Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Andre har i denne debatten tatt for seg den rolle Norge spiller i havbruksnæringen. Jeg vil ikke komme nærmere inn på dette, kun minne om det fremtidige potensialet som ligger på dette området, både i forhold til Norge som en ledende aktør og i forhold til havbruksnæringens betydning som matforsørger i et globalt perspektiv. Ikke minst nye arter og forskning er i denne sammenheng av avgjørende betydning. Når det gjelder tradisjonelt fiske, legger meldingen opp til et helhetsperspektiv der det legges vekt på samspillet mellom ressurs, fangstledd, kapasitet, industri, marked og forskning. Dette er riktig og helt grunnleggende for den rette utvikling av norsk fiskerinæring. En balansert utvikling mellom ressurs og kapasitet er den største globale utfordring for internasjonal fiskeripolitikk. For å lykkes i dette arbeidet er det nødvendig med et internasjonalt forpliktende samarbeid. FN-avtalen om bevaring og forvaltning av vandrende fiskebestander legger opp til nye rammevilkår for forvaltningen av vandrende fiskebestander utenfor de økonomiske sonene. Da avtalen så dagens lys i 1995, ble den betraktet som et gjennombrudd. Hovedproblemet i dag er å få tilstrekkelig mange land til å ratifisere den. Norge må være en pådriver i dette arbeidet. Utenriksminister Knut Vollebæk gav i spørretimen for et par uker siden et for så vidt tilfredsstillende svar på Norges rolle i denne sammenheng. Han var også mer avdempet enn fiskeriministeren i forhold til arbeidet med en eventuell utvidelse av den økonomiske fiskerisonen til 250 nautiske mil. En gjennomføring av FN-avtalen er en langt riktigere og mindre kontroversiell vei å gå. De beste bevis på viktigheten av godt samarbeid mellom fiskerinasjoner ser vi i oppbyggingen av stammen av norsk vårgytende sild – NVG-sild – og torskestammen i nord. Nå hviler det et enormt ansvar på de samarbeidende land for at disse forvaltes videre på en riktig og bærekraftig måte. Nordsjøen er fra naturens side et av verdens mest produktive havområder. Ikke alle er klar over at dette havområdet, har samme naturlige tilvekst som Barentshavet, selv på en tredjedel av arealet til sistnevnte. Med de folkerike EU-landene og Norge rundt dette havområdet, er Nordsjøen under et enormt press. Norge og EU samarbeider nå på flere områder, ikke minst når det gjelder kontrolltiltak. Veien er imidlertid fremdeles lang å gå, ikke minst må trykket settes inn på deler av EUs fiskeriforvaltning. Unionens praktisering av utkasting av ulovlig fangst er helt forkastelig, og det må være en høyt prioritert oppgave fra norsk side i vår felles forvaltning av Nordsjøen å få slutt på dette. Jeg er enig med komiteen i at grensene mellom havflåte og kystflåte i lys av den teknologiske utvikling og den fartøymessige utforming vi har sett i den senere tid, må kunne ses på med nye øyne. Uansett må den norske flåtestruktur ha et balansert forhold mellom kystgående og havgående flåte. Jeg er også enig med komiteen i at det er viktig innenfor den ressursforvaltning, de konsesjonsordninger og de kvotesystemer vi har, å se på en friere fartøyutforming. Ikke minst dreier det seg om å ivareta biprodukter, bedre fangstkvaliteten og arbeidsmiljøet og fasilitetene for mannskapene om bord i våre fiskefartøyer. I disse vurderinger kan det kanskje også være nyttig å gå tilbake til strukturmeldingen fra begynnelsen av 1990-tallet, der en la opp til et skille mellom kystflåte og havflåte mer uavhengig av redskapstype enn dagens praksis og retningslinjer legger opp til. Et problem for dagens regjering, i likhet med for tidligere regjeringer, når det gjelder en balansert utvikling mellom ressurs og kapasitet, er praktiseringen av regelverket. Grunn til uro gir bl.a. oppsplitting av konsesjoner og kapasitetsøkninger som man i den senere tid har sett innenfor nordsjøtrålgruppen. Et framtidsrettet nivå på ca. 45 trålere er nå langt på vei i ferd med å bli utvannet. Fornying av de forskjellige flåtegruppene er et sentralt tema. Fusjonen mellom Fiskarbanken og SND har vist seg å være riktig til tross for den til dels store motstand det var mot dette, ikke minst fra Fiskarlagets side. En videre vei å gå vil være å tilføre fiskerikompetanse til alle SND-kontorer i fiskerifylkene. I og med at fiskebåter atskiller seg fra næringsvirksomhet på land ved at de er mobile enheter, kan det etter hvert være grunn til å se på om det vil være riktig å innføre andre kriterier enn for landindustrien når det gjelder fordelingen av de distriktsrettede virkemidler. I den senere tid har verftsstøtten vært sterkt i fokus. Det er da naturlig å peke på at det ikke gis verftsstøtte til norske fiskebåter som blir kontrahert ved norske verksteder. Dette virker konkurransevridende i forhold til at verftsstøtte gis til utenlandske fiskebåter. En slik mulighet ville dessuten kunne ha gitt norsk verftsindustri nok et bein å stå på. Totalt sett ville imidlertid en avvikling av all verftsstøtte i OECDs regi vært det beste. Helt til slutt vil jeg si meg enig i komiteens flertallssyn om at vi fortsatt må ha en minst 51 pst. fiskerieid flåte. Dispensasjonsreglene må imidlertid kunne brukes fleksibelt. Det fins nok av eksempler langs norskekysten på at fornuftige dispensasjoner har reddet eksistensen for fartøyer av stor betydning for mange lokalsamfunn.