Svein Ludvigsen (Høyre), 2000-04-04:
Gardermo-saken, innbefattet både flyplassen og banen, er en komplisert teknisk så vel som økonomisk sak å bedømme i ettertid, slik den også var i forbindelse med forberedelsen og realiseringen. I tillegg har den i seg konsekvenser for de impliserte som gjør det ytterligere nødvendig å komme til bunns i ulike sider av saken. Derfor bør ressurser og tid ikke begrense våre anstrengelser for å sette en sluttstrek for prosjektet som holder for samtiden og ettertidens troverdighet, og som yter de involverte partene og personene rettferdighet. Høyre anser også at saken dreier seg om tilliten til det demokratiske systemet. Når kontroll- og konstitusjonskomiteen i dag anbefaler at Stortinget skal gjøre seg ferdig med saken innen Stortinget går fra hverandre våren 2001, og samtidig vil gå veien om en granskingskommisjon, er det jo nettopp rettssikkerheten for de som var involvert underveis, samt troverdigheten og muligheten til å trekke korrekte konklusjoner i ettertid som er selve hovedmålet. Derfor er det feil når representanten Husøy i sitt innlegg nærmest gav inntrykk av at komiteen ved å oppnevne en granskingskommisjon avslutter saken. Granskingskommisjonen er et verktøy i komiteens arbeid, og komiteen vil avgi sin innstilling våren 2001, slik er målsettingen. Et grunnleggende spørsmål er etter Høyres mening om Stortinget fikk alle opplysninger som var tilgjengelig da Stortinget fattet sitt vedtak i 1990 om at Hurum-prosjektet skulle skrinlegges, og Gardermoen skulle utredes som ny hovedflyplass, hvilket senere ble endelig vedtatt med tilhørende tilbringersystem. Med andre ord: Ble regjeringens informasjonsplikt overfor Stortinget holdt? Det endelige svaret på dette sentrale spørsmål foreligger ikke, og det er bare Stortinget selv som kan avgjøre det, eventuelt iverksette forberedelser til riksrettssak ved å opprette en protokollkomite, slik Stortingets forretningsorden § 14 a beskriver, og jeg viser i den sammenheng til Fremskrittspartiets særmerknad i innstillingen. Etter Høyres mening gjøres Stortinget best i stand til å finne det korrekt betryggende svaret ved å gå veien om en granskingskommisjon, som igjen vil være retningsgivende, men selvsagt ikke bindende, for Stortingets endelige konklusjon, enten den måtte ende i grader av kritikk eller den mest alvorlige reaksjonsform Stortinget har overfor regjeringen, nemlig riksrett. Sakens omfang og karakter krever ekspertise og innsyn basert også på lovpålagt vitneplikt som komiteen og Stortinget ikke uten videre er best i stand til å ivareta. Derfor har Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre i vårt forslag pekt på at granskingskommisjonen må inneha kompetanse innenfor jus, økonomi, komplisert byggevirksomhet og etterforskning så vel som statsvitenskap. Erfaringen med bruk av granskingskommisjoner i Reksten-saken, bankkrisen og de hemmelige tjenestene gjør at Høyre mener at slike sannhetssøkende kommisjoner er et egnet verktøy for å skaffe til veie et solid beslutningsgrunnlag i kompliserte saker for parlamentarisk sluttbehandling. Således er – jeg gjentar og understreker det gjerne – en granskingskommisjon i Gardermo-saken et ledd i kontrollkomiteens arbeid henimot en endelig konklusjon og anbefaling for Stortinget våren 2001, og ikke en utsettelse eller et utslag av beslutningsvegring fra Høyres side. Alle bør se seg tjent med at den sluttstreken som Stortinget skal sette i denne saken, blir stående også i ettertidens kritiske lys, og at vedtaket blir oppfattet som riktig i opinionen så vel som i Stortinget når det fattes. Derfor er jeg overrasket over at Arbeiderpartiet, hvis statsråder i Harlem Brundtland-regjeringer på 1990-tallet nå utsettes for maksimal kritikk og mistanke, er så redd for å bruke en granskingskommisjon for grundig gjennomgåelse av saken. Og her er vi ved et annet kjernepunkt i Høyres argumentasjon for ikke å ville trekke konklusjon i saken før en granskingskommisjon har sett på forhistorien til Stortingets vedtak om å bygge hovedflyplass på Gardermoen med banen som tilbringersystem. Til tross for at det foreligger en anselig bunke utredninger om saken i tillegg til Riksrevisjonens Dokument nr. 3:10 for 1997-98 med tillegg, som f.eks. den svært gode rapporten fra Mydske-utvalget, som evaluerer planlegging og gjennomføring, men ikke forhistorien til beslutningen om å bygge hovedflyplassen på Gardermoen, Tønne-utvalgets rapport om prosjekt Gardermoen til generalforsamlingen i NSB Gardermobanen, Norsk Hovedflyplass Forums rapport fra 1993 om flyplassaken så vel som den såkalte referansegruppen og verifiseringsgruppen som Samferdselsdepartementet selv oppnevnte, er lite lys satt på det som skjedde i forkant av Stortingets vedtak i 1990, så vel som forut for Stortingets endelige utbyggingsvedtak basert på St. prp. nr. 90 for 1991-92. Her skal granskingskommisjonen ta fatt