Marit Arnstad (Senterpartiet), 2016-12-06:
Først har jeg lyst til å takke interpellanten for å ta opp et viktig tema til debatt, nemlig temaet idrett og ungdom. Sjøl om interpellanten tar utgangspunkt i situasjonen i Oslo, tror jeg problemstillingen er gjenkjennelig i veldig mange deler av landet. Idrett i Norge er en folkebevegelse, og det er en arena som favner veldig bredt. Opp til en viss alder er det slik at alle er med på enten en eller flere idrettsaktiviteter, og i mange lokale samfunn er idretten den viktigste sosiale møteplassen for barn og ungdom. Når det da gjelder det som interpellanten mer spesielt tar opp, de mer sosioøkonomiske skillene blant aktive tenåringer, tror jeg det er et sammensatt bilde, men det er en veldig viktig problemstilling å peke på. Jeg tror veldig mange idrettslag rundt omkring i landet spekulerer nettopp på det samme: Hvordan skal vi klare å få ungene med i idrett og trening også etter perioden 13–14 år og opp til voksen alder? Hvordan skal tilbudet bli interessant nok, samtidig som vi må prøve å holde treningsavgiftene på et moderat nivå? Hvordan skal vi unngå at tilbudet utfordrer lommeboka til foreldrene og fører til at noen faller fra på grunn av økonomi? Det bildet er også en av grunnene til at det er viktig for oss å diskutere hvordan vi sikrer idretten rammebetingelser som gjør det mulig å lage gode tilbud gjennom hele barne- og ungdomsalderen, og som favner alle uten at egenbetalingen skyter i været. For Senterpartiet er det viktig at vår politikk sentralt fra innrettes slik at det understøtter lokal aktivitet og gjør idrett tilgjengelig for alle. Vi har ulike ordninger som kan bidra til det. Flere av dem har vært nevnt her i dag – anleggspolitikken, generelle støtteordninger og ikke minst momssystemet er viktige tiltak. Når frivillige idrettslag stiller opp med dugnadstimer og kronerulling, må også staten stille opp med ordninger som gir garantier og ikke usikkerhet for økonomien i prosjektene. I den sammenheng har jeg lyst til å understreke at den momskompensasjonsordningen for bygging av idrettsanlegg som vi har i dag, er innrettet på en sånn måte at den blir for usikker. Det burde ha vært en rettighetsstyrt ordning som kunne ha gitt den nødvendige forutsigbarhet til idrettslag og andre frivillige organisasjoner når de påtar seg det samfunnsoppdraget det er å bygge idrettsanlegg. Samtidig er Senterpartiet åpen for å drøfte om den ordningen, som rettighetsordning, også bør innrettes slik at den adresserer breddeidretten og også favoriserer de mindre idrettslagene, og ikke blir en ordning som er til det beste for mer spesialiserte klubber. Så vi er åpen for å vurdere kriteriene for det. Interpellanten nevner grasrotandelen. Jeg må nok si at jeg er litt mer tvilende til å endre innretningen på den. Grasrotandelen er en typisk motivasjonsordning, og det å være motivert av at man har lyst til å støtte klubben sin og vise lojalitet til klubben sin, tror jeg er et formål og en bakgrunn som en skal være forsiktig med å bryte opp. Men så er det også slik at skal idretten kunne få bedre rammebetingelser, krever det at idretten har tillit, både i befolkningen og i egne rekker. Når man i forrige uke kunne lese i VG at omdømmet til norsk idrett er dårlig, og det er en kraftsalve som nå kommer fra en rekke idrettstopper sammen med også mange andre engasjerte, er det en kilde til bekymring. Bakgrunnen for påstanden er ikke bare de senere månedenes dopingsaker, men også mangelen på åpenhet i ledelsen av Norges idrettsforbund om avtaler og økonomiske forhold. Uten å legge meg opp i interne forhold i en frivillig organisasjon er det i alle fall på sin plass å påpeke fra denne talerstolen at organisasjoner som finansieres og bæres av fellesskapet gjennom offentlige midler og særordninger, må forvente å få det politiske søkelyset på seg. Det er uheldig når lønnsnivået i Idretts-Norge bidrar til å skape avstand mellom det aktive leddet og ledelsen i idretten. Lønnsnivået må avspeile det som folk flest anser som rimelig. Det er også skadelig – det har jeg lyst til å understreke – når organisasjonene utviser mangel på åpenhet om denne typen forhold. Det bør ikke være vanskelig å være åpen også om lønn og arbeidsvilkår. Politikkens søkelys må være på hvordan vi forvalter statens rammer, og jeg vil advare mot at vi i altfor stor grad også gjør det til en partipolitisk debatt, og at det på en måte er enten det ene eller det andre partiet som her har gjort feil eller ikke. Men jeg tror det er viktig for kulturministeren å huske at hun er den konstitusjonelt ansvarlige statsråd også for de rammene som politikken velger å sette for idretten.