Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-12-03:
Det er mange høyaktuelle utenrikspolitiske temaer som det hadde vært fristende å debattere. Jeg skal imidlertid bruke min tid til å bringe på banen en del saker som Senterpartiet er spesielt opptatt av, som er direkte knyttet til budsjettet, og som altfor sjelden blir belyst gjennom debatt. Det betyr ikke at det ikke er mange andre saker Senterpartiet også er opptatt av. Senterpartiet er tilfreds med at bistandsrammen økes, men konstaterer at det aller meste av opptrappingen til 0,94 pst. av BNI er knyttet til ODA-godkjente tiltak for flyktninger innenfor Norges grenser. Det er sjølsagt tilfredsstillende for Regjeringa og den norske sjølfølelsen at vi nærmer oss den gylne 1 pst.-en, men jeg vil understreke at Senterpartiet fortsatt mener at flyktningtiltak bør finansieres over andre departementers budsjett. Når det gjelder utenriksministerens andel av utenriksbudsjettet, er det knapt – og for knapt på viktige områder. Dette går spesielt ut over prosjektsamarbeidet med Russland, noe Senterpartiet mener er svært uheldig. Derfor har vi i vårt budsjettalternativ både økt midlene til samarbeidet med Russland og omfordelt midler til samme formål. Det aktuelle kapitlet i budsjettet har gjennom en lang årrekke vært utsatt for høvling. Posten reduseres i år fra 320 mill. kr til 235 mill. kr, og i fjorårets budsjettavtale ble den redusert med 30 mill. kr. Jeg vil derfor dvele litt ved arbeidet som blir skadelidende ved disse kuttene. Den norsk-russiske grensen er ikke bare en grense mellom land, men også, som andre talere har vært inne på her, en grense mellom enorme forskjeller når det gjelder levestandard, sosial sikkerhet og miljø. Norge har åpenbart et særlig moralsk ansvar for, men også enorm egeninteresse i å bistå Nordvest-Russland. Til tross for suksessen med bedret tuberkulosekontroll, bl.a. finansiert over UDs budsjett, gjenstår det enorme utfordringer knyttet til både tuberkulose og andre infeksjonssykdommer i Nordvest-Russland. Det dokumenterte merbehovet er voldsomt på dette området, ikke minst når det gjelder å kontrollere multiresistent tuberkulose. Vi vet at den høye forekomsten av tbc, hiv/aids og andre infeksjonssykdommer vil medføre økt smittepress i Norge. Dette er en ny tikkende bombe rett utenfor vår egen stuedør, som vi ikke kan og ikke bør neglisjere. Senterpartiet mener det er svært uheldig at Handlingsplanen for atomsaker også vil bli tilstilt mindre midler. Vi er vel alle i denne salen enige om at det er i vår egen interesse å få fortgang i atomsikkerhetsarbeidet. Og nå når avtaleverket med Russland som vil gjøre at det er lettere å drive dette arbeidet, begynner å komme på plass, er det meningsløst at ikke Norge skal følge opp med bevilgninger. Norge overtok for få måneder siden formannskapet i Barentssamarbeidet, et forum som gjennom et tiår har vært svært viktig for å utvikle samarbeidet mellom folk, organisasjoner, bedrifter og myndigheter på ulike nivå. Det er avgjørende at Barentssekretariatet settes i stand til å videreføre sin drift på et høyt nivå til neste år og i årene som kommer. Jeg mener det er høyst beklagelig at Utenriksdepartementet ikke har gitt positive, langsiktige føringer for arbeidet i sekretariatet. Det er sjølsagt departementets ansvar å bidra til at samarbeidet på regionalt nivå videreføres og helst økes. Den manglende viljen til å prioritere samarbeidet med Russland står i grell kontrast til at Norge fra og med i år og til 2009 forplikter seg til å betale over 1,8 milliarder kr årlig i den svært omfattende finansieringsordningen i det utvidede EØS. Jeg forundres over at dette bidraget ikke har vakt mer oppsikt og debatt enn det faktisk har. Jeg frykter at det vil bli en krevende øvelse for kommende regjeringer å finne rom for disse utgiftene i et allerede stramt budsjett. Jeg stiller også spørsmål ved måten Regjeringa har løst utfordringen på for neste år. Under henvisning til at utbetalingene i 2004 fortsatt er uforutsigbare, har man kun avsatt 100 mill. kr til de to nye finansieringsordningene. Samtidig helgarderer man seg med tilsagnsfullmakter på hele 1,2 milliarder kr. Jeg må si jeg forundres over denne