trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Det er heilt i orden frå ministerens side at presidenten gjer det, for eg har i grunnen mykje å svare. For det fyrste vil eg gje sterk ros til Helseregion vest – fyrst og fremst ved Universitetet i Bergen og dekanus der – for den måten dei har klart å auke medisinaropptaket på, ved å desentralisere delar av studiet. Det er prisverdig, og det har vore sterkt støtta frå både Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet og Helsedepartementet. Men talbruken her vert ganske meiningslaus, for skulle ein rekne på den måten, måtte ein òg rekne inn det prekliniske instituttet som vi akkurat no byggjer i Bergen for bortimot 1 milliard kr, og som er ein føresetnad for å kunne auke opptaka der. Det som er poenget, er at vi i dag har eit opptak av norske studentar som studerer i utlandet, av dei ganske mange i Dublin. Det vi ynskjer, er å få dei heim igjen og utdanne dei i Noreg – vi trur det er meir sannsynleg at dei vert verande her då. Derfor har vårt problem dei siste åra vore å få universitetsklinikkane til å ta inn fleire studentar, ikkje det motsette. Eg vil altså sterkt rose Helseregion vest og Universitetet i Bergen, men samstundes meiner eg at her ser ein spøkjelse ved høgljos dag.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Det som vart sagt der i forhold til spørsmålet om regional fordeling, var klokt sagt frå departementet og Regjeringa. Det som er leit, er at eit fleirtal her på Stortinget – Høgre og Arbeidarpartiet – sende den tilbake igjen, slik at dette er ikkje Stortinget si utsegn, det er framleis berre Regjeringas. Men dersom berre Stortinget er villig til å fylgje opp same linja som statsråden har lagt opp til her, skal det verte ei god regional fordeling. Ei av ulykkene på 1980-talet når det gjeld medisinarutdanninga, var at vi la ned denne utdanninga ved Lørenskog. Derfor kom vi i dette uføret vi no er i. Eg meiner at det er ikkje ein motsetnad her. Når vi ser på kor mange studentar vi har ute no, og vi tek dei heim igjen, kan vi både opprette utdanning ved Lørenskog og klare å imøtekome det Helseregion vest seier dei har kapasitet til. Så dette vert å sjå over ein del år – og eg trur at vi skal verte ganske samde. Og så: Eg er veldig glad for oppbakkinga når det gjeld klokskapen i stortingsmeldinga om dimensjonering.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1998-11-18:
Jeg vil få stille statsråden følgende spørsmål: «Ifølge Fædrelandsvennen sier rektor ved Høgskolen i Agder(HiA) at skolen som institusjon ikke står bak rapporten som en gruppe fagfolk ved HiA har utarbeidet om Helsetilsynets informasjon om samliv og seksualitet for ungdom. Heller ikke dekanus for humanistiske fag ved HiA vil ta det faglige ansvaret for rapporten, og hun mener at en slik rapport burde ha blitt utarbeidet av flere fagfolk fra et bredere faglig miljø. (HiA) Mener statsråden at rapporten er utarbeidet av et bredere fagmiljø enn det Helsetilsynet har brukt?»
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1998-11-18:
Jeg takker statsråden for svaret. Statsråden burde være kjent med det grundige arbeidet som er nedlagt i forbindelse med undervisningsmateriellet fra Helsetilsynet. Det har vært oppnevnt referansegrupper bestående av folk med lang erfaring med undervisning og utvikling av undervisningsmateriell om samliv og seksualitet for ungdom i alderen 13-24 år. Tre av medlemmene har hatt ansvar for utarbeidelse av nasjonalt valgfag i samliv og seksualitet. Når det gjelder dataspillet, har ulike faggrupper med spisskompetanse vært med hele veien, og Senter for Ungdom, Samliv og Seksualitet har hatt det faglige hovedansvaret for dataspillet sammen med Helsetilsynet. Spillet er også testet ut i en gruppe i regi av Kirkerådet, med god bedømmelse, og denne gruppen har ansvar for undervisning av ungdom. Nasjonalt læremiddelsenter har gitt dataspillet god vurdering og anbefalt det til bruk i de andre nordiske landene. Mener statsråden at de brede faggrupper som har vært brukt her, ikke er gode nok når det gjelder pedagogisk vurdering?
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1998-11-18:
Jeg har merket meg at statsråden er fornøyd med Agder-vurderingen, og at den etter statsrådens vurdering og egne utsagn er god, grundig og bred. Men som statsråden har sett, er ikke høgskolen enig med ham i det. De vil ikke ta det faglige ansvar for rapporten, og de mener at en slik rapport burde ha blitt utarbeidd av flere fagfolk fra et bredere miljø. Gruppen ved Høgskolen i Agder har hatt bare ett møte, og det er dette møtet som danner grunnlaget for rapporten som er ført i pennen av bl.a. teologer. Dette vil jeg ikke kalle en god, grundig og bred vurdering. Den pedagogiske vurderingen fra Helsetilsynet har pedagoger med lang erfaring vært med på. Det er altså på grunn av Agder-rapportens vurdering at statsråden bestemmer at videoen kun skal brukes i 10. klasse, og at videospillet ikke skal brukes i grunnskolen. Og det må jeg si er meget beklagelig. Men jeg prøver meg på nytt og stiller statsråden følgende spørsmål: Hva er årsaken til at statsråden har mer tillit til denne smale gruppen fra Agder enn til Helsetilsynets faglige vurdering?
Jan Johnsen (Høyre), 1998-11-18:
Jeg har følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «I forbindelse med økning på 30 medisinstudenter i Osloregionen pr. år har en arbeidsgruppe i Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet kalkulert en opptrapping av driftskostnadene til 230 mill. kroner og arealbehovet til 6 000 kvm. Helseregion vest har bedt om en tilsvarende studentopptrapping kalkulert til 44,3 mill. kroner, pluss et arealtilskudd på 2,8 mill. kroner. Vil statsråden sørge for at planene i Oslo ikke båndlegger nasjonale, faglige og økonomiske ressurser i lang tid fremover?»
