Liv Marit Moland (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
En av de store utfordringene vi har i dagens samfunn, er oppvekstmiljøet for våre barn og unge. Barn og unge utsettes for mange flere fristelser, større kjøpepress, større krav om å være skoleflinke og vellykkede, enn det vi som foreldregenerasjon opplevde. Mange barn, altfor mange, takler ikke en slik livssituasjon og kommer inn i en uheldig utvikling, til tross for at barna kanskje aldri har hatt så mange tilrettelagte fritidstilbud som de har i dag. Mange barn mangler et sosialt nettverk, med voksne som bryr seg om dem. Hva er det som svikter i det hjelpeapparatet vi har bygd opp, når ikke barna får den hjelpen de trenger i tide? Hjelpeapparatet er stort, fagfolkene mange, og stadig større ressurser blir satt inn i forebyggende arbeid. Det er nok å nevne barnevernet, sosialetaten, skolene, barnehagene, skolefritidsordningen, lag og frivillige organisasjoner, PP-tjenesten og barne- og ungdomspsykiatriske institusjoner. Likevel ser vi en stadig negativ utvikling med unge kriminelle, stadig yngre rusmiddelmisbrukere og stadig oftere bruk av våpen. Disse barna møter vi igjen i barnevernsinstitusjonene når alle andre tiltak er utprøvd. Vi møter dem igjen i stadig skiftende fosterhjem og i kriminalstatistikken. Disse barna trenger ikke strengere straffer, de trenger mer omsorg. Vi har i den senere tid fått urovekkende meldinger om mangelfull behandling i våre barnevernsinstitusjoner. Dette gjelder spesielt barn med sammensatte problemer, som rusmiddelmisbruk, kriminalitet, atferdsproblemer og psykiske problemer. Det er nødvendig å foreta en grundig gjennomgang og å evaluere kvaliteten på tilbudene i behandlingsopplegget i barnevernet. De ansatte trenger oppfølging og etterutdanning for å heve sin egen kompetanse. Det er fylkeskommunens ansvar, og den kan på en mye bedre måte ta kontroll over behandlingstilbudene og sikre kvaliteten på dette tilbudet. Det er fullt mulig å stanse bruken av en institusjon som man mener ikke oppfyller faglige kvalifikasjoner. Utviklingen er dessverre negativ. I 1999 opplever vi at stadig flere ungdomsskoleelever prøver hasj og andre rusmidler. Ungdom aksepterer i stadig sterkere grad at venner bruker narkotiske stoffer – stoff blir alminneliggjort blant ungdommen. Ungdommer i Arendal har et like stort problem som ungdommer i Oslo. Vi har en konsentrasjon av private barnevernsinstitusjoner i Aust-Agder, og vi har landets lengste kø for behandling ved psykiatriske institusjoner for barn og unge. Det er også vanskelig å gi dem et godt nok tilbud til skolegang på grunn av mangel på fagfolk. Veksten i det private tilbudet er en utfordring for fylkesmannen som skal føre tilsyn med alle institusjonene. Få fylkesmenn klarer å oppfylle kravene til å kontrollere alle barnevernsinstitusjonene. Tilbudet i en barnevernsinstitusjon er svært kostbart. Resultatene i disse institusjonene bør evalueres. Antallet barn og unge i private institusjoner er tredoblet på fem år. En plass koster i gjennomsnitt 860 000 kr. I Arendal har vi en ungdom fra Oslo som koster sin hjemkommune nesten 3 mill. kr pr. år. Det må være mulig å etterspørre resultater av en slik satsing. Mange institusjoner gjør antakelig en svært god jobb, men i forhold til de ressursene som blir brukt, bør vi føre en mye bedre kontroll med de tilbudene som finnes. Til slutt vil jeg si at jeg er glad for at statsråden på et tidligere spørsmål kunne forsikre om at en del tiltak allerede er satt i gang i forhold til fylkeskommune og fylkesmann.