Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2009-12-11:
Etter at komiteen avga innstilling, er jeg blitt oppmerksom på at denne saken har flere sider og er mer komplisert enn den kanskje først så ut til. Det er nødvendig å gå litt tilbake i tid – se på forhistorien og se på enke- og etterlattepensjonen med historiske briller. Alle partier på Stortinget har en lang forhistorie her. På slutten av 1980-tallet og begynnelsen av 1990-tallet var dette et stadig tilbakevendende tema i Stortinget. Til og med Riksrevisjonen hadde merknader flere år i Dokument nr. 1 om at regelverket ikke ble rett praktisert. Etter mye om og men, meldinger og proposisjoner, anmerkninger fra Riksrevisjonen, dommer i Trygderetten og den såkalte Bjøraanesset-saken, med dom i lagmannsretten, ble lovverket endret i flere runder i Stortinget, og enkene fikk de rettighetene de hele tiden egentlig skulle ha hatt i forhold til samordning og egen opptjent pensjon. Det ble også gitt etterbetaling. Flertallet i Stortinget satte en grense ved dem som var blitt enker etter menn som var medlemmer av pensjonskassen før 1. oktober 1976. Endringene Stortinget gjorde på 1980- og 1990-tallet, skapte ro rundt enkepensjonene, og rettighetene ble fastslått. Det vi nå er i ferd med å gjøre, er å endre på disse rettighetene. Det gjøres fordi EØS-avtalen pålegger oss å la mennene omfattes av ordningen hvis ikke kvinner også fratas rettighetene. Jeg synes ikke det er problematisk at utvidelsen for menn begrenses til å gjelde fra 1994. Det kan også godtas at kvinner og menn som i framtiden gifter seg med menn og kvinner som ble medlemmer før 1. oktober 1976, ikke skal bli omfattet av ordningen. Det som er vanskelig å forsvare, er å frata kvinner som er under 55 år, den retten de i dag har hvis de blir enker. Da stortingsflertallet i 1992 satte grensen ved 1. oktober 1976, var det med full viten om at kvinners yrkesdeltakelse hadde økt og ville øke mer i framtiden. Ja, de store kostnadene man så for seg i framtiden, var en av begrunnelsene for ikke å la flere omfattes av den daværende lovendring, men begrense det til den gruppen som det var blitt begått feil mot. I proposisjonen siteres noe fra Justisdepartementets lovavdelings uttalelse: «Vi er derfor under en viss tvil tilbøyelig til å anta at en opphevelse eller endring av særordningen for kvinner som er under 55 år når endringen trer i kraft, vil gå klar av Grunnloven § 97. Setter man grensen ved 50 år, reduseres tvilen.» Denne uttalelsen tyder på at Lovavdelingen ikke har vært sikker i sin sak, og jo eldre kvinnene er ved lovfastsettelsen, jo mer usikre er de på grunnlovsvernet. Jeg har noen spørsmål til statsråden: Er usikkerheten så stor som denne uttalelsen gir uttrykk for? Og sett i historiens lys: Er de grenselinjer som nå settes, slik at vi ikke risikerer at det vil komme nye og lange runder i rettsapparatet? Arbeidsgiverorganisasjonene problematiserer kostnadene lovendringene medfører for andre enn staten. Hvilke kostnader vil lovendringene medføre for andre pensjonsordninger? Må man også for alle ordningene som omfattes av overføringsavtalen, gjøre de endringene som nå vedtas? Hva blir kostnaden for staten og andre pensjonsordninger, bl.a. kommunenes pensjonskasse, dersom grensen for etterlattepensjonen ikke settes ved personer som er under 55 år, men i stedet utvides til å gjelde også for menn som var medlem av Pensjonskassen før 1. oktober 1976? Dette er spørsmål som jeg har stilt, og som jeg håper jeg kan få gode svar på. Jeg vil til slutt ta opp det forslaget fra Kristelig Folkeparti som er omdelt i salen, og jeg vil anbefale mitt parti å stemme for dette forslaget og imot forslaget fra Regjeringen knyttet til dette punktet.