i et tidsrom som f.eks. Mydske-utvalget ikke har berørt. Riksrevisjonen slår iallfall fast i sin rapport, Dokument nr. 3:10, at prosjektets usikkerhet ikke er tilstrekkelig beskrevet i St.prp. nr. 90, og Samferdselsdepartementet innrømmer i ettertid overfor Riksrevisjonen at usikkerheten på enkelte punkter kunne vært bedre understreket i proposisjonen. Det er også interessant å bringe mer klarhet i hvorfor usikkerheten er håndtert på en mye bedre måte i hovedflyplassaken enn for Gardermobanen. Riksrevisjonen er også rimelig klar på at flere kostnadselementer er utelatt, og at det er presentert for optimistiske prognoser for den bedriftsøkonomiske lønnsomheten for banen. Også i denne sammenheng står Mydske-utvalgets antydning om strategisk budsjettering som en verkebyll, som alle bør være interessert i å få punktert for å se hva den måtte inneholde. Jeg viser i denne sammenheng til punkt 1 i mindretallets forslag, slik det er gjengitt i innstillingen på side 7, hva gjelder ønsket om en bred gjennomgang av utredning, planlegging, prosjektering og utbygging av den nye hovedflyplassen og banen, og at prosessen forut for vedtaket blir undersøkt. Til tross for mange utredninger har nemlig ingen tatt fatt i prosessen i forkant. Nå anbefaler vi at granskingskommisjonen skal gå tilbake til 1988, og om nødvendig enda lenger tilbake i tid. Ingen stein bør være usnudd. Når f.eks. Mydske-utvalget faktisk mener at det er grunn til å stille spørsmål om det er foretatt strategisk budsjettering i denne saken, er det rimelig sterke ord. Når f.eks. de åpne høringene komiteen har gjennomført, avdekker sprikende oppfatninger og påstander om sentrale punkter i saken blant sentrale aktører i politikk og forvaltning, svekkes tilliten til at ansvarlighetsloven er overholdt, og at regjeringens opplysningsplikt overfor Stortinget er oppfylt på en tilfredsstillende måte. Her er det grunn til å registrere at Arbeiderpartiets fraksjon i sin særmerknad også tar opp de mange forskjellige oppfatninger og påstander knyttet til forskjellige sider av Gardermo-prosjektet, og mener at slike oppfatninger og påstander ikke kan være styrende for Stortingets kontrollvirksomhet. Det er det neppe noen stor uenighet om, men det skulle bare mangle at man ikke gjør det som er mulig for å få også denne type påstander undersøkt best mulig. Gjennom en granskingskommisjon vil man også ha bedre mulighet enn før til å få avkreftet spekulasjoner som ikke holder mål. Dette har også noe med tilliten til hele det demokratiske systemet å gjøre. Det er ikke vanskelig å ha forståelse for dem som mener at nok må være nok, og at det nå er på tide å sette sluttstrek for den langvarige debatten om forskjellige sider av Gardermo-utbyggingen. Dokument- og rapportbunken har etter hvert fått en anselig størrelse, og det er brukt atskillige timer til høringer, som også har resultert i omfattende referater. Jeg har altså forståelse for synspunktet, men må samtidig innrømme at jeg er ganske imponert over at flertallet i komiteen, Arbeiderpartiet og SV, samtidig med bred penn slår fast at saken med dette er tilstrekkelig belyst til at komiteen kan trekke de nødvendige konklusjoner. En ganske annen sak er det at det innad i flertallet åpenbart er nokså forskjellige meninger om hvilke konklusjoner man eventuelt skulle trekke. Arbeiderpartiets fraksjon antyder at det meste synes å være i orden, mens SV for sin del slår fast at Samferdselsdepartementet ikke har gitt Stortinget dekkende informasjon om viktige sider av Gardermobanen. Høyre og resten av komitemindretallet – som forhåpentlig har støtte av et flertall her i salen i dag – er altså av en annen mening. I motsetning til flertallet mener vi at det fortsatt gjenstår mange og betydelige uavklarte spørsmål både når det gjelder de tekniske, økonomiske og miljømessige sider av saken. Et utvalg av disse spørsmålene er listet opp i innstillingen, og jeg skal ikke bruke tid på å gjenta dem her. Men spørsmålene er etter min mening så mange og så viktige at det er all mulig grunn til å bruke den tid som er nødvendig – og de hjelpemidler som måtte være best egnet – til å bringe saken nærmere en mer enhetlig og autoritativ fremstilling av fakta. I denne sammenheng viser jeg til den argumentasjon som både saksordføreren og representanten Hagen har brukt. Etter Høyres mening er det altså ikke å anbefale at Stortinget trekker sine endelige konklusjoner når det gjelder ansvarsforhold og årsakssammenhenger på grunnlag av det foreliggende materiale, men det foreliggende materiale skal selvfølgelig følge med i tillegg til det arbeid og den rapport som granskingskommisjonen skal legge fram. Derfor forventer vi at granskingskommisjonens rapport når den foreligger vinteren 2001, skal gi komiteen og Stortinget det grunnlaget som er nødvendig for at Stortinget kan sette punktum for saken før vi går fra hverandre i juni 2001.