Sametinget er, var det på bakgrunn av den lange tilhørigheten de hadde til området. Jeg har ikke til intensjon – og det er heller ikke regjeringens intensjon – å løfte de kvenske spørsmålene inn på samme måten som man har gjort med de samiske.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Det er flere her som har etterlyst kunnskap om flere forhold knyttet til de samepolitiske spørsmålsstillingene, og jeg vil anbefale flere her å gå tilbake og se på Lappekodisillen, som er grunnlaget for den debatten vi har her i dag, da man innlemmet de samiske områdene i nasjonalstatene i Norden. Da var man også opptatt av at man skulle la den samiske befolkningen få videreføre sitt levesett og sine muligheter til å fungere i den nasjonalstaten de da ble innlemmet i. Så er det grunn til å minne om at samene er en minoritet, og at det er nødvendig og viktig at majoriteten sørger for at det samiske folk får reell likebehandling. Det er vi nødt til å gjøre med positive tiltak, eller positiv forskjellsbehandling, om en vil. Når jeg hører her at mange bruker ordet «særrettigheter» som et negativt ladet ord, er det som om noen har fått noen eksklusive privilegier. Det er ikke derfor vi setter i gang disse tiltakene. Det er for at vi skal kunne oppnå reell likestilling. Også FNs organer sier at positiv forskjellsbehandling ikke er diskriminerende. Vi har egne konvensjoner bl.a. for kvinner og barn, vi har det mot rasediskriminering, vi har det for nasjonale minoriteter, og vi har det altså for urfolk. Så har det også kommet synspunkter knyttet til at det er veldig mange konflikter i området, men det er jo som representanten Erik Sivertsen sier: Vi har heller ikke registrert at det er rettssaker på gang nå. Finnmarkskommisjonen ble nettopp opprettet for å kunne bøte på den situasjonen som var der, og at man på en god måte kunne identifisere eksisterende rettigheter som er opparbeidet etter alminnelig norsk rett. Det er heller ikke første gangen vi bruker den type virkemidler. Fra 1908 til 1953 jobbet Høyfjellskommisjonen i Norge med de samme spørsmålsstillingene. Utmarkskommisjonen for Nordland og Troms hadde sitt arbeid i perioden 1985–2004. Den hadde som oppgave å ordne opp i rettsforholdene mellom staten og andre i høyfjellsområdene. Så dette er et velkjent virkemiddel, og jeg ser fram til og har håp om at vi får en god prosess etter at Finnmarkskommisjonen legger fram sine forslag.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
I innstillingen står det at komiteens flertall viser til at staten Norge opprinnelig er etablert på territoriet til to folk, samer og nordmenn. Når en snakker om det norske folk, snakker en altså om alle norske statsborgere og denne forståelsen er ganske entydig. Samer er også norske statsborgere, og er følgelig en del av det norske folk. Jeg forstår ikke helt hva som ligger i formuleringen «det samiske folk», så jeg vil spørre statsråden om hun kan forklare meg hva som menes med den formuleringen «det samiske folk». Samtidig vil jeg spørre om det innebærer noen forpliktelser, tildeling av nye samepolitiske rettigheter, med bakgrunn i merknaden om at staten Norge opprinnelig er etablert på territoriet til to folk, altså samer og nordmenn.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Dette har så langt vært en veldig interessant debatt, som ikke har gitt så mange svar på en del spørsmål, bl.a. spørsmålene om hvem som er det samiske folk. Da ILO-konvensjonen ble ratifisert, ble det sagt her at den i seg selv ikke skapte konflikter mellom de som er etnisk norske, og samer. Det kan på en måte for så vidt være riktig, for mange av konfliktene har eksistert lenge. Men det som den har vært med på å skape, er en konflikt mellom samer og samer – mellom de forskjellige gruppene av samer. Det er flere folkegrupper innen den samiske befolkningen, og der har det blitt konflikter, for det er slik at det er et fåtall av den samiske befolkningen som står i det samiske manntallet og kan avgi stemme ved sametingsvalget. De som da står utenfor, føler seg veldig utenfor, bl.a. skolter og sjøsamer, som ikke er en del av det gode selskap. Så det er rart at man sier at det ikke har skapt konflikter, når det faktisk har skapt konflikter – og til dels store konflikter. Det er også interessant å høre at enkelte påstår at med disse forslagene bryter vi Grunnloven. Da vil jeg gjerne spørre: Hvilken paragraf i Grunnloven er det vi da bryter? Så vidt jeg vet, står det ingenting spesifikt om dette i norsk grunnlov. Så til det med urfolks rettigheter. Da ILO-konvensjon nr. 169 ble ratifisert, var det en revisjon av ILO-konvensjon nr. 107, og i NOU 1980:53 ble ILO-konvensjon nr. 107 tatt opp på bredt grunnlag og diskutert. Da kom det fram at Norge ikke har en spesiell urbefolkning under det som betegnes som urbefolkning i disse konvensjonene. Dette er ikke endret i ILO-konvensjon