Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-04:
Det nordiske samarbeidet er heller ikke upåvirket av alle de endringer som har funnet sted i de senere årene, fra oppløsningen av Sovjetunionen til naboland som aspirerer til medlemskap i ulike europeiske organisasjoner. Den økende grad av europeisk integrasjon, globaliseringen og regionaliseringen, som flere har vært inne på i debatten så langt, er alt med på å skape nye utfordringer, politisk, økonomisk og kulturelt. På mange ulike plan er det omstillinger som vi må igjennom både mentalt og politisk når vi skal reformere det nordiske samarbeidet. Det seneste uttrykk for de endringer som har skjedd, er på et vis illustrert gjennom president Ahtisaaris besøk i Norge i egenskap av formannsvervet i EU. Det er et eksempel på at nye europeiske rammebetingelser skaper endringer i forholdet mellom de nordiske land, bare et nytt eksempel i rekken av mange på at i denne sammenheng er også for nordiske politikere EU-tilknytningen det overordnede. Innen det nordiske samarbeidet har en rekke nye saksområder også kommet til i de senere årene. Det er helt sikkert også rom for flere etter hvert, ikke minst er det gledelig at forsvars- og sikkerhetspolitikken nå med økende grad av intensitet preger debatten. Det gjelder både det økte samarbeidet om fredsbevarende operasjoner og på mer direkte forsvarsrelaterte områder. Her er det helt sikkert mer å gå på. Utviklingen både i NATO og EU tvinger oss her i større grad til også å ha en felles dialog. Det kan være den eneste dialogen vi faktisk får på det nordiske torg med dem som står EUs nye og utvidede sikkerhetspolitiske samarbeid nærmere enn Norge har valgt å gjøre. For det er riktig som president Ahtisaari også sa: Vi har selv valgt å stå utenfor. Utviklingen av de tre dimensjonene i det nordiske samarbeidet har vært både riktig og nødvendig: Den tradisjonelle nordiske dimensjon som bygger på historiske og kulturelle fellesverdier, en nærområdedimensjon, hvor arbeidet overfor de baltiske landene og Nordvest-Russland er særlig viktig, og sist, men ikke minst en europeisk dimensjon, hvor tre av de nordiske landenes medlemskap i EU er åpenbar og dominerer. Men det er et interessant forum også for oss ikke-medlemmer, hvor vi i noen grad kan henge på og henge med. En uke før den 51. sesjon i Stockholm er det naturlig også å komme inn på det budsjettet for nordisk samarbeid som skal vedtas. Kravet til såkalt nordisk nytte må ligge til grunn for det samarbeidet som finner sted. Det gjelder både samarbeidet i regi av Nordisk Råd og Ministerrådet. Det betyr ikke bare at samarbeidet skal fokusere på det som har betydning og er nyttig for våre nordiske innbyggere, vi skal stille krav til at midlene også brukes målrettet og effektivt. Jeg er ikke like opptatt som Regjeringen av å fremheve motsetningene mellom de tre dimensjonene man kan si gjenspeiles i dagens nordiske samarbeid, den nordiske, nærområdedