Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det viktigste siktemålet med Arbeiderpartiets økonomiske opplegg for 1999 er å bidra til å skape stabilitet i økonomien slik at renta kan gå ned, bidra til å gjøre arbeidsplassene trygge og sikre viktige velferdsoppgaver. Situasjonen i norsk økonomi har gjort det nødvendig å gjennomføre betydelige innstramninger gjennom statsbudsjettet for neste år. Da det borgerlige flertallet sist høst svekket budsjettet med 5 milliarder kr, advarte Arbeiderpartiet mot dette. Et svekket budsjett, internasjonal valutauro og synkende oljepris har bidratt til at innstramning nå er nødvendig. Vi har bak oss en periode med sterkt press mot den norske kronen og en kraftig økning av rentenivået. Dette skaper betalingsproblemer både for husholdninger og for næringslivet. Innstramningen gjennom høye renter rammer urettferdig. Det høye rentenivået slår alltid hardest ut hos dem som har lite å klare seg med. Regjeringen har fått mye kritikk for måten budsjettprosessen er håndtert på denne høsten. Det er ikke ufortjent. Med sviktende tillit til norsk økonomi og styringen av den ble ryddighet i håndteringen av statsbudsjettet særlig viktig for å skape stabilitet. Opposisjonen i Stortinget oppfordret Regjeringen til å ta hensyn til situasjonen og fremme et statsbudsjett som viste vei ut av uføret. For Regjeringen ble blokkuavhengigheten viktigere enn den økonomiske og politiske uklarhet som rådet. Nå kjenner alle historien. Helt fram til tolvte time var det uklart om Regjeringen ville makte å sikre flertall for sitt budsjett. Da regjeringspartiene bøyde kne for Høyre og Fremskrittspartiet i forrige uke, noen timer før finansdebatten skulle ha startet, var avklaringen som alle ventet på, et faktum. Den burde ha kommet før. Blokkuavhengigheten ble kjapt erklært død gjennom en kort nekrolog fra senterpartilederen. Men Arbeiderpartiet vil i denne situasjonen gjerne understreke at det er positivt at vi slapp å starte behandlingen av budsjettet her i salen uten å vite om debatten kunne avsluttes med at Stortinget fikk vedtatt et budsjett for landet. Regjeringen la opprinnelig fram et budsjettforslag med svært sterke skatte- og avgiftsøkninger. I en situasjon med tiltagende prisvekst bidro avgiftsøkningene ytterligere i feil retning. Når pris- og kostnadsveksten er nesten det dobbelte av hva som er tilfelle i land vi handler med, vet vi at det raskt blir en trussel mot norske arbeidsplasser. Opposisjonen i Stortinget avviste en politikk som bare ville forsterke allerede eksisterende problemer. Avgiftsøkningene ble redusert i regjeringspartienes andreutkast og fjernet i kompromisset med Høyre og Fremskrittspartiet. Arbeiderpartiet mener det er riktig å fjerne prisdrivende avgiftsøkninger, men igjen ser vi at de borgerlige partiene finansierer sitt forlik – i hvert fall store deler av det – ved å hente penger i oljefondet. Over 1,3 milliarder kr av sparepengene er brukt for å komme Høyre og Fremskrittspartiet i møte. Det styrker i seg selv ikke tilliten til styringen av norsk økonomi, og det gjør oss i virkeligheten enda mer avhengig av de synkende oljeinntektene. Det er viktig å sikre en god innretning når vi skal stramme inn i økonomien. Mens enkelte sektorer opplever press, er det tiltagende ledighet på andre områder. I en slik situasjon er det nødvendig å ha muligheten til en aktiv arbeidsmarkedspolitikk. Den mest alvorlige utfordringen kommende år er faren for økt arbeidsledighet. Vi ser allerede tegn til at veksten i sysselsettingen stanser opp. Arbeidsdirektoratet anslår at vi allerede neste år vil få økt arbeidsledighet, ja direktoratet mener vi må være forberedt på at ledigheten vil øke fra 50 000 til 70 000 i 1999. I Regjeringens egne dokumenter er faren for økt arbeidsledighet klart beskrevet. Arbeiderpartiet mener at de borgerlige partiene i sitt forlik mangler grep for å møte en slik utvikling. Et forsterket samarbeid mellom arbeidstakere, arbeidsgivere og myndigheter er nødvendig for å sikre arbeidsplassene, og for å kunne fornye arbeidslivet. Myndighetene bør derfor bringe lederne for hovedorganisasjonene på arbeidstakersiden og arbeidsgiversiden sammen i en felles komite med mandat å lage en ny solidaritetspakt for arbeidslivet. Komiteen