trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2006-12-07:
Det var med undring jeg i kveld hørte på det andre innlegget til representanten Børge Brende, og på at han egentlig la så stor vekt på å gå inn i industrikraftregimet. Representanten Børge Brende kunne jo tenkt seg om i forhold til Høyres fortid i denne saken. Den kjenner jeg meget godt til. Det var i forrige periode, og Høyre hadde energiministeren. Det ble gang på gang stilt spørsmål om industrikraftkontraktene i Norge, viktigheten av dem og utviklingen. Hva var Høyres svar den gang? Dette gjør vi ingenting med, det får bare gå sin gang. Det var svaret fra Høyre – ingen tvil om det. Så hadde vi som målsetting å ta fatt i dette arbeidet så snart vi kom i regjeringsposisjon. Det gjør vi. Arbeidet er ikke avsluttet, vi ser hvilke vanskeligheter vi har, men vi prøver, for vi ser viktigheten av å få det på plass. Men så kommer altså Børge Brende opp og sier, troskyldig nesten: Ja, industrikraftregime, det må vi få til, og det har vi ikke fått til før, men det var jo merkverdig at vi ikke skulle få det til nå! Høyres svar var før: Det tar vi ikke i i det hele tatt, det får seile sin egen sjø. Så etterlyser Børge Brende en handlingsplan – og den skal vi komme med – for kraftsituasjonen i Midt-Norge. Hvor var Høyre i de fire årene med handlingsplanen? Vi har fått start på Kårstø-anleggene, vi har gjort ferdig en forhandling med Mongstad, vi er i gang med Tjeldbergodden og Skogn. Ingenting skjer, sier representanten Børge Brende fra Høyre, ingenting skjer, hvor er det gassrøret? Mener Børge Brende at vi skulle begynne å rulle det ut dagen etter valget sist høst? Ingenting skjer! Vi har jo den ene utredningen etter den andre på gang for å ha et best mulig beslutningsgrunnlag, og det politiske beslutningsgrunnlaget har vi. Jeg må nesten gå ned og sette meg!(Munterhet i salen) Jeg spør: Hvilken verden er det Børge Brende opererer i? (Munterhet i salen)
Ivar Kristiansen (Høyre), 2006-12-07:
Høyre gikk ikke ut i sist valgkamp og lovte norsk industri, som dagens statsminister gjorde, lavere kraftpriser til industrien. Høyre skrev ikke foran valget i 2005 at det finnes et stort juridisk handlingsrom som det er fullt mulig å utnytte for å etablere et nytt industrikraftregime. Høyre viste ikke i sine merknader foran valget i fjor til at «selv om en ordning kan tenkes å inneholde elementer av ulovlig støtte, finnes det en mulighet». Nå siterer jeg fra merknadene til dagens tre regjeringspartier. Høyre svarte faktisk, som representanten Nordtun etterlyste, nøyaktig på samme måten som dagens olje- og energiminister prisverdig svarer i dagens debatt, hvor statsråd Enoksen slår fast at det er «ingen grunn til å legge skjul på at det er et krevende arbeid». Jeg tror jeg siterer statsråd Enoksen rett: «EØS-avtalen setter begrensninger.» Det representanten Brende gjorde, var vel å etterlyse: Hvor står saken? Det er et ganske viktig spørsmål, for vi fikk et regjeringsskifte ganske enkelt av den gode grunn at man forledet de 40–50 lokalsamfunn i landet som er basert på ensidig industridrift og på driften rundt prosessindustrien, med å si at dette var så enkelt å få på plass at en ny regjering ville øyeblikkelig ta fatt på dette. Man utstedte blankogarantier – la en rød-grønn regjering komme på plass, så fikser vi dette i løpet av en ettermiddagsstund. Da må det være tillatt å stille spørsmål, når vi er i regjeringsår 2, hvor blir det av saken som det skulle ta noen ettermiddagstimer å få på plass? I tillegg viste representanten Ola Borten Moe til at man i forrige periode, i særdeleshet da Børge Brende var miljøvernminister, hadde en nokså aggressiv og konfliktfylt tilnærming til begrepet naturvern, nasjonalparker osv., med henvisning til Trillemarka. Det syntes jeg var meget interessant å registrere som utspill fra Borten Moe. Det som den forrige regjering fikk på plass, var et verneforslag, som ble vedtatt etter initiativ fra Børge Brende, som nå består av 43 km2. Man slåss nå om man skal gå opp til, som grunneiere og kommuner foreslår, 100 km2, og vi vet at direktoratet nå foreslår 147 km2. Kan vi tolke representanten Borten Moe slik at det ikke blir noen konflikter om man går tilbake til 43 km2, eller skal man opp på 147 km2 uten konflikter?
