Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2000-02-08:
Før jeg sier noe om hvilke konkrete tiltak som iverksettes for å øke den norske selfangsten, vil jeg gjerne komme med litt ytterligere bakgrunnsinformasjon knyttet til interpellasjonen til representanten Ivar Kristiansen. Norge driver i dag, og har tradisjonelt drevet, selfangst i to ulike områder. Vi fanger klappmyss og grønlandssel i Vestisen og grønlandssel i Østisen. Det er korrekt som stortingsrepresentanten Ivar Kristiansen påpeker, at det kom nye bestandsestimat for grønlandssel i 1998 som viste at bestanden var langt større enn hva en før hadde antatt. Forskningsresultater fra et russisk telletokt i 1998 viste at bestanden består av ca. 2, 2 millioner dyr og ikke 700 000 dyr, slik en før antok. I Vestisen viser bestandsestimatene at det er relativt stabile forhold. Bestandene er i dag estimert til henholdsvis 460 000 grønlandssel og 130 000 klappmyss. Vi har også gode estimat for vågehvalbestanden og for den delen av bestanden som i deler av året oppholder seg langs Norskekysten og i Barentshavet. Den totale bestanden antas å være på rundt 112 000 dyr. I tillegg til dette har vi andre sel- og hvalarter som oppholder seg deler av eller hele året i våre farvann. Disse selbestandene er imidlertid begrensede i omfang, noe som selvsagt ikke utelukker at de kan skape lokale konflikter i forhold til oppdrett, laksevassdrag og overføring av torskekveis. Men i den sammenhengen som vi snakker om i dag, utgjør de en liten trussel. Som representanten Ivar Kristiansen påpeker, spiser selen fisk, ikke bare den type fisk som vi utnytter kommersielt, men også krepsdyr og arter av fisk som vi ikke utnytter kommersielt i dag. Både sel, hval og mennesker er såkalte topp-predatorer. Derfor blir det slik at når sel- og hvalbestanden vokser, ja, da blir det mindre fisk igjen til oss. Nå er det ikke nødvendigvis en en-til-en-sammenheng mellom hva sel og hval konsumerer av fisk, og det vi eventuelt kan ta ut ekstra som følge av større sjøpattedyrbeskatning. Men i grove trekk er det slik at jo større hval- og selbestander, jo mindre blir det igjen til menneskene av de ressursene hvor vi – skal vi si – «deler forvaltningsansvaret» med sel- og hvalbestandene. Når det gjelder konkrete tall, har vi begrenset kunnskap om hva bestandene i Vestisen spiser, men senere års forskning har – som også ble understreket av representanten Kristiansen – gitt oss relativt god innsikt i hva østisbestanden av grønlandssel og vågehvalbestanden har av uttak i form av biomasse fra Barentshavet. Med en relativt liten loddebestand, som har vært tilfellet de siste årene, har grønlandsselens årlige konsum blitt estimert til 3,4 millioner tonn biomasse. Av dette utgjør sild 390 000 tonn og torskefisk som torsk, hyse og sei 360 000 tonn. Til sammenlikning kan jeg opplyse at årets totale norske torskekvote for norsk arktisk torsk var på til sammen 193 400 tonn. Så det er rett at selen konsumerer mer i Barentshavet enn hva som kommersielt blir fisket i de samme områdene av norske fiskere. Vågehvalen konsumerer ikke fullt så mye som selbestandene, men til gjengjeld har den et høyere uttak av fisk som vi beskatter kommersielt. Det er estimert at den til sammen har et årlig konsum på 1,8 millioner tonn biomasse i den tiden den befinner seg langs Norskekysten og i Barentshavet. Av dette er anslagsvis 630 000 tonn sild, 140 000 tonn lodde, 250 000 tonn torsk og 130 000 tonn hyse. Oppsummert spiser altså de sel- og hvalbestandene som vi har tall for, i et gjennomsnittsår til sammen ca. 1,9 millioner tonn av kommersielle fiskeslag i Barentshavet. Det vil si omtrent like mye som vi fisker av de samme bestandene. Den problemstilling som representanten Ivar Kristiansen ønsker besvart, er først og fremst knyttet til bestanden av grønlandssel i Østisen, som følge av bestandens størrelse og av at den er topp-predator i Barentshavets økosystem. Denne bestanden er et russisk forvaltningsansvar. Det settes kvoter for uttak av bestanden etter internasjonale forvaltningsprinsipper gjennom behandling og rådgivning fra Det internasjonale havforskningsråd ICES. På bakgrunn av bl.a. høy ungedødelighet i bestanden tilrådde forskerne en kvote på 31 600 voksne dyr i 1999. For 2000 har de anbefalt en videreføring på det samme nivået. Av disse kvotene har Norge gjennom forhandlinger med Russland fått tildelt en kvote på 5 000 voksne dyr hvert år. Norsk selfangst har derfor ut fra de rammebetingelsene som i dag foreligger, liten innvirkning på bestandsutviklingen av grønlandssel i Østisen. Det er derfor av særdeles stor betydning for beskatningen av selbestanden i Østisen at russisk fangst opprettholdes. Så tilbake til hvorfor vi ønsker å opprettholde den norske sel- og hvalfangsten, og hvilke virkemidler vi tar i bruk for å nå de målsettingene. Den norske selfangstnæringen er i dag i en svært vanskelig situasjon. Næringen sliter med dårlig lønnsomhet, og fangstaktiviteten er kun opprettholdt som følge av offentlig støtte. Samtidig er det en voksende erkjennelse av at det er nødvendig å øke beskatningen av