Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Norsk ungdom er i all hovedsak lovlydige og ordentlige. Bakgrunnsmaterialet for denne stortingsmeldingen viser det. Likevel er det noen som utvikler en atferd som er i strid med det vi alle ønsker. Denne handlingsplanen er et forsøk på å beskrive de tiltak som allerede er igangsatt samt å stake ut kursen for det videre arbeidet med denne gruppen ungdommer. Arbeiderpartiet har hatt dette problemet høyt opp på sin politiske dagsorden. Det har bl.a. hatt som konsekvens at Arbeiderpartiet i 1999 satte ned et eget utvalg som skulle gå i dybden på dette problemkomplekset. Den viktigste innsatsen samfunnet kan gjøre for å bekjempe barne- og ungdomskriminalitet er å gi barn og unge en trygg og god oppvekst på alle mulige måter. Gode oppvekst- og levekår og en politikk som sikrer barn likeverdige tilbud og utviklingsmuligheter, uansett hvor i landet de bor, og uavhengig av sosial status, er en god investering med sikte på å holde barn og unge unna en kriminell løpebane. Jeg startet med å si at ungdommen er lovlydige og ordentlige, men like fullt er det slik at enkelte unge mennesker begår kriminelle handlinger. En kort beskrivelse av situasjonen er derfor på sin plass. Den totale kriminaliteten i det norske samfunnet har økt fra 1960 og fram til i dag. Dette gjelder også for barne- og ungdomskriminaliteten, men for denne type kriminalitet har veksten vært betydelig mindre enn for totalen. På 1990-tallet har kriminaliteten blant barn og unge vist en tendens til utflating, og det kan synes som om den brede innsatsen på forebygging har gitt de ønskede resultater. Det er et gjennomgående trekk at alvoret i forbrytelsene stiger med alderen som forbrytelsene begås i. For unge lovbrytere er det vinningsforbrytelser og skadeverk som utgjør hovedvekten. Av registrerte forbrytelser i 1998 blant unge under 15 år utgjorde vinningsforbrytelser ca. 50 pst., skadeverk om lag 30 pst. og de resterende 20 pst. var grovere forbrytelser som vold og narkotikaforbrytelser. For aldersgruppen 15–17 år er det fremdeles vinningsforbrytelser og skadeverk som utgjør mer enn halvparten av forbrytelsene, men nå har vold og narkotikaforbrytelser steget til om lag 35 pst. av den registrerte kriminaliteten. Til tross for at vi har få barne- og ungdomskriminelle i Norge, er det noen utviklingstrekk som vi må bite oss merke i: Det er på 1990-tallet en økning av registrerte voldstilfeller innenfor alle aldersgrupper. Vi har hatt en økning av ran begått av personer under 18 år. Når det gjelder narkotikaforbrytelser, har vi særlig etter 1994 hatt en økning av antall siktede, også her innenfor alle aldersgrupper. Oppsummert kan vi si at det fremdeles er slik at den vanlige kriminelle er en ung mann i byen. – Den unge mannen har bare blitt noe eldre. Alle har vi registrert hvordan mediene ofte setter søkelyset på kriminell atferd blant unge med etnisk minoritetsbakgrunn. Jeg synes det er viktig å understreke at ungdom med innvandrerbakgrunn ikke er mer kriminell enn norsk ungdom, dersom man ser Norge under ett. Dersom man kun ser på Oslo, viser undersøkelsene at innvandrerungdom i noe større grad er representert på kriminalitetsstatistikken enn norsk ungdom. Vi kan likevel ikke stigmatisere en hel ungdomsgruppe på bakgrunn av dette tallmaterialet. Den gjengkriminaliteten vi ser i Oslo, er uten tvil svært alvorlig. Det hersker heller ikke tvil om at flertallet i disse gjengene er av innvandrerbakgrunn. Men dette er i første rekke et storbyproblem – og må behandles deretter. Innvandrerungdom utover landet og innvandrere som gruppe skal ikke stigmatiseres for noe som forskningen viser at en liten gruppe unge menn står bak. Det er ikke uten videre lett å peke på tiltak som er effektive i forhold til gjenkriminaliteten. Det er likevel riktig å peke på at innsatsen må være slik at den forhindrer nyrekruttering samt bidrar til at disse unge menneskene føler at de er en del av samfunnet og ikke står på siden av det. Det iverksettes nå prosjekter i Kristiansand, Drammen og Oslo med sikte på å bekjempe gjengkriminaliteten. Disse forsøkene må følges nøye, og tilsvarende tiltak må iverksettes andre steder dersom det skulle vise seg å være nødvendig. Den fremlagte meldingen viser at en rekke tiltak er iverksatt for å motarbeide og forebygge barne- og ungdomskriminalitet. Men det virker som om det fremdeles er en for dårlig samordning mellom de ulike etater og kontorer. Derfor går flertallet i komiteen