Harald Victor Hove (Høyre), 1998-11-27:
Når man kommer som syvende taler i en debatt hvor det stort sett har vært enighet mellom alle partier om at den redegjørelsen utenriksministeren har gitt, har vært god og stort sett dekkende for de spørsmål man mener er viktige, er det ikke så veldig mye man kan tilføre. Men det kan være grunn til å framheve det som flere har vært inne på, at OSSE og Europarådet på mange måter er de mest omfattende og alleuropeiske organisasjonene ved siden av FN – det kunne det nesten være fristende å framheve. Akkurat det perspektivet og i noen grad rollefordelingen og rolleutfyllingen mellom OSSE og FN er kanskje av de spørsmål som man muligens kunne ha gått litt nærmere inn på. Men som også komitelederen, Blankenborg, sa, kommer man i den situasjon når man ser på OSSE som en europeisk organisasjon, at det oppstår visse utfordringer i forhold til det Europa-begrepet man en gang i tiden lærte. Det er klart at organisasjonen har oppgaver også i områder som ligger utenfor det som vi uten videre vil oppfatte som Europa. Det vi videre kan framheve, er at den rollen som OSSE har fått i Kosovo-sammenheng, i alle fall tydelig viser at dette er en viktig organisasjon, og at det er en organisasjon som får svært aktuelle og viktige oppgaver. Det jeg kanskje kunne ha lyst til å framheve litt, er det poeng som framgår av redegjørelsen, nemlig at etniske, religiøse, kulturelle og sosiale motsetninger på mange måter er det sentrale når det gjelder å være konfliktskapende. Ett forhold er slike motsetninger når de er knyttet til situasjonen og forholdet mellom stater – de kan være vanskelige nok. Men de blir enda langt vanskeligere når motsetningene kommer fram innenfor et land, og når etniske og religiøse fellesskap blir brukt til å etablere motsetninger til andre folkegrupper med andre etniske og religiøse kjennetegn innenfor samme stat. Det er vel på mange måter dette som i realiteten danner grunnlaget for mange konflikter som det vil bli en oppgave for OSSE å håndtere. Som eksempler kan man nevne både Kosovo og Nagorno-Karabakh. En løsning kunne være selvstendige stater, og det er vel også en løsning som er blitt brukt i en del sammenhenger. Men det som da ofte blir realiteten, er gjerne at man får en ny minoritet. Hvis vi ser på Irland, hvor man i dag forhåpentligvis har fått en løsning og hvis man ser på Serbia, er i hvert fall én måte å forstå situasjonen på at det har vært en kamp om hvem som skal være en minoritet. Hvis vi ser på Irland, er det katolikkene i Nord-Irland eller protestantene i noe som fremstod som en mulighet, nemlig et forent Irland? Hvis vi ser på Serbia/Kosovo, er det albanerne som skal være en minoritet i Serbia, eller skal serberne eventuelt bli en minoritet i et uavhengig Kosovo? Det er noen av de problemstillingene som trolig er underliggende for en del av de konfliktene man skal håndtere. I Nagorno-Karabakh er det også på mange måter elementer av det samme. På et relativt avgrenset geografisk område var det innenfor Aserbajdsjan et område hvor armenerne var i flertall, og det var i hvert fall en viktig del av grunnlaget for den konflikten. Dette innebærer at evnen til å håndtere interessene til minoriteter i mange sammenhenger vil være av avgjørende betydning for at konflikter i et land ikke skal bli så store at det går på fred og sikkerhet løs. Jeg tror derfor at det å være orientert mot minoriteters situasjon er viktig i forhold til det å fungere konfliktforebyggende. Det innebærer også at det som i redegjørelsen var omtalt som den andre hovedutfordringen, nemlig den menneskelige dimensjon, demokrati og menneskerettigheter, er en viktig oppgave innenfor OSSE. Men man må ikke se seg blind på etniske, religiøse og kulturelle forhold som grunnlag for konflikt uten også å ta med den sosiale delen av det – og da «sosial» i en ganske vid betydning. Konflikter som kan se ut til å være knyttet til etniske, religiøse og kulturelle forhold, kan også ofte ha bakgrunn i ressurser og ressursfordeling. Det er klart at man også innenfor OSSE-området har viktige ressurskonflikter: olje, gass, mat, og kanskje man ikke minst skal huske på retten til og fordelingen av vannressurser. Det å legge grunnlaget for en god utvikling som kan redusere sosiale problemer, er derfor også en viktig del av det konfliktforebyggende arbeid. Noe av det som redegjørelsen får godt fram, og som er av de interessante ting å observere, er det mangfoldet av organisasjoner som er inne på ulike måter, både det vi kanskje kan kalle institusjonelle organisasjoner, altså organisasjoner som har land og stater som medlemmer, og de frivillige organisasjonene, som har en mer direkte menneskelig basis. Det å ha evnen til å bruke de ulike organisasjonenes styrke og muligheter, samtidig som man klarer å få det til på en rimelig, rasjonell og effektiv måte, må være en utfordring i mange sammenhenger, også i forhold til arbeidet i OSSE. Til slutt vil jeg fremheve det poenget som Erik Solheim svært riktig trakk fram: Vi vet ikke hva som vil bli hovedutfordringen for det norske formannskapet i 1999. Det eneste vi vet, er at det å håndtere OSSEs rolle i Kosovo blir en meget stor utfordring, uansett om det måtte bli andre som eventuelt måtte bli enda større.