Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2001-12-05:
Jeg må konstatere at SV ikke kan gjøre rede for hva konsekvensene ville ha blitt dersom man ikke hadde gått til militære operasjoner og gjennomført det som den brede alliansen har stått for nå gjennom en del uker. Vi ser nå at den brede alliansen er i ferd med å vinne krigen i Afghanistan. Taliban og terroristnettverket al-Qaida er i ferd med å lammes, og vi ser en gledelig utvikling i og med at vi i dag fikk melding om at det er enighet om hvordan man skal sette sammen en ny regjering i Afghanistan, som forhåpentligvis kan bygge fred og demokrati og menneskeretter. SV har vært den fremste kritikeren av Regjeringens politikk, og har lenge bedt om stans i bombingen. Jeg har fått bekreftet i dag at de fortsatt ber om stans i bombingen. Jeg lurer da på hvorfor det ikke ligger noe forslag om det her i dag. SV mente at bombingen ville føre til en styrking av Taliban, og at det ville skje i takt med bombingen. Det motsatte har vel nå vist seg å være tilfelle – at nedkjempingen av Taliban er oppnådd, i hvert fall i større omfang enn det mange våget å håpe på, og at Talibans beskyttende rom rundt Osama bin Laden stadig blir innskrenket. Det banes vei for et ordnet styre som ikke legger landet åpent for terrorister og heroinprodusenter. Når utviklingen nå i og omkring Afghanistan har gjort det aktuelt å vurdere norske styrker til den pågående kampen mot internasjonal terrorisme, er SV fortsatt motstrebende. Og jeg må spørre: Har SV en annen effektiv løsning som på kort sikt kan komme terroren til livs? Formålet med norske styrkebidrag er å følge opp FNs vedtak om å nedkjempe dem som bruker terror for å oppnå politiske mål. Å sende et begrenset antall norske militære til Afghanistan eller nærliggende områder er derfor en politisk solidaritetshandling i kampen mot den internasjonale terrorisme. Mer enn 30 land har sagt seg villig til å bidra militært. Norge har all grunn til å støtte en slik handling, fordi kampen mot terrorisme angår også vår sikkerhet. Som utenriksministeren påpekte, Grunnloven § 25 legger ingen hinder for norske troppers medvirkning i et internasjonalt forsvar under ikke-norsk kommando. Dette er sikkert forankret i nyere norsk statspraksis. Loven legger derfor ingen begrensninger på norsk militær deltakelse i tilknytning til situasjonen i Afghanistan. Kristelig Folkeparti mener Norge nå må vise en vilje til å følge opp våre politiske støttetiltak, og at vi er forberedt på å ta vår del av de militære byrdene. Det er viktig å merke seg at selv om USA er det dominerende land i krigføringen mot terror i Afghanistan, er dette politiske sett ingen amerikansk operasjon. Det er en bred internasjonal koalisjon av stater som nå deltar i denne kampen, kanskje den bredeste vi noen gang har sett. USAs rett til individuelt og kollektivt selvforsvar er i samsvar med FN-paktens artikkel 51 og er uttrykkelig bekreftet av FNs sikkerhetsråd i resolusjon 1368. Denne slår fast at anslagene er en trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. Videre har NATOs råd utløst forpliktelsene sine i Atlanterhavstraktatens artikkel 5 om at medlemsland skal gi assistanse til andre medlemsland som ber om det. Norges bidrag må ses i lys av disse internasjonale beslutningene. De militære operasjoner som er rettet mot terrornettverket al-Qaida og Taliban-bevegelsen, har en klar folkerettslig forankring og er til ivaretakelse av viktige internasjonale fellesinteresser og verdier som internasjonal fred og sikkerhet. Kristelig Folkeparti ønsker å understreke at Norges bidrag ikke bare gjelder medvirkning til militære kamphandlinger. Vi er derfor glad for at Regjeringen også er innstilt på å sende enheter som skal bidra i humanitære støtteoperasjoner som transport, minerydding og flydropp. Det militære bidraget er videre ment som en kortsiktig hjelp. Kampen mot internasjonal terrorisme må også føres med politiske, rettslige, diplomatiske og finansielle midler. Kun ved å bruke en helhetlig og langsiktig tilnærming i en bredest mulig allianse vil terrornettverkene bli brutt ned. Bare Afghanistan selv kan ta hovedansvaret for utviklingen i landet, men FN og resten av verden er nødt til å bistå og stille krav i forbindelse med oppbyggingen av landet. Norge vil bidra aktivt gjennom formannskapet i ASG fra 1. januar. Her får Norge mulighet til diplomatisk innsats. Jeg håper