Jan Johnsen (Høyre), 1998-11-18:
Jeg takker for svaret jeg fikk – jeg er vel ikke helt beroliget. Jeg vil referere litt av et brev som er sendt til helseminister Dagfinn Høybråten og kirke- og utdanningsminister Jon Lilletun fra Helseregion vest. Der står det følgende: «Det regionale helseutvalet reagerer sterkt på dei framlagde planane om medisinerutdanning i Akershus. Dette skuldast mellom anna: Planen er ei grov forskjellsbehandling av helseregionane til fordel for Akershus. Helseregion vest har utvikla ein plan(150 planen) for utdanning av 150 medisinerstudentar i regionen.Dette vil koste ca. 1,5 million pr. student, mens Akershus får eit tilbud som er uakseptabelt høgt i samanlikning.» (150 planen) Brevet avsluttes med følgende: «Det regionale helseutvalet i helseregion vest bed om at planen vert lagt til side, og at frigjorde ressursar som fylgje av dette vert stilt til rådvelde for andre helseregionar der trongen for helsepersonell er langt større, og der me kan utdanne medisinerstudentar langt meir kostnadseffektivt.» I avslutningen av sitt innlegg sa ministeren at han ikke ville la økt opptakskapasitet i Osloregionen legge bånd på midler og faglig personell i lang tid framover. Hva mener ministeren med «lang tid» hvis denne planen går igjennom?
Jan Johnsen (Høyre), 1998-11-18:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg beroliges litt når det blir sagt at jeg begynner å se spøkelser ved høylys dag – det er iallfall et positivt utsagn, bare det. Jeg vil avslutningsvis minne statsråden om at det i forbindelse med en stortingsmelding om dimensjonering innenfor høyere utdanning og behovet for økt satsing innenfor IT- og helsefag, gikk ut en pressemelding fra Kirke,- utdannings- og forskningsdepartementet den 15. mai i år. Der skriver statsråden som en avslutningskommentar følgende: «Det vil framover også vere viktig med ei målretta regional fordeling av studieplassar.» Jeg regner med at statsråden står for dette og vil sørge for at Helseregion vest iallfall ikke blir den regionen som skal lide for det som det nå legges opp til i Oslo-regionen gjennom denne planen.
Jan Johnsen (Høyre), 1998-11-18:
Før jeg stiller mitt spørsmål, må jeg få lov til å gjøre en rettelse i det. Det har dessverre kommet inn en feil ved at jeg skriver at det er stadfestet en dom fra «Høyesteretts kjæremålsutvalg». Det riktige er Gulating lagmannsrett. Og med denne rettelsen stiller jeg følgende spørsmål til helseministeren: «Det foreligger nå en rettsavgjørelse i sak mellom staten og leger vedrørende tvist om tilbakebetalingskrav. I denne saken påpeker domstolen alvorlig svikt i trygdemyndighetenes saksbehandling. Videre foreligger det en stadfestet dom fra Gulating lagmannsrett som går imot kongelig resolusjon av 8. mai 1998, hvor lege er fratatt retten til å praktisere for trygdens regning i ett år. Vil statsråden sørge for å opprette kontakt med Den norske lægeforeningen/lege om disse sakene?»
Jan Johnsen (Høyre), 1998-11-18:
Jeg takker for svaret. Jeg hadde et spørsmål til helseministeren i vår, og det munnet ut i følgende: «Kan helseministeren se på muligheten av å utsette iverksetting av vedtaket til rettskraftig dom foreligger?» Det gjaldt det vedtaket som var gjort i statsråd, og helseministeren svarte da helt avslutningsvis at han mente at de var «på trygg grunn» ved å foregripe begivenhetene, ved å trø på menneskerettighetene med hensyn til at dom skal bli avsagt før man dømmer. Her valgte departementet – under Kristelig Folkepartis ledelse – å dømme før denne dommen forelå. Det er ganske bemerkelsesverdig at det i slutningen fra Gulating lagmannsrett står følgende: «Inntil det foreligger rettskraftig dom i sak om Sosial- og Helsedepartementets vedtak av 29. april 1997, eller partene blir enige om annet eller annet blir bestemt av retten, kan staten ikke iverksette vedtaket overfor Roald Byre.» Det som er poenget her, er at statsrådsvedtaket er satt til side. Det er alvorlig i seg selv. Menneskerettighetene er trådt på, og dette er gjort av Kristelig Folkeparti. Mitt spørsmål blir: Kan helseministeren se på dette som all right, eller mener han at dette er klanderverdig?
Jan Johnsen (Høyre), 1998-11-18:
Jeg takker for svaret, som jeg absolutt ikke er fornøyd med. Her foreligger det en rettskraftig dom. Det er ikke en sak som verserer for domstolene – ikke den som jeg refererer til med den ene legen. Den er avsluttet i Gulating lagmannsrett. Gulating lagmannsrett har gjort det helt klart at det vedtaket som ble gjort i statsråd, var feil. Det er ganske alvorlig – for meg er det iallfall alvorlig, om det ikke er alvorlig for ministeren. At en går ut og skaper en praksis som gjør at folk dømmes mens saken verserer for domstolene, er helt uakseptabelt, og det ønsker jeg å gi klar beskjed om fra denne talerstolen. Jeg tror staten vil tjene mange penger på å gå inn og forhandle med denne legen, få en avslutning på saken og også stoppe de andre sakene som er på gang. Statsråden, Helsedepartementet og trygdemyndighetene er her inne i et minefelt, og det håper jeg at ministeren også ser at han er.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg skal få lov til å stille den ærede sosialminister følgende spørsmål: «I Dokument 8:66(1995-96) fremmet jeg i mars 1996 forslag om å sørge for riktig praktisering av samordningsloven slik at ingen kan tape på å ha opptjent pensjonspoeng i Folketrygden. I innstillingen sa en enstemmig komite i forslag til vedtak blant annet at forslaget «oversendes Regjeringen for vurdering og oppfølging i forbindelse med arbeidet med Samordningsutvalgets innstilling og lovforslag i denne forbindelse». (1995-96) Når kan vi forvente nytt lovforslag fremlagt?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg takker sosialministeren for svaret. Jeg er enig med sosialministeren i at dette ikke er noen helt enkel sak, den er meget komplisert, men dog: Den tiden som nå er brukt på denne gjennomgangen og et eventuelt nytt lovforslag, kan etter mitt skjønn ikke aksepteres. I 1997 svarte daværende sosialminister at lovforslaget om en eventuell endring skulle forelegges Stortinget ved årsskiftet 1997/1998, og ved et spørretimespørsmål den 27. mai i år uttalte nåværende sosialminister at man tok sikte på å legge frem et lovforslag eventuelt til høsten. Nå er høsten snart over og vinteren er like om hjørnet, men jeg registrerte nå at sosialministeren sa at hun forventet at et lovforslag ville bli fremmet for Stortinget innen utgangen av året. Jeg ber bare om at dette blir bekreftet fra denne talerstol her og nå.