Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-05-24:
Jeg vil også takke saksordføreren for en grundig jobb og en grundig orientering. Det vi snakker om, er politiets manglende oppklaring av og innsats mot vinningskriminalitet. Det er nok sikkert mange som ikke har helt klart for seg hva vinningskriminalitet er. For meg er det rett og slett tjuveri. Det er snakk om at det er for mange kjeltringer som får operere. Det er for mange av oss som blir berørt av det, som ikke anmelder det, og det er noe som går på hverdagslivet, det er noe som går på det viktigste, nemlig trygghet. Politiet har en krevende oppgave innafor knappe tildelingsrammer, og det første jeg vil si, er – det er kanskje forsiktig sagt, men det ligger mer i det – at statsråden bør være mer presis i det tildelingsbrevet som blir gitt til politiet, tydeligere på de prioriteringene som må gjøres, sånn at i hvert fall politiet kan si at vel, vi holder oss til prioriteringene, og hvis det er slik at vinningskriminalitet og kampen mot kjeltringer er prioritert ned, OK, så er det et resultat av de knappe rammene vi har – slik at vi har en grei prioritering av det som gjelder. Vinningskriminalitet er på flere plan. Vi har i det siste sett at utvidelsen av Schengen-avtalen 21. desember 2007 medførte større utfordringer fordi vi fikk en rekke medlemsland i Schengen som har en annen kultur med tanke på dette. Et poeng da er at statsråden bør intensivere arbeidet for å stoppe kjeltringer på grensen. Det er noe av det mest sentrale, slik at en slipper å stri med dem når de har kommet inn i landet. Jeg vet hvor krevende det er, men dog, folk flest sier til meg: Lundteigen, går det ikke an å gjøre mer for å holde kjeltringene som er en del av internasjonale bander, ute? De svake resultatene, med en oppklaringsprosent på 16,6, er veldig skremmende, og alle her har erfaringer – jeg vil tippe også sjøl – fra at man ikke har anmeldt kjeltringer fordi man har erfaring med at det ikke er noen vits. Jeg er blant dem. Det er ingen vits i å anmelde, og det gjør at situasjonen, som representanten Kolberg var inne på, er mer alvorlig enn det som framgår av tallene. Det neste jeg har lyst til å si noe om, er at det er ulike resultater i oppklaring i ulike politidistrikt, og det er ifølge Riksrevisjonen ikke et resultat av ulike økonomiske ressurser eller geografiske forhold. Det synes jeg er veldig interessant. Hva er da kjennetegnene ved de distriktenes arbeid som har en bedre oppklaringsprosent – hva gjør de distriktene bedre? Jeg skulle gjerne hatt statsrådens vurdering av det, og ta fram det gode eksempel. Politi er politimestre, og politimestre sitter gjerne langt borte. Og så er det lensmenn og lensmannskontor, og det er bydeler og bydelskontor, og de sitter nært. Jeg vil si at det har utviklet seg en kultur innenfor for mange av de offentlige tjenestene, at samspillet mellom de offentlige tjenestene og det sivile samfunnet over tid er svekket. Det gjelder spesielt på dette området. Hva mener jeg med det? Jo, lensmannsinstitusjonen – for å bruke det begrepet – som jeg kjenner best, var en institusjon med høyt ansette menn først og fremst, men nå også mange kvinner, som hadde en allmenn respekt i sitt lokalsamfunn som medmennesker, samtidig som de var profesjonelle i sin jobb. Gjennom den respekten en har lokalt, den deltakelsen de kvinnene og mennene har i det sivile liv, i idrettslag, i politikk eller i andre fora, får de en kontaktflate som er brei, og den breie kontaktflaten er en del av den viktige forståelsen av samfunnet og for muligheten til å ordne opp, som de kan ta med seg i sin jobb. Derfor er det, etter min vurdering, vesentlig at polititjenestemenn bor i det området som de har sitt virke, for derigjennom å ha bedre forutsetninger for å forstå det samfunnet som de er i. I min kommune, Øvre Eiker, var en av de fremste etterforskerne på narkotika, og en av dem som gjorde best jobb blant ungdom i forebyggende narkotikaarbeid, nettopp en slik person, men en person som etter hvert følte seg lite hjemme i politiet fordi han hadde en arbeidsmåte i det samspillet som var noe på siden av det som etter hvert utviklet seg som kultur i politiet. Mitt poeng er at i både det forebyggende og det oppklarende arbeidet bør en ha en nærmere drøfting av hva profesjonelt politiarbeid i lokalsamfunnet er, og ha en økt vektlegging der av samhandlingen med det sivile samfunn. Den allmenne tilliten i lokalsamfunnet er avgjørende viktig, ikke minst for å forebygge. Vi kjenner alle den politikvinnen som påpeker når en ungdom kjører ulovlig på moped før han er 16 år. Det er en liten hånd som gjør at en får en styrke i sin videre «mopedkjøring», for å si det på den måten. Dette er helt sentralt i forhold til hvordan vi bygger opp politiet, og her er det noe som har blitt borte. Innenfor de knappe ressurser som politiet bestandig vil ha, må vi se på hvordan vi kan få samspillet mellom polititjenestemenn og -kvinner og det sivile samfunn til å fungere bedre, og der er det veldig mye å gjøre. Jeg er veldig spent på statsrådens orientering, hva som er hennes visjoner om hvordan dette skal fungere – ta gjerne et konkret eksempel fra bygd eller by, det er mange av oss som er opptatt av hva som er historien som skal fortelles.