Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Vi er vel etter hvert blitt vant til Fremskrittspartiets svartmaling av situasjonen i dette landet, og jeg forstår at det ikke skal bli mindre av det. Til tross for at vi har blitt kåret til verdens beste land å bo i år etter år, fortsetter Fremskrittspartiet denne elendighetsbeskrivelsen, ikke minst på det landbrukspolitiske området. Bøndene blir tillagt å ha de forferdeligste rammevilkår, ja de blir til og med definert som statsansatte, en skjebne som vel er verre enn noe. Ja, kanskje enda verre, de er bastet og bundet i en statlig tvangstrøye. Jeg synes statsråden har svart godt på interpellasjonen, så jeg har ikke så mye å tilføye. Men når landets nest største parti fronter en slik virkelighetsoppfatning, er det nødvendig at det blir tatt til motmæle. Jeg har en helt annen virkelighetsoppfatning enn den representanten Trældal forfekter. En av grunnene til det er kanskje at jeg har noen år bak meg som aktiv gardbruker, og at jeg fortsatt bor på denne garden. Så dette er et liv jeg har kjent på kroppen. Men så må det selvsagt ikke stikkes under stol at det er utfordringer i landbruket. Jamt over er det for dårlig inntjening. Bonden står slik sett overfor store utfordringer. Det gjør vi også, som lovgivere og som premissleverandører i forhold til hvilket inntektsnivå det kan være mulig å oppnå. Jeg vil si at den norske bonden er godt kvalifisert til jobben sin. Mange, svært mange bønder nedlegger en enorm arbeidsinnsats, som det står stor respekt av, ofte med for dårlig økonomisk uttelling. Det er det ingen tvil om. Og en utfordring som bør vies spesiell oppmerksomhet i landbruksmeldingen, gjelder den kommende generasjonen bønder, nemlig å få til en utdanning på alle nivåer som matcher de utfordringene og kravene framtidens bonde møter. Så til arealbruken. 3 pst. av landarealet vårt er dyrkajord. Vi har lite å gå på. De arealene som er best egnet for jordbruk, er dyrket. Matproduksjon er viktig av beredskapshensyn og for å få fram til forbrukerne fersk mat av trygg og god kvalitet. Det internasjonale samfunn forutsetter at landene i så stor grad som mulig tilrettelegger for å dekke egne behov for mat. Hos oss har vi en selvforsyningsgrad på ca. 50 pst. Jeg tror ikke det er i landets interesse at den reduseres. Jeg betrakter derfor dyrkajorda som en viktig nasjonal ressurs som må tas vare på så godt som mulig. Jeg husker at da vi fant oljen i Nordsjøen, skaffet framsynte politikere oss en nasjonal politikk som sikret at en rimelig del av inntektene kom fellesskapet til gode. Ikke mange i Norge i dag er uenig i at det var klok politikk, og vi har høstet internasjonal heder for det. Slik er det etter min mening med en viktig nasjonal ressurs som dyrkajorda også. Vi må ha et nasjonalt lovverk som verner om den, samtidig som det bør og skal være en lokal/regional frihet til innenfor visse rammer å finne de lokale tilpasningene som må til for å sikre at lovverket ikke fungerer for stivbent i forhold til ulike situasjoner og behov ulike steder i landet. Og dette behøver selvfølgelig ikke å være enkle saker. Dette er spenningsfeltet mellom sentral styring og lokalt handlingsrom. På det området tror jeg vi må leve med at like behov kan vektlegges ulikt, slik at man kan få forskjellige konklusjoner. Det må vi i et demokratisk samfunn som vårt være i stand til å håndtere på en ordentlig måte. Etter mitt syn er det viktig at vi har en landbrukspolitikk som stiller krav til at jorda blir forvaltet på en god måte, der bondens forvalteransvar blir tillagt vekt. Kanskje aller viktigst er det å utfordre bondens kreativitet og skaperkraft på en positiv måte, slik at ressursene han rår over, blir utnyttet optimalt innenfor de nasjonale rammene som legges.