Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-05-19:
Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité har en meget viktig oppgave. Den skal på en grundig og troverdig måte ivareta den vesentligste delen av Stortingets kontrollfunksjon etter Grunnloven, og komiteen er avhengig av nødvendig tillit og tyngde til en så krevende oppgave. Jeg har selv hatt gleden av å lede komiteen i fire år før jeg ble statsråd. Jeg har derfor kjent på tyngden av det ansvaret komiteen har for å sikre legitimitet i den parlamentariske kontroll. Også av den grunn kjenner jeg på det alvor som en kontrollsak representerer. Jeg merker meg at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet legger til grunn at opplysningsplikten rettslig er brutt. Det fremmes alvorlig kritikk i innstillingen, og jeg tar den kritikken på alvor. Samtidig er det sterk uenighet om flere av de påstandene som legges til grunn for kritikken fra de tre nevnte partiene i innstillingen, samt ved tolkningen av fakta på flere områder. Opplysningsplikten er en grunnleggende konstitusjonell og politisk plikt som påhviler både regjeringen som sådan og den enkelte statsråd i håndteringen av saker under sitt konstitusjonelle ansvarsområde. Det er viktig for meg å understreke at jeg i mitt virke som statsråd naturligvis gjør det som er mulig for å sikre at Stortinget får de opplysningene Stortinget skal ha for å være tilstrekkelig opplyst, ved å oppfylle både den passive og den aktive opplysningsplikten. Det er i denne saken nødvendig å foreta en gjennomgang av deler av sakens fakta, for innstillingen og innleggene i dag viser at det er uenighet om hvilke fakta som skal legges til grunn. Saken har flere startspor, men jeg velger å starte ved mitt svar på et spørsmål fra representanten Trine Skei Grande, som flere har vært inne på tidligere i dag, i replikkordskiftet under trontaledebatten 6. oktober 2014. Representanten spurte om jeg hadde gitt noen beskjeder i systemet som gjør at vi får en massiv utsending av tidligere asylbarn i forkant av at et nytt regelverk skal tre i kraft. På det spørsmålet svarte jeg bl.a.: «Jeg er veldig glad for det spørsmålet – det har vi ikke gjort. Vi har økt måltallet for returer generelt, og det fører også til at flere blir sendt ut. Men det vi har gjort i så henseende, er at vi egentlig har myket opp fokuset i vårt tildelingsbrev i forhold til den forrige regjeringen.» Jeg gjør det altså klart at det er gjennom tildelingsbrevet det er skjedd en endring. Videre svarte jeg bl.a.: «Den forrige regjeringen sa i 2013 at saker som omfattet barn som har oppholdt seg lenge i Norge uten tillatelse, skal prioriteres. Vi har gjort det om, på den måten at det ikke er de som har vært her lenge, som skal prioriteres, men barnefamilier generelt, slik at en får sammenheng mellom vedtakstidspunkt og utsendelse, for at man skal unngå situasjoner hvor barn blir værende veldig lenge i Norge. Men det er altså ikke sendt noen signaler fra regjeringens side som skal bety at en skal prioritere lengeværende barn for at en skal sende dem raskere ut i forkant av et regelverk.» Dette var en endring i tildelingsbrevet som jeg tok initiativ til, og siden det i media er blitt hevdet at denne endringen var en del av avtalen mellom de fire samarbeidspartiene, finner jeg grunn til å understreke at det ikke er tilfellet. Innholdet i svaret til Stortinget er i samsvar med de faktiske forhold. Som Stortinget er kjent med, skal tildelingsbrevet følges opp av etatene med egne disponeringsskriv. Det er i overgangen fra tildelingsbrev til disponeringsskriv det er skjedd en feil, ved at det i disponeringsskrivet fra Politidirektoratet ble utrykt en annen