nr. 169. Så det hadde vært interessant med en gjennomgang og at en kunne ha fått en NOU hvor man hadde stilt de riktige spørsmålene i forbindelse med ILO-konvensjon nr. 169 – for å se hva man kom fram til. Til slutt må jeg få lov til å rette en henvendelse til representanten Holmås som påstår at Fremskrittspartiet har mottatt penger fra apartheidregimet i Sør-Afrika for å drive valgkamp. Hvordan har representanten Holmås belegg for å komme med slike påstander? Det er slik at hvis en løgn gjentas ofte nok, blir den en etablert sannhet. Jeg skal ikke påstå fra denne talerstol at representanten Holmås kommer med løgn, men det er så tett ved som det overhodet kan bli. Det er ingenting som tilsier at Fremskrittspartiet har mottatt slike penger. Vi har aldri mottatt slike penger, og jeg vil ha meg frabedt slike påstander fra representanter i Stortinget fra denne talerstol.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Jeg tar hermed opp forslagene våre.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Jeg hører statsråden begrunne særrettigheter for samer i Norge og definisjonen som folkegruppe med at de bodde der da grensene ble trukket midt på 1700-tallet – hvis jeg ikke husker feil. Problemstillingen er at det bodde flere folkegrupper innenfor Norges grenser da disse ble trukket. Kvenene var en av dem. De innvandret tidlig til Norge og har bodd i Norge gjennom flere århundrer, på lik linje med samer og andre nordmenn. Så dette skjønner jeg ikke helt. Kan statsråden gjøre rede for forskjellen mellom det at kvenene flyttet og bodde innenfor norsk territorium da grensene ble trukket, og at samer gjorde det samme? Hvorfor skiller man mellom de to gruppene? Hvorfor definerer man i så fall ikke kvenene som et eget folk? Dette er ikke logisk. Kan statsråden klargjøre dette?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Jeg tenkte jeg skulle gi presidenten et lite eksempel på hvordan Stortingets arbeid ikke skal gjøres. Jeg går ut fra at presidenten har erfart det tidligere. Jeg har et eksempel fra sesjonen 1989–1990, da Stortinget behandlet Innst. S. nr. 197, om tiltredelse av ILO-konvensjonen. Det som skjedde, var at det kom veldig raskt en sak fra statsråden – den 18. mai 1990. Den ble behandlet med ekspressfart. Det tok faktisk ikke 14 dager engang før komiteen hadde den «fyldige» innstillingen. Stortinget hadde debatt – og tilsluttet seg enstemmig ILO-konvensjon nr. 169. Saksordføreren den gangen – ikke ukjent – het Karita Bekkemellem. Hun sa noe veldig interessant i sitt saksordførerinnlegg som jeg tror vi skal legge oss på minne. Hun sa følgende: «Konvensjonen kan ikke anses å stille krav om særrettigheter for urbefolkningene.» Interessant – det er altså det stikk motsatte som har skjedd. Jussprofessor Carl August Fleischer – ansett sådan – har uttalt at Stortinget ble ført bak lyset disse dagene, man utførte ikke sitt arbeid med den tyngde man burde hatt, fordi man bare i ekspressfart ekspederte saken igjennom Stortinget. Det er trist. Det har også lagt lista for den videre utviklingen av samepolitikken. Det er ikke tilfeldig at verken Sverige, Finland eller Russland – andre land der det bor samer – har tilsluttet seg den samme konvensjonen. De brukte litt mer tid på den, de skjønte problemstillingen, de forsto at de var i ferd med å innføre særrettigheter for mennesker på etnisk grunnlag. Verken Finland eller Sverige – og ikke engang Russland – kunne vedkjenne seg noe sånt. I Norge gjorde vi det. Det var et slett arbeid av landets nasjonalforsamling, da man ikke innså at man var i ferd med å bli ført bak lyset, slik jeg oppfatter at man åpenbart er blitt, når saksordføreren den gangen mente at dette ikke hadde noe med særrettigheter å gjøre i det hele tatt. President – jeg tegner meg på nytt.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Representanten Kolberg kaller forslaget vi fremmer i dag, «reaksjonært», og han ber oss om å trekke det. Det ser synd, egentlig, at man ikke kan fremme forslag flere ganger, for da skulle jeg gjerne ha gjort det – jeg skulle gjerne ha fremmet dem en gang til. For disse forslagene er nødvendige. De er nødvendige av mange grunner. Når representanten Kolberg karakteriserer dette som «reaksjonært», bør han kanskje resonnere over ordet «reaksjonær», og hva det i så fall betyr. Det er altså en reaksjon på noe, det er reaksjon på en politikk som har gått for langt – hvis man vil kalle det «reaksjonært». For man har gitt mennesker særrettigheter på bakgrunn av de facto DNA. Så kan man diskutere om hvorvidt det handler om rase eller ikke – det er semantikk – men man gjør forskjell på mennesker på bakgrunn av etnisitet. Det er det dette handler om. Dette handler om å nullstille en forskjellsbehandling som er uakseptabel – og burde være uakseptabel – i et liberalt demokrati. Vi trekker ikke dette forslaget. Tvert