Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2016-01-12:
Åpenhet og innsyn er avgjørende for at folk skal bli informert og engasjert i offentlig virksomhet. Offentlige virksomheter forvalter store ressurser på vegne av fellesskapet. Innbyggerne har krav på informasjon om hvordan disse ressursene forvaltes, slik at vi sikrer et transparent samfunn, at kritikkverdige forhold blir avdekket, og at innbyggerne kan treffe informerte valg. Frihet til å ytre seg er en grunnleggende rettighet. Det er nedfelt i Grunnloven § 100 og følger også av internasjonale forpliktelser. Ytringsfriheten har bl.a. som formål å bidra til en best mulig opplyst debatt og å styrke demokratiet. Det er den ansattes rett til å ytre seg på egne vegne som er beskyttet. Hvem som skal ytre seg på vegne av virksomheten, styrer virksomheten selv. Jeg vil våge den påstand at Norge er verdensledende når det gjelder både åpenhet og ytringsfrihet. Det er mange årsaker til det. Vi har over mange år jobbet for størst mulig grad av åpenhet. Mediene spiller en sentral rolle, og ansatte bidrar til det samme. Vi vil at det fortsatt skal være sånn. Norge skal lede an i verden, og offentlig sektor skal lede an i Norge. Det bør være et felles ansvar, men det bør særlig være et ledelsesansvar. Stortinget har i flere omganger tatt til orde for og fattet vedtak som skal sikre økt åpenhet og beskyttelse av grunnleggende friheter. Dette er viktige forutsetninger for demokratiet vårt, lokalt som nasjonalt. Den 1. januar 2009 trådte den nye offentlighetsloven i kraft. Hensikten med loven var å gi større innsyn i forvaltningen. Da loven ble vedtatt, ba Stortinget derfor om at regjeringen etter noen år skulle foreta en evaluering av loven med henblikk på om intensjonene om mer innsyn hadde blitt oppfylt. Selv om loven legger avgjørende føringer for praksisen, handler offentlighet og innsyn også mye om kultur og holdninger. Loven baseres mye på skjønn, og det er store kulturforskjeller når det gjelder spørsmålet om åpenhet, mellom kommunene og mellom virksomhetene. Som flere kjenner til, ble evalueringen av offentlighetsloven nylig lagt fram og viser interessante funn, både at offentlighetsloven i mange sammenhenger fungerer etter intensjonen, og at det er store variasjoner og mye å ta tak i. Også på ytringsfrihetsområdet har det vært gjort en stor jobb de siste årene. Lovverket har gradvis blitt bedre, og det er mye debatt. Å varsle innebærer å si fra om kritikkverdige forhold på arbeidsplassen. Arbeidsmiljøloven har siden 2007 hatt tre bestemmelser som regulerer arbeidstakernes rett til å varsle. Her heter det bl.a. at arbeidsgiver skal legge forholdene til rette for varsling. Da varslerbestemmelsene ble evaluert av bl.a. advokatfirmaet Arntzen de Besche i 2013, viste både gjennomgangen og analysen av praksisen en positiv utvikling. Et hovedfunn var at antall saker for domstolene har økt betydelig, og den generelle kulturen for varsling er myket opp. Dette viser at lovendringer – det som vedtas i dette hus – har en effekt, men at mye fortsatt gjenstår, også på varslerområdet. Vi har bl.a. dessverre sett en rekke eksempler på at varsling til media er kontroversielt og kan øke risikoen for sanksjoner. Kjente varslersaker fra nyere er tid bl.a. Monika-saken og Unibuss-saken, hvor begge varslerne fikk Fritt Ords Pris i fjor for deres modige innsats for å avdekke kritikkverdige forhold i arbeidslivet. Varsling koster, og begge disse varslerne har opplevd stor belastning i etterkant. Forskningsprosjektet «Status for ytringsfriheten i Norge» leverte i fjor en helhetlig gjennomgang av ytringsfrihetens kår i Norge. Prosjektet ble ledet av Institutt for samfunnsforskning på oppdrag fra Fritt Ord. I rapporten kommer det fram at offentlig ansatte vurderer sin ytringsfrihet dårligere enn privat ansatte, og at varslere i privat sektor mener å ha oppnådd mer endring enn varslere i offentlig sektor. Selv om det altså er stor oppmerksomhet og bedring i lovverket, ser vi dessverre en utvikling som på visse områder går i gal retning. Et eksempel er fjorårets SKUP-konferanse, som viste at 40 av de 63 innsendte metoderapportene beskrev til dels betydelige problemer med å få tilgang til offentlig informasjon. I noen tilfeller hadde en vesentlig del av dokumentene aldri funnet veien til postjournalene. Det kan også synes som at ansatte ikke er godt nok