Inge Lønning (Høyre), 2009-05-28:
Innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen er relativt kortfattet. Til gjengjeld er vedlegget til innstillingen meget omfattende, nemlig referatet fra høringen i tilknytning til behandlingen av saken i komiteen. Det tror jeg kanskje er betegnende for de utfordringene vi står overfor på dette området. Det er vesentlig lettere å beskrive problemene og brette dem ut, enn det er å anbefale den riktige behandling av problemene. Det som er avdekket i Riksrevisjonens gjennomgang, er at det er uakseptabelt store ulikheter i det behandlingstilbudet pasienter mottar på dette feltet. Ut fra de dataene som Riksrevisjonen legger frem, synes det som om ulikhetene er enda større innenfor det psykiske helsevernet enn innenfor somatikken, og de er mer en store nok innenfor somatikken. Dette er i seg selv et tankekors, fordi de retningslinjene som gjelder for den faglige vurderingen, er jo de samme i hele det norske helsevesen. Det er ikke ett sett av retningslinjer i én region og et annet sett i en annen region. Prioriteringsforskriften som helsepersonellet er forpliktet til å følge, er den samme. Men den tolkes vidt forskjellig. Det alvorligste ved Riksrevisjonens rapport er vel at den slår fast at det i hvert fall i deler av systemet er ting som tyder på at det ikke er pasientens tilstand som er bestemmende for hvilken diagnose som kommer ut, og hvilke rettigheter som utløses gjennom diagnosen, men det er systemets kapasitet til å ta imot som bestemmer hvorledes diagnosen utformes. Derfor tror jeg det er grunn til å vektlegge det arbeid som er satt i gang av Helse- og omsorgsdepartementet, når det gjelder å utarbeide faglige veiledere som utfyller selve prioriteringsforskriften på en slik måte at man i hvert fall et stykke på vei får eliminert de dramatiske forskjellene i praktiseringen av gjeldende bestemmelser. Det er helt klart at de generelle rettigheter som pasienter har, skal være de samme i hele Norge og i alle deler av helsevesenet. Vi er da naturligvis forpliktet til å ta det på alvor når Riksrevisjonen kan dokumentere at avstanden mellom kart og terreng er usedvanlig stor. Men når avstanden mellom kart og terreng er så stor, er jo spørsmålet om det som trengs, er en revisjon av kartet. Er det grunn til å tro at en revisjon av kartet vil forandre terrenget i vesentlig grad? Eller er det nettopp måten kartet brukes på som er den grunnleggende utfordringen? Etter å ha fulgt denne problemstillingen i en del tiår, tror jeg at den viktigste ressurs som ikke blir utnyttet effektivt nok i dag, er den som ligger hos de private spesialistene – og nå sier jeg ikke de private avtalespesialistene, men jeg sier uttrykkelig de private spesialistene, uavhengig av om de har en avtale eller ikke. Det er der det finnes ledige ressurser av faglig art som kan hentes ut på kort sikt, mens det å bygge opp økt kapasitet i det offentlige i beste fall tar lang tid, og i mange tilfeller også slukes opp av byråkratiseringsprosessen innenfra, slik at nettogevinsten for pasientbehandlingen blir lik null. Så er det faktisk en betydelig ressurs både når det gjelder psykologer og psykiatere, som kan utnyttes mer effektivt enn i dag. Men det vil føre over i en annen debatt enn det som er innholdet i denne saken, nemlig hvorledes vi håndterer avtalesystemet, og hvorledes man kan frigjøre seg fra den tvangstrøyen som avtalesystemet langt på vei er blitt, og som gjør at faglige ressurser ikke blir utnyttet godt nok.