Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Vi er på vei inn i en ny tid. Vi er i en ny tid. Hvem ville for 15 år siden ha trodd at det skulle kunne være mulig å taste fire tall inn på en husvegg, og så skulle det komme penger ut fra bankkontoen din? Hvem ville trodd at alt vi skulle trenge for å handle i butikken, var et plastkort? Hvem ville trodd at vi skulle kunne sitte ved et videokamera ulike steder rundt om i verden og kobles sammen i et felles møte hvor vi både ser og hører hverandre? Hvem ville trodd at vi skulle kunne bli tilgjengelige overalt bare med en liten mobiltelefon i lomma? Hvem ville for ti år siden ha trodd at vi skulle kunne sitte nattestid ved en datamaskin hjemme i stua og bestemme at strømregningen skal betales til en bestemt konto og på en bestemt dag? Eller at vi skulle kunne sitte ved PC-en og bestille klær fra USA, bøker fra England, hente matoppskrifter fra en vi ikke kjenner i Frankrike, bestille feriehus i Spania og snakke med en vi ikke kjenner i Australia? Og hvem ville trodd at dette nå også kan gjøres via mobiltelefon? Hvem ville for fem år siden ha trodd at en bedrift skulle kunne ha ansatte på forskjellige steder rundt om i verden knyttet sammen gjennom telelinjer, hvor de ansatte jobber sammen, snakker sammen, løser oppgaver sammen og fungerer som en enhet? I Alta skal man nå opprette kontor hvor mange jobber i forskjellige bedrifter rundt om i Norge, men hvor de sitter sammen i et kontorfellesskap med andre som jobber likedan, slik at de sitter sammen og ikke alene. Hvem ville trodd at man kunne koble sammen på samme skjerm skriftlig informasjon, avanserte tekniske presentasjoner og bilder hvor de som snakker sammen, ser hverandre? Eller at en lege i Tromsø gjennom toveis lyd/bilde-kontakt skulle kunne undersøke en pasient ved sykehuset i Kirkenes? Og hvem vil i dag tro at vi vil få tenkende hus som vi kan fortelle hvordan vi vil ha hverdagen, hvor vi ønskes velkommen av vår yndlingsmusikk når vi kommer inn i huset, hvor potetene skruer seg på når vi kommer inn, hvor lyset slår seg på og av når vi går inn og ut av rommet? Og hvem vil tro at vi om kort tid kan sette sammen vårt eget fjernsynsprogram, hvor vi kl. 20.30 ser det vi ønsker å se fra dagens dagsrevy, og kl. 20.50 ser gårdsdagens fotballkamp? For ikke å snakke om dette: Tenk at det et sted i verden ligger en person som må opereres øyeblikkelig. På stedet finnes ikke tilgjengelig kirurg som har nødvendig fagkunnskap. Men det lokale helsesenteret har en robot som har de nødvendige kirurgiske instrumentene. Et helt annet sted i verden sitter en kirurg som er klar til å operere. Han har på seg sine spesielle tredimensjonale briller, hvor han ser pasient og operasjonsrom gjennom teleoverføring, og han har sensorer på fingrene, eventuelt spesielle elektroniske hansker. Alle de bevegelsene kirurgen gjør der han måtte sitte, f.eks. hjemme i sin egen stue, overføres ved hjelp av sensorene til roboten, og ved å gjenta kirurgens profesjonelle bevegelser opererer roboten pasienten, eventuelt med assistanse fra lokalt personale som instrueres av kirurgen via skjerm. Og man kan sågar tenke seg at slik spesialisert kompetanse er tilgjengelig ulike steder på kloden avhengig av tiden på døgnet. Blir det riktig sent, kan det være en lege i New Zealand som har vakt. Det uvirkelige er blitt virkelig. Det umulige er blitt mulig, og stadig mer blir mulig. Og ikke nok med det: Det vi trodde var umulig, er blitt eller kommer til å bli vanlig, ikke bare for teknofreakere, ikke bare for de rike, men for de mange. Menneskenes liv er forandret. Samfunnet er forandret. Ja, samfunnet er i forandring. Forandring blir vanlig – stadig forandring. Utviklingen går foran fatteevnen til de fleste av oss, og utviklingen går fort. Da radioen ble oppfunnet, tok det 38 år før den hadde nådd 50 millioner brukere. Da tv-en kom, tok det 13 år, for Internett tok det 4 år! Nicholas Negroponte, som leder medielaboratoriet ved Massachusetts Institute of Technology, blir regnet som en av de fremste til å beskrive virkningene av informasjonsrevolusjonen. Han sier at forandringene følger et eksponentielt mønster. Små forskjeller