Trond Helleland (Høyre), 2000-05-26:
Kulturministerens mediepolitiske redegjørelse varsler først og fremst at vi står på terskelen til en omveltning av vårt tradisjonelle syn på hva mediepolitikk er. Sammensmeltingen av medier, konvergens, vil de neste årene føre til at vi som lovgivere må tenke nytt, og at vi som seere og lyttere vil få helt andre muligheter til å velge. Dette kan kort oppsummeres i ordet digitalisering. Digitaliseringen vil skape nye kulturpolitiske utfordringer og nye utfordringer knyttet til harmonisering av lovverk og reguleringer på det som i dag ligger i kringkastingslovgivningen, og det som ligger i telelovgivningen. Dette arbeidet er godt i gang i EU, og Norge bør ligge i forkant i dette arbeidet. Foreløpig føler jeg at Norge har hengt litt etter, og det er viktig og bra at kulturministeren nå varsler at det er nødvendig med en gjennomgang av lover og regler med sikte på en harmonisering. Et teknologinøytralt regelverk vil skape nye muligheter for næringsutvikling. Norge bør med sin kunnskap og kompetanse hoppe på toget før det raser forbi. Vi må ikke ende opp som vi gjorde med mobiltelefonene, som ble utviklet først i Norge, for siden å bli Finlands og Sveriges industripolitiske eksportflaggskip. Vår topografi, store avstander og høye transportkostnader er en utfordring, men også en mulighet. Vi klarer aldri, selv med Høyres forslag til veibevilgninger, å få verdens beste veinett. Men vi har muligheten til å utvikle verdens beste dataveier i form av bredbåndsnett til alle deler av landet. Klarer vi dette, har vi også fått muligheten til å gi hele befolkningen digitalt fjernsyn samt muligheten for avansert interaktiv kommunikasjon. Vi må sette oss høye mål, og vi må være villige til å bruke offentlige midler for å nå målsettingen om bredbånd til alle deler av landet. Skal vi klare dette, må vi både i storting og regjering organisere oss på en måte som ikke medfører at tradisjonelle komite- og departementsgrenser hindrer en rask og effektiv framdrift. Den viktigste mediepolitiske begivenheten, ja kanskje en av de viktigste begivenhetene så langt i dette årtusenet, er etter min mening American Onlines fusjon med Time-Warner. Det oppsiktsvekkende var ikke at de gikk sammen, men at AOL, en internettportal, fikk aksjemajoriteten i en handel hvor den andre part, Time-Warner, tilsynelatende hadde en helt annen og større verdi – CNN, Warner Bros, Time Magazine, Snurre Sprett og Daffy Duck. Time-Warner er en gigant, USAs største mediekonsern med aviser og magasiner i et opplag på 130 millioner, med 70 000 ansatte, med plateselskap, filmselskap og en rekke TV-stasjoner. Allikevel fikk America Online, med sine 12 000 ansatte og en internettportal med ca. 20 millioner brukere, aksjemajoriteten. Dette viser litt av dynamikken som ligger i den nye økonomien, og det viser også at her må vi tenke nytt i forhold til hvilke implikasjoner dette har for den norske mediedebatten. Etter min mening er denne fusjonen bare et uttrykk for den akselererende fusjonsbølgen vi vil se på mediesiden, en fusjonsbølge der store multinasjonale selskaper vil spise seg inn på det norske markedet. Fusjonen viser også at skillet mellom Internett, teleselskaper, kringkastingsselskaper og aviser vil viskes ut. Våre egne selskaper Telenor og Schibsted er eksempler på det samme – mediekonserner blir Internett-operatører og teleselskaper blir medieaktører. Jeg synes dette er en spennende utvikling, en utvikling som ikke lar seg stanse. Men vår utfordring som kulturpolitikere må være å sørge for at norsk språk, kultur og identitet fortsatt får gode rammevilkår i lyd og bilde. Kringkastingspolitikken må i sterkere grad fokusere på hvordan man på best mulig måte kan tilby det norske folk program på norsk for et norsk publikum. I noen år framover vil allmennkringkasterne være vårt viktigste virkemiddel, men vi må følge utviklingen nøye og være villige til kontinuerlig å vurdere virkemidlene for å oppnå våre kulturpolitiske målsettinger. Den siste tids mediepolitiske debatt har fokusert på hva som skal skje når TV 2s konsesjonsperiode utløper. La meg slå fast: Høyre var en pådriver for å få en oppegående konkurrent til NRK, og det har vi absolutt fått. TV 2 klarte i løpet av kort tid å etablere seg som en seriøs og god konkurrent til NRK. NRK på sin side har taklet konkurransen på en god måte, og har på en offensiv måte utviklet sitt programtilbud de siste årene. Høyre stiller seg positiv til at en utlyser TV 2-konsesjonen. Det er viktig å følge de internasjonale spillereglene på dette området. Vi stiller oss imidlertid ikke i fremste rekke blant dem som nå vil pålegge