imot, vi kommer til å stå på barrikadene og kjempe for likebehandling av alle nordmenn innenfor Norges grenser også i fortsettelsen. Men så må man jo bestemme seg for hvordan man skal argumentere. Arbeiderpartirepresentanter som har vært oppe på denne talerstolen i dag – nå ser jeg bort fra SV, for de er opptatt av avsporing hele tiden og Sør-Afrika – har brukt diametralt forskjellig argumentasjon. Noen, som representanten Tove Karoline Knutsen, er oppe her og sier at ja, man forskjellsbehandler, men det er positiv forskjellsbehandling, i motsetning til negativ forskjellsbehandling, som antakeligvis er av dem som ikke blir positivt forskjellsbehandlet, hvis man legger til grunn en viss grad av logikk. Det er den ene argumentasjonen. Og så er det argumentasjonen til representanten Kolberg, som benekter at det finnes særrettigheter, selv om det er beviselig feil. Finnmarksloven forskjellsbehandler mennesker på bakgrunn av etnisitet. Valgbarhet til Sametinget handler om etnisitet. Retten til reindrift handler om etnisitet. Man har særregler for å komme inn på Universitetet i Tromsø, ut fra hvorvidt man er same eller ikke. Det er en masse særrettigheter som man har konstruert, sikkert i god mening, men faktum er at man forskjellsbehandler mennesker på bakgrunn av etnisitet, og det skaper konflikter. Det er det vi opplever i Nord-Norge, det er det problemet vi diskuterer i dag, og så får man heller finne seg i at det faller noen harde ord i denne debatten. Dette er en betimelig debatt, og det bør snart også flertallet i Stortinget få med seg.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Påstandene har kommet tett som hagl i denne debatten, udokumenterte sådanne. Jeg skal ta noen eksempler. Representanten Sivertsen påstår at man bryter med menneskerettighetene dersom man fratrer ILO-konvensjon nr. 169. Det er i så fall ganske fantastisk. Det betyr at man beskylder Sverige, Finland og Russland for å bryte menneskerettighetene på det grunnlag. Så merker jeg meg at man, og da særlig SV, bruker Grunnloven § 110a og sier at den i seg selv definerer samer som urfolk, og at de har særrettigheter. Det er med respekt å melde feil. Grunnloven § 110a er også Fremskrittspartiet tilhenger av. Det handler om å ivareta samisk språk, samisk identitet og samisk kultur. Det ønsker også Fremskrittspartiet. Men man skal altså gjøre det på en måte som ikke særbehandler og gir negative konsekvenser for andre befolkninger. Det er altså sånn at vi lever godt sammen i Nord-Norge. Det vil vi også gjøre i fortsettelsen. Men da må vi ikke være opptatt av å skille mellom DNA-et til folk som bor nordpå.(Presidenten klubber.) Vi har bodd der lenge, og vi skal fortsette å bo der sammen. (Presidenten klubber.)
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Først vil jeg slutte meg til representanten Tetzschners klare avvisning av bruken av rasebegrepet. Det bør rett og slett ikke forekomme fra denne talerstolen. Jeg foreslår at vi hiver det ut på gangen og jager det til skogs. Hva er samer? Det var det noen som stilte spørsmål om. Hva er det som gjør at samer er et folk? Noen brakte inn dette med kvener. Nå synes jeg ikke vi skal sette befolkningsgrupper opp mot hverandre, men det er to forskjellige utgangspunkt for disse befolkningsgruppene. Det samiske folk var på 1700-tallet, da statens grenser ble trukket opp, konstituert som en egen befolkning gjennom et felles språk, en særegen, felles kultur, et definert levesett den gangen – og delvis nå også – basert på nomadisk reindrift og flere samfunnsordninger som var spesifikke for den samiske befolkninga, og som gjorde at den samiske befolkninga skilte seg ut fra den øvrige norske. Kvenene som folkegruppe var ikke konstituert på samme måte på dette tidspunkt – og kanskje ikke seinere heller. Den store gruppa av kvener, altså utvandrere fra Finland, kom seinere, de kom i puljer, og de kom enkeltvis. Dette veit jeg noe om, oldefaren min var en av dem som kom fra Tornedalen. Kvener er en veldig viktig nasjonal minoritet som vi skal støtte, de har en kultur som er viktig å hegne om, og være med og bidra til at skal leve, men kvenene har altså et annet utgangspunkt enn samene. Representanten Fredriksen snakker om reindrift og konflikter med andre næringer. Ja, han kan ha rett i at det er konflikter, men konflikter mellom næringer har vi mange steder i landet, både på land og til havs. Slike konflikter må vi kunne ta tak i og løse, også i denne sammenheng, uten at Fremskrittspartiet skal kullkaste alt som den samiske befolkninga har oppnådd, og som vi som nasjon kan være stolt av at vi har oppnådd, på vegne av oss alle. Jeg har levd lenge nok til å huske hvordan samer blei sett på, ansett og snakket om. Samer på min alder husker nok det enda bedre enn det jeg gjør. Jeg vil aldri tilbake til den tida. Vi må verne om det vi har oppnådd på dette feltet.