fra i går kan bli enorme i morgen. Hvis vi f.eks. arbeider i januar måned med ett øre i lønn første dag, og med en fordobling av lønnen hver ny dag, så vil vi ved utgangen av januar ha en dagslønn på over 10 mill. kr. Det som er enda vanskeligere å fatte, er at om vi hadde arbeidet i februar i stedet for i januar, ville vi bare kommet til 1,3 mill. kr siden den måneden er tre dager kortere. I et slikt utviklingsmønster betyr de tre siste dagene svært mye. Og Negropontes poeng er at vi nærmer oss disse tre dagene i utviklingen av datateknikk og digital telekommunikasjon. Antallet brukere av Internett har en tid økt med 10 pst. i måneden. Som politikere skal vi ikke mene noe om alle de teknologiske endringene. Men vi må forholde oss til konsekvensene av de teknologiske endringene. Vi må vite hvordan vi vil møte en ny virkelighet, og ikke forholde oss som om virkeligheten var en annen. Arbeiderpartiet vil at Norge skal ligge helt fremst i den teknologiske utviklingen, og vi vil at alle skal få ta del i utviklingen. Vi vil bruke de teknologiske nyvinningene til å bedre menneskenes velferd. Vi vil øke menneskenes frihet. Vi vil utnytte teknologien til å styrke norsk næringslivs konkurransekraft. Vi vil bruke teknologien til å redusere avstander, til å redusere de avstandsulempene som ikke minst Distrikt-Norge alltid har slitt med. Da må Norge være i forkant av utviklingen. Arbeiderpartiregjeringens statssekretærutvalg for IT slo fast at Norge skal være i første rekke internasjonalt i bruken av informasjonsteknologi for å øke verdiskapingen. Det gjelder både offentlig sektor, privat sektor og samhandlingen mellom dem. Vår velstand vil i økende grad avhenge av vår evne til å skape og produsere innholdet i informasjonssamfunnets produkter og tjenester, sammen med vår evne til å utnytte informasjonsteknologi til å utvikle eksisterende næringer og produkter. Men skal vi nå disse målene, må vi også være oss bevisst farene. Den nye teknologien kan øke friheten til dem som behersker den og har tilgang til den, men det er også fare for at mange ikke behersker den, og at mange ikke har tilgang til den. Tilsvarende blir det i næringslivet. De delene av næringslivet som nyttiggjør seg teknologien, kan styrke sin konkurranseevne. Men hva med dem som er fremmed for denne utviklingen? Og hva med distriktene? Den nye teknologien kan brukes til å desentralisere arbeidsoppgaver og til å utføre arbeidsoppgaver langt unna de store befolkningssentra. Men den kan også brukes til å samle bearbeidingen av store informasjonsmengder i sentra. Og distriktenes mulighet til å anvende teknologien er avhengig av at distriktene får tilgang til de samme teknologiske mulighetene som sentrale strøk. Vi må kort sagt vokte oss for det todelte samfunnet, enten det er kunnskapsmessig, sosialt eller geografisk. Derfor vil Arbeiderpartiet sikre alle kunnskap om informasjons- og kommunikasjonsteknologien. Vi vil ruste opp dataopplæringen i skolen. Alle som ønsker det, skal få kunnskap om bruk av IT. Derfor vil vi sikre alle tilgang til maskinene. Vi vil stimulere til innkjøp av datamaskiner i grunnskolen. Vi vil ruste opp folkebibliotekene til å bli informasjonsbanker for alle i lokalsamfunnet. Derfor vil vi sikre brukerstyring. Brukerstyring av brukereide kabler skal sikres, slik at eierne får reelle muligheter til å forhandle fram leveranser de skal bruke nettkapasiteten til, kreve anbud på disse og unngå unødvendig parallellkabling i boområder. Derfor vil Arbeiderpartiet sikre alle likeverdig tilgang til det nettverk som binder maskiner og informasjon sammen. Arbeiderpartiet mener at alle husstander og virksomheter over hele landet skal sikres mulighet for tilknytning til et telenettverk, til et telenettverk som har stor nok kapasitet til å gjøre bruk av stadig nye muligheter til elektronisk kommunikasjon. Kort sagt, alle må ha mulighet til å knytte seg til et høyhastighetsnett. Det har de ikke i dag. Derfor la Arbeiderpartiet, sammen med Høyre og SV, i fjor fram et forslag om at Regjeringen skulle legge fram en plan for forsert utbygging av nettet. Forslaget ble vedtatt av Stortinget. Desto mer overraskende er det at Regjeringen