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg skal få lov til å stille den ærede helseminister følgende spørsmål: «Obduksjonsfrekvensen er i dag nede på ca. 10-12 pst. av årlige dødsfall. Statens helsetilsyn anbefaler en obduksjonsrate på 40 pst. av alle dødsfall. Hva er grunnen til denne utviklingen, og hva vil statsråden gjøre for å øke obduksjonsfrekvensen til et faglig forsvarlig nivå?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg takker helseministeren for svaret, som jeg oppfattet som positivt og forståelsesfullt i forhold til det problemet som her diskuteres. For egen del tror jeg det er mangel på ressurser i de patologiske avdelingene som er hovedgrunnen til denne nedgangen i obduksjonsraten. En tilstrekkelig høy obduksjonsrate er en meget viktig kvalitetssikring for fremtidig diagnostisering og behandling. Slik Norges patologforening ser det, er det særdeles viktig at en opprettholder en høy nok obduksjonsrate ved våre universitetssykehus, dette av hensyn til undervisning og forskning. Og mitt oppfølgingsspørsmål er: Kan helseministeren tenke seg å pålegge våre universitetssykehus en minimumsrate når det gjelder obduksjoner, og er han villig til å foreslå en øremerket, nødvendig bevilgning til dette?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg takker igjen for svaret, som fortsatt er svært positivt og forståelsesfullt for selve saken. Når det gjelder de spesielle tilskuddene til regionsykehusene som vi har i dag, kan selvfølgelig de brukes hvis de er store nok. Og hvis man får et pålegg, som jeg antydet, er jo det en vei å gå. En annen vei å gå kunne være at når departementet nå skal godkjenne de regionale helseplaner, kunne man fra departementets side påse at obduksjonstjenesten ble faglig forsvarlig ivaretatt i disse planene, og hvis så ikke var tilfellet, kunne man i forbindelse med godkjennelsen pålegge regionene å sørge for en obduksjonsrate på minimum 20 pst., som vel er den raten som man i øyeblikket har i Sverige.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «I Norge ligger mange boliger svært nært høyspentlinjer. Mange mennesker mener de blir syke av strålefeltet rundt disse høyspentlinjene. Eksperter på området mener denne strålingen kan være farlig for den menneskelige organisme. Mener statsråden det er behov for å se nærmere på dette og å vurdere å innføre strengere retningslinjer for hvor nært høyspentlinjer kan legges inntil boligfelt og boliger?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg takker statsråden for svaret, og selvfølgelig er jeg kjent med den – skal vi kalle det – motargumentasjon, iallfall den argumentasjon som ble fremført av statsråden. Det er et faktum at det satses lite på dette området i Norge. Jeg er vel for så vidt skuffet over det svaret jeg fikk. Selv om det jobbes med det, er det små bevilgninger og små ressurser som settes inn på dette området. Det jeg vil kalle den avvisende holdning som norske myndigheter har hatt til dette spørsmålet, er bemerkelsesverdig så lenge en vet at en både i Danmark, Sverige og Finland anerkjenner at elektromagnetiske strålinger kan ha en til dels alvorlig innvirkning på den menneskelige organisme. En del undersøkelser viser at det er klare sammenhenger her: kreft hos barn som har bodd i et nærmiljø tett inntil kraftledninger. Det jeg vil spørre statsråden om, er: Hvorfor er det strengere bestemmelser i flere andre land når det gjelder krav til avstand mellom bolighus og høyspentlinjer, enn det det er i Norge?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Det andre svaret jeg fikk fra statsråden, føler jeg er mer betryggende. Jeg mener at dette er en sak som er så alvorlig at den må ses nærmere på. Det som jeg etterlyste, var en sterkere satsing på dette området. Det var det som var budskapet i min første replikk. Jeg mener at det vel finnes indisier på at norske myndigheter og bransjer, fagbransjen selv, prøver å bagatellisere de realiteter som kanskje ligger i dette med elektromagnetisk stråling. Det er veldig uheldig, dersom det er slik at andre land har akseptert at det ligger en betydelig helsefare i dette problemet, at en kanskje på bakgrunn av at det betyr mye økonomisk å gjøre noe med det i Norge, prøver å bagatellisere det og feie det under teppet. Det kan jeg ikke akseptere. Mitt spørsmål avslutningsvis må da bli: Forstår jeg det slik at statsråden nå vil satse mer på dette området?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Etter et langt og grundig utredningsarbeid la en tverrdepartemental gruppe frem NOU 1995:20 «Elektromagnetiske felt og helse Forslag til en forvaltningsstrategi» i august 1995. Utredningen bygger på en rapport om lavfrekvente og magnetiske felts betydning for helsen, fra en ekspertgruppe. Den bygger videre på fagkompetansen i departementenes underliggende instanser, som Arbeidstilsynet, Elektrisitetstilsynet, Statens strålevern, Statens institutt for folkehelse, Statens Arbeidsmiljøinstitutt, Norges vassdrags- og energiverk og Radiumhospitalet. Anbefalingene som ble gjort i NOU 1995:20, er følgende: 1. Ved anlegg av nye kraftlinjer bør man søke å unngå nærføring til boliger, barnehager og skoler m.v. Tiltak forutsetter små kostnader og må ikke medføre andre ulemper av betydning. Aktuelle tiltak er i første rekke traséendringer. 