May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-04:
Jeg vil takke interpellanten for å fokusere på en svært mørk historie i kvinner og barns liv. Jeg er selv jordmor fra Østfold, og jeg har tatt imot mange barn som har blitt adoptert bort rett etter fødselen. Det er alltid vondt for dem det gjelder. Forfatteren Bjørn Steinar Meyer har i sin reportasjebok «Mødre uten barn» rettet søkelyset mot et mørkt kapittel i norsk adopsjonshistorie. Det er ingen lystig historie Meyer serverer i boken. Historiene i boken handler om jenter på 16 og 17 år som måtte til Mysen for å skjule sine voksende mager. Det handler om en privatpraktiserende adopsjonsformidling som først og fremst var forretningsbasert for dem som stod bak denne praksisen. Etter den tid er de juridiske rammene for adopsjonsformidling endret - heldigvis. Tidligere kunne privatpersoner nemlig fritt drive formidlingsvirksomhet uten krav om offentlig bevilling. Som et apropos vil jeg nevne at forfatteren av denne boka i et avisoppslag i Sarpsborg Arbeiderblad den 15. november sier om jordmødrenes praksis at det var «ren forretning, men hun var et nødvendig onde i samfunnet». Heldigvis har kvinner nå fått andre rettigheter - også barna. Heldigvis har vi en annen abortlov. Heldigvis har vi nå økonomiske rettigheter i velferdsstaten Norge som gjør at kvinner har mulighet til å ivareta sine egne barn og få støtte til det, men vi skal ikke se bort fra at dette fortsatt skjer i store deler av verden. Ved behandlingen av ny barnevernslov i 1953 ble det pekt på behovet for effektiv kontroll med både formidling av adopsjon og plassering av barn i fosterhjem. Det ble etter barnevernsloven forbudt for privatpersoner å drive slik formidlingsvirksomhet. Når det er sagt, vil jeg understreke at selv om adopsjonspraksisen som beskrives i denne boka var svært kritikkverdig, betyr ikke det at alle barn som ble bortadoptert, fikk problemer i sine adoptivhjem. Det er heller ikke gitt at et adopsjonsforhold som har utviklet seg uheldig, nødvendigvis har sin direkte årsak i hvordan selve adopsjonen ble gjennomført. Det kan være mange grunner til at et adopsjonsforhold utvikler seg negativt, på samme måte som andre foreldre-barn-forhold. Jeg mener at vi ikke har 100 pst. garanti for at dette heller ikke skjer eller vil skje i framtida. SV er derfor opptatt av å legge til rette for gode ordninger som ivaretar alle partene i adopsjonssaker. Jeg forutsetter derfor at den gjennomgangen av adopsjonsfeltet som tidligere statsråd Bekkemellem har signalisert, også vil behandle nærmere hvordan voksne adopterte bør ivaretas når de henvender seg for å søke opplysninger om sine biologiske foreldre og om sin adopsjonssak. Av debatten og det statsråden nå har sagt i sitt innlegg, føler jeg meg trygg på at dette vil bli gjennomgått. Når det gjelder de sakene som presenteres i den omtalte boka, og saker i forlengelsen av disse som har blitt belyst i pressen, kan jeg ikke ut fra de opplysningene som har kommet fram, ta stilling til om det kan foreligge grunnlag for erstatningskrav. Alle som mener at de har grunnlag for erstatningskrav, kan selvsagt reise dette på ordinær måte. En erstatningssak mot staten vil bli behandlet på vanlig måte og løses gjennom de eksisterende regelverk for behandling av slike krav. Vedtak om adopsjon skiller seg ut ved at det kan være problematisk å bevise at det har vært feil ved saksbehandlingen, og at dette er såpass grovt at det betyr at det utløser erstatning. Jeg mener derfor - fra SVs side - at billighetserstatningsordningen er den mest hensiktsmessige ordningen. Til slutt vil jeg si: Dette er en mørk historie for kvinner og barn som vi nå gjennom et lovverk og ved endringer både gjennom abortlov og velferdsordninger har lagt bak oss. Som jordmor er jeg veldig, veldig glad for at vi nå har et samfunn som tar dette på alvor. Jeg setter min lit til at statsråden følger opp det som tidligere statsråd har sagt på dette området.