Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-06-15:
Representantene tar opp et dagsaktuelt og svært viktig tema. Det er svært viktig for denne regjeringen å ha en god lavterskeltjeneste for økonomisk rådgivning. Lett tilgjengelig og god økonomisk rådgivning griper økonomiske problemer ved roten. Dette er en fordel både for den som har gjeld, for kreditorene og for samfunnet som helhet. Først vil jeg gi en viktig avklaring. Representantene Tenden og Skei Grande refererer til den britiske Consumer Credit Counselling Service som en utenomrettslig gjeldsordning. CCCS-ordningen er ikke en regulert utenomrettslig gjeldsordning, men en av flere frivillige stiftelser og organisasjoner i Storbritannia som gir råd og veiledning til personer med gjeldsproblemer. Kreditorfinansiering er dessuten et vesentlig element i CCCS-modellen. Jeg er enig med representantene i at gode gjeldsstøtteordninger er et område som skal prioriteres. Jeg registrerer likevel at vi har ulikt syn på hvordan dette best kan gjøres. Jeg ønsker derfor å være helt klar på at jeg, i likhet med komiteens flertall, ikke ønsker å prioritere statens midler til opprettelse av en slik privat tjeneste. Om noen skulle ønske det, med egne midler, er det likevel ikke noe hinder i norsk lovgivning for at organisasjoner som ønsker det, kan opprette denne typen tjenester i Norge. Slike tjenester finnes da også allerede, uten at jeg har noe grunnlag for å vurdere kvaliteten på disse. De private tjenestene kan også, som i Storbritannia, forhandle direkte med kreditorene hvis de får fullmakt fra den det gjelder. Kvaliteten på en slik tjeneste vil være helt avhengig av kompetansen til de ansatte – noe som vil ligge utenfor offentlig kontroll. Dette er en risiko som jeg ikke er villig til å ta, og ikke vil prioritere bruk av offentlige midler til. I Norge er økonomisk rådgivning og gjeldsrådgivning en lovpålagt tjeneste som Nav-kontorene i alle kommuner plikter å tilby. To forhold er avgjørende for at tjenestene skal fungere. Tilbudet må være kjent, og hjelpen må være god. Bedre markedsføring av tilbudene er viktig. Jeg skal være den første til å vedgå at vi kan bli bedre på det punktet. Komiteens mindretall tar i innstillingen opp en rekke tilstøtende problemområder, som skatte- og avgiftskrav, det offentlige som kreditor, gebyrer og namsmannens utleggspraksis. Dette er viktige og interessante problemstillinger, men bør drøftes uavhengig av det foreliggende forslaget om offentlig støtte til et privat gjeldsrådgivningstiltak. Bildet av hvem som trenger gjeldsrådgivning, er svært sammensatt. Vi vet at personer på gjeldsordning ofte har psykiske eller somatiske helseproblemer. Personer med gjeldsproblemer trenger derfor – parallelt med hjelp til håndtering av gjeld og økonomi – også hjelp til å gjøre noe med de underliggende problemene, for på den måten å bedre sin livssituasjon og forebygge nye, alvorlige gjeldsproblemer. Her kreves det godt samarbeid mellom sosialtjenesten og hjemmetjenesten, og at hele det brede apparatet som Nav representerer, kan tas i bruk. Dette vil det ikke være mulig å ivareta i tilstrekkelig grad for en privat gjeldsrådgivningstjeneste. Jeg mener – i likhet med komiteens flertall – at det vil være bedre bruk av ressurser, og tryggere for publikum, å fortsette å styrke de offentlige tilbudene.