Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Det å revidere budsjettet skal, etter Innst. S. nr. 243 for 1996-97, handle om nødvendige justeringer i årets budsjett. Det må etter en alminnelig forståelse bety et en skal justere for uforutsette utgifter, inntekter, anslagsendringer eller uforutsette hendelser, stortingsvedtak e.l. Det dokumentet vi nå behandler, går vesentlig lenger enn det. Her finner vi ny politikk og omkamp på gamle saker. Fremskrittspartiet har etter fattig evne forsøkt å holde seg til det som egentlig er meningen med revideringen av budsjettet, bl. a. av hensyn til brukerne, som får en helt umulig situasjon når rammevilkårene endres flere ganger i året. I likhet med mange andre, inkludert en rekke økonomer, har også vi vanskelig for å forstå nødvendigheten av en rekke av de kutt Regjeringen foreslår. Særlig gjelder dette penger til innkjøp i utlandet, som nødvendig sykehusutstyr, som ved økt effektivitet i sykehusene og flere sykmeldte tilbake i jobb, nettopp ville bidra til å dempe presset i norsk økonomi. Hvis Regjeringen virkelig tror på sine egne forslag, så har den i beste fall et stort pedagogisk problem med å forklare folk flest hvorfor Regjeringen i verdens nest rikeste land fremstår som om den bestyrer et konkursbo. Det er vanskelig å forstå at mens statskassen nærmest flommer over av penger, må vi stenge sykehusposter, drive med gammelt og urasjonelt utstyr, og si nei til en helt nødvendig utbygging av omsorgsboliger. I stedet for å la seg hypnotisere av økonomene i Finansdepartementet burde kanskje Regjeringen lytte litt mer til de økonomene som sier at det lar seg gjøre å løse en del oppgaver ved hjelp av oljerikdommen uten at det fører til inflasjon, renteøkning, arbeidsledighet og andre ulykker, for det er ikke slik at alle offentlige utgifter virker på samme måte. Dessverre har svaret fra Regjeringen hittil vært som i eventyret om kjerringa mot strømmen – klippe, klippe, klippe. Men vi behandler i denne debatten også flere saker, og jeg vil også si noen ord om en særdeles viktig sak, nemlig sak nr. 7, som handler om selskapsskatten. Da Stortinget la om selskapsskatten fra å være en delvis kommunal skatt til å bli en ren statsskatt, var begrunnelsen bl. a. at det var en skatt som det heftet stor usikkerhet ved, og som var ujevnt fordelt mellom kommunene. En omlegging ville ha en god fordelingseffekt, ble det påstått. Nå kan en selvsagt diskutere om det er fordeling eller forfordeling Stortinget driver med når de fordeler milde gaver til kommunene, men poenget må jo være at før man kan foreta en fordeling, må det skapes noe å fordele. Kommunene må ha et incentiv til å legge forholdene til rette for næringslivet og til å prioritere næringsutvikling i kommunene. At kommunene også har andre motiver for å drive næringsutvikling enn inntektene fra selskapsskatten, er ikke ubetinget sant. For mange kommuner er det nok riktig at det er en nær sammenheng mellom arbeidsplasser og skatteinntekter, men det gjelder langt fra alle. Det forutsetter at det er slik at alle eller nesten alle innbyggere har sin arbeidsplass i egen kommune, og slik er det jo ikke alle steder, spesielt ikke i områder med tett bosetting eller i forholdsvis små kommuner. Jeg skal ta et par eksempler fra mitt eget fylke, Vestfold, hvor arbeidsplassen og boligen ofte ligger i forskjellige kommuner. Tønsberg, som er fylkeshovedstad og har mange statlige og fylkeskommunale arbeidsplasser i tillegg til en betydelig industri og servicenæring, importerer arbeidskraft fra alle de nærliggende kommunene. Når Tønsberg nå ikke lenger får skatteinntekter fra selskapene, er det ingen interesse for å legge forholdene til rette for utvikling av nytt næringsliv. Det betyr bare utgifter for kommunen. Derfor har Tønsberg nylig sagt nei til en bedrift med 250 nye arbeidsplasser, og er i ferd med å omregulere næringsområder til boliger. Nabokommunen Stokke, som er en typisk jordbrukskommune med liten befolkning, men som har relativt rikelig med arealer, er i samme situasjon. Der ble det gjennom et interkommunalt samarbeid lagt ut et stort næringsområde, Borgeskogen, med de betydelige kostnadene det medfører. Nå viser det seg at bare ca. 10 pst. av de som arbeider i dette næringsområdet, bor i Stokke kommune, og kommunen sitter etter bortfallet av selskapsskatten stort sett bare igjen med utgifter, og rådmannen foreslår å øke VAR-avgiftene med fra 6 til 30 pst. neste år for å dekke opp de betydelige investeringene som er gjort. Det er vanskelig å se for seg at de folkevalgte i Stokke vil gå løs på utvikling av nye industriområder med det første. Dette er bare et par eksempler fra mitt eget nærområde, men skal en tro alle uttalelser som er kommet fra kommuner rundt omkring i landet, er de langt fra enestående. Jeg er derfor redd for at omleggingen vil føre til at det blir kamp om skattebetalerne, men at næringsutvikling vil havne langt ned på den kommunale prioriteringsliste mange steder. Det hadde kanskje ikke vært så farlig hvis vi kunne være sikre på at bedriftene ville slå seg ned i andre norske kommuner, men det er slett ikke sikkert. Det kan like godt hende at bedrifter ikke blir startet, eller at de velger å etablere seg i utlandet. Dette kan umulig sies å være en fornuftig politikk. At komiteens flertall har valgt å avvise forslaget, kom ikke som noen stor overraskelse, men jeg har i hvert fall registrert et lite lys i mørket, nemlig forslaget om å evaluere reformen. Det er å håpe at flertallet da vil se hvor galt dette er.