Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2011-10-04:
Angrepet mot Norge den 22. juli gjorde noe med oss alle. Det norske folk svarte med å alliere seg på tvers av alle ellers eksisterende skillelinjer. Det gjorde godt å være en del av det. Men nå er tiden kommet for å gå nærmere inn i de utfordringene som denne nasjonen har når det gjelder sårbarhet, sikkerhet og beredskap. Da 22. juli-kommisjonen ble nedsatt, advarte Fremskrittspartiet mot at kommisjonen ville bli en sovepute eller et verktøy for regjeringen til hele tiden å skyve de ubehagelige spørsmålene foran seg og ikke svare på dem. Dessverre har vi sett mange eksempler på det, både fra statsministeren og fra justisministeren. Det er mange spørsmål som krever gode svar, og mange av de svarene trenger vi overhodet ikke å vente på kommisjonens arbeid for å gi. Det er altså slik at utfordringene for norsk politi var vel kjent også før terrorhandlingene. Vi visste da at politiet hadde knappe ressurser, og vi visste at det var mange oppgaver de ikke så seg i stand til å løse. Allerede da var det jo slik at saker ble henlagt fordi politiet ikke hadde ressurser til å etterforske dem. Det ble oppfattet som svært ubehagelig for alle de tusenvis av mennesker ute i det norske samfunn som daglig ble rammet av hverdagskriminalitet. Det skjer jo i større grad nå. Vi er nå i en situasjon hvor stadig flere opplever at hverdagskriminaliteten øker, nettopp fordi det er sendt ut signaler om at politiet dessverre ikke har ressurser til å gripe andre oppgaver. Det er ikke signaler vi kan fortsette med å sende ut, fordi det skaper et inntrykk av at det for øyeblikket er fritt frem for å begå kriminelle handlinger i Norge. Det er et inntrykk vi er nødt til å stoppe. Da handler det om å ta mange av disse problemstillingene på alvor og vise at vi er i stand til å tilføre tilstrekkelige ressurser til politiet, slik at de får løst oppgavene sine. En av problemstillingene som har åpenbart seg i de siste ukene, er jo situasjonen rundt Politiets sikkerhetstjeneste. Den er like uavklart nå som den var tidligere. Denne sal vet like lite om de faktiske forhold i PST nå som tidligere. Derfor kommer Fremskrittspartiet i dag til å legge frem et forslag for å få en uavhengig vurdering av forholdene i PST både før, under og etter terrorhandlingen. Vi kan altså ikke lenger fortsette å ha en uavklart situasjon, hvor det kun er et fåtall personer som vet hva som er den faktiske situasjonen hva gjelder Politiets sikkerhetstjeneste. Dette er spørsmål som i hvert fall Fremskrittspartiet mener det er naturlig å få avklart – jo før, jo bedre. Det er altså etter vår oppfatning ingen grunn til å vente på 22. juli-kommisjonens konklusjoner i så henseende. I forbindelse med Arbeiderpartiets landsstyremøte varslet statsministeren et stramt budsjett for 2012. Noen lekkasjer er kommet. Felles for alle disse lekkasjene er at man nok en gang skal velte nye byrder over på lønnsmottakerne, nye byrder over på enkeltmennesker som allerede oppfatter at de betaler mer enn nok til den norske statskassen. Det er ikke ansvarlig økonomisk politikk å iverksette nye, usosiale avgiftsøkninger. Men på torsdag får vi jo vite hva som er de faktiske forhold, så jeg skal la være å spekulere for mye om lekkasjer. Til tross for at vi alle er enige om at det er viktig å føre en ansvarlig økonomisk politikk, er ikke svaret her at alle gode løsninger må skje gjennom og i regi av den norske stat. Det er snarere tvert imot slik at enkeltmennesker, bedrifter, organisasjoner og familien i langt større grad kan løse oppgaver langt rimeligere, langt mer effektivt og langt hurtigere enn staten kan gjøre på deres vegne. Men da handler det om å ha litt tillit. Da handler det om ikke å ha altfor lange sugerør ned i andre menneskers lommebøker. Det kommer dessverre til å bli realiteten. Hver gang man hører en sosialdemokrat snakke om en ansvarlig økonomisk politikk, handler det ikke om å rydde i eget bed. Det handler ikke om å effektivisere statens stadig økende utgifter. Nei, det handler om å trekke inn stadig mer av de verdiene som enkelmennesker i dette samfunnet skaper. Det er ikke en god løsning for fremtiden. Derfor er det av betydning når Roar Flåthen sier det han sier i Dagens Næringsliv