TV 2, eller en eventuell ny konsesjonær, skyhøye konsesjonsavgifter. Og vi stiller oss absolutt avvisende til at en slik konsesjonsavgift da skal øremerkes spesielle formål. Her er det spesielt produksjon av norsk film som har vært i søkelyset. De som tror at norsk film blir noe særlig bedre av at pengene fra TV 2, eventuelt andre, går inn i filmproduksjonen og svekker TV 2s eller andre TV-selskapers økonomi, må tro om igjen. Norsk film og andre audiovisuelle produksjoner trenger offentlig støtte, men det er etter vår oppfatning feil å gjøre dette avhengig av konsesjonsavgifter. TV 2s formål var å gi seerne valget mellom to allmennkringkastere. Etter vår oppfatning har TV 2 gitt seerne et reelt valg. Konsesjonsbetingelsene kan alltids diskuteres, og Allmennkringkastingsrådet gjør sitt beste for å pirke borti detaljer som etter min mening burde være underordnet. Det er viktig at de følger opp hovedkravene i konsesjonene, men å legge vekt på detaljer når en snakker om TV 2-konsesjon eller om P4, synes jeg er underordnet. Det viktigste er at det har en god allmennkringkasterprofil, som ivaretar hovedmålet: å vise og sende nyheter, debattprogram og andre norskspråklige program. Det bør også vurderes om det er teknisk mulig å tildele en tredje allmennkringkasterkonsesjon. Dette vil i alle tilfeller være et overgangsfenomen i påvente av overgang til digitalt fjernsyn. Stortinget åpnet for kommersiell prøvedrift av bakkesendt digitalt fjernsyn. Det er nå klart at det er mulig å starte opp med tre multipleksere, noe som vil gi mulighet for ca. tolv kanaler. Dette kan være et attraktivt tilbud for noen, men jeg mener fortsatt, som tidligere nevnt, at bredbåndsbaserte løsninger er det som vil skape en virkelig omveltning i medie-, IT- og telekommunikasjonstilbudet. Det er likevel viktig å slå fast at den mest sannsynlige løsningen vil være en kombinasjon av ulike sendeteknologier – hybridnett med bredbånd, bakkesendt, satellitt og andre tekniske løsninger. I den sammenheng mener jeg departementet allerede nå bør starte arbeidet med å klarlegge hvilket minimumstilbud alle husstander skal ha krav på å få inn når vi går over til digitalt fjernsyn. Skal det være allmennkringkasterne? Skal alle nye digitale nisjekanaler være med, f.eks. de som NRK nå planlegger? Hva med andre norske kanaler som ikke er underlagt allmennkringkasterforpliktelser? Og hva med eventuelle sportskanaler som er samarbeidsprodukt mellom NRK, TV 2 og eventuelt andre aktører? Her er det viktig at departementet nå starter arbeidet, slik at vi unngår en debatt à la den vi nå ser om NRK2 og hvorvidt det skal ha konsekvens for lisensen. Det er et paradoks at en på TV- og Internett-siden ser en rivende utvikling, mens en på radiosiden, hvor konsesjoner for digital radio allerede er tildelt, ser liten utvikling på produktsiden. Dette viser at politikerne av og til kan være i forkant av utviklingen. Vi har gjort vår jobb så langt, nå er det opp til produsentene å tilby digitale radiomottakere som vil gjøre DAB til noe mer enn en teknisk «duppeditt» for noen svært få. Kulturministeren varsler i sin redegjørelse en ny utlysning av lokalradiokonsesjonene. På bakgrunn av den trege utviklingen av digital radio vil Høyre slutte seg til dette. Høyre er glad for at statsråden varsler en omfattende omlegging og effektivisering av støtteordningene for norsk film og audiovisuelle produksjoner. Jeg tror ikke nødvendigvis at en omlegging av støtteordningene vil føre til større og bedre filmproduksjon, men det bør være bred enighet om å ta grep for å øke interessen både hos publikum og hos det private næringsliv for å se og investere i norske filmproduksjoner. I går ble Dagspresseutvalgets innstilling fremlagt. Høyre uttrykte skuffelse over utvalgets sammensetning, og regnet med at utvalget ikke ville bringe noe nytt inn i debatten om norsk pressestøtte. Etter å ha sett hovedkonklusjonene, er det bare å fastslå at vi fikk rett. Pressestøtten fremstår mer og mer som en foreldet ordning i et dynamisk medielandskap. Men så lenge det finnes snev av partipolitisk tilknytning for avisene, vil nok Arbeiderpartiet og sentrum sørge for at pressestøtten opprettholdes. Men jeg er spent på om kulturministeren og flertallet klarer å trylle fram 100 nye millioner i pressestøtte, som utvalget forlanger. Jeg håper ikke det, for det vil uvilkårlig gå på bekostning av et allerede hardt presset kulturbudsjett. Jeg håper og forventer at den nye kulturministeren vil innta samme holdning som tidligere kulturminister Lahnstein. I valget mellom kutt i pressestøtte og kutt i midler til kulturformål valgte hun kutt i pressestøtten.