Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2008-10-24:
Utenriksministeren skal ha stor anerkjennelse for en svært informativ og jeg vil si på mange måter nøktern redegjørelse. Den inneholder ikke et fnugg av hysteri rundt temaer som Island og Russland. Det er det andre som tar seg av. Dermed har han lagt tonen for en opplysende debatt om viktige spørsmål, spørsmål som er viktige både for EU og for Norge. Erna Solberg beklager seg over at vi ikke er medlem av EU. Det sier hun veldig ofte – hver gang hun har muligheten til det – men ingenting tyder på at vi får noen debatt om at Norge skal søke om EU-medlemskap i lang tid framover. Det er ikke noe flertall i folket for å sende en ny søknad. Det viser et sammenhengende nei-flertall, og ikke minst den meningsmålingen som kom i dag morges. Utenriksministeren var klinkende klar på at vi skal hjelpe broderfolket på Island. Det er sant at situasjonen er kompleks. En oppblåst finanssektor og privatiserte storbanker uten gode nok kontrollmekanismer var en viktig årsak til at krisa slo så hardt ut på Island. Jeg må si det gjør inntrykk når en hører intervjuer og får oversikten over konsekvensene for vanlige folk. Det er viktig, som utenriksministeren sier, at hjelpa skjer ut fra det islendingene har behov for. Og dersom IMF går inn i hjelpepakka, er det viktig at Norge bruker innflytelsen til ikke å godta krav om reduksjon av offentlig sektor eller andre liberaliseringskrav, som ofte kommer derfra. De mest ihuga EU-tilhengerne forsøker å lage et bilde av et Island som er på full fart inn i EU. Det er klart at diskusjonen går med jevne mellomrom – det er bare helt naturlig. Men det er ingenting som tyder på noe snarlig islandsk medlemskap. For det første er det et klart flertall i Alltinget mot å søke medlemskap, og flere ledere har stadfestet sin motstand. For det andre tilsier ikke økonomien at EU er svaret. Bankenes gigantiske størrelse har vært brukt som et sjølstendig argument for EU. Det argumentet ligger nå dødt. Krisetider har brakt fram et behov for fellesskap og samling, ikke splittelse rundt en EU-debatt, sier våre venner på Island. Vi er enig med utenriksministeren i at EU under Frankrikes ledelse bidrog på en konstruktiv måte i den alvorlige situasjonen som oppstod etter krigen mellom Georgia og Russland. Norge har vært balansert i reaksjonene. Russlands bruk av militærmakt overfor nabolandet var uakseptabel, og det var nødvendig for verdenssamfunnet å reagere. Men samtidig er det viktig å slå fast at Georgia hadde et ansvar for at krigen brøt ut. Georgias holdning overfor Sør-Ossetia og Abkhasia har vært kritikkverdig. I stedet for å bygge tillit har presidenten hatt en konfronterende holdning overfor lokale myndigheter i de to regionene. I løpet av de siste årene har det skjedd en kraftig opprustning med god hjelp fra Israel og USA. Det skjer en opprustning på Russlands dørstokk, planer om et rakettskjold inkludert. Resultatet er at Russland føler seg mer isolert, og at haukene i Russland får mer makt og mer rom. Det er avgjørende med alle midler å dempe konfliktnivået og holde kanalene åpne til Russland, slik utenriksministeren også sa vi skulle gjøre. Det siste vi trenger i Europa, er en kald krig-retorikk. Det er bra at vi signaliserer vilje til å øke bidraget av militære observatører gjennom OSSE. Forholdet til Russland vil Bjørn Jacobsen si noe mer om – forsvarskomiteen var som kjent på tur i Russland. Verden har ikke råd til å glemme klimaendringene under finanskrisa. Klimaendringene er et eksistensielt spørsmål, en utfordring som truer grunnlaget for livet på jorda. Vi kan ikke sende regninga verken til verdens fattigste eller til våre barnebarn. Derfor er det bra at EU og Norge ikke bruker finanskrisa til å skyve på nødvendige klimatiltak. Det