Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-11-16:
Det siste innlegget, fra representanten Solhjell, frister meg over evne til å score et billig politisk poeng. Jeg skal la det være. Jeg tror det vi har sett på dette området, er et resultat av at verden har forandret seg, Norden har forandret seg, og norsk politikk har forandret seg – også SVs rolle i norsk politikk og norsk utenrikspolitikk. La nå det ligge. Jeg har lyst til å knytte noen tanker til det interpellanten tar opp, som jeg synes er meget viktig. Det ene er knyttet til nordisk samarbeid, det andre er knyttet til norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det er skjedd nesten en revolusjon i den nordiske dagsordenen på dette området. Hvis en ser bare 10–15 år tilbake, var det ikke lov å snakke om sikkerhetspolitikk og utenrikspolitikk i nordisk sammenheng. I dag opplever vi at utenriks- og sikkerhetspolitikken kanskje er det området hvor det skjer mest, og hvor det er mest dynamikk i det nordiske samarbeidet. Det er gledelig, men det forteller også noe om at verden og Norden har forandret seg. Jeg vil berømme utenriksministeren for å ha ledet an med basis i initiativet om Stoltenberg-rapporten og nå rapportens anbefalinger i arbeidet med å finne fram til hva er felles nordisk nytte i utenriks- og forsvarspolitikken. Man har funnet fram til mye konkret felles nordisk nytte, som jeg ikke skal gå nærmere inn på her, det har vært grundig berørt både av interpellanten og utenriksministeren i deres innlegg. Men det er et klart signal om at det nå er på tide å løfte utenriks- og forsvarspolitikken fullt ut inn i det nordiske samarbeidet mellom regjeringene og mellom parlamentene. Jeg tror derfor tiden er moden for å vurdere om ikke vi i Nordisk Ministerråd bør ha et ministerråd for utenriks- og forsvarspolitikk slik vi har på andre sentrale politikkområder, og vil be utenriksministeren vurdere det spørsmålet nærmere. Så er det gledelig å registrere at det skjer mye i praksis; det gjelder både krisehåndtering, sivilt og militært, beredskap, øvingsaktivitet osv. Det som utenriks- og forsvarskomiteens leder berørte, nemlig punkt 13, solidaritetserklæringen og forsvarssamarbeidet, er jo det mest krevende av de områdene som er berørt i Stoltenberg-rapportens innstilling. Ikke desto mindre mener vi fra Kristelig Folkepartis side at det er et punkt som bør forfølges. Jeg har et annet utgangspunkt enn representanten Eriksen Søreide. Jeg mener at hvis man velger som utgangspunkt at for at det skal skje noe på dette området, må alle landene bli medlemmer av EU og alle landene bli medlemmer av NATO, har man effektivt satt en stopper for at det skal skje noe i det hele tatt. Det kan godt hende at det er det som er Høyres hensikt – jeg tror ikke det, men det vil være effekten av en slik konklusjon. Det som etter mitt syn må ligge i bunnen, er en grunnleggende og gjensidig respekt for at landene har valgt forskjellig når det gjelder tilknytning til NATO og EU, og man må spørre seg: Hva er det mulig å få til av komplementært samarbeid, gitt at landene har forskjellig tilknytningsform? Stoltenberg-rapporten peker på at det faktisk finnes slike muligheter. Fra vår side skal det ikke være noen tvil om at Norges tilknytningsform til EU og Norges medlemskap i NATO-alliansen er grunnleggende forutsetninger som gis forkjørsrett i forhold til det nordiske samarbeidet og utviklingen av det på dette området. Men det er ikke dermed sagt at dette er uforenlig med en eller annen form for nordisk solidaritet. Vi ønsker å se den tanken utviklet videre. Vi gir vår støtte til regjeringens arbeid med dette, i dialog med de andre nordiske landene, og jeg er trygg på at den norske regjering vil utvise den nødvendige respekt for de andre landenes forskjellige ståsted og den nødvendige lojalitet til vårt eget ståsted.