Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-11:
Det er liten tvil om at det er bred enighet om at det beste er å ha en fødselsattest der det står navnet på ens biologiske foreldre. Som det er nevnt fra talerstolen her, er det nedfelt i FNs barnekonvensjon at barn har rett til å vite hvem som er biologisk far og mor. Derfor er det vi diskuterer, 1) om det er riktig å straffe mødre som oppgir feil barnefar, eller ikke vil oppgi barnefar, og 2) om dette er et forslag som vil føre til at flere som i dag ikke kjenner sin biologiske far, vil få kjennskap til hvem han er, som en følge av forbudet. Jeg går ut fra at det er det siste som er forslagsstillernes mål. Er det riktig å innføre et forbud? Lovene vi lager, gjelder alle i Norge. En lov som kriminaliserer og straffeforfølger alle kvinner som ikke kan eller vil oppgi barnefar, vil gå ut over alle mødre, uansett årsak til at far ikke er offentlig kjent. Ikke alle er så heldige at de lever et liv uten overgrep, uten incest eller uten å være i prostitusjon. Fremskrittspartiet vil mene at dette er ekstreme tilfeller, men vi har mørketall når det gjelder overgrep. Eksempelvis antas antallet voldtekter i Norge å være mellom 8 000 og 16 000 hvert år, og vi vet at vold i nære relasjoner dessverre er et stort samfunnsproblem. Lovverket Fremskrittspartiet vil innføre, gjelder alle, også disse kvinnene. Noen ganger er det mindre alvorlige grunner til at kvinner oppgir feil barnefar. Noen ganger kjenner ikke mor identiteten hans, og noen ganger kan det være slik at det er flere kandidater. Det kan ikke være vår rolle verken som folkevalgte eller som lovgivere å moralisere over dette. Det kan heller ikke være vår rolle å kriminalisere og straffeforfølge disse kvinnene. Så til om dette forslaget vil føre til at flere får vite hvem faren sin er. Her har jeg lyst til å sitere fra NOU-en Farskap og annen morskap, Karl Harald Søvigs utredning, der han sier: «Eventuelle sanksjoner rettet mot kvinner – enten sivil- eller strafferettslige – vil kunne lede til at hun forklarer seg, men det finnes få rettslige botemidler mot dårlig hukommelse, som lett vil kunne bli strategien i slike saker.» Jeg deler Søvigs oppfatning at et forbud og strafferettslige konsekvenser ikke vil bidra til at flere saker blir løst, så hva kan da være formålet med et slikt forslag? Som det står i komiteens merknader, har kvinner i Norge en forklaringsplikt med hensyn til å oppgi barnefar. Vi er villig til å diskutere om det fungerer godt nok, men straff er verken riktig eller hensiktsmessig. Helt til slutt: Høyre hadde landsmøte i helgen, og på Politisk kvarter i går morges hørte jeg Høyres nye kvinnepolitiske leder mane til kamp for borgerlig feminisme. Det var en gammel sang vi har hørt før, om at venstresiden ikke har tillit til at individer selv kan treffe riktig valg for seg selv og sin egen familie, og en klar beskjed om at staten skal holde seg utenfor familiens anliggende. Da er det underlig at det første eksempelet på konkret, blå likestillingspolitikk er en politikk som vil kriminalisere og straffeforfølge mødre som ikke kan eller vil oppgi fars navn. Det stemmer ikke overens med min definisjon av en fornuftig politikk, som ivaretar både individet og maktstrukturer i samfunnet.