Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-06-18:
Riksrevisjonens rapport omhandler en begrenset del av beredskapssituasjonen i Norge. Rapporten er ingen uttømmende revisjon av beredskapssituasjonen, men er begrenset til Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap. Justis- og beredskapsdepartementet er tillagt en samordningsrolle for beredskapsansvaret, og følgende sentrale områder omtales sånn i rapporten: Alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret svekker samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet. Det er svakheter ved Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB. DSBs virksomhetsstyring bidrar i begrenset grad til god mål- og resultatoppnåelse. Det er grunnlaget som komiteen har behandlet dette ut fra. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å kartlegge i hvilken grad Justis- og beredskapsdepartementet og DSB tar hånd om sitt ansvar for arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. Riksrevisjonens konklusjon er i henhold til vanlig revisjonspraksis basert på en gjennomgang av styringsdokumenter og annet skriftlig materiale samt enkelte intervjuer. Konklusjonene bygger på dette arbeidet og ikke hvordan beredskapen faktisk ville fungert ved en reell hendelse. Det siste vil jeg understreke så sterkt jeg kan. Derfor kan Riksrevisjonens rapport ikke benyttes som en fasit på den reelle situasjonen, men må ses på som en rapport som peker på mulige svakheter innenfor en begrenset del av beredskapsområdet. Innstillinga bærer preg av at komiteen har hatt dårlig tid, men dog – jeg vil si det veldig sterkt – er det gjort en god jobb innenfor den tid som vi har hatt til disposisjon når det gjelder hva som er viktig å drøfte i en ny stortingsmelding. På tross av de sterke ord som jeg har merket meg nå har kommet fra talere foran meg her på talerstolen i dag, er det enighet og et godt grunnlag for statsråden for de hovedpunkter som bør inngå i en ny stortingsmelding. Det arbeidet som her er gjort, er etter min vurdering sånn at det vil lette statsrådens arbeid med å kunne forene kreftene for å få en bedre reell beredskap framover. Senterpartiet har vektlagt hva som er viktigst å ta lærdom av og forbedre framover. Derfor har vi ikke sett det som viktig å fordele skyld og ansvar mellom tidligere og nåværende statsråder. Våre merknader synliggjør hva som fortsatt, nær fire år etter terrorangrepet, ikke er forbedret, nemlig ledelseskulturen. Det er grunnleggende viktig for alle beredskapsorganisasjoner. Nytt navn på Justisdepartementet løser ikke denne utfordringa. Sjølsagt er alle enige om det. Det er noe langt djupere, det er et langsiktig arbeid å praktisere ny ledelse, som vi her har beskrevet som «operasjonsbasert ledelse». Det må læres over tid gjennom praksis og trening og med ledere som skjønner hva som er innholdet i det. Da rapporten kom, viste det seg at samfunnssikkerhet og beredskap er grunnleggende og involverer de fleste samfunnssektorer. Det dreier seg også i betydelig grad om tillit mellom befolkning og myndigheter. Vi i Senterpartiet har merket oss at alle som deltok i kontroll- og konstitusjonskomiteens muntlige høring, er enige om at Riksrevisjonen har levert en god gjennomgang av viktige deler av samordningsansvaret til Justis- og beredskapsdepartementet. Vi mener det er et godt fundament for det videre arbeidet, sjøl om enkelte er uenig i Riksrevisjonens konklusjoner på noen områder. Riksrevisor Per-Kristian Foss er sjølsagt sentral i å presentere Riksrevisjonens arbeid. Gjennom oppslag i media samme dag som rapporten ble lagt fram, og i de neste dagene, ble det skapt et bilde av at funnene i rapporten var ekstraordinære, noe følgende uttalelse fra riksrevisor Per-Kristian Foss i Aftenposten 21. mai både medvirket til og ga grunnlag for: «Rapporten om Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap er noe av den mest alvorlige kritikken Riksrevisjonen noen gang har levert mot et departement.» – Noen gang har levert mot et departement! Det var atmosfæren som ble