kjent med regelverk, og kanskje heller ikke sine rettigheter. For eksempel gjennomførte Bærum kommune for noen år tilbake en undersøkelse som viste at blant dem som hadde unntatt dokumenter etter offentlighetsloven, svarte hele 36 pst. at de ikke kjente til noen av prinsippene i loven. Bærum kommune skiller seg nok dessverre ikke ut. Norsk Presseforbunds offentlighetsutvalg lagde i 2011 en åpenhetsindekskåring for alle kommuner i Norge. Den viser til dels betydelige problemer både når det gjelder åpenhet overfor kontrollutvalg, og når det gjelder reglement for taushetsplikt for kommunepolitikere, hvor 82 pst. av kommunene fortsatt har lovstridige regelverk om taushetsplikt. Den viser videre at mange norske kommuner mangler tydelige bestemmelser om at ansatte som utgangspunkt har full ytringsfrihet også i kommunale saker, og at et flertall av kommunene mangler en søkefunksjon for å finne bestemte dokumenter i postjournalen på Internett. Vi vet videre at kommunene har sviktende journalføring, at det er dårlige valg av systemer i enkelte kommuner, at det gis manglende innsyn i fag- og sakssystemer, og at det i enkelte tilfeller er til dels kryptisk føring av sakslister, møtebøker og journaler, som vanskeliggjør jobben for både journalister og innbyggere som ønsker innsyn. Offentlighetslovens klageordning skal sikre rask og forsvarlig behandling av krav om innsyn i offentlige dokumenter. Fylkesmannen er klageinstans for innsynsavslag fattet av kommunale organer. Her heter det at klagen skal forberedes og avgjøres uten ugrunnet opphold, og at innsynskrav som ikke er behandlet innen fem arbeidsdager, skal regnes som et innsynsavslag som kan påklages. Vi har mottatt flere forslag til hvordan ting kan bli bedre. Det som skiller seg ut, er at kommunene bør utvikle bedre postlister, at man bør inn i Offentlig elektronisk postjournal med muligheter for fulltekstsøk, og at det bør sikres at offentlighetslovens intensjon om mer åpenhet blir ivaretatt, særlig når det gjelder interne dokumenter og anbud når det gjelder offentlige innkjøp. Det er særlig viktig nå som loven nettopp er evaluert og man skal vurdere evalueringen. Så er det en utfordring at dagens praksis åpner for noe vilkårlig håndtering. Spørsmålet er, når vi ser så mange kommuner hvor det oppleves trenering og lang saksbehandlingstid, om man også burde vurdere former for sanksjoner for å ta tak i de verste tilfellene. Enkelte har tatt til orde for bøter som en mulighet for de aller verste utslagene. Stavanger Aftenblad gjennomførte i slutten av 2014 en undersøkelse som viste at 106 av 140 kommuner har et ulovlig informasjonsregelverk for sitt kommunestyre. Et av ankepunktene her var at regelverkene pålegger folkevalgte mer taushetsplikt enn loven tillater. Journalister opplever videre særlig at ansatte innen samfunnsviktige sektorer som utdanning, helse og sosial får munnkurv overfor media. Sivilombudsmannen har i flere tidligere uttalelser lagt til grunn som utgangspunkt at arbeidsgiver ikke har adgang til å reagere på en ansatts ytringer med mindre det foreligger en åpenbar risiko for skade på arbeidsgiverens legitime og saklige interesser. Jeg har sett på brevveksling mellom Sivilombudsmannen og Kommunal- og moderniseringsdepartementet fra fjoråret. I går kom det, kanskje som følge av denne brevvekslingen, en pressemelding fra Sivilombudsmannen hvor han skriver at det er behov for å styrke offentlig ansattes ytringsfrihet, noe som ifølge Sivilombudsmannen kan løses med mer aktiv veiledning fra overordnede myndigheters side. Det kunne vært interessant å høre kommunalministerens betraktninger rundt dette. Vi har nylig lagt bak oss et lokal- og regionalvalg. Folkevalgte har bedt om og fått folkets tillit. Med det følger det også et stort ansvar – på vegne av fellesskapet og overfor de ansatte. Offentlig sektor skal være garantisten for åpenhet og for de ansattes ytringsfrihet. Nyvalgte kommunestyrerepresentanter har nå en gyllen mulighet til å sette dette på dagsordenen og bidra til en ny åpenhetskultur i det offentlige Norge. Men jeg tror det også er nødvendig med bidrag fra det offentliges og storsamfunnets side. Derfor er jeg meget interessert i å høre hvordan kommunalministeren kan tenke seg å ta initiativ for å sikre større grad av åpenhet og at kommunene ikke begrenser ansattes ytringsfrihet utover det det er lovlig adgang til.