Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2014-05-06:
Denne interpellasjonen har som utgangspunkt at vi ikke i tilstrekkelig grad har klart å gi eldre mennesker over hele landet muligheten til opplevelser og aktivitet i hverdagen – dette til tross for at bevisstheten og kunnskapen om hvor mye slik aktivitet betyr, er blitt langt større de siste åra, og til tross for at det er tatt mange politiske initiativ og bevilget betydelige midler til tiltak som understøtter ei brei satsing på at alle mennesker, også eldre som bor i omsorgsboliger og på sykehjem, skal kunne ha opplevelser og være aktive, tilpasset den enkeltes muligheter. Det første jeg vil si noe om, er hva slags boformer og boforhold vi skal planlegge for eldre og andre som kan ha litt ulike omsorgs- og hjelpebehov. For det er sjølsagt sånn at hvordan man bor, er bestemmende for hva slags hverdag man skal ha. Meld. St. nr. 29 for 2012–2013, Morgendagens omsorg, som den rød-grønne regjeringa la fram i fjor vår, tar opp dette temaet og peker på at det vi trenger, er: «– En omsorgstjeneste med boformer og lokaler som er en integrert del av nærmiljøet i tettsteder og bydeler, der de offentlige arealene deles med den øvrige befolkning.» Tradisjonen med å bygge institusjoner for eldre er, som de fleste vil vite, at disse ofte er lagt utenfor bebyggelse, gjerne høyt og fritt, og med utsikt til kirka eller kirkegården. Stortingsmeldinga om morgendagens omsorg understreker hvor viktig det er at slike institusjoner får en plass midt i det levende livet, slik at de kan være en sjølsagt del av et lokalsamfunn. Det gir muligheten til å dele på fellesarealer, slik at de kan utnyttes til mange formål, bli et møtepunkt for alle som bor i området, og fungere som arena for lokale kulturaktiviteter. Kort avstand vil gjøre det lettere for familie og venner å stikke innom, og beboerne kan følge med og ta del i det som skjer i nærmiljøet. Kafé og kantine, aktivitetsrom og scene bør derfor være åpne for alle i lokalmiljøet. Mange vil også trives bedre i sånne sammensatte bomiljøer, også yngre mennesker med omsorgsbehov. En strategi for å unngå segregering må komme klart til uttrykk i arkitektur og lokalisering av boliger og institusjoner med helse- og omsorgsformål. Den rød-grønne regjeringa etablerte i 2008 et nytt investeringstilskudd til bygging og fornying av kommunale sykehjem og omsorgsboliger. Investeringstilskuddet er tilrettelagt slik at kommunene, i tillegg til å øke antallet heldøgns omsorgsplasser ved netto tilvekst, også skal få anledning til å renovere og oppgradere den allerede eksisterende bygningsmassen. Min første utfordring til helseministeren er: Kan et slikt tilskudd være innrettet slik at det i enda større grad understøtter integrerte løsninger for sykehjem og omsorgsboliger – løsninger som fremmer en tankegang om boforhold som nettopp stortingsmeldinga om morgendagens omsorg skisserer? La meg si noen ord om kultur generelt og om sangen spesielt. Den nevnte stortingsmeldinga, som for øvrig etter min mening er banebrytende i sin tilnærming til dagens tema, understreker hvordan kunst og kultur kan brukes innovativt til å utvikle nye metoder og annerledes faglige tilnærminger til omsorgstjenestene. For å få til det må vi ha et tverrfaglig samarbeid som stimulerer hele mennesket, og som aktiviserer både tanker og følelser, f.eks. gjennom erindringsgrupper, skriveprosjekter, danse- og musikkgrupper, eller gjennom definerte kulturprosjekter som bygger på den enkeltes evner, interesser og livserfaring. Ei satsing som virkelig har nådd bredt ut og hatt stor betydning, er Den kulturelle spaserstokken, som den rød-grønne regjeringa opprettet i 2007, og som nå har en pott på ca. 30 mill. kr. Det er ei fantastisk ordning som har sørget for at mange eldresentre, sykehjem og eldre som bor hjemme, har fått besøk av kunstnere som har gitt fine opplevelser til et lydhørt publikum. Denne ordninga blir fra inneværende år forvaltet av fylkene, og det tror jeg betyr at vi vil nå ut til langt flere med de gode konsertene og forestillingene som er ute