trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-20:
Jeg viser til saksordførerens gode innledning. Det er en enstemmig komité som legger vekt på at slike avhendinger skal skje i tråd med gjeldende regelverk. Det er en dårlig sak for flere regjeringer, det vi behandler i dag. Det er en manglende skriftlighet som har skapt betydelig uklarhet, og en kan jo stille spørsmål om hvorfor det er en sånn kultur. Jeg vil bare ta opp et par korte punkter. Senterpartiet har en egen merknad hvor vi viser til at Forsvarsdepartementet først i februar 2017 la fram for Riksrevisjonen dokumentasjon som tydelig viste at departementet allerede i september 2003 hadde kjennskap til salgsforsøket som involverte israelsk forsvarsindustri, og vi mener at det er kritikkverdig at Forsvarsdepartementet ikke ga Riksrevisjonen korrekte opplysninger på det tidspunktet det ble etterspurt av Riksrevisjonen. Ellers vil jeg understreke det saksordføreren sa om kontaktforumet som ble etablert i 2009 for å skape bedre forståelse av eksportkontrollregelverket i Forsvaret. Dette kontaktforumet opphørte i 2011 og kom først i gang igjen i 2015. Det er uheldig at dette forumet ikke var i funksjon fra 2011 til 2015, og det omfatter ulike statsråder, som alle kunne tatt initiativ til gjenopprettelse av disse møtene. Vi er derfor enig med Riksrevisjonen i at Forsvarsdepartementet burde ha sørget for at møtene i kontaktforumet kom i gang igjen på et langt tidligere tidspunkt. Til slutt vil jeg også, som representanten Eldegard, peke på det faktum at det amerikanske selskapet NGL overhørte prisen som FLO hadde avtalt med et annet selskap, og det førte til det Riksrevisjonen beskriver i sitt hovedfunn, jf. side 8 i dokumentet: «Det endelige salget la ikke til rette for størst mulig økonomisk utbytte.» Det ga altså en lav salgspris. Komiteen har skrevet i sin enstemmige merknad at det er beklagelig, samtidig som en har forståelse for at det skjedde, for etter hvert hadde man neppe noe valg. Og sånn endte den saken.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-20:
Jeg slutter meg til saksordførerens redegjørelse. Jeg vil bare legge vekt på ett forhold. Som det står i innstillinga om de tolv forvaltningsrevisjonsrapportene i Dokument 3-serien som ble oversendt Stortinget i 2016, har de alle satt viktige temaer på dagsordenen og gitt Stortinget relevant informasjon. Det er rapporter som Riksrevisjonen tar fram på eget initiativ, normalt tre år etter Stortingets behandling. Det er forvaltningsrapporter som er svært viktige for å sikre at forvaltningen fungerer etter Stortingets vilje, enten viljen er uttrykt gjennom konkrete vedtak eller enstemmige merknader. Et eksempel på dette er de tre rapportene som Riksrevisjonen kom med angående arbeidslivet og situasjonen der, med manglende innbetaling av skatt og avgift, arbeidsmiljøkriminalitet og sosial dumping ved offentlige anbud. Jeg vil, som saksordføreren, takke Riksrevisjonen ved riksrevisor Per-Kristian Foss for meget viktig arbeid, som får konsekvens – nødvendig konsekvens har det vært uenighet om, men det er Stortingets ansvar. Det som har kommet fra Riksrevisjonen, har i hvert fall lagt på bordet for oss dokumentasjon som gjør at vi kan gjøre jobben på en langt bedre måte, og vi er svært fornøyd med den jobben som Riksrevisjonen har gjort i 2016.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-20:
Jeg vil først takke forslagsstillerne, Kirsti Bergstø og Torgeir Knag Fylkesnes, for det dokumentet de har framlagt. Det er – som saksordføreren sa på en god måte – en viktig sak. Det er en viktig sak for å komme videre i det jeg vil kalle arbeidet med at samer og kvener opplever en jambyrdighet i hverdagslivet i Norge. Det ble avholdt åpen høring om representantforslaget 15. mai 2017. Alle – med unntak av forbundslederen for Norsk-Finsk-Forbund – tilrådde at en nedsatte en kommisjon. Jeg vil takke deltakerne for at de delte sine historier og opplyste komiteen på en god måte. Det er vesentlig i et slikt arbeid at en forsøker å få en felles forståelse av situasjonen. Det er grunnlaget for enhver demokratisk strategi at en har en felles forståelse av den situasjonen som saken gjelder. Det vil jeg understreke fra komiteens flertall – alle unntatt Høyre og Fremskrittspartiet – er en hovedmålsetting med å opprette kommisjonen. Videre er det en viktig målsetting ved opprettelsen av en kommisjon at det behovet mange samer og kvener har for å kunne fortelle sin historie og – vil jeg understreke – bli lyttet til, legge fram sin fortelling om hva de sjøl og deres tidligere generasjoner har opplevd, er vesentlig for å komme videre. Det er videre viktig at en nedsetter en parlamentarisk kommisjon, for det kan gi autoritet til oppfølgende tiltak. En stortingsnedsatt kommisjon vil gi en autoritet som er nødvendig for å se framover. Det er vesentlig at en da ser på forhold som går på språk og utdanning, tilgang til samiske læremidler, finansiering av undervisningstimer i og på samisk i grunnskolen, satsing på lulesamisk og sørsamisk språk og tilsvarende støtte til de kvenske organisasjonene, som eksempelvis er godt presentert, men som bør tilføres ytterligere midler i tre stammers møte, med de lokalene og de institusjonene de har i Børselv i Finnmark. Når det gjelder betegnelsen på en slik kommisjon, er det flere navn. Navnet Sannhetskommisjonen vil jeg være litt forsiktig med, for det er et veldig stort og krevende ord. Andre gode navn kan være Forsoningskommisjonen eller – som nevnt i innstillinga –Rettferdighetskommisjonen. Men i denne kommisjonen, med de personene som skal sitte der, og i mandatet som blir fastlagt, er det viktig at en har øye for å se framover – få fram, som jeg sa, jambyrdigheten mellom folk, få fram utviklingen i næringsliv, få fram at all kultur er dyrket, ha en økt sosial og økonomisk respekt for samers og kveners arbeid, som i mange tilfeller er mangesysleri, med inntekt fra ulike typer arbeid, som i sum gir nødvendig grunnlag for inntekt. I det hele tatt må en ha respekt for de tradisjonene som her foreligger, se saken slik at en kombinerer røtter og vinger, kombinerer forankring og nyskaping, for dermed å gi et grunnlag for nye generasjoner – at en kan kombinere sine tradisjoner og sin kultur med det å leve et fullverdig liv i det norske samfunnet.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-20:
