Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
Dette er en viktig debatt av mange grunner. Det dreier seg om hvordan vi kan være med og gi flere mennesker i den fattige delen av verden utvikling, og det dreier seg om at utviklingslandene rammes hardest av klimaendringene – til tross for at de knapt har bidratt til noen utslipp av klimagasser. Klimaendringene slår urettferdig ut. Dette er store spørsmål, de er viktige. Derfor må vi bruke de store pengene på de store og viktige spørsmålene. Trusselen om globale klimaendringer er vår tids største utfordring. Kristelig Folkeparti er glad for statsrådens vektlegging av de vestlige lands ansvar for klimaendringene. Vi har et særlig ansvar for å redusere utslippene av klimagasser og bekjempe følgene av klimaendringer. Det problemet jeg synes statsråden ikke tar helt på alvor, er faren for at de rike landene kan begynne å ta penger fra bistandsbudsjettene til å løse globale problemer som de selv har skapt, i stedet for å bruke bistandsmidlene til utvikling, og til å bekjempe fattigdom. I dagens aviser kan jeg lese at statsråden mener bistandsorganisasjonene tuller når de setter miljøbistand opp mot hjelp til de fattige. Det blir etter mitt syn litt for lettvint avfeiing av en reell problemstilling. Selvsagt er mange typer miljøbistand viktig for fattige mennesker. Men også statsråden må se at det ikke er de fattige i Afrika som spyr ut klimagassene. Skal bistanden forskyves fra fattige i Afrika til et kjøpekraftig Kina for å løse globale klimaproblemer, er det noen som mister bistanden til sin utvikling – og det er de fattigste. Det er altså grunn til å trå varsomt og være seg bevisst hvilke motiver som legges til grunn for en dreining av utviklingspolitikken i retning av mer klima og miljø. Kristelig Folkeparti er bekymret for utviklingsministerens sterke vektlegging av norske egeninteresser, mulighetene for teknologioverføring og det ensidige fokus på fornybar energi, energieffektivisering og CO2-rensing. For litt over et år siden ble handlingsplanen for miljørettet utviklingsarbeid lansert. Her går det fram at vann, biologisk mangfold og miljøgifter skal være sentrale satsingsområder i en bærekraftig utvikling. Disse områdene ble ikke nevnt i statsrådens redegjørelse. Mye kan tyde på at vannressursene har kraft nok i seg til å skape større og flere regionale konflikter enn det vi så langt har sett, som følge av at klimaendringene også vil påvirke vannressursene. Det kan synes som om statsråden mener at man i forvaltningen av bistandsmidler dels skal se til u-landenes interesser og dels skal skjele til norske næringsinteresser når det gjelder valg av bistandstiltak og opplegg til bistandssamarbeid. Statsråden sier at Regjeringen er beredt til å bruke bistandsmidler til å bidra til utslippsreduksjoner gjennom teknologioverføring og næringssamarbeid, også overfor land som i og for seg ikke har pengeproblemer. Kristelig Folkeparti mener konsekvensen av en slik politikk vil være at bistanden vris bort fra de fattigste landene over til et marked som har mer kjøpekraft i seg. Jeg lurer på, og stiller spørsmål ved, om ikke dette er i strid med de overordnede retningslinjer for norsk utviklingspolitikk som er fastlagt av Stortinget i Innst. S. nr. 93 for 2004 2005, jf. St. meld nr. 35 for 2003 2004, Felles kamp mot fattigdom. Til slutt vil jeg kommentere statsrådens omtale av sultkatastrofer i Afrika og landbruksbistand. Kristelig Folkeparti mener Regjeringens fokus er for snevert, når det eneste som nevnes innen landbruksbistand, er forsøket med Yara – å bidra til en afrikansk grønn revolusjon gjennom gjødsel. Flertallet av befolkningen i de fattige u-landene er knyttet til landbrukssektoren. En styrking av landbruket i u-land er derfor viktig både for næringsutvikling, for folkehelse og som bidrag til økt matvaresikkerhet og forebygging av sultkatastrofer. En styrking av landbruket i u-land handler om å gi menneskene en bedre hverdag. Norge må også bruke sin innflytelse for å sikre at en større del av multilateral bistand går til landbruksutvikling. Verdensbanken tar nå selvkritikk og erkjenner at landbruksutvikling må stå mer sentralt i FNs tusenårsmål om halvering av ekstrem fattigdom og sult innen 2015 hvis vi skal klare å nå dette målet. Dette gir en ny mulighet til å få internasjonalt gjennomslag for økt landbruksbistand – og her må Norge være en pådriver og vise vei ved eget eksempel.