Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2008-12-09:
Verden går framover, og levealderen går oppover i Norge. Nesten uten unntak i de siste to hundre år har levealderen økt, og trenden fortsetter. Ifølge Statistisk sentralbyrå vil enn gutt som er født i 1971, leve i 71 år, mens en gutt som ble født i 2005, vil leve i ca. 77 år. Så selv guttene lever lenger, og godt er det. Lykkegenerasjonen, de som ble født i rusen etter annen verdenskrig, er nå på full vei inn i pensjonistens rekker. Med alder følger fort flere helseplager, helseplager og sykdom som vi i dag, takket være medisinske framskritt, i langt større grad klarer å behandle – heldigvis. Flere og flere vil i årene som kommer, være så heldige å bli eldre, og de helseproblemene folk får, vil vi få større og større mulighet til å løse. At helsebudsjettene øker, er egentlig på mange måter noe positivt. Folk lever lenger. Vi behandler flere, og ingen er vel lei seg for det. Men et hovedspørsmål er: Kunne folk hatt et enda bedre liv hvis vi bruker mindre til helse, hvis vi bruker pengene bedre, hvis vi bruker pengene til å forhindre sykdom i stedet for å reparere sykdom, og hvis vi bruker pengene lokalt i stedet for sentralt? Jeg tror det. Men uansett om vi klarer en snuoperasjon – der vi går fra reparasjon til forebygging, der vi går fra at alle skal behandles på et sykehus til at de kan få behandling hjemme – vil vi trenge en moderat vekst i sykehusenes bevilgninger, nettopp med bakgrunn i at vi blir flere og flere eldre i dette landet. Det er et solid helsebudsjett for sykehusene som vi behandler i dag. Helseforetakenes økonomi styrkes med nesten 6,5 milliarder kr, 6,5 milliarder kr utover lønns- og prisstigningen. De økte rammene vil gi plass for en aktivitetsvekst også i 2009. Rus og psykisk helse blir prioritert sterkere enn somatikken. Det er bra. Med den veksten som er lagt, skulle rammene for å drive sykehusene med en god økonomisk balanse være til stede. For Senterpartiet er det et hovedmål at uansett hvor man bor, eller hvilken økonomi man har, skal man ha likeverdige helsetjenester. Derfor er grepet om å utjevne forskjellene mellom helseregionene ved å tilføre 600 mill. kr så viktig. I løpet av en toårsperiode skal alle helseregioner ha likeverdige muligheter for å gi gode tilbud. At folk uansett hvor de bor, skal føle en trygghet for sitt sykehustilbud, er avgjørende viktig. I Soria Moria-erklæringen ble det slått fast at ingen lokalsykehus skulle legges ned. Denne tydelige målsettingen har vært svært viktig. Regjeringen har gjennom sitt styringsdokument vist at den ser det som en nasjonal målsetting å ha gode lokalsykehus rundt omkring i hele landet. Jeg er helt ny som nestleder i helsekomiteen. Fram til høstsesjonen satt jeg i kommunal- og forvaltningskomiteen. Alt henger jo sammen med alt her i verden. I kommunal- og forvaltningskomiteen hadde vi ett hovedmål, og det var å styrke den lokale velferden gjennom økte bevilgninger til kommunene. Gjennom sterke økninger i bevilgningene de siste tre årene var det spesielt to ting vi løftet fram. Det var barnehage, og det var helse. Full barnehagedekning har vi nesten på plass, og tall fra Statistisk sentralbyrå viser at kommunene virkelig har prioritert helse og omsorg – til sammen vel 11 000 årsverk i løpet av 2006 og 2007, altså en massiv økning. Satsing på kommuner og lokal velferd gir resultater. De lokale politikerne tar ansvar, og de utfører jobben. For å nå målet om å gå fra reparasjon til forebygging er jeg overbevist om at det er det lokale helsearbeidet som må styrkes. 70 pst. av pasientene får sin behandling hos fastlegen eller kommunelegen. Det er den lokale helsetjenesten som folk møter. Det å sikre god lokal helse og legetjeneste er helt avgjørende for å få kontroll på kostnadene innenfor helsevesenet. I 2002 var det 4 150 legeårsverk i kommunene. I 2007 var det 4 400. Det er en vekst på 250. I spesialisthelsetjenesten var det i den samme perioden blitt 1 840 flere leger. Det er en veldig skjevdeling i forhold til hvor veksten kommer, og det er i spesialisthelsetjenesten, den helsetjenesten som er fjernest fra folk, og dyrest. Senterpartiets og Regjeringens mål er å snu denne trenden, for med den alderssammensetningen vi har i befolkningen, bør vi gi flere helsetjenester der folk bor. Vi bør ikke bygge videre på et system der pasienten alltid må flytte seg etter kompetansen. Kompetansen bør flyttes dit pasienten er. For Senterpartiet er samhandlingsreformen en desentraliseringsreform, en reform som skal bidra til å styrke den lokale helsetjenesten, slik at folk får et bedre tilbud i sitt lokalmiljø. Får vi til det, blir tilbudet både bedre og billigere. Altså: Et hovedmål må være å styrke det lokale helsearbeidet og komme tidligere inn i et sykdomsforløp og gjennom styrking av skolehelsetjenesten, bedre legedekning og en generell folkehelsepolitikk lokalt bidra til at flere holder seg friske. Gjennom satsing på lokalt folkehelsearbeid i alle ledd gjennom skole og helsestasjon, gjennom å sørge for at vi får på plass lekeplasser, idrett, gang- og sykkelveier, gjennom at man klarer å tenke helhet i et helseforløp lokalt og får på plass flere leger og også spesialisert helsepersonell lokalt, vil folk få bedre helse. Det er billig, og det er klokt, å bruke offentlige midler i kommunen, nær der folk bor, i stedet for senere i sykdomsforløpet langt fra der folk bor. Det er ikke bare kommune og stat i Norge. Den tredje sektor, ideelle virksomheter, står for en tredje og svært viktig stolpe i det store helseområdet. Under komiteens behandling har vi omprioritert midler nettopp til de virksomheter der mange frivillige bidrar. Vi har ikke bevilget de store midlene, men noen millioner til en ideell virksomhet utløser utrolig mange dugnadstimer, som Kirkens SOS, som dessverre har høysesong nå i jula, Kirkens Sosialtjeneste, som tar seg av folk som ofte har rusproblemer, idrettsforbund, som skal drive med bredt forebyggende arbeid, LHL, som har kolslinjen, og mange flere, som vi har bevilget små summer til, men som utløser så mye mer. Det at vi har klart å løfte fram disse virksomhetene og organisasjonene i budsjettet, er også et klart politisk signal om at det er i samspillet mellom det ideelle og det offentlige vi finner mange gode løsninger. Skal vi løse helseutfordringene, gå fra reparasjon til forebygging, må vi satse lokalt, og vi må spille på lag med foreninger og frivillig sektor.