Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2012-06-12:
Alle er enige om at det er klokt å ha penger på bok. Fremtiden vil gi oss nok av utgifter, og det å vite at vi har spart i gode tider, gir oss trygghet og sikkerhet. Det er vi alle enige om. Jeg håper alle i salen merker seg det – også Fremskrittspartiet er enig i det. Det vi fra år til år diskuterer, er hvordan vi skal forvalte våre inntekter – hvor mye vi skal spare, og hvordan vi skal spare. Her skilles partiene. I St.meld. nr. 29 for 2000–2001 om retningslinjer for den økonomiske politikken foreslo regjeringen å legge opp til en bruk tilsvarende om lag den forventede realavkastningen av det som den gangen het Petroleumsfondet. En slik forventet realavkastning ble satt til 4 pst., og med ett var handlingsregelen født. Med andre ord: Norges velferd skulle delvis baseres på renter fra pengeplasseringer i utlandet, en strategi som har vært benyttet av kapitalister gjennom generasjoner. De fleste mente raskt at en slik strategi ville være klok, da det angivelig skulle sikre tilgang til velferd langt inn i evigheten. Men kan egentlig et land forvalte sin formue på samme måte som en enkeltstående kapitalist forvalter sine penger? Ikke nødvendigvis. Et land er avhengig av forutsigbarhet. En enkeltstående kapitalist kan stramme inn livremmen over natten, men å gjøre det samme i et demokratisk land er langt vanskeligere. I det hele tatt: Det å gjøre seg stadig mer avhengig av renteinntekter for å kunne levere etablerte velferdstjenester har en nedside. Det aller viktigste for et land er å investere for fremtiden. Det å gjøre vår velferd avhengig av størknet svette fra produksjonen i andre lands bedrifter er verken bærekraftig eller visjonært, men det er svært behagelig. Mye er bra i Norge, og vi har solide finanser. Men vi kommer ikke unna at regjeringens politikk også har ført til at rekordmange står utenfor arbeidslivet og som en konsekvens lever av andres arbeid og verdiskaping. Det er ingen uenighet om at fellesskapets midler må benyttes der vi får mest igjen for dem, men da kan man ikke tilnærme seg problemstillingene med et dogmatisk syn på de viktigste premissene for debatten. Ønsker vi at våre ressurser skal kaste mest mulig av seg, både for dagens og for fremtidens generasjoner, må vi være åpne for en revisjon av handlingsregelen som finanspolitisk styringsverktøy. Videre må vi finne frem til de sterkeste dynamiske effektene i skattepolitikken, og samtidig være frimodige nok til å drøfte hvorvidt størrelsen på enkelte offentlige ytelser kan ha en negativ effekt på samfunnets verdiskaping. Fremskrittspartiet ønsker en fordomsfri debatt om disse grunnleggende premissene for norsk finanspolitikk. Derfor er det ikke tilstrekkelig at finansministeren uansett spørsmål responderer på autopilot om at regjeringen fører en ansvarlig økonomisk politikk, innforstått at enhver annen tilnærming til den økonomiske politikken er uansvarlig. Dersom finansministerens eneste ambisjon er ansvarlighet, velger han åpenlyst å avskrive finanspolitikken som et verktøy for vekst og nyskaping. Finanspolitikken blir da reaksjonær og konservativ og ikke fremtidsrettet og kreativ. Fremskrittspartiet vil bruke skattepolitikken og våre petroleumsinntekter aktivt for å gi norsk næringsliv de beste forutsetninger for å lykkes. Vi tenker nytt, og vi vil vurdere å tilby partene i arbeidslivet skatte- og avgiftslettelser som grunnlag for fremtidige lønnsoppgjør, noe som sikrer bedret kjøpekraft for alle, og samtidig opprettholder konkurranseevnen. Det er nettopp regjeringens oppgave å sikre norsk næringsliv de beste konkurransevilkår, og da er det ikke gitt at den eneste løsningen er å akkumulere stadig mer statlig kapital samtidig som norske bedrifter utkonkurreres, bl.a. på grunn av høyt lønnsnivå. Fremskrittspartiet ønsker en ny handlingsregel som tar inn over seg de utfordringene som samfunnet og norsk næringsliv står overfor. Dagens handlingsregel tar verken hensyn til økonomiske konjunkturer eller tilgjengeligheten på arbeidskraft. Handlingsregelen beregnes ut fra størrelsen på Statens pensjonsfond ved årets inngang. Har det vært oppgang i de internasjonale finansmarkedene, vokser Statens pensjonsfond, og den estimerte avkastningen øker. På mirakuløst vis blir det da mer forsvarlig å sprøyte flere kroner inn i norsk økonomi, rent teoretisk sett, en sammenheng som ikke finner støtte i noen økonomiske