Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Det hundreåret vi snart legger bak oss, ble hundreåret da velferdssamfunnet slik vi kjenner det, fikk sin utforming – fra fattighjelp og forsorg til fordelingspolitikk gjennom utdanning for alle og et trygdesystem der alle har like rettigheter. Vi vet at denne utviklingen først og fremst skjøt fart etter 1945, da fellesprogrammet la grunnlaget for en rekke reformer som skulle komme i årene som fulgte. Fellesskapsløsninger ble rammen rundt de fleste store reformer, og en sterk og omfordelende stat ble et nødvendig virkemiddel for å skape rettferdig fordeling. Da velferdsstaten som samfunnsform fikk sitt gjennomslag etter 1945, var det den liberalistiske tro på selvansvar og mistro til det offentlige som måtte gi tapt. Debatten om velferdssamfunnets framtid er en av de viktigste debattene vi fører rundt århundreskiftet. God fordeling av arbeid og inntekt har alltid vært avgjørende for å oppnå utjevning av levekår. Det vil være like viktig i neste århundre som i det vi legger bak oss. Den økonomiske oppgangen vi har opplevd det siste tiåret, har uten tvil ført til at de som i utgangspunktet var rike, er blitt enda rikere. Samtidig har de som har minst, blitt hengende etter. Regjeringens utjevningsmelding dokumenterer dette, og debatten om en mer rettferdig fordeling er igjen blitt aktualisert. Denne debatten er i ferd med å skape en ny situasjon i norsk politikk. Da Arbeiderpartiet satt i regjering, gav sentrumspartiene oss ansvaret for det de kalte høyredreiningen i politikken, og de mente landet trengte en ny regjering. Det har landet hatt i to år, en sentrumsregjering som i de to årene har gjort opp budsjettene sammen med nettopp Høyre og Fremskrittspartiet. Representanter for Regjeringen har i den senere tid ved gjentatte anledninger gitt uttrykk for at det bare er sammen med Arbeiderpartiet de kan klare å gjennomføre en politikk for mer rettferdig fordeling. Senterpartiet har vært klarest på dette punkt. Det er forståelig. Samarbeidet med Høyre og Fremskrittspartiet har gitt trange kår for kommunene og for distrikts- og regionalpolitikken. Budsjettforlikene de to siste årene har ikke akkurat stått i fordelingspolitikkens tegn. I dagens Dagsavisen sier lederen i Kristelig Folkeparti, Valgerd Svarstad Haugland, til spørsmålet om framtidig regjeringssamarbeid, følgende: «Det er ikke noe på den politiske dagsorden som tilsier at vi skal ha Høyre med. Situasjonen er annerledes enn før forrige stortingsvalg.» Dette er klar og positiv tale, og det bekrefter Arbeiderpartiets oppfatning av situasjonen. Det er derfor ingen tvil om at vi midt i denne stortingsperioden kan konstatere at den politiske situasjonen er endret. Arbeiderpartiet er glad for at sentrumspartiene er så klare i spørsmål om fordelingspolitikk og om sitt forhold til høyrepartiene. Dette har nå ledet til det politiske faktum at det ligger til rette for et samarbeid mellom sentrum og Arbeiderpartiet om statsbudsjettet for det første året i det neste århundret. Jeg vet meget godt at de forhandlinger vi nå skal inn i, vil bli krevende. Men jeg er også overbevist om at begge parter vil sette mye inn på å komme til enighet. Fordelingspolitikken øverst på dagsordenen tilsier egentlig det. For det er for meg, som for andre i denne debatten, en gåte hvordan regjeringspartiene – etter å ha fokusert på viktigheten av en bedre og mer rettferdig fordeling – i en senere runde skal kunne finne budsjettløsninger med høyrepartiene. Statens vilje til fordeling kommer til uttrykk på en rekke områder i politikken: Likeverdig tilbud om utdanning, at alle får tilgang til det beste helsevesenet, en god distrikts- og