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-12-07:
La meg på slutten av denne budsjettdebatten få lov til å takke komiteen for et godt samarbeid, spesielt når det gjelder innstillingen om Miløverndepartementets budsjett. Miljøverndepartementets budsjett har ikke fått stor oppmerksomhet i denne salen i dag. Jeg tror det er fordi den egentlig er ganske oppsiktsvekkende i den forstand at vi har veldig mange saker som en samlet komite står bak. Jeg har lyst til bare å nevne noen av dem. Det er en samlet komite som understreker verdien av det frivillige miljøarbeidet. Det er også – tro det eller ei – en samlet komite som skriver at klimaendringene trolig er den største utfordringen verden står overfor. Det er også en samlet komite som er enig i det ambisiøse målet om at vi skal slutte å utrydde arter innen år 2010. Videre er det en samlet komite som understreker betydningen av det arbeidet Artsdatabanken gjør, som vi har fått vist de to siste dagene gjennom framleggelsen av rødlista. Det er også en samlet komite som er glad for det arbeidet Direktoratet for naturforvaltning gjør for å følge opp dette arbeidet overfor de truede dyreartene. Vi har lagd konkrete handlingsplaner knyttet til enkeltarter, f.eks., som vi allerede har fått på plass, handlingsplan for å ta vare på elvemusling, damfrosk, rød skogfrue og fjellrev. Vi jobber videre med bl.a. dverggås og stor salamander. Det er også en samlet komite som etterlyser et krafttak for mer skjøtsel og bedre forvaltning av våre verneområder. Det er et viktig arbeid, og det er viktig at man gjør det langt bedre enn man har gjort det i tidligere år. Det er også en samlet komite som er opptatt av at vi skal ta vare på verdensarvområdene våre bedre enn vi har klart det til nå. En samlet komite skriver videre at behovet for å øke innsatsen for å bekjempe Gyrodactylus salaris – denne parasitten som infiserer laks – er viktig. Det er en viktig miljøkamp, men den kan vinnes, selv om behovene er store. En samlet komite er også opptatt av å redde fjellreven og ønsker en økt innsats for den. En samlet komite er også enig når det gjelder kalking, og det er en samlet komite som står bak den satsingen vi skaper for at vi skal være med og redde villrein og forvalte denne fantastiske dyrearten vi har i norsk natur, på en god måte. Det er også bred enighet knyttet til mye av det som går på avfall, og det er bred enighet om at det er viktig at vi får til oppryddingstiltak i forurenset grunn. Jeg har ennå ikke tatt med alt. Det er flere områder, men jeg rekker ikke mer nå. La meg bare si at den innstillingen som denne komiteen har laget på miljøområdet, er et godt redskap for miljøvernministeren i det arbeidet som hun skal fortsette sammen med oss for å gjenreise Norge som et miljøpolitisk foregangsland.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2006-12-07:
Jeg regner med at det nærmer seg kveld og avslutning på årets kappestrid i «miljøbesthet». Men allikevel – det er fristende å melde seg på her. Den første jeg skal henlede oppmerksomheten på, er representanten Ola Borten Moe. Jeg registrerte at han i februar hadde et godt forslag om økt vrakpant på eldre kjøretøy for å få dem ut av systemet, for de var miljøforurensende. Det neste som skjedde da, var selvfølgelig at dette syntes Arbeiderpartiet og SV var et godt forslag, og de støttet opp om det. Det var altså i februar. I dag er det ikke noe slikt forslag med. Det er mulig at politikken har forandret seg. Det har gått flere måneder fra februar til nå, og politikk skifter som sagt raskt og effektivt. Det er også et faktum at det som representanten Borten Moe var for i februar, fremmet Fremskrittspartiet i finansinnstillingen, uten at det fikk noen særlig støtte fra Senterpartiet og de som i februar var positive til dette. En annen ting som diskuteres, er omlegging av bilavgiftene. Det er jo ganske fornøyelig å legge merke til at nå hausser vi opp dieselbilen i Norge. De gjør nå susen, og de burde vært allemannseie. Vi løfter fram den ene dieselbilen etter den andre, samtidig som vi ser at kanskje den delen av verden som er mest opptatt av miljøet, California, forbyr de bilene som vi hausser opp og sier at vi må ha mange av her. Det kan selvfølgelig være sånn at vi i vår visdom har forstått ting de ikke har forstått på den andre siden av havet, men det er vel også sånn at spesielt California har vært et foregangsområde på verdensbasis når det gjelder å ta miljø og miljøansvar på alvor. Så det som er ulovlig der, er det beste i klassen hos oss. Det er mulig det finnes en logikk her, men den er ikke så god å se. Så til et annet viktig tema: industrikraftregime. Jeg registrerte at statsråden sa noen ord om det. Jeg registrerer også at de gamle regjeringspartiene forsvarer sin – hva skal jeg si – velferd fra forrige periode i så måte, men det er vel ikke tvil om at de har vært under sterkt press fra den daværende opposisjonen i forhold til å ta tak i dette. Det er vel også sånn at handlekraft er en nøkkel. Da regner jeg med at statsråd Enoksen har dette høyt på blokka si, tar tak i det og er aktiv overfor EU når det gjelder å finne et regime som vi kan leve med, og som kan ta vare på den kraftkrevende industrien også har i landet. Det er da litt bekymringsfullt å legge merke til, som en av de største riksavisene viste, at det er avholdt tre store møter i EU hvor vår olje- og energiminister ikke har funnet det betimelig å være til stede. Men det finnes sikkert en god grunn til det også, på lik linje med mangelen på støtte til vrakpant.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2006-12-07:
Jeg oppfattet at statsråden i sitt siste innlegg sa at gassrør til Grenland skal realiseres. Det var på tide. Jeg synes det tok lang tid før statsråden var klar og tydelig, men jeg oppfattet i hvert fall at statsråden nå gav en klar melding om at det kommer gassrør til Grenland. Likevel synes jeg det er interessant å registrere at det er stor forskjell på det å være i opposisjon og det å være i posisjon for Arbeiderpartiet når det gjelder gassrør til Grenland. I den forbindelse må jeg komme tilbake til Sylvia Brustad, som på vegne av Arbeiderpartiet i 2003 fremmet forslag om å bevilge 3 milliarder kr. mer til gassrør og infrastruktur til Grenland. Når representanten Terje Aasland fra denne talerstolen sier at det ikke er noen stor forskjell på merknadene fra Arbeiderpartiet og opposisjonen i Stortinget, har han for så vidt delvis rett i det. Men det skal sies at det i forbindelse med finansdebatten ble fremmet et likelydende forslag som det representanten Brustad på vegne av Arbeiderpartiet fremmet i 2003, men som Arbeiderpartiet nå valgte å stemme ned. Det er stor forskjell på det representantene sier på talerstolen her og på det de i hjemfylkene sine driver og lover velgerne. Representantene lovte at Union ikke skulle legges ned dersom det ble rød-grønn regjering etter valget i 2005. De samme partiene i Telemark har også lovt at gassrør skal være realisert innen 2009. Nå er det utredninger av konsekvensene og om man kanskje skal tenke på å etablere noe fra 2009, så det virker som det er langt fra det man sier i hjemfylket til det man gjør i denne sal. Det synes vi er veldig trist. Jeg har også til sist lyst til å ta fram et sitat fra en framtredende næringslivsleder, Eivind Reiten. Han sier at det alltid er hyggelig med lykkeønskninger på veien, men disse får først betydning når pengene kommer. Sånn er det også med gassrør til Grenland.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2006-12-07:
President! Både Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti har tidligere i dag signalisert at de skulle støtte forslaget. Har det kommet en endring?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2006-12-07:
President! Det er tidligere under behandlingen gjort oppmerksom på at Venstre ønsker å støtte dette forslaget.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-03:
Jeg har gleden av å fremme forslag på vegne av Tord Lien, Kåre Fostervold, Øyvind Korsberg og meg selv om å gjennomgå alle særnorske miljøkrav som kan medføre konkurranseulemper for norsk industri.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-03:
Jeg hører at miljøretorikken holdes høyt både av energiministeren og av de fleste andre som har holdt innlegg, men at en likevel velger å legge vekk alt som har med særlige krav å gjøre, i forhold til det en ser når det gjelder vannkraft. Vindmålinger ble trukket fram som et eksempel på at dette blir fryktelig vanskelig. Jeg forstår ikke hvorfor det er så vanskelig å ha vindmålinger i tilknytning til en nasjonal plan, når en sannsynligvis allikevel vil måtte ha vindmålinger for å utarbeide fylkesvise planer eller tematiske konfliktvurderinger. Det som er hovedpoenget vårt når vi fremmer dette forslaget, er at en del av disse overordnede problemstillingene, som en gjerne fanger opp fylkesvis, men som en ikke klarer å koordinere over fylkesgrensene, ikke blir ivaretatt uten en samlet plan. For eksempel har Statnett advart mot at hvis en bygger ut all den vindkraften en kan ønske i Finnmark, vil det koste oss 6–8 milliarder kr å føre strømmen ned til f.eks. Trøndelag, der den skal brukes. Vil man uten en samlet plan kunne ivareta Statnetts investeringsbehov, når en bare ser på fylket alene?