praksisen, siden størrelsen på budsjettposten ikke er i samsvar med størrelsen på tilsagnsfullmakten. Denne praksisen bidrar til å tilsløre de enorme økonomiske forpliktelsene Regjeringa har tatt ansvar for og framforhandlet. Jeg tror at dette vil skape betydelig hodebry i tida framover, ikke bare på grunn av størrelsen på de økonomiske forpliktelsene, men også fordi jeg tviler på at både giver og mottakere har det nødvendige administrative apparatet til å håndtere disse pengestrømmene. Men Senterpartiet kommer sjølsagt tilbake til denne saken under behandlingen av St.prp. nr. 3. La meg for ordens skyld understreke at Senterpartiet sjølsagt er opptatt av å bistå i forhold til de østeuropeiske landene. Spørsmålet er måten man gjør det på, og jeg er i tvil om EU-systemet er det systemet hvor vi oppnår størst effektivitet og mest målrettethet med bistanden. Regjeringas øredøvende stillhet vedrørende vårt forhold til EU gir seg utslag i en besynderlig motvilje mot å få opp fakta og informasjon om Europa-spørsmål. Det er behov for faglig ekspertise på Europa-spørsmål i Norge og å få løftet denne informasjonen ut. Den stemoderlige behandlingen av bl.a. Europaprogrammet, som i en årrekke har formidlet kunnskap om Europa i Norge, og ARENA, som har opparbeidet en betydelig respekt internasjonalt, står slett ikke i stil med at også ja-siden bedyrer at de ønsker en saklig og faktabasert Europa-debatt, nå også en medlemskapsdebatt. Senterpartiet avsatte i sitt alternative budsjett som en nødløsning 7 mill. kr over Utenriksdepartementets budsjett for å sikre virksomheten til Europaprogrammet og til ARENA. La meg såvidt også henlede oppmerksomheten mot UDs arbeid med presse-, kultur- og informasjonsvirksomhet, et arbeid Senterpartiet mener bør styrkes, og som vi har styrket med 20 mill. kr i vårt alternative budsjett. Dette feltet utgjør et stort ubrukt potensial både for norsk utenrikspolitikk og for norsk næringsliv. Det burde vært en helt annen satsing på markedsføring av Norge internasjonalt både over UDs budsjett og over Nærings- og handelsdepartementets budsjett. Dette kommer Senterpartiet tilbake til i en interpellasjon på nyåret. Til slutt: En vesentlig del av norsk bistand kanaliseres gjennom store bistandsorganisasjoner. Slik skal det være. Men forutsetningen må da naturligvis være at norske organisasjoner behandles likt etter bistandsfaglige kriterier. Stortinget har fortsatt til gode å få en god forklaring på hvorfor organisasjonen Plan ennå ikke har fått en avgjørelse på hvorvidt de kan få en langsiktig rammeavtale. Til tross for at komiteen påpekte dette forholdet også i fjor, er saken like ullen. Senterpartiet forventer at Regjeringa snarest tar en avgjørelse i saken og eventuelt sikrer bevilgninger til organisasjonen i revidert nasjonalbudsjett til våren. Siden jeg har igjen et lite minutt, la meg så vidt touche omorganiseringen i utenriksledelsens apparat. Jeg vil understreke at det er opp til Regjeringa å organisere sitt apparat. Derfor har vårt parti vist betydelig tilbakeholdenhet i innstillingen i forhold til hvordan dette skal gjøres. Men det er sjølsagt ikke likegyldig for Stortinget om apparatet til utenriksministeren, og i dette tilfellet bistandsministeren, organiseres på en måte som gjør at økonomiske midler forvaltes på en god måte. Derfor syns jeg det er svært underlig at regjeringspartiene med Kristelig Folkeparti i spissen ikke har vært med på at evalueringen av omorganiseringen skal forelegges Stortinget. Det må jo bety at man har liten tro på de endringene som en foreslår. Senterpartiet mener prinsipielt at departementer skal reindyrkes som policy-instrumenter. Derfor er vi allment skeptisk til å trekke flere forvaltningsoppgaver inn i et departement. Men jeg ser at det er den modellen man har valgt for Utenriksdepartementets vedkommende. Jeg vil bare understreke ett poeng som jeg tror er viktig. Når man velger å ta mer administrative oppgaver inn, og man parallelt sier at man ønsker å delegere mer til utenriksstasjonene, da må dette arbeidet organiseres på en måte som gjør at vi ikke får overlapping mellom hjemme- og uteapparat, og at vi heller ikke får kompetansestrid mellom hjemme- og uteapparat.