Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
La meg begynne med å si at som forsvarsminister er det svært gledelig å følge denne debatten og det uttrykk for den brede enigheten det er om at vi skal ha et stort og viktig engasjement i Afghanistan. Det er også bred enighet om kursen og retningen på oppdraget. Det vet jeg, fra svært mange besøk til Afghanistan og svært tett kontakt med dem det gjelder, fra soldat til Forsvarets øverste ledelse, at de setter meget stor pris på. Vi prøver å uttrykke det når vi samles til medaljeseremonier. Jeg har lyst til å nevne at vi nå på fredag har den neste, og egentlig en ganske spesiell medaljeseremoni. Da vil komiteens leder, representanten Eriksen Søreide, og jeg være til stede, slik vi pleier å være, når den siste PRT-kontingenten kommer hjem. Selv om vi fortsatt har like mange mennesker i Faryab som vi hadde for få uker siden, er vi nå inne med det som heter Transition Support Group, og det er de menneskene som skal avvikle det oppdraget i Faryab, som nå har reist ut. De som kommer hjem, var vår siste Provincial Reconstruction Team, og det er viktig å markere dem – som vi har gjort hver gang – men også at hele den delen av vårt oppdrag går mot slutten. Det settes svært stor pris på blant våre soldater at politiske myndigheter gir uttrykk for denne anerkjennelsen. Jeg tror, som utenriksministeren var inne på, at vi skal si oss ganske privilegerte i denne sal og i dette landet fordi vi har den brede enigheten. For det første betyr det at vi har politisk støtte fra hele spekteret til å sende folk ut. Det er legitimt selv om en regjering med et knapt flertall bak seg sender soldater ut, men det er mye, mye bedre når vi har et slikt bredt flertall. Jeg tror også dagens debatt har illustrert at vi, fordi vi har den brede enigheten om at vi skal være der, også kan tillate oss en ganske sofistikert debatt om hvordan vi skal være der, hvor vi skal, hvor vi har vært, osv. Det tror jeg vi tjener på. Vi har hatt gode debatter før, og jeg mener denne går inn i en solid tradisjon, som det er all grunn til å være glad for. Det er viktig å lære. Det er viktig å ta inn over seg de erfaringene man har gjort. De har selvfølgelig vært både gode og dårlige, og det er viktig å ta begge deler av det med seg. Og det foregår betydelig læring. Utenriksministeren viste til flere ting som har skjedd på bistandssiden. Det samme skjer på militærsiden i vårt land og i alliansen. Mange ting gjøres annerledes i dag enn i de første årene. Det er bra. Vi må lære av dette oppdraget, som vi lærer av andre oppdrag. Det skjer kontinuerlig. Når det gjelder forslaget om å ta den store debatten om dette var riktig eller galt, tror jeg, som mange andre har sagt, at det bør komme når tiden er inne. Men formålet er selvfølgelig godt. Vi har i snart elleve år vært i Afghanistan med et solid militært bidrag. Lisboa-toppmøtet for to år siden besluttet å avvikle ISAF-styrken innen 2014. Det ble, som både utenriksministeren sa i sin redegjørelse, og statsministeren sa i dag, bekreftet i Chicago at den planen skal holde. Når det gjelder prinsippet om transisjon, overføring av ansvar til afghanske sikkerhetsstyrker, kan jeg opplyse om at den planen er i rute. Ingen av oss er forunt å vite hva som skjer etterpå fullt ut, men selve transisjonsplanen, som følger et nøye oppsatt skjema, fungerer og lever opp til forventningene. Jeg tror det er viktig å understreke at Norge var et av de første landene i NATO – for flere år siden nå – som la vekt på å si at det mest meningsfylte vi kan gjøre i den siste delen av oppdraget i Afghanistan, er å sette afghanske politistyrker, afghanske militære styrker, andre sikkerhetsstyrker, i stand til å gjøre jobben selv. Det skaper bærekraft, og det skaper troverdighet i Afghanistan. De færreste afghanerne ville trodd på – selv om vi påsto noe annet, at vi faktisk ikke kom til å være der i all evighet. Dessuten lever det opp til det viktige prinsippet når man går inn i et annet land, slik vi gjorde i Afghanistan, at et av formålene må være å gjøre vår egen innsats overflødig når tiden er inne. Vi er en del av løsningen. Hvis vi hadde vært der for lenge, ville vi blitt en del av problemet. Det er viktig å vite når tiden er inne. Jeg mener det er riktig at vi nå styrer som vi gjør mot 2014, vel vitende om at både vår finansielle støtte og vår treningsstøtte vil fortsette også etter at ISAF-styrken er avsluttet. Så litt mer om det norske militære bidraget. Den 22. april i år mottok Norge anmodningen fra sjefen for