Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2013-02-14:
La meg også starte med å takke utenriksministeren for en svært god redegjørelse, både når det gjelder bredde og innhold, og når det gjelder påpekning av utfordringer og muligheter, og jeg må si at det står ikke noe tilbake for hans forgjenger. Kanskje tvert imot: De skoene fyller vår nåværende utenriksministeren minst på samme måte som sin forgjenger, og kanskje med enda mer «folkelighet», hvis en kan bruke det begrepet. Jeg synes det er bra at man har denne typen drøftinger, for det utfordrer oss på de mulighetene vi har – og på en del utfordringer som andre har. Etter å ha vært på Stortinget i en del år, har jeg hatt gleden av å reise rundt og besøke andre land, og det er to land som har gjort særdeles stort inntrykk på meg. Det ene er Afghanistan. Å reise til Afghanistan er som å reise til en annen dimensjon, hvor det handler om å overleve fra dag til dag, ta vare på familien din, se om du har mulighet til å få ungene dine inn på skole. I sin hverdag står de overfor problemstillinger som vi andre ikke kjenner oss igjen i. Et annet land, som på mange måter er på nivå med Afghanistan, er Laos, et land jeg også har hatt gleden av å besøke. Laos har på mange måter de samme utfordringene, men det som fascinerte meg da vi var der, var den livsgleden de hadde. De har en livsglede og et samhold som jeg tror dessverre vi – i vår velstand og kredittkortiver – har forlatt, fordi vi trenger det ikke, vi drar oss ut av knipa når det står på. Og det gjør noe med oss. Derfor synes jeg det er litt trist å se at så få er med i denne debatten som er så viktig, for den sier noe om hvilken mentalitet vi har, den sier en del om holdningene våre. Vi er på mange måter en Bør Børson-nasjon, som har trukket gullkortet og fått inn gullrekka – ikke bare én gang, men gang på gang – og når vi diskuterer begrensninger og muligheter, gjør vi det ut fra et helt annet perspektiv enn mange andre. Jeg tenker at dette skal være en vekker når vi står her og diskuterer hvordan vi ser på ting videre. Når vi diskuterer problemer med veistandard, barnehageplasser og slike ting, så er det altså andre – med all mulig respekt – som sliter vesentlig mer enn oss. Og når vi kritiserer matvareutvalget på Rimi og Rema: Det er andre som har større utfordringer enn dette. Så det er, apropos, greit å tenke seg om litt – hvor man er hen, og hvor man vil hen. Så synes jeg, for å gå litt videre, det er bra at man her også har fokusert på FN. Jeg oppfatter at regjeringen er veldig tydelig på at FN er primærverktøyet når det gjelder å gjøre ting på en best mulig måte. Sånn sett kan man kanskje si at FN er det minst dårlige ved det beste vi har per i dag. Samtidig er det vel et faktum at også FN sliter. Syria, som utenriksministeren kom nøye inn på, viser jo nettopp det, at selv det beste vi har, ikke bestandig virker. Hva gjør vi da? Skal vi stilltiende si at vi har prøvd, vi har gjort så godt vi kan, men beklager – ingen vil høre på oss? Dette skjer fordi ulike stormaktsinteresser på en måte nøytraliserer hverandre, og den store taperen blir da Syrias befolkning. Kan vi se på det? Eller kan vi gjemme oss bak at det skal komme økte bevilgninger? Det som er viktig, er i hvert fall at vi ser på alternative kommunikasjonskorridorer og fokuserer på mulighetene til å bistå den syriske befolkningen på alle mulige måter, for de har fortjent bedre enn den situasjonen de står i nå. Også vi har jo vært utsatt for ting der vi har vært avhengige av hjelp fra andre, og vi har fått det, og vi kom oss ut av det. Det har vært snakk om nordområdene, og jeg håper jeg misforsto min kollega herr Nordtun: Jeg håper ikke at han har en bekymring for nordområdene, for dem skal vi ta vare på, det skal det ikke være tvil om. Jeg ser at utenriksministeren også beskriver den satsingen som man har gjort, men det jeg savner i den satsingen, er «edruelighet», for å bruke et slikt uttrykk. Det er riktig at det er gjort store investeringer, men man er jo bekymret når store deler av de investeringene ligger ved land et eller annet sted, ligger på verksted et eller annet sted, og ikke er til stede. Vår nåværende utenriksminister har også bekledd en annen posisjon i regjeringen, så han kan ganske mye om Forsvaret og Forsvarets rolle. Jeg tilhører dem som synes det er en tragisk historie at Kystvakten vår, at fregattene våre, fortsatt ikke har fått helikoptrene på plass. Det har noe med rekkevidde, med muligheter, med suverenitetshevdelsen å gjøre. Jeg har bestandig trodd at det var slik at når en nasjon signerte en kontrakt med en leverandør, så forpliktet det, men når det gjelder NH Industries’ evne til følge opp kontrakten sin med Norge, er dette et tragisk eksempel på en eller annen form for dårlig håndverk – ikke nødvendigvis politisk, men fra leverandørsiden. Og det gjør noe med mulighetene. For når vi utstyrer Kystvakten med det verktøyet som de har bedt om, fordi det skal gjøre dem i stand til å gjøre jobben sin, og de ikke får det, rammer det selvfølgelig den kvaliteten Kystvakten ønsker å stå for. Selv om den norske Kystvakten er unik og gjør en fantastisk jobb, ville de ha gjort jobben enda bedre hvis de hadde hatt det verktøyet som Stortinget har tiltenkt dem.