Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-02:
I juni i år foretok FNs generalforsamling en oppsummering av hva som hadde skjedd på de fem årene som hadde gått siden FNs konferanse om befolkning og utvikling i Kairo. Det er grunn til å spørre i hvilken grad det har skjedd en omlegging, slik handlingsplanen la opp til, fra tradisjonell familieplanlegging og befolkningskontroll til et helhetlig reproduktivt helsetilbud. Kvinners helse skiller seg fra menns både i sykdomsforekomst og type lidelser og ved bruken av helsetjenester. Generelt kan en si at kvinner har lavere prioritet i behandlingsapparatet, fordi leger og helsepersonell mangler kunnskaper om kvinners sykdommer. Anslag fra WHO og UNICEF viser at ca. 585 000 kvinner mister livet hvert år i forbindelse med svangerskap og fødsler. 75 000 av disse anslås å miste livet på grunn av aborter som er utført av ukyndige eller uten nødvendig utstyr. 99 pst. av disse dødsfallene skjer i utviklingsland. Utover dette får 15 millioner kvinner hvert år skader, infeksjoner og andre komplikasjoner i tilknytning til graviditet – skader som har konsekvenser for kvinnenes videre liv og helse. Ca. 25 pst. av alle graviditeter er uønskede på grunn av manglende prevensjonstilbud, feil bruk av prevensjon, dårlig informasjon, utilfredsstillende metoder, partners motstand overfor prevensjonsbruk eller seksuelle overgrep. Mer enn 30 millioner mennesker bærer i seg hiv-viruset. 42 pst. av dem er kvinner, og prosentandelen av kvinner ser bare ut til å øke, fordi kvinner ofte er svært maktesløse i forhold til smittekilden. Dette urovekkende bildet er noe av bakgrunnen for at Befolkningskonferansen i Kairo vedtok en handlingsplan, hvor en skulle gå fra tradisjonell familieplanlegging og befolkningskontroll til et helhetlig reproduktivt helsetilbud. Reproduktive rettigheter baserer seg på spesifikke menneskerettigheter, som retten til liv, retten til frihet og personlig sikkerhet, retten til ikke å bli diskriminert på grunnlag av kjønn, alder, rase eller religion, men også retten til å oppnå best mulig helsetilstand, retten til utdannelse og retten til å motta og formidle informasjon. Reproduktive rettigheter innebærer retten til selv å bestemme når og om en vil ha barn, og retten til å slippe uønskede seksuelle relasjoner, men også retten til å slippe å sette liv og helse unødig i fare i forbindelse med reproduksjon. Et reproduktivt helsetilbud skal omfatte alt fra svangerskapskontroll, fødsels- og barselhjelp, prevensjonsveiledning, behandling og forebygging av kjønnssykdommer og seksualopplysning. En av pionerene i Norge når det gjelder reproduktiv helse, Katti Anker Møller, understreket at «vi elsker moderskapet og vil dets vel, men i full frihet og under vårt eget ansvar». Grunnen til at arbeidet med menneskerettighetene fokuserer på seksuell og reproduktiv helse, er at denne siden av kvinnehelse er sterkest politisert, og eksisterende praksis er sterkt knyttet til normer for seksualatferd, forholdet mellom kjønnene, barneoppdragelse m.m. Det kan derfor være vanskelig å få til forandringer innenfra. Handlingsplanen som ble vedtatt i Beijing i 1995, forplikter regjeringene som deltok, å sikre at all politikk skal reflektere integrering av kjønnsperspektivet. Dette forutsetter bl.a. at myndighetene gjennomfører en forhåndsvurdering av alle beslutninger, tiltak og programmer for å se hvordan de berører kvinner og menn. Handlingsplanen inneholder mange konkrete forslag til hva land må arbeide videre med når det gjelder helsespørsmål. I en tid med store endringer i befolkningssammensetning og verdigrunnlag, økende kulturelt og religiøst mangfold og økende avstand mellom fattige og rike er handlingsplanen viktig for arbeidet med å integrere kjønnsperspektivet i alle lands helsepolitikk. For å nå ut med et helhetlig tjenestetilbud i forhold til reproduktiv helse mener mange at større deler av den finansielle støtten fra det multilaterale og bilaterale system må kanaliseres direkte til de frivillige og private organisasjonene. I dag går mesteparten av midlene fra multilaterale organisasjoner til det enkelte lands myndigheter, som ofte vegrer seg for en omlegging av helsetjenestene. Vi vet at det er mye ressurser som går tapt i byråkratiske prosedyrer, korrupsjon og uforklarlige forsinkelser. Og det pågår diskusjoner bl.a. innad i FNs befolkningsprogram og FNs utviklingsprogram om mulighetene for å kanalisere den finansielle støtten direkte til frivillige og private organisasjoner for å øke effektiviteten i implementeringen. Jeg mener at Norge bør engasjere seg i denne debatten og bruke politiske virkemidler for å få til en omlegging av finansieringsprosedyrene. Norge har bl.a. bidratt med nesten tre milliarder norske kroner til FNs befolkningsprogram siden organisasjonen ble etablert i 1969, og det bør være i Norges interesse at disse pengene brukes på en forsvarlig og mest mulig målrettet måte. Det kan synes som om det er de frivillige organisasjonene, kvinne- og helseorganisasjonene, som har tatt handlingsplanene fra Kairo mest på alvor og har gått foran med pilotprosjekter. Kvinners helse i de fattige landene kan sammenliknes med kvinners helse i Norge for 100 år siden, da reproduksjon, infeksjoner og mangelsykdommer utgjorde en stor fare for kvinners liv og helse. Samtidig ser det ut som situasjonen for kvinner i de fattige landene stadig blir forverret, og det får store helsekonsekvenser. Dette perspektivet synes jeg trekkes lite inn i bistanden til helsesektoren i våre samarbeidsland. Norge har ingen bistandspolitikk for reproduktiv helse, slik som f.eks. Sverige har. Norge markerte seg sterkt både på Kairo-konferansen og Beijing-konferansen, og det forplikter oss til å følge opp dette engasjementet rundt reproduktiv helse, både på hjemmeplanet og i det internasjonale samfunnet. Hva gjør Regjeringen for å følge opp sin del av handlingsplanen fra Kairo og Beijing?