Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Denne resolusjonen, om kvinner, fred og sikkerhet, som ble vedtatt av Sikkerhetsrådet for i overkant av ti år siden, var og er en meget, meget viktig resolusjon. Jeg vil takke interpellanten for at hun tar opp dette spørsmålet og reiser denne debatten i nasjonalforsamlingen nå, så vi kan evaluere det litt ti år etterpå. Denne resolusjonen hadde sitt utgangspunkt i den bekymringen som var da. Det var spesielt en bekymring for sivilsamfunnet under herjingene, spesielt herjinger overfor kvinner og barn, som utgjør det store flertallet der de store konfliktene utspiller seg. Sikkerhetsrådet tok inn i denne resolusjonen ikke minst at man erkjenner følgene av dette for varig fred og sikkerhet. Med andre ord: Resolusjonen sier klart fra om at tar man ikke disse menneskene og disse gruppene i befolkningen med i prosessene og i arbeidet videre, så blir det ingen varig fred. Det er veldig viktig. Det resolusjonen videre sier, er at kvinners rolle for å forebygge og løse konflikter, er veldig viktig. Alle må delta i det å drive fredsbyggende arbeid i lokalsamfunn og mellom nasjoner. Vi vet at kvinnene utgjør over halvparten av verdens befolkning, og i et land med konflikter burde det derfor i demokratiets navn være selvsagt at kvinner er med under fredsforhandlinger. Utenriksministeren sa nå at bare 2,4 pst. av dem som har skrevet under på fredsavtaler, er kvinner. Dette er nedslående. Men slik situasjonen er i dag, inviteres ikke kvinner til fredsforhandlingene, for det er stort sett menn som styrer samfunnene. Nettopp fredsforhandlinger er startskuddet for oppbyggingen av det sivile samfunn. For å kunne møte framtiden på en skikkelig og grundig måte etter krig og konflikter må den kompetansen og det forebyggende arbeidet som også kvinnene kan stå for, i aller høyeste grad tas med. Vi vet at mange konflikter har utgangspunkt i interne konflikter som har etnisk rensing eller folkeforflytting som mål, og der kampene utspiller seg i byer og tettsteder. Det er nettopp kvinner, barn og gamle som først og fremst rammes i disse konfliktene. Jeg stiller hele tiden dette spørsmålet: Hvorfor er ikke disse kvinnene med og driver fram fredsprosesser? De vil så gjerne. Undertiden er det blitt tydeligere og tydeligere at menneskerettighetserklæringen ikke – jeg vil understreke ikke – likestiller kvinner og menn godt nok, og at det i erklæringen mangler et tillegg for å beskytte kvinner mot diskriminering. Det tror jeg vi i aller høyeste grad må ta med oss i det videre arbeidet. Det er ikke noen unnskyldning for konflikter og vold mot kvinner, noe også interpellanten var inne på. Men en resolusjon løser ikke problemene og utfordringene vi står overfor. En resolusjon må implementeres, og det må i høyeste grad tas på alvor av de ulike landene som var med og skrev under på implementering av denne resolusjonen. Vi ser nå at en rekke land synder mot dette. Men som utenriksministeren også redegjorde for på en grundig og glimrende måte: Man implementerer den iallfall i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk nå ganske konkret overfor de ulike nasjonene som utenriksministeren refererte til, og ikke minst i NATOs arbeid, hvor det er viktig å ta dette med. Vi må ha en helt konkret handlingsplan for hvordan vi bygger dette inn både i Forsvaret, i utenrikstjenesten, i fredsforhandlingene, osv. Dette må stå som en overskrift og gå som en rød tråd i alt vi gjør. Jeg synes regjeringen er kommet meget langt. Vi gjør en god jobb. Det bør være et eksempel til etterfølgelse. Det skal også vi som politikere, som møter det internasjonale samfunnet i diskusjoner, følge opp fra dag til dag, slik at kvinnene får sin rettmessige plass videre framover i det samfunnet som vi skal bygge opp.