nå meddeler at den ikke ser behov for noe eget statlig tiltak for forsert utbygging. Etter Regjeringens syn er tilbyderne i telemarkedet i stand til å tilby den nødvendige kapasitet på kommersielt grunnlag. Det er i seg selv interessant at sentrumspartiene, som har lagt så sterk vekt på samfunnsmessig styring, nå sier at det er markedet selv på bedriftsøkonomisk grunnlag som skal sikre et likeverdig telenett. Ikke minst er det interessant fordi Voksenåserklæringen jo nettopp kritiserer at det er lagt for stor vekt på bedriftsøkonomi i post- og telepolitikken – uten at det har gitt seg utslag i noen politisk endring. Viktigst er likevel den politiske feilslutningen. La meg understreke: Arbeiderpartiet er stolt av Telenor. Vi er stolt av at vi i Norge har klart å bygge opp et statlig teleselskap som har vært fremst i verden i den teknologiske utvikling. Vi har også tro på Telenors planer om utbygging av nettet, hvor det tas sikte på en gradvis utbygging av kapasiteten gjennom investeringer på mange milliarder kr i årene framover. Vi har også merket oss at andre aktører nå utvikler tilbud i nettet. Likevel må vi vel alle erkjenne at det er Telenors nett og Telenors planer for utbygging av nettet, som er avgjørende for hvor bredt tilbudet utvikles. Men det er planer! I dag vil Stortinget si ja til å slå sammen Telenor og Telia til et nytt selskap. Senest ved utgangen av år 2000 skal den norske stats eierandel være redusert til 33,4 pst, og da er vårt spørsmål: Hvilken sikkerhet har Senterpartiet og Kristelig Folkeparti for at de framtidige eierne i Telenor/Telia vil stå ved og gjennomføre planene? Vi håper det. Vi tror det. Vi tror det er i selskapets egen interesse å utvikle markedet, men hvilken garanti har sentrumspartiene for en framtidig utbygging? Og hvilken garanti har de for omfanget av utbyggingen? Heller ikke i dag tilsier disse planene dekning av 100 pst. av landet. Denne manglende sikkerheten må samtidig avveies mot den samfunnsmessige betydningen av at hele landet sikres et slikt tilbud. Vi har sett hvordan utviklingen skyter fart. Men minibankautomatene og bankterminalene må knyttes opp til morbanken gjennom nettverk. Videokonferanser må settes opp gjennom nettverk. Telependling må knyttes sammen gjennom nettverk. Telemedisin er avhengig av nettverk. Og store mengder informasjon må kunne flyttes raskt. Det holder ikke med en telefonlinje eller to. Nettverket må ha høy hastighet. Og er det ikke tilgjengelig, blir tilbudet dårligere eller sågar helt utilstrekkelig. Da svekkes valgfriheten. Konkurranseevnen blir ikke bedre. Avstanden blir ikke mindre, den vil føles lengre. Arbeiderpartiet mener derfor at vi må ha et klarere samfunnsmessig engasjement, en klarere samfunnsmessig styring, for å sikre at alle hustander og virksomheter over hele landet får tilgang til de nye mulighetene. Arbeiderpartiet mener derfor at vi må innføre former for leveringsplikt gjennom vilkårene for konsesjon til nettilbydere med sterk markedsstilling. Og vi mener at tilbudet må gis til priser som i størst mulig grad er like i alle deler av landet. Derfor mener vi at det må innføres en ordning med maksimalpriser også på høyhastighetstjenester. Det overrasker meg stort at Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, som så sterkt ønsker å framstille seg som distriktsvennlige, ikke går inn for å innføre leveringsplikt og minstepris Skal være maksimalpris, ifølge Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, og at heller ikke Høyre vil ta i bruk styring på et område som vi vet er så viktig for samfunnsutviklingen. Man skal vurdere leveringsplikt, men minstepris* nevnes ikke med et ord i vedtaket. Man vil målene, men man vil ikke virkemidlene som skal sikre at man når målene. Eller for å si som direktør Arne-Wilhelm Theodorsen ved forskningsstiftelsen i Tromsø: «Hvis stortingsflertallets forslag blir vedtatt, står vi tilbake med håp og tro, og da frykter jeg at vi i landets utkanter til syvende og sist sakker akterut.» Men så får sentrumsregjeringen tilslutning til at kapasiteten i telenettet skal avgjøres av markedet – på bedriftsøkonomisk grunnlag. Det var altså det de ville bruke regjeringsmakten