Statsarkivene slik statsråden ønsker dem, har i dag ingen budsjett, ingen leder, ikke noe eget personale. Navnet er beholdt for å eliminere kritiske røster, men i virkeligheten er det kun et arbeidssted. Personalet er fordelt på ulike nasjonale avdelinger og seksjoner under sentralisert ledelse. De åtte statsarkivene har betydelig virksomhet. Regjeringa har framlagt en uvirkelig, teoretisk organisasjonsmodell, et eksperiment fjernt fra erfaringsbasert kunnskap. Mitt spørsmål er: Hvorfra har statsråden erfaringen at en slik organisasjonsmodell fungerer godt?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-20:
Nok engang opplever en i et replikkordskifte ikke å få svar på det en spør om, og det er ganske symptomatisk. Når en her prøver å stille konkrete spørsmål, får en bare snakk som går ut på at Senterpartiet vil beholde det sånn som det er. Det er for overfladisk, for ethvert spørsmål krever et svar, også av en statsråd. Det som pågår nå, er store eksperimenter i offentlig sektor, og nå er turen også kommet til Arkivverket, med et omorganiseringsprosjekt ingen egentlig ser konsekvensen av. Det er en utvikling etter en omfattende omorganisering av Arkivverket fra 1. november 2016 som gir grunnlag for bekymring. På det nye organisasjonskartet er Riksarkivet og de åtte statsarkivene visket bort og erstattet med tre nye fagavdelinger for henholdsvis innovasjon, forvaltning og publikum, ledet av avdelingsdirektører i Oslo. De åtte tidligere statsarkivarene består i navnet, men rollen er redusert til en bistilling uten faglig myndighet og ansvar, og det er god grunn for fagfolk til å stille spørsmål ved om denne omstillingen er egnet til å opprettholde statsarkivenes tjenester overfor publikum. En nyordning uten hensyn til geografi, basert på sentral fjernledelse, er ikke egnet til å møte regionale og lokale interesser. Når det gjelder Arkivverket, får vi nå beskjed om fra folk ansatt der at de tradisjonelle historiske og arkivfaglige stillingene i mindre grad blir besatt ved ledighet, til fordel for nye stillinger innenfor eksempelvis forvaltningsrettet virksomhet, IT, kommunikasjon, prosjektutvikling og virksomhetsarkitektur. De ansatte ved statsarkivet har en unik stedlig kompetanse, som ikke må separeres fra det arkivmaterialet de er eksperter på. Når vi ser argumentasjonen fra komiteen med hensyn til Senterpartiets forslag, der en viser til statsråden, og hvor det heter at forslaget vil «føre til mindre enhetlig tjenestetilbud og til geografisk bestemte forskjeller i oppfølgingen av lovpålagte plikter», som er den sterkeste argumentasjonen, blir jeg ganske matt. Her står vi overfor en statlig institusjon med en ledelse, ved en riksarkivar, som har full mulighet til å sikre den nødvendige koordinering av det hele. Det er veldig sterkt at statsråden i sitt brev framstiller saken på en karikert måte, og som ikke stemmer med virkeligheten. Dette er en veldig sentral sak, og det er helt nødvendig å gripe inn i den og se på den videre. Her er det noe som må følges opp etter valget, for en slik teoretisk modell vil ikke fungere. Det er ikke erfaringsbasert kunnskap som ligger til grunn.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-20:
Sidan det ikkje er diskusjon om dei faktiske funna her, finn eg det litt vanskeleg å forstå og akseptere at forsvarsministeren så klart avviser hovudkonklusjonen til Riksrevisjonen, at dette arbeidet verken var prioritert av Forsvarsdepartementet eller Justisdepartementet før 2015. Eg prøver å spørje på ein annan måte, og ber om at statsråden svarer presist, eg òg, slik ho alltid gjer. Sidan ho legg vekt på at det var ein gradvis prosess og det var prioritert før 2015, er det sånn at Forsvarsdepartementet prioriterer arbeidet like høgt etter 2015 som dei gjorde før 2015, eller vert arbeidet prioritert høgare etter 2015 enn før 2015?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-20:
Når ein skal gjennomføre svært mange tiltak, vert ikkje alle prioriterte, svarte justisministeren på representanten Christensens første spørsmål. Det må ein nærmast karakterisere som ei allmennmenneskeleg innsikt. Men sagt i denne konteksten, etter eit spørsmål om prioritet, må det vel verte forstått som at objektsikring ikkje vart tilstrekkeleg prioritert. Eg spør på følgjande måte: Aksepterer justisministeren Riksrevisjonens konklusjon om at Justisdepartementet ikkje prioriterte dette? Og er det høgare prioritert i dag enn det var før 2015?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-20:
Sidan vi andre alle saman på eit eller anna tidspunkt skal verta «tidlegare» – nokon fortare enn andre – kan det vere verdt å hugse på at ein vil verte mint på kva ein sa og gjorde før. Men det var ikkje difor eg teikna meg. Det var av to grunnar. Den første var at eg nok reagerte litt på den tonen forsvarsministeren anla mot komitéleiaren i sine to siste innlegg, for eg kan ikkje heilt sjå grunnlaget for det, bl.a. fordi eg sjølv har merka meg det eg har oppfatta som forsvarsministeren sin manglande vilje til å seie klart at ho aksepterer og anerkjenner Riksrevisjonens hovudkonklusjon. Eg har ikkje på noko tidspunkt oppfatta at det har vore stilt spørsmål – difor gjer eg ikkje det sjølv heller – ved om ho tek kritikken på alvor. Derimot er ein sentral konklusjon frå Riksrevisjonen at verken Forsvarsdepartementet eller Justisdepartementet prioriterte arbeidet med objektsikring fram mot 2015 – ein svært alvorleg kritikk. Eg har ikkje oppfatta at forsvarsministeren klart har sagt at ja, det stemmer nok, eller tydeleg gått god for det herifrå. I