Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-06-13:
Det er en viktig sak som Stortinget behandler. Historiens dom får avgjøre hvor godt saken forvaltes av dem som skal følge den opp. Men Venstre har tiltro til at avtalepartnerne vil følge den opp. Venstre har tiltro til at Den norske kirke vil være moden til å gjøre det som ligger i avtalen. La meg si det slik at jeg som norsk borger og som kirkemedlem har deltatt i menighetsråd, bispedømmeråd og Kirkemøtet. Jeg ville trodd for 20-25 år siden at det ikke skulle være mulig å få til den styrken og kraften som jeg selv har opplevd, f.eks. i det norske kirkemøtet. Men det er et faktum at det har utviklet seg. Det var på tross av manges spådommer i forkant. Det var på tross av mange kommentarer i samtid. Men i ettertid har Kirkemøtet, med alle de organer som det springer ut av - bispedømmeråd og lokale menighetsråd - vist seg å ha en livskraft til å stå i krevende og vanskelige spørsmål, av både trosmessig og sosialetisk art, og vært i stand til å leve med det. Det viser en utvikling i Kirken som etter min mening gjør at de som er bekymret for at Kirken ikke skal ivareta et mangfold i folket, ikke har noen grunn til uro. Det er også slik som andre representanter har sagt fra talerstolen, at det Kirken forholder seg til når det gjelder tro og liturgiske spørsmål, er det Kirken som behandler. For Venstre var det svært viktig, da vi gikk inn i de forhandlingene som ble avsluttet midt i april, at vi ikke kunne fjerne statens binding til en konfesjon, altså statsreligionen, uten samtidig å gi Kirken reelt selvstyre over utnevning av biskoper og proster. Jeg trodde personlig, da vi gikk inn i de forhandlingene, at det ikke var mulig å komme lenger enn status quo. Jeg må gjerne si det slik at det hører til livet at man skal gi uttrykk for gledelige overraskelser. Da får jeg si at jeg har hatt noen fordommer om statsråd Giske. Jeg har på en levende måte gitt uttrykk for dem fra denne talerstolen. La meg få avlive en fordom - og det er at det ikke skulle være mulig å snakke med statsråden på en skikkelig og ordentlig måte om det som har vært gjort her. Det viste seg å være feil. Det viste seg å være feil i den forstand at vi satt og skjønte at vi sammen skulle gjøre noe som var viktig - alle som var der, alle berørte partier og statsråden. Jeg synes det er en god dag når man skal ha noen vitnesbyrd, og frie vitnesbyrd hører kirkelivet til. Så dette frie vitnesbyrdet går ut på at jeg har avskaffet en fordom. Siden jeg er en god liberaler, hører det til livet å avskaffe noen fordommer. I denne sammenhengen førte det for mitt vedkommende til at jeg var part i en prosess som førte til den avtalen som ligger i stortingsmeldingen. Det er en avtale som skal skape løsere bånd mellom stat og kirke. Det er en avtale som skal gi Kirken et reelt selvstyre gjennom valg av proster og biskoper. Det er en avtale som slår fast at vi i Norge vil ha finansieringsordninger for Den norske kirke, men også for andre tros- og livssynssamfunn, som er rause. Jeg vil gjerne si det på en folkelig måte: Vi ønsker vel ikke en finansiering av tros- og livssynssamfunn i Norge som skal føre til at man er avhengig av donasjoner enten fra Texas eller fra Saudi-Arabia. Vi ønsker at vi i det norske samfunnet kan ha institusjoner og organer som har vokst fram i dettesamfunnet, og som lever i dette samfunnet, og som i dette samfunnet klarer å forholde seg til seg selv og til andre. I det arbeidet som vi har gjort, er det lagt vekt på en demokratireform. Jeg vil gjerne understreke at den demokratireformen hviler for det første på en demokratisk struktur som tidligere er bygd opp, og som - som jeg også har sagt i innlegget - på tross av odds kanskje, har vokst fram i Den norske kirke: hele rådsstrukturen i Den norske kirke, med menighetsrådene, med bispedømmerådene og med Kirkemøtet. Det er denne strukturen og denne strukturens egen uttrykte vilje til å sikre seg en bredere forankring og legitimitet som møtes med det forhold at statsråden satte ned Bakkevig-utvalget med den nennsomme hånd som førte til at Bakkevig-utvalget og Kirkerådet kunne møtes i en felles forståelse av hvordan man skulle fremme forslag basert på to ønsker: Den norske kirkes egen etablerte demokratiske struktur, og et bredt uttrykk for alle som er glad i folkekirken, om at legitimiteten skulle styrkes. Derfor er det slik at når forsøkene settes i gang, tror Venstre oppriktig at de vil lykkes på en slik måte at det vil føre til at grunnlovsbestemmelsen som er foreslått her, og som er en del av avtalen, blir gjennomført. Det er også slik at vilkårene som er knyttet til å måle denne demokratireformen ikke er avhengig av skjønn i betydningen prosenter, de er avhengig av