til! Jeg tar opp forslaget fra Arbeiderpartiet og SV. Norge ligger langt framme i bruk av ny teknologi. Vi har et av verdens mest moderne hovednett. Vi har et av verdens laveste prisnivå. Vi ligger fremst i verden i utbredelsen av ISDN. Vi er nummer to på mobiltelefonområdet. Vi er nummer to i Europa i utbredelse av Internett. Telenor er nummer tre i Europa på satelittkommunikasjon og blant de ti største mobiltelefonoperatørene. Vi har med dagens teknologi et nokså likeverdig teletilbud i hele vårt langstrakte og grisgrendte land. Når vi ligger så langt framme, skyldes det at det vi i dag kaller Telenor, har vært en spydspiss i utviklingen. Televerkets sterke satsing på teleforskning fra 1970-årene var en avgjørende forutsetning for at Norge ble hevet fra et av de mest tilbakestående teleland i Europa og opp til et av verdens ledende teleland. Men utviklingen vil videre. Det kreves enorme ressurser for å ligge så langt fremme i den teknologiske utviklingen. Det er stor risiko. Samtidig gir den kompetansen som er bygd opp, grunnlag for økt verdiskaping ved å satse internasjonalt. Det krever ikke bare kunnskap, men også kapital. Markedet endres – raskt. Bransjer og teknologier smelter sammen. Tale, tekst, data og bilder kan sendes digitalt. Grensene mellom telekommunikasjon, databehandling og media smelter sammen. Landene avregulerer sine telemarkeder. Det blir økt internasjonal konkurranse. Det er et sterkt etterspørselspress, raske endringer, økende konkurranse og press på priser. Bransjen omstruktureres. De store blir større. Selv om Telenor er stor i Norge, er selskapet en dverg blant de internasjonale giganter. Både for å møte utfordringene her hjemme, og for å kunne satse ute, vil det derfor være en fordel med sterkere muskler enn i dag. På samme måte som det norske statsselskapet Telenor ligger også det svenske statsselskapet Telia internasjonalt i spiss når det gjelder utvikling og anvendelse av nye tjenester og ny teknologi. På viktige områder er begge selskapene i verdensklasse. En sammenslåing av disse to naboselskapene vil gi et vesentlig sterkere forretningsfundament gjennom de betydelige samordningsgevinstene både på kostnads- og inntektssiden. Et sammenslått selskap vil få en størrelse og en konkurransekraft som vil styrke grunnlaget for fortsatt å lede an i den teknologiske utviklingen. Det er en fordel for kundene. Hovedmålene for telepolitikken ligger fast. Alle husstander og bedrifter over hele landet skal sikres tilgang til grunnleggende tjenester av høy kvalitet og til lavest mulige priser. Samtidig må telepolitikken legge til rette for næringsutvikling og verdiskaping i Norge. Arbeiderpartiet mener at disse målene best kan ivaretas ved å slå sammen Telenor og Telia. Vi slutter oss derfor til den avtale som er inngått, og viser til komiteens utdypende merknader. Det var også ut fra vår tro på de mulighetene som ligger i et slikt samarbeid, at vi reagerte så sterkt da Regjeringen i fjor stoppet samtalene mellom de to selskapene. Dagens avtale, som bejubles så sterkt også av Regjeringen og regjeringspartiene, er altså kommet i stand på tross av Regjeringen og ikke på grunn av den. Arbeiderpartiet har, med den rolle Telenor til nå har hatt, ikke sett behov for noen delprivatisering av Telenor. Ved at vi nå velger å legge eierinteressene til den norske og den svenske stat inn i et nytt selskap, vil imidlertid 100 pst. eierskap ved den norske stat ikke lenger være aktuelt. Det gjør at muligheten til å utøve eierstyring ikke lenger er til stede slik som før. Samtidig må vi konstatere at den samfunnsmessige styringen av telesektoren de senere år i stadig større grad har skjedd gjennom de generelle tele- og konkurransepolitiske virkemidlene. Og ut fra en slik samlet vurdering vil Arbeiderpartiet slutte seg til at det nye selskapet delprivatiseres og børsnoteres. Det er ønskelig med en betydelig norsk aksjonærdeltakelse i det nye selskapet. Børsintroduksjonen bør legges til rette med sikte på å nå et slikt mål. Arbeiderpartiet vil for øvrig be Regjeringen vurdere hvordan aksjonærenes kostnader ved børsintroduksjonen kan reduseres, samtidig som hensynet til verdifastsettelsen