Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-19:
Innledningsvis er det fristende å bemerke til representanten Engeset at det hadde nok bidratt til å unngå at en fjær ble til fem høns om statsråden, første gang han ble spurt i Stortinget om dette var en avgjørelse hvor politisk ledelse hadde vært involvert, faktisk hadde klart å gi et utfyllende og grundig svar på det. Men vi kan la det ligge i og med at statsråden senere har oppklart dette på en forbilledlig måte. Jeg skal ikke gjenta hele saksordførerens redegjørelse, men jeg vil litt tilbake til dette med fastsettelsen av prisnivået i området. Grunnlaget for prisnivået på 5 mill. kr, eller 6,5 mill. kr, som var taksten på «Solvang», som departementet har basert sin avgjørelse på, gjelder en eiendom som ikke har vært lagt ut for salg i det åpne markedet. Det som har skjedd, er at eierne av naboeiendommen har lagt inn bud etter bud til budet til slutt ble høyt nok til at eieren av denne eiendommen, «Gården», sa: Ja vel, jeg selger, selv om jeg ikke nødvendigvis hadde tenkt å gjøre det. Videre var boplikten for eiendommen «Gården» oppfylt, og spørsmålet i den konsesjonsbehandlingen som Lillesand kommune da hadde foran seg, var: Skal vi på bakgrunn av konsesjonsbestemmelser som er innført for å sikre helårsbosetning, nekte noen å kjøpe en bolig som de ønsker å kjøpe til boligformål, fordi de ønsker å kjøpe til en for høy pris? Det er altså i denne sammenhengen at kommunen – med de forbehold som representanten Engebretsen refererte – sier ja til konsesjon på eiendommen «Gården» til en pris på 5 mill. kr. Det kan da ikke være meningen at konsesjonsreglene skal fungere på en slik måte at den eneste måten kommunen kan sikre å kunne ivareta denne boplikten på slik de ønsker, er å si nei til folk som ønsker å kjøpe for å bo, hvis prisen blir for høy. Det er mulig dette er god jus. Jeg synes i hvert fall at det er dårlig folkevett. Men det er en slik forståelse av reglene som statsråden i høringen gav uttrykk for. Det er en enkeltsak vi nå behandler, og jeg håper at de som sier at denne saken er så spesiell at den skal la seg skille ut i en rettsal, har rett. Men noe av problemstillingen her er at vi ser at ressurssterke enkeltpersoner har en mulighet til å kjøre så mange klagebehandlinger at det for en liten kommune kan bli vanskelig å stå imot. Så én ting vil være hva som er de juridiske forholdene, en annen ting vil være hva som blir realiteten når små kommuner med små saksbehandlingsressurser skal ivareta disse juridiske avveiningene ute i virkeligheten. Det er på bakgrunn av dette at Sosialistisk Venstreparti ønsker at Regjeringen skal vurdere en ordning med juridisk bistand til kommunene, på samme måte som det man nå har et prøveprosjekt på i forhold til bygging i 100-metersbeltet langs sjøen. Uansett om en professor fra Universitetet i Oslo vil klare å skille ut denne saken, slik det kom fram under høringen, er det ikke sikkert at det vil bli like enkelt for saksbehandlerne ute i den enkelte kommune å ivareta boplikten som et instrument for helårsbosetting, når stadig flere ressurssterke mennesker ønsker å kjøpe opp disse boligene. Det er det som er den problematiske politiske realiteten her. Uavhengig av hvor spesiell denne saken er juridisk, vil vi – hvis ikke vi på Stortinget nå gir disse kommunene støtte – kunne risikere at det politiske resultatet blir at boplikten som et instrument for helårsbosetting, svekkes. Det kan i hvert fall ikke SV leve med.