den kan brukes til å fokusere på demokratibygging og menneskeretter i det videre utviklingssamarbeidet. Den politiske prosessen må gå parallelt med og understøttes av humanitær bistand og hjelp til gjenoppbygging. Kombinasjonen av krigshandlinger, allmenn nød og en påbegynt vinter har skapt dramatiske forhold for mange afghanere. I Afghanistan var allerede 5 millioner mennesker avhengige av nødhjelp før luftangrepene. I budsjettproposisjonen for 2002 legges det til rette for en ytterligere opptrapping av bistanden til Afghanistan og områdene rundt. Hovedmålsettingen må være å skape fred, forsoning og utvikling i regionen, der umiddelbare behov blir dekket i samsvar med et langsiktig perspektiv som omfatter politisk stabilisering og økonomisk gjenoppbygging i Afghanistan. Også konflikten mellom Israel og Palestina har kommet i nytt lys etter angrepene på USA den 11. september, og dagens utvikling skader kampen mot terrorisme. Terrorismen har en dypere årsak enn denne konflikten alene, men det er ingen tvil om at palestinernes sak er sterkt medvirkende til militante muslimers hellige krig mot Vesten. Denne saken er ikke minst viktig i terroristenes propaganda i deres bestrebelse på å vinne forståelse og oppslutning i den muslimske verden. En fredelig løsning mellom israelerne og palestinerne kan derfor være et viktig middel i krigen mot terror. Norge må videreføre sitt omfattende Midtøsten-engasjement og oppfordre Israel og palestinerne til umiddelbart å iverksette anbefalingene i Mitchell-rapporten og Tenet-planen. Målet må være å bringe den politiske prosessen tilbake, slik at sluttstatusforhandlingene kan gjenopptas. Det er viktig å understreke at terrorisme har sitt utspring i dyp intoleranse og ekstremisme, men fattigdom kan gi grobunn for desperasjon og vold. Bekjempelse av fattigdom er derfor et av våre viktigste virkemidler i kampen mot de underliggende årsaker til konflikt, terrorisme og andre trusler mot menneskelig sikkerhet. I budsjettproposisjonen for 2002 understrekes det at Regjeringen vil arbeide for en mer helhetlig og slagkraftig sør-politikk, og at den vil styrke innsatsen mot global fattigdom. Det er derfor særdeles gledelig at bevilgningene til ODA-godkjent bistand neste år vil øke fra 0,89 pst. til 0,92 pst. av BNI, og at et bredt flertall i Stortinget ønsker at bistanden skal øke til 1 pst. Dette er helt i tråd med den opptrappingsplan som ble foreslått i 2000-budsjettet. Det er derfor viktig å ha klart for seg at det foreligger en konkret opptrappingsplan, og at økningen i prosent nå må anses for å være en del av denne opptrappingsplanen. Vi går inn for at utviklingssamarbeidet mer effektivt enn tidligere må kombineres for å bedre utviklingslandenes internasjonale rammebetingelser, og særlig innen områdene for handel, gjeld og miljø. Vi er glad for at Regjeringen nå legger opp til en sterk satsing på utdanning, helse og sosiale tjenester, der kampen mot hiv/aids prioriteres. Det overordnede mål for norsk utviklingssamarbeid er å bidra til bedring av økonomiske, sosiale og politiske kår for utviklingslandene. Det er bred oppslutning i det norske folk om dette. Den beste måten å møte dagens utfordringer på er å øke det internasjonale samarbeidet med innsats over en bred front. Her er det avgjørende at alle land deltar og tar sine plikter og retter i verdenssamfunnet, for å skape en tryggere og mer rettferdig verden. Jeg vil gjerne også kommentere noe av det som representanten Høglund sa om konflikten i Midtøsten. Jeg må si at jeg fullt ut deler hans bekymring for de voldshandlinger som nå pågår, og vi er enig i at det viktigste vi nå kan gjøre, er å få partene tilbake til forhandlingsbordet. Men jeg må også si at vi vil gi sterkt uttrykk for medfølelse for det israelerne har opplevd nå, spesielt de siste dagene, hvor sivile og uskyldige liv har gått tapt. Men det kan da ikke være en løsning at man bidrar til å styrke voldsspiralen. Jeg kan ikke forstå at representanten Høglund gir sin tilslutning til det, fremfor heller å gi sterkt uttrykk for behovet for å komme tilbake til forhandlingsbordet. Tidligere statsminister Yitzhak Rabin valgte å ta Yasir Arafat i hånden, på tross av at han hadde sett hundrevis av sine soldater gå i graven. Han gav Arafat skylden for dette, men han valgte likevel å ta Arafat i hånden. Er det ikke da en bedre løsning å satse på forhandlinger enn på fortsatt vold?