prioritering enn den føringen som lå i tildelingsbrevet. Den feilen beklaget jeg i Stortinget 2. desember i fjor. Jeg går ikke nærmere inn på hvilke konsekvenser denne feilen kan ha medført, utover å vise til det som fremkom i kontrollhøringen om saken, og de opplysninger jeg har gitt komiteen i mine svarbrev. Flere medier har også hevdet at endringen jeg gjorde i tildelingsbrevet, skulle føre til at lengeværende tidligere asylbarn skulle skjermes fra utsendelse. Det er også feil. Det har aldri vært på tale å skjerme lengeværende fra retur, men de skulle prioriteres på lik linje med andre saker hvor barn var involvert. Stortinget har ved to anledninger i 2014 avvist forslag om å stille behandlingen av disse sakene i bero. Det er viktig for meg som statsråd å være en god leder, ta ansvar og vise tillit. I innstillingen kritiserer noen partier meg for å skyve ansvaret for en feil nedover i systemet fordi jeg har forklart hva som rent faktisk var skjedd. Jeg tar den kritikken til orientering. Jeg mener imidlertid det er vanskelig å oppfylle en statsråds opplysningsplikt overfor Stortinget uten å forklare hva som rent faktisk har skjedd i konkrete saker. I denne saken har jeg vært helt tydelig på at ansvaret for det som er skjedd, er mitt. Jeg har også vært tydelig på – og tatt selvkritikk for – at departementet kunne oppdaget at Politidirektoratet feilaktig videreformidlet føringene fra den forrige regjeringen, fordi vi fikk kopi av disponeringsskrivet. Det ble imidlertid ikke lest av oss med sikte på å kontrollere om innholdet var i samsvar med tildelingsbrevet. Dette har ført til endrede rutiner i departementet for hvordan oppfølgingen av dokumenter som omhandler oppfølging av tildelingsbrev, og som vi får kopi av, skal være. Så er det alltid enkelt å forsøke å fremstille en forklaring på et faktisk forhold som dårlig lederskap og ansvarsfraskrivelse. At det foreligger slik ansvarsfraskrivelse, vil jeg på det sterkeste avvise. Det er ikke, og har aldri vært, noen tvil om at ansvaret for den feilen som er skjedd, er mitt. Dette var jeg også klar på i min beklagelse overfor Stortinget 2. desember. Jeg mener også det er godt lederskap å ha tillit til at underliggende etater gjennomgår og følger opp tildelingsbrevet på en grundig måte. Det er imidlertid ingen garanti mot at feil kan skje. Mennesker som får tillit, vil oppleve at de noen ganger gjør feil. Det er en del av det å være menneske. Godt lederskap er også å gi medarbeiderne ansvar. En slik lederfilosofi må også gi rom for at feil og rutinesvikt kan skje, som vi må bruke i en læringsprosess som i fremtiden gjør oss sterkere sammen. Jeg mener også at godt lederskap handler om en kombinasjon av tillit og ansvar i alle deler av en organisasjon. Det er viktig for å hindre ansvarspulverisering, og det er viktig for å sikre klare ledelseslinjer. Det vil imidlertid ikke redusere den øverste ansvarliges ansvar på noen måte. Endringen i tildelingsbrevet var ment som en endring av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti-regjeringens politikk om å prioritere utsendelse av lengeværende tidligere asylbarn. Det var et helt bevisst politisk valg. Det har jeg også gitt utrykk for overfor Stortinget tidligere. Komiteens flertall mener at denne politikkendringen burde vært tydeligere fulgt opp fra min side for å sikre at den rent faktisk ble implementert. Jeg mener at endringen i tildelingsbrevet i utgangspunktet fremstår som klar. Det er likevel en språklig sett liten endring, og det kunne gi grunnlag for å vurdere en særskilt oppfølging. I ettertid kan en også se at endringen i tildelingsbrevet kunne vært enda tydeligere formulert, og kanskje særlig at svarbrevet til Politidirektoratet på deres brev av 14. mars 2014 burde vært klarere. Dette har jeg også skrevet til komiteen 19. desember i fjor, og jeg har i kontrollhøringen uttrykt at dette har gitt grunnlag for læring. Jeg vil likevel peke på at det ikke var noe i tallgrunnlaget før i månedsrapporten fra Politiets utlendingsenhet om retur for september, mottatt av departementet 9. oktober, som kunne indikere at endringen i tildelingsbrevet muligens ikke var oppfattet av Politidirektoratet. Antallet returnerte lengeværende tidligere asylbarn per måned var relativt beskjedent frem til september. Samtidig hadde Stortinget sluttet seg til økte returkrav, hvilket medførte at antallet uttransporterte per måned samlet sett skulle være høyere enn for tidligere år. Justis- og beredskapsdepartementet mottok, som flere har vært inne på, en rekke varsler fra Politidirektoratet om returer generelt, i tilfeller der det var grunn til å tro at det kunne bli medieomtale av saken. Dette er en etablert praksis for å sikre at departementet er forberedt dersom media tar kontakt om enkeltsaker, eller dersom politisk ledelse skal på reise til et område hvor enkeltsaker skaper engasjement. Komiteens flertall legger til grunn at formuleringen i disse varslene skulle gi grunnlag for særskilt reaksjon og tolkes som en indikasjon på at Politidirektoratet ikke hadde forstått endringen i tildelingsbrevet. Jeg har lyst til å peke på at innholdet i varslene er delvis gjengitt i innstillingen, men jeg finner grunn til å understreke at det som faktisk står der, i hovedsak kun er konstatering av et faktum: «Det er imidlertid mulig at det faktum at en barnefamilie tvangsreturneres, i seg selv kan skape medieoppmerksomhet eller andre reaksjoner, særlig mht Regjeringsplattformens og Firepartiavtalens varsel om s.k. amnesti for visse barnefamilier.» Det er i denne delen av varselet ikke henvist til barnefamiliens oppholdstid, men kun til det faktum at det dreier seg om en barnefamilie. Så omfatter varselet også nærmere opplysninger om de konkrete enkeltsakene, men jeg berører ikke det nærmere her. Videre står det i varselet: «PU har imidlertid ikke mottatt føringer om tilbakeholdenhet overfor denne gruppen, og gjennomfører derfor uttransporter som planlagt.» Det er helt klart at det aldri har vært på tale å utvise noen tilbakeholdenhet ved uttransport av barnefamilier uten beskyttelsesbehov. Det er tvert imot gjort helt klart i tildelingsbrevet at barnefamilier uten beskyttelsesbehov skal prioriteres for uttransport. Jeg har derfor litt vanskelig for å forstå at en mener at disse varslene skulle gi grunnlag for særlig oppfølging, eller at varslene skulle gi et signal om at Politiets utlendingsenhet eller Politidirektoratet ikke hadde registrert en endring i tildelingsbrevet. I tildelingsbrevet går det klart frem at barnefamilier uten beskyttelsesbehov skal prioriteres for retur. Spørsmålet må derfor være om det i varslene er gitt noen indikasjon på at lengeværende familier uten beskyttelsesbehov prioriteres foran retur av andre barnefamilier uten beskyttelsesbehov. Det mener jeg det ikke er grunnlag for å påstå at disse varslene rent faktisk gjør. Jeg viser også til at komiteens flertall i innstillingen mener at jeg bl.a. i svarreplikken på ett minutt til representanten Skei Grande 6. oktober unnlot å opplyse om forhold de mener ville vært relevante. For det første gjelder det at Politiets utlendingsenhet hadde iverksatt en tiltaksplan som ifølge flertallet kunne få konsekvenser for utsending av lengeværende barn. Dette var en tiltaksplan som departementet ikke var involvert i utarbeidelsen av eller var blitt forelagt. At underliggende etater gjennomfører tiltak