Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
Jeg vil takke statsråden for en bredt anlagt redegjørelse om våre muligheter og utfordringer i europapolitikken. Dessverre er noen av utfordringene en repetisjon fra redegjørelsen i november i fjor. Først det store bildet: De fleste EU-landene er i ferd med få et fastere fundament for at økonomien igjen kan vokse. De har forsterket og fordypet samarbeidet for å unngå en ny finanskrise, for bedre budsjettkontroll og for sterkere styring med finansinstitusjonene. De møtte krisen med et fordypet samarbeid. Det har virket. Men alvorlige følger av finanskrisen er langt fra over. Det er 24–25 millioner arbeidsledige, og det er kjempehøy ungdomsledighet i flere av landene. Det skaper sosiale problemer, svekket tro på framtiden, en oppblomstring av nasjonalisme og rop om proteksjonisme. Dette gjenspeilet seg også i resultatet ved valget til Europaparlamentet. Det er liten grunn til å glede seg over at høyreekstreme krefter er på frammarsj i flere land. Et mer splittet parlament gjør vår mulighet til å ivareta våre interesser enda mer krevende. Utviklingen i Ukraina og spenningen mellom Europa og Russland minner oss om hvor viktig det er med samarbeidsstrukturene som er utviklet i Europa. Uten disse kunne situasjonen utviklet seg langt alvorligere. Norge har valgt å følge EU når det gjelder tiltakene mot Russland. Statsråden understreket i redegjørelsen viktigheten av å vise solidaritet med våre allierte i NATO, og at vi koordinerer oss med våre partnere i EU. Jeg vil legge til at dette ikke må være noe som går på autopilot. Erfaringen med Russland som nabo er ulik blant NATOs medlemsland. Vi kan ikke se bort fra hva som tjener norske interesser, like lite som andre land kan se bort fra hva som tjener deres. En tilbakevendende og reell utfordring i vårt forhold til EU-samarbeidet de siste årene har vært vår evne til å ta inn nytt regelverk fort nok. Jeg er enig med statsråden i at det er viktig for å sikre et felles regelverk i hele det indre marked. Dessverre går utviklingen i feil retning. Køen av direktiver som venter på å bli tatt inn i EØS-avtalen, er blitt lengre. Det går tregere med å implementere nytt regelverk i norsk lovverk etter at det er tatt inn i EØS-avtalen. Da blir det et prokuratorknep å trekke fram en tredje statistikk – den at Norge er raskere enn Island til å gi klarsignal for å ta nytt regelverk inn i EØS-avtalen. Noe av dette skyldes byråkratisk sommel. Det må løses på hjemmebane. Noe skyldes EU. Noe skyldes vår EFTA-partner Island. EFTA-parlamentarikerkomiteen skal forsøke å bidra. På vårt møte på Island i juni skal vi drøfte rutinene i de ulike parlamentene. På den måten håper vi å inspirere kolleger til en mer politisk og mindre teknisk og detaljorientert gjennomgang for å få opp tempoet i behandlingen. Jeg håper også de nye prosedyrene EFTAs faste komité nylig vedtok, vil bidra. Men en ikke ubetydelig andel av direktivene som henger igjen, skyldes de uløste problemene rundt vår deltakelse i de nye finansbyråene, telekom og energibyrået ACER. Her kunne jeg sitert meg selv fra innlegget etter redegjørelsen i november, for her kom det intet nytt fra statsråden. Spørsmålet er om det betyr at saken har stått på stedet hvil i et halvt år. I Europautvalget sa statsråden at målet var å løse dette under den nåværende kommisjon. Da haster det. Derfor må vi kunne forvente at det nå kan sies noe mer om hvorvidt regjeringen har en løsning i sikte, og når. Utfordringene ved en løsning blir ikke borte om man skyver dem foran seg. Og det må finnes en løsning, for uten vil det bli et stort hull i EØS-avtalen. Hele finanssektoren blir stående utenfor det felles regelverket. Det vil true hele avtalen. En annen voksende utfordring er EUs hang til å utvikle nytt regelverk knyttet til politikkutforming på brede og tverrgående felt. Energi- og klimapolitikken er et godt eksempel. Det er i vår interesse å bidra til et velfungerende europeisk energimarked. Men når EU setter seg politiske mål, som kutt i klimagassutslipp eller økt fornybarandel i energimiksen, er det politiske målsettinger som ikke kan være bindende for oss. Hvis EU-landene så blir enige om en byrdefordeling for å nå disse felles målene, kan det heller ikke være noen forpliktelse etter EØS-avtalen at vi skal være med og fordele byrdene. Så kan det hende at virkemidlene EU-landene vedtar, er EØS-relevante, f.eks. krav til lavere utslipp fra biler, energikrav til elektriske artikler, osv. Det er bra at statsråden også understreket dette i sin redegjørelse, for det var grunn til å bekymre seg for at en regjering som startet sin europapolitikk med å ville blidgjøre Brussel, skulle tenke annerledes. En tredje utfordring statsråden tar opp i redegjørelsen, er den såkalte eksport av trygdeytelser. Debatten går i mange land – også reist under vår regjering. Det er viktig at denne debatten føres på et godt, gjennomtenkt grunnlag – her hos oss og ellers i Europa. Hvis ikke kan den lett næres av misforståelser og nøre opp under politiske krefter som vi så fikk altfor stor oppslutning i valget til Europaparlamentet forleden. Torsdag i forrige uke var det 60 år siden vi fjernet grensene og skapte et felles arbeidsmarked i Norden. Allerede i 1962 ga vi våre nordiske arbeidsinnvandrere omfattende rettigheter fra dag én. De behandles som oss, fullt ut. I Nordisk råd gir vi utvalg etter utvalg i oppgave å fjerne grensehindre, få bort alt som skaper problemer for mennesker som bor, arbeider og lever på tvers her i Norden. Det har i snitt vært 100 svenske foreldre som mottar norsk barnetrygd i Sverige årlig de siste ti år, uten at det har vekket bekymring. Statsråden nevner også dagpenger. Dette er rettigheter man opparbeider seg gjennom arbeid. Det er – heldigvis, vil jeg si – ikke tillatt å diskriminere på grunnlag av nasjonalitet. Regelverket for dagpenger er slik at skal man ha dagpenger i Norge, må man bli her. Reiser man hjem, f.eks. til Polen, får man dagpenger fra Polen. Det må ikke få danne seg en oppfatning om at man kan trampe Europa rundt på norske dagpenger, om man mister jobben i Norge. Det kan hende det er sider ved noen av de sosiale ytelsene som må ses på i lys av et felles europeisk arbeidsmarked, men la oss ikke glemme det grunnleggende: at rettigheter man har opparbeidet seg gjennom å jobbe, skal man ha rett på, at likebehandling er grunnleggende. Det er riktig, som statsråden sier: EØS-avtalen innskrenker ikke norske borgeres og bedrifters rettigheter og muligheter. Det er motsatt. For noen år siden traff jeg en eldre mann på hjelpemiddelsentralen i Fredrikstad. Han skulle reparere konas rullator, før de skulle av sted til et tre måneders opphold i leiligheten i Spania. Og vet du hva, sa han, der nede slipper vi å betale egenandel når vi går til legen. Dette er dagens Europa – et Europa som har tatt etter det vi har nytt godt av i Norden i 50–60 år. La oss ta vare på det. Den største utfordringen med arbeidsinnvandring ligger uansett ikke i eksport av trygdeytelser; den ligger i faren for sosial dumping, for at useriøse firmaer skal få fotfeste og svekke anstendigheten i norsk arbeidsliv. Det burde statsråden brukt tid på i sin redegjørelse. EU ber oss bidra med midler til å bekjempe den store og alvorlige ungdomsledigheten, i tillegg til en videreføring av de økonomiske bidragene til utjevning av sosiale forskjeller mellom nye og eldre medlemsland. Kanskje det beste svaret på den utfordringen er å vise til at vi tilbyr svenske ungdommer noe som er enda bedre, nemlig en jobb – her hos oss. Og vi tilbyr titusenvis av polakker og baltere en godt betalt jobb. Det er bra for dem, og det er bra for oss. Jeg tror statsråden har tverrpolitisk støtte her i Stortinget for å gi beskjed til EU om at det må være en grense for hvor spenstige de skal være i kravene om bidrag fra oss til sosial utjevning i Europa. Vi ønsker å bidra, men det må være en balanse i det. Til slutt: Statsråden bruker flere steder en retorisk velklingende formulering: «Regjeringens europapolitikk dreier seg om de verdier vi tror på, den verdiskaping vi lever av, og de venner vi er avhengige av.» Jeg mener vår europapolitikk skal handle om at Norge skal være en konstruktiv bidragsyter for å skape et solidarisk og trygt Europa, i samarbeid med naboland vi har et interessefellesskap med. Europapolitikkens fremste oppgave må være å ivareta våre interesser i dette samarbeidet. Det er ikke bare vennlighet vi møter. Jeg minner om dumpinganklagene mot norsk lakseproduksjon.