Martin Engeset (Høyre), 2007-03-20:
Vi behandler nå en sak som kommer til å ha ganske omfattende og stor betydning for hvordan velferdssamfunnet i Norge skal utvikle seg i årene fremover. Ikke bare de standpunkter som tas i dag gjennom behandlingen av denne saken, men ikke minst også hvordan dette gjennomføres ute i forvaltningen, i byråkratiet, fra topp til bunn, kommer til å ha stor og avgjørende innvirkning på hvordan det norske velferdssamfunnet blir i overskuelig fremtid. Jeg har lyst til å si det, fordi det forteller litt om alvoret i saken, hvor viktig den er, og om hvilket utgangspunkt vi har hatt for behandling av denne saken. Jeg har lyst til å heve blikket litt og innledningsvis i innlegget mitt forsøke å peke på hvilke hovedstolper som er viktige for Høyre, hva det er som har vært vårt utgangspunkt i vår behandling av denne saken. Jeg vil peke på fem punkter som er helt avgjørende for at vi skal klare å skape et godt samfunn. Det første er en kunnskapsskole der ingen elev blir hengende etter. Det er fantastisk viktig, og det har også med denne saken å gjøre. Det andre er et arbeidsliv der alle får bidra, og der de som faller utenfor, får en ny sjanse. Det tredje er et nyskapende næringsliv som utløser muligheter i hele landet. Det fjerde er et offentlig velferdstilbud som sikrer hjelp når man trenger det. Og sist, men ikke minst, er det et mangfoldig samfunn, der mennesker møtes med respekt, åpenhet og toleranse. Alle disse fem stolpene – det kan vi kalle dem – er viktige for det jeg vil kalle Høyre-samfunnet. Jeg har innledningsvis også lyst til å skryte litt av statsråden. Jeg har sagt det før og gjentar det gjerne: De fleste av de hovedgrep som tas i stortingsmeldingen, kunne like gjerne ha vært foreslått av en sosialminister fra Høyre. Fra det tidspunkt Bjarne Håkon Hanssen inntok statsrådskontoret høsten 2005, har det kommet mange gode signaler, offensive tanker og god retorikk knyttet til de utfordringene som det norske velferdssamfunnet står overfor. Problemet knytter seg ikke til det han foreslår, men mer det han ikke foreslår, og også hva han, tror jeg, ikke har fått sine rødere og grønnere regjeringskolleger med på, og ikke minst at det altfor lenge har blitt for mye ord og høyttenkning og for lite handling. Nå skulle jo sosialklientene komme seg opp om «morran». Det er veldig bra. Det som ikke er fullt så bra, er at mange av de tiltak som de skulle komme seg opp til, skjæres ned på eller kuttes bort. Nå skulle også langtids sosialklienter i hopetall løftes ut av en nitrist og uverdig tilværelse, få en dobling av den månedlige sosialstønaden og få muligheter til en ny start – også veldig bra. Men nok en gang ser vi at avstanden mellom ord og virkelighet blir for stor. Omregnet og fordelt på et helt år rekker den posten som Regjeringen har foreslått og fått vedtatt i 2007, bare til 420 personer, eller om lag én person pr. kommune. Den helt store reformen blir det ikke av det! Velferdskontrakter er egentlig ikke noen helt ny ordning. Det er et nytt ord, et nytt begrep, med til dels samme innhold som i en mulighet som lenge har ligget hos forvaltningen, og som mange faktisk har benyttet seg av: Det lages en individuell plan for den enkelte bruker, hvor det stilles krav og gis et skreddersydd tilbud. Jeg besøkte i forrige uke en attføringsbedrift i Tromsø som heter Tromsprodukt AS. De viste meg eksempler på individuelle planer, kall det gjerne velferdskontrakter, de hadde jobbet med overfor enkeltbrukere – veldig spennende, veldig konkrete – der man i et toårsperspektiv trakk opp hva man forventet av klienten eller brukeren, og hva attføringsbedriften kunne tilby klienten når det gjelder oppbygging av kompetanse, selvtillit, helse og kosthold. Det var mange enkeltelementer som måtte på plass for at en som har kommet skjevt ut, skal komme på rett kjøl igjen. Veldig interessant og med forpliktelser for begge parter! De kalte det ikke velferdskontrakt, men navnet skjemmer egentlig ingen. Jeg trekker frem