2. Ved anlegg av nye boligområder, skoler, barnehager m.v. bør man unngå nærhet til kraftledninger. Der det er mulig, bør man(utfra flere hensyn) velge en noe større avstand enn de minstegrenser som er fastsatt av sikkerhetshensyn for avstand mellom kraftledninger og bebyggelse. (utfra flere hensyn) …På grunn av usikkerheten som fortsatt er til stede når det gjelder negative helseeffekter av lavfrekvente elektromagnetiske felt, mener embetsgruppen at i valgsituasjoner bør man inntil videre velge løsninger med lavest mulig feltstyrke når dette kan gjøres uten merkostnader.» Utredningen har vært på en bred offentlig høring, og det var stor oppslutning om gruppens forslag. Disse føre var-strategiene er retningsgivende på området i påvente av eventuelle nye forskningsresultater. Som en oppfølging av arbeidet med NOU 1995:20 fikk Statens helsetilsyn i oppdrag å lage en rapport om eloverfølsomhet med forslag om helsevesenets fremtidige håndtering av symptomer antatt relatert til elektriske eller magnetiske felt. Departementet fikk oversendt rapporten i april i år og arbeider med videre oppfølging. Stortinget sluttet seg til konklusjonene i utredningen, jf. Innst. S. nr. 252 for 1997-98 til St. prp. nr. 65 for 1997-78, i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i år. Og det ble samtidig gjort klart at det fortsatt skal drives forsknings- og utviklingsarbeid på området. Departementet tildelte Norges forskningsråd i 1997 og 1998 årlig 500 000 kr over statsbudsjettet til dette formålet. Videre har Statens Strålevern fått 500 000 kr i 1998 for å utrede et eget informasjonsopplegg om dette. I St. prp. nr. 1 for 1998-99 er det sagt: «Det vil i 1999 bli lagt fram et nasjonalt informasjonsopplegg i forbindelse med oppfølgingen av forvaltningsstrategien NOU 1995:20 Elektromagnetiske felt og helse.» Det skal videre forberedes en ny gjennomgang av saksfeltet innen år 2000. Problemområdet har også stor internasjonal oppmerksomhet, og Norge deltar i flere aktiviteter, bl.a. via Verdens Helseorganisasjon, for å belyse strålefare og eventuell sykdomsrisiko. Inntil nyere viten er dokumentert, vil føre var-strategiene fra NOU 1995:20, som altså Stortinget har sluttet seg til, være gjeldende.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Jeg har vanskelig for å forstå representanten Andersens karakteristikk av det svaret jeg gav, for jeg presenterte ikke motargumentasjon, jeg presenterte den faglige vurdering som lå til grunn for at departementet og statsråden kom til Stortinget i vår med en anbefaling av hva som burde være retningsgivende forvaltningsstrategi på dette området. Den forvaltningsstrategien, det forslaget, sluttet Stortinget seg, så vidt jeg husker, enstemmig til. I det ligger det fra min side ingen avvisende holdning, men tvert imot en oppfølging av en meget sterk faglig anbefaling om en føre var-strategi på dette området. Det jeg registrerer, er at representanten Andersen har et ønske om at man – utover de midler som er bevilget til forskning på dette området – bør satse sterkere. Det vil jeg notere meg med tanke på senere budsjettopplegg. Men det er helt klart min tanke at en del av oppfølgingen på dette feltet skal være fortsatt forskning, og inntil vi har mer kunnskap enn det vi har i dag, følger vi en føre var-strategi.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Jeg beklager å måtte si at jeg tror at representanten Andersen er litt på villspor når han karakteriserer det slik at norske myndigheter bagatelliserer dette problemet. Det er ikke bagatellisering når man nedsetter et offentlig utredningsutvalg med all den ekspertise som kan oppdrives i Norge på dette feltet, og ber dem lage en forvaltningsstrategi. Det er ikke bagatellisering når norske myndigheter følger opp konklusjonene fra den samlede fagekspertise. Det er ikke å feie problemet under teppet, men tvert imot å gjøre en del foranstaltninger som det isolert sett ikke er vitenskapelig grunnlag for å si at man må gjøre, men som man gjør fordi man vil være føre var. Så jeg må igjen ta avstand fra karakteristikkene, men like fullt vil jeg bekrefte: Vi deltar i det internasjonale samarbeidet om disse spørsmål, og vi vil satse på forskning om disse spørsmål. Og jeg har notert meg representanten Andersens anliggende om at vi bør satse sterkere på forskning.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Frekvensen av obduksjoner har vært avtagende i Norge i de siste 10-15 år, på lik linje med det man registrerer i andre vestlige land. Dette har flere årsaker: Obduksjon som en tradisjonell virksomhet innen patologien har kanskje mistet noe oppmerksomhet og status innad i det patologiske miljøet, men også hos legene som rekvirerer tjenester fra patologene. Med nye diagnostiske metoder og nye tekniske muligheter har man fokusert i større grad på å finne diagnoser hos levende pasienter, kanskje på bekostning av det kvalitetsarbeidet som obduksjonene utgjør. Med moderne undersøkelsesmetodikk og større utredningsaktivitet er det færre dødsfall der helsevesenet ikke antar at dødsårsaken er kjent. Det er også færre som dør en plutselig og uventet død. Disse forhold har gjort etterspørselen etter obduksjoner mindre. Sykehusene har lagt om sin drift, og det er relativt flere mennesker som dør utenfor sykehus, enten i hjemmet eller i andre institusjoner. Det har vist seg vanskelig å få et nærmere samarbeid mellom patologene og primærhelsetjenesten for å gjøre obduksjoner også hos disse avdøde. Det må innhentes forhåndsgodkjenning fra trygdekontoret for at transport og obduksjon vil bli refundert. De patologiske avdelinger i sykehusene er på linje med andre sykehusavdelinger avhengig av en stram økonomisk styring og en forventet inntjeningsgrad i sin virksomhet. Helsetilsynet har tidligere uttrykt bekymring for de følger en lavere obduksjonsvirksomhet kan få både for utdanning, kvalitetsarbeid og sykdomsstatistikk. På bakgrunn av de forhold som er nevnt over, mener Helsetilsynet det nok ikke er realistisk å opprettholde ønsket om at 40 pst. av alle døde skal obduseres, men det bør være et mål å øke aktiviteten betydelig i forhold til dagens nivå. Dette er jeg enig i. Jeg har tatt initiativ til tiltak for å bedre forholdene: I forslaget til ny lov om spesialisthelsetjeneste er det lagt vekt på sykehusenes ansvar for så vel pasientbehandling som undervisning og forskning. Obduksjoner kan ses på som et viktig verktøy i denne sammenheng. I forslaget til endring av regionsykehustilskuddet er det sterkere føringer med hensyn til synliggjøring av hvorledes sykehusene bruker tilskuddet både i forbindelse med direkte pasientbehandling, spesielle regionsykehusfunksjoner, undervisning og forskning. Det kan også være aktuelt å se på rekvireringsrutiner og refusjon i forbindelse med obduksjon ved dødsfall både i og utenfor sykehus. Departementet har bedt Statens helsetilsyn om en redegjørelse om hvilke utfordringer patologifaget står overfor, hvordan oppgavene bør ivaretas og hvordan ressursene bør prioriteres. Denne utredning vil foreligge i løpet av vinteren. Det vil også være naturlig at Helsetilsynet og fylkeslegene har oppmerksomheten rettet mot hvorledes sykehusene benytter obduksjoner og formidling av erfaringer fra disse i sitt arbeid med internkontroll og kvalitetssikring.