Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-10-17:
Vi må alle innrømme at vi ikke sitter inne med den eneste rette forklaringen på hva som skjer i vår verden. Og det sier seg selv at enhver avgjørelse og ethvert tiltak er beheftet med usikkerhet. Vi opplever at situasjonen er meget dramatisk. Derfor bør vi alle avstå fra å oppkonstruere uenighet. Jeg opplevde ikke at utenriksministeren ikke var klar på de folkerettslige sidene i sin redegjørelse, slik kommentarer gikk ut på i går. Han var klar på dette. Når man sier det motsatte, må det være fordi man ønsker å opprettholde partipolitisk dissens her hjemme i stedet for å forholde seg til den vanskelige jobben Norge nå har i Sikkerhetsrådet. Det er for meg vanskelig å se at Stortinget kan blande seg direkte inn i de forhandlinger som Regjeringens folk er med på i Sikkerhetsrådet. Det er først når alt er på bordet og vi kjenner de endelige posisjonene til de andre medlemmene, at vi kan gi et råd. Selv om det meste er beheftet med usikkerhet, må det være riktig å stå fast ved noe. Terror kan ikke aksepteres. Ettergivenhet er farlig. På den annen side: Militær makt må først brukes når diplomati og politikk ikke lenger virker. I Afghanistan var det ingen å drive diplomati med. Taliban var ikke et rasjonelt styre man kunne forhandle med. Dessuten var motparten et nettverk som man verken kjente eller visste hvor oppholdt seg. Jeg vil advare mot å sette militær innsats opp mot den humanitære innsatsen i dette landet. Uten militær inngripen hadde det ikke vært mulig med humanitær innsats. Det er skapt en bedre situasjon i Afghanistan, fordi vi grep inn med militære midler. Den internasjonale koalisjonen kan først anklages hvis den ikke står ved sine løfter om å bidra til å bygge opp igjen landet og beskytte sivilbefolkningen helt til situasjonen er trygg. Så til Irak. Vi måtte ty til krig for å få Irak ut av Kuwait. Vi kunne ikke sitte og se på at et land ble invadert og innlemmet i Irak. Det var heller ikke akseptabelt å sitte tafatt og se på at kurderne i nord og sjiamuslimene i sør ble angrepet, bl.a. med kjemiske våpen. Derfor ble flyforbudssonene opprettet. Og det har virket. Kurderne har vært beskyttet, og de har opplevd stor grad av selvstyre. Fredsbetingelsene overfor Irak etter eventyret i Kuwait var utvetydige. Masseødeleggelsesvåpen skulle avskaffes. FN skulle ha rett til å inspisere om dette ble fulgt opp. Resolusjonene ble vedtatt under kapittel VII i FN-pakten, som åpner for tvangstiltak under henvisning til internasjonal fred og sikkerhet. Vi vet alle hva det betyr. Det internasjonale samfunn kan ikke vike på dette. Men det er samtidig viktig å være klar over at Irak ikke er Afghanistan. Og dette vil jeg understreke: Den arabiske befolkning lever under tyranner, men det må ikke få oss til å undervurdere deres nasjonale følelser og få oss til å la være å se verden fra deres synspunkt. Når det i Vesten snakkes om korstog, kan man ikke la være å tenke på korstogenes ødeleggende virkning for araberne. Det er sant at de arabiske landene har holdt palestinerne som forhandlingskort i alle år og egentlig ikke gjort mye for dem. Men for den arabiske befolkning overskygges dette av det faktum at den israelske okkupasjonen av de palestinske områdene er inne i det fjerde tiåret – i strid med internasjonal rett. Og videre, at okkupasjonen får fortsette, mens maktbruk blir krevd mot Irak. Det snakkes også om å bruke makt for å få vekk Saddam Hussein, mens land i regionen som skal være med på akkurat dette, ikke er særlig bedre hva gjelder menneskerettigheter. Dette er en situasjon den arabiske befolkningen ikke forstår, og de tar parti for sine egne ledere, selv om de helst ville bli kvitt dem. Og her kommer jeg til det viktigste poenget, nemlig at konflikten mellom palestinere og israelere holder hele denne verdensdelen i en form for stillstand som fører til underutvikling. De arabiske landene fortsetter å holde seg med foreldede