Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2021-05-06:
Jeg vil også benytte anledningen til å rose interpellanten for å ta opp et viktig spørsmål. I interpellasjonen ligger det en fin selverkjennelse, mener jeg, fra en representant fra et regjeringsparti, og det er fint at man kan si rett ut som politiker at man har ikke lykkes, man har ikke gjort nok. For det er jo unektelig slik at det er langt mellom de talene som politikerne har holdt, løftene som er blitt gitt om oppfølging gjennom pandemien og hvordan ting skal være til tross for smittevernregler og mangel på sosial omgang, og slik virkeligheten oppleves for folk der ute. Etter et år med pandemi kan vi vel alle sammen slå fast at det er ungene som har tatt den største støyten. For det første er ett år i en unges liv rimelig lang tid, og et år uten fotballtrening, et år uten korpsøving, et år uten sosial omgang med vennene dine ute på lekeplassen og på gata er et langt og tapt år. Et år med mye hjemmeskole og mangel på det sosiale man får gjennom skolen, og ikke minst også mangel på fysisk oppfølging fra læreren, gjør mye i et ungt liv. Vi vet at de ungene som slet fra før, sliter mer, og veldig mange barn og unge som ikke slet før pandemien, sliter nå. Det er alvorlig. Så er det også sånn at for de mest sårbare, de som fra før levde i hjem med mangel på – skal vi si – god omsorg, som f.eks. lever i en hverdag med vold, fysisk eller psykisk, og overgrep, så har dette året vært helt for jævlig. Alle de som er utsatt for sosial kontroll, og de som på en eller annen måte opplever en form for omsorgssvikt, og som før ute i det åpne samfunnet i hvert fall hadde noen å snakke med eller håpte å bli sett av noen, har nå vært overlatt til seg selv. Det forstørrelsesglasset koronapandemien setter på de økte forskjellene i samfunnet vårt, men også de gruppene som var mest sårbare fra før, er noe vi er nødt til å se nærmere på. Det er også sånn at det har vært lettere for noen enn for andre å komme seg gjennom dette året. Det er ikke sånn at de fleste unger opplever å kunne bygge en snømann i bestemors hage. For unger flest, f.eks. i de store byene, er det trangboddhet og mangel på muligheter til å kunne utfolde seg som har preget dem under pandemien. Det er trangt for mange, bokstavelig talt og i overført betydning. Regjeringen har ikke gjort nok for å verne og følge opp disse sårbare ungene. Vi har ikke gjort nok for å styrke barnevernet gjennom denne vanskelige tiden, der de har bedt om ekstra ressurser for å kunne være der i økende grad. Man har ikke gjort nok for å forsøke å holde de viktige fritidsaktivitetene for barn og unge, og også skolene og barnehagene, åpne gjennom krisen. Man har heller ikke gjort nok, fra før eller under pandemien, for å få på plass lavterskel hjelpetilbud for psykisk helse. Det må man bare erkjenne. Det er fælt å høre på alle de som har unger som har ekstra behov. De ringer og de sender brev, og det er hjerteskjærende å høre dem fortelle hvordan hjelpetilbudet, avlastning osv. fra en dag til en annen ble tatt fra dem da pandemien kom. Dette står i sterk kontrast til det barneministeren og andre politikere fra regjeringssiden har stått og sagt hele veien, at kommunene har ansvar for og følger opp og gir folk det de skal ha. Det er ikke tilfellet. Vi hadde trengt en skikkelig krisepakke rettet mot barn og unge, der de mest sårbare av dem ble sett mest. Det er de som har lidd mer under pandemien enn oss andre. Regjeringen må nå ta inn over seg at man gjorde ikke nok, man lyktes ikke i å ta vare på ungene våre. Jeg forventer en forsterket innsats for å ta unna ettervirkningene som mange barn og unge kommer til å leve med etter pandemien. Vi må ta lærdom, men man må også innføre politiske tiltak. Jeg forventer meg en krisepakke for å bøte på konsekvensene av krisen. For nå må det være ungenes tur.