ei replikkrekkje i stad som begynte med representanten Christensen, oppfatta eg tvert imot at ho lét vere å gjere det. Det oppfatta eg at komitéleiaren påpeikte, og eg kan ikkje sjå noko grunnlag for den typen påstandar ut frå det. Så vil eg kort berre til slutt seie to ord. Det eine er at eg oppfattar at ein konklusjon ein kan trekkje av denne debatten, og av og til i kontrollsaker, er at sjølv om riksrevisjonsrapportar kan ha sine manglar, sjølv om dei kan gjere feil, og kanskje dei av og til er overdrivne, så har dei sin funksjon. I dette tilfellet er det mykje som tyder på at dei har vore eit viktig bidrag til å forbetre beredskapen i Noreg. Det har skjedd endringar, får vi håpe, dei siste to åra. Det andre er at eg synest representanten Arnstad, som har sete og lytta til debatten, nok oppsummerte essensen i det vi tek med oss av kritikken vidare, på ein ganske presis måte. Det har i denne saka vore for lite openheit, ein for låg standard. Den standarden må bringast tilbake til den som var etter terrorangrepet 22. juli. Og det andre er at regjeringa i sin periode og i dei to åra som her er undersøkte, ikkje godt nok følgde opp det arbeidet med beredskap, og objektsikring spesifikt, som dei gjekk så høgt på banen om før valet, og som i stor grad eit samrøystes storting slutta opp om før 2013. Det vil stå igjen etter diskusjonen i dag.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-20:
Med fare for å irritere sjåarane rundt omkring på kontora altfor mykje: Forsvarsministerens innlegg no var jo heilt konsistent med omsyn til det ho har sagt før, men ikkje heilt det Riksrevisjonen konkluderer med, for dei konkluderer med at det ikkje vart prioriterert. Ho seier: Vi prioriterte det, men det gjekk litt sakte likevel. Dei undersøkte perioden fram mot 2015, frå instruksen vart vedteken. Ho legg vesentleg vekt på perioden 2005–2012, da få objekt vart peikte ut. Det er greitt, det er sjølvsagt legitimt å nyansere og kanskje er det til og med riktig. Men når da nokon i komiteen deler konklusjonen til Riksrevisjonen, må ho akseptere at ho får sakleg kritikk for det, og at det vert stilt spørsmål ved kvifor ho ikkje heilt presist deler Riksrevisjonens konklusjon. Det var poenget mitt, og eg synest ikkje det var grunnlag for å bruke så sterke ord og ein så sterk tone. Tvert imot trur eg det hadde vore eit betre grunnlag for det om vi kunne slå fast at Riksrevisjonens hovudkonklusjonar i denne rapporten er korrekte.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-20:
Først vil eg takke representantane frå Senterpartiet for å ta opp dette spørsmålet. Det synest eg er fornuftig, ikkje minst fordi statsarkiva våre spelar ei sentral rolle i det å ta vare på norsk historie, som er ein viktig del av vårt felles minne, og dei yter tenester som folk faktisk brukar rundt omkring. Vi tek imot ein del av dei same bekymringane som det Senterpartiet og for så vidt òg Arbeidarpartiet har gjeve uttrykk for herifrå, frå det eg oppfattar som seriøst hald – alt frå spørsmål til alvorlege bekymringar. Samtidig må eg nok seie at ein frå Stortinget skal vere veldig forsiktig med å gripe inn i ei pågåande omorganisering, eit arbeid som iallfall i utgangspunktet har som hensikt å modernisere arkiva og få dei til å fungere endå betre, og som, så vidt eg veit, har vore gjennomført i samråd med dei tilsette sine organisasjonar. Utgangspunktet er å få betre fungerande tenester. Vi vert likevel bekymra når vi tek imot ein god del spørsmål, òg fordi for kort tid sidan, som det vart teke opp her frå talarstolen, gjorde Stortinget fleire vedtak, og statsråden kom til Stortinget med viktige avklaringar – bl.a. at statsarkiva skal behaldast, med sin eigen statsarkivar, og at statsarkivaren skal vere leiar for det enkelte statsarkivet. Eg meiner det skal sitje eit stykke inne, slik komiteen legg opp til, at Stortinget veldig direkte går inn i det, men eg må samtidig seie at eg ventar på innlegget frå statsråden no, og synest det er viktig at ho avklarar prosessen – at det vert følgt opp det Stortinget tidlegare har sagt, og det ho har forsikra Stortinget om i saka.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-20:
På sett og vis kan ein nesten seie at frivilligheita er kjernen i korleis det norske samfunnet er. Veldig mykje av det som er offentleg sektor, har begynt som frivilligheit. Veldig mykje av det som er store bedrifter, har òg begynt med utgangspunkt i folk som har starta i det frivillige, i det små. Frivilligheita spelar ei utruleg sentral rolle i Noreg. Ein møter mange menneske som trur at fordi Noreg er eit samfunn med ein sterk stat, med omfattande offentleg sektor, har vi lite frivilligheit. Men vi har meir frivillig innsats, meir dugnadsinnsats enn nesten nokon andre land i den vestlege verda. Det eg djupast sett oppfattar at dette forslaget dreier seg om, er å ta eit skritt i retning av ein situasjon der vi likebehandlar frivilligheit med næringsverksemd og offentleg sektor, som eg synest vil vere det naturlege. Difor vel SV å støtte forslaga nr. 1 og 3, frå Senterpartiet. Det er fordi vi over tid har hatt i programmet vårt, og har lagt inn i budsjetta våre, ei opptrapping mot ei full likebehandling. Vi forstår det ikkje slik, når vi no støttar det forslaget, at dei pengane skal løyvast over natta, i revidertbehandlinga i morgon. Vi forstår det som at Stortinget vedtek at vi no skal gå den vegen. Det er det realistisk å gjere, f.eks. over ein fireårsperiode, og i samband med budsjettet for både i år og i fjor var SV det partiet som la inn det største forslaget til løyvingar i sitt alternative statsbudsjett. Med eit løft over ein fireårsperiode er det mogleg å gjere det slik at vi kjem i mål. Det vil vere ei betydeleg satsing, men fullt ut realistisk. Erfaringa er at dette pleier vere ein gjengangar i kulturdebattar, frivilligheitsdebattar og i valkampar: at alle er veldig for det då. Men det krev at Stortinget på eit tidspunkt vedtek at no set vi det som eit mål og går i den retninga. Så kunne det vere, slik forslaget seier: ei «rettferdighetsbasert» ordning. Det er det argument for. Det er òg argument for ei rammebasert ordning. Men viktigare enn kva ordning ein har, er det at ein legg inn nok ressursar til at ein kjem dit, og at det er ei ordning som likebehandlar. Vi kjem òg til å støtte forslag nr. 3, om å «sikre rett til full kompensasjon for alle utgifter i forbindelse med nybygg, vedlikehold og rehabilitering», osv. Eg vil presisere at vi gjer det, sjølv om det står «organisasjonseide». Eg meiner at det ikkje treng å vere avgrensa til det. Det skal vere bygg knytt til kultur- og frivilligheitsaktivitet, som er ramma. Lat meg så bruke dei siste sekunda mine til å takke for samarbeidet om kultur-, frivilligheits- og mediesaker i kulturkomiteen. Det har til tider vore ein fest. Det har til tider ikkje vore ein fest òg, men det treng eg ikkje dvele ved no. Det har vore ei stor glede å jobbe saman med dykk om mange spennande saker i den siste perioden – før eg no trekkjer meg frå Stortinget.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2017-06-20:
Riksrevisjonen skriver at et av deres hovedfunn er at verken Justis- og beredskapsdepartementet eller Forsvarsdepartementet prioriterte dette arbeidet høyt nok. Stortinget prioriterte det høyt, det politiske Norge prioriterte det, det var stor oppmerksomhet rundt det, og vedtakene lå der, allikevel ble ikke dette prioritert høyt nok. Så ser man at etter at Riksrevisjonen har lagt fram en rapport, blir det prioritert. Jeg er nødt til å spørre: Hvorfor er det i en så viktig sak sånn at man er nødt til å mase på Justis- og beredskapsdepartementet og Forsvarsdepartementet før det skjer noe?
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2017-06-20:
En av de viktigste lærdommene etter 22. juli er for det første at samarbeidet må være godt, og at det ikke nytter bare å vedta noe, man må følge det opp. Denne saken viser veldig tydelig at det at Stortinget vedtar noe, betyr nødvendigvis ikke at det skjer. Det er bekymringsfullt. I Riksrevisjonens rapport er nettopp samarbeid løftet fram – at det ikke ble prioritert å få på plass et bedre samarbeid. Det er bekymringsfullt. Denne saken var også tema i den siste spørretimen denne sesjonen, og da sa statsminister Erna Solberg: «Jeg har også sagt at vi var for dårlige. Det tror jeg vi skal innrømme. Det var for dårlig oppfølging av objektsikringen.» Er forsvarsministeren enig i det?
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2017-06-20:
Det som var kjernen i mitt spørsmål, var: Hvorfor gikk det plutselig så mye fortere i dette arbeidet etter at Riksrevisjonen hadde begynt med sitt arbeid? Hvorfor var ikke dette noe som var høyest prioritert med en gang? Når Stortinget hadde fattet så sterke vedtak, når det offentlige Norge hadde så stor oppmerksomhet rundt det, og da statsministeren nærmest sa at dette var hennes jobb nr. 1 da hun skulle innta statsministerstolen, hvorfor gikk det da så lang tid før man satte inn arbeidet? Hvorfor måtte man vente på Riksrevisjonen før dette arbeidet ble satt i gang? Det er bekymringsfullt å se at regjeringen sier at dette er prioritert, men at det ikke blir prioritert før det blir påpekt at man ikke jobber fort nok?
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2017-06-20:
Det er betryggende å høre justisministeren si at dette i dag har høy prioritet i hans departement. Da er det fristende å spørre hvorfor det ikke hadde det før, og hvorfor Riksrevisjonen sier at verken han eller forsvarsministeren engang klarer å gi svar på hvorfor det ikke var høyt prioritert før. Det må være det første spørsmålet. I sitt innlegg sa justisministeren også at representanter fra politi og forsvar, når han spør, forteller at politiet og Forsvaret samarbeider veldig godt. Det er ikke en særlig overraskende situasjon. Det er klart at når justisministeren spør, svarer de at de samarbeider godt med den andre etaten. Men Riksrevisjonen sier noe annet. Debatten og temaet her i dag er at Riksrevisjonen sier at justisministeren ikke har sørget for å styrke og bedre samarbeidet mellom politi og forsvar, som Stortinget forutsatte og instruksen krever. Hvorfor ikke det?
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2017-06-20:
Riksrevisjonen skriver i sine merknader nettopp det, at de tiltakene som ble satt i verk etter 22. juli skal være dette uvedkommende, altså at det skal være fullt mulig å kunne oppnå resultater på dette viktige området allikevel. Det adresserer Riksrevisjonen spesielt, så at justisministeren bruker store deler av sitt svar på å si noe som ikke er tema, er interessant. Derfor er jeg nødt til å spørre igjen: Hvorfor er det sånn at man ikke har prioritert, økonomisk eller politisk, å få på plass oppfølgingen av Stortingets vedtak på dette viktige og prioriterte området? Hvorfor har man ikke klart å få samarbeidet på plass, og ikke minst få objektsikringen på plass, i et mye raskere tempo enn det som er nå?
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2017-06-20:
Men er det penger det står på? Vi vet at Justisdepartementet har fått økte budsjetter. Vi vet at statsministeren har sagt at dette var et veldig viktig, prioritert område. Vi vet at trygghet koster penger. Men Stortinget forutsatte dette i sine vedtak. Stortinget tok høyde for dette i sin behandling. Så det er akkurat en like dårlig unnskyldning som å si at politiet hadde mye å gjøre. Siden jeg er ved slutten av denne replikkrunden, og jeg skjønner at ikke jeg får flere replikker, må jeg bare si at jeg ikke har fått svar på hvorfor det er så vanskelig å få på plass et godt samarbeid mellom politi og forsvar. For én ting er at representanter fra politi og forsvar sier at de samarbeider godt, men Riksrevisjonen sier at i 2015 hadde ikke justisministeren fått på plass en struktur som gjorde at de kunne samarbeide nok til at det var forsvarlig. Hvorfor ikke det? Hva er det som er så vanskelig?
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2017-06-20:
Jeg synes det er vanskelig å halv-referere hva E-sjefen sa i den lukkede høringen. Men det som er situasjonen, er at det er et skille mellom hva som er informasjon av etterretningsmessig verdi, og hva som automatisk skal leses inn under sikkerhetsloven. Det er ingen automatikk der. Det er mye som kan ha etterretningsmessig verdi. Det gjelder mye informasjon som står i avisene hver dag, og det gjelder sikkert også 22. juli-kommisjonens rapport. Det at noe er interessant, betyr ikke at det skal være hemmelig. Jeg tok ordet egentlig fordi jeg reagerte litt på representanten Hårek Elvenes’ innlegg – han meldte seg på i debatten. Han sa at flere representanter fra opposisjonen – som han sa – oppfører seg som om dette er en oppfølging av 22. juli. Det gjør vi ikke, men mange av temaene i Riksrevisjonens rapport dreier seg om læringspunkter etter Gjørv-kommisjonen. Det dreier seg om samarbeid, det dreier seg om oppfølging av forskriften som hele Stortinget vedtok. Dette er et felles politisk samarbeid som Stortinget har hatt etter 22. juli. Jeg reagerte også særlig på at representanten Hårek Elvenes betegner seg selv som medlem av den «dannede», foregående opposisjonen. Jeg har behandlet oppfølgingen av 22. juli, jeg har sittet i forrige kontrollkomité, jeg har sittet i denne kontrollkomiteen, jeg har overvært høringer, jeg har vært i denne stortingssalen der representanter fra den såkalt dannede, foregående opposisjonen ikke vil være vinnere av noen verdighetskonkurranse i så henseende. Så jeg anbefaler å ikke starte det ballet.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Jeg tror nok man skal tillegge de polititjenestemenn og -kvinner man snakker med når man reiser rundt i dette landet – på alle nivå – litt mer troverdighet enn som så. Jeg opplever ærlige tilbakemeldinger når jeg møter ulike personer på ulikt nivå i politiet, og de tilbakemeldingene jeg får, er som regel veldig ærlige, uavhengig av hva slags område vi snakker om. Dette er et område jeg er veldig opptatt av at vi har et godt samarbeid og godt forhold på, og jeg opplever at jeg får ærlige svar. Det er mitt bestemte inntrykk, og jeg ser ingen grunn til å dra dette i tvil. Så er det, som representanten stiller spørsmål om, altså om prioritet. Man skal være klar over at politiet har vært gjennom mange viktige tiltak etter 22. juli, svært mange tiltak som er krevende, og som i høyeste grad blir fulgt opp, og er fulgt opp. Det er ingen unnskyldning for at objektsikkerheten ikke var tilfredsstillende i 2015, men det er i hvert fall en slags forklaring på at når man skal gjennomføre svært mange tiltak, er det kanskje ikke alle som blir prioritert like høyt.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Som jeg påpekte, er det slik at når man skal gjennomføre svært mange tiltak, er det viktig at man sørger for at alle er prioritert høyt, og det er i praksis kanskje ikke like enkelt å få til. Jeg gjentar: Det er altså en forklaring, men det er på ingen måte en unnskyldning, for situasjonen burde vært annerledes i 2015. Så er det sånn at når vi snakker om permanent grunnsikring, er det i mange tilfeller relativt kostnadskrevende investeringer som nødvendigvis må gjennomføres for at det er på plass. Da har man valgt å ta i bruk midlertidige løsninger som har bedret situasjonen, gjennom å se ting i sammenheng, ulike tiltak som totalt sett skaper en akseptabel sikkerhet rundt objektene, frem til de permanente løsningene er på plass. Så det er altså en kombinasjon av flere forhold som totalt sett tilsier at situasjonen er bedre enn da man sto fullstendig uten permanent grunnsikring.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Jeg opplever at representanten legger til grunn at situasjonen som beskrives fra Riksrevisjonen i 2015, og opplevelsen av den, er den samme som i dag. Jeg har fra talerstolen gitt ganske tydelig uttrykk for at det er min klare oppfatning at samarbeidet mellom politi og forsvar i 2017 er godt. Det er ikke noen tilfeldighet at jeg sier det, det er min klare opplevelse når jeg snakker med Forsvaret, og når jeg snakker med folk i politiet. Uten å gå inn i detaljene, som jeg gjorde i går i forbindelse med den lukkede stortingsbehandlingen – det er en del detaljer i de enkelte objektene som jeg ikke kan redegjøre for i dag, men som åpenbart tilsier at det er noe tidsbruk som må på plass før den permanente grunnsikringen er på plass på alle objekt. Det er gode grunner til det, uten at jeg kan gå i detalj nå. Men vi har overordnet sett god sikring rundt våre objekt.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Det er ikke kun Forsvaret som kan ivareta rollen som sikrer av objekter. Som jeg gjorde rede for i mitt innlegg, har vi under denne regjeringen bygd opp – historisk – politiets egne kapasiteter ved at vi har tilsatt nærmere 1 800 nye årsverk i politiet. Det i seg selv er et betydelig løft beredskapsmessig for å ivareta politiets egne objekter med politiets eget personell. Det som formidles fra Forsvarets side, er ikke noe annet enn at man i sum faktisk er i stand til å håndtere objektsikringssituasjonen. Jeg ser ikke noen grunn til å vurdere det på noen annen måte. Men det er fra mitt ståsted veldig viktig å understreke at politiet, gjennom sin betydelige styrking, har blitt bedre til å ivareta sine egne objekt.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Det er ikke noe annet enn at når politiet utstyres med flere årsverk, mer polititjenestemenn, flere polititjenestekvinner der ute, over det ganske land, gir det politiet en større kraft til å sikre sine egne objekter. Det er mange scenarioer man kan fremsette, med anslag mot ulike objekter i ulike kombinasjoner, og ja, på et tidspunkt er det nødvendig å be om bistand fra Forsvaret. Det har vi gjennom en forenklet og mer effektiv bistandsinstruks lagt til rette for at kan skje raskere. Men kombinasjonen av disse innsatsfaktorene, både fra politiet i seg selv – som jeg mener vi ikke skal se bort ifra, for det er faktisk viktig – og også Forsvaret med den kapasiteten de kan levere, mener jeg ivaretar den objektsikringen som fremgår av objektsikringsinstruksen, og som dermed også svarer på spørsmålet representanten kom med.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Jeg opplever at jeg i mitt innlegg var svært tydelig på at Riksrevisjonens funn er svært alvorlig, og at de tilstandene som ble avdekket i 2015, ikke var gode nok. I det ligger det selvfølgelig en erkjennelse om at ting burde vært på plass tidligere, og da snakker jeg særlig om objektsikring etter instruksen. Det planverket burde vært på plass tidligere, det er jeg absolutt enig i. Nå har man gjort en betydelig innsats, og situasjonen er en helt annen i dag. Det er litt annerledes når man kommer til den permanente grunnsikringen, der har vi et litt lengre perspektiv før alt kan være på plass. Det tror jeg representanten har forståelse for. Men det er klart at når jeg fra Stortingets talerstol slår fast at kritikken fra Riksrevisjonen er svært alvorlig, ligger det også i det en erkjennelse om at dette burde vært prioritert høyere.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Kjøp og salg av bolig er en av de største investeringene vi gjør her i livet. I tillegg til at tvister på området kan være en personlig belastende og tilhørende økonomisk usikkerhet, innebærer det en belastning på domstolsapparatet. Jeg er derfor enig med komiteen i at det er viktig å sikre gode rettslige rammebetingelser for bolighandel. I 2015 ba Stortinget regjeringen vurdere tiltak som bidrar til tryggere boligtransaksjoner, herunder det varslede arbeidet om takstmenn. Den siste tiden har regjeringen derfor påbegynt arbeidet med å følge opp utredningen fra Takstlovutvalget, NOU 2009: 6, Tilstandsrapport ved salg av bolig. Utredningen inneholder bl.a. forslag til lovregulering knyttet til bruk av tilstandsrapporter, autorisasjon av takstmenn og krav til innholdet i tilstandsrapportene. Regjeringen tar sikte på å fremme en lovproposisjon i løpet av 2018. I den forbindelse vil det også være naturlig å se nærmere på forsikringsordningen i bolighandelen. Det innebærer at I, III og IV i komiteens tilråding allerede følges opp av regjeringen. Når det gjelder forslaget om å endre avhendingsloven § 3-9, slik at stigende boligpriser ikke forringer kjøpers mulighet til å gjøre gjeldende mangler, slutter jeg meg til merknadene fra komitéflertallet. Etter gjeldende rett er det ingen automatikk i at kjøpesummen alene avgjør kjøpers reklamasjonsmuligheter. Avhendingsloven gir domstolen rom til å ta hensyn til forholdene i den enkelte sak. Jeg ser derfor ikke noe behov for å foreslå endringer i avhendingsloven § 3-9 nå. Som komitéflertallet peker på, kan det være delte meninger om hvorvidt utgangsprisen på en bolig bør settes av takstmann eller megler. Jeg ser det uansett ikke som hensiktsmessig å fremme særskilte forslag om takstmannens rolle i prisfastsettingen nå. Det vil være naturlig å vurdere takstmannens rolle i boligomsetningen som ledd i oppfølgingen av Takstlovutvalgets utredning. Komiteen har også drøftet spørsmålet om boligkjøpere bør sikres mer tid i bolighandelen. Jeg er enig med komitéflertallet i at dette er et spørsmål som eventuelt må reguleres i forskriftene til eiendomsmeglingsloven og ikke i avhendingsloven. Som komitéflertallet peker på, tror jeg ikke det er hensiktsmessig å iverksette særskilte forskriftsendringer nå. Finansdepartementet varslet tidligere i år at de tar sikte på å oppnevne et lovutvalg for å revidere eiendomsmeglingsloven på et senere tidspunkt. Det er naturlig at det varslede lovutvalget ser nærmere på reglene om tidsfristene i budgivningen i forbindelse med nettopp dette arbeidet.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Tilstanden og utviklingen i boligmarkedet gjør at det er grunn til å vurdere ytterligere tiltak. Jeg stiller meg helt bak intensjonene til forslagsstillerne og intensjonene til komiteen og vil selvfølgelig følge dette opp. Jeg oppfatter det som viktig for boligkjøpernes rettigheter i boligmarkedet. Det kan være utfordrende å komme i en vanskelig situasjon i forbindelse med kjøp av bolig. Det tror jeg de fleste av oss har erfart, bl.a. gjennom sin bekjentskapskrets, at folk kan havne i en vanskelig situasjon. Så fra min side har jeg absolutt alle intensjoner om at dette arbeidet skal prioriteres. Det er viktig, og det er også i tråd med regjeringens politikk på området.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Jeg mener i hvert fall at det er grunn til å se nærmere på viktige deler av regelverket. Jeg tror vi alle kan si oss enig i at de enkeltutslagene man har sett, og som mange av oss har kjennskap til, gir et bilde av en balanse som kanskje ikke er helt der den burde være.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
I 2012 ble det annonsert av bransjen selv at de ville gå inn for å få på plass en ordning for å øke bruken av tilstandsrapporter. Norges Takseringsforbund og NITO Takst inngikk en avtale i 2013 om innføring av obligatoriske tilstandsrapporter ved salg gjennom megler, og det sluttet også eiendomsmeglernes forening seg til. Avtalen skulle tre i kraft 1. januar 2015. På daværende tidspunkt mente regjeringen at det var hensiktsmessig å vente på eventuell lovgivning, i påvente av bransjealternativet. Så ble ikke det realisert. Derfor mener jeg at det er gode grunner for å se nærmere på ordningen. Det handler om hvordan vi innretter tilstandsrapportene, for det kan også hevdes med god grunn at man må tilnærme og finne den riktige balansen på omfanget, slik at det i størst mulig grad ivaretar begge hensynene, altså både kjøper og selger, på en god måte.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-20:
Jeg vil anta at representanten Eidsvoll Holmås har forståelse for at det ikke er en statsråds oppgave å gi råd til representanter i salen om hvordan man skal velge å håndtere saker til behandling. Jeg har respekt for maktfordelingsprinsippet – respekt for det arbeidet som gjøres i Stortinget, og for det arbeidet som utføres i komiteene. Jeg mener – og det mener jeg at jeg var ganske tydelig på, både i replikkvekslingen og i mitt opprinnelige innlegg – at man må søke å få til og få på plass flere tiltak, gjennomgå lovverket, se på hva man kan gjøre for å forenkle, finne hensiktsmessige løsninger, klargjøre rettigheter og, ikke minst, dempe konfliktnivået. Her tror jeg alle enig. Jeg mener det også gjenspeiles i engasjementet i salen i dag fra alle partier, fra venstresiden til høyresiden, at man søker gode løsninger på dette området – for det er et viktig område, det angår mange. Dersom man havner i et uføre – noe jeg oppfatter flere representanter var inne på i sine innlegg – kan det virkelig sette en i en veldig vanskelig økonomisk situasjon, og det skaper store utfordringer i privatlivet. Jeg ber om forståelse for at jeg ikke kan stå her og konkludere når det gjelder resultatet, hva de endelige konklusjonene i det arbeidet som er igangsatt, kommer til å bli, men jeg mener det er all grunn til å se nærmere på alle gode forslag som kan bidra til å styrke regelverket, gi en klarere og bedre lovgivning, som ivaretar en god balanse mellom kjøper og selger.
Michael Tetzschner (Høyre), 2017-06-20:
Det foregående innlegg fra representanten Gahr Støre gir mye å bearbeide, for å si det sånn, for det var jo egentlig en sammenklipping av temaer som hver for seg er ganske interessante, men satt sammen kaster de ikke lys over debatten. Jeg må jo også si – med all respekt for Gahr Støre som har mye å gjøre – at jeg tror nok at kontrollkomiteens medlemmer, som har vært gjennom tre høringer og formet en innstilling og faktisk også vært i dialog med utøvende myndighet, både den politiske ledelsen i Forsvarsdepartementet og i Justisdepartementet, men også hatt anledning til å føre interessante samtaler med både politiledelse og forsvarsledelse, har en evne til å nyansere bildet langt mer enn det representanten Gahr Støre tydeligvis var i stand til eller ønsket å gjøre i sitt innlegg. Jeg kan minne om at denne saken ikke gjelder oppfølging av 22. juli-kommisjonen, ikke stortingsmeldingen om terrorberedskap og heller ikke innstillingen fra den sammensatte komiteen som behandlet Gjørv-kommisjonen. Der er det slik at statusen når det gjelder nettopp å følge opp 22. juli, så kom Gjørv-kommisjonen med 31 anbefalinger. 21 er gjennomført, 4 er av den type at de alltid skal følges opp, man blir aldri ferdig med det, og så er det 6 som er under konkret gjennomføring. Når det gjelder Innst. 207 S for 2011–2012, som var denne felleskomiteen, er det 14 vedtak, 11 er gjennomført, 2 er under vedvarende oppfølging. Og når det så gjelder stortingsmeldingen om terrorberedskap, var det 71 konkrete tiltak, 46 gjennomført, 16 er av den art at de må kontinuerlig følges opp, og resten er under sluttføring. Når man trekker frem arven fra 22. juli, må man ikke slå an toner, man må ikke innbille folk at det er den totale beredskapen vi snakker om. Vi snakker om en konkret revisjon av objektsikring. Da vil ikke jeg snakke om arven etter 22. juli, jeg vil snakke om arven etter 22. oktober 2010, hvor den regjeringen som Gahr Støre var et fremtredende medlem av, uttalte følgende om objektsikring: Sikkerhetsloven har allerede i dag en bestemmelse som setter krav om etablering av sikringstiltak. Og så kommer det: Endringsloven der hvor forskriften er innrettet på en operasjonalisering av disse forpliktelsene, og innfører ikke nye forpliktelser. De nye bestemmelsene innebærer derfor ikke i seg selv nye kostnader. Bestemmelsen antas heller ikke å innebære administrative kostnader av betydning. Det er kanskje svaret på hvorfor det ikke ble bevilget penger før under denne regjering som over fem år har gått etter forsømmelsen og etterbevilget 1,1 mrd. kr over fem år. Jeg kommer tilbake i et senere innlegg.
Michael Tetzschner (Høyre), 2017-06-20:
Jeg glemte i mitt korte innlegg i sted også å gi anerkjennelse til saksordføreren, som har nedlagt betydelig arbeid sammen med resten av komiteen. Men det skal også sies i denne sammenheng at han har nedlagt stor interesse for saken. Jeg må også minne om at vi ikke er uenige om alt. Det er ikke en sånn kløft gjennom opposisjonen på den ene siden og regjeringsvennlige partier på den annen. Det er en samlet komité som konstaterer at funnene fra 2015 var uttrykk for realiteter på det tidspunktet. Men så konstaterer vi også i noen av de uttalelsene som komiteen har samlet seg om, at mye har forandret seg til det bedre. Så skilles vannene igjen litt ved at noen antyder at det er først den nåværende statsrådens interesse for disse tingene som har liksom blitt hjulpet frem av Riksrevisjonen. Det kan rett og slett ikke være riktig, for man hadde ikke nådd disse resultatene hvis man skulle ha ventet til Riksrevisjonens rapport om dette ble kjent i 2016, så her har det også vært et pågående arbeid. Jeg må også av og til ta meg litt i at vi som sitter på de forskjellige posisjonene her i salen og i regjeringen, har en tendens til å snakke over hodene på de utmerkede etatene som meget vel leser vedtak fra Stortinget og selv gjør et hverdagsarbeid med å iverksette det storting og regjering har bedt dem om. Så er det riktig, og det har også vært anerkjent av Forsvaret selv, at på noen områder har det tatt lengre tid enn forventet å oppfylle de formelle krav i forskrifter og instrukser. På tross av dette sier man, selv om disse formalitetene, planverket, ikke er formelt oppfylt, at Forsvaret hele tiden har hatt evne til å utføre sikringsoppdrag med sikringsstyrker, hvor skjermingsverdige objekter har hatt en grunnleggende permanent grunnsikring. La oss ikke glemme det oppi dette, for ellers ville vi underkjent det store arbeidet som gjøres i våre beredskapsetater. Riksrevisjonens tidligere uttalelse om at Forsvaret ikke er «i stand til å utøve tilstrekkelig beskyttelse og sikring av viktige objekter ved en trusselsituasjon», mener komiteen, vel også indirekte opposisjonens partier, ikke lenger er dekkende for situasjonen. Ellers hadde vi neppe hatt en diskusjon om hva som var motivene til at dagens situasjon er blitt så mye bedre.
Michael Tetzschner (Høyre), 2017-06-20:
For det første vil jeg si jeg er glad for det som er kommet av uforbeholdne utsagn fra presidentskapet, særlig det første innlegget. Men så er det flere forhold som vi kanskje må returnere til. Jeg har lyst til å gjøre oppmerksom på det brevet som også har vært referert før i dag, fra presidentskapet av gårsdagens dato. Det inneholder tre punkter, det er revidert kostnadsanalyse, hvor man uttaler at det er ikke grunn til å tro at den reviderte kostnadsanalysen vil indikere behov for en kostnadsramme utover de 1,8 mrd. kr som det nå arbeides etter. Da vil jeg anbefale riksrevisjonsrapporten på sidene 80 og 81, som nettopp sier at man per månedsrapporten for februar 2017 har gjort en oppstilling som, hvis man summerer de tallene, kommer til at man allerede er over de 1,8 mrd. kr. Der står det 1,838. Man kan si det kanskje er en detalj i disse milliardtider, men når man da så sterkt sier at man ikke har noen grunn til å tro at man vil overstige grensen på 1,8 mrd. kr, vil jeg altså anbefale Riksrevisjonens rapport for nærmere lesning. Jeg vil også kommentere litt dette arbeidsgruppearbeidet som skal finne sted, at problemet er jo ikke mangel på regler, problemet er å applisere de reglene som ellers finnes i staten, og så etterfølge disse. Jeg kommer et øyeblikk også tilbake til brevet som er rettet til de parlamentariske ledere, og hvor man sier at man i det følgende vil ha nær dialog med de parlamentariske ledere. Jeg har ikke noe imot de parlamentariske ledere, men det står i riksrevisjonsrapporten at det kan ikke med befriende virkning erstatte informasjon til Stortingets plenum. Og jeg spør meg selv: Hvorfor er det så vanskelig å forholde seg til Stortingets plenum? Og det er litt av det samme mønsteret som vi gjenkjenner fra den tidligere saken vi hadde på ettervinteren, om EOS-lovgivningen, hvor det altså skulle være så maktpåliggende å styre unna en alvorlig melding fra vårt innsynsorgan og tilsynsorgan med de hemmelige tjenestene, at man gjorde alt for å holde den lavest mulig under radaren. Da vil jeg ta opp det siste, som i og for seg ikke har vært noe poeng så langt, men som har vært et problem under komiteens arbeid, og det er presidentskapets forhold til offentlighet. Vi må ikke ha det slik at presidentskapet kan hemmeligholde eller nekte andre komiteer innsyn i informasjon som de har.
Anders B. Werp (Høyre), 2017-06-20:
Denne saken dreier seg om tilstanden i 2015. Revisjonen er tilbakeskuende. Riksrevisjonen og kontroll- og konstitusjonskomiteen har levert et godt arbeid med beskrivelse av hva som var på et svært viktig område. Saken dreier seg ikke om nåtid. Jeg konstaterer at saksordføreren med få unntak omtaler saken som om funnene er dagens situasjon. For det første: Det er feil. For det andre: Om saksordførerens betoning av saken er bevisst, er det et uttrykk for et svært beklagelig politisk spill i saken. Det har skjedd svært mye de to siste årene. Neste sak på dagens saksliste viser dette. Riksrevisjon var tidligere sterkt kritisk til Justisdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap. Neste sak viser de store framskrittene. Både etats- og virksomhetsstyringen er bedret, konstateres det bl.a. der. Stortinget behandlet nylig regjeringens samfunnssikkerhetsmelding. Her framgår det at regjeringen har igangsatt arbeid på samtlige 116 tiltak fra Stortingets særskilte komite, fra Gjørv-kommisjonen og fra stortingsmeldingen om terrorberedskap. Vi kan fastslå at regjeringen har arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap på et bredt felt og gitt feltet et kraftig løft. Samtidig må vi alltid huske at vi aldri kan etablere et risikofritt samfunn. Så tilbake til fortiden. Tre departementer brøt pålegget om å melde inn skjermingsverdige objekter innen utgangen av 2012. «Dette er ikke akseptabelt(…) Dermed kan viktige terrortiltak blir forsinket», uttalte Nasjonal sikkerhetsmyndighet. Jeg gjentar: «Dermed kan viktige terrortiltak blir forsinket». «Statsråder bryter sikkerhetsloven,» skrev Aftenposten 21. mars 2013. De tre departementene var ledet av olje- og energiminister Ola Borten Moe, nærings- og handelsminister Trond Giske og helse- og omsorgsminister Jonas Gahr Støre, som vi nylig hørte beskrive viktigheten av et pålegg han selv brøt som statsråd. (…) Mitt spørsmål til saksordføreren blir derfor følgende: Hva gjorde representanten Kolberg med denne kunnskapen jeg nettopp refererte til, som han måtte vite ville innebære forsinkelser med regjeringens objektsikringsarbeid, for i tillegg til å være nestleder av kontroll- og konstitusjonskomiteen den gangen var Kolberg nemlig også medlem av Stortingets særskilte komité, som hadde omfattende beskrivelser av viktigheten av objektsikring. Representanten var derfor i en særskilt opplyst og sentral rolle for å følge opp disse alvorlige bruddene i egen regjering. Jeg imøteser svaret.