Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Når historien om dette århundret skal skrives, vil et av de viktigste kapitlene være kapitlet om likestilling – om norske kvinner som inntok arbeidslivet, som inntok utdanningsinstitusjonene og etter hvert også inntok den politiske arenaen. Det er kvinnene selv som har gjort de valgene som har ført dem ut i arbeidsliv, innom utdanning og inn i politikk. Jeg er blant dem som ofte har sagt det samme som representanten Johansen sa i innlegget i stad, nemlig at det er politiske vedtak som har brakt fram likestillingen. Og selvfølgelig er det i noen grad det. Men jeg tror at vi kanskje har undervurdert de individuelle valgene som de enkelte kvinner har gjort, og overvurdert betydningen av politiske vedtak, for det er kvinnene selv som har besluttet å gå ut i arbeidslivet, som har besluttet å ta stadig mer utdanning, og som har besluttet å gå inn i politikken. I noen grad har de vært hjulpet fram av politiske vedtak, men veldig ofte har politikken kommet i etterkant. Det var ikke slik at vi først fikk barnehager og foreldrepermisjoner, og så gikk kvinnene ut i arbeidslivet – tvert i mot. Kvinnene gikk først ut i arbeidslivet, deretter så vi at det ikke var mulig å kombinere et arbeidsliv der stadig flere kvinner var i lønnet arbeid, med så dårlig utbygde velferdsordninger som vi hadde når det gjaldt barnehagesektoren, foreldrepermisjon og skolesektoren. Det politikken har handlet om, er ikke først og fremst å velge for kvinnene at de skulle gå ut i jobb og ta utdanning. Det likestillingspolitikken har handlet om, er om politikerne har vært i stand til å ta tak i utfordringene det skaper at kvinnene selv velger å gå ut i jobb, ta utdanning og simpelthen tilta seg den likestillingen de ønsker å ha. Selv om det kanskje er en litt annen måte å se det på, tror jeg historien vil vise at det var det det handlet om, for både i Norge og i mange andre land har vi sett at de politiske vedtakene på mange måter har hengt litt i etterkant. Det betyr selvfølgelig ikke at det er mindre viktig at vi har fått gjennom tiltak som et års foreldrepermisjon, en kraftig økning i barnehageutbyggingen, skolefritidsordningen og andre viktige tiltak som har gjort det lettere å kombinere et likestilt arbeidsliv med et likestilt familieliv, der det også er plass og tid til barn og mykere verdier enn bare arbeid og inntekt. Desto mer alvorlig er det at vi på noen av disse områdene nå ser at utviklingen går i feil retning. Det er selvfølgelig gledelig at det fortsatt bygges barnehager her i landet, men det er alvorlig at det er en bråstans i barnehageutbyggingen. I fjor bygde vi litt over 3 000 barnehager, og måltallet i år er 2 500. Vi må tilbake til begynnelsen av 1970-tallet for å finne en like lav utbyggingstakt. Det er et alvorlig tilbakeslag for familiepolitikken, likestillingen og ikke minst for mange barn. Det er etter min vurdering også slik at kontantstøtten er et alvorlig tilbakeslag. I den grad det er problemer med valgfrihet, er hovedproblemet at vi har for få barnehageplasser. Arbeiderpartiet er ikke imot å yte kontantstøtte til barnefamilier. Det gjør vi gjennom barnetrygd, foreldrepermisjon og nedkomststønad. Det vi er imot, er en helt ny form for kontantstøtte, der man betaler folk for ikke å bruke barnehage. For øvrig kan man gjøre hva man vil, og likevel motta støtten. Det er også alvorlig å se de kuttene vi nå har fått i f. eks. skolefritidsordningen. Selv om dette ikke er dramatiske endringer, er det på noen områder alvorlige skritt i gal retning i forhold til den lange perioden vi nå har hatt med en likestillingspolitikk som har tatt tak i de utfordringene som er et resultat av at kvinner selv har valgt å ta utdanning og gå ut i arbeidslivet. Jeg hadde for ti år siden gleden av å lede Mannsrolleutvalget, og jeg brukte to år av mitt liv på å diskutere mannsroller. Det gjorde jeg stort sett med kvinner som var opptatt av at menn skulle være mer opptatt av seg selv. Det var en her som hadde vært inne på Internett og lett etter dokumenter om menn og likestilling. Vel, vi – Arne Wam, Helge Jordal, Berthold Grünfeld og noen til – lagde store rapporter, og de handlet om menn. Hovedbudskapet var følgende: Kvinner tiltar seg likestilling, de endrer og har bestemt seg for å endre sin rolle i samfunnet. Det kan vi menn like eller mislike, men det har kvinnene bestemt seg for å gjøre, og det gjennomfører de uansett. Mennenes valg er om vi skal ta tak i og greie å forholde oss til at kvinnenes roller har endret seg, eller om vi skal prøve å lukke øynene for det. Vi i Mannsrolleutvalget mente at menn bør ta likestilling mer alvorlig. De bør endre sine roller. Vi foreslo pappapermisjonen, og nå begynner det å skje ting, selv om det går litt sakte iblant.