bør være ferdig med sitt arbeid før neste års lønnsoppgjør. Sentrumspartiene har i sine merknader vært positive til intensjonen i dette forslaget, og Regjeringen bør nå gripe fatt i dette. Dessverre innebærer budsjettforliket et ytterligere kutt på arbeidsmarkedstiltakene. Her gir Regjeringen fra seg muligheten til å møte vanskelighetene på arbeidsmarkedet og tiltagende ledighet i enkelte sektorer med en aktiv arbeidsmarkedspolitikk. Vi vet at dette vil ramme dem som har vanskeligst for å omstille seg, og som kan bli stående uten arbeid. Dette er kanskje god høyre- og fremskrittspartipolitikk, men det er dårlig fordelingspolitikk. Arbeiderpartiet foreslår å øke antall tiltaksplasser fra 8 000, som ligger i Regjeringens forslag til budsjett, til 12 000. Det vil etter vår oppfatning være nødvendig for å kunne drive aktiv arbeidsmarkedspolitikk, og for å unngå økende arbeidsledighet. Det er krevende å stramme inn i offentlige utgifter uten at det rammer viktige tilbud til befolkningen. Dette blir enda mer krevende når en slik innstramning skal begynne med å øke utgiftene med nærmere 3 milliarder kr til utdeling av kontantstøtte. Arbeiderpartiet går imot kontantstøtten og prioriterer andre viktige velferdstilbud. Et enstemmig Storting har vedtatt en helt nødvendig forbedring av omsorgen for de eldre. Arbeiderpartiet vil følge dette opp. Vi er skuffet over at sentrumspartiene sammen med Høyre og Fremskrittspartiet nå skyver på utbyggingen. Det innebærer at 2 100 eldre som skulle ha fått et nytt tilbud til neste år, ikke får det. Her sviktes de eldre, og et enstemmig stortingsvedtak settes til side. Arbeiderpartiet har gått inn for full barnehagedekning innen år 2000. Vi mener det må bygges 12 000 nye barnehageplasser neste år. Når budsjettet blir vedtatt i kveld, vil det kanskje være rom for 2 500 nye barnehageplasser. Jeg sier kanskje, fordi kuttet som de borgerlige gjør på barnehagesektoren, innebærer stor usikkerhet om hvorvidt det overhodet er dekning for nye barnehageplasser i 1999. Arbeiderpartiet er sterkt uenig i den dramatiske nedskjæringen som de borgerlige partiene nå foretar på skolefritidsordningen. En god skolefritidsordning er godt forebyggende arbeid. Nå blir tilbudet vesentlig dyrere. De familiene som har aller mest behov for at barna har et slikt tilbud, vil kanskje være de første som ikke vil se seg råd til å bruke det i 1999. Det nytter ikke for de borgerlige partiene å gjemme seg bak kontantstøtten. Med kutt på utdanning, med kutt i skolefritidsordningen og med nærmest stans i barnehageutbyggingen ble barna de store taperne ved dette budsjettforliket. I løpet av 1998 har kommunesektoren opplevd en betydelig økning i sine kostnader. Dette skyldes bl.a. økte lønnsutgifter, økte pensjonsutgifter og renteøkninger. Arbeiderpartiets forslag til alternativt statsbudsjett vil samlet sett gi om lag 1 milliard kr mer til kommunesektoren i form av økte overføringer og reduserte kostnader enn det som ligger i budsjettforliket mellom sentrum og høyresiden. Arbeiderpartiets opplegg innebærer også at kommunenes frie inntekter øker med ca. 1,2 milliarder kr mer enn i budsjettforliket. Dette ville gitt kommunene bedre mulighet til å sikre god eldreomsorg, gode barnehager og en god skole. Arbeiderpartiet mener det nå er viktig å tenke langsiktig. I dag skal vi vedta et budsjett for 1999. Den ustabile situasjonen vi har vært og er i, tilsier at vi må tenke på hvordan vi skal bringe tilbake mer stabilitet i den økonomiske utviklingen også utover neste budsjettår. Vi kan ikke forhindre internasjonal valutauro eller sviktende oljepriser. Men vi kan gjennomføre langsiktige tiltak som vil være viktige for hvordan norsk økonomi skal utvikles. Jeg har allerede vært innom nødvendigheten av å gjenopprette den gode dialog mellom partene i arbeidslivet og myndighetene. Arbeiderpartiet har foreslått flere tiltak som vil være viktige for å skape større stabilitet på lengre sikt. Vi mener det må føres en mer aktiv Europa-politikk. Norges forhold til EU er avgjørende for norske arbeidsplasser og for velferden vår i framtiden. EU er inne i en svært dynamisk utvikling som følge av forhandlinger om utvidelse østover og etableringen av en felles valuta fra 1. januar 