skapt da komiteen valgte – utenfor vanlig skikk – å behandle det på hastemåte. Senterpartiet tok dette på alvor og var med på en hastebehandling, sjøl om vi mente at komiteen burde behandlet det mer grundig til høsten, etter at vi hadde fått et bedre overblikk over det akutte behovet etter den muntlige høringa. En måtte jo med basis i en slik konklusjon og slike uttalelser ha en høring for å få oversikt over det, slik at tilstanden ikke ville vedvare uten at en eventuelt satte inn strakstiltak. Det som så har vist seg etterpå, er at vi har fått en mediediskusjon omkring dette. Jeg vil trekke fram en artikkel som har gjort et stort inntrykk på meg og også på flere av komiteens medlemmer. Det var en artikkel som sto på trykk i Dagens Næringsliv den 6. juni 2015, og som het «Aldri beredt?». Den artikkelen gir etter min oppfatning et godt innblikk i hva som kreves for å håndtere en alvorlig og uoversiktlig hendelse med mange impliserte. Artikkelen synliggjør innvendinger mot at sentralisering og større strukturer innenfor beredskapsfeltet, som må sies å finne sted i Norge, er den beste måten å organisere beredskapen og sikre en best mulig samfunnssikkerhet på. Temaet i artikkelen er samfunnssikkerhet og beredskap og storbrannen på Lærdalsøyri i Lærdal kommune 18. og 19. januar i 2014. Artikkelen synliggjør bl.a. hvor avgjørende det er at enkeltpersoner på stedet tar ansvar og handler i en uoversiktlig og uventet situasjon med de ressurser som er, og kan gjøres, tilgjengelige lokalt. Fra artikkelen siterer jeg: «Tom Hetland minner om den tyske militærteoretikeren Carl von Clausewitz’ tese om at selv den best uttenkte slagplan bryter sammen ved første kontakt med fienden. Det som da trengs, er dyktige, selvstendige og handlekraftige underoffiserer som kan improvisere.» Og videre: «Det pågående reformarbeidet innenfor samfunnssikkerhet spesielt, og offentlig organisering spesielt, er merkelig upåvirket av slike erfaringer. På område etter område – det være seg politi, brannvern eller kommunestruktur – går det i retning av sentralisering og spesialisering, mens verdien av lokalt nærvær og legmannsinnsats blir tonet ned.» Det er gledelig at Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet uttrykker full enighet med hva Hetland her sier. Derfor sier også alle unntatt Miljøpartiet De Grønne at «viktige lærdommer av det som DSB omtaler som store hendelser de siste årene har vist at lokal beredskap som evner å ta i bruk tilgjengelige ressurser, forutsetter dyktige, selvstendige og handlekraftige tjenestefolk som evner å improvisere under uoversiktlige og krevende arbeidsforhold». Kommentatoren Tom Hetland i Stavanger Aftenblad siteres seinere i samme artikkel om utvikling av stadig flere formelle krav og pålegg fra DSB som skal danne grunnlag for tilsyn og rapportering fra direktorat til departement og politikere: «Nye rapporteringsregimer som dem Riksrevisjonen nå etterlyser, er mest en måte for politikere og administrative ledere å vise handlekraft på. Resultatet kan bli det motsatte, med dårligere beredskap fordi altfor mye energi går til å følge reglene.» Revisjonsfirmaet PwC gjennomførte en uavhengig evaluering av storbrannene på forespørsel fra statsråd Anders Anundsen. Der heter det at «mannskapene hadde lagt ned en innsats langt utover det noen kan forvente, og at det ikke er mulig å si at brannene hadde fått et bedre utfall med en annen organisering». Imidlertid, DSB ved sin avdelingsdirektør Anne Rygh Pedersen er sitert på følgende i artikkelen i Dagens Næringsliv 6. juni: «Vi mener at utfallet trolig kunne vært annerledes om innsatsen hadde vært organisert bedre på et tidligere tidspunkt i brannforløpet». Tidligere PST-sjef og nåværende riksantikvar er sitert på følgende: «At de stagget brannen før den kom skikkelig inn i det verneverdige området, var en mesterlig innsats. En må ikke lage idealkrav som kan ta motivasjonen til folk som virkelig har vært helter.» Jeg tar med dette, for dette er den praktiske gjennomføringa av beredskapsarbeidet, hvor DSB har en