John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Jeg registrerer at Regjeringen innleder trontalen med at den vil arbeide for et nyskapende, solidarisk og tryggere Norge. Hva som ligger i begrepet «nyskapende», er ikke lett å si, kanskje er dette begrepet kommet til erstatning for Det norske hus, som regjeringen Jagland i sin tid ville bygge. Et tryggere Norge er i alles interesse og burde være en selvfølgelig programerklæring fra en hvilken som helst regjering. Men en kan jo da stille spørsmålet: Hva er trygghet? Begrepet er omfattende. Det går på økonomisk trygghet og utkomme. Det omfatter et forsvarlig sikkerhetsnett for den som ikke har eller kan få utkomme av egen arbeidsinnsats. Trygghet går også på frihet for enkeltmennesket, mindre stat og mer selvbestemmelse. Trygghet har noe med fravær av kriminalitet å gjøre. Men kanskje den viktigste trygghetsfaktor i forhold til enkeltmennesket er det å ha et godt og tilstrekkelig helse- og omsorgsvesen, slik at en kan være trygg for å få hjelp når denne hjelpen trengs, i barndom, i voksen alder og ikke minst i alderdommen. På dette siste feltet har vi langt fra trygghet i Norge i dag. Regjeringen anfører følgende i trontalen: «Regjeringen vil ta initiativ til en bred drøfting av verdigrunnlaget i helse- og omsorgstjenesten.» Jeg spør meg hva som ligger i denne programformuleringen. I den kristne kulturarv, som også denne regjeringen påberoper seg, må det ligge at forebygging og behandling av sykdom, pleie av og omsorg for eldre syke og tilrettelegging av livsvilkårene for funksjonshemmede skulle være en selvfølgelig prioritering. Fremskrittspartiet mener at helse og omsorg er en samfunnsoppgave som skal prioriteres foran alle andre samfunnsoppgaver. Så langt er Fremskrittspartiet i denne sal alene om en slik verdiholdning. At ikke større midler kan tilføres helse- og omsorgsvesenet når budsjettet viser et overskudd på over 70 milliarder kr, er for meg, et vanlig menneske, et tankekors av de store. Det er et tankekors at med dette overskuddet så opprettholder vi helse- og omsorgskøer, mennesker som står i kø og venter på å bli kvitt smerter og lidelser og venter på en bedre livskvalitet. Fremskrittspartiet ble fra hele det øvrige politiske miljø, inklusiv regjeringspartiene, under siste valgkamp angrepet for et dårlig menneskesyn, manglende respekt for menneskeverdet og det som verre var. Da må det være tillatt å stille spørsmålet til Regjeringen og de andre partiene i denne sal: Hvilket menneskesyn og hvilket menneskeverd legges til grunn fra deres side når så omfattende uverdige forhold nylig er avdekket i vår eldreomsorg? Jeg tillater meg også å spørre om hvilket menneskesyn som ligger til grunn for at skatt på sykdom, i budsjettsammenheng kalt egenandeler, de tre siste årene har økt med over 30 pst. Egenandelene for mange er i dag så høye at livsviktige medisiner ikke kan kjøpes, og man kan ikke betale for nødvendige helse- og omsorgstjenester. Fremskrittspartiet vil i dette statsbudsjettet si nei til enhver økning av egenandelene, og vil avvente den bebudede utredning om egenandelene generelt, som skal ta sikte på å skjerme storforbrukere av helsetjenester. Det er vel og bra at eldreplanen som Stortinget har vedtatt, er i rute, men jeg har tidligere påpekt og gjentar det gjerne her: Når det gjelder forholdet mellom sykehjemsplasser og omsorgsboliger, er skjevfordelingen meget alvorlig og kan få alvorlige konsekvenser når denne eldreplanen en gang avsluttes. Faktisk er det slik i dag at vi har mindre sykehjemsdekning i Norge enn vi hadde eksempelvis i 1995, samtidig som det er en sterk økning av eldre over 80 år, hvor svært mange virkelig trenger pleie og omsorg. Eldreplanen, slik den foreligger og utvikles, tar ikke høyde for den underbemanning en har i våre offentlige sykehjem, og som er en direkte årsak til de uverdige forhold som er avdekket av Statens helsetilsyn og i Malmedal-rapporten, hvor eldre syke mennesker daglig lider overlast i forhold til å få dekket sine basale menneskelige behov. Den dårlige bemanningen i sykehjemmene har også ført til en flukt fra pleieryrket. Fremskrittspartiet vil i sitt alternative budsjettforslag foreslå å tilføre institusjonsomsorgen 1 000 nye stillinger i år 2000. Å besette disse stillingene tror ikke jeg og Fremskrittspartiet vil være særlig problematisk hvis en la arbeids- og lønnsforholdene bedre til rette for nettopp vårt helsepersonell. Fremskrittspartiet vil også foreslå et statlig øremerket tilskudd til driften av sykehjem etter mønster av det statlige driftstilskuddet til barnehager. Med henvisning til Regjeringens programerklæring om å drøfte verdigrunnlaget for helse og omsorg har det ikke vært noen sak de seneste år som har opprørt meg sterkere enn Regjeringens trenering av å godkjenne Alzheimer-medisinen Aricept på blå resept. Dette er et anslag mot de absolutt svakeste av de svake i eldreomsorgen. Det er dokumentert både i inn- og utland at Aricept har god effekt for et betydelig antall av de nydiagnostiserte demenspasientene for en tidsperiode fra et halvt år og opp til to år. Det må være tillatt å sette spørsmålstegn ved hvilket menneskesyn denne regjeringen representerer når man sier nei til denne for mange pasienter og ikke minst for de pårørende livsviktige medisin. Paradokset i dette er at medikamentet Aricept er godkjent for salg i Norge, men ikke gitt refusjon over folketrygden, slik at det bare er høyinntektspersoner som kan gjøre seg nytte av dette preparatet. Dette er verken solidarisk eller rettferdig etter min mening. For samfunnet vil det være betydelige summer å spare hvis Aricept ble tilgjengelig på blå resept. Et halvt års bruk av Aricept vil koste Rikstrygdeverket ca. 6 000 kr, mens et halvt års opphold i et offentlig sykehjem, som disse pasientene raskt trenger, vil koste 150 000 kr. Men viktigere enn den økonomiske siden er den livskvaliteten disse pasientene kan få tilbake og opprettholde med sin familie og sine nære pårørende i inntil to år. Det er langt viktigere enn de økonomiske innsparingene. Denne saken har virkelig noe med menneskesyn og særlig med synet på eldre mennesker å gjøre. Når det gjelder den innsatsbaserte finansieringen ved våre somatiske sykehus, som Fremskrittspartiet etter tolv års kamp fikk gjennomført, delvis fra juli 1997, har denne vært en suksess så langt. Langt flere pasienter er behandlet, og ventetiden på garantilistene redusert med bortimot 50 pst. siste driftsåret. Men prosentandelen må økes. Fremskrittspartiet vil også under denne statsbudsjettbehandlingen i sitt alternative budsjettforslag øke prosentsatsen fra 50 til 60. Dette vil ytterligere kunne redusere helsekøene, som bortimot er en skam for kongeriket Norge. Til slutt vil jeg gi Regjeringen ros for én ting i helsebudsjettet, nemlig at den legger opp til bedre smertebehandling for pasienter i terminalfasen. Dette er særdeles viktig i en tid hvor trykket utenfra om aktiv dødshjelp blir sterkere og sterkere. Dette er helseverdier, og gir livshjelp istedenfor aktiv dødshjelp.