Trine Skei Grande (Venstre), 2007-11-30:
På begynnelsen av 1990-tallet hadde vi noen tøffe voldsepisoder i Oslo-skolen. Mange av de voldsepisodene var knyttet til unger som hadde kommet til landet og som hadde hatt sterke krigsopplevelser. Da ble det et rop i Oslo om at vi hadde tikkende bomber gående rundt i byen i form av unger som kunne utføre forferdelige voldshandlinger på kort tid. Da satte de beste fagfolkene i Oslo-skolen seg ned for å ta et dybdeintervju med 119 unger som hadde hatt sterke krigsopplevelser, eller som hadde foreldre med sterke krigsopplevelser – alt fra barnesoldater til andre. Den undersøkelsen var en stor aha-opplevelse for Oslo-skolen. Den undersøkelsen viste at dette er ikke tikkende bomber. Den undersøkelsen viste at det ikke var noe mer voldelighet i denne gruppen, men det undersøkelsen også viste, var at denne gruppen fikset ganske godt barneskolen, de syntes det var greit å gå på barneskolen, men da de kom på ungdomsskolenivå, begynte de å møte store problemer på skolen. På ungdomsskolenivå måtte disse elevene konsentrere seg, de måtte tenke i lengre baner, og med sterke voldsopplevelser og med sterke krigsopplevelser er de lange tankebanene vanskelige. Det vet vi alle som har noe kunnskap om posttraumatiske lidelser. Så det var faktisk ikke tikkende bomber. Men det var en stor pedagogisk utfordring for Oslos lærere å klare å organisere skolehverdagen sånn at disse elevene skulle komme bra ut av skolehverdagen. Så istedenfor å begynne med antivoldprosjekt, begynte man å jobbe med den pedagogiske kompetansen til lærere som jobbet med å få disse elevene til å fungere godt i skolehverdagen, og få dem til å fungere med sine opplevelser. Dette syns jeg er en stor vekker for politikere som lett har svaret på alle utfordringene med én gang de ser f.eks. en voldshandling på Hersleb skole, og så trekker konklusjonen at vi har tikkende bomber blant oss. Unger er ikke tikkende bomber. Unger er unger. Det er også en lærdom som vi bør ta med oss når det gjelder voksne. Jeg tror jeg var enig i alt som representanten Reikvam sa i sitt innlegg. Men jeg syns ikke det er noen grunn til, når vi får utfordringer og hendelser rundt oss som skremmer folk, å si at vi ikke skal gjøre noe – sjøl om vi ikke har lyst til å generalisere, og sjøl om vi ikke har lyst til å si at det gjelder alle. Derfor står Venstre sammen med Høyre og Kristelig Folkeparti om forslaget i dag, fordi vi mener at det er viktig å ha fokus og kompetanse på akkurat disse utfordringene. Jeg tror ikke vi har gående en hær av tikkende bomber, men jeg tror vi har mange som kan ty til ting som vi ønsker at de ikke skal ty til, fordi de har forferdelige opplevelser bak seg og dermed får problemer i livet sitt, som blir vanskelig å takle uansett. Jeg hadde håpet at Regjeringa hadde tatt forslaget på alvor, tatt den utfordringen at vi må ha økt fokusering på akkurat den vurderingen av den psykiske helsetilstanden, og sørge for at alle får den hjelpen de trenger. Vi vet jo at slike ting er så individuelt. Noen mennesker kan oppleve det mest forferdelige og likevel fungere godt i livet etterpå, mens andre kan ha én forferdelig opplevelse, og så er hele livet ødelagt. Derfor må vi ha individuell oppfølging av hver enkelt, derfor må vi ha kompetanse hos dem som møter dem, som vet hva de skal se etter, og som vet hva man først og fremst skal spørre etter hos alle dem som ikke helt klarer å si hva som er hovedutfordringen i livet deres. Jeg håper Regjeringa tar den utfordringen som ligger i Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstres forslag. Det er faktisk ikke et forsøk på stigmatisering, men et forsøk på å øke kvaliteten i et mottak, som kanskje vil gjøre at livet blir bedre for andre mennesker. Og da blir det også bedre for oss som samfunn.