på veien. Jeg vil utfordre statsråden og be ham forsikre om at bevilgningen til Den kulturelle spaserstokken ikke blir tatt vekk eller høvlet ned. Sjøl om det ikke var like stor entusiasme fra daværende opposisjon over denne ordninga da den kom, bør den nå ettertrykkelig ha dokumentert sin betydning. Så er det noe helt spesielt med sangen. Jeg har hatt gleden av sjøl å synge på mange sykehjem og eldresentre, og jeg har blitt overveldet over å se hva sangen kan gjøre med særlig eldre demente. Det er fantastisk når mennesker som har mistet både talens evne og sjølve ordene, plutselig gir seg til å synge alle versene på de gamle kjente sangene. For det skjer noe spesielt når sangen, det mest personlige instrumentet vi har, blir ei dør inn til det rommet hvor språket er gjemt og nesten glemt. Mange steder, bl.a. ved Rød Kors Sykehjem i Bergen, har man i mange år jobbet med musikk som terapi. Der har man erfaring med at demente som sliter med språket, er klokkeklare i uttalen når de synger sanger fra gamledager. Mange av dem kunne ikke kommunisere. De hadde ikke språk, og så satte vi i gang med kjente sanger, og de sang vers på vers. Den mestringsgleden som det ga, var strålende, sa prosjektlederen ved sykehjemmet, Helga Lorentzen. Hver pasient får sitt eget tilrettelagte musikktiltak, og alle ansatte, uansett hva slags stemme de har eller bakgrunn de har, synger med. Musikken har redusert forbruket av sovemedisin og beroligende tabletter. Tiltaket har også vakt mye oppmerksomhet og blir støttet av fylkeslegen i Hordaland. Lege og musikkterapeut Audun Myskja har tatt sin doktoravhandling på bruk av musikk i pleie av demenspasienter. Han har bl.a. konkludert med at nettopp sang, som en del av de daglige rutinene, er til stor hjelp for demente. Myskja er den første i Norge som har forsket på hvilken type musikkbehandling som virker på demente over tid. Ifølge Myskja er det viktig at det synges, ikke bare organisert, men når som helst, når pleier og pasient omgås. Budskapet fra Myskja er at man ikke trenger å ha spesialutdanning. Man trenger ikke engang å ha en flott stemme. Om man synger ved stell av demenspasienter, vil pasienten slappe av, roe seg og få minner tilbake. Min andre utfordring til helseministeren er derfor: Hvordan kan vi sikre at de erfaringene vi har høstet på dette feltet, blir mer systematisk tatt i bruk, og ikke i så stor grad er avhengig av ildsjeler og enkeltaktørers innsats? Sjøl tenker jeg at bl.a. det nasjonale kompetansesenteret innen kultur, helse og omsorg i Levanger, Nasjonale kompetansetjenester for aldring og helse, samt de fem regionale sentrene for omsorgsforskning som er knyttet til høgskole- og universitetsmiljøene, alle kan bidra til å systematisere erfaringene og sørge for at kunnskapen når ut til miljøene. Flere steder i landet gjøres det spennende forskning og utprøving på velferdsteknologi, som også vil være en vei til frihet, sjølstendighet og aktivitet for mange mennesker. Det er jo et arbeid som bl.a. pågår ved Høgskolen i Gjøvik, Universitetet i Agder og ved Nasjonalt senter for samhandling og telemedisin i Tromsø – for å nevne noen. Et av Forskningsrådets programmer for 2014, som de har søkt på, omhandler aldring og beskriver flere satsinger bl.a. knyttet til forskning om demens samt forskning og innovasjon for å gjøre eldre i stand til å bo lenger hjemme gjennom forebygging, helsefremmende tiltak og bruk av velferdsteknologi. For ei tid tilbake kunne vi lese i avisene at helseministeren hadde vært på seniordans. Like etterpå kom en refsende kronikk med pekefingeren rettet mot den samme ministeren for at han besøkte de glade seniorer, og kanskje kom til å love dem litt penger. Skal jeg være ærlig, kan jeg nok nevne opptil flere handlinger fra statsrådens side som burde påkalle adskillig mer vrede enn akkurat dette. Jeg tror faktisk både helseministeren og seniorene hadde godt av den dansen. Her og nå byr jeg opp, ikke til dans denne gangen, men til en forhåpentligvis meningsfull debatt om et viktig tema som jeg tror vi trenger å komme tilbake til flere ganger.