Inge Lønning (Høyre), 2006-03-03:
«Vi vil leve lenge vi. Men gammel vil vi aldri bli». Slik er det formulert i en tekst av Halvdan Sivertsen, og den treffer ganske godt dagens kultursituasjon. Synet på alderdom og aldring er nemlig ikke noe konstant gjennom historien. Det forandrer seg fra samfunn til samfunn og fra tidsalder til tidsalder. I den tid da høy levealder var noe som forekom sjelden, ble det oppfattet som et gode. I dag er høy levealder noe som forekommer meget hyppig. Det er blitt det normale for mennesker i vår del av verden, og vi betrakter det i stadig større grad som en politisk hodepine. Pussig nok er ordet «gammel» i ferd med å forsvinne fra det norske språk, fordi det oppfattes som for nedsettende å omtale en person som «gammel». Derfor har vi innført begrepet «eldre» isteden, fordi «eldre» høres yngre ut enn «gammel»! Det finnes tusenvis av måter å tildekke virkeligheten på gjennom språket, og det forteller svært mye om den kollektive bevisstløshet som til enhver tid regjerer i et samfunn. Det er i utgangspunktet viktig å understreke … Nå ser jeg at presidenten har glemt å starte klokken. Men det betyr vel at jeg har noe til gode utover de ti minuttene, så jeg setter meget stor pris på det.
Inge Lønning (Høyre), 2006-03-03:
Det skyldes muligens presidentens fremskridende alder.(Munterhet i salen) (Munterhet i salen)
Inge Lønning (Høyre), 2006-03-03:
Jeg takker statsråden for svaret – og spesielt for invitasjonen til et bredt samarbeid på dette felt. Det tror jeg absolutt er den riktige tilnærmingen, og jeg tror ikke det skal være mangel på samarbeidsvilje i denne sal når det gjelder å få på plass den dugnaden som statsråden annonserte. Men det var et par ting, i et ellers imøtekommende svar, som jeg festet meg ved – ikke så mye det statsråden kommenterte eller sa noe om, men det hun ikke sa noe om. Disse 10 000 årsverkene høres imponerende ut. Men så langt har vi jo ikke fått noen som helst innholdsbestemmelse, hva slags årsverk, hvilken kompetanse, og enda mindre noen forklaring på hvor man skal skaffe denne arbeidskraften fra. Finansministeren uttalte seg offentlig så sent som for noen dager siden med sterk bekymring om mangelen på tilgang på arbeidskraft i sin alminnelighet i Norge. Mangelen på utdannet personale på dette området er jo det virkelig store problemet. For én ting er å skaffe netto 10 000 nye årsverk, noe annet er å løse det problem som består i at 40 pst. av dem som i dag jobber i sektoren, er ufaglærte. Det er en formidabel utfordring. Jeg håper jo at dette kommer til å være en sentral del av den meldingen som statsråden nå arbeider med, og som den forrige regjering langt på vei la grunnlaget for. Jeg håper at det kommer til å bli avklart i den meldingen, for ellers risikerer vi at dette tallet på 10 000 – som jo egentlig bare er en fremskrivning av den økningen vi har hatt i foregående år, så det er langt mindre imponerende enn det høres ut til – utelukkende blir et spill med tall uten substans. La meg så bare peke på en ting som jeg ikke fikk med i mitt første innlegg. En av de aller største utfordringene etter mine begreper når det gjelder tilbudet til den aldrende del av befolkningen, er det psykiske helsevernet. Vi har satt et ganske sterkt søkelys på manglene når det gjelder barne- og ungdomspsykiatrien, som er iøynefallende og himmelropende. Det er grunn til å tro at mangelen er enda større når det gjelder den aldrende del av befolkningen, bare at der er den ikke kartlagt, for der finnes ikke den nødvendige fagkunnskap, og derfor blir svært mange alminnelige fenomener som depresjoner ikkediagnostisert og ikkebehandlet hos denne aldersgruppen, til tross for at det med relativt enkel innsats kunne ha vært gjort vesentlige bedringer i livskvalitet for mange eldre mennesker.
