Lars Sponheim (Venstre), 2007-05-08:
Det er grunn til å takke interpellanten for at han gir oss muligheten til noen oppvarmingsrunder før revidert legges fram og det er rett før de store slagene om den økonomiske politikken denne våren. Vi kommer tilbake til det. Jeg har lyst til å starte med å si at det er jobbetid i landet. Det er gode tider. Det er grunn til å glede seg over at det er gode tider. Det synes jeg finansministeren skal ha rett i. Samtidig er det slik at det er så jobbetid i landet at det er mangel på arbeidskraft mange plasser. Det fører til noe som kanskje ikke synes så veldig godt, men som allikevel kan være litt skummelt, nemlig at en del bedrifter som ser framover, som ser i glasskula si og lurer på hva de skal gjøre nå, velger å vokse ute og ikke hjemme av frykt for arbeidssituasjonen i årene framover. De velger å flytte ut, og de velger kanskje å ikke etablere ny virksomhet i Norge av frykt for at det ikke vil være tilgang på nødvendig arbeidskraft. Det er litt farlig på lang sikt. Denne debatten har så langt handlet mye om om vi skal være blide, eller om vi skal være det motsatte i tider da det går godt. Jeg har lyst til å si at de aller fleste av oss, nesten alle – jeg hadde nær sagt alle minus én – bør glede seg over gode tider. Men én er betalt for å være bekymret og har det som oppdrag i det norske samfunnet, og det er finansministeren. En finansminister skal alltid si at etter sol kommer regn – når alle gleder seg over sola. En finansminister skal alltid si at etter sommer kommer høst – når alle gleder seg over sommeren og tror den kommer til å vare evig. Det er finansministerens plikt. Jeg synes ikke finansministeren så langt i denne interpellasjonsdebatten har gjort den delen av jobben sin. Det er nemlig i gode tider vi må ta høyde for at det kommer andre tider. Det er det finansministerens tenkning omkring økonomisk politikk, innretning av budsjettpolitikken og finanspolitikken må handle om. Jeg må si at jeg er forbauset over – for å uttrykke meg innenfor parlamentarisk språkbruk og ikke gjøre som representanten Foss og gå over streken – at finansministeren ikke setter mer ord på de vanskelige avveininger som jeg vet nå må gjøres både i finansministerens hode og i Finansdepartementet, om hvordan man innretter den økonomiske politikken og finanspolitikken med tanke på at det vil komme tøffere tider og det er fare for at man gir for mye gass i denne situasjonen. Når finansministeren her gir uttrykk for at det ikke er noen grunn til å bekymre seg over mangel på sparing, må jeg si at jeg synes også det er oppsiktsvekkende. Det er veldig avgjørende at en finansminister sier at det er viktig å legge til side i gode tider, for det kommer dårligere tider. Det er en finansministers jobb, og jeg mener at finansministeren må bidra til det. Det er usedvanlig viktig hva slags signaler en finansminister sender. Så til den evige debatten jeg synes vi stadig har i Stortinget, og det er historieskriving om den forrige regjering. Jeg har vært med på mange regjeringsskifter i denne sal opp gjennom årene, men jeg har aldri opplevd en situasjon hvor den sittende regjering nær sagt to år inn i sin regjeringstid fortsatt bruker mesteparten av tiden til å snakke om den forrige regjering. Jeg skulle gjerne bare snakke om framtiden og ikke om fortiden – ikke fordi jeg har noe å skamme meg over når det gjelder fortid, men jeg vil gjerne være med på at historien blir rett skrevet. Derfor vil jeg kort minne om at den forrige regjering overtok en situasjon i 2001 som sentralbanksjefen kalte for norsk økonomi i ulage – renten steg, arbeidsledigheten steg. Det var en tøff jobb å rette opp i norsk økonomi. Da den sittende regjering overtok, hadde vi rekordlav rente og sterkt fallende arbeidsledighet. Det er en kjensgjerning ingen kan springe fra. Så kan man si: Var det bare den forrige regjering som gjennom skattepolitikk og annet bidro til dette? Nei, selvfølgelig ikke. Det var gode tider. Vi fikk veldig mye utenfra – en fantastisk pris på råvarer, billig import og alt dette – men det er ikke noen tvil om at den økonomiske politikken kunne ha ødelagt de gode tider, i alle fall redusert effekten av de gode tider inn i norsk økonomi. Det var nettopp de gode tider som vi fikk gratis utenfra, kombinert med en helhetlig økonomisk politikk, hvor også skattelette var en viktig del, som gjorde at vi kunne skape de gode tider som finansministeren og regjeringspartiene nå tar en del av æren for. La meg avslutte med å si at Regjeringen har en fordel. Vi er forsikret mot skikkelig rød-grønn bananas ved at 2004-skattenivået skal ligge fast. Derfor kan det ikke gå så galt. Hvis det kombineres med at også skattereformen ligger fast – noe jeg har grunn til å tro – har Regjeringen en enestående mulighet til et skatteskifte, gjerne mot bunnfradrag og mer skatt på miljøskadelig atferd.