Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
Kontroll- og konstitusjonskomiteens innstilling viser noen av de dilemmaene og vanskelighetene som er i innvandringsarbeidet. Det er klart at det fortsatt er mange ting som både må gjøres bedre og gjøres annerledes enn i dag for å få bedre flyt i saksbehandlingen internt i UDI og i behandlingen og apparatet for mottak og bosetting. Rapporten dreier seg først og fremst om en periode under en annen regjering, hvor det var store problemer. UDI hadde særs lange saksbehandlingstider – ikke på asylsakene, for de var prioritert, men på alle andre saker. Derfor har man altså lagt om og sørget for å dele opp den juridiske avdelingen slik at vi ikke får tilfeller som man hadde tidligere, med 15 måneders ventetid på bl.a. familiegjenforeningssaker. Jeg synes innstillingen også viser at vi stort sett er enige om behovet for å gjøre noe mer på en rekke områder. Og Regjeringen arbeider med å følge opp både Riksrevisjonens påtegninger og de synspunktene som har kommet i innstillingen. Jeg har bare lyst til å kommentere et par enkeltsaker. Vi kan bli farlig fokusert bare på gjennomsnittlig saksbehandlingstid. La meg gi et eksempel på ulikheter i saksbehandlingstiden. Innenfor gruppen «antatt grunnløse» mottok vi i 2001-2002 noen fra Øst-Europa og noen bl.a. fra Mongolia. Forskjellen i saksbehandlingstid mellom dem som vi raskest klarte å behandle, nemlig de fra Romania, som man brukte gjennomsnitt 21 dager på, og de fra Mongolia, var altså over seks måneder. Hva er årsaken til det? Jo, den viktigste årsaken var at da det kom over 600 fra Mongolia, fantes det ikke tolkekapasitet i Norge, og det er en rettighet å bli tolket på eget språk. Det er en ganske vanskelig terskel når det plutselig kommer en helt ny gruppe. Dermed blir gjennomsnittet for disse gruppene en ganske lang saksbehandlingstid, mens forskjellen dem imellom er ganske stor. Derfor kan vi oppleve at selv om vi legger alt til rette for hurtig saksbehandling for en del grupper, får vi plutselig grupper fra land som ikke tidligere har vært representert, og der vi får to problemstillinger: Det ene er at apparatet vårt med tolker og alt det andre som skal til, ikke er klart. Det andre er rett og slett at vi har for dårlig kunnskap om forholdene i hjemlandet til disse, og derfor vil verifiseringstiden i asylsaksbehandlingen ta lang tid. Får vi grupper som vi har mange av, kjenner utlendingsadministrasjonen godt til forholdene og kan relativt lett avgjøre om det er en reell søknad eller ikke. Men får man f.eks. søkere fra enkelte land i Afrika som man har lite kunnskap om, og der man har få søkere, kan noen eksempler på dette vise at det tar svært lang tid. Jeg tror ikke vi må glemme det perspektivet når det gjelder hvorfor noen saker kan ta lengre tid, og hvorfor det ikke alltid er så lett å styre, for resultatene vi får, avhenger av hvor tilstrømmingen kommer fra. Vi kan ikke på noe tidspunkt klare å ha full beredskap på det. I tillegg har jeg lyst til å understreke at Norge i europeisk sammenheng er blant de landene som har kortest saksbehandlingstid på asylsakene. Det kan i seg selv være et dilemma. Land med kort saksbehandlingstid på asylsaker for grupper som påberoper seg flyktninglignende årsaker, altså fra urolige områder hvor det er vanskelig å sende folk tilbake, vil være land man velger å reise til, for da får man raskt avklart situasjonen. Så når det i Norge for denne gruppen kanskje tar fem–seks måneder, mens det i andre land kan ta to–tre år før saken er ferdigbehandlet, vil det altså bidra til at vi får et høyere antall asylsøkere – fordi vi har rask behandling. Jeg understreker det fordi det kan være noen dilemmaer med det. Så er jeg opptatt av at vi har en rekke områder hvor vi må jobbe bedre fremover. Vi er nødt til å ha en bedre servicegrad i UDI, gi bedre veiledning til dem som søker av ulike grunner. Vi er nødt til å få ned saksbehandlingstiden på en rekke områder. Vi er ikke minst nødt til å ha et bedre mottakskonsept. For jeg er enig med kontroll- og konstitusjonskomiteen i at vi er nødt til å se på det som går på psykiske problemer og atferdsproblemer. UDI har inngått en avtale om drift av et forsterket mottak, med driftsstart denne måneden, nettopp for å ha et tilbud til dem med de absolutt største psykiske og traumatiske problemer. Men mottak kan ikke være behandlingsinstitusjoner. Vi kan ikke ha et eget behandlingsinstitusjonsapparat innenfor psykiatrien i utlendingsforvaltningen. Så de fleste problemer må altså løses i samarbeid med det vanlige tilbudet. I tillegg til dette mener jeg at det fremover må være viktig også å jobbe med spørsmålet om å få ned asylsøkertilstrømmingen generelt sett og forebygge at vi får så mange som vi får i dag. Det er klart at bosettingen for tiden er høy, men den er ikke høy nok. Én av grunnene til at vi må gjøre noe mer med tilstrømmingen, er at det ser ut til at vi fortsatt får svært mange.