ivaretas. Honorarer til tilretteleggerne på flere milliarder kroner framstår som vanvittig. Dernest mener Arbeiderpartiet at det ikke bør benyttes opsjoner til ansatte ved børsintroduksjonen. Ingen kjenner markedsverdien av selskapet. Bruk av opsjoner i en slik situasjon kan derfor gi helt uforutsigbare og utilsiktede gevinster. Det vil derfor være en fordel for selskapets eget omdømme om en venter med å benytte slike virkemidler til usikkerheten er blitt mindre. Ved presentasjonen av det nye selskapet sa påtroppende konsernsjef Tormod Hermansen: «Vi skal skape et nordisk flaggskip innen telekom- og IT-industrien.» Og nettopp det må være ambisjonen: at det nye selskapet skal videreutvikle seg som ledende leverandør av informasjons- og kommunikasjonstjenester i Nord-Europa og ekspandere internasjonalt, for å bli en ledende global aktør på områder der selskapet har eller kan utvikle kompetanse- og konkurransefordeler, som innen mobil- og satelittkommunikasjon, Internett og andre tjenester og anvendelser basert på Internett-protokollen. Fra Arbeiderpartiets side forutsetter vi at det legges til rette for at kundene i det norske markedet fortsatt skal tilbys teletjenester som er blant de beste i verden når det gjelder produkter, pris og kvalitet. Vi må sikre at tilbudet når alle. Det forutsetter vi blir ivaretatt gjennom konsesjonsvilkårene. Målet må være at brukerne i det norske markedet skal kunne ta relevante tjenester i bruk tidligere enn brukerne i andre land. Det er to likeverdige partnere som nå slås sammen. Sammenslåingen og styringen av det nye selskapet skal og må, være basert på at partene skal ha lik innflytelse. Fra Arbeiderpartiets side tar vi til etterretning at det på det nåværende tidspunkt ikke er ansett hensiktsmessig å foreta avklaring av hvor alle ledelsesfunksjonene i de ulike forretningsområdene skal ligge. Det må likevel sterkt understrekes at det gjennom hele sammenslåingsprosessen har vært en grunnleggende forutsetning at det skal være balanse i aktiviteten mellom de to land, balanse i innflytelse, ledelse og lokalisering. Den første konsernsjefen kommer fra Norge, den første styrelederen fra Sverige. Hovedkontoret legges til Sverige, mens selskapets internasjonale senter legges til Norge. Det skal være FoU-virksomhet i begge land. Når styret skal beslutte lokaliseringen av ledelsesfunksjonene, er det derfor en selvfølge at det må skje på en måte som også her sikrer balanse mellom partene. Likevel, det er ikke alene lokaliseringen av de ulike forretningssentrene som bestemmer hvor og hvordan den videre utvikling skal skje. Det er også av avgjørende betydning hvor det ligger til rette for innovasjon og nyskapning. Norske utdannings-, forsknings- og utviklingsmiljøer ligger langt framme internasjonalt på en rekke områder innen informasjons- og kommunikasjonsteknologi. Telemedisinsk forskning og romforskning er viktige eksempler på det. Det vil være til gjensidig nytte for det nye selskapet og norske kompetansemiljøer å utvikle samarbeid innen utdanning, forskning og utvikling. Da er det også viktig at vi vedlikeholder og utvikler norsk kompetanse innen aktuelle områder. I Norges forskningsråds strategi for norsk forskning framheves informasjons- og kommunikasjonsteknologinæringen som særdeles vekstkraftig og konkurransedyktig, med en betydelig nasjonal verdiskaping, sysselsetting og eksport. Det vises til at næringen er sterkt avhengig av FoU for videre vekst. Forskningsrådet mener at dette tilsier en vesentlig opptrapping av den offentlige satsingen ikke minst innen telesektoren. Arbeiderpartiet mener derfor at det er nødvendig å øke forskningsinnsatsen innen informasjons- og kommunikasjonsteknologi i Norge. Fra Arbeiderpartiets side ser vi det som viktig at vesentlige deler av FoU-virksomheten i det nye selskapet blir lagt til Norge. Det må også være et mål at det nye selskapet, FoU-miljøene og teleindustrien bidrar til gjensidig utvikling. Mulighetene for vekst på dette området er stort. I 1996 ble det grovt anslått at det var ca. 900 bedrifter med en omsetning på ca. 80 milliarder kr innen denne sektoren – noen av dem verdensledende på sitt område. Det nye