Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2003-04-11:
Jeg skal ikke fortsette diskusjonen om hvilke krefter som har stimulert til de unilateralistiske bevegelsene i USA. Jeg vil bare nøye meg med å konstatere at den transatlantiske dialogen i NATO sannsynligvis blir viktigere enn noensinne etter Irak-krigen. Vi behandler i dag den største utvidelsen i NATO-alliansens historie. Den er ikke historisk kun på grunn av antallet land, men den er først og fremst historisk på grunn av hvilke land som tas opp som fullverdige medlemmer i NATO. For mindre enn 15 år siden var land som Bulgaria og Romania medlemmer av den daværende Warszawapakten. Alle landene som nå tas opp, befinner seg bak det Churchill døpte «jernteppet». Estland, Latvia, Litauen, Slovenia og Slovakia var ikke engang selvstendige stater. Nå blir disse landene medlemmer av NATO. Det er en illustrasjon på hvor historisk denne utvidelsen er, og det er også en illustrasjon på NATOs tilpasningsevne til nye strukturer og til nye utfordringer. Hvis vi spør dagens ungdom om Muren, kan det hende vi få følgende svar: Hvilken mur? Men for mindre enn 15 år siden stod Muren i Berlin. Vi hadde både kald krig og maktbalanse. Den 9. november 1989 var en helt alminnelig dag – bortsett fra i Berlin, der sprengte folket den forhatte Muren. Det umulige, det uforutsigbare, det utenkelige hadde skjedd. Datoen markerer et fysisk gjennombrudd i historien. Våre utfordringer og muligheter skriver seg fra dette gjennombruddet. Den nye tids orden – og det er nok noen som vil mene uorden – startet her. Sovjetunionen ramlet sammen, Tyskland ble samlet til ett rike – husker vi at Tyskland var delt i to? – og nye stater med eksotiske navn oppstod. Vi opplevde etniske konflikter i Europa, vi opplevde blodblad i det tidligere Jugoslavia – på 1990-tallet i Europa! Men det nye Europa tok form. Finland, Sverige og Østerrike ble medlemmer av EU – en klar markering av at den gamle tid var omme. Tre alliansefrie land fra den kalde krigens grenseland gikk nå inn og markerte seg etter hvert sterkt, og langt på vei dreide den interne maktbalansen i EU nordøstover. Så husker vi at Polen, Tsjekkia og Ungarn ble medlemmer av NATO. Tre land krysset på nytt grenser fra den kalde krigen. Det kunne de ikke ha gjort tidligere, for de hadde ikke dette valget. Nå krysset de denne historiske grensen på grunnlag av historiske prosesser og demokratiske beslutninger, uten andre konflikter enn de som hører demokratiet til. NATO bestod av 16 land da Berlinmuren falt. Nå er det bestemt at alliansen skal bestå av 26 land. I flere år har de landene som nå går inn, samarbeidet i NATOs Partnerskap for fred. Dette gir også håp for framtiden. Det skal vi huske på de gangene framtidsoptimismen blir erstattet med frykt for hva morgendagen vil bringe, i dagens høyst usikre sikkerhetspolitiske globale situasjon. Denne utvidelsen som vi i dag gir vår tilslutning til, forener Europa og gir de nye landene en europeisk identitet og tilhørighet. NATO blir en alleuropeisk sikkerhetsorganisasjon, i tillegg til en transatlantisk – la oss i disse tider ikke glemme at den også er transatlantisk. Åslaug Haga sa at vi må hindre at NATO-debatter bare blir festtaler. I debatten om NATO føler jeg at det er naturlig at vi også ser på hva som skjedde på Praha-møtet, litt utover utvidelsen. Det er veldig mange politikere, journalister og forståsegpåere som har gitt uttrykk for at NATO har utspilt sin rolle. Jeg mener at denne utvidelsen er et bevis på at NATO har en framtid også etter de siste ukers turbulens og uenighet. NATO har vist seg som en fleksibel organisasjon som har tilpasset seg den nye sikkerhetspolitiske situasjonen, både etter 9. november 1989 og etter 11. september 2001, og vil måtte spille en viktig rolle etter Irak-krigen. Mange har spekulert på om alliansen blir en politisk prateklubb, mens USA tar seg av de skarpe operasjonene. For å ha politisk autoritet må en forsvars- og sikkerhetsallianse også ha militære fasiliteter og virkemidler, bare så vi ikke glemmer det når vi holder festtaler. Jeg mener at noe av det viktigste som skjedde på Praha-møtet, i tillegg til utvidelsesvedtaket, var vedtakene om Prague Capabilities Commitment, PCC. PCC er på mange måter Lord Robertsons genistrek – en arbeidsdeling og en interoperabilitet mellom de europeiske NATO-land, som også senere manifesterte seg i en avtale med EU under København-møtet. For etter 11. september var det nemlig slik at det var de europeiske landene som ønsket å bruke artikkel 5. USA var mer opptatt av bilaterale forhandlinger med enkeltland i en deltakelse i en såkalt «coalition of the willing». En av årsakene er naturligvis det store forsvarsmessige gapet mellom Europa og USA. Dette skal Prague Capabilities Commitment rette opp. Det innebærer, som sagt, en arbeidsdeling mellom de europeiske NATO-landene, en revitalisering og styrking av NATO, en tilpasning til et nytt trusselbilde, og også militær autoritet, som er en forutsetning for politisk autoritet i alliansen. Og man kan i hvert fall minske noe det teknologigapet som finnes mellom Europa og USA. Norge skal naturligvis også bidra med dette, spesielt når det gjelder strategisk sjøtransport, Sjøforsvaret generelt, og som øvelsesland for fly og hær. Tilsvarende landspesifikke krav har gått ut til de øvrige medlemsland. Til slutt: De store omstillingene i NATO bekymrer dem som er vant til å vurdere trusler mot sikkerhet ved å telle motpartens stridsvogner eller krigsskip. Truslene i dag er langt mer uforutsigbare: terrorisme, organisert kriminalitet, spredning av masseødeleggelsesvåpen, fundamentalister og stater i oppløsning. Dette er det bakteppet som vi skal forberede vårt territorielle forsvar på, og årsaken til at vi må stille ressurser til rådighet for internasjonale operasjoner på kort sikt, internasjonale operasjoner som også er en framskutt del av forsvaret av vårt eget land. Vi jobber også for å opprettholde NATOs engasjement og tilstedeværelse i Norge – og jeg mener vi har mye å tilby NATO – i tillegg til at vi har kommet langt i omstillingen av vårt forsvar. Jeg vil i den forbindelse helt til slutt faktisk gi både støtte og ros til Forsvarsdepartementet, Utenriksdepartementet og NATO-delegasjonen i Brussel for det arbeidet som legges ned for å sikre at vi fortsatt har alliansens nærvær i Norge. Dette jobber forsvarskomiteen også med, og har prioritert det i dette halvåret. Det er altså et samlet norsk forsvarspolitisk miljø som støtter opp under dette arbeidet. Og jeg håper og tror at de øvrige landene også vil se det på denne måten, når vi skal fatte det endelige vedtaket på NATO-toppmøtet i Brussel senere i år.