teorier. Nettopp derfor er dagens handlingsregel et lite egnet styringsverktøy. En handlingsregel bør i første rekke kunne definere pengenes ulike virkninger på norsk økonomi over tid og samtidig skille mellom løpende utgifter og investeringer. Fremskrittspartiet ønsker derfor en ny handlingsregel, hvor det innføres en øvre grense for årlig vekst i offentlig forbruk, begrenset ut fra veksten i norsk økonomi. Parallelt bør man gjennomføre samfunnsøkonomisk lønnsomme investeringer på bakgrunn av kapasitet hos norske og utenlandske leverandører. Forutsetningen for slike investeringer må være at lønnsomheten vurderes på bakgrunn av levetidskostnader og konsekvensanalyser beregnet over flere år. Og husk at når man gjør fornuftige realinvesteringer i f.eks. vei, forsvinner ikke verdiene. De vil i mange tilfeller bidra til avkastning langt utover det vi får i Pensjonsfondet. Fremskrittspartiet har gjennom flere år fremmet en rekke forslag som ville forbedret forvaltningen av statens oljeinntekter. Vårt fokus er hele tiden å gjøre norsk velferd mindre avhengig av finansinntekter. For å få det til må vi investere for fremtiden, vi må bygge en fremtidsrettet infrastruktur og satse på FoU, noe som igjen vil gi lønnsomme arbeidsplasser og konkurransedyktige bedrifter. Slike investeringer er utgifter til inntekts ervervelse, da det vil legge grunnlaget for økonomisk vekst i vårt eget land og samtidig gjøre oss mindre avhengig av lønnsomheten i andre lands bedrifter. Fremskrittspartiet fremmer på nytt, denne gangen sammen med de øvrige opposisjonspartiene, forslag om å utrede alternative måter å organisere SPU på. De samme partiene fremmer også forslag om at det opprettes et investeringsprogram innenfor SPU med formål å investere i bærekraftige bedrifter og prosjekter i fattige land og i fremvoksende markeder, med en målsetting om en samlet investeringsramme opp til 10 mrd. kr. Til det siste er å bemerke når det gjelder kritikken som representanten Solvik-Olsen måtte svare på om at vi kuttet i bistand, at dette er en måte man kan drive – ikke bistand, men business på, hvor det kan lønne seg for alle parter å sette i gang industri og virksomhet i andre land. Det er Fremskrittspartiet for, men passiv bistand, som ikke på noe som helst område bidrar – kun til å lette vår egen samvittighet – har foreløpig ikke ført til verken vekst eller velstand i noe land. Fremskrittspartiet er ikke gjerrig, og vi skulle gjerne investert mer hvis det viste seg å være bærekraftig. Vi går nå usikre tider i møte. Sør-Europa sliter tungt. Euroen er ustabil. Finansmarkedene skjelver. Det er nettopp der vår økonomiske fremtid er plassert. Jeg vil gjerne understreke det her og nå, i 2012, at Fremskrittspartiet har advart mot å plassere alle pengene. Vi har også foreslått å ha mindre penger i aksjer, mindre av vår kapital i aksjer. Så bli ikke veldig forbauset, for det er mange ting som tyder på at børsene over hele Europa, og kanskje også i Asia og i resten av verden, vil gå betydelig ned det kommende året eller de neste to årene. Det vil bli betydelig ustabilitet. Dette vet nå Stortinget. Dette vet nå regjeringen. Vi har altså muligheten til å gjøre noe med det. Hadde man da rustet opp sin egen infrastruktur, bygget veier, bygget det som er helt nødvendig for å skape økonomisk vekst, skape lønnsomme bedrifter, lønnsomme arbeidsplasser, hadde man ikke vært så avhengig av de rentene og den avkastningen som disse plasseringene gir. Så en annen ting som ikke er nevnt, og som jeg har lyst til å ta opp. Hvis vi satser på investeringer i vårt eget land, kan vi hente inn arbeidskraft fra Europa. Når det går arbeidsledige ingeniører en masse i Spania og i Italia og andre steder i Europa, og vi ikke har tilstrekkelig ingeniørkapasitet i Norge, hva i all verden er det som hindrer oss i å hente ingeniører og få bygd veier, få bygget den infrastrukturen som vi trenger? Her er det altså ingeniører som henter arbeidsledighetstrygd fra en tom statskasse i disse landene, og så har vi nok av penger og masse ting som skal gjøres. Likevel velger vi ikke den strategien. Da sier vi at det blir inflasjon. Det var regjeringens tidligere svar. Hva de sier nå, vet jeg ikke. Vi skal spare til fremtidige generasjoner uten at vi har noe bevis på at den måten vi sparer på, faktisk vil redde Norge eller fremtidige generasjoner på noen som helst slags måte. Jeg tar opp de forslagene jeg refererte til.