Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-06-04:
Denne interpellasjonen gjelder to generelle spørsmål knyttet til inndrivingen av visse offentlige krav. Det første gjelder mitt syn på det forhold at tilleggsavgifter ved betalingsmislighold av enkelte offentlige krav er en god del høyere enn i privat sektor. Det andre gjelder mitt syn på at gebyrreglene ofte praktiseres strengere i det offentlige. Jeg skal forsøke å besvare spørsmålene i tur og orden. Hovedregelen er at det er inkassoloven med tilhørende forskrifter som regulerer hva en kreditor kan kreve av en skyldner for kostnader i forbindelse med inndrivningen av et krav. Utgangspunktet er, som representanten Hagesæter påpeker, at kreditor kan kreve opptil 52 kr for purregebyr og inkassovarsel. For senere skritt i innkrevingsarbeidet – som ikke er tema her – gjelder det andre satser. Inkassoloven gjelder ved inndriving av forfalte pengekrav, med mindre annet er bestemt i eller i medhold av lov. Loven gjelder både i og utenfor offentlig virksomhet. At inkassoloven gjelder med mindre annet er bestemt, betyr at unntak fra inkassoloven må være behandlet av Stortinget. Stortinget har i flere tilfeller bestemt at det skal gjelde spesielle gebyrregler ved inndrivningen av offentlige krav. Jeg nevner for ordens skyld at reglene om kringkastingsavgift og tilbakebetaling av studielån ikke hører inn under Finansdepartementets ansvarsområde. Hovedhensynene bak de til dels strenge reglene ved forsinket betaling er imidlertid langt på vei de samme. Jeg skal komme tilbake til dette spørsmålet. Når det gjelder årsavgiften og kringkastingsavgiften, har Stortinget fastsatt størrelsen på tillegget som påløper dersom kravet ikke betales ved forfall. I Stortingets vedtak om årsavgift er det bestemt at årsavgift som ikke betales i rett tid, forhøyes med 250 kr. Stortinget fastsetter også hvert år størrelsen på kringkastingsavgiften og tilleggsavgiften til denne. Representantens spørsmål gjelder derfor i stor grad hvorfor Stortinget selv har fastsatt særskilte regler på dette området. Når det gjelder tilbakebetaling av studielån i Statens lånekasse for utdanning, har Stortinget i lov om utdanningsstøtte til elever og studenter gitt departementet fullmakt til å gi regler om særskilte gebyrer ved en for sen innbetaling av terminbeløpene. Stortinget har altså forutsatt at andre gebyrregler enn inkassolovens skal gjelde i disse tilfellene, men har overlatt til departementet å fastsette størrelsen på gebyrene. Gebyrene blir fastsatt i en forskrift fra Utdanningsdepartementet for hvert år. Eventuelle forslag om å endre størrelsen på gebyrene legges frem for Stortinget i statsbudsjettet. Jeg skjønner at det umiddelbart kan stilles spørsmål ved at det offentlige har skaffet seg særordninger og i enkelte tilfeller opererer med gebyrer som overstiger de satser som følger av inkassoforskriften ved for sen betaling. Det er likevel forhold som skiller det offentlige fra private kreditorer, og som gjør det nødvendig med andre – og strengere – regler ved inndrivning av enkelte offentlige krav. Det offentlige skiller seg fra andre kreditorer ved at man ikke har noe valg med hensyn til hvem man kommer i kreditorposisjon til. Man kan f.eks. ikke nekte en person med dårlig betalingsevne å kjøpe bil eller TV fordi han eller hun tidligere har misligholdt årsavgiften eller kringkastingsavgiften. Lånekassen foretar heller ikke – i motsetning til de fleste andre banker – noen vurdering av låntakers kredittverdighet før vedkommende innvilges lån. Private kreditorer kan gjennomføre en kredittvurdering før de gir kreditt. Ofte sikrer de også sine krav ved f.eks. salgspant, pant i bolig, kausjon e.l. Følgen blir gjerne at det er de offentligrettslige kravene som blir nedprioritert når regningene skal betales. Det er også en kjensgjerning at et stort antall lisens- og avgiftspliktige ikke betaler når de skal. Når det gjelder årsavgiften, kan jeg nevne at det i inneværende år ble sendt ut nærmere 2 350 000 krav på avgift. Av