Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2008-06-12:
Å sitte på Stortinget er ansvarsfullt. Vi er alle vist tillit gjennom valg til å foreta viktige beslutninger som griper inn i folks liv, og det av ulik karakter. Noen av våre vedtak er lette å fatte både konsekvensen og rekkevidden av, andre ikke. Forvaltningen av Statens pensjonsfond stiller store krav til oss om å ta vårt ansvar alvorlig, samtidig som det kan være krevende for alle å foreta de politiske veivalgene, siden vi først ser konsekvensene av dem en gang inn i framtiden. Det bør vi være ydmyke overfor alle sammen. Alle i finanskomiteen, men også mange utover oss som sitter der, møter stadig folkevalgte, økonomer eller andre fra alle verdens kanter som er nysgjerrige og vitebegjærlige når det gjelder hvordan vi forvalter oljerikdommen vår. Vi svarer etter beste evne, også om vår rolle som folkevalgte, slik som finansministeren nylig var innom. Selv blir jeg stadig oftere slått av det enorme ansvaret som påligger vår generasjon politikere i Norge for å forvalte disse verdiene fornuftig. Siste anslag viser at fondet er på ufattelige 2 316 milliarder kr. Så mye penger er svært krevende å håndtere - både det å forvalte og det å beslutte hvor mye vi skal spare, og hvor mye vi skal bruke. Min svigerfar var en klok mann, og han var konservativ når det gjaldt penger. Han startet med to tomme hender, men døde rimelig velstående. Han var generelt skeptisk til høyt forbruk, så i takt med høyere inntekt investerte han, særlig i eiendom, men også i aksjer og verdipapirer. Han led ingen nød av den grunn. Men han la aldri skjul på hvem han hadde i tankene. Det var hans egne barnebarn. Det er åpenbart en helt annen filosofi enn hva Fremskrittspartiet står for. Her kommer jeg tilbake til det mye omtalte sitatet fra Dagens Næringsliv. Jeg velger å tolke representanten Gjermund Hagesæters utspill slik at han ønsker at vi skal leve gode liv også i dag. Og det er vi nok enige om. Selvfølgelig skal vi leve godt, noe vi gjør i Norge, og som også min svigerfar gjorde, selv om han sparte penger. Men denne diskusjonen handler om noe mer. Den handler om hvor mye vi skal bruke nå, og hvor mye vi skal spare til senere. Da har jeg festet meg særlig ved følgende del av sitatet: «De får mer enn nok.» Det er jeg ikke så sikker på. Jeg er ikke så sikker på at de som kommer etter oss, får mer enn nok - med framtidens pensjonsforpliktelser, stigende forventninger generelt, større krav til satsing på innovasjon og forskning og utdanning på grunn av stadig mer krevende konkurransesituasjon i den globaliserte verden, fortsatt voldsom teknologisk og kostbar utvikling innenfor helsesektoren pluss alle tenkelige infrastrukturtiltak, inkludert høyhastighetstog, som det kommer til å komme forventninger om, kombinert med en neppe økt vilje til å betale mer i skatter eller avgifter. Vel, alle politikere som kommer etter oss, vil hvert eneste år trenge hver krone de får i avkastning av oljefondet. Å tære på det helt ubetenksomt, slik Fremskrittspartiet synes å ønske, står langt fra den nøysomme investeringstankegangen som tidligere generasjoner stod for, og som jeg har stor sans for. Resten av innlegget mitt vil jeg bruke på den pussighet at et liberalistisk parti som stadig hyller den frie konkurransen, går for en planøkonomisk næringspolitikk når det gjelder forvaltningen av pensjonsfondet. Å forvalte verdier er en profesjon som krever fagkompetanse. Det beste er å finne den billigste forvalteren som gir høyest avkastning. Da må vi ha fri konkurranse. Så lenge det gir bedre avkastning, er det bra, selv om det er en amerikaner bosatt i New York eller en spanjol som jobber fra London. Blir det mer penger til pensjonene våre i framtiden, har vi nådd vårt viktigste mål. At vi politisk skal beslutte at forvaltningen av oljefondet skal gjøres av nordmenn, er på linje med å foreslå at vi som politikere skal bestemme at vi vil ha norskproduserte flatskjermer eller alle klærne våre sydd i Norge. Kapital er ingen råvare, har representanten Tybring-Gjedde sagt i løpet av dagen. Kapital er penger. Det er et byttemiddel som brukes til å investere, kjøpe og selge råvarer, bearbeidede varer og tjenester. Land som på ærlig vis har slått seg opp på kapitalforvaltning, har gjort det ved å være gode og effektive på rammebetingelser. Irland er et slikt eksempel. Landet har ikke spesielt mye kapital, snarere tvert imot, men de bestemte seg for å ville forvalte Europas kapital ved å gi gode rammebetingelser, som i denne sammenhengen er å være i forkant av regelutviklingen. Grensene mellom land er i ferd med å viskes ut, også i denne bransjen. Det er norske kapitalforvaltere selv som må ta ansvaret for å tiltrekke seg kapital, i konkurranse med andre kapitalforvaltere. Mitt inntrykk er at bransjen gjør det. Norske fondsforvaltere gjør en god jobb, og kundene de har skaffet gjennom egen dyktighet i fri konkurranse med utenlandske forvaltere, er mange. Paradokset i denne debatten er at Fremskrittspartiet, som vanligvis hyller den frie konkurransen, i denne saken argumenterer for planøkonomiske løsninger.