Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
I sin redegjørelse for Stortinget den 16. november trakk utenriksministeren opp to hovedmål for de kommende forhandlingsrundene på WTOs ministerkonferanse i Seattle: 1. å tilrettelegge for fortsatt vekst i verdiskaping i norsk næringsliv 2. å videreutvikle det globale handelssystemet slik at det kan ta bedre hensyn til utviklingslandenes situasjon I det siste punktet ble dessuten hensynet til kvalitative aspekter ved handelen, som miljø, matsikkerhet, helse, forbruker- og distriktshensyn samt kulturelt mangfold, tatt med. Dette punktet tror jeg for min del gjerne kunne ha stått som et eget punkt på egne bein, fordi det kan ligge innebygd en interessekonflikt mellom ulike hensyn som ikke lar seg forene i en og samme strategi, og da blir det gjerne spørsmål om fleksibilitet og vilje til kompromisser for å komme fram til enighet. WTO-forhandlingene synes å være rikelig forsynt med slike kryssende hensyn og interessekonflikter, og jeg vil ta for meg noen av disse. Arbeidet med å forhandle fram en omforent dagsorden for den nye forhandlingsrunden vil være krevende. Alle land vil i utgangspunktet naturlig nok posisjonere seg for et best mulig resultat med utgangspunkt i nasjonale interesser. Det skjedde i Uruguay-runden, som skulle vare i fire år, men tok sju, det kan nok lett skje igjen i denne runden, som er forutsatt å bli avsluttet i 2002. Men allerede nå har det skjedd en økende polarisering mellom landene, slik også utenriksministeren redegjorde for – noen ganger USA på den ene siden, med økende støtte av bl.a. ulike landbruksprodukt-eksporterende land, og på den andre siden EU, sammen med bl.a. Japan og Norge. I andre tilfeller er det forsøkt fremstilt slik at det er utviklingslandene i den ene gruppen mot i-landene i den andre. Det stemmer jo heller ikke, for grupperingene skifter alt etter tema og interessekonfliktens art. Det er klart at mange av konfliktene skyldes nettopp landenes klare egeninteresser. USA ønsker en kort liste av forhandlingstema knyttet til ytterligere frihandel for industrivarer, reduksjoner i jordbrukssubsidiene og en mer globalisert verdenshandel, mens EU krever en bredere dagsorden for å sikre felles konkurranseregler i en mer globalisert verdenshandel, og har fokusert på miljø, matsikkerhet og forbrukerhensyn. USA derimot presser på for å åpne nye markeder for sin betydelige produksjon av genmodifiserte jordbruksprodukter og hormonbehandlet storfe. USA og EU står likevel sammen når det gjelder å få innført minimumsstandarder på arbeidsmiljø og sikkerhet, og vil sette en stopper for barnearbeid. Dette vekker naturlig nok en mistanke hos de fattige landene om at de rike landene på denne måten både vil forsøke å holde utviklingslandene borte fra markedene og på en fiffig måte presse opp arbeidslønnene i de fattige landene, hvor nettopp de lave arbeidskostnadene er det viktigste konkurransefortrinnet. Det var dette representanten Fridtjof Frank Gundersen tok opp. Slik utenriksministeren gjorde rede for, forsøker Norge å avbalansere ulike hensyn. Norge støtter null-toll for import fra de fattigste landene, slik det fremkommer i det norske preferansesystemet for de fattige GSP-landene. Vi har også tatt initiativ til å gi større tyngde til det faglige bistandsarbeidet i WTO, og støtter planene om etablering av et uavhengig juridisk senter som kan gi de fattigste utviklingslandene nødvendig hjelp til å ivareta disse landenes interesser når det oppstår tvister i WTO. Det blir derfor altfor enkelt å hevde, slik det blir påstått fra enkelte interessegrupper, at Norge og utviklingslandene står mot hverandre i de kommende WTO-forhandlingene. Det vil være til dels betydelige interessekonflikter mellom ulike land med ulike behov når det gjelder implementering