Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
I all hovedsak – helt og fullt, egentlig – slutter jeg meg til de resonnementene som saksordføreren, representanten Tetzschner, nettopp har presentert. Det vi skal ha veldig klart for oss når vi behandler denne saken, er at det er en sak som berører flere viktige konstitusjonelle forhold, først og fremst det som også representanten Tetzschner var inne på: Hvem er det som skal bestemme hvem det er som skal sitte i Stortinget? Det er jo folket i valg som skal bestemme Stortingets sammensetning. Som det framgår av innstillingen, er dette en utvikling over tid som har vært gjenstand for diskusjon lenge – ikke at folket, selvfølgelig, skal bestemme, men den utviklingen vi har hatt opp mot å utnevne representanter til statssekretærer. For alvor ble dette en konkret utfordring etter 1976, da ordningen med statssekretærer ble grunnlovfestet samtidig som Stortinget – riktig, vil jeg si – slo fast at man måtte fratre som stortingsrepresentant når man er statssekretær, altså på samme måte som for statsråder. Som Tetzschner også var inne på, statssekretærenes ansvar overfor Stortinget skiller seg allikevel tydelig fra statsrådenes ansvar. Statsrådene er konstitusjonelt ansvarlig overfor Stortinget, mens statssekretærene ikke er det. Slik det framkommer i forslagsstillernes argumentasjon, skaper det en konstitusjonelt prinsipielt uheldig situasjon når stortingsrepresentanter som beskikkes til statssekretærer, må tre ut av Stortinget og dermed ikke lenger kan utøve sitt verv på den måten som Grunnloven egentlig bestemmer. Rent konstitusjonelt er det grunnlag for å si, slik forslagsstillerne anfører, at dette er en ordning og en praksis som strider mot det grunnleggende om at det bare er folket ved valg som bestemmer Stortingets sammensetning. Jeg vil også si at det er verdt å merke seg for Stortinget at det var et samlet presidentskap – jeg gjentar et samlet presidentskap – fra forrige periode som sto bak det forslaget som nå ligger til behandling her i Stortinget. I likhet med resten av komiteen mener Arbeiderpartiet at det kan være ulike syn på hvor stort praktisk problem dagens ordning representerer, eller hvor mange fordeler det eventuelt fører med seg. I de senere år er det beskikket stortingsrepresentanter til statssekretærer av regjeringer av ulik politisk farge. Over halvparten er utnevnt etter 2000, fra og med regjeringa Bondevik I. Antallet som blir utnevnt som statssekretærer fra Stortinget, er begrenset og ikke større på det nåværende tidspunkt enn at det etter Arbeiderpartiets syn ikke kvalifiserer for et absolutt forbud. Men hvis denne praksisen skulle eskalere, og der slutter jeg meg til det som Tetzschner også sa – han sa det samme, hvis denne praksisen skulle eskalere – kan det være grunn til for Stortinget å vurdere forslaget på nytt. På dette grunnlaget vil Arbeiderpartiet ikke støtte forslaget om endring av Grunnloven for dermed å stenge muligheten til å beskikke stortingsrepresentanter til statssekretærer. Det er også fordi det kan være momenter som taler for å beholde en slik ordning som den er i dag. Et av hensynene som taler mot grunnlovsforslaget, er at en begrensning av hvem som kan rekrutteres til regjeringsapparatet, vil kunne oppfattes som konkret urimelig. Et annet er at loven slik den nå praktiseres, gir flere erfaring fra arbeidet i Stortinget inn i regjering. Den enkelte som blir spurt, står også fritt til å kunne si nei til en slik utnevnelse. Men først og fremst ønsker vi som sagt på det nåværende tidspunkt å være tilbakeholdne med å sette absolutte konstitusjonelle hindre for en slik praksis. På denne bakgrunn har Arbeiderpartiet ut fra en helhetlig vurdering valgt å la dagens ordning videreføres, men forutsetter at det utøves et politisk skjønn som tilsier en viss moderasjon i å rekruttere fra Stortinget.