Inge Lønning (Høyre), 2006-03-03:
Takk for det. Jeg tror dette allerede er den lengste interpellasjonsdebatten Stortinget har hatt. Det synes jeg er helt som det skal være, fordi det viser at det er et bredt engasjement i forhold til de utfordringene vi står overfor, og det er lovende. Jeg skal ikke gå inn på enkeltinnlegg som har vært holdt i debatten, bare peke på et dilemma vi står overfor i oppfølgingen. Representanten Skjælaaen advarte mot gruppetenkning innenfor eldreomsorgen, og det er betimelig. Men det er også grunn til å advare mot at vi ved å bruke betegnelser som «eldreplan» o.l. faller for akkurat den misforståelsen at mennesker blir likere og likere jo eldre de blir. Det er faktisk nøyaktig omvendt: Vi blir mer og mer forskjellige jo eldre vi blir. Det betyr også at de individuelle behov blir mer og mer forskjellige. Og det er risikoen, selvfølgelig, ved alle planer og alle såkalte «løft» at de lages i et A4-format som er tilpasset en gjennomsnittseldre som ikke finnes noe sted. Derfor er det grunnleggende viktig at vi følger opp den rettighetstenkning som allerede er innarbeidet i lovgivningen, og som innebærer at den enkelte pleie- og omsorgstrengende har krav på å få en individuell plan som er tilpasset vedkommendes behov der og da. Dette er et helt fundamentalt hensyn, som vi må passe på å ta med oss i fortsettelsen. I parentes bemerket: Det eneste ørkesløse innslaget i denne interpellasjonsdebatten er reprisen på stoppeklokkedebatten fra valgkampen i Oslo, for det er et rent blindspor. Det er et helt fiktivt problem, men det skyldes selvfølgelig at når man skal tilrettelegge individuelle planer, og når det skal fattes individuelle vedtak om den enkelte brukers rettigheter, så forutsetter det at det også må dokumenteres hvilken tidsbruk man har krav på å få dekket fra det offentlige. Aller sist: Den eneste av deltakerne i debatten som streifet spørsmålet om 6-timers arbeidsdag, var, så vidt jeg hørte, representanten Egeland, og han gjorde for så vidt et hederlig forsøk på å forklare logikken bak det. Men jeg skulle ønske at statsråden ville kommentere det, for det er et brennaktuelt tema. Hvis man på kort sikt tar sikte på en allmenn arbeidstidsreform – det er jo det eksperimentene dreier seg om – vil det ha den effekt som jeg påpekte, at vi vil miste 21 000 årsverk over natten. Dette lærte jeg da jeg ledet den første prioriteringsutredningen på 1980-tallet, for da oppdaget vi at på 1970-tallet hadde vi i Norge en dramatisk økning av antall årsverk i helsesektoren i sin alminnelighet, uten at det gav noen som helst gevinst noe sted, fordi vi samtidig foretok arbeidstidsreformer som tok bort hele gevinsten. Det er det politikk dreier seg om: å prioritere. Man kan aldri få i både pose og sekk. Og hvis man vil prioritere de yrkesaktives behov for en mer behagelig arbeidssituasjon, kan man ikke samtidig gjøre noe for de eldre.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-03-03:
Jeg synes det har vært en veldig god debatt. Jeg er glad for at de aller fleste partier – i hvert fall slik jeg oppfatter det – har respondert og vil være med på en dugnad for å få en enda bedre eldreomsorg og pleie- og omsorgstjeneste for framtida, av bedre kvalitet enn det som er tilfellet i dag. Det er jeg glad for. Så velger jeg nå å overse at noen har sagt at det ikke var noe beroligende i det jeg sa. Jeg håper likevel at alle partier vil være med på denne dugnaden. Det er selvfølgelig slik at vi vil være uenige om noe, og derfor har vi ulike partier. Men jeg tror også at det på dette området er mye vi kan enes om. Og jeg synes at de innleggene jeg har hørt her i dag, borger for veldig mye bra som vi kan løfte sammen i tida framover. Jeg håper alle partier vil være med på det. Så har jeg selvfølgelig ikke nok taletid til å gå inn på alt som kommet fram her. Men jeg har notert det, og jeg tar det med meg. Jeg skal invitere til møte, og jeg ønsker å få mer utdyping av det som flere representanter har tatt opp. Jeg vil bare avslutte med noe av det Lønning også var inne på i sitt avsluttende innlegg, og det er at vi selvfølgelig på ingen måte kan behandle eldre som en gruppe – som helt like. Det tror jeg vi alle er enige om. Så det er selvfølgelig en stor utfordring å greie å utforme tilbud av god kvalitet som på en måte passer hver enkelt av dem som trenger pleie og omsorg. Men det er jo det både Regjeringa og partiene her i huset, slik jeg oppfatter det, også ønsker å bestrebe seg på. Og individuelle planer er jo helt avgjørende. De må lages, men enda viktigere vil jeg si det er at de følges opp. Da må vi både ha penger, kompetanse, folk og mange nok hender som kan ta seg av den viktige jobben. Så vil jeg bare si to ting til det Lønning avslutningsvis var inne på. Jeg mener at det ikke er en motsetning her ved det som Regjeringa nå gjør ved å sette i gang et forsøk med 6-timers arbeidsdag, for det er faktisk slik at mange kvinner i denne sektoren sliter seg ut for tidlig, og kanskje vil det for noen av disse være slik at hvis de får jobbe litt kortere, vil det kunne være til hjelp, mens andre er vi nødt til å få over fra heltid til deltid. Så dette er ganske komplekst, men jeg mener at dette ikke står i motsetning til hverandre. Og det Regjeringa legger opp til nå, er et begrenset forsøk og ikke full rulle, slik Lønning kanskje antydet. Så vil jeg også bare si at det som Oslo kommune driver med med hensyn til tidsskjemaer og stoppeklokker, ikke er noe denne Regjeringa er veldig begeistret for, og det er heller ikke slik staten har angitt at det skal være. Men jeg ønsker ikke nå å gå inn på det vi eventuelt er uenige om, jeg ønsker først og fremst å fokusere på det vi greier å bli enige om. Jeg håper, som sagt, at alle partier vil være med på den viktige dugnaden. Og takk for en god debatt!
