Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-04-12:
Jeg skal i mitt innlegg i hovedsak ha fokus på forholdet mellom familieliv og arbeidsliv og hva jeg som mann i aldersgruppen 55 pluss kan gjøre. Likelønn har vært på den politiske dagsordenen i mer enn 100 år, og utallige utredninger om temaet konkluderer likt om det urimelige ved lønnsforskjeller betinget av kjønn. Vi diskuterer det ennå, og dessverre vil vi nok konkludere slik også i dag. Men vi kan gjøre mye hvis vi vil, og forslagene som legges fram, viser at vi er på god vei. I den forbindelse er det morsomt å lese lønningsprotokollen for graving av Støa kanal, som er beskrevet i stortingsmeldingen. Der arbeidet det 65 menn og én kvinne. Daglønnen lå på rundt kr 1,60. I margen i lønnsprotokollen av 4. august 1855 står det ifølge meldingen: «Att. No 66 Stina Olsdotter fott tilgodo njuta en så hög dagspenning, kan anses möjligen for høg, men då Qvinnspersonen är Rikligt arbetsfør och uträttar sina gøromål lika med Karlarne, anser jag vara Rättvist att hon äfven får åtnjuta Samma afløning.» Så enkelt kunne man argumentere for lik lønn for likt arbeid da, og at det prinsippet videreføres også i dag, er en god sak. Jeg har fire timers erfaring med pappapermisjon, heller liten erfaring fra likelønnsarbeid gjennom min yrkeskarriere, og dermed har mitt engasjement vært deretter. Og jeg tror ikke at jeg er veldig spesiell – likestilling, likelønn og familiepolitikk har ikke preget praten på arbeidsplassen, i kantinen, eller på andre arenaer der menn møtes. Hadde vi menn brydd oss mer og hatt et større engasjement i likestillingskampen, hadde vi kanskje vært mye nærmere målsettingen i denne meldingen enn vi er i dag. Men da må vi på banen – vi menn må tørre og ikke minst ville snakke om likestilling og familiepolitikk. Det kommer nok en dag hvor menn møtes trillende med sine små mens mor er på jobb, hvor erfaringer som bleieskiftarbeidere, klesvask og husvask er like naturlige samtaleemner som kampen mellom Manchester United og Liverpool dagen derpå. Politikken i denne meldingen vil bringe den dagen nærmere. I Norge har vi et arbeidsliv preget av stor produktivitet, takket være at begge kjønn er godt representert, og det skapes hele tiden nye arbeidsplasser med store forventninger og krav til den enkelte ansatte. Av den grunn ønsker regjeringen å utfordre partene i arbeidslivet slik at det skal bli enklere å kombinere jobb med familie. Og vi må erkjenne at vi fremdeles har en vei å gå. Det beste resultatet får vi ved at alle parter prioriterer dette området like mye. Familie- og likestillingspolitikk er svært god næringspolitikk, men dessverre svært undervurdert når de store næringspolitiske strategiene diskuteres. Min erfaring er at det er de fysiske rammebetingelsene som får fokus – altfor ofte glemmer vi det som handler om oss mennesker, og det som er viktig for å få oss til å trives og fungere i dagliglivet når næringspolitikk er på agendaen. Vi har alle våre både gode og dårlige erfaringer med hvor viktige forholdene på hjemmebane er for vår innsats på arbeidsplassen. Lykkes vi ikke på hjemmebane, lykkes vi heller ikke på jobb. Og lykkes vi ikke på jobb, lykkes vi heller ikke hjemme. Ofte er utfordringene på jobb og i hjemmet relatert til likestilling og familiepolitiske forhold. Jeg leste en artikkel i Dagens Næringsliv fra 19. juli i fjor om smelteverket Eramet Norway Kvinesdal, som tok tak i dette. De sponset samlivskurs for sine ansatte. Sykefraværet var stort, og noe måtte gjøres. De oppdaget at mye av fraværet var relatert til samlivsproblemer. «Privatliv og arbeidsliv henger nøye sammen», sa personalsjefen på smelteverket. Det hører med til historien at smelteverket i etterkant hadde en nedgang på 3 pst. i sykefraværet. I Aftenposten 23. september i fjor leste vi om Microsoft Norge, som hadde satt likestilling høyt på agendaen fordi det gir god uttelling for bedriften, for de ansatte og ikke minst for de ansattes familier. Begge disse eksemplene viser at fokus på likestillings- og familiepolitikk er synlig på bunnlinjen i disse to bedriftene. Erfaringer viser at bedrifter som bevisst satser på at begge foreldre er til stede både på jobb og i familielivet, vil være morgendagens vinnere. Måtte bare flere bedrifter gjøre de samme erfaringene. Ingressen i Aftenpostens artikkel viste for øvrig at man i USA synes at den norske foreldrepermisjonen har gått altfor langt. Derfor er det litt trist å registrere at høyresiden i norsk politikk er i ferd med å mene det samme. Det som har vært kjempet fram som en rettighet, skal nå erstattes med frivillighet. Det er høyresidens løsning på framtidig likestillingspolitikk. Til slutt vil jeg oppfordre oss selv, og menn spesielt, næringslivet, det offentlige og andre til å sette likestillings- og familiepolitikk på dagsordenen. Likestillingspolitikk nytter, men det krever vilje og engasjement. Og «Det e itjnå som kjem tå sæ sjøl», for å låne ordene fra representanten Stokkan-Grandes innlegg. Vi er nødt til å ta tak og løfte oss etter håret hvis vi skal oppnå resultater.