i dag. Derfor tillater Fremskrittspartiet seg å fremme dét forslaget, helt ordrett, nemlig å be regjeringen om å utrede alle de negative konsekvensene som formuesskatten har for norsk eierskap, norsk industri og norske arbeidsplasser, og komme tilbake til Stortinget med det i forbindelse med revidert. Denne debatten har Arbeiderpartiet og de andre regjeringspartiene unngått å ta. De har gjort det til en debatt om den 1 pst. rikeste delen av befolkningen, til tross for at statsministeren vet bedre. Han vet utmerket godt hva dette handler om, nemlig en særnorsk skatt på norsk verdiskaping. Det holder ikke i en tid hvor våre bedrifter utsettes for stadig sterkere press i konkurransen om å overleve. Da må vi være ansvarlige nok til å ta bort de rammebetingelsene som skaper forskjeller. Da må vi ta bort den særnorske formuesskatten. Vi er nødt til å øke investeringene i infrastruktur, en infrastruktur som ikke minst er noe av den største hemskoen og den største utgiftsposten for stadig flere bedrifter lokalisert rundt omkring i Distrikts-Norge. Så merket jeg meg at statsministeren sa at har man for stor gjeld, kan man ikke bruke penger. Det er jeg helt enig i. Men også her er Norge i en særnorsk situasjon. Vi er altså i den situasjonen at vi har mer penger enn vi egentlig vet hvordan vi skal få anvendt. Da er vel tiden kommet til å bruke den gylne muligheten denne nasjonen har, til å investere på de områdene som kan gjøre norsk konkurransekraft bedre, stille våre bedrifter i en bedre situasjon enn de ellers ville vært i, og fjerne de særnorske hindrene for konkurransekraft og verdiskaping. Det burde debatten om bruk av oljepenger i fremtiden i mye større grad dreie seg om. Det er her den store forskjellen mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet er. Vi er enige om behovet for en ansvarlig økonomisk politikk. Arbeiderpartiets svar på dette er at staten skal være svaret for alle, enten man vil det eller ikke, mens Fremskrittspartiets svar på dette er en større tro på enkeltmenneskets evne, vilje og mulighet til å skape verdier i det norske samfunnet. Trontalen bar bud om, fra regjeringens side, at den norske innvandrings- og asylpolitikken for fremtiden skulle samsvare med det regjeringen kalte «praksis i andre sammenlignbare land». Det som vi ikke har fått svar på, er hvilke land regjeringen mener er sammenlignbare. Det har faktisk ganske stor betydning for norsk asyl- og innvandringspolitikk hvilket land man velger å følge. Men det som er urovekkende – og som Per-Willy Amundsen forsøkte å spørre statsministeren om i replikkordskiftet – er at regjeringen allerede har liberalisert asylpolitikken ved å akseptere den dommen det ble referert til, fra Strasbourg. Det handler altså om at regjeringen, uansett om man bryter norsk lov mange ganger og man blir sendt ut av landet og kommer tilbake med nye identitetspapirer som ikke harmonerer med dem man hadde med seg sist gang man kom inn, sender et signal om at bare man klorer seg fast i det norske samfunnet lenge nok – selv om det er ulovlig – får man til syvende og sist lov til å bli. Det er ikke en politikk Fremskrittspartiet slutter seg til. Det er et galt signal å sende ut til omverdenen. Det kommer til å føre til at enda flere vil søke veien til Norge, på urettmessige betingelser. Derfor mener Fremskrittspartiet at regjeringen seriøst bør vurdere å anke denne dommen. Det var ingen enstemmig dom. Hvis man mener alvor med å stramme inn, som statsministeren kalte det, må man ha en sammenheng i metodene og virkemidlene. Det som hadde vært bra, var at regjeringen strammet inn saksbehandlingstiden, slik at mennesker som ber om å få et svar på om de får opphold i Norge eller ikke, får det – og raskest mulig får avklart sin fremtid, enten den skal være i Norge eller bety retur. Dagens praksis, hvor man lar dette skure og gå i måneder og år, er selvfølgelig inhuman overfor dem det gjelder, og direkte uansvarlig, fordi det sender et signal om at klorer man seg fast lenge nok, ja så ordner det seg likevel. Det må opphøre. Den signaleffekten bør regjeringen være seg bevisst. Derfor mener Fremskrittspartiet at denne dommen også bør ankes. Jeg tar med dette opp forslagene fra Fremskrittspartiet, forslag som jeg tror er under omdeling.