for å nå mål som er fastsatt i denne sal, er generelt noe positivt. Politiets utlendingsenhet har opplyst at det ikke var et mål med tiltaksplanen å øke retur av lengeværende barnefamilier uten beskyttelsesbehov. Det var fra PUs side fokus på retur til de land det faktisk var mulig å gjennomføre retur til. I materialet som er oversendt kontroll- og konstitusjonskomiteen, fremkommer det for øvrig også at Politidirektoratet allerede 13. juni 2014, altså en god stund før det omtalte møtet i august 2014, ba Politiets utlendingsenhet om en oversikt over planlagte tiltak for å kunne oppnå resultatkravet i kategorien asyl for 2014. For det andre gjelder det at antallet lengeværende barnefamilier uten beskyttelsesbehov som var sendt ut i september 2014, var uvanlig høyt. Departementet mottok rapportering om returtallene for september den 9. oktober 2014, altså tre dager etter min korte svarreplikk. For det tredje gjelder det at praksis for tilbakesendelser til Afghanistan var lagt om, slik at det fra januar 2014 ble sendt barnefamilier uten beskyttelsesbehov tilbake til landet i gradvis økende tempo. Frem til september var antallet returnerte barnefamilier uten beskyttelsesbehov til Afghanistan relativt beskjedent. Det var den forrige regjeringen som åpnet for retur av barnefamilier uten beskyttelsesbehov til Afghanistan, etter en kortere periode med begrensninger, og det tok noe tid før utlendingsmyndighetene fikk til slik retur i praksis. Spørsmålet fra Skei Grande var om det var sendt signaler fra regjeringen om å prioritere retur av lengeværende barnefamilier i forkant av et nytt regelverk. Det var det ikke, og returpraksisen til enkeltland synes noe perifert i forhold til spørsmålet. For det fjerde gjelder det at det den 24. september 2014 gikk et charterfly til Nigeria der det ble returnert 26 lengeværende barn. Som nevnt fikk departementet varsel om denne returen til Nigeria i månedsrapporten fra Politidirektoratet, som kom til departementet den 9. oktober 2014. Jeg mener det er krevende å forsvare at opplysningsplikten omfatter informasjon som ikke var tilgjengelig for departementet på det aktuelle tidspunktet, både hva gjelder svar på de skriftlige spørsmålene og svaret i replikkordskiftet under trontaledebatten. Jeg vil nå gå over til spørsmålet om jeg ved å sitere et brev fra Politidirektoratet i mitt svar til komiteen 19. desember 2014 har gitt feil opplysninger eller villedet Stortinget. I innstillingen hevdes det at jeg i brev av 19. desember skal ha skrevet at politiet hadde forstått og oppfattet politikkendringen som tildelingsbrevet var ment å være. Det er ikke helt presist. Det korrekte er at jeg i mitt svar til komiteen henviser til et brev fra Politidirektoratet som komiteen har fått oversendt, og siterer fra det aktuelle brevet. Spørsmålet dreier seg om hva Politidirektoratet har oppfattet av det som sto i tildelingsbrevet på dette området. I brev til departementet 8. desember 2014 skrev Politidirektoratet: «Politiet har forstått formuleringen om at «Saker som omhandler barn skal prioriteres» som en føring om at lengeværende barn ikke skal prioriteres foran andre utsendelser.» I samme brev står det: «Vi vil likevel understreke at politiet har forstått og lagt til grunn Justisdepartementets føringer i tildelingsbrevet fra 2014 når det gjelder uttransporter.» Dette er faktiske opplysninger om hvordan politiet selv mener å ha oppfattet det som sto i tildelingsbrevet. Statsrådens informasjonsplikt omfatter også spørsmålet om hva politiet har oppfattet eller ikke, og det er statsrådens ansvar å sikre at informasjonen gitt av underliggende etat er korrekt. Dette skaper imidlertid en vanskelig balansegang