er viktig at Norge fortsetter pådriverrollen, slik vi gjør med varslede tiltak i budsjettet. Men det er grunn til å spørre seg om vi i Norge eller EU gjør nok. Vi stiller oss bak togradersmålet. Det er veldig bra. Men skal vi være ærlige og gå inn i oss sjøl, har verken EU eller Norge kommet med tiltak som er tilstrekkelige for å nå målet. Her må vi være mer ambisiøse. Sammen med EU har vi høye ambisjoner om fornybar energi. Sjøl om vi allerede har en høy andel fornybar energi, mer enn noe EU-land, blir det tøft å oppfylle et framtidig fornybardirektiv, ikke minst i forhold til det kravet til energisparing som ligger i forslaget til direktiv. Vi har enorme energireserver i Norge, ikke minst i havkraft, og er det enkeltlandet som kan bidra mest til at EU og Norge kan nå ambisiøse mål. Oppfordringen til oss må være at vi går foran EU og forbereder oss på å implementere direktivet så raskt som mulig. Debatten går høyt rundt EU-kommisjonens forslag til sosial pakke. Da pakka ble presentert i parlamentet, var reaksjonen at den ville ta EU i feil retning, i hvert fall i forhold til hva sosialistpartiet sa. Men aller mest går diskusjonene i den europeiske fagbevegelsen. Det er stor uro etter dommene i Viking Line-, Laval-, Ruffert- og Luxemburg-sakene. Dommene forrykker hver på sin måte maktforholdene mellom fagbevegelsen og arbeidsgivere og varsler at grunnlaget for faglige rettigheter blir kraftig svekket i ei tid da fagbevegelsen i EU er på defensiven. Uroen er særlig sterk i fagbevegelsen i Sverige, som før EU-avstemninga i 1994 ble lovet at faglige rettigheter helt og holdent skulle være et nasjonalt ansvar. Nå viser det seg at EF-domstolen har det siste ordet, og den slår fast eller tar for gitt at den nasjonale arbeidsretten er underlagt EU-retten. I debatten rundt tjenestedirektivet er det nødvendig å se hvordan dommene griper inn i forholdet mellom tjenestedirektivet, utstasjoneringsdirektivet og EU-traktatens grunnleggende bestemmelser om de fire markedsfrihetene, etableringsretten og konkurransereglene. Jeg vil gi stor ros til LO-sekretariatet, som gjennom sitt arbeid reiser noen viktige og fundamentale spørsmål rundt tjenestedirektivet og norske virkemidler mot sosial dumping, om Norge uhindret kan la offentlige tjenester forbli offentlige, om norsk arbeidsrett kan være suveren i forhold til EU-retten, og om Norge skal kunne benytte ILO-konvensjonen fra 1994 uavhengig av EU. Historia viser at det er høyst usikkert om det går an å gi noe sikkert svar på disse for velferdsstaten grunnleggende spørsmål. Derfor er det viktig å holde oppe muligheten for å bruke reservasjonsretten. Når Høyre omtrent går ut av sitt gode skinn og sier at Regjeringa tøyser fordi den bruker tid på disse veldig viktige spørsmålene, viser det at Høyre ikke vil gå inn i disse spørsmålene på en seriøs måte. Hadde det vært en høyreregjering nå, hadde direktivet for lengst vært implementert – det sa jo Erna Solberg ganske tydelig. Representanten Høglund prøvde å piske Regjeringa for at den er passiv i forhold til EU. Det er ikke riktig. Regjeringa har stått oppreist i forhold til viktige saker som heimfallsretten og distriktsstøtte og fått gjennom konstruktive forslag, og det skal Regjeringa ha all ros for. Dette har vært viktige og fundamentale spørsmål for Norge. Til slutt noe som for mange kanskje er en kuriositet, men viktig nok: Jeg leser at EU skal oppdra det irske folket, som sa nei til Lisboa-traktaten – bare informasjonen er god nok, vil nok EU få det som de vil. For det første var nok irene fullstendig klar over hva de sa nei til, og hadde god nok kunnskap. Dette viser at folka i Brussel, eliten i Brussel, ikke har lært så veldig mye om hvordan de skal oppføre seg i forhold til folk som sier noe annet enn det de vil.