styresett, fordi lederne kan kanalisere frustrasjonen mot Israel i stedet for mot dem selv. Israel synker mer og mer ned i en krigsøkonomi, og begår alle de moralske overtramp en okkupant kan gjøre. Fred vil kunne bane veien for en ny situasjon. Akkurat som Berlinmurens fall førte til en revolusjon over store deler av Europa, vil freden kunne skape en sosial revolusjon i Midtøsten. Konflikten mellom israelere og palestinere er en barriere mot forandringer i denne regionen, slik Berlinmuren var et hinder for forandring på vårt eget kontinent. Kan konflikten i Midtøsten forklare volden i Indonesia? Nei, ikke direkte, men den springer ut av det samme: Sammenbruddet av de gamle ideologiske motsetninger fra den kalde krigen skapte behov for nye identiteter og lagde nye skillelinjer. Nå ble etnisk tilhørighet og religion samlingspunktene – mot moderniteten og globaliseringen. Siden fattige mennesker ikke har fått noe særlig ut av globaliseringen og ser den moderne verdens symboler bare i form av skyskrapere og luksusbiler fra sine blikkskur eller stråhytter, søker noen av dem til folk som med vold vil stanse det de oppfatter som vestens globalisering. De globale informasjonsstrømmene sprer slike ideer fra kontinent til kontinent. Det som har samlet den muslimske delen av verden, har vært palestinernes situasjon, okkupasjonen av deres jord og muslimenes tredje helligste moské, nemlig den som finnes i Øst-Jerusalem. Akkurat som Berlinmuren var grensen over alle grenser, som ikke bare delte Tyskland, men som delte en hel verden i to, er konflikten mellom israelere og palestinere konflikten over alle konflikter – konflikten som deler en hel verden i to og skaper et dypt og ulykkelig skisma mellom vesten og den muslimske verden. Arbeiderpartiet har støttet at vi måtte stå opp mot terrorismen helt fra begynnelsen. Det finnes ingen mulighet for ettergivenhet. Men dette er ikke det samme som å gå til krig i alle situasjoner. Krig er siste utvei. Derfor mener vi at Norge bør arbeide for enighet i Sikkerhetsrådet, og at Irak får seg forelagt klare betingelser for våpeninspektørenes arbeid. Det er viktig at Sikkerhetsrådet har styringen over dette fra første til siste steg. Samtidig må Norge presse på for at det tas et nytt grep i forhold til konflikten mellom israelere og palestinere. Statsminister Tony Blair har sett denne sammenhengen. I sin tale til Underhuset der han begrunnet sin linje overfor Irak, gav han klar beskjed: Vi får ikke bukt med terrorismen før man får i gang igjen forhandlinger som kan føre fram til en palestinsk stat. Nå må vi etterspørre hva man har tenkt å gjøre med dette. Vi må forlange et helhetlig grep på situasjonen. Vi har i den siste tiden opplevd bombeangrepet mot et kjøpesenter i Helsingfors og den forferdelige terroren på Bali. Plutselig kom terroren nær innpå oss, fordi Helsingfors er nærmere Norge, og på Bali var det nordmenn. Da ble slike handlinger ikke lenger en vanlig foreteelse, slik terrorangrepene mot Israel dessverre er blitt, som nå bare er gjenstand for noe flimmer på Dagsrevyen hver eneste gang det skjer. Når det skjer i vår nærhet, får vi det så nært på oss at vi begynner å forstå hva det egentlig dreier seg om, hva terroren gjør med folk, og hvorfor den må bekjempes. Det er nødvendig at vi forstår terrorens røtter for å kunne ta de rette grepene. Men vi må også forstå terrorens virkninger. Jeg er redd for at verden nå deles opp i religioner og regioner som bare forstår seg selv og sine problemer. Da er vi på kanten av stupet. Norge må forsøke å forstå hva som foregår på begge sider. Det har vært vår oppgave, og det bør fortsatt være vår oppgave, også i de operative ting som skal foretas i Sikkerhetsrådet. Jeg vil slutte med å si at det er viktig at vi forsøker å bevare en stor grad av nasjonal enighet om dette nå, for bare da har Norge en mulighet til å gjøre en god jobb i Sikkerhetsrådet. Arbeiderpartiet vil så langt vi kan, bidra til det, slik vi har gjort til nå.