nettopp av hensyn til den samme opplysningsplikten. På den ene side vil Stortinget ha krav på opplysninger fra underliggende etat om hvordan de har opplevd føringene i et tildelingsbrev. På den annen side kan statsråden ved å gi slike opplysninger komme i skade for å feilinformere Stortinget dersom etaten endrer sin oppfatning av hvordan de har forstått føringen senere. Slik sett kan en hevde at det i denne saken fører til en slags Catch 22-situasjon, hvor det vil være galt å gi Stortinget den aktuelle opplysningen, men på den annen side like galt å la det være. Det er på dette området opposisjonens sterkest mener det er gitt uriktige opplysninger til Stortinget. Jeg vil derfor tillate meg å sitere Fredrik Sejersteds utgangspunkt om slike saker, fra boken Kontroll og konstitusjon: «Det er vanskelig å opplyse andre om noe man selv ikke vet. Opplysningspliktens rekkevidde må nødvendigvis avhenge av hva regjeringen eller den enkelte statsråd har av informasjon. Selv om det senere kan konstateres at vesentlig informasjon i en sak ikke har nådd Stortinget, er det dermed ikke gitt at opplysningsplikten er brutt dersom statsråden var uvitende.» Det var først under kontrollhøringen i Stortinget jeg ble klar over at Politidirektoratet hadde endret sin oppfatning av det som sto i tildelingsbrevet, og at de ikke lenger forsto det de skrev de hadde forstått 8. desember 2014. Jeg viser i den sammenheng også til min innledning i kontrollhøringen, hvor dette ble kommentert. Jeg informerte altså Stortinget om at den opplysningen jeg hadde sitert fra Politidirektoratets brev i mitt brev til komiteen 19. desember, var feil, så raskt som det det praktisk var mulig etter at jeg selv ble oppmerksom på det. I mitt svar til komiteen 19. desember i fjor skriver jeg også om at antallet returnerte barn i 2014 er økt som følge av Stortingets fastsatte returmål, og at andelen returnerte barn er redusert i 2014 i forhold til perioden 2010–2013. Jeg får i innstillingen kritikk for å ha trukket frem et tall som er fordelaktig for min fremstilling av saken, men som ikke har noen særlig relevans for saken. Deler av komiteen mener at dette er uheldig bruk av tallmateriale. Jeg har lyst til, bare for ordens skyld, å understreke at dette ble trukket frem under min generelle innledning i brevet. Og på side 2, fjerde avsnitt, skriver jeg bl.a.: «Før jeg svarer konkret på spørsmålene fra komiteen, vil jeg for helhetens skyld beskrive situasjonen slik den har vært og er i dag». I denne generelle omtalen beskrev jeg bl.a. situasjonen på mottak, antall personer som var på mottak med utreiseplikt ved regjeringsskiftet, og den positive utviklingen etter regjeringsskiftet. Jeg skrev om sammenhengen i asylkjeden og om prioriteringer i politiet. Det trekkes også frem en rekke ulike tall i denne generelle delen. Jeg håper at det fortsatt skal være en statsråds mulighet å gi et helhetlig bilde, som jeg også i brevet skrev at jeg ville gjøre før jeg gikk over til komiteens konkrete spørsmål. Jeg vil også understreke at det i oversendelsen til komiteen som svar på konkret spørsmål ble vedlagt statistikk for retur av barn med lengre oppholdstid. Jeg vil nå gå over til spørsmålet om hvorvidt det åpnet seg en returmulighet eller ikke. Jeg har lyst til å dele det spørsmålet i to deler, hvor den ene vil omhandle returmuligheten til Nigeria, og den andre returmuligheten til Afghanistan. Nigeria stanset fra sommeren 2013 muligheten for tvangsretur av nigerianske borgere som følge av uenigheter knyttet til noen barnevernssaker, hvor norsk barnevern overtok omsorgen for nigerianske barn. Det var i en lengre periode ikke mulig å tvangsreturnere barnefamilier uten beskyttelsesbehov til Nigeria på grunn av dette. I løpet av 2014 endret Nigeria holdning til dette spørsmålet, og det åpnet seg en mulighet for iverksetting av slik tvangsretur til Nigeria. Jeg mener det er ganske klart at begrepet «åpnet seg en mulighet» på en god måte illustrerer den endringen som muliggjorde slike tvangsreturer igjen. Når det gjelder situasjonen for returer av barnefamilier uten beskyttelsesbehov til Afghanistan, var det en betydelig lengre prosess. Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti-regjeringen fjernet den midlertidige begrensningen i muligheten for retur av barnefamilier uten beskyttelsesbehov i august 2013. Myndighetene har siden da forsøkt å få til en ordning med afghanske myndigheter som sikrer at de tar imot sine egne borgere, også barnefamilier. Det var utstrakt diplomatisk dialog mellom norske og afghanske myndigheter. Utlendingsforvaltningen opplyser at de helt siden 2012 har arbeidet for å få mulighet til å returnere barnefamilier til Afghanistan. Kun en kort periode sommeren 2013 ble det gitt føringer fra departementet om at retur til Afghanistan bare skulle gjelde enslige menn. Disse føringene ble altså opphevet av den forrige regjeringen i august 2013, og arbeidet med muligheten for å returnere barnefamilier ble gjenopptatt. Norske myndigheter gjennomførte den første tvangsreturen av barnefamilier uten beskyttelesebehov til Afghanistan i januar 2014. Det var resultatet av et arbeid som startet allerede under den forrige regjeringen. Det ble i løpet av 2014 returnert stadig flere barnefamilier uten beskyttelsesbehov til Afghanistan, og det ble gjennomført som en del av den dialogen det var, og fortsatt er, mellom de to landenes myndigheter. Det åpnet seg altså en mulighet for å returnere barnefamilier ved at Afghanistan aksepterte å ta imot tvangsreturnerte barnefamilier underveis i denne prosessen. Jeg vil også understreke at da begrepet «åpnet seg en mulighet» ble brukt, var det under henvisning til både Nigeria og Afghanistan samlet, som forklaring på hvorfor flere lengeværende barnefamilier ble returnert høsten 2014. Så er spørsmålet, som en bruker en del oppmerksomhet på i innstillingen, om en basert på dette faktagrunnlaget kan bruke begrepet at «det åpnet seg en mulighet» for retur. Jeg mener en naturlig forståelse av begrepet kan relateres til det faktiske resultatet av dialogen mellom norske og nigerianske og afghanske myndigheter. Resultatet var at en kunne starte opp med retur av barnefamilier uten beskyttelsesbehov. Det er imidlertid forståelig at noen kan oppfatte dette annerledes, men spørsmålet i denne saken er om bruken av begrepet bidrar til å villede eller feilinformere Stortinget. Det mener jeg er å trekke det for langt. Det er laget et poeng av at afghanske myndigheter har varslet et ønske om reforhandling av trepartsavtalen mellom Afghanistan, Norge og UNHCR og stans i tvangsreturer til ny avtale er på plass. Dette varslet afghanske myndigheter Norge om allerede 28. mai 2013, da Arbeiderpartiet ledet Justis- og beredskapsdepartementet. Det er i den forbindelse fremmet en påstand om at det skulle være en slags sammenheng mellom retur av barnefamilier uten beskyttelsesbehov og varselet om reforhandling av trepartsavtalen. Jeg mener det ikke er en helt riktig kobling. Tvangsretur er omstridt i Afghanistan, og afghanske myndigheter har ved flere anledninger ønsket å reforhandle avtalen, med noe ulike begrunnelser. Det skjedde også ved flere anledninger under den forrige regjeringen. Samtidig har dialogen mellom norske og afghanske myndigheter vært god, og vi har hatt et godt fungerende samarbeid om returer. Jeg vil understreke at afghanske myndigheter