Inge Lønning (Høyre), 2003-12-17:
Aller først en liten kommentar til replikkordskiftet mellom representanten Jacobsen og Thorbjørn Jagland. Jeg ble litt forbauset over Jacobsens spørsmål, for slik jeg har forstått det forslaget som ligger på bordet fra Kristin Halvorsen på vegne av SV, forutsetter SV også at det norske engasjementet i Irak skal fortsette første halvår. Forslaget er for øvrig det nærmeste man kan komme deltakelse i den øvelsen som kan kalles politisk tørrsvømming. Det er et forslag som, så vidt jeg kan skjønne, er helt fritt for substans. Det føres mange diskusjoner i dagens Norge om politiske ledere bør oppholde seg i tenkebokser, eventuelt bevege seg i retning av tenkebokser, eventuelt erklære at de aldeles ikke ser noe behov for å ta opphold slike steder i det hele tatt. Så langt jeg kan begripe, er det et godt råd til politikere i alle land, inklusive kongeriket Norge, at de tar varig opphold i tenkeboksen. Vi lever nemlig i en verdenssituasjon som er ny og uten paralleller i historien. Vi lever i en situasjon hvor truslene mot det enkelte lands sikkerhet ikke har den karakter som vi har vært vant til å tenke på, nemlig trussel om krenkelse av territorium. Vi lever i dag i en helt ny, jeg vil ikke si sikkerhetssituasjon, det er mer treffende å si vi at lever i en helt ny usikkerhetssituasjon. Denne usikkerhetssituasjon omfatter i utgangspunktet alle verdensdeler og alle nasjoner, og det kan svært ofte være vanskelig å se noe rasjonale bak hvor man til enhver tid opplever dramatiske anslag mot tilfeldig utvalgte grupper av mennesker. Det nye ved truslene i dagens verden er nemlig at man velger mål etter vilkårlighetsprinsippet, dvs. man velger ikke å rette angrep mot noen som formentlig er ansvarlig for noe, man velger det med ett eneste siktemål for øye, nemlig å tiltrekke seg størst mulig oppmerksomhet og skape størst mulig usikkerhet og frykt, for på den måten å oppnå sine politiske mål. Det er farlig å delta, og svært ofte har man inntrykk av at det er det som preger norske debattdeltakeres innfallsvinkel både når man diskuterer norsk nærvær i Irak, norsk nærvær i Afghanistan og norsk nærvær på Balkan. Ja visst er det farlig å delta. Det er selvsagt farlig for det personell som er nødt til å påta seg oppdragene. Det er også farlig for de politikere som påtar seg ansvaret for å treffe beslutningene, for man risikerer å treffe beslutninger som i ettertid viser seg å være feil. Men det er én ting som garantert er enda mye farligere, og det er å melde seg ut: å delta i den symbolske øvelse som har mange slette forbilder i historien, og som består i å vaske hender offentlig, så ofte som mulig, og på den måten demonstrere at jeg vil ikke blandes inn, jeg har i hvert fall ikke noe medansvar for det som måtte komme til å skje. De fleste av oss har en slags ryggmargsrefleks som drar i retning av akkurat den type holdning, fordi man på den måten tilsynelatende ikke har ansvar. Det finnes ikke noe land i dagens verden som med rette kan innta den posisjonen og fraskrive seg medansvar for den nye usikkerhetssituasjonen. Vi legger svært ofte vekt på i politiske ordskifter i denne sal, senest i spontanspørretimen for en times tid siden, at Norge er et av verdens rikeste land. Det innebærer formodentlig også på dette området at det medfører noen forpliktelser som relativt sett er større enn de forpliktelser andre land har. Det innebærer også at det forsvaret vi har i Norge når det gjelder utstyr og profesjonalitet, tåler å sammenlignes med det beste som finnes i dagens verden. Det er også en ressurs som er til for at den skal forvaltes ikke bare til beste for våre egne øyeblikkelige interesser til enhver tid og våre nærområders interesser, det er faktisk en ressurs som vi har en moralsk forpliktelse til å bruke der hvor behovet er størst. Vi har i løpet av dette siste året hatt mange debatter i denne sal om krisen rundt Irak. Det har vært en gjennomgangsmelodi på tvers av ulike oppfatninger at for Norges vedkommende er det sterkt ønskelig at vi skal følge det som klisjémessig kalles FN-sporet. Men det slår meg av og til at når det kommer til stykket, er interessen for å følge de beslutninger som treffes i FNs sikkerhetsråd, avhengig av at man selv er enig i beslutningen, for ellers er det ikke så veldig interessant å følge den opp lenger. Når det gjelder situasjonen i Irak i dag, foreligger det to meget klare og enstemmige resolusjoner fra FNs sikkerhetsråd. Den første ble vedtatt 22. mai i år, og den andre ble vedtatt i oktober i år. I begge disse resolusjonene anmoder FNs sikkerhetsråd alle FNs medlemsland om å bidra til en stabilisering av forholdene i Irak. I den siste resolusjonen, fra 16. oktober, den som har nr. 1511, brukes det til og med så sterke ord at FN innstendig ber medlemsstatene under det mandatet FN har gitt, om å bidra – og så sies det uttrykkelig – inklusive med militære styrker, til stabiliseringen av forholdene i Irak. Det eksisterer overhodet ingen tvil om det folkerettslige mandat for Norges nærvær i Irak. I likhet med utenrikskomiteens leder må jeg si at en av de mest forvirrede og forvirrende debatter vi har ført dette året i Norge, er debatten omkring stikkordene «militær» og «humanitær» i denne sammenheng. Når FN uttrykkelig har sagt til alle medlemsstater at her foreligger det en forpliktelse til å bidra både med de nødvendige militære styrker til å sikre ro og stabilitet i Irak og med den nødvendige innsats av humanitær art for å ta vare på sivilbefolkningen i Irak, er det nesten ubegripelig at det går an å konstruere de problemer som man har fylt spaltemeter med aviskampanjer med. Av og til kan man få det inntrykk at den øvelse vi er best på i dette land, er å løse oppkonstruerte problemer. Det kan selvfølgelig være morsomt, men det kjedelige ved den øvelsen er at den som regel skjer til fortrengsel for de reelle problemene, og på en slik måte at det forstyrrer proporsjonene på en ganske fundamental måte. De redegjørelser Stortinget fikk av utenriksministeren og forsvarsministeren, er etter mitt skjønn tillitvekkende og betryggende når det gjelder hvorledes vi forvalter våre ressurser med tanke på å bidra til å bygge ned usikkerhetssituasjonen i verden. Og det er med glede at jeg avslutter med å konstatere at det ikke var noe i det innlegget utenrikskomiteens leder nettopp holdt, som jeg ikke kan underskrive 100 pst.