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-03-03:
Når representanten Solberg sier hun gjerne vil gjenta spørsmålet, er jeg fristet til å si at jeg kan gjerne gjenta svaret. Jeg tror Erna Solberg veldig godt hørte hva jeg sa, og også vet hva denne regjeringen mener. La meg først si at den ballen å oppkonstruere at Høyre eller de partier som måtte være enig med Høyre i denne saken, skulle ha mer respekt for eldre enn regjeringspartiene og de partier som mener noe annet, synes jeg bare vi skal la ligge. Det handler denne saken overhodet ikke om! For det andre er det full enighet om – det viste den forrige debatten, men dette er et område hvor vi er litt uenige om virkemidlene for å nå målet – at eldre skal, selvfølgelig, så langt som mulig kunne være med på å bestemme over sitt eget liv når de blir gamle eller når de trenger pleie og omsorg av andre grunner, enten det er hjemme eller i institusjon. La oss se litt på virkeligheten rundt om i Norge når det gjelder å ha noe å velge i eller selv å kunne bestemme. I mange av de kommuner jeg kjenner, er det ikke så mye å velge i. I mange små distriktskommuner er det ikke veldig mange private tjenesteleverandører som står ved døra og banker på og gjerne vil inn og hjelpe til. Det er en virkelighet som ikke er til stede i mange kommuner. Det er det ene. La oss se på den byen vi nå er i, som er Høyres utstillingsvindu, og hvor Høyre er i førersetet for den eldrepolitikken som føres. Det blir sagt at nå vil de ikke høre noe mer om stoppeklokkedebatten. Nei, jeg trenger ikke å bruke mye tid på den. Jeg konstaterer bare at det vi har sett med de standardiserte skjemaer som Oslo kommune velger å styre etter overfor sine eldre, har vist oss noe. Det har først og fremst vist oss at det er ganske mange eldre i denne byen som ikke får god nok hjelp. Flere eldre har stått fram. Inge Lønning og jeg møtte i en debatt i Holmgang ei dame som satt i rullestol og hadde amputert den ene foten, og som fikk én time hjelp i løpet av måneden! I tillegg til det var den timen hun fikk til hjelp, regulert med ti minutters bolker: ti minutter til vask, ti minutter til tørk, osv. Er det myndiggjøring overfor eldre? Er det respekt overfor eldre, eller er det umyndiggjøring av eldre? Denne damen og mange andre i denne byen trenger mye mer hjelp enn det de får. Jeg synes kanskje at Høyre først kan rydde opp i eget hus. Jeg synes ikke dette er en god måte å drive politikk overfor eldre på. Så tror jeg at det er særdeles viktig – og det offentlige er ikke fullkomment – at vi greier å sikre at de eldre eller andre som trenger pleie og omsorg, får færrest mulig personer å forholde seg til. Det er ikke holdbart hvis de har 60 eller 70 forskjellige – det høres helt ekstremt ut for øvrig – personer å forholde seg til. Derfor er det også viktig å få flere til å gå fra deltid til heltid, slik at det blir færre personer å forholde seg til.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-03-03:
Jeg føler først behov for å si at en påstand ikke blir sann selv om den gjentas mange ganger, slik representanten Solberg og andre representanter fra Høyre i denne debatten har gjort, når de sier at Regjeringen er inkonsekvent i disse sakene. La meg så si noen ord om brukerstyrt personlig assistanse, som er en kjempebra sak, som jeg oppfatter at det er bred enighet om. Her jobber vi nå med et høringsnotat som skal ut til sommeren, og vi legger opp til å legge fram en proposisjon for Stortinget i høstsesjonen, slik at det kan bli behandlet da. Så den saken er vi enige om og anser oss ferdige med. Så vet jo representanten Solberg veldig godt at når det gjelder hvor stor plass kommersielle aktører skal ha innenfor pleie og omsorg, er det uenighet mellom den forrige og den nåværende regjering. Det er det ingen grunn til å legge skjul på. Derfor er det også slik at den regjeringen Erna Solberg var medlem av inntil for veldig kort tid siden – som også bærer ansvar for hvor vi står f.eks. innenfor psykiatrien, hvor man ikke så noen veldig klare, konkrete tiltak – gav beskjed til helseforetakene om å velge private og kommersielle sjukehus nærmest uansett, enda det var ledig kapasitet i det offentlige. Denne regjeringa har gitt beskjed til våre helseforetak om primært å utnytte den ledige kapasiteten i det offentlige. Så har vi selvfølgelig private aktører innenfor helsevesenet som vi også er for, og som er et nyttig supplement. Det er jo ikke slik at vi er imot enhver privat aktør innenfor dette området, men det kan ikke være vårt hovedanliggende, i hvert fall ikke hvis vi mener at det er riktig å sikre alle i dette landet, uansett bakgrunn og økonomi osv., et godt og fullverdig tilbud. Jeg finner meg heller ikke i at vi blir beskyldt for ikke å være opptatt av verdigheten til de eldre eller respekten for de eldre. Den forrige debatten viste noe annet, og selv om vi fortsatt er uenige på noen områder, er det mye vi kan enes om når det gjelder å kunne gi de eldre og andre som trenger pleie og omsorg, en mye bedre situasjon enn hva tilfellet er i dag. Vi er ikke redde for at de eldre skal bestemme mer selv. Jeg mener at det er helt avgjørende at de eldre får bestemme mer selv. Men da er det også slik at skal vi få dette til, må vi ha flere hender som kan nå ut til alle, enten man bor på Utsira eller på Tynset, eller hvor det nå er. Det er et mål at det skal være færrest mulig å forholde seg til, og det er viktig for denne regjeringa at det ikke er lommeboka som skal avgjøre hvilke tilbud man får. Den gode tjenesten oppstår jo i samspillet mellom den som trenger hjelp, og den som utfører hjelpen. Derfor er det veldig viktig at de eldre, i tillegg til at man prøver å legge til rette for at de har færrest mulig å forholde seg til, også kan få lov til å være med og bestemme hva som skal være innholdet i den tjenesten de faktisk får. Og det skjer ikke alltid i denne kommunen, som bl.a. Høyre styrer.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2006-03-03:
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet i denne debatten, men etter å ha sittet og hørt har jeg registrert at det er fullstendig avsporing. Erna Solberg var oppe i stad og bad om et klart svar på forskjellene på det man ville tilby yngre og eldre som trengte hjelp hjemme. Det svaret har det vært lite av. Det meste av debatten har dreid seg om brukerstyrt assistanse. Resten har dreid seg om en hel masse annet, men veldig lite om hva de enkelte burde få av hjelp i eget hjem. Jeg synes det er viktig at vi setter oss ned og begynner å tenke hvordan det er den dagen man trenger hjelp. Veldig mange eldre tør ikke be om hjelp. De gruer seg til hvem som skal komme hjem til dem, og hvis man skal være i den situasjonen at det kommer stadig nye uten at man har noe innflytelse på det selv, er det rett og slett både uverdig og skremmende for den enkelte. Når man blir så gammel at man trenger hjelp, er det en terskel å trå over å be noen komme hjem til seg, og det er klart at hvis man ikke er fornøyd med hjelpen, er det mye enklere å klage og be om noe nytt hvis det ikke er kommunens egne ansatte som kommer hjem til dem. Man klager ikke like lett til den som tilbyr tjenestene. Vi må tenke på hvordan hver enkelt føler det, og jeg kan ikke se noen forskjell på en på 60 år som er funksjonshemmet og trenger hjelp, og en på 70 år når det gjelder dette. Vi må ha en framtidsrettet politikk som ivaretar brukerne først og fremst, og som ikke er basert på å ha flest mulig kommunalt ansatte. Det er ingen forskjell på en sykepleier eller en hjemmehjelper som