etter det jeg har fått opplyst, ikke på noe tidspunkt har varslet at de ønsker å si opp avtalen. Asyl- og innvandringspolitikken er et av de politikkområdene hvor de norske partiene skiller seg mest fra hverandre. Avstanden i politikk fører til et høyere konfliktnivå på dette politikkområdet enn på de fleste andre områder. Denne politiske avstanden fant man også i den rød-grønne regjeringen, som førte en langt strengere politikk overfor lengeværende tidligere asylbarn enn den sittende regjeringen gjør. Årsaken til det er at de fire samarbeidspartiene har inngått en god og velbalansert samarbeidsavtale på dette området, selv om den politiske avstanden er stor. Det er grunn til å peke på at det regelverket som nå er innført for bedre å ivareta barns interesser, også i de sakene hvor foreldrene har unndratt seg pliktig utreise, er et regelverk som den forrige regjeringen kunne innført, men lot være å innføre. Det er et regelverk som Arbeiderpartiet var imot, helt til det ble innført. Den politikken som ble ført i den perioden hvor politiet ikke fulgte føringene i tildelingsbrevet fra ny regjering, var altså den politikken som Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti var enige om skulle føres. Jeg nevner det fordi jeg mener det gir et interessant bakteppe for saken. Jeg tillater meg også å nevne at jeg er veldig fornøyd med den enigheten som ble nådd 8. april mellom de fire samarbeidspartiene om et tillegg til asylavtalen. Med denne avtalen har vi på ny illustrert at vi klarer å skape enighet om justeringer i asyl- og innvandringspolitikken – både gjennom oppmykninger og innstramninger. Det er i hovedsak tre forhold komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet mener fører til at jeg ikke har informert Stortinget på en tilfredsstillende måte etter Grunnloven § 82. Jeg har gått gjennom de tre forholdene og litt til i dette innlegget, og jeg konstaterer at jeg er uenig i disse partienes fremstilling av saken på de aktuelle områdene. Jeg har imidlertid tatt selvkritikk på flere områder hvor ting kunne, og burde, vært gjort annerledes. Opplysningsplikten er en uomtvistelig rettsregel i samsvar med det komiteens flertall beskriver i innstillingen. Den er imidlertid også en politisk regel som en raskt vil ty til dersom en mener at rettsregelen ikke er brutt. I dag skilles det i liten grad mellom den rettslige og politiske opplysningsplikten, men det er likevel en vesentlig forskjell. Jeg tar til etterretning at ingen partier har tatt til orde for å igangsette Stortingets ansvarskommisjon for å foreta en objektiv vurdering av om opplysningsplikten rettslig sett er brutt eller ikke. Som jeg har gjort rede for, mener jeg det ikke er grunnlag for å konkludere med at opplysningsplikten er brutt, men jeg noterer meg Arbeiderpartiets, SVs og Senterpartiets syn på hva de mener skal til for å påberope rettslig brudd på opplysningsplikten. Det er naturligvis opp til hvert enkelt parti i Stortinget å vurdere hva som skal til for at det fremmes mistillitsforslag mot en statsråd. Det kan være store saker, og det kan være små saker. I stort vil det ofte bero på den aktuelle politiske situasjonen og sakens politiske viktighet. Det er Stortinget selv og de enkelte partiene som vurderer i hvilke saker slike virkemidler skal tas i bruk, og det er naturligvis Stortinget selv som definerer rammen for bruken av disse virkemidlene. Jeg har til slutt lyst til å understreke og gjøre Stortinget oppmerksom på at jeg tar konklusjonene på det aller største alvor, selv om jeg delvis er uenig i grunnlaget for noen av dem. Saken har imidlertid gitt rom for læring og forbedring av rutiner i Justis- og beredskapsdepartementet.