Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2010-06-18:
Den 25. mai 1961 holdt president John F. Kennedy en tale for en samlet amerikansk kongress. Det er i den talen han lanserer visjonen om å sette en mann på månen før dette tiåret er ute. Fortsatt den dag i dag lyser det av Kennedys ord: «Ikke et eneste romprosjekt i denne epoken vil være mer imponerende for menneskeheten, eller viktigere for utforskningen av rommet, og ingen vil være så vanskelige eller dyre å oppnå.» Litt over et år senere, den 12. september 1962, taler Kennedy på Rice University i Houston. Der utbroderer han den bokstavelig talt fantastiske visjonen sin slik: «Vi velger å reise til månen – vi velger å reise til månen i dette tiåret og gjøre disse andre tingene – ikke fordi det er lett, men fordi det er vanskelig! Vi setter seil i dette nye farvannet fordi det er ny kunnskap å hente og nye rettigheter å vinne, og de må vinnes og brukes i hele menneskehetens tjeneste.» Hvorfor lar vi oss fortsatt imponere av disse ordene? Jo, fordi dette er politikk på sitt aller mest visjonære. Kanskje er dette det mest kjente eksemplet på ambisjoner som der og da ligner på science fiction, men som på nesten umenneskelig vis ble til virkelighet, og dermed også endret virkeligheten og synet på hva politikk kan oppnå. Vår statsminister har som kjent kalt Mongstad-prosjektet for vår månelanding. Det fortjener han honnør for. Det handler om å sette seg djerve mål, være modig og i Kennedys ånd ønske å gjøre noe stort, ikke fordi det er lett, men nettopp fordi det er vanskelig. Man kan spørre seg om opposisjonen i denne saken synes det er viktigere å lage politisk spill enn å satse for å skape de nødvendige nyvinningene som skal redde klimaet. Jeg frykter i så fall at dette på sikt fører til en kultur ingen er tjent med, der man ikke tør å sette seg de store målene. Politikere skal lede. Vårt ansvar er å stille krav og sette oss store mål til beste for landet og innbyggerne. Et kjent eksempel er byggingen av Bergensbanen. Hadde ikke datidens politikere hatt mot til å gjøre svære investeringer, hadde Norges befolkningsmønster og næringsliv sett ganske annerledes ut. Et annet eksempel er stiftelsen av Statoil, der et enstemmig vedtak i Stortinget 14. juni 1972 opprettet selskapet. Motivasjonen bak vedtaket var et ønske om å sikre norsk deltakelse i oljeutvinningen fra starten av. Datidens politikere ville bygge opp en nasjonal oljeøkonomi, og de ville ha statlig styring med det til beste for landet. Hadde ikke datidens politikere visst hvor de ville, hadde Norge vært et ganske annet sted enn der vi er i dag. Veien til det ukjente følger ingen kjente kart. Hvis vi ikke våger å satse, selv om veien fram mot målet er ukjent, kommer vi ikke videre. Men, for å låne en kjent setning fra det amerikanske romprogrammet: «Houston, we have a problem.» Den opprinnelige tidsplanen for Mongstad har vist seg å være vanskelig å holde. Men dette er ikke noe nytt for Stortinget. Det har hele tiden vært kjent at dette er et krevende og stort prosjekt, og regjeringen har fortløpende holdt Stortinget orientert om kompleksiteten i prosjektet. Opplysningsplikten handler om selve nervesystemet i vårt parlamentariske system. Dette går begge veier. Enhver regjering er avhengig av et fond av tillit i denne sal. Motsatt er Stortinget avhengig av et godt kunnskapsgrunnlag for de vedtak som de blir invitert til å treffe. Påstander om brudd på opplysningsplikt er det Stortinget alene som vurderer. Vi er oppriktige når vi mener at opplysningsplikten er overholdt. Det er selvsagt hele tiden snakk om når og i hvilket omfang når vi debatterer regjeringens opplysningsplikt overfor Stortinget, men vi, stortingsflertallet, vurderer det slik at informasjon og opplysninger, kunnskap og vurderinger er blitt gitt til Stortinget på et vis som ikke strider mot Grunnlovens ord: Nødvendige opplysninger er meddelt. Vi mener det ikke er grunnlag for mistillit. Men til slutt: Hvis vi løfter blikket litt, er det som er gledelig, når vi ser bort fra prosess, spill, alt det rundt, at vi i hvert fall er enige om målet – at vi trenger et fullskala renseanlegg på Mongstad. Det er bra at vi fortsatt har politikere og en statsminister som setter seg djerve mål. Velgerne våre, og i dette tilfellet også klimaet, fortjener det.