selbestandene i nordområdene. På bakgrunn av denne situasjonen har myndighetene i dag to målsettinger for selfangsten: økt lønnsomhet slik at det skal bli mer attraktivt å drive selfangst økt fangst sett ut fra et flerbestandsperspektiv For å bidra til å nå disse målsettingene har myndighetene iverksatt ulike typer virkemidler. Siden 1991 er det gitt driftsstøtte til selfangstfartøyene og til mottaksanlegg for sel. Videre har vi støttet ulike informasjonsprosjekter med sikte på å øke den generelle kunnskapen om norske prinsipper for flerbestandsforvaltning, og da spesielt knyttet til forvaltning av sel og hval, og det er gitt støtte til prosjekter hvor formålet har vært produktutvikling og markedsføring av produkter basert på sel. Den direkte driftsstøtten til selfangst har vært finansiert over reservebeløpet i forbindelse med fiskeriavtalen mellom staten og Norges Fiskarlag. Anvendelsen av disse midlene er et forhandlingsspørsmål mellom Fiskeridepartementet og Norges Fiskarlag. I 1999 ble det avsatt 13 mill. kr til selfangst, mens det for i år tentativt er forhåndsavsatt 17,5 mill. kr. Bakgrunnen for støtteopplegget har vært ønsket om å stimulere til lønnsom fangst. Fram til 1999 har Fiskeridepartementet hatt som målsetting for næringen at den først og fremst skal bli lønnsom. En lønnsom næring vil tiltrekke seg aktører, og da vil det bli mulig å utnytte tildelte kvoter. I 1998 kom det imidlertid, som jeg tidligere har nevnt, nye estimat for grønlandsselbestanden i Østisen. Etter det har oppmerksomheten i større grad blitt rettet mot sammenhengen mellom størrelsen på sjøpattedyrbestandene og vårt mulige uttak av fisk, og en har ikke minst begynt å vurdere de samfunnsøkonomiske kostnadene ved ulike nivå på sjøpattedyrbestandene og ulike forvaltningsstrategier. Ut fra dette synspunktet vil heller ikke jeg definere støtten til selfangstnæringen som subsidier til en ulønnsom næring, men heller som en fremtidig investering hvor målet er et høyere uttak av mer verdifulle ressurser som torsk, sild og lodde. Nå er det ikke nødvendigvis slik at torskeprodukter for alltid vil være mer lønnsomme enn selproduktene, og målet må uansett være å få høyest mulig verdiskaping, gitt den samlede tilgangen av ressurser. Derfor har Fiskeridepartementet valgt å opprettholde målsettingen om økt lønnsomhet for selfangstnæringen. Driftsstøtten for 2000 vil derfor bli basert på følgende prinsipper: Fartøyene får et fast tilskudd som er ment å dekke utrustningskostnadene for fartøyene ved å gå i selfangst. Et garantert minimumstilskudd som følge av usikre fangstforhold/isforhold og derigjennom stor risiko ved fangst. Utformingen på det variable tilskuddet er både verdi- og fangstorientert – verdiorientert for å motivere til fangst og behandling av fangst som gir optimal fangstverdi. Samtidig er det innført et tilskudd per dyr for å motivere til at det tas ut et høyt antall dyr enheter/individer. I tillegg til videreføring av den tradisjonelle driftsstøtten opprettet Fiskeridepartementet i 1999 en tilskuddsordning for videreutvikling av norsk selfangst for å bidra til en positiv næringsmessig utvikling av næringen. Formålet med ordningen er å støtte prosjekter som kan bidra til økt lønnsomhet. Fra ordningen kan det gis tilskudd til fartøy som ønsker en mer effektiv fangst og bedre ivaretakelse av råstoffet, og det kan gis tilskudd til mottaks- og bearbeidingsanlegg for selprodukter. Dette vil bli videreført i 2000. Som et annet tiltak vil Fiskeridepartementet vurdere om nytildeling av reketråltillatelser kan knyttes til kombinasjon med selfangst. I en slik sammenheng må vi se på bl.a. hensynet til den samlede kapasitet i reketrålflåten i relasjon til ressursgrunnlaget samt foreta en avveining av positive ressurseffekter av økt selfangst mot økt uttak av reker. Vi finner det imidlertid riktig at næringen på den måten indirekte medfinansierer den selfangsten som hvis vi får uttaket opp på et tilstrekkelig nivå, vil gi positive ressurseffekter på fiskebestandene. Dette vil på sikt redusere behovet for direkte støtte. Det virkemiddel som kanskje gir størst uttak/effekt på kort sikt, kan være å støtte russisk selfangst, f.eks. gjennom norsk-russiske samarbeidsprosjekter. Dette har jeg som nevnt drøftet under besøket av den russiske fiskeriministeren nylig. Til slutt: Det som er og vil være sentralt i fokus for Fiskeridepartementets videre arbeid på sjøpattedyrområdet er å sette størrelsen på sjøpattedyrbestandene inn i en samlet økosystemsammenheng å bidra til at sjøpattedyrene beskattes på et slikt nivå at det opprettholdes en rimelig balanse mellom de ulike nivåene i økosystemet å stimulere til næringsmessig utnyttelse av både hval og sel – om nødvendig med direkte økonomisk støtte eller indirekte gjennom konsesjonstildelinger som gir lønnsomme driftskombinasjoner å etablere et forvaltningssamarbeid mellom landene som har ansvaret for bestandene av hval og sel i Nord-Atlanteren slik at optimale høstingsstrategier etableres Og dette gjøres best ved at virkemidlene rettes mot de tiltakene som gir størst samlet effekt i forhold til innsatsen.