næringspolitikk – alt dette er viktig fordelingspolitikk. Men ett av de sterkeste virkemidlene staten rår over for å skape omfordeling, er skattepolitikken. Uten vilje til å bruke skattepolitikken blir det vanskelig å oppnå bedre utjevning. Høyrepartiene har brukt denne debatten til å mane fram skremmebilder av hvordan Arbeiderpartiets skattepolitikk vil bli en belastning for næringslivet. Akkurat det var kanskje noe av det mest forutsigbare i hele denne debatten. Men det blir ikke mer riktig av den grunn. Det er et faktum at gunstige regler for verdsetting og for beskatning av aksjer og formuer bidrar både til skattetilpasning og til at inntekter kan unndras beskatning. Det undergraver et viktig prinsipp i norsk fordelingspolitikk, nemlig at vi skal yte etter evne. Jeg tilgir på mange måter Fremskrittspartiet at dette ikke er en del av deres politiske historieforståelse. De er rett og slett for unge til å kunne ha vært med da den historien ble utformet. Arbeiderpartiets forslag om å tette slike skattehull representerer ingen trussel, verken mot næringer eller arbeidsplasser. Det er rene skremsler som framføres, spesielt fra Høyre. Derimot kan slike tiltak være med å gjøre det lettere å gi skattelette til dem som tjener minst, slik Arbeiderpartiet foreslår. Det vil bidra til en mer rettferdig fordeling. Arbeiderpartiet er opptatt av å skape politiske allianser som kan bidra til å bringe politikken over i vår retning. Det er derfor gledelig at sentrumspartiene har sagt seg villige til å forhandle med oss også om dette viktige spørsmålet i høst. Da velferdsstaten skulle bygges, var det nødvendig med sterk statlig styring på mange områder. Store reformer måtte nødvendigvis innebære mye statlig styring. Ved inngangen til et nytt århundre bør vi være opptatt av fornying. I et moderne og mer individualisert samfunn står vi overfor oppgaven å forene verdiene som ligger i at alle får like gode muligheter, fellesskapsverdiene, og forene det med større krav til individuell tilpasning. De fleste av velferdssamfunnets tjenester utformes lokalt. Dermed spiller kommunesektoren en avgjørende rolle når vi skal nå målene om rettferdig fordeling av velferdstilbud. For å kunne møte innbyggernes behov for tilpassede tjenester må vi lete etter løsningene der velferden produseres, dvs. nærmere brukeren. Det innebærer at mer makt og innflytelse – og ansvar – må legges dit hvor møtestedet mellom velferdssamfunnet og dets innbyggere faktisk finner sted; i kommunene. Men skal kommunene styre mer, må staten våge å styre mindre. Det er dessuten bare gjennom reell innflytelse at vi kan gjenvinne befolkningens engasjement i og tiltro til vårt folkestyre. Høstens kommunevalg ble en påminnelse om avstanden mellom den politiske makt og velgerne. Mer innflytelse kan vi ikke skape ved å gjøre alle til lobbyister her i Stortinget. Den innflytelsen må befolkningen få lokalt og på bekostning av Stortingets detaljstyring. Dette vil kreve reformer innen forvaltningen, reformer i retning av mer demokrati og deltakelse der vi bor, og ikke i retning av en detaljstyrt rettighetsstat der møtestedet mellom befolkningen og staten er rettssalen. Carl I. Hagens klokkertro på at vi fra Stortinget skal detaljstyre utformingen av tjenestene, deler jeg ikke. Tvert imot. Da blir det ikke utjevning i større grad, men i mindre grad. Det er en stor misforståelse at vi fra Stortinget kan detaljstyre utformingen av tjenester – og så oppnå likhet. Arbeiderpartiet reiser disse debattene ved inngangen til et nytt hundreår. Og jeg fristes til å si både med forrige og med nåværende leder i Senterpartiet: Her ligger løsningene i skjæringspunktet mellom Arbeiderpartiet og sentrum.