Inge Lønning (Høyre), 2004-06-07:
Ånd» er ikke av de aller mest presise begreper i språket. I grunnlovsdebatter pleier man gjerne å introdusere Grunnlovens ånd når man mangler en bokstav, dvs. når man mangler noe helt konkret å henvise til som skal begrunne det synspunktet man fremfører. Det er riktig som representanten Dahl nettopp påpekte, at grunnleggende strukturer i Grunnloven av 1814 er blitt endret i tidens løp. Den aller viktigste endring er den som skjedde på 1880-tallet, da man innførte parlamentarismen, men det var ingen som kom på å skrive den inn i Grunnloven. Enkelte savner det fremdeles og bruker det som et argument for ønsket om en totalrevisjon eller nyskriving av hele Grunnloven i forbindelse med 200-årsjubileet. Min oppfatning er at dette er å miskjenne hva som på en måte har utviklet seg som den historiske logikk i vårt norske demokrati. Vi har levd utmerket godt med parlamentarismen som statsskikk i 120 år, uten at noen har funnet det nødvendig å skrive den inn i Grunnloven. Når det gjelder forslag nr. 13, som et flertall i komiteen går inn for, har vi ikke en så lang tradisjon, men vi har i hvert fall en mer enn 30-årig tradisjon som er helt entydig, og som tilsier at den politiske virkelighet er at et eventuelt forslag om medlemskap i EU vil bli forelagt til folkeavstemning uansett om det er skrevet inn i Grunnloven eller ikke. Slik sett vil ikke det å vedta dette forslag forandre en tøddel i det som er den politiske tradisjonen i Norge. Det er heller ikke lett å se at det vil avklare noe som helst spørsmål når det gjelder hvorledes man forstår forholdet mellom Grunnlovens system, som er et rent representativt system, og som ikke kjenner folkeavstemninger i det hele tatt, på den ene siden, og det som skjer av politiske prosesser i det øyeblikket et flertall i Stortinget bestemmer seg for å spørre folket til råds, på den annen. Også her har vi en tradisjon. Det er for øvrig ikke bare såkalte prinsipielle spørsmål som har vært forelagt til rådgivende folkeavstemning i tidens løp. På 1920-tallet hadde man med få års mellomrom to folkeavstemninger om sprit. Man kan mene mye om sprit, men noe prinsipielt problem er det formodentlig ikke. Det er kort og godt etter vår tradisjon og Grunnlovens bokstav ingen som helst tvil om at Stortinget står fritt til, når det måtte ønske, å spørre folket til råds gjennom en direkte avstemning. Men det er hittil ingen som har funnet det nødvendig at dette skulle kodifiseres i grunnlovs form, eller at Stortinget skulle pålegge fremtidige storting hvorledes man skal gå frem i forbindelse med å vedta en rådgivende folkeavstemning. Jeg lyttet med interesse til representanten Røds innlegg. Han la veldig stor vekt på at Fremskrittspartiets standpunkt i denne saken er prinsipielt begrunnet. Men hele hans resonnement forutsatte, så langt jeg kunne høre, at det dreier seg om bindende folkeavstemning og ikke rådgivende folkeavstemning. Det er et prinsipielt spørsmål, for i det øyeblikk man ønsker å grunnlovfeste bindende folkeavstemninger, har man forandret – jeg hadde nær sagt – både Grunnlovens ånd og bokstav, for da har man tatt et langt skritt i retning av å demontere det representative system og den tankegang at folket utøver sin suverenitet gjennom sine valgte representanter. Det ville være et virkelig dramatisk prinsipielt skritt. Men at det skulle ligge noe prinsipielt i å stemme for det foreliggende forslag til endring av § 93 når det gjelder rådgivende folkeavstemninger, har jeg store problemer med å skjønne. Det viktigste argument fra min side mot å stemme for forslag nr. 13 er at det løper inn åpne dører i forhold til det som er etablert politisk sedvane, og det foregir å skape en klarhet som det faktisk ikke skaper. For fremdeles, om man vedtar forslag nr. 13, vil man stå overfor en åpen situasjon dersom Stortinget inviterer til en rådgivende folkeavstemning, det være seg forut for en søknad om medlemskap eller etter at forhandlinger er gjennomført. Fremdeles vil ikke Grunnloven si ett eneste ord om hvorledes Stortinget skal forholde seg til resultatet av det råd det har bedt folket om. Når det gjelder dette siste spørsmål, er det vel grunn til å understreke at det ikke lar seg løse gjennom juridiske bestemmelser i det hele tatt, for det er ganske enkelt et moralsk spørsmål, nemlig et spørsmål om sannferdig kommunikasjon. Det er slik i dagligdags oppfatning av mellommenneskelig samkvem at hvis man ber om et råd, er det fordi man er interessert i å få det og kunne følge det. Hvis en nasjonalforsamling vedtar at den ikke er i stand til å treffe en begrunnet avgjørelse på egen hånd uten å ha hørt folkets råd, innebærer det implisitt at man samtidig inngår en slags kontrakt med velgerne, nemlig om at man vil følge det rådet man ber om. Hvis man ønsker å tviholde på prinsippet om den enkelte representants, eventuelt det enkelte partis – det siste er i hvert fall ikke i samsvar med Grunnlovens ånd – rett til suverent å treffe sin egen avgjørelse på tvers av det råd folket gir, er det dypt ulogisk at man vil bruke Grunnloven til å forplikte Stortinget til å innhente folkets råd. Det er simpelthen et standpunkt som logisk sett er umulig.