Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-11-27:
Utenriksministeren har i dag ikke fått mye motbør i forbindelse med sin redegjørelse, og det er da også meget fortjent. Det er en redegjørelse med en etterfølgende debatt som jeg praktisk talt i enhver henseende vil slutte meg til. Bakgrunnen for debatten er Norges formannskap i OSSE – underforstått også vårt generelle OSSE-engasjement. Jeg skulle nesten ønske at Norge hadde fått dette formannskapet i en situasjon som hadde vært mindre betent enn det den nå er i Kosovo. Selv om vi har gått igjennom hele det brede OSSE-engasjementet, er det min antakelse at selve svenneprøven blir hvordan vi klarer å takle situasjonen i Kosovo med den store norske styrken som sendes dit. I den sammenheng vil jeg få lov til å understreke at det at vi har fått OSSE-formannskapet, selvsagt ikke er noen form for belønning. Det er heller ikke for å gi prestisje eller utvidet legitimitet til OSSE, men har utelukkende én hensikt: å bidra til å løse disse konfliktene. Når det gjelder løsningen av konfliktene, hvorfor vi skal gå inn, har jeg rent innledningsvis lyst til å understreke den menneskelige dimensjonen i dette. Nøden i disse områdene er jo så enorm at vi har i realiteten intet valg, selv om jeg må innrømme – både som valgobservatør og som tidligere medlem av forsvarskomiteen med forholdsvis godt kjennskap til hva som skjedde i Bosnia – at problemene er så voldsomme at jeg av og til gjør meg den refleksjon, når jeg f.eks. tenker på de følelser som fortsatt er knyttet til vår krigshistorie to generasjoner tilbake i tiden, om det kan være mulig å finne en løsning på de problemene som disse menneskene har gjennomgått i den absolutt nære fortid. Det må likevel selvsagt ikke betinge at vi lar være å prøve, men jeg tror det er fornuftig å ha den dimensjonen i tankene. Så vil jeg snakke litt om sikkerheten til de norske styrkene. Jeg slutter meg der langt på vei til den tilføyelse som Erik Solheim gjorde. Det er ikke bare hensynet til de norske styrkene det er snakk om, men også hva som kan hende hvis det skjer noe galt med de norske styrkene. Hvis de skulle bli tatt som gisler, er det jo den muligheten, dessverre, at det kan gjøre vondt verre. Det kan ydmyke verdenssamfunnet hvis vi ikke kan gjøre noe med det, på samme måte som NATO ble ydmyket, særlig i Srebrenica i Bosnia, og de nederlandske styrkene –de nederlandske tjenestene, vil jeg heller si – har fortsatt et problem med sin fortid der nede. Jeg har selvfølgelig full forståelse og respekt for, og jeg er også enig i, at utenriksministeren ikke her kan fortelle oss om alle de sikkerhetstiltakene som vi forutsetter ligger til grunn for det norske engasjementet. Men det at han indirekte sier at det ligger slike klare sikkerhetstiltak bak vårt engasjement, gir jo ikke mindre grunn til å understreke at det ikke bør skje noe galt med disse styrkene – både av hensyn til styrkene og fordi det kan føre til en forverring av konflikten. For det er ikke slik at det er noen som har særlig lyst til å gå inn med redningsaksjoner, selv om det måtte ligge i bakgrunnen. Det gjør at jeg helt til slutt vil komme så vidt inn på den, om enn meget vage antydningen fra utenriksministeren – «vag»i positiv betydning – om en mulig styrkeoppbygging i OSSEs regi. Jeg vil ikke for enhver pris avvise det, men meget sterkt advare mot det – det har vel også utenriksministeren gjort. Jeg skal trekke inn en dimensjon som jeg, så vidt jeg kan erindre, ikke har sett er trukket inn, nemlig den reaksjon som bare muligheten for egne OSSE-styrker kan avstedkomme i andre organisasjoner som FN, NATO eller VEU. Det er jo ikke slik, som jeg så vidt var inne på i sted, at styrker fra andre organisasjoner står i kø for å påta seg disse nokså ubehagelige oppgavene, for å si det forsiktig. Jeg håper derfor ikke at antydningen om at OSSE kunne tenke seg å gjøre noe tilsvarende, kan føre til reaksjoner i de nevnte organisasjonene slik at når OSSE engasjerer seg i en del av øvelsene, får de også ta ansvaret for å fullføre det hele.