Henning Warloe (Høyre), 2013-05-16:
Det føles nesten uvirkelig å ha så mye taletid, men jeg skal love ikke å bruke den. Det er første gang jeg deltar i en slik debatt, men dette temaet er svært interessant. Forskningspolitikk er etter min oppfatning kanskje det viktigste strategiske politikkområdet vi har i dag. Det er i høyeste grad sektorovergripende. Vi ser på verdensbasis et kunnskapskappløp som har avløst det tidligere våpenkappløpet. Det investeres massivt i forskning og utvikling av ny kunnskap og ny teknologi i mange land i verden, og det er i stor grad denne satsingen som vil avgjøre de enkelte landenes strategiske posisjon i fremtiden, sannsynligvis. Så dette er et strategisk politikkområde, og da blir strategisk planlegging og ledelse viktig. Og da kommer vi til det som er kjernen i Riksrevisjonens rapport, som debatteres i dag, nemlig koordinering. Uten koordinering og uten en samlet oversikt er det heller ikke mulig å drive strategisk planlegging og ledelse. I det norske, svært sektoroppdelte systemet er dette en stor utfordring. Vi har, fra Høyres side, flere ganger i forskningsdebatter påpekt disse svakhetene og etterlyst en tydeligere vilje hos regjeringen til å ta et strategisk lederansvar når det gjelder viktige temaer og diskusjoner. Siden Riksrevisjonens rapport forelå, har vi fått den nye forskningsmeldingen. Forut for forskningsmeldingen, som har tittelen Lange linjer – kunnskap gir muligheter, forelå en rekke evalueringer av ulike deler av forskningssystemet. Det er jo et mål at vi skal ha et mest mulig effektivt og velfungerende forskningssystem. Det er mange aktører, og det er et behov for samordning, rolleavklaring og samarbeid. Technopolis, som er firmaet som gjorde en evaluering av Forskningsrådets funksjon, påpekte som et av sine hovedpoenger nettopp denne koordineringsutfordringen. Forskningsrådet er i en spesiell situasjon. Det er et organ som er rådgiver for regjeringen når det gjelder forskningspolitiske spørsmål, samtidig som det er et forvaltningsorgan som er underlagt den samme regjeringen og det skal utøve regjeringens politikk i svært stor grad. Forskningsrådet har naturligvis også egne strategier og et eget planverktøy som legges til grunn for det arbeidet. Når da en så viktig rapport som Technopolis-rapporten – som ble presentert i fjor høst på en stor konferanse – påpeker dette koordineringsproblemet og den strategiske styringen av forskningspolitikken i Norge som et viktig hovedfunn, er det kanskje underlig at dette temaet ikke er viet spesielt stor plass i den nye forskningsmeldingen. Temaet som sådan er ikke angrepet i noe eget kapittel. Det er ikke vist til Technopolis-rapporten eller en del av de mer prinsipielle spørsmålene som er stilt der. Men jeg skal være raus nok med regjeringen til å si at noen virkemidler er lansert i forskningsmeldingen, kanskje først og fremst ideen om en langtidsplan for forskning, en tiårsplan. Hvorvidt den skal erstatte stortingsmeldingene, er kanskje litt uklart. Det skal den sannsynligvis ikke gjøre, den skal rulleres hvert fjerde år, og som sådan vil jo kanskje en slik langtidsplan få litt begrenset betydning utover de planene som i dag eksisterer, gjennom det systemet vi har, bl.a. med en forskningsmelding hvert fjerde år som skal trekke opp de lange linjene – som jo er tittelen på den aktuelle forskningsmeldingen vi har til behandling i Stortinget nå. Men forskningsmeldingen svarer likevel ikke på den store utfordringen, og jeg vil nok tillate meg å si at en langtidsplan, slik som regjeringen skisserer den, lett kan bli en papirtiger. Det kan lett bli en plan som ser flott ut, som det legges mye energi og arbeid i, og som debatteres, og så får den begrenset betydning likevel. Det gjør den sannsynligvis fordi det er de årlige budsjettene som tross alt avgjør om det som står i langtidsplanen, kan omsettes i praksis. Og nettopp de årlige budsjettprosessene er det jo Riksrevisjonen har påpekt store svakheter ved når det gjelder koordinering av arbeidet mellom de ulike departementene, som da gir seg utslag i budsjetter som kanskje i noen grad spriker, og satsinger som ikke helt henger sammen. Jeg synes det er grunn til å nevne at den forskningsmeldingen som vi nå har fått, Meld. St. 18, illustrerer på en ganske påfallende måte hvordan dette henger sammen, eller hvordan det ikke henger sammen, mellom departementene. I vedlegg til forskningsmeldingen kan man finne en redegjørelse fra hvert enkelt departement om vedkommende departements forskningsstrategi. Når man blar gjennom disse utredningene, som i noen grad er veldig kortfattede, får man et klart inntrykk av at her snakkes det ikke tilstrekkelig sammen. Og det er nettopp behovet for strategisk overblikk og strategisk ledelse av et slikt politikkområde som går på tvers, man må ta sterkere tak i. I tillegg må det nevnes at Forskningsfondet, et fond som ble bygget opp over mange år, og som nærmet seg 100 mrd. kr i avsetning, og hvor avkastningen skulle gå nettopp til strategiske, overordnede formål, valgte den nåværende regjering å fjerne, og man mistet dermed et viktig verktøy for en overordnet og strategisk styring og budsjettering av forskningspolitikken. Så ville man da kanskje tro – og vi har etterlyst det fra Høyres side ved flere anledninger – at regjeringen gjorde noen kompenserende tiltak når det gjelder den sterke rolle departementene har med hensyn til å bestemme hvordan deres egne forskningsmidler skal anvendes, og har egne strategier for det. Regjeringens forskningsutvalg burde vært revitalisert. Det burde muligens vært ledet av statsministeren selv. Vi har ikke noen svar på disse spørsmålene nå, men det er betimelig å se på hvordan man på politisk nivå, på øverste nivå i regjeringen, håndterer disse spørsmålene. Departementenes forskningsutvalg eksisterer også, men det er en interessant observasjon Riksrevisjonen har gjort, og de skriver bl.a. i rapporten: «Tverrdepartementalt strategiarbeid blir i svært liten grad diskutert på møtene i departementenes forskningsutvalg.» Hvis man ikke diskuterer det der, hvor diskuteres det da – hvis det diskuteres. Det blir kanskje spørsmålet. Mitt inntrykk etter å ha lest Riksrevisjonens rapport og også Technopolis-rapporten, er at Forskningsrådet i veldig stor grad overlates ansvaret for å koordinere regjeringens forskningspolitikk. Men da skal man huske på at Forskningsrådet har en todelt rolle – minst: Man skal være rådgiver for regjeringen, f.eks. når det gjelder spørsmål om koordinering. Man skal også utøve regjeringens og departementenes styringssignaler. Og man skal etter beste skjønn forsøke å koordinere noe som regjeringen kanskje burde tatt et større ansvar for å koordinere selv.