Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-08:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen er en sterk bekymring for at barn utsatt for vold og overgrep fortsatt ikke blir hørt, og at det de sier, ikke blir tolket korrekt. Manglende barnefaglig kompetanse, ukyndighet og sterke tabuer gjør at mange barn ikke blir trodd, sjøl når de er tydelige på hva som har skjedd. Det er dessverre mitt klare inntrykk at det har satt seg en forestilling i rettsapparatet om at barn generelt er upålitelige, og at mødre som fremmer anklager om vold eller overgrep, i alle fall ikke er til å stole på. Særlig gjelder dette i barnefordelingssaker. Noen tror det er vanlig at barn lyver om vold og incest. Men barn lyver seg heller ut av vanskelige situasjoner enn inn i dem, spesielt hvis de også er redde for konsekvensene av å fortelle. Forskningen viser dessuten at mødre som melder sin bekymring, stort sett har gått mange runder før de orker å erkjenne at barnet deres antakelig har vært utsatt. Incestsenteret i Oslo mener at det aldri i løpet av senterets 25-årige historie har vært så utfordrende å ivareta disse barnas rettssikkerhet som det er i dag. Muligens er det Bjugn-saken som fortsatt hjemsøker oss, kombinert med at det biologiske prinsipp står så sterkt. Raundalen-utvalget, som skal se nærmere nettopp på det biologiske prinsipp, vil forhåpentligvis komme med anbefalinger som berører temaet for denne interpellasjonen. Jeg tror likevel det er nødvendig at regjeringa raskt tar tak i noen vesentlige forhold og understreker dem. For det første: Barn må sikres reell rett til å bli hørt. Kompetansen må bli bedre i alle ledd, og det må stilles krav om opplæring, særlig til barnevern og rettsapparat. For det andre: Det skal ikke kunne brukes mot en forelder som mistenker vold eller overgrep fra en annen forelder, at vedkommende ikke vil samarbeide om samvær. Enhver oppegående forelder, inkludert meg selv og statsråden, ville gjort det samme. For det tredje: Tvilen skal komme barnet til gode i sivile saker der det er mistanke om vold eller overgrep. Det er ikke strafferettens beviskrav som skal gjelde i disse sakene. For det fjerde: Avvergeplikten går foran taushetsplikten. Dette må følges opp, også overfor helsevesenet – vi mottar mange bekymringsmeldinger, vi som jobber med disse tingene. For det femte: Det såkalte PAS, Parental Alienation Syndrome, er ikke anerkjent i Norge, og det bør understrekes at slike hentydninger ikke hører hjemme i en norsk rettssal. For det sjette: Alle aktører har plikt til å gi disse alvorlige sakene høyeste prioritet. Vi må se nærmere på tidsbruken, og om systemene gjør at barndommen går tapt mens foreldrene kriger og rettsvesenet somler. Og for det sjuende: Barnevernet skal som hovedregel anmelde disse sakene til politiet, ikke drive etterforskning på egen hånd. Det skal samarbeide med politiet, til barnets beste. Vold og overgrep, særlig når det foregår i familien, er preget av en tabukultur som er godt beskrevet i Siri Søftestads bok «Seksuelle overgrep – fra privat avmakt til tverretatlig handlekraft». Tabukulturen omfatter oss alle, inkludert fagfolk. Incest er om mulig enda mer tabubelagt enn såkalt vanlig vold. Mange har svært liten kunnskap, og de fleste kvier seg vel for å tro at barn utsettes for slikt. Og når du ikke tror det, så ser du det heller ikke. Støttesenterbevegelsen har sagt det i årevis: «Incest skal tales i hjel, ikke ties i hjel.» Incestsenteret i Vestfold gjør nå et pionerarbeid hvor de skal snakke med alle barn i Vestfolds barneskoler, helt ned i sju års alder. Vold og seksuelle overgrep skal hentes fram i lyset, akkurat som tobakk og alkohol har vært en del av barns liv i årevis. Dette vil sannsynligvis gjøre at mange nye barn oppdages. Jeg stiller meg bak Vestfolds ønske om så raskt som mulig å få et barnehus for å sikre barna og familiene tverretatlig og kompetent bistand. Barnehusene som nå er etablert sju steder i landet, vil bidra til at flere får en rettssikker behandling. Flere barn vil forklare seg når de får snakke med trygge og kompetente fagfolk i barnevennlige omgivelser. Barnehusenes styrker er mange, men viktigst er kanskje at her snakker man om vold og overgrep. Det er derfor barnehusene fins. Her er ingen tabuer, her skal sannheten fram. Jeg har hospitert på barnehuset i Oslo og sett hvor viktig dette er. Dessuten er det avgjørende at også foreldrene får hjelp, og søsken, for den saks skyld. Barnehusene møter ofte mødre – men også fedre – som kan være veldig sårbare, som føler skam, skyld og frykt for barnets helse og utvikling. Risikoen for reviktimisering, altså at man blir utsatt på nytt, er stor. Vi vet at overgripere og voldsutøvere har en tendens til å finne fram til sårbare barn og