Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-04-04:
Det sentrale med denne interpellasjonen er å få belyst en til nå ukjent del av nyere norsk historie, primært kvinne- og barnehistorie. Fordi mange av dem som kan bidra med opplysninger i saken, begynner å bli gamle, er det viktig å ta opp saken nå. Denne interpellasjonen handler, slik jeg ser det, om kvinner som stolte på norske myndigheter. De stolte på at barna de gav bort, skulle få et godt liv. Dette ble ikke alltid tilfellet. Historien omfatter en virksomhet der jordmødre etablerte private mødrehjem, der disse igjen etablerte et tett samarbeid med private adopsjonsformidlere, og der det offentlige ved fylkesmennene nærmest fungerte som proforma godkjenningsordninger. Ved at det offentlige ikke gjorde jobben sin, ble både mødre og barn etter min vurdering grovt forsømt. Noe av det tristeste med denne forsømmelsen var at mødrene var sikre på at barna ville få det bedre hvis de ble adoptert bort, enn hvis de ble med mor hjem. De visste at staten skulle godkjenne adoptivforeldrene, og at barna skulle komme til folk som satt bedre i det enn det de selv gjorde. Staten var deres garantist for gode foreldre til det barnet de måtte sette bort, men etter min oppfatning forsømte staten sin oppgave og var dermed en dårlig garantist. Den 31. mars - altså på mandag - hadde NRK et oppslag om at en østeuropeisk kvinne hadde stilt som surrogatmor for et norsk par som betalte kvinnen, og overtok barnet. Hun gjorde det for å skaffe penger til seg selv og familien i ren nød. På tirsdag tok NRKs Brennpunkt opp temaet om handel med barn. Kjøp og salg av barn skjer igjen, slik det også skjedde i deler av norsk etterkrigstid. Etterkrigstidens handel gav ikke mange mødre penger. Pengene gikk i mange tilfeller til adoptivjordmødre og adopsjonsadvokater. Myndighetene visste om virksomheten deres, men likevel var kontrollen med disse private, ofte useriøse, formidlerne minimal. Det er viktig for meg å si at mange adopterte kom til gode familier, også i etterkrigstiden. Poenget er at kontrollen varierte sterkt. Staten ved fylkesmannen gjorde ofte jobben lett for de mer eller mindre useriøse formidlerne, som jordmødre og adoptivsakførere, ved ikke å kontrollere at adoptivforeldrene var gode nok i forhold til jobben. Fylkesmannen gjorde svært overfladiske og færre undersøkelser av adoptivforeldrene enn hva de seriøse formidlerne, som f.eks. Oslo Helseråd, Adopsjonskontoret, gjorde. For eksempel: De seriøse gav mødrene en mulighet til å ombestemme seg. Barnet ble ikke gitt bort før tidligst etter to måneder. De useriøse gav bort barnet til pleieforeldrene, senere adoptivforeldrene, etter to-tre dager. De seriøse sjekket selv de som søkte om å bli adoptivforeldre. De undersøkte økonomi, boforhold, slekt, venner, og de samarbeidet med ulike myndigheter, som bidragsfogd, byrett, barnevernsnemnd og edruelighetsnemnd. De krevde også legeattest og ny røntgenundersøkelse på grunn av faren for lungesykdommer. De useriøse formidlerne hadde det enklere. Pleieforeldrene søkte om å bli adoptivforeldre, og i løpet av noen dager, uker eller måneder ordnet dette seg slik: De forela en vielsesattest, vandelsattest fra politi eller lensmann, likningsattest fra siste skatteår, og en attest om at adopsjon ville antas å bli til gagn for barnet. En slik attest kunne fås av offentlig ansatt tjenestemann, f.eks. prest eller lensmann. Man kunne få attest fra to private personer som måtte oppgi stilling og adresse. I slike tilfeller måtte politi eller lensmann bekrefte at disse to var troverdige og pålitelige personer. Med andre ord: Undersøkelsene var minimale. Som sagt kom mange barn til gode adoptivforeldre og fikk