Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-12-09:
Arbeid til alle er jobb nr. én for Arbeiderpartiet. Dette har alltid vært vår viktigste sak. I den internasjonale økonomiske krisen vi er inne i, er det av avgjørende betydning å holde arbeidsledigheten lav. Vi vil gjøre arbeidslivet mer inkluderende og menneskevennlig. I Arbeiderpartiet tror vi at arbeid er et egnet inkluderingsvirkemiddel. Det å ha et lønnet arbeid betyr at mennesker kan forsørge seg selv, det betyr en inngang til det norske samfunn gjennom arbeidsmarkedet, og det betyr at en får arbeidskollegaer. En arbeidsplass er så å si en naturlig inkluderings- og sosialiseringsarena. Men det er ikke enkelt å komme som utlending på en norsk arbeidsplass. For mange arbeidstakere fra andre land er språk en utfordring. Å beherske norsk er en forutsetning for å bli inkludert i det norske samfunn og for i det hele tatt å kunne forstå samfunnet. En arbeidsplass er således en praktisk tilnærming til språket og gir en mulighet for å lære arbeidsrelevant språk, som også kan være en inngang til videre språkutvikling og språkforståelse. Vi vet at vi trenger arbeidskraft i Norge. Enkelte sektorer går ikke rundt uten utenlandsk arbeidskraft. Det er viktig at vi tar inn over oss og anerkjenner behovet for arbeidsinnvandring og det viktige og nødvendige arbeidet som mange gjør. Som finnmarking, oppvokst og bosatt i fiskeværet Havøysund, vet jeg at fiskeindustrien mange steder i Norge er avhengig av sin utenlandske arbeidskraft. I Havøysund har vi ikke asylsøkere eller ordinære flyktninger, men vi har mange eksempler på ikke-etniske nordmenn som bidrar til at vårt samfunn går rundt, og til at eksportverdien i norsk fiskerinæring er så høy som den er. Fiskeværene langs kysten har alltid vært preget av stor mobilitet og utskifting av arbeidskraft. Derfor er de også mer preget av gjestfrihet enn mistenksomhet. Vi er rett og slett vant til fremmede. For meg er det gledelig å se at arbeidsinnvandrerne på mitt hjemsted i større og større grad deltar i samfunns- og kulturliv, i ulike partier, kjøper seg hus og etablerer seg og blir nye kystbeboere, selv om de er født et sted der nordavinden ikke tar riktig så hardt som hos oss. Jeg vil ikke skjønnmale noe, men jeg tror jeg kan si at vi har minimale konflikter mellom etniske nordmenn og utlendingene, og at årsaken er at fellesskap i arbeid og bosted bidrar til å lime sammen, ikke skille mellom dem og oss. Jeg mener at et hovedgrep for å lykkes med integrering er å holde ledigheten nede og sysselsettingen høy kombinert med mulighet til å lære norsk. På den måten kan vi også bedre benytte oss av den kompetansen arbeidsinnvandrerne har med seg. Jeg vil at arbeidssøkere i Norge skal føle seg ønsket og velkommen, bli behandlet skikkelig og delta i norsk samfunnsliv for å berike det og forbedre det. Mye tyder på at innvandreren i Bygde-Norge er bedre integrert enn byinnvandreren. En publikasjon utgitt ved Universitetet i Bergen fra 2010 med tittelen «De fleste innvandrere i Norge er ikke muslimer, de bor heller ikke i Oslo. Hvem skulle trodd det?» underbygger denne oppfatningen. Kanskje svaret på dette er så enkelt at i Distrikts-Norge er vi så få at vi ikke kan unngå å se hverandre og bli kjent med hverandre. Også for asylsøkere som får flyktningstatus og opphold i Norge, er det svært viktig å komme raskt ut i jobb eller utdanning. Deltakelse på ulike felt i samfunnet binder mennesker sammen, gir dem et felles ståsted og en mulighet for å treffes utover etniske skillelinjer. Arbeid bygger landet, men bygger også fellesskap og samarbeid på tvers av etniske skillelinjer.