1999. Dette skaper nye utfordringer for Norge. Det må settes ny kraft inn i Europa-politikken. Norge må ta initiativ til en strategisk dialog med EU for å styrke vår forankring i EØS-avtalen og vår deltakelse i EUs ulike samarbeidsprosjekter. I en slik dialog kan man også undersøke muligheten for å knytte den norske kronen nærmere til euroen. Det er nødvendig med strukturendringer i offentlig sektor for å sikre mer økonomiske og menneskelige ressurser til eldreomsorg, til helse og til utdanning. Vi må sette ny kraft i fornyelsen av statsadministrasjonen og det offentlige serviceapparat. Forholdet mellom fylkeskommunene og statsadministrasjonen må avklares for å fjerne unødvendig dobbeltadministrasjon. Frivillige kommunesammenslutninger må oppmuntres. En statlig moderniseringskomite der arbeidstakere og brukerinteresser trekkes inn, oppnevnes for å bistå et slikt arbeid – dette foreslår Arbeiderpartiet i innstillingen. Arbeiderpartiet mener det må satses på kunnskap og forskning. Det må være en hovedoppgave å gjøre Norge mindre avhengig av olje- og gassinntektene. En bred satsing på kompetanse er nødvendig. Kvaliteten i grunnskole og videregående skole må økes. Distriktshøyskolene og universitetene må få økte ressurser, og det må utvikles en etter- og videreutdanningsreform. Forskningen er basisen for kunnskapsutvikling og næringsutvikling. Det er nødvendig å sikre at forskningen får stabile og økte ressurser i årene framover. Derfor foreslår vi at det etableres et Norges Forskningsfond. Fondet bør tilføres midler fra salg av statens aksjer, som er vedtatt. På den måten sikres at statens formue omplasseres til framtidsrettet virksomhet og ikke går med til mer forbruk. Finansinnstillingen viser at det er etablert flertall for disse forslagene. Det er av stor betydning at et flertall i Stortinget kan stå sammen om viktige langsiktige strukturtiltak. Denne høsten har debatten rundt statsbudsjettet også vært en debatt om Regjeringens rolle og håndtering. Med 42 representanter bak seg i Stortinget kunne man ha ventet at Regjeringen tidligere ville lyttet til og vektlagt noen av opposisjonens klare råd. Da vi behandlet finansinnstillingen sist høst, valgte regjeringspartiene med statsministeren i spissen å kalle Arbeiderpartiets advarsler for svartmaling av situasjonen. Statsministeren uttrykte det slik: «Arbeiderpartiets leder holdt … et innlegg som var ganske preget av en svartmaling av situasjonen.»Og han sa videre:«For hva er fakta? Vi har en lavere arbeidsledighet enn på mange år, og sysselsettingen fortsetter å stige. Prisstigning og rente er lav». Parlamentarisk leder i Kristelig Folkeparti hadde tidligere på dagen uttalt følgende: «Men det som både skuffer og forbauser meg, er at ledende arbeiderpartipolitikere driver med den slags svartmaling av situasjonen stikk i strid med alle indikatorer i økonomien». Her tok både statsminister og parlamentarisk leder i Kristelig Folkeparti grundig feil. Normalt skulle man lære av slikt. Men nå opplever vi at regjeringspartiene, med statsministeren i spissen, igjen kaller Arbeiderpartiets innvendinger for svartmaling. Senest i en debatt i forrige uke skjedde det. Når Arbeiderpartiet framhever faren for økende ledighet, eller påpeker det faktum at velferdstilbud nå reduseres ute i kommunene, kalles det svartmaling. Det er dristig. Vågestykket ligger i og for seg ikke i det å si Arbeiderpartiet imot. Nei, vågestykket ligger i at Regjeringen igjen kan komme til å ta feil. Det fortjener ikke de som vil rammes av Regjeringens feilvurderinger. Og om det i en debatt som denne skulle være anledning til å ønske seg noe, måtte det være at landets regjering stod fram og selv tok helt og fullt ansvar for den politikk den fører, og konsekvensene av den. Når budsjettforliket innebærer at Høyre og Fremskrittspartiet har fått betydelig innflytelse, burde Regjeringen ha rygg til å erkjenne det uten å skylde på andre partier. Arbeiderpartiet tar helt og fullt ansvar for den politikk vi står for. Å ønske det samme fra Regjeringen er mer enn et fromt juleønske – det er etter min oppfatning en helt rimelig forventning. Helt til slutt skal jeg få lov å ta opp de forslag som Arbeiderpartiet gjennom innstillingen fremmer alene eller sammen med andre.