er ansatt i det offentlige, og en som driver sin egen lille virksomhet. Den skepsisen og mistroen som regjeringspartiene viser mot private utøvere, er rett og slett skammelig. Det er samme slags mennesker som jobber, det er samme slags mennesker som ønsker å utføre gode tjenester, men noen velger, og det er jo ikke noe galt i det, å starte sin egen lille virksomhet. Det er et pluss. Det gir en ekstra «drive» å kunne gjøre noe og jobbe for sin egen virksomhet. Kanskje de da har et inderlig, spesielt ønske om å gjøre tjenesten ekstra god for å vise hvor gode de er. Alle får betalt for å gå på jobb. Det får også de som jobber i det offentlige. Alle gjør en jobb for å få en inntekt. De færreste driver dette av ren veldedighet. Jeg tror vi skal likestille, og ha tro på at det private vil gjøre en like god jobb som offentlig ansatte. Og så må vi begynne å ha fokus på den enkeltes rettighet til å velge selv, til å kunne velge en person som de ønsker skal komme hjem. Jeg snakker med eldre som er redd når det ringer på døra, og de er redd for hvem som skal komme. De ønsker ikke å klage. Men jeg skulle ønske denne debatten hadde dreid seg om det den egentlig skulle dreie seg om: Hvorfor ser noen forskjell på yngre og eldre når det gjelder å få rett til å velge selv?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2006-03-03:
Ordningen med brukerstyrt personlig assistanse i Norge springer ut fra Independent Living-bevegelsen i USA. Det første Independent Living-senteret ble etablert i universitetsbyen Berkeley i 1972. Tankegangen bak er enkel og basert på at hvert enkelt menneske, uavhengig av en eventuell funksjonshemning, har rett til og krav på å kunne delta i samfunnet og ta ansvar for eget liv. Mennesker med funksjonshemning er som alle andre. Det var noe av tanken og det som holdes fram, i ideologien. Det vil si at de ønsker å bo i vanlige boliger som alle oss andre, de ønsker å bli kvitt sykdomsstemplet og vil ses som friske mennesker som trenger praktisk assistanse som kan kompensere for funksjonshemningen. Her handler det om mennesker som ønsker å ta styring og ansvar i eget liv. Brukerstyrt personlig assistanse i Norge organiseres som oftest i en kommunal tjeneste. Vi hørte statsråden si at det også finnes andre måter å gjøre dette på. Men den enkelte kan velge sine assistenter, hva assistentene skal gjøre, og hvilke tidspunkter av døgnet de skal komme på. Representanten Solberg har rett i noe hun sier i interpellasjonen – nemlig at flertallsregjeringen vil gå imot konkurranseutsetting og privatisering av pleie- og omsorgstjenester. Når representanten Solberg snakker om valgfrihet, forutsetter hun at det finnes kommersielle selskaper som er der, og som folk kan shoppe tjenester fra. Jeg tror det er på dette området vi skilles ad ideologisk. Regjeringspartiene ønsker ingen kommersialisering av disse tjenestene. Vi er ikke imot private, vi er ikke imot Kirkens Bymisjon eller andre ideelle organisasjoner, eller om en organiserer seg i andelslag, som en gjør blant funksjonshemmede. Det går ikke på det i det hele tatt. Dette handler om en ideologi, der vi ikke vil kommersialisere. Valgfriheten, som representanten Solberg snakker om i denne sammenheng, handler om at det er kommersielle selskaper der en kan velge og shoppe, mens ordningen med brukerstyrt personlig assistanse har et helt annet utgangspunkt. Der handler det om at den funksjonshemmede kan ta styring over eget liv. Det handler altså ikke om en aversjon mot private, det handler om at vi overhodet ikke ønsker at deler av eldreomsorgen eller omsorgstjenestene skal kommersialiseres. Det er det som er den ideologiske forskjellen mellom regjeringspartiene og Høyre i denne saken. Det framstilles også, som om en i de kommunale tjenestene ikke har noen innflytelse på hvordan tjenestene utføres. Det virker nesten som om det kommer noen strenge eller sinte mennesker hjem til brukerne og gjør noen tjenester som de i utgangspunktet ikke vil ha. Jeg opplever at det er stor forståelse for at det skal være personkjemi og slike ting for at tjenestene som ytes rundt omkring i kommunene, skal fungere. Jeg synes ikke den framstillingen av de kommunale tjenestene som vi aner her – at de blir påtvunget noen – stemmer med den store entusiasme og idealisme som faktisk preger store deler av det kommunale pleie- og omsorgstilbudet.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2006-03-03:
Interpellanten tar opp en sak som Arbeiderpartiet selvfølgelig også er opptatt av, nemlig god kvalitet i pleie- og omsorgssektoren. Kvalitet er bl.a., som nevnt før i dag, kompetanseoppbygging for dem som skal jobbe der. Vi trenger fagfolk. Når vi skal bygge hus, vil vi ha fagfolk som kan bygge det, og når vi skal ha noen til å stelle våre gamle pleietrengende, må vi også ha fagfolk. Vi må ha folk med kunnskap innen pleie, helse og etikk. Mange ufaglærte gjør en kjempejobb. Men alle vet at det å ha kunnskap og kompetanse og vite hvorfor en gjør ting, gjør at hverdagen og arbeidet blir lettere for alle. Det å observere, det å ha kunnskap om helse kan forebygge og hindre unødige sykehusinnleggelser. Kunnskap er viktig ikke minst for å unngå sykemeldinger og utbrenthet hos ansatte, som også er et problem blant folk i helsesektoren. En sterk kompetanseoppbygging, som f.eks. høyskoler og fagskoler kan gi, er et viktig ledd i dette. Det er nødt til å legges til rette for, slik statsråden sa, at flest mulig blir påvirket til å gå den veien. En annen måte å få flere folk innen pleie- og omsorgssektoren er selvfølgelig å tilby dem som jobber, heltidsstilling. Det er en kjent sak at det er flust med deltidsstillinger – mange små brøker, av forskjellige grunner. Men det bør være sånn i 2006 at de som ønsker heltidsstilling, skal få det. Samtidig som folk får en jobb de kan leve av, får vi også flere hender i arbeid. Tilknytning og kontinuitet på arbeidsplassen øker også kvaliteten og gir de eldre tryggere rammer ved at de oftere møter samme personell. Dette henger sammen med kommuneøkonomi, som denne regjeringen har begynt å rette opp. Den innstrammingen som interpellantens parti selv har vært med på i kommunesektoren, påvirker selvfølgelig hvor mange stillinger som vil bli satt av til pleie- og omsorgssektoren. Det tar flere år å bygge det opp igjen. Nedbygging skaper ikke kvalitet, men gir kun den mest nødvendige pleie. Ett av de tilbudene som er blitt kuttet, som også statsråden nevnte, er aktivitetstilbudet til de eldre. Her har også Fremskrittspartiet vært med på å kutte en del i kommuneøkonomien. Representanten Giltun sa i sitt innlegg at hun er bekymret for det, og det skjønner jeg godt. Det er veldig mange som bruker det som dagtilbud, og det er noe som vi håper kan komme tilbake, for det er forebyggende tiltak. Det gleder og beriker hverdagen for den enkelte, og det betyr kvalitet. Det kan også gjøre at folk kan bo hjemme lenger, og at livet får mye mer mening og innhold. Det gjør også at de pårørende som har pleieansvar, får et pusterom, som også de trenger. Eldresenter med mattilbud i forbindelse med sykehjem gir også kvalitet og helse. Det at eldre får god ernæring, vil gjøre at de holder ut lenger der de ønsker å bo – hjemme, kanskje – og hvis de får den muligheten, holder de seg friske lenger. Vi ser med glede at de undersøkelsene som er gjort etter at vi økte kommunebudsjettet for 2006, viser at de fleste kommunene brukte penger på å styrke innsatsen for eldre og skole. Det var akkurat det vi håpet på, og det vil på sikt gi et kvalitetsløft og en valgfrihet for våre eldre.