av nytt regelverk for verdenshandelen. Det kan også føre oss inn i en interessekonflikt med u-landene på avgrensede områder. For Norge må det imidlertid være viktig å balansere hensynet til bedre kjøreregler for en mer liberalisert verdenshandel opp mot hensynet til miljøet, en bærekraftig utvikling og nødvendig hensyntaking til utviklingslandenes særskilte behov. Jeg er særlig godt fornøyd med at dette ble sterkt understreket i utenriksministerens redegjørelse. Forum for Utvikling og Miljø har etablert sin egen arbeidsgruppe om WTO. De uttrykker frykt for at Norge i stor grad vil komme til å ta mer hensyn til egne eksportinteresser enn til miljø og sosial velferd. Etter å ha hørt utenriksministerens redegjørelse burde det ikke være grunnlag for at et slikt inntrykk skal feste seg. Men selvsagt er det en vanskelig balansegang. Det må være både legitimt ut fra egne behov, men også viktig for en rettferdig konkurranse mellom land som deltar i det multilaterale handelssamarbeidet, at regelverket er entydig, sterkt og implementert på flest mulige områder. For Norge er dette avgjørende for at vår lille økonomi ikke skal bli valset over av andre, mer mektige handelsnasjoner. Like viktig må stabile, forutsigbare regler for verdenshandelen være for utviklingslandene. Men samtidig må det skapes forståelse for at utviklingslandene må få en forbedret adgang til de store markedene i de industrialiserte landene. Reduserte tollsatser på landbruksprodukter, klær og tekstiler er nødvendig dersom handelen skal kunne bidra til økt økonomisk vekst i disse landene. Her vil vi selvfølgelig bli stilt overfor betydelige dilemmaer i forhold til behovet for å beskytte egen produksjon som har stor strategisk betydning som ledd i et bærekraftig landbruk og for sysselsettingen i næringssvake områder, for å nevne noe. Men her må Norge følge opp de forventninger som utviklingslandene har til oss ut fra de politiske prioriteringene og erklæringene som vi har gitt om solidaritet med de fattigste landene, der hjelp til handel vil være det mest effektive bidraget til økonomisk vekst som vi kan gi dem. Bare da kan vi få forståelse for at det må introduseres regler som også u-landene må bli bundet av, og som beskytter miljøet, sikrer viktige arbeidsstandarder og gir barna mulighet til fritid og skolegang etter Barnekonvensjonens bestemmelser. De sikkerhetsmekanismene som vil bli brakt inn i det nye regelverket, burde være tilstrekkelige til å sikre at våre egne vitale målsettinger ikke blir skadelidende gjennom denne videreutviklingen av handelssystemet. Dette er forhold som Kristelig Folkeparti legger avgjørende vekt på i de kommende forhandlingsrundene og i de samtalene og drøftingene som skal skje på ministerkonferansen i Seattle. For øvrig er det ikke vanskelig å forstå u-landenes frustrasjon over manglende implementering av vedtak fra Uruguay-runden, som ville ha gitt disse landene viktige fordeler. Det må derfor være en prioritert oppgave å rydde opp i dette parallelt med at en går inn i nye runder i WTO. Etter min mening har utenriksministeren på en utmerket måte summert opp de utfordringer som ministerkonferansen skal drøfte på sitt møte i Seattle. Han har også gjort rede for de norske prioriteringene ut fra de to hovedmålsetningene som er formulert, og som jeg tidligere har referert til. Kristelig Folkeparti støtter hovedsynspunktene som er blitt gjort rede for. «Mye står på spill,» sa utenriksministeren i redegjørelsen. Dersom alle land står steilt på sine primærstandpunkter, vil en åpenbart ikke kunne lykkes. Det vil i så fall være et alvorlig tilbakeslag. Det vil etter min mening heller ikke utviklingslandene være tjent med. Også dette bør være del av et norsk perspektiv på utfordringene foran forhandlingene i Seattle og i de etterfølgende rundene.