Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Den rød-grønne regjeringen er tøff i utenrikspolitikken, og vi leverer løftene våre. Vi sendte offiserene hjem fra Irak, vi satser på nordområdene, vi fører en mer offensiv europapolitikk, vi trapper opp bistandsbudsjettet, vi setter tusenårsmålene først, vi leder an i arbeidet med å finne nye globale finansieringskilder og i arbeidet med et internasjonalt forbud mot klasebomber, og vi sletter u-landsgjeld. Vi har en regjering som tør og som syns i utenrikspolitikken, også utenfor Norges grenser. Da amerikanerne bestemte seg for å sette en mann på månen, bare gjorde de det. Da supermaktene rustet opp militært under den kalde krigen, bare skaffet man de pengene som trengtes for å gjøre det. Hvis vår generasjon ikke utrydder fattigdommen i verden, er det ikke fordi vi ikke kan, men det er fordi vi ikke vil det nok. Vi har kunnskapen som trengs, og vi har pengene som skal til for å oppfylle tusenårsmålene. Spørsmålet er om vi og om verden har viljen. Vi er langt unna å nå de målene. Spesielt Afrika henger etter. Her trengs det en innsats. Regjeringen har da også økt vårt fokus på Afrika. Kontinentet er svært rikt på naturressurser, biologisk og kulturelt mangfold. Til tross for det sliter store deler av kontinentet med fattigdomsproblemer og oppnår ikke utvikling på grunn av interne konflikter, korrupsjon og brudd på menneskerettigheter. For noen uker siden la Regjeringen fram en handlingsplan for en mer helhetlig Afrika-politikk. Vi har som mål å styrke det politiske samarbeidet med afrikanske land. Afrika er i endring, og kontinentet blir en stadig viktigere internasjonal aktør – politisk og økonomisk. Sterkere innflytelse i FN og i de internasjonale finansinstitusjonene er en forutsetning for at Afrika selv skal kunne forme sin egen utvikling. De afrikanske landene er viktige i FN, og vi vil bidra til å støtte utviklingen av sterke felles afrikanske institusjoner og også samarbeidet mellom afrikanske land. Fred, demokrati, sosial utvikling og miljø henger tett sammen. Uten det ene kan du ikke oppnå de tre andre. Vi trenger fred for å kunne få sosial utvikling, og sosial utvikling er nødvendig for stabil og langvarig fred. Når naturressursene er knappe, skapes konflikter. Når klimaendringer ødelegger folks livsgrunnlag, er økt fattigdom resultatet. Naturressurser kan like gjerne være en forbannelse for et lands befolkning som det har vært en berikelse for oss her hjemme, i form av olje. Se bare på det rike biologiske mangfoldet, på råvarene og på naturressursene mange av de afrikanske landene har. Afrikanske land er store produsenter av olje, gass, diamanter, fisk, metaller og andre råvarer som er viktige i verdensøkonomien. Det er også grunnen til at kontinentet er blitt gjenstand for et ressurskappløp fra omverdenen. Det ser vi tydelig i dag med Kinas økte involvering på dette kontinentet. I sin iver etter å skaffe seg ressurser investerer kineserne i infrastruktur over store deler av kontinentet. Problemet er bare at det er kineserne selv som bygger veiene og bygningene, i stedet for at afrikanerne blir satt til å gjøre jobbene. Problemet er også at kineserne er lite opptatt av å stille krav om demokratisk styresett, antikorrupsjon og respekt for menneskerettigheter der de velger å investere. Men verdens økte etterspørsel etter råvarer fører altså til høyere økonomisk vekst i mange afrikanske land. Problemet er bare at denne veksten ikke kommer flertallet i befolkningene til gode. Ta Angola: Angola er et rikt land som følge av olje. Samtidig lever 70 pst. av befolkningen under fattigdomsgrensen. Korrupsjonen er enorm, og inntektene fra oljen øker og øker. Uten en bedre forvaltning av disse inntektene vil vi heller ikke se en utjevning og færre fattige i Angola. Ordinær bistand fra Norge er ikke løsningen for Angolas fattigste. Men Norge har erfaring fra forvaltning av naturressurser som vi kan dele med f.eks. Angola når det gjelder oljerikdommen, eller med Namibia når det gjelder å bygge opp en bærekraftig fiskeriforvaltning i et land med så enorme fiskeriressurser. Å overføre kunnskap om forvaltning er kanskje det viktigste vi kan gjøre for noen av disse afrikanske landene, ved at det kan være med på å sikre at inntektene deres går til reduksjon av fattigdom. Det er først og fremst Afrika som selv skal legge til rette for utvikling sosialt og økonomisk, men verdens rikeste land har et ansvar for å bidra med det vi kan bidra med. Det gjelder selvfølgelig bistand direkte til de fattigste, men det handler også om andre ting. Det handler om politisk partnerskap, og derfor er det viktig og helt i tråd med at vi satser på Afrika, at Regjeringen nå fører en bred og helhetlig utenrikspolitikk overfor Afrika.