inn for en bedre samordning av tjenestetilbudet, i tråd med hva bl.a. Befring-utvalget viser til i sitt arbeid. Flertallet ber om at man i noen kommuner forsøker å lage en samlet barne- og ungdomstjeneste, hvor bl.a. barnevern og PP-tjeneste samt helsestasjon inngår. Barnehagen og skolen er nøkkelarenaer med hensyn til inngrep overfor barn og unge som viser risikoatferd. I barnehagen kan vansker oppdages på et tidlig tidspunkt og tiltak iverksettes raskt. Jeg vil her også understreke den positive betydningen opphold i barnehage kan ha for barn med etnisk minoritetsbakgrunn, særlig med tanke på innføring i norsk språk og kultur. Skolen er den største fellesarenaen for barn og unge. Gjennom skolegangen har man muligheten til å treffe mange barn og deres foreldre. Dersom vi klarer å skape en skole som inkluderer alle, som gir den enkelte utfordringer i forhold til den enkeltes behov og på den måten skaper en åpen og levende skole, er grunnlaget lagt for et godt samarbeid mellom elev, foreldre og skole. Det er viktig å understreke at det er foreldrene som har det overordnede ansvaret for sine barn. Men barnehage og skole kan være viktige støttespillere i arbeidet med å gi unge en trygg og god oppvekst. Et godt samarbeid mellom foreldre og barnehage og skole er en forutsetning for at dette arbeidet skal lykkes. Nettopp et godt samarbeid mellom hjem og skole kan være det viktigste tiltaket for å forebygge uønsket atferd. Norsk skole har gjort – og gjør fremdeles – en stor innsats i arbeidet med å forebygge barne- og ungdomskriminalitet. Man har hatt vellykkede kampanjer og på den måten fokusert på f.eks. mobbing. Dette er tiltak som må fortsette. Jeg vil også vise til at man en rekke steder har hatt stor suksess med elevmekling, en metode hvor man lar elevene selv løse konflikter og problemer. På denne måten ansvarliggjør man den enkelte. Man har her oppnådd gode resultater. I mange lokalsamfunn rundt omkring i landet har man gode erfaringer med et tett og nært samarbeid med politiet. Det bør være et mål at alle skoler har sin faste politikontakt. Norge har vært og er et land med relativt små forskjeller mellom folk. Vi har hatt en velferdsstat hvor det bærende element har vært at alle skal sikres lik mulighet når det gjelder arbeid, bolig, utdanning og helse- og kulturtilbud. Etter min mening er dette den viktigste årsaken til at Norge er et land med forholdsvis lav kriminalitet. Man vil selvfølgelig oppleve – selv om man iverksetter alle mulige forebyggende tiltak i barnehagen, i skolen og i fritida – at noen vil falle utenfor og begå kriminelle handlinger. Da må samfunnet reagere – og det må reageres raskt. Samfunnet kan ikke og skal ikke akseptere kriminalitet. Kriminalitet skal straffes. Men overfor unge lovbrytere er det av største viktighet at straffen fra dag én blir innrettet på en slik måte at man har rehabilitering og integrering – tilbake til samfunnet – som det overordnede mål. I enkelte tilfeller kan man for å beskytte samfunnet mot nye lovbrudd eller fordi forbrytelsene er grove, ikke unngå å idømme fengselsstraff. All erfaring tilsier likevel at fengselsstraff alene ikke er noen god strategi for å forhindre nye lovbrudd. Fengselsstraffen må kombineres med andre tiltak, som f.eks. utdanning og arbeid. For mange vil det også være riktig å bli konfrontert med sine ofre og få muligheten til å gjøre opp for seg. Erfaring viser at for å få unge førstegangskriminelle ut av et uheldig spor er rask reaksjon viktig. Derfor må en rask etterforskning og en rask behandling ved domstolene prioriteres overfor unge lovbrytere. Skal man ha noe håp om at unge som har sonet fengselsstraff, skal komme tilbake til samfunnet, er et effektivt og godt fungerende ettervern nødvendig. Helhetstenkning er viktig overfor denne gruppen. Det er til liten nytte å ha sonet sin dom dersom det ikke er andre alternativer enn det gamle miljøet når dommen er sonet ferdig. Et ettervern som bidrar med bolig og arbeid/utdanning, er helt nødvendig for at rehabiliteringen skal bli vellykket. Det er en god leveregel at man ikke skal sparke den som ligger nede. På få områder i livet er denne regelen mer gyldig enn overfor unge lovovertredere. Disse unge menneskene trenger ikke et samfunn som sparker etter dem. Tvert imot, de trenger et samfunn hvor man legger armen rundt dem og tilbyr hjelp og veiledning, slik at de kan komme inn på et spor hvor både de selv og alle vi andre kan ha glede av det de har å bidra med til fellesskapet.