dette fordi jeg hadde lyst til å peke på at det er mye godt sosialfaglig og attføringsfaglig arbeid som gjøres, både i regi av sosialkontorer, nå NAV, og i regi av ulike tiltaksarrangører og attføringsbedrifter. Jeg er opptatt av at man spiller på lag med disse gode kreftene. Jeg er helt overbevist om at NAV og denne omorganiseringen ikke har noen sjanse til å lykkes hvis man inntar den ideologiske holdning at man ikke skal benytte seg av den kompetansen og de tjenestene disse kan tilby. Jeg tror faktisk alle parter har alt å vinne på at man innser at det er mye god kompetanse der ute som man må bruke. Så til spørsmål knyttet til bl.a. uføretrygd og utviklingen der. Der er vi veldig bekymret. Vi vet at man i år påregner at det skal bli om lag 32 000 nye uføretrygdede, og vi vet at det den 1. mai kommer en utredning fra Uførepensjonsutvalget. Problemet med den er at vi egentlig skulle ha hatt den for lenge siden. Ting tar tid, de tre t-er. Ting tar altfor lang tid. Det ser vi når det gjelder gjennomføring av NAV-reformen. Saksordføreren nevnte vår studietur til New Zealand, hvor de gjennomførte en tilsvarende reform og brukte måneder der vi bruker år. Og vi ser det nå i forbindelse med konkretisering og oppfølging av Uførepensjonsutvalgets innstilling – NOU-en som kommer. Ut fra det vi har fått opplyst, kan vi vente konkrete forslag tidligst våren 2009, og da kanskje med iverksetting fra 2010. I mellomtiden blir resultatet titusener av nye uføretrygdede. Dette bekymrer oss av mange grunner, ikke bare de samfunnsøkonomiske, som saksordføreren ganske riktig påpekte, men også de menneskelige sider knyttet til at så mange mennesker opplever at de er stengt ute fra arbeidslivet. Den kanskje aller største bekymringen er knyttet til at antall unge uføretrygdede faktisk øker ganske kraftig. Det er alvorlig, meget alarmerende! Jeg kan ikke tenke meg noen større fallitterklæring og noe større nederlag for et velferdssamfunn som det norske enn at man må si til et ungt menneske på f.eks. 25 år at det eneste samfunnet har å bidra med, er uføretrygd. Vær så god og lykke til! Det er en stigmatisering og en behandling som vi ikke kan være bekjente av. Jeg er i hvert fall hellig overbevist om at det å uføretrygde unge mennesker er det aller siste virkemiddelet man må ty til, først etter at alle andre ting er prøvd. Vi ser også at mange kommuner har gode eksempler på at man har hatt en betydelig andel av unge sosialhjelpsmottakere som kommer på sosialkontoret og forventer å få en stønad, hvor man har hatt såkalte Snu i døra-prosjekter og sagt at, ja, her skal du få bistand og hjelp, men vi vil først og fremst tilby deg en jobb. Og med den mangelen på arbeidskraft vi har nå, er også det en god indikator. Hvis vi ikke lykkes med å inkludere disse gruppene i arbeidslivet nå, er spørsmålet om vi noen gang vil kunne lykkes med det. Nå ligger muligheten der. Ellers har jeg lyst til – ikke for å slå inn åpne dører – bare å peke på et forhold som har frustrert meg litt i behandlingen av saken. Vi opplever, slik som vi leser stortingsmeldingen, at det er både hyggelig og oppsiktsvekkende at Regjeringen i stortingsmeldingen bryter med sin tidligere uttalte motstand mot skreddersøm i velferdspolitikken. Gjennom stortingsmeldingen anerkjenner både Arbeiderpartiet og SV individuelle tilpassninger og fleksible ordninger, samtidig som det skal kunne stilles krav til mottakere av ytelser. Men det som frustrerer meg, er at jeg gjennom komiteens behandling har følt at det på en måte har plaget deler av det rød-grønne flertallet litt at man opplever at vi fra Høyres side uttrykker at vi oppfatter dette som en god oppfølging av ting vi faktisk har ment lenge, og at de på en måte ikke helt vil vedkjenne seg denne støtten. Saksordførers innlegg i dag var et godt eksempel på at jeg kanskje har misforstått, men jeg synes deler av innstillingen, slik den er formulert i ord, bærer preg av at man forsøker å konstruere en uenighet som faktisk ikke er til stede i substans.