kvinner med krenkende erfaringer fra tidligere forhold. Barnehusene kan være med på å forhindre nye krenkelser. Å sikre alle barn enkel tilgang til barnehus må være en prioritert oppgave for regjeringa. Jeg minner om at de aller fleste partier, inkludert SV og Arbeiderpartiet, har gjort vedtak på sine landsmøter om å etablere barnehus i alle fylker i landet. Disse vedtakene kom etter Barnas Spørretime i 2008, og må følges opp, sjølsagt i lys av evalueringsresultatene som kommer, som vi også må gå inn i. Advokat Thea Totland skrev en oppsiktsvekkende kronikk 6. januar i år, som jeg vil bruke litt tid på å referere fra. Egentlig var det rart at den kronikken ikke avstedkom en større debatt. Hennes erfaringer stemmer dessverre overens med dem jeg hører om, og det stadig oftere. Seinest i går under fagseminaret til Incestsenteret i Oslo, som ble avholdt her i Stortinget, ble det fra ulike hold slått fast at inkompetanse, manglende kunnskap og dårlig tilrettelegging og vilje til å tro på barn truer utsatte barns rettssikkerhet. Totland skriver: «Som barneadvokat ser jeg ukentlig manglende evne til å gi barn utsatt for overgrep den mest elementære rettssikkerhet, både i barnevern, politi og rettsapparat.(…) Domstolene klarer ikke alltid å gi barna absolutt førsteprioritet i slike saker.(…) Ett utslag av at få overgrepsanmeldelser avgjøres strafferettslig, er at flere saker med mistanke om overgrep er henvist til å finne sivilrettslige løsninger i barnefordelingssaker.» (…) (…) Totland skriver at hennes erfaring som barneadvokat er at retten ofte setter hensynet til mest mulig samlet foreldrekontakt foran behovet for å beskytte barnet mot risiko for overgrep. Hun hevder at domstolene har en tendens til å belønne den av foreldrene som er imøtekommende til en samværsordning, nærmest uansett årsak til at den andre parten har reist sak. Hun skriver: «Jeg har som advokat sett flere eksempler på at retten beslutter at barnet skal bo fast hos far(som mistenkes for å være overgriper) (som mistenkes for å være overgriper) Dette kan jeg dessverre bekrefte. I to av sakene jeg har gått grundig inn i, har barna fortalt til flere ulike instanser at fedrene både har misbrukt dem og vært truende og voldelige. Dette har retten satt en strek over, under henvisning til at moren nok har plantet disse ideene hos barna. PAS ligger i lufta. Det siste året har jeg møtt en rekke mødre med lignende historier, og jeg tror vi nå trenger å gå systematisk inn i disse sakene, gjerne gjennom et eget forskningsprosjekt. Totland mener noe av problemet er at domstolene i disse spesielle samværssakene legger til grunn strafferettens uskyldspresumpsjon, der det skal sterke bevis til for domfellelse. Hun hevder det er vanlig å vise til at saken er henlagt etter bevisets stilling, som om det da ikke er grunn til bekymring. Det kan for øvrig sies at de aller fleste sakene av den typen henlegges i rettsapparatet. Risiko for overgrep skal i seg sjøl gi grunnlag for beskyttelse av barnet. Dette er tydelig presisert i forarbeidene til barneloven. Justisministeren har gjentatt dette overfor domstolene, men det synes som om de overser beskjeden. De lener seg tungt på de sakkyndige, og ofte viser alle parter en skrikende mangel på innsikt både i barns måte å uttrykke seg på, traumers konsekvenser for både barn og voksne – ikke minst hukommelsestap, dissosiasjon og denne typen ting – og i selve fenomenet incest og vold, inkludert omfanget av dette. Jeg vil på denne bakgrunn spørre barneministeren: Er han åpen for å se nærmere på hvordan vi har valgt å behandle barnefordelingssakene i Norge, og eventuelt gjøre en fornyet vurdering av forslaget fra mindretallet i NOU 1998:17 om barnefordelingssaker, der de foreslo å behandle barnefordelingssaker og omsorgssaker i samme instans? Vil han diskutere med justisministeren om barns spesielle behov og hensynet til barnas helse og utvikling er et tilstrekkelig tungtveiende hensyn til at man kan vurdere opprettelse av en særdomstol i familiesaker – i det minste stille krav om særlig kompetanse og utdanning fra relevante fagpersoner, inkludert dommere og sakkyndige? Ser han at barnefordelingssaker og barnevernssaker kan gå over i hverandre, og at det kan være en fordel for barna å få en mer helhetlig vurdering ett sted? Ser han at tid er en kritisk faktor for barns helse og utvikling, og at det kan være riktig også av den grunn å vurdere en løsning hvor man slipper parallelle løp for ett og samme barn, og videre at det må vurderes å sette strenge krav til tidsbruken i alle ledd når barn er involvert? Og til slutt: Vil han vurdere å utvide mandatet til barnehusene, slik at de kan snakke med barna og eventuelt foreldrene, også i barnefordelingssaker med påstand om vold eller overgrep?