Trine Skei Grande (Venstre), 2010-02-18:
Venstre støtter også hovedtrekkene i statsrådens redegjørelse om de utfordringene vi ser framover når det gjelder vår tilstedeværelse i Afghanistan. Vi er også enig i det statsråden understreker, at det å finne veier til en politisk løsning også krever et militært nærvær. Vi har en stor internasjonal forpliktelse som vi har tatt på oss i denne sammenhengen. Det er viktig at vi i Stortinget har debatt om dette. Det er viktig at vi får muligheten til å vise støtte, for her tar vi noen av de vanskeligste valgene vi har som politikere, nemlig å sende våre borgere i krig. Derfor må jeg si at jeg syns det er litt underlig å oppleve at SV samme dag som statsråden står her og redegjør, utfordrer sin egen statsråd. Undertonen som ligger i hele innlegget fra SV, er at man skal løsrive seg fra USA og NATO, som er våre sterke samarbeidspartnere på dette området. Jeg er glad for at utenriksministeren ikke imøtekom det i sin redegjørelse. Venstre støtter en forsterket militær innsats for å beskytte befolkningen, men vi må også bidra så mye vi kan, så lenge vi kan og så lenge vi trengs. Venstre mener at også de operasjonelle begrensningene, som vi har for norske styrker, burde vært hevet. Vi har også sett at det har forekommet sivile tap, slik det gjorde den 14. februar. Det kan ikke aksepteres. Det må man hele tida tilstrebe ikke skal skje. Det ene er det humanitære aspektet ved det, men det undergraver også sterkt den rollen vi har, og den jobben som skal gjøres. Venstre har lenge ment at det bør være en oppklaring av og en opprydding i hva som er den sivile, og hva som er den militære bistanden. Her kan det fort bli et forhold som går fra samvirke til samrøre. Vi i Venstre har en lang tradisjon på hva vi liker av det, og hva vi ikke liker av det. Vi liker samvirkemodellen, vi liker ikke samrøremodellen. Det er viktig nå, når man har en militær offensiv, at også den blir fulgt opp med en sivil offensiv. Det er sjølve kjernen i engasjementet som vi har i forholdet til Afghanistan. Venstre deler også synet til utenriksministeren, at det er viktig at afghanerne får eierskap til egen utvikling. I økende grad må vi få afghanerne sjøl til å ta ansvar for egen utvikling i eget land og for egen sikkerhet. Venstre er også enig i at vi må få en politisk løsning. Sjøl om hele opposisjonen ble slått i hartkorn, er det sånn at vi veldig lenge har ment at man må forhandle, sjøl med dem man ikke liker. Sjøl om motstanderen her heter Taliban, er det viktig å gripe fatt i de elementene man faktisk tror man kan komme til enighet om, og så sette seg ved forhandlingsbordet. Skal man klare å løse utfordringene med Taliban, så kreves det en hel regional løsning. Det er helt soleklart at Pakistan er en del av den løsningen. Det andre kravet som blir viktig nå, er et parlamentsvalg som har en mye mer demokratisk innretning enn det presidentvalget har hatt, der vi ser mye mindre av korrupsjon og juks, og der man kan gi legitimitet til sjølve valget. Til slutt må jeg bare gi en liten bemerkning på en ting som ikke er tatt opp her. Den 10. desember i 2009 sto vår statsminister sammen med den amerikanske presidenten og lovte 110 mill. USD i deltakelse. Det som ble oppdaget etter pressekonferansen, var at dette stort sett var gamle penger, sjøl om det framsto som nye, friske penger da man hadde pressekonferansen. Vi kjemper for ærlighet, åpenhet og rettskaffenhet. Jeg må innrømme at det kreves litt «guts» å stå foran internasjonal presse og den amerikanske presidenten og selge noe for noe det egentlig ikke var. Men det er kanskje ikke det jeg mener med å ha en modig statsminister som tar støyten for de viktige tingene. Jeg hadde kanskje ønsket at han var modig på andre områder.