disse ble om lag 240 000 ikke betalt i tide, til tross for at ordningen med tilleggsavgift må anses å være ganske godt kjent. Det er sendt purring på om lag 196 000 krav. Dette medførte et betydelig merarbeid. Siden hvert krav isolert sett ikke er så stort, ville omkostningene ved å gå til ordinær inkasso for hvert enkelt bli så store at det neppe ville la seg forsvare. Jeg antar at en trussel om forsinkelsesrenter heller ikke ville være særlig effektivt i disse tilfellene. Når dette er situasjonen, må en ha ordninger som oppfordrer folk til å gjøre opp for seg. Jeg antar at Fremskrittspartiet vil ha sans for nettopp det. Et system med høye standardiserte tilleggsavgifter bidrar til at folk betaler i tide. Dette er også bakgrunnen for tilleggsavgiftsordningen. Jeg nevner at departementet i sin tid foreslo at tilleggsavgiften knyttet til årsavgiften ble satt til 100 kr, men Stortinget forhøyet denne til 250 kr for ytterligere å stimulere til og understreke betydningen av at regningene blir betalt til rett tid. Tilleggsavgiften har for øvrig ikke vært endret siden den ble innført midt på 1980-tallet. Når det gjelder kravene på årsavgift og kringkastingsavgift, nevner jeg at tilleggsavgiften ikke bare erstatter ordinære innkrevingsgebyrer etter inkassoloven, men også forsinkelsesrenter. I privatrettslige forhold kan den som betaler for sent, avkreves årlige forsinkelsesrenter med 12 pst. Ved mislighold av årsavgift og kringkastingsavgift påløper det ikke spesielle forsinkelsesrenter, men rentebeløpet kan sies å være bakt inn i det standardiserte gebyret. Dette tilsier at tilleggsavgiften bør være høyere enn satsen i inkassoforskriften. Når det gjelder måten gebyrreglene praktiseres på, er det en kjensgjerning at det offentliges praksis er streng. For årsavgiftens vedkommende følger det av stortingsvedtaket at avgiften forhøyes dersom den ikke er betalt innen forfall. Jeg har forståelse for at det kan føles surt når årsavgiften forhøyes selv om man betaler kort tid etter forfall. Jeg skjønner også at det kan oppleves som stivbent og firkantet at det ikke er mulig å få betalingsutsettelse uten at tilleggsavgiften påløper. Det kan nok finnes gode grunner til å be om slik utsettelse. Teoretisk hadde det selvsagt vært mulig å etablere ordninger der betalingsutsettelse kunne avtales individuelt med hver enkelt debitor. Spørsmålet er imidlertid om det er fornuftig å bruke skattebetalernes penger til dette. Det synes altså ikke jeg at det er. En må også ta i betraktning at det offentlige forholder seg til et stort antall debitorer, og at kravenes karakter gjør at en må ha ordninger som på en spesiell måte oppfordrer til betaling i tide. Som nevnt sendes det hvert år ut godt over 2 millioner krav på årsavgift. Det sier seg selv at det ville kreve betydelige byråkratiske ressurser dersom hver enkelt avgiftspliktig skulle ha anledning til å kontakte avgiftsmyndighetene for å inngå individuelle betalingsavtaler som passet. Når det gjelder tilbakebetaling av studielån, som som oftest gjelder større beløp, nevner jeg at Lånekassen har egne ordninger både for rentefritak og for betalingsutsettelse for dem som av ulike årsaker har lite å betale med. Jeg må legge til at disse ordningene er gunstigere enn dem man finner for tilsvarende låneordninger i noen annen tilgjengelig bank i dette land. For å oppsummere det jeg har sagt, vil jeg si at jeg synes det er nødvendig med regler som stimulerer til at krav fra det offentlige – som på grunn av sin spesielle karakter lett havner nederst i regningsbunken – blir betalt til rett tid. Jeg tror de spesielle gebyrreglene Stortinget selv har fastsatt for enkelte slike krav, stimulerer til dette. Tatt i betraktning at mange offentlige organer ofte befinner seg i en særstilling som kreditor, kan jeg ikke se at det er urimelig at det beregnes høyere gebyrer ved mislighold av slike krav. Betaling ved forfall er en dyd, også når det gjelder avgifter, og en kan si det er ekstra lønnsomt å gjøre det når tilleggsavgift spares.