svært sentral rolle. Disse sitatene fra artikkelen i Dagens Næringsliv 6. juni viser noe av DSBs problem med sin ledelseskultur. DSBs opptreden i Lærdal, i Flatanger og på Frøya vinteren 2014 har sjølsagt provosert de lokale helter, som gjorde en fantastisk jobb. Dette må endres. Når det gjelder det konstitusjonelle ansvaret, har komiteen et spesielt ansvar for å ha et våkent blikk på det, og Senterpartiet er enig i at Justis- og beredskapsdepartementet skal ha et samordningsansvar, slik statsråden redegjorde for under høringa. Imidlertid viser høringa et behov for tydeligere, enhetlig begrepsbruk som bedre synliggjør hvor ansvaret til enhver tid ligger for de ulike oppgaver med å utøve og samordne beredskapsfunksjonene. I alt beredskapsarbeid, som i annet viktig arbeid, er felles virkelighetsforståelse helt grunnleggende. Enhver demokratisk strategi må bygge på en felles virkelighetsforståelse. Senterpartiet mener at behandlinga av saken viser at det er forskjellig virkelighetsforståelse på området beredskap og samfunnssikkerhet. Begrepsbruk, ansvarsområder og mål er ulike i forskjellige organer. Dette hemmer sjølsagt samhandlinga. Høringa har vist at status hva gjelder begrepsbruk, ansvarsområder, mål og samhandling, ikke er tilstrekkelig. Senterpartiet er av den oppfatning at departementet bør prioritere dette arbeidet for å klargjøre sentrale begreper og mål. Vi vil også peke på at komiteens behandling av saken viser at det har utviklet seg en kultur i beredskapsenhetene hvor hensikten med tilsyn er – og det vil jeg understreke – at papirene er i orden. Det har utviklet seg en kultur hvor poenget i altfor stor grad er at papirene er i orden. Tilsynene peker i mindre grad på konsekvenser av feil som blir avdekket. Dette kan innebære at de som blir utsatt for tilsyn, i større grad er opptatt av å utforme handlingsplaner, strategidokumenter, formulere mål og øvrig planverk. Dette er noe som har utviklet seg nærmest som en farsott i hele det norske samfunn, og som gjør at de dyktige fagfolk som blir satt til å gjøre en jobb, er mer opptatt av at papirene skal være i orden enn av at det skal fungere i praksis. Det er en viktig del av det som vi behandler i dag. Statsminister Stoltenberg redegjorde for Stortinget 28. august 2012 om saken, og det var svært viktig etter den forferdelige terrorhandlinga. Jeg må gjenta det som statsministeren sa den gangen, for det er så poengtert og så grunnleggende viktig at her må en bruke Willochs ord: Gjentakelse, gjentakelse, gjentakelse. Sitatet er følgende: «Det minst krevende er å bevilge mer penger, vedta planer. Beslutte omorganiseringer. Den viktigste jobben er større. Den handler om ledelse. Styrking av holdninger. Endring av kulturer knyttet til beredskap. Å forstå farer i et trygt samfunn. Ansvaret for at dette skjer, ligger hos lederne på alle nivåer. Hos statsminister og statsråder, administrativ ledelse i departementene, i den enkelte etat og virksomhet, på hver avdeling og hvert lokale kontor.» Statsministeren kunne også sagt: hos hver enkelt stortingsrepresentant. Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre mener at Riksrevisjonens rapport viser at dette arbeidet ikke har blitt ført med tilstrekkelig kraft. Dette understrekes ved at det under høringa framkom at kommunikasjonen mellom departementet og DSB først det siste halve året hadde bedret seg, til tross for flertallsmerknaden fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i kapittel 3.8.1 Kultur- og ledelsesutfordringer i Innst. 