ISAF om å trekke de norske styrkene ut av Faryab allerede i løpet av oktober i år. Det var en del av en revidert plan fra ISAF-ledelsens side om å konsentrere innsatsen på noen færre områder – langs de største befolkningssentrene og langs de største transportårene. Regjeringen har besluttet å imøtekomme den anmodningen. En framskyndet uttrekning av de norske styrkene i Faryab koordineres med ISAFs planverk, og avhendingen av infrastrukturen koordineres både med afghanerne og med NATO Training Mission, med det formål at de betydelige investeringene som er nedlagt i leiren i Faryab, skal overføres til afghanske sikkerhetsstyrker når vi er ute, noe vi vil være innen oktober 2012. Jeg vil veldig sterkt understreke at jeg er helt enig med komitélederen, representanten Eriksen Søreide, om at dette er en krevende oppgave. Den hadde vært krevende uansett, når det skjedde, men det skjer altså nå. Det skjer noe raskere enn vi først hadde planlagt. Desto viktigere er det nettopp å sortere rekkefølgen, stokke kortene og passe på at vi er i stand til å operere lengst mulig mens vi avvikler. Ideelt sett skulle vi hatt alle soldatene på plass til siste dag. De fleste skjønner at det er teknisk umulig. Men jeg kan i hvert fall forsikre Stortinget om at jeg selv, forsvarssjefen og Forsvarets øverste ledelse gjør det vi kan for å sørge for at vi har en planlegging som tar hensyn til både oppdragsgjennomføringen og den risiko det helt riktig vil innebære å avvikle den delen av oppdraget. Så har regjeringen besluttet og også kunngjort hva vi for øvrig har tenkt å gjøre fra 2013, da den PRT-perioden i Faryab er over. Vi kommer til å ha et betydelig nærvær også etter dette med fokusering på rådgiving og støtte til afghanske sikkerhetsstyrker. Vi har forlenget innsatsen til de norske spesialstyrkene i Kabul, som støtter opp om spesialpolitienheten, CRU. Det er ingen tvil om at det bidraget er meget høyt verdsatt både av afghansk ledelse, av CRU selv og av NATO. Det er rett og slett en av de mest verdifulle bidragene vi kan yte. Det er et risikofylt oppdrag – det har vi fått illustrert flere ganger de siste månedene, men vi sender altså de beste soldatene vi har til å ta det mest krevende oppdraget, slik seg hør og bør. Jeg er glad for at vi kunne forlenge det. Så vil vi fortsette vårt engasjement og egentlig øke vårt engasjement for mentorering av afghansk politi. Det søker vi gjennomført i et fellesnordisk pluss latvisk format i Mazar-e-Sharif. Vi vil, som også har blitt nevnt før, sende et norsk militært transportfly, C-130J Hercules, fra andre halvår 2012. Dette vil inngå som en ISAF-ressurs. Det er ikke bare et fly til eget bruk, men et fly som vil fly for våre allierte. Den norske innsatsen gjør forskjell og er høyt verdsatt. Representanten Ellingsen påpekte at vi ikke alltid er flinke nok til å skryte av oss selv. Det er mulig det ligger i vår folkesjel. Men jeg kan tillate meg å rapportere om, som mange andre også har hørt, at vi blir skrytt av i alliansen og i Afghanistan for innsatsen fordi den både er solid og omfattende i volum, men også fordi den har holdt en veldig høy kvalitet. De vi sender ut, er godt forberedt, godt trent og godt motivert. Med en god dose norsk tradisjon i seg sørger de også for å løse oppdraget på en god måte, som vi egentlig ikke trenger å skryte av selv, for det er det mange andre som gjør. Det er det gledelig å kunne si i denne sammenhengen. La meg helt til slutt få si om tematikken læring igjen: Et av de temaene som har vært oppe i mange Afghanistan-debatter, er forholdet mellom sivil og militær innsats. Jeg har bare lyst til å understreke, igjen i forlengelsen av utenriksministerens innlegg, at det som har vært vårt mål i alle disse årene, har vært å få til best mulige modeller for samvirke, men samtidig å unngå samrøre, altså at man er klar over hvilken rolle de ulike aktørene har, og har respekt for hverandres rolle, men innenfor en helhetlig politisk plan. Der skjer det også en god del læring, og det er ingen tvil om at den linjen vi har stått for nå, stadig får mer oppslutning. Det har vært betydelig aktivitet, bl.a. i den amerikanske kongressen, som har kommet til at tanken på disse «quick fix»-prosjektene der man deler ut penger fra kommandantens hånd, snarere har skapt mer ugagn enn nytte, og at den langsiktige måten å tenke rundt dette på har vært nyttig fra norsk hold. Jeg vil avslutte med igjen å si: Jeg er svært glad på vegne av alle dem som er der ute, for den brede enighet som har vært uttrykt i denne sal i dag.