Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-11-14:
La oss starte med et perspektiv 20 år tilbake i tid og en litt større himmel over denne debatten. Hvis vi ser tilbake på krigen på Balkan, gjennom Kosovo, Nord-Irak, Syria og ulike tilstander i Afghanistan gjennom 20 år – har Norge blitt en frihavn for flyktninger? Har enslige mindreårige asylsøkere strømmet til Norge gjennom disse 20 årene? Nei, de har ikke det. Norge har vært med på humanitære dugnader i alle disse fire store konfliktene. Vi har tatt imot mange tusen, og de fleste av dem har selvfølgelig vært flyktninger med et reelt behov for beskyttelse. Nå snakker vi om to forhold – en situasjon om hvordan vi behandler barn i Norge, og en annen situasjon om hvordan tilstanden er i Afghanistan. I Venstre er vi absolutt mest opptatt av hvordan vi behandler barn i Norge. Vi har internasjonale forpliktelser i henhold til bl.a. barnekonvensjonen, og flere har vært inne på at det ble etablert en midlertidighet fra 2008. Vi snakker om barn som kommer alene, og som vi har satt på vent i mottak, i praksis egentlig til å drive dank inntil de blir voksne, for deretter å behandle dem som voksne og stort sett kunne sende dem ut. Det er vanskelig å skjønne hva det gir barn å bli satt på vent, og det er vanskelig å skjønne hva de skal ta med seg tilbake til Afghanistan, der det i hvert fall er et stort behov for å bidra i en situasjon som er svært vanskelig. Vi kunne i hvert fall gjort mer ut av muligheten når de er her. Situasjonen i Afghanistan kommer til å bli skiftende. Den er urolig. Akkurat nå er det noen sikre lommer, men det er krevende å sende barn tilbake også til internflukt. Og det er nå, når tilstrømmingen er så liten, at vi har tid til å diskutere om vi det siste året har strammet til for mye, som Arbeiderpartiet egentlig sier. Men når en fjerner rimelighetsvilkåret og snakker om de fire prosentene, blir det lettere for folk om vi sier at av 100 var det 96 som fortsatt fikk permanent opphold da vi brukte rimelighetsvilkåret. Da vi fjernet det, var det omkring 50 som fikk det. Det er et eller annet sted imellom Arbeiderpartiet vil være. All ære til Arbeiderpartiet, som ønsker å slippe tøylene litt, men det er vanskelig å forstå hva sårbarhetskriteriene skal innebære, når rimelighetsvilkårene en fjernet, omhandler alder, særlig barn, kjønn, helsetilstanden til den enkelte og også de humanitære forholdene i Afghanistan. Det er rimelig krevende når Arbeiderpartiet har fremmet et forslag om å gå inn i dette i komiteen, og så fremmet et hasteforslag fem på tolv i går kveld om at vi skulle ta dette over bordet i salen i dag, og ingen egentlig vet hva sårbarhetskriteriene skal innebære. Da brister det litt i logikken i Senterpartiets forslag om at vi stemmer for forslagene nr. 4, nr. 5 og nr. 6, men ikke nr. 7, og at vi ikke skal ta den komitébehandlingen som Senterpartiet har sagt at de egentlig ønsker seg. Da er konklusjonen for Venstre og meg at det må være forslaget fra Venstre som er det beste nå – at vi stopper, vi tar en pustepause for de barna som nå er på tur ut, reelt sett, og så tar vi diskusjonen om hvilke hensyn vi skal ta, som vi i dag ikke kan legge vekt på i den videre diskusjonen. Da får vi tid til å områ oss og finne luken mellom 50 og 100, hvor SV og Venstre vil ha permanent opphold for barn – altså 100 – og ned mot de 50 som i dag blir overført til midlertidig opphold. For Venstre er dette egentlig en grei sak i dag, selv om saken i seg selv er ganske ugrei med tanke på at det aller viktigste vi snakker om, er hvordan vi i Norge behandler barn som har kommet hit helt alene.