Erna Solberg (Høyre), 2006-03-03:
Jeg lurer på om jeg er nødt til å stille interpellasjonen på nytt igjen neste måned, siden statsråden ikke ville svare på det som var interpellasjonens spørsmål. Interpellasjonens spørsmål dreide seg om skillet mellom ulike brukeres rett til å velge. Det dreide seg ikke om anbud. Det dreide seg ikke om konkurranseutsetting. Det dreide seg om brukernes, de som får en tjeneste, rett til å velge, og forskjellen mellom det og brukerstyrt personlig assistanse. Statsråden valgte derimot å holde det vanlige innlegget om anbud og konkurranseutsetting, som denne interpellasjonen ikke dreier seg om i det hele tatt. Den dreier seg om retten til å velge når man først har fått godkjent en tjeneste, og hvor det ideologiske skillet går mellom det at man er funksjonshemmet før man blir gammel, og det at man blir funksjonsbegrenset når man blir gammel på et tidspunkt, og at man ikke innser at det er to ting som burde møtes med den samme ideologiske tilnærmingen og den samme respekten for enkeltindividet. Jeg er helt enig i at verken anbud eller konkurranseutsetting gir brukerne større makt, men brukervalg gjør det. Når man som individ får retten til å velge mellom ulike leverandører, får man mer makt. Da møter man den personen man selv ønsker i sin egen stue, ikke den personen som noen andre har definert skal komme hjem til en hvis det er det kravet man stiller. Det kan man gjøre, og det er en av de tingene som faktisk gjøres, særlig overfor mange av de små firmaene. Da er det ikke slik at det har noe som helst å gjøre med anbudsregelverket. Det har heller ikke noe å gjøre med at det skal spares penger. De ordningene som kommunen har når det gjelder brukervalg, som statsråden i flere debatter har bidratt til å forsøke å diskvalifisere og skremme med konsekvensene av, er faktisk ordninger hvor kommunen betaler akkurat det samme til den private yter, det er den samme typen vedtak som er basis, og det er de samme krav til kvalitet. Faktisk er det de samme typer yrkesgrupper som stort sett gjør jobben, med unntak av at vi faktisk opplever at en del sykepleiere jobber som hjemmehjelpere i private firmaer i Oslo fordi de synes at det å kunne drive sitt eget firma er spennende, men de er bedre kvalifisert enn det som egentlig kreves for å gjøre den typen oppgaver i dag. Jeg har lyst til å gjenta spørsmålet som denne interpellasjonen egentlig dreier seg om: Hva er forskjellen? Hvor er de ideologiske forskjellene mellom at brukere skal ha innflytelse i sitt eget hverdagsliv – på hvem som kommer innenfor, og hvem som gir praktisk hjelp – når de er funksjonshemmede før de blir pensjonister, og at man ikke skal ha innflytelse hvis man blir bevegelses- eller funksjonshemmet etter at man er blitt pensjonist? Hva er det som gjør at eldre mennesker ikke trenger den respekten og den muligheten til å ha kontroll over hverdagen sin som det yngre funksjonshemmede trenger?
Erna Solberg (Høyre), 2006-03-03:
Denne interpellasjonsdebatten har vist at det ikke er noe sterkt ønske om å forsøke å svare på det som er hovedutfordringen i interpellasjonen, nemlig hvor grensene med tanke på regjeringspartienes begrunnelse for hva brukerne skal få muligheten til å velge, egentlig går. Faktisk er det bevist en stor grad av uryddighet, og til dels virker det også som det er en viss grad av uenighet. Jeg registrerer at Skjælaaen fra Senterpartiet mener at bare det ikke er kommersielt, er det greit. Jeg møtte en fra de kommersielle hjelpetjenestene i går, en noen og 40 år gammel mann som har startet sitt eget firma for å hjelpe eldre mennesker i Sandefjord med ulike tjenester, vasking – en typisk hjemmehjelpstjeneste – eller snømåking – gårsdagen var en stor dag med mye aktivitet. Det var en mann som brant for eldre, som hadde bakgrunn som kokk og blomsterdekoratør, som hadde lyst til å finne sin nisje, og som gledet seg til at det skulle bli brukervalg i Sandefjord kommune fra høsten av. Det er det kommersielle tilbudet. Det er selvfølgelig flere som ønsker å gjøre det samme, men det er det som nektes. Det synes jeg blir feil. Dette er mennesker med engasjement, mennesker som har lyst til å starte opp, og det finnes mange som vil gjøre det rundt omkring. Så er det slik at SV mener dette er feil, og man har en eller annen eventyrfortelling om hvorfor vi er opptatt av dette. Det er helt riktig at vi er ideologisk opptatt av dette fra Høyres side. Vi er opptatt av det fordi vi har et menneskesyn som dreier seg om at alle er myndige. Helt frem til de ikke er i stand til å foreta egne valg, skal de ha muligheten til å gjøre det. For oss er det viktig, fordi det gjør noe med mennesker når man blir fratatt muligheten til kontroll og valg i sitt eget liv. Det synes jeg er en viktig ideologisk begrunnelse, og det mener jeg at alle burde være enig i. Så må jeg si at nettopp det siste innlegget fra Inge Lønning viser hvor inkonsekvent Regjeringen er. I løpet av to spørsmål i spørretimen i forrige uke klarte altså samme minister å svare med å oppmuntre til mer valgfrihet og private tilbud for fødende kvinner, men å være imot mer valgfrihet eller bedre utnyttelse av private tilbud for unge som står i kø for å få psykiatrisk hjelp. Da er det kanskje en grunn til at vi snart får svar på hvor de prinsipielle linjene går. Jeg er for at alle får valgfrihet, jeg er for at det er mange tilbud, og jeg er for at vi skal bruke de kapasitetene vi har, men det blir litt rart når funksjonsfriske, fødende kvinner oppmuntres av en statsråd, mens psykisk rammede unge faktisk skal måtte leve med at man ikke kan bruke andre alternativer. Det sier noe om at det som er grunnlaget i selve interpellasjonen, nemlig inkonsekvensen i Regjeringens holdning til ulike saker på dette området, er slående.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2006-03-03:
Representanten Erna Solberg reiser eit prinsipielt spørsmål, og prinsipielle spørsmål er viktige. Samstundes er det viktig å halde fast ved det som er hovudsaka. Hovudsaka innafor tenesteyting i velferdssektoren er at kvaliteten på tilbodet skal vere best mogleg. Det er det viktigaste prinsippet. Det er kvaliteten som tel. Det er stor forskjell på brukarassistanse på den eine sida og konkurranseutsetjing og privatisering på den andre sida. Brukarstyrt personleg assistanse kan gje auka brukarassistanse innafor eit tilbod som er organisert av det offentlege, og gjere tilbodet betre. I kontrast vil privatisering i velferdssektoren kunne gje fridom til å velje mellom alternativ som er dårlegare enn tilbodet brukarane hadde før. Det gjev ikkje fridom, men ufridom. Konkurranseutsetjing vil ofte føre til at det billegaste tilbodet blir valt, ikkje nødvendigvis det beste. Kvalitet kostar. Ei rekkje velferdstilbod blir organiserte av kommunane, og når kommunane får auka rammer, blir kvaliteten betre. Ei av dei viktigaste endringane den raud-grøne regjeringa gjorde i den borgarlege regjeringa sitt forslag til budsjett, var å auke rammeoverføringane til kommunane med 3,8 milliardar kr. Kommunane har fått det mykje betre med fleirtalsregjeringa, og dermed har kvaliteten på det tilbodet kommunane gjev, også blitt mykje betre. Arbeidarpartiet vil at kommunane skal tilby så gode tenester at private løysingar blir overflødige. Ikkje alle samfunnsområde eignar seg for å bli organisert i marknader. Å skape marknader for velferdstenester kan føre til kostbare og byråkratiske løysingar, og ikkje minst kan kvaliteten på sjølve tilbodet bli dårlegare. Å skape ein betre velferdssektor betyr å skape betre tilbod, ikkje nødvendigvis å skape fleire tilbod. Det er det offentlege som har ansvaret, og det er det offentlege som skal ta ansvaret for at alle får like gode moglegheiter og same gode tryggleik. Derfor har Regjeringa sagt at den går imot konkurranseutsetjing og privatisering innafor viktige velferdsområde som utdanning, helse og omsorg. Slik eg ser det, er det ikkje til hinder for ordninga med brukarstyrt personleg assistanse.
André N. Skjelstad (Venstre), 2006-03-03:
Å ha en retorisk debatt omkring hvem som er best egnet til å gi brukerstyrt personlig assistanse, BPA, eller eldreomsorg – det offentlige eller det private – blir for meg underordnet. Det er ikke noe mål i seg selv med private aktører, det er tilbudet som blir gitt til brukerne, som er det viktigste. Venstres lojalitet ligger hos brukerne, ikke hos kommunen eller hos private aktører. Når det er sagt, må det kommenteres at det kommunale tilbudet som gis i dag, på mange områder ikke er godt nok, og at det kan stimuleres ved at private aktører supplerer de kommunale og statlige tjenestene. Vi har flere tilfeller hvor de kommunale tilbudene som gis, er unødvendig dyre og ikke gode nok – nettopp i mangel av konkurranse og en tilfredsstillende ledelse. På den andre siden må vi ha et klart regelverk som ikke gir private aktører frie tøyler til å utnytte systemet rent økonomisk. Når brukerstyrt personlig assistanse blir nevnt i representanten Solbergs interpellasjon, vil jeg bruke litt tid på denne ordningen. Problemstillingen i denne debatten burde kanskje heller ha vært: Hvem skal bestemme over menneskers liv? Burde ikke oppegående mennesker med ulike funksjonshemninger selv få bestemme hvem som skal arbeide for seg? I dag har ca. 70 pst. av dem som har kommet inn under BPA-ordningen, fremdeles tjenester hvor kommunen er arbeidsgiver. Friheten til selv å kunne velge hvem som skal arbeide for seg, burde telle mer enn at kommunen skal kontrollere hvem som jobber for disse individene. Venstre mener at når kommunen ser at en bruker oppfyller kravene til brukerstyrt personlig assistanse, burde individet selv få bestemme hvilken form for styring som skal brukes. I dag kan man starte et personlig foretak, velge et andelslag eller velge kommunen som arbeidsgiver. Trygghet, verdighet og stabilitet rundt brukerstyrt personlig assistanse er et viktig element som må tas med. Og når målet er stabilitet, er det klart at den økonomiske kompensasjonen disse assistentene får, bør være høyere enn dagens. Å være assistent er pr. i dag et lavlønnsyrke, og når vi vet at den gruppen som trenger personlige assistenter, har et stort behov for trygghet og stabilitet, holder ikke dagens system mål. Man bør sette inn større ressurser på dette området for å få god og kvalifisert arbeidskraft. Venstre mener at et sterkt offentlig helsevesen under demokratisk styring er den beste garantien for at de tilgjengelige helseressurser blir brukt til å skape et likeverdig tilbud med prioriteringer på medisinskfaglig grunnlag. I tillegg til et offentlig helsevesen må det være rom for private aktører. Venstre ønsker å medvirke til at dagens samarbeid mellom private og offentlige helsetjenesteleverandører videreutvikles, med valgfrihet for pasientene i tråd med dagens lovgivning, og der de offentlige blir gode bestillere.