Inge Lønning (Høyre), 2006-05-22:
Dette er en meget viktig debatt, og interpellanten fortjener ros for å ha tatt den opp. Jeg tillater meg å begynne med en opplevelse som ligger langt unna skolen og skoleproblemer. Jeg hørte for noen år siden et foredrag i Vitenskapsakademiet av en av våre fremste kreftforskere. Han redegjorde for resultatene av den nyere forskningen, og da han skulle sammenfatte, sa han: Folk spør meg ofte hva man kan gjøre for å unngå å få kreft. Til det har jeg bare ett svar, kjære tilhørere, man må velge sine foreldre med omhu. Det er på en måte den samme logikk som har gått igjennom denne debatten. Foreldrene er den faktor som avgjør hvorvidt barn lykkes eller ikke. Interpellanten gikk til og med så langt at hun sa: Den gode lærer kan aldri lykkes om foreldrene ikke er med på laget. Det er heldigvis feil! Det finnes massevis av eksempler på at til og med barn i skolealder som ikke har noen av sine foreldre i live, har lyktes ganske godt i skolen. Det finnes heldigvis også eksempler på at barn som ikke har hatt et voksenmiljø som støtte i noen fasong i sitt hjemmemiljø, har lyktes i skolen, bl.a. takket være gode lærere som har skjønt det, og som derfor langt på vei har gått inn i rollen som støttespiller og som «reserveforelder». Det skal vi være glad for. Det er jo en av grunnene til at det er livsviktig å holde høye kvalitetsmål på lærerutdanning, utvelgelse av dem som skal bli lærere. At det er viktig å ha høye kvalitetsmål for skolen, er nettopp fordi det alltid vil være slik at barn har ulike ressurser hjemme, og skolen må ta den utfordringen. Vi må ikke gå så langt at vi speilvender perspektivet og begynner å falle tilbake på den tankegang at tross alt er det foreldrenes ressurser som er det utslagsgivende. Så er det et perspektiv som mangler i denne debatten, og som forbauser meg noe. Det er mange som tror at vi har skoleplikt i dette landet. Det har vi ikke. Vi har opplæringsplikt, og i utgangspunktet er det klart det er foreldrene som har som plikt å dra omsorg for at deres barn får opplæring i samsvar med det lovverket sier. Det er ingen legale hindringer for at foreldrene kan løse denne oppgaven selv hvis de kan dokumentere at de kan det gjennom hjemmeundervisning. Likeledes har Norge gjennom mange internasjonale konvensjoner forpliktet seg til å respektere foreldres rett til å velge skole for sine barn. Det streifet ikke interpellanten med et eneste ord – pussig nok. Jeg har tidligere forsøkt å motivere norske undervisningsministre til å interessere seg for og initiere komparativ forskning når det gjelder forholdet mellom skoler som foreldrene har etablert selv, tatt initiativ til og tatt ansvaret for, og hvorledes læringsprosessen foregår der, og den offentlige skolen, bl.a. fordi jeg er sikker på at det er noe å lære der. Det er helt sikkert noe å lære der hvor foreldre, når en grendeskole nedlegges, påtar seg ansvaret selv for å forsøke å videreføre den skolen. Det er helt sikkert noe å lære av de mest flerkulturelle skolene som finnes i dette land, St. Sunniva skole her i Oslo og St. Paul skole i Bergen. Det finnes ingen grunnskoler i Norges land som har et så vidt spekter av elever med ulik etnisk bakgrunn, ulik sosial bakgrunn og ulik kulturell bakgrunn. Hvorfor glemmer interpellanten det? Hun uttalte selv i et intervju for kort tid siden at den type skoler egentlig sementerer intoleranse og øker fordommer mellom mennesker. Hvor i all verden har hun det fra? Her mangler det jo faktisk noe elementært i norsk skoleforskning. Det partiet som interpellanten og statsråden tilhører, har gjort sin partileders fremtid i det politiske liv avhengig av at det etableres tilstrekkelig mange private barnehager i dette landet, bl.a. på foreldres initiativ. Hvorfor er dette en hvit flekk på kartet når man kommer til skolen?