Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-06-09:
Jeg skal i mitt innlegg her i dag forsøke å begrunne nærmere hvorfor jeg har vært med som forslagsstiller for det aktuelle Dokument nr. 8-forslaget. Jeg har lyst til å si at jeg på prinsipielt grunnlag mener at opiatavhengige som ønsker og trenger behandling for sin lidelse, skal få den behandlingen, på samme måte som alle andre får behandling for sine lidelser. Jeg skal gjennom dette innlegget begrunne hva jeg mener med det, og hvorfor jeg mener det. La meg allikevel starte med følgende utgangspunkt: Den erfaringen jeg har etter tre år i sosialkomiteen, tilsier at når en har injisert heroin f.eks. i noen år, er det svært vanskelig å bli rusfri. Mange greier det en kort periode, men svært mange har tilbakefall. En veldig stor andel av disse narkomane vil være avhengig av medisinassistert rehabilitering. Mange vil faktisk måtte få medisiner resten av livet. Dette gjelder etter hvert et stort antall mennesker. Det er vanskelig å anslå eksakt hvor mange det gjelder, men det er mange tusen det er snakk om. Jeg mener at veldig mange av disse pasientene kan få en fullverdig behandling av sin fastlege. Det betyr at jeg mener at fastlegen må kunne beslutte å iverksette og gjennomføre medisinassistert rehabilitering. Men så er det veldig viktig for meg å understreke at det betyr ikke at jeg dermed tror at det hele handler om medisiner, at det hele handler om bare å kunne forskrive kjemiske stoffer, og at det vil representere et fullverdig behandlingsopplegg. Det er knyttet veldig klare vilkår til min tenkning om fastlegens rolle i forhold til denne pasientgruppen. Fastlegen skal kvalifisere seg for å få rett til å starte en slik behandling, han må ha kunnskap om medisinassistert rehabilitering. Det er ikke snakk om en liberalisering. Det er ikke snakk om å endre vilkårene for dem som skal kunne få slik behandling. Og det skal gis et helhetlig rehabiliteringstilbud. Fastlegen skal iverksette arbeidet med en individuell plan, der det skal ivaretas et helhetlig opplegg der selvsagt f.eks. sosialtjenesten må få en stor rolle. Jeg mener at dette er et ansvar fastlegen skal kunne ta overfor denne pasientgruppen. Jeg mener at LAR skal bestå som en annenlinjetjeneste, ikke bare for å kunne veilede førstelinjetjenesten, men også for å ta imot pasienter med særlige behov. Det som ligger i denne tenkningen, er på ingen måte at forslaget innebærer en liberalisering av den medisinassisterte rehabiliteringen. Det er ikke et forslag som handler om at dette ikke skal ses i en helhetlig rehabiliteringssammenheng. Men det diskusjonen i veldig stor grad – og antakeligvis med rette – har handlet om, er hvorvidt fastlegen skal kunne ta ansvar for å ta del i et helhetlig rehabiliteringsopplegg. Jeg mener at fastlegen både med basis i fastlegeordningen, og ikke minst med basis i det vi har vedtatt knyttet til individuell plan, i framtiden må være forberedt på å kunne ta del i så krevende, helhetlige rehabiliteringsopplegg som legemiddelassistert rehabilitering er. Jeg har også lyst til å understreke at forslaget fra meg og representanten Alvheim er et utredningsforslag. Mindretallets forslag lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede hvordan det kan legges til rette for at fastlegene gis rett til å avgjøre om pasientene skal tilbys legemiddelassistert rehabilitering.» Forslaget er altså et forslag med sikte på starte en prosess. Jeg er namdaling. En annen namdaling skal visstnok ha sagt – jeg tenker da på Olav Duun: «Ikkje noko er kvassare enn odden av ein ny tanke!» Jeg føler meg overbevist om at en dag vil vi være der at fastlegen er den som i hovedsak har ansvaret for å iverksette behandling også overfor narkomane. Vi er ikke der ennå, men dagen kommer, det føler jeg meg overbevist om. Med det vil jeg ta opp mindretallets forslag.