selskapet vil her utvilsomt kunne være en kjerne i en norsk-svensk informasjons- og telekommunikasjonscluster med betydelig tyngde. Selskapet bør også se det som en utfordring å utvikle teknologiske miljøer i distriktene. Den nye teknologien bærer i seg muligheter for desentralisering av oppgaver. Da bør også selskapet selv bruke teknologien for å lokalisere virksomhet utenom sentrale strøk. Se hva Nokia har bidratt til i utviklingen av en nordisk Silicon Valley i Oulo i Nord-Finland. Men det er også et annet avgjørende element: telelovgivningen og telereguleringen. En viktig rammebetingelse for utvikling av og investering i telesektoren er at reguleringen av telemarkedet innrettes slik at det stimulerer til innovasjon, nyskapning og framtidsrettede investeringer i Norge. Ingen ting tilsier at et langstrakt og spredtbygd land som Norge skulle løfte seg opp blant verdens fremste telenasjoner. Årsaken er at det norske Televerket satset på teknologi, på forskning og utvikling. To forhold er nå i ferd med å endre situasjonen. For det første framtvinger økende reell konkurranse en mer aktiv satsing på teknologi også hos andre lands hovedaktører. For det andre gir ny teknologi stadig gunstigere kostnadseffekt for store trafikkvolum, noe vi naturlig nok ikke har. Nye tiltak er derfor nødvendig for at Norge fortsatt skal kunne ligge langt framme i utvikling og bruk av telekommunikasjoner. Det skiftet vi nå ser i trafikkmønsteret, fra hovedsakelig talebasert trafikk til data- og multimediebasert trafikk, kan gi norske teknologiledende teleoperatører en mulighet til igjen å utvikle seg, til å ligge foran. Det er imidlertid et problem at telereguleringen i hovedsak er blitt hengende fast i forhold knyttet til fast og mobil telefoni. Det kan bli et hinder for utviklingen. Og det er hemmende for et land som vil ligge lengst framme når det gjelder å ta i bruk ny teknologi. Telereguleringen vil derfor være en viktig rammebetingelse også for den næringsmessige utviklingen i telesektoren. En regulering som for sent åpner for nye teknologiske løsninger, vil også hindre tidlige investeringer i ny teknologi, mens en regulering som er framtidsrettet og åpner for det nyeste i teknologi, gjør at investeringer og kompetanse søker dit hvor nye muligheter tas i bruk. Telereguleringen blir derfor i seg selv en viktig konkurransefaktor mellom land som ønsker å trekke til seg framtidsrettet virksomhet. Arbeiderpartiet er bekymret for at norske teleregulering i dag ikke gir den nødvendige stimulans til teknologisk utvikling. Arbeiderpartiet ser det som et mål for norske myndigheter å legge til rette for en framtidsrettet teleregulering og derved stimulere teleoperatører til innovasjon og investering i Norge. Vi ber derfor om at Regjeringen følger dette opp gjennom snarlig tilpasning av reguleringsregimet. I denne forbindelse er det selvfølgelig viktig at forvaltningen hele tiden er på høyde med den framtidige teknologiske utviklingen og har et aktivt samspill med aktørene. Jeg skal ikke legge skjul på at jeg er svært overrasket over at Arbeiderpartiet og SV i dagens innstilling er blitt stående alene om å be Regjeringen foreta en slik snarlig tilpasning av reguleringsregimet. Desto mer gledelig er det at det bare er regjeringspartiene som står utenom påpekingen når det gjelder å ta i bruk neste generasjons mobiltelefon. Norsk teleutvikling er et resultat av en satsing på framtiden før framtiden kom. Slik må vi også gjøre nå. Vi må ha en ambisjon om at Norge skal ligge fremst i verden i utvikling og bruk av den nye informasjons- og kommunikasjonsteknologien. Og vi må ha en ambisjon om at alle skal få tilgang til de nye teknologiske mulighetene. Arbeiderpartiet vil at alle som ønsker det, skal få kunnskap om bruken av IT og tilgang til det nye kommunikasjonsverktøyet. Da må vi også sørge for at alle får tilgang til det nye høyhastighetsnettet som rommer mulighetene. Og vi må sørge for at alle husstander og virksomheter får tilgang til tjenester som ligger i forkant av den internasjonale utviklingen, og til lavest mulig priser. Det er det dagens saker dreier seg om. Vi bør alle ønske Telenor lykke til inn i en ny framtid.