Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
Det er tverrpolitisk enighet om at det å få etablert et tilbud innenfor utdanning og helse er en av de viktigste forutsetningene for å kunne bekjempe fattigdom. Ved tusenårsskiftet forpliktet 164 land seg til å øke utdanningsmulighetene og sikre grunnskoleutdanning for alle barn innen 2015. Norge er et av disse landene. En fersk rapport fra UNESCO viser at en ikke er i nærheten av å kunne nå det målet hvis det ikke skjer vesentlige forbedringer av kanaliseringen av verdens bistand. Over 50 av de 86 landene som ennå ikke har oppfylt kravene, vil trolig ikke klare det innen fristen. Symptomatisk for det hele er at rapporten viser en kraftig internasjonal vekst de første fire årene etter at målet ble fastsatt, faktisk en fordobling av den delen av bistandsmidlene som gikk til utvikling av grunnutdanningen. Så, fra 2004 til 2005, ser vi et kraftig fall, akkurat som om luften gikk ut av ballongen. Det virker som om interessen forsvant, og at andre områder har fått fokus i stedet. Et samlet storting har gitt uttrykk for at Norge må bidra sterkt til at våre fattige samarbeidsland klarer å nå målet om at alle barn skal ha mulighet til å gjennomføre grunnskolen, og vi har uttrykt viktigheten av at gutter og jenter skal ha lik rett til utdanning. Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen har ved selvsyn sett at det nytter, da vi besøkte Naandi Foundations skole i India. I et land der det å føde et jentebarn er en skam og en økonomisk byrde for foreldrene var det spesielt å møte så mange glade og lærevillige elever som fikk et skoletilbud gjennom stiftelsen. Til nå har Naandi gitt utdanning til ca. 2 500 jenter. Regjeringens hovedsatsingsområder innen utviklingspolitikken er kvinner, miljø, fred, energi og statsbygging. Samtidig har Regjeringen hevdet at Norge skal være verdensledende på utdanningsbistand til fattige land. Men utdanningsbistanden er ikke synliggjort i Regjeringens fem satsingsområder. Både her i landet og i andre land er det flere som stiller seg spørsmålet om Norge har skiftet kurs, og i hvilken grad disse uttrykte satsingsområdene har betydning for utdanningsfeltet. Signaleffekten overfor andre giverland er også stor. Norges kutt på 200 mill. kr i midler til Fast Track Initiative har blitt lagt merke til, og det er vel ikke sikkert at det grepet vil føre til at andre giverland gir mer. Slike omlegginger og kursendringer krever at de følges opp med gode forklaringer overfor samarbeidspartnere og andre giverland. Jeg hører at Regjeringen framholder at utdanningspolitikk er en grunnleggende forutsetning for satsingsområdene. Det kan nok i teorien sies å være sant. Men spørsmålet blir i hvilken grad Regjeringen er i stand til å opprettholde nivået på utdanningsbistanden, både faglig og økonomisk, når andre områder prioriteres opp. UNESCO-rapporten «Education under Attack», som ble presentert i fjor, viser at 40 pst. av verdens 77 millioner barn som ikke går i skole, bor i konfliktområder og postkonfliktområder, hvor utdanning er særlig sårbart for angrep. For eksempel går bare 30 pst. av Iraks 3,5 millioner elever på skole i 2007 mot 75 pst. året før Vi ser en kraftig nedgang i antall studenter, og vi kan konstatere at 3 000 akademikere har rømt fra landet. Statssekretær Anne Stenhammer uttalte til Dagsavisen den 3. april i fjor at Regjeringen vil satse på å gi utdanningstilbud til barn i konfliktområder. Samtidig sier hun at det er viktig for Regjeringen å satse på offentlig utdanning framfor private aktører. Vi vet fra før at Regjeringen legger vekt på stat-til-stat-samarbeid, og at man dreier finansieringen fra øremerkede prosjektmidler over til budsjettstøtte. De tilsvarende grepene har den rød-grønne regjeringen gjort her hjemme. Fremskrittspartiet har ønsket øremerkede midler til utdanningssektoren, men Regjeringen har gått for rammeoverføringer. Vårt ankepunkt har vært at vi da ikke er sikre på at pengene kommer fram til brukerne, altså skoleelevene. Regjeringens svar på det er at de regner med at vettet er likt fordelt mellom storting og kommunesektor. Til tross for at Regjeringen hevder at man har styrket kommuneøkonomien, har lite kommet fram til skolene. I år er det 40 pst. av kommunene som må kutte i skolebudsjettet, og 34 pst. som bare viderefører rammene. Når det ikke fungerer i Norge med en slik innretning på finansieringen, må en ha lov til å spørre om Regjeringen har samme filosofi når det gjelder resten av verden. Er det slik at en vil hevde at vettet også er jevnt fordelt i forhold til land som befinner seg i en krig eller konflikt? Kan en si at vettet er jevnt fordelt når det handler om land som er styrt av diktatorer, eller det dreier seg om makthavere i skjøre demokratier? Er det virkelig grunn til å tro at et offentlig utdanningstilbud i slike tilfeller er bedre enn et privat? Har ikke Regjeringen tro på utdanningstilbud gitt av stiftelser og organisasjoner? Det er viktig å huske at utdanning i bistandssammenheng ikke bare er grunnutdanning, men også høyere utdanning og forskning. En undersøkelse i fjor blant norske ambassader viste at kun 20 pst. bruker tiltak innen høyere utdanning som virkemiddel i bistandsarbeidet. Her mener Fremskrittspartiet at vi kan få til mye gjennom samarbeidsprogrammer med norske institusjoner for høyere utdanning i samarbeidslandene. Jeg vil i den forbindelse peke på Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett hvor vi nettopp la inn en vesentlig styrking av forskning, og kompetanseheving, i bistandssammenheng. Utdanning er viktig i bistandssammenheng. Derfor mener jeg det er nødvendig at Regjeringen framstår tydelig på hva Norge mener.