Torbjørn Hansen (Høyre), 2004-03-23:
Sosialistisk Venstreparti ser ut til å mene at økningen i arbeidsledighet de siste årene i hovedsak er en konsekvens av innretningen i den norske pengepolitikken. I likhet med deler av LO forsøker dermed Sosialistisk Venstreparti å skyve under teppet det faktum at kraftig lønnsvekst gjennom mange år i kombinasjon med høyt offentlig forbruk skapte store strukturelle problemer for norsk økonomi. Og Norges Bank blir i praksis gjort til syndebukk når presset i økonomien blir så sterkt at renten må settes opp for å holde igjen. Representanten Djupedal viser til at endringene i inflasjon, rente og valutakurs har vært store de siste årene, og antyder altså at pengepolitikken er problemet. Men det er jo ganske åpenbart for de fleste at presset i arbeidsmarkedet resulterte i en lønnsvekst i 2002 som lå godt over det som var forenlig med inflasjonsmålet. Og 2002 var altså det femte året på rad med klart høyere lønnsvekst i Norge enn hos handelspartnerne. Dermed var det grunnleggende skjevheter i norsk økonomi, og ikke i pengepolitikken, som førte til behov for innstramming, med økning av renten fra Norges Bank og påfallende økning av valutakursen. Utviklingen i rente og valutakurs gjennom fjoråret er derimot ganske god dokumentasjon på at samspillet mellom finanspolitikk, inntektspolitikk og pengepolitikk har fungert godt. Strategien Regjeringen valgte i kampen mot arbeidsledighet, var riktig. Et stramt budsjett for 2003 skapte rom for en ekspansiv pengepolitikk. Dette fungerte meget effektivt i forhold til å bringe rente og valutakurs raskt tilbake til et akseptabelt nivå for norsk industri. Det inntektspolitiske samarbeidet har samtidig fått lønnsveksten ned på et mer konkurransedyktig nivå. Resultatet av samspillet mellom finanspolitikken, pengepolitikken og inntektspolitikken det siste året er dermed økt trygghet for tusenvis av arbeidstakere i konkurranseutsatt sektor og at optimismen nå er tilbake i store deler av norsk næringsliv. Hadde man heller valgt venstresidens løsninger, med mer ekspansiv finanspolitikk, såkalt aktiv finanspolitikk, og økte offentlige utgifter, er det derimot liten tvil om at snuoperasjonen ville tatt lengre tid, med alvorlige konsekvenser for dem som rammes av usikkerhet og arbeidsledighet. Dette ville vært en skadelig strategi for næringslivet, og det har også næringslivet gitt meget klart uttrykk for i sine innspill til budsjettpolitikken. Det er selvsagt viktig å diskutere pengepolitikken fra tid til annen, men det er ganske åpenbart at det er andre og mer fundamentale forhold som er avgjørende for utviklingen i norsk økonomi og i norsk næringsliv. Å holde i sjakk bruken av oljepenger i norsk fastlandsøkonomi og å begrense utgiftene knyttet til økt sykefravær, uførhet og tidlig pensjonering, er store og fundamentale utfordringer for norske politikere. Utgiftene i offentlig sektor og innretningen av velferdsordningene må være forenlig med god konkurranseevne for næringslivet. Derfor er det skremmende at venstresiden ser ut til å tro at problemene i Norge kan løses gjennom fikse grep i pengepolitikken, og dermed overser de viktige og fundamentale utfordringene vi står overfor i norsk politikk i årene framover.