en etter forholdene god oppvekst, også de som ble formidlet av de mer useriøse aktører. Andre barn kom til adoptivforeldre som helt sikkert hadde gode intensjoner, men som ikke klarte å håndtere barnet, noe som kunne blitt avslørt ved en bedre kontroll. De klarte ikke å innse at barnet hadde en egen vilje, en genetisk arv og behov for en egen utvikling. Når barnet ikke oppførte seg som de ville, «dukken» de hadde kjøpt, begynte adoptivforeldrene å angre. De hadde bokstavelig talt kjøpt katta i sekken, som det framkommer i en av reportasjene om dette forholdet i avisen Smaalenene. Å stadig få høre at «du kan ikke gjøre slikt mot oss, vi som betalte så mye for deg», kan være svært ødeleggende for et barns utvikling. Det er altså ikke bare snakk om fysisk mishandling, som også framkommer i et omtalt intervju i avisen Smaalenene, men også om psykisk mishandling, noe som preger de adopterte hele livet. Også denne mishandlingen kunne vært unngått hvis staten hadde gjort en skikkelig jobb med å undersøke adoptivforeldrene. Selvsagt kan adoptivbarn få dårlige foreldre selv om undersøkelsene etter forholdene er gode. Men staten ved fylkesmannen tok den gangen ikke barna og deres kjødelige mødre alvorlig nok. De overlot barna til sin egen skjebne uten å gjøre nok for å forsikre seg om at de skulle få det godt. Adopsjonen skulle være til gagn for barnet, het det i adopsjonsloven fra 1917. Denne viktigste delen av loven ble brutt grovt ved flere anledninger. Hittil har de adopterte med vonde skjebner vært ukjent med hvorfor de fikk det slik. De har ikke visst hvor de skulle henvende seg. De har ikke engang visst at problemene de har slitt med, er noe de har felles med mange andre, og at dette er årsaken til dem for mange. I fjor kom boken «Mødre uten barn», skrevet av Bjørn Steinar Meyer. Nå vet de, og jeg, mer. De har fått en forklaring og en historie. Vi vet ikke - jeg vet det i hvert fall ikke - hvor mange som kom til dårlige foreldre. Ingen har i ettertid undersøkt hvordan det har gått med barna, men som en jeg har møtt, sa: Det har etter all sannsynlighet gått dårlig med en del av oss. Denne forsømmelsen er det viktig at det offentlige tar inn over seg, på lik linje med forsømmelsen mot tatere, barnevernsbarn og tyskerbarn. Jeg må gjerne tilføye at da jeg møtte denne historien, ble det ganske underlig, fordi jeg er sosialarbeider og er opplært i de Castbergske barnelover. Det er noe av den yrkesstoltheten jeg fikk med meg i bagasjen i min utdanning. Disse kom altså for nesten 100 år siden, og de skulle sørge for at barn født utenfor vanlig ekteskap, skulle ha det bra. Den historien som jeg skildrer, finner sted ca. 40 år etterpå. Det er en svært tung påminnelse om hvor sent grunnleggende forhold i et samfunn, sosialt og kulturelt, endrer seg, selv om myndigheter med bred basis har vedtatt gode lover med gode hensikter. Det endrer jo ikke situasjonen for dem det gjelder, men det er sosialpolitisk en meget tung ettertanke. Den er ikke ny for meg, jeg har møtt den på mange andre områder: at vi har sterke idealer, som vi så gjør vårt beste for eller strever med å få til. I denne saken har i hvert fall dette bakteppet, kontrasten mellom den, la meg si, sosialpolitiske arven jeg fikk med meg i min utdannelse, og det jeg har møtt i disse historiene, blitt så sterk at det har ført til at jeg bruker den retten jeg har som stortingsrepresentant, til å fremme denne interpellasjonen. Hensikten min er at jeg gjerne vil høre om statsråden vil gjennomgå denne adopsjonsvirksomheten nærmere, f.eks. tilsvarende det arbeidet som ble utført i forbindelse med barnehjemssakene, eller om hun på andre måter ønsker å komme de menneskene dette gjelder, i møte.