Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Opposisjonspartia legg opp til omkamp om ordninga med skattefritak for behandlingsutgifter og sjukeforsikringar som er betalte av arbeidsgivar. Det var eit budsjettforlik i førre stortingsperiode mellom dei tre tidlegare regjeringspartia og Framstegspartiet som la grunnlaget for at systemet blei innført. Den nye regjeringa foreslo allereie under budsjettbehandlinga for 2006 at skattefritaket skulle avviklast. Fleirtalet i Stortinget vedtok å fjerne ordninga fordi det finst sterke prinsipielle argument mot systemet. Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet la vekt på at skattereforma nettopp skulle rydde opp i og stramme inn i særordningar i skattesystemet. Det gjeld òg lempeleg skattlegging av naturalytingar, slik det blir foreslått i Dokument nr. 8:26 for 2006-2007. Eg trur det er ei utbreidd oppfatning at behandlingsutgifter og sjukeforsikringar blir rekna som private utgifter. Mange har vore villige til å betale for slik behandling eller forsikring sjølve. Dersom arbeidsgivaren derimot betaler for behandlinga, er dette uomtvisteleg ein fordel for den tilsette. Dette må derfor reknast som ei form for avlønning. For regjeringspartia er det eit viktig utgangspunkt at all avlønning skal skattleggjast likt. Det bør vere uinteressant om vi snakkar om kontant lønn eller naturalytingar. Opposisjonspartia legg tydelegvis ei anna norm til grunn for sin politikk. I samfunnet vårt finst det dessverre mange eksempel på at ytingar er urettferdig fordelte. Finansministeren peiker i skriv til komiteen på at om lag tre firedelar av dei som fekk betalt behandlingsutgifter og behandlingsforsikringar av arbeidsgivar i 2003, var i toppskattposisjon. Statsråden poengterer at skattemessig likebehandling av alle avlønningsformer er viktig for å hindre forskjellsbehandling. Det synspunktet sluttar eg meg så avgjort til. Det er spesielt grunn til merke seg at Kristeleg Folkeparti inntek den posisjonen som dei gjer i denne saka. Partiet yndar nemleg å framstille seg sjølv som berar av rettferd og sosialt samvit. Det har tydelegvis svikta i den saka som vi no debatterer, etter at Framstegspartiet fekk Kristeleg Folkeparti på nye tankar i 2003. Forslaget om at arbeidsgivar kan betale behandlingsutgifter og sjukeforsikringar, har også ei anna sterkt negativ side. I praksis gjer ordninga klar forskjell på folk. Vanlege arbeidsfolk blir taparane i systemet. Det viste seg nemleg at arbeidstakarar utan særleg sterk posisjon i arbeidslivet ikkje fekk tilbod om at arbeidsgivar skulle betale utgiftene. Ein tilsvarande effekt fann vi i bedrifter med svak økonomi. Regjeringspartia kan ikkje forsvare eit system som favoriserer dei mest ressurssterke arbeidstakarane og dei mest lønnsame bedriftene. Å byggje opp systematisk ulikskap mellom folk og verksemder er ikkje vår politikk. Det sementerer forskjellar og byggjer ikkje ned uheldige forskjellar i samfunnet. Vi kan ikkje forsvare ein slik politisk kurs. Vårt alternativ er å løyve midlar slik at personar som tek imot sjukepengar, kan komme raskast mogleg tilbake til arbeidslivet. Vi følgde opp på dette området ved å løyve vel 600 mill. kr til slikt kjøp av helse- og rehabiliteringstenester på budsjettet for 2007. I vårt alternativ lèt vi ikkje arbeidsgivarar velje ut kven som skal få behandling. Vi lèt heller ikkje lønnsemda i bedriftene vere styrande. Det nye tilbodet om kjøp av helse- og rehabiliteringstenester verkar i praksis. I Dagsavisen i går kunne vi lese om heimehjelparen Tone Fløysand frå Averøy. Tunge løft og slitasje gjer det nødvendig med operasjon. Det får ho raskt, og deretter rehabilitering. Om heller kort tid vil heimehjelparen vere tilbake i jobb. Eg nemner dette eksempelet for å illustrere at vårt alternativ gir tilbod til dei som treng det. Det er minst like viktig å gi medisinsk bistand til heimehjelparen som til ein person i toppskattposisjon.