210 S for 2012–2013 fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det er der begrepet «oppdragsbasert ledelse» kom inn. Der står det at oppdragsbasert ledelse er nødvendig «for å sikre initiativ, kreativitet, eierforhold til arbeidsoppgavene, ansvarsfølelse og dermed en kollektiv forpliktelse». Dette er prinsipper som gjelder for legevakt, ambulanse, brann og redning, politi, lokalsjukehus – alle de enhetene som det er utrolig vesentlig at fungerer i en krisesituasjon. Det gjelder for alle disse beredskapsorganisasjonene at de trenger en desentralisert ledelse som kan realisere det overordnede nivås intensjon. Her må det hele tida være et samspill mellom fagfolk på bakken og det som er den overordnede ledelsen – å utvikle en kultur og lære av hva som fungerer i praksis. Det er gledelig at Arbeiderpartiet og Senterpartiet konstaterer i fellesskap at «når Riksrevisjonen påpeker manglende samordning, dårlig kommunikasjon og svak virksomhetsstyring, viser dette at Justis- og beredskapsdepartementet i større grad må følge opp Stortingets tidligere vedtak». I Senterpartiet har vi også den holdning at det har utviklet seg over tid et system i offentlig forvaltning om målstyring. Dette i kombinasjon med ulik begrepsbruk og forskjellig virkelighetsforståelse er noe som hemmer beredskapen. Måten målstyringa gjennomføres på, kombinert med ulik begrepsbruk og forskjellig virkelighetsforståelse, er et stort problem. Som flere har vært inne på, har det vært utfordringer internt i Justis- og beredskapsdepartementet. Det er nå rettet opp, så langt vi har fått informasjon om. Det er betryggende. Det er leit at det skulle pågå så lenge. Vår vurdering fra Senterpartiet er at noe av årsaken til det nettopp er ulikt innhold i begreper og ulik virkelighetsforståelse. Det er sentralt å få klargjort, for dermed å ta vekk slike interne konflikter som er påpekt. Jeg har sjelden opplevd så sterke utsagn fra Arbeiderpartiets hovedtalsperson, og fra Høyres og Kristelig Folkepartis på den annen side, som har kommet i denne diskusjonen. Jeg stiller meg ganske undrende til en så sterk språkbruk. Men den viser at det er ulik forståelse av hva Riksrevisjonen har påpekt, og de tilhørende konsekvensene. For Senterpartiet er det sjølsagt viktig å si at Riksrevisjonen har påpekt alvorlige funn. At ikke Høyre og Fremskrittspartiet er med på det, er etter min vurdering sterkt, for det er hele diskusjonen som vi går inn på her i dag. Imidlertid: Hvis en velger å sette det til side, er det dog enighet om hva som er sentrale punkter som må inngå i den kommende stortingsmeldinga. Det står der at en må se på dette som en helhet; en må drøfte beredskaps- og sikkerhetsarbeidet i en helhet. Det er mange ting som inngår. Også matvaresikkerheten inngår, og det var ganske betenkelig at DSB-sjefen ikke kunne klargjøre hva som var virkelighetsforståelsen på det området – om matvaresikkerheten gikk opp eller ned. Det gjør at jeg blir utrygg på den ledelsen. Det er en del av det som statsråden må ta stilling til, for nye kriser har et helt annet forløp enn tidligere innøvde og trenede kriser. Videre er det viktig å avklare begrepsbruk og den felles virkelighetsforståelsen og å drøfte ledelse, kultur og holdninger, hvor operasjonsbasert ledelse nå endelig er kommet i fokus. Det blir veldig spennende å se i hvilken grad og på hvilken måte statsråden vil følge opp det når vi vet at f.eks. innenfor Forsvaret er operasjonsbasert ledelse forsvarssjefens grunnsyn på ledelse. Til slutt går det på tilsyn mellom departementer og underliggende etater, hvor den reelle funksjonsmåten er sentral – ikke bare tilsyn med forskrifter og regler og permer. Helt til slutt: En må sjølsagt omtale samspillet mellom DSB og fylkesmenn. Det er en rimelig enighet om her at fylkesmennenes rolle i beredskapsarbeidet må styrkes. Det er i stor grad både et økonomisk og organisasjonsmessig spørsmål. Dette er altså saksfelt som statsråden bør gå nøye inn i. God ledelse vil jeg si er tidløst. Det er flere som har vært inne på at her vil det skje ting som gjør at en må endre det. Ja, det vil det, men god ledelse er tidløst, samtidig som en må få til den systematiske læringa over flere år. Ved det som her er skissert, er det mulig å engasjere fagfolk, myndiggjøre fagfolk, gi mulighet for å fjerne mye unødvendige papirplaner. Det er mulig etter min vurdering å få beredskapsarbeidet rimeligere, og det er mulig å ansvarliggjøre den enkelte i tråd med ledelsens mål, og dermed blir det et samspill som gir grunnlag for en helt annen og god beredskap i praksis.