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Jeg er enig med representanten Alvheim i at obduksjonsraten er et uttrykk for i hvilken grad dette viktige kvalitetssikringsarbeidet blir ivaretatt i våre sykehus. Jeg er også enig med patologforeningen i at hensynet til undervisning og forskning ved regionsykehusene tilsier at en har en tilstrekkelig høy obduksjonsrate. Hva som er et realistisk mål i forhold til dagens nivå, vil jeg ikke ha noen skråsikker oppfatning om her og nå, men jeg vil i dialog med Helsetilsynet og på basis av den redegjørelsen vi har bedt om når det gjelder utfordringene for patologifaget, vurdere de spørsmål som representanten Alvheim reiser, spesielt spørsmålet om en skal stille krav om en minimumsrate, eller om en skal sette et mer eksplisitt mål. Når det gjelder graden av øremerking, mener jeg at det vi nå gjør med regionsykehustilskuddet, i stor grad følger opp den intensjonen som representanten Alvheim er ute etter.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Vi er nå inne i en prosess hvor vi trekker opp retningslinjer for den regionale helseplanleggingen. En av de hovedproblemstillinger vi står overfor, er hvor detaljerte krav staten skal stille til innhold og utforming av disse planene, og i den forbindelse vil det være naturlig å vurdere det spørsmålet som representanten Alvheim reiste til slutt. Jeg vil si at i utgangspunktet kan denne problemstillingen synes å ligge på et lavere detaljeringsnivå enn det de regionale helseplaner bør befatte seg med, men spørsmålet vil bli tatt med i arbeidet videre.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Jeg akter ikke å gå inn i en polemikk med representanten Johnsen om en sak som nå verserer for domstolene. Det jeg imidlertid må ta skarp avstand fra, er at det vedtak som man refererer til fra vedkommende kgl. resolusjon, skulle være å trø på menneskerettigheter, eller skulle være å felle en dom. Jeg viser til at staten faktisk fikk medhold i at departementets utelukkelsesvedtak var gyldig da saken var oppe i Jæren herredsrett. Når det gjelder den videre håndtering av denne saken, har jeg sagt at staten på bakgrunn av lagmannsrettens kjennelse har begjært muntlige forhandlinger ved Gulating lagmannsrett, og jeg tror alle parter er tjent med at de forhandlingene skjer ved Gulating lagmannsrett og ikke i stortingssalen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Det er ingen tvil om at de sakene vi her taler om, er vanskelige saker, krevende saker både for myndighetene og for dem som er involvert i dem. Jeg har sagt en del om hva som gjøres fra myndighetenes side for å styrke kvaliteten på og tempoet i den saksbehandling som vi snakker om. Jeg har også sagt at det er en god dialog nå mellom Den norske lægeforening, Rikstrygdeverket og departementet om oppfølgingen av disse sakene. La meg bare, uten å ta opp igjen diskusjonen om en sak som går for domstolene, si at det denne kjennelsen i Gulating lagmannsrett av 17. juli 1998 går på, er ikke gyldigheten av vedtaket i kgl. resolusjon fra mai i år, men det er spørsmål om vedtaket skal iverksettes før det foreligger rettskraftig dom. Det er en vesensforskjell mellom de to ting.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-18:
Eg vil gjerne stilla spørsmål til olje- og energiministeren: «Statoil og ICA/Hakon har nå inngått intensjonsavtale om å etablere et felles selskap som blant annet gjelder eierskap og drift av Statoils 1500 bensinstasjoner i Skandinavia. Det arbeides med en eiermodell som innebærer at ICA/Hakon-Gruppen kjøper ca. 50 pst. av aksjene i det nye selskapet. På bakgrunn av Hakon-Gruppens opptreden i det siste, og det faktum at dette er et direkte skritt mot privatisering av en del av Statoils virksomhet, kan statsråden klargjøre om det er aktuelt å gripe inn overfor selskapet?»
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-18:
Eg takkar statsråd Arnstad for svaret. Eg har eit par oppfølgingsspørsmål som kanskje kan klargjera litt meir kva som er Regjeringa sin politikk. Ved opprettinga av Norol, seinare Statoil, i 1975 var det fastsett politikk at staten skulle driva bensinstasjonar sjølv. Slik som eg oppfattar statsråden nå, er det framleis Regjeringa sin politikk, og at Regjeringa står fast ved det synspunktet at nasjonalt eigarskap er viktig. Då kan eg ikkje sjå noko anna enn at ein svensk hovudeigar, nemleg Hakon, ikkje kan gå inn i eit samarbeid med Statoil, men eg vil gjerne ha statsrådens syn på dette. Eg ønskjer også kommentarar til denne eventuelle eigaren sin handlemåte i det siste i forhold til diverse samvirke- og bondeorganisasjonar.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-18:
Me kan nok ha ein lang og uttømmande debatt i Stortinget om staten skal selja pølser, men det er ikkje hovudpoenget her. Hovudpoenget er nemleg at eit selskap som er 55 pst. eigd av eit svensk selskap, skal inn i eit statleg norsk selskap. Det meiner eg står i motstrid til det som står i Voksenåserklæringa om nasjonalt eigarskap. Så utfordrar eg òg statsråden når det gjeld denne eigaren som nå er inne, og som har gått veldig til felts mot samvirkeorganisasjonar, bondeorganisasjonar, og som nærast vil legga ned norsk landbruk, fordi det er så lite funksjonelt og opererer med så dårlege prisar: Er dette ein ideell samarbeidspartnar for Den norske stats oljeselskap?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-18:
Eg prøver meg på nytt – til olje- og energiministeren: «Statoil har rundt 200 eigedommar som SFT reknar som forureina. Selskapet brukar til dømes mykje større beløp på ulike former for sponsing enn på å rydde opp i gamle miljøsynder. Selskapet brukar ca 5. mill. kroner årleg på å rydde i gamle utslepp frå bensinstasjonar, og eit tilsvarande beløp på gamle tankanlegg. Er statsråden nøgd med selskapet si handtering av saka, eventuelt vil generalforsamlinga gripe inn for å få eit høgare tempo på oppryddinga?»
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-18:
Eg takkar statsråden for svaret. Eg forstår det sånn at statsråden er rimeleg nøgd med Statoils innsats når det gjeld å rydda opp i gamle miljøsynder. Dei opplysningane som det blir referert til i spørsmålet, er frå pressetalsmann Per Wangen i Statoil, som seier at ein bruker mindre beløp enn det statsråden nå oppgav. Det var utgangspunktet for problemstillinga. Då har me ulike opplysningar om dette. Det som eg likevel vil utfordra statsråden litt på, er nettopp dette med om statsråden nyttar høvet til å styra Statoil i bestemte retningar. Me veit jo at dersom statsråden ville ta eit initiativ i forhold til ei raskare opprydding av oljetankanlegg, ville nok Statoil kunna vera med på det. Me veit at Statoil gjer mange utanrikspolitiske sprell, som ein òg i den norske regjeringa kunne ha meiningar om. Eg er litt ute etter å vita om statsråden er villig til å ta litt meir styring over Den norske stats oljeselskap, som eg sjølv òg er medeigar i.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-18:
Dei faktiske opplysningane baserer eg på opplysningar frå Aftenposten, som seier at SFT har opplyst om dette. Eg kan ikkje verifisera det meir enn det eg seier nå. Det som eg vil utfordra statsråden på ein gong til, er nettopp dette med miljøspørsmål. Statsråden sa at Statoil bruker 600 mill. kr, og det er store beløp. Men dersom ein f.eks. ser på kva andre oljeselskap investerer i område som eg veit er viktige for statsråden, nemleg alternativ energi og sånne ting, er det framleis mykje som statsråden kunne sytt for at Statoil dreiv med på miljøsida.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-11-18:
Det er hard konkurranse i bensinstasjonsmarkedet. Tjenestene og vareutvalget på bensinstasjonene har endret seg mye. I dag er det mulig å få kjøpt både varm mat, dagligvarer og andre varer på bensinstasjonene. Stasjoner som bare tilbyr bilservice, er faktisk etter hvert vanskelig å finne. Samarbeid og allianser er blitt en viktig del av virkeligheten for mange selskaper for i det hele tatt å kunne overleve i bransjen. Som andre selskaper må Statoil ha mulighet til å vurdere og forholde seg til den nye markedssituasjonen. Bakgrunnen for planene om restrukturering av Statoils detaljhandelsvirksomhet er hovedsakelig lav lønnsomhet. Derfor skal det satses på innføring av et nytt bensinstasjonskonsept. Alle Statoils stasjoner i Skandinavia skal inngå i et nytt skandinavisk selskap. Statoil har vurdert det som fornuftig å bringe inn en profesjonell partner i det nye selskapet. Eierandel og stemmerett til partner skal ikke overskride 50 pst. ICA/Hakon ble etter en vurdering av mulige kandidater ansett for å være en attraktiv partner. ICA er Sveriges største detaljhandelskjede. Hakon-Gruppen er en av de tre store detaljhandelskjedene i Norge. Hakon-Gruppen er for øvrig eid 55 pst. av Canica AS og 45 pst. av ICA. Statoil ønsker å gjennomføre tiltak som er tilpasset den harde konkurransen. I tillegg har Statoil som mål å opprettholde sin stilling som en landsdekkende bensinstasjonskjede. Restruktureringen anses av Statoil som helt nødvendig for å gjøre det mulig å opprettholde dette siste målet. Det er ikke inngått noen endelig avtale om partnerskap mellom Statoil og ICA/Hakon. Saken vil bli lagt fram for selskapets generalforsamling når den er moden for det, dvs. etter at styret har henvendt seg til eier, og Regjeringen vil på det tidspunktet ta endelig stilling til spørsmålet om eierskap og eventuell partner. Regjeringen ønsker å videreføre Statoil som et heleid statlig selskap. Det er også klargjort i St.meld. nr. 46 for 1997-98, oljemeldingen, som er lagt fram for Stortinget. Kjernen i statens eierskap i Statoil må særlig være det som dekker olje- og gassproduksjon og transport. Så får vi diskutere en tilpasning knyttet til andre deler av virksomheten når det kan være nødvendig for å opprettholde virksomhet på enkelte områder eller for å sikre gode nok og brede nok tilbud. I dette konkrete spørsmålet vil Regjeringen legge vekt på hvordan selskapet kan bidra til å sikre virksomheten innenfor bensinstasjonene, og særlig hvordan man kan sikre muligheten til å opprettholde et landsdekkende tilbud.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-11-18:
La meg først få lov å understreke, som jeg sa i mitt svar, at Regjeringen ikke har tatt stilling til spørsmålet om et mulig deleierskap og en eventuell partner i dette spørsmålet. Det er en sak som vil bli drøftet når tida er inne for det. Det vi har varslet i oljemeldingen, står også fast, nemlig at olje- og gassproduksjonen på norsk sokkel, transport, altså det som kalles oppstrømsvirksomhet, er kjernevirksomhet og bør være heleid statlig. Så tror jeg vi kan være tjent med å ha en åpen debatt omkring tilpasningen i nedstrømsvirksomheten. Det er ikke slik i dag at alt er heleid. Hvis man ser på Navion, er det eid 80/20 pst. av Statoil/Rasmussen. Statoil er heller ikke heleier av Tjeldbergodden og heller ikke av Borealis. Det som har forandret seg siden 1975 og fram til i dag, er at i 1975 solgte bensinstasjonene bensin. I dag stryker de skjorter og selger varme pølser og andre dagligvarer. Spørsmålet er om det er en statlig oppgave. Det er et spørsmål jeg tror vi i det politiske miljøet bør drøfte ganske åpent og fornuftig.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-11-18:
La meg først få lov å si at jeg tror fortsatt at representanten Langeland ikke bør forskuttere hva som vil være den endelige holdningen til spørsmålet om man skal tillate en oppdeling av eierskapet – for det er ett spørsmål – og så om hvilken partner som eventuelt er den mest aktuelle. Statoil sjøl har en oppfatning om det, og det er naturlig at Regjeringen kommer tilbake til det når vi får det forelagt oss for selskapets generalforsamling. Men jeg synes at vi er tjent med å ta en åpen debatt om det som går på forskjellen mellom kjernevirksomheten, forvaltning av naturressurser, som åpenbart er ment skal være heleid statlig, og tilpasningen i den mer ytre virksomheten. La meg også si at heller ikke skillet mellom nasjonalt og internasjonalt blir så klart som det har vært tidligere. Det er klart at Borealis driver innenfor europeisk petrokjemi, og når det gjelder Navion, kan man spørre om det nasjonale eierskapet knyttet til de partnerne som går inn. Når det for øvrig gjelder Hakon-Gruppens stilling og rolle i forhold til norsk landbrukssamvirke, er det mye som kan sies om det, men det er ikke min rolle som olje- og energiminister å uttale meg om det fra Stortingets talerstol.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-11-18:
Spørsmålet fra representanten Langeland etterlater det inntrykket at Statoil bruker mer på sponsing av kultur og idrett enn på miljøtiltak. Det medfører, så langt jeg kjenner til, ikke riktighet. Bevisstheten omkring miljøbelastninger knyttet til bruk og håndtering av ulike stoffer har utviklet seg kraftig innenfor Statoil de senere årene. Etter mitt skjønn er Statoil seg bevisst sitt ansvar ved håndtering og lagring av petroleumsprodukter. På den ene siden arbeider selskapet for å forebygge forurensning, og på den andre siden arbeider de også for å rydde opp etter akutte tilfeller av forurensning. Selskapet arbeider innenfor gjeldende lover og regler og i forståelse og samarbeid med miljøvernmyndighetene. Når det gjelder drift av bensinstasjoner og tankanlegg spesielt, arbeider Statoil for å begrense og å rydde opp i forurensninger i tilknytning til disse anleggene. Statoil har kartlagt graden av forurensning ved alle selskapets bensinstasjoner og tankanlegg i Norge. Nødvendige tiltak i forbindelse med forurensing blir iverksatt i hvert enkelt tilfelle. På bensinstasjonssiden bruker Statoil i Norge ca. 20 mill. kr årlig til forebyggende tiltak, og vel 5 mill. kr årlig til opprydding etter akutte tilfeller av forurensning. Selskapet bruker også vel 5 mill. kr årlig til opprenskning etter utslipp og forurensning fra tankanlegg. I tillegg bruker de 15 mill. kr til forebyggende miljøtiltak på tankanlegg. Basert på de opplysningene jeg sitter inne med, kan jeg ikke se at dette er en sak for selskapets generalforsamling, men jeg forutsetter sjølsagt at Statoil til enhver tid etterlever de regler myndighetene har fastsatt for forebyggende og avbøtende tiltak når det gjelder forurensning. Dessuten er det jo i høyeste grad i selskapets egen forretningsmessige interesse å kunne bidra til opprydding og forebygging av miljøskader.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-11-18:
La meg få lov til å understreke to ting. Det ene er at innenfor miljøspørsmål er det antakelig alltid mulig å gjøre ting bedre. Det er nesten alltid et forbedringspotensial. Det er mitt inntrykk at Statoil er oppriktig opptatt av å prøve å forbedre sin virksomhet når det gjelder miljø, også innenfor dette området. I Statoil-konsernet samlet sett brukes det i dag 600 mill. kr årlig til miljø-, helse- og sikkerhetstiltak. Det er de samlede ressursene som Statoil-konsernet bruker på disse utfordringene, og som jeg som olje- og energiminister synes er en anselig sum. Det er også et anselig antall mennesker som er ansatt i Statoil utelukkende for å jobbe med de problemstillingene. Så har jeg lyst til å understreke, fordi det ligger implisitt i representanten Langelands spørsmål at det er SFT som har regnet en del eiendommer som forurensede, at så vidt jeg kjenner til, finnes det ingen SFT-kartlegging av forurensningen på Statoils bensinstasjoner og tankanlegg; det er faktisk Statoil sjøl som har kartlagt hvilke miljøutfordringer de står overfor.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-11-18:
Jeg tror det er viktig at myndighetene, både Olje- og energidepartementet og miljøvernmyndighetene, er i en stadig dialog med oljeselskap – også med Statoil – om miljøspørsmål og om hvordan en kan forbedre arbeidet med miljøhåndtering. Jeg tror også at Statoil har interesse av å utvikle sitt arbeid innenfor fornybar energi. Men jeg synes ikke at det verken er riktig eller ønskelig at statsråden gjennom generalforsamlingen skal bruke sin eierrolle til å gå direkte inn i de mer daglige håndteringene av spørsmål i Statoil, enten det gjelder miljøspørsmål eller andre spørsmål. Den dialogen får vi ta vare på som en overordnet dialog mellom de politiske myndighetene og oljeselskapene som sådanne og oljeindustrien som sådan og også mellom miljøvernmyndighetene og oljevirksomheten.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-11-18:
Statnett eier om lag 80 pst. av sentralnettet i Norge og er dermed operatør av den såkalte sentralnettordningen. Det er Statnett som sentralnettoperatør som har ansvaret for å fastsette overføringstariffen i sentralnettet hvert år. Tariffen blir fastsatt på grunnlag av retningslinjer gitt av NVE, men det er ikke riktig at NVE har godkjent de nye tariffene. Tariffene for sentralnettet besluttes av Statnetts styre etter drøftelser med representanter for brukerne av sentralnettet, særlig SFO. Det er riktig at sentralnettariffen har økt betydelig fra 1998 til 1999. Prisøkningen har imidlertid ingen sammenheng med Statnetts kostnader i den samme perioden. Sentralnettets regnskap er helt atskilt fra Statnetts eget regnskap. Sentralnettet leier inn sentralnettanlegg fra ulike anleggseiere, herunder også fra Statnett. Over tid skal regnskapet i sentralnettet gå i balanse. Dersom inntektene er for lave, kan mindreinntekten kreves inn gjennom økte nettariffer senere. Tilsvarende vil for høye inntekter måtte tilbakebetales gjennom lavere tariffer på et senere tidspunkt. Ved utgangen av 1997 hadde sentralnettet ifølge Statnett en merinntekt på ca. 300 mill. kr. Statnett satte derfor ned tariffen for 1998. Siden kundemassen også endret seg i sentralnettet fra 1997 til 1998, fant Statnett det senere rimelig at også denne merinntekten ble tilbakeført til dem som var kunder i 1997, direkte. Det betyr med andre ord at Statnett har tilbakebetalt merinntekten to ganger i løpet av 1998. Endring av de variable leddene i sentralnettariffen har også vært med på å bidra til at den samlede mindreinntekten i sentralnettet ser ut til å bli ca. 450 mill. kr ved utgangen av året. Etter en dialog med Statnettkundenes Fellesorganisasjon har Statnett bestemt at denne mindreinntekten skal tas inn gjennom sentralnettariffen over to år, dvs. ca. 225 mill. kr i 1999 og det resterende i år 2000. Det er årsaken til at Statnett har varslet en økning i sentralnettariffene for neste år.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-11-18:
Fordi regelverket sier at mindre- eller merinntekt skal dekkes opp i det etterfølgende år, vil en kunne få den type utslag også i årene framover. Det betyr rett og slett at en har en form for periodisering av tariffen over år. Det kan gi en stigning ett år, men det kan også gi en reduksjon et annet år. Det betyr ikke at en betaler mer enn det det koster, men det betyr at hvis systemoperatøren har beregnet en mindreinntekt i det inneværende året, må det betales tilbake neste år. Jeg legger til grunn at når Statnettkundenes Fellesorganisasjon og Statnett sjøl er blitt enige om hvordan mindreinntekten skal tas inn, vil myndighetene forholde seg til det. Men vi legger også til grunn at Statnett som sentralnettoperatør i framtida må søke å unngå så store svingninger i prisingen av nettjenestene i sentralnettet som vi opplever nå, for neste år og kanskje også for år 2000.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-11-18:
Jeg tror at en del av det spørsmålet som nå kommer fra representanten Nistad, må bero på en misforståelse i den forstand at prisøkning og tariffering i sentralnettet ikke har noe med Statnetts øvrige virksomhet å gjøre. Det har dermed ingenting å gjøre med Statnetts kostnader eller for den saks skyld hvilket utbytte myndighetene tar fra Statnett. Sentralnettets regnskap er helt atskilt fra Statnetts eget regnskap, og sentralnettet leier inn sentralnettanlegg fra ulike anleggseiere, også fra Statnett. Det som skjer når en periodiserer – det er på den måten en egentlig gjør det med inntekter og utgifter – er at dersom en har kalkulert for lite ett år, må det tas inn neste år. Det er en avklart regel mellom Statnettkundenes Fellesorganisasjon og Statnett. Men det som det kan være grunn til å se nøye på, er de store svingninger en får fra i år og til neste år. Slike store utslag er ikke normalt. 1998 er resultat av helt spesielle omstendigheter, nemlig spørsmålet om sentralnettets utstrekning og en endring i tarifferingen av energileddet.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1998-11-18:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til olje- og energiministeren: «Gjennom NRK radio måndag 2. november 1998 vart det kjent at Statnett SF vil auke nettariffane med 40 pst. frå og med 1999, og at NVE hadde godkjent dei nye tariffane. Kva er grunnen til denne formidable prisauken?»
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1998-11-18:
Eg takkar statsråden for svaret. At NVE ikkje har godkjent tariffane, tar eg til etterretning, men gjennom NRK vart det sagt at NVE hadde godkjent tariffane. Det var slik eg fann opplysningane. Men jamvel om prisauken er teken ut over to år, er det like fullt 40 pst. vekst i prisen på krafttransporten for vanlege forbrukarar og storforbrukarar. For storforbrukarar i næringslivet kan dette utgjere store beløp, f.eks. vert det for Hydro sine anlegg på Sunndalsøra ca. 3 mill. kr i meirkostnader, og eg høyrde òg på lokalradioen at tilsvarande kostnader for Hydro Årdal var ca. 4 mill. kr. Dette er næringar som i realiteten arbeider i vanskelege marknader, og der prisauken på kort sikt kan bety noko når det gjeld å kunne planlegge på lang sikt. Mitt tilleggsspørsmål er: Kva vil statsråden gjere for at forbrukarane kan føle seg trygge for at ikkje tilsvarande prisauke vil verte pålagd i framtida?
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1998-11-18:
Bakgrunnen for tilleggsspørsmålet mitt var det svaret som statsråden gav, der ho sa at over tid skal rekneskapen i sentralnettet gå i balanse, for då må ein kunne ha forventingar om at ein grip inn og ser på kva ein kan gjere dersom ein ikkje kan ha meir realistiske prognosar når det gjeld nettet sine prisar i framtida. Statnett er eit monopol for transport i sentralnettet, og at rekneskapen skal gå i balanse, er veldig viktig. Men samstundes ser vi òg at Regjeringa nyttar seg av å ta utbytte, f.eks. i Gul bok berre med 157 mill. kr, men justert opp med 125 mill. kr. Det er eit formidabelt utbytte òg for Statnett, og eg reknar med at det er vanskeleg for forbrukarane å sjå at desse midlane ikkje kjem frå prinsippet om at rekneskapen skal gå i balanse, og at ein ikkje skal bruke meir pengar i Statnett sitt overføringssystem enn det det kostar den enkelte forbrukar.