målbare, objektive faktorer som reelle valgmuligheter, økt bruk av direkte valg og kirkelige valg sammen med offentlige valg, altså lokalvalg. Det er meningsfylte forslag som det fullt ut er mulig å gjennomføre, og som er lagt på en slik måte at det Kirken selv ønsker gjennom sitt arbeid, det Bakkevig-utvalget har lagt fram i sin innstilling, og det som ligger i denne avtalen, er på parallell, konvergerende, tett felleskurs. Derfor er det også slik at denne demokratiutviklingen er en styrke for alle som ønsker folkekirken. Og Venstre ser det slik at det vil føre til at vi får gjennomført den grunnlovsbestemmelsen som her er foreslått. Vi skulle som parti gjerne gått et skritt videre. Det er ingen tvil om det. Vi har siden 1985 hatt det standpunkt at staten ikke skal være bundet til en konfesjon, og at Den norske kirke, som en bred norsk folkekirke, ikke skal ha staten som overstyrer. Jeg er klar over at det ikke er et reelt skille som ligger i avtalen i dag, men vi oppfatter at det er en reell prosess mot en reell frigjøring av Den norske kirke som trossamfunn. Og la meg gjerne si noe om det, for det har tidligere i prosessen vært snakket om Den norske kirke som trossamfunn på en slik måte at jeg som kirkemedlem i denne salen av og til har følt meg som ansatt i Veivesenet - det er ikke noe galt med Veivesenet, men Veivesenet er ikke noe trossamfunn. Det betyr at et trossamfunn er ikke statens religionsvesen. Et trossamfunn er et levende samfunn av mennesker som har det til felles at de deler den tro og den livssynsutøvelse som finner sted innenfor det rom som de skal ha. Vi som har vært i det rommet, og er der, vi vet at det er en vital og levende organisasjon som er i stand til å ta opp sterke utfordringer, og hvor det for øyeblikket skjer en meget spennende og livsviktig prosess gjennom tros- og dåpsopplæringsreformen, hvor Kirken går inn på en skikkelig måte og tar ansvar for det som er et av Kirkens viktigste oppdrag, nemlig å føre sin tro videre til nye generasjoner. I den brede avtale som er inngått, er det enstemmighet på alle punkter. La meg mot slutten ta opp et punkt som vi også er enige om, nemlig at denne avtale bør være foranledning til at man presenterer en bred alminnelig religionspolitikk i Norge. Det betyr ikke at vi skal gå inn i verken Den norske kirke, Den katolske kirke, frikirkene, islamske menigheter, jødiske mosaiske trossamfunn, Human-Etisk Forbund eller andre, men vi bør sette oss ned og finne hvilke praktiske spilleregler som skal gjelde, fordi vi har den situasjonen vi har. Vi bør ta den utfordringen som er kommet fra Samarbeidsrådet for norske tros- og livssynssamfunn, hvor alle er enige om at det er riktig å utforme en slik politikk. Komiteen sier jo også samlet her at den ber statsråden og Regjeringen komme tilbake på egnet måte med dette senere. Så er det også i denne innstillingen ytret noe om forsøk, og Venstre er med på det. Jeg har også merket meg representanten Reikvams kommentar til det. Jeg er også opptatt av hvordan statsråden ser på spørsmålet om forsøk. Det er ganske viktig at de gjennomføres. Men jeg har også den oppfatning som mindretallet i komiteen har skrevet, at når et forsøk er gjort, så vurderes det på selvstendig grunnlag hvilke forsøk som blir faste, og hvordan de føres videre. Det er også naturlig at de forsøkene skal vurderes av dem som har ansvaret, nemlig Kirken selv. Så til slutt: Jeg startet med den forunderlige opplevelse å komme inn i en prosess som var annerledes enn det jeg hadde fryktet for. Og da får man si det på den måten at hvis man dyrker frykten, kommer man sjelden noe godt sted. Hvis man skal bygge på det som er Kirkens indre kjerne - tro, håp og kjærlighet - har man en sjanse til å komme veldig mye lenger. Og den som vil velge en prosess i frimodighet og glede, vil oppleve at det er flere som blir med på ferden, enn hvis ferden skal styres av frykten for noe. Jeg har hatt møter i denne prosessen med statskirken hvor jeg har møtt mennesker, av typen agnostiker, medlem av statskirken, medlem av et stort parti, som mener at man må kontrollere Kirken av frykt for et eller annet. Da har jeg pleid å gå rundt og spørre om noen ville være støttekontakten min, for det trengs jo støttekontakter hvis det skal være så skremmelig. Jeg tror ikke at det er det. Jeg tror at den som er frimodig nok, vil oppleve at det er større raushet og romslighet i møte med mennesker enn det det har vært. Selv har jeg opplevd det i mitt eget møte med Den norske kirke. Jeg har også opplevd at folk jeg kjenner som tilhører minoriteter i det norske samfunnet, har opplevd det samme. Disse ordene bare for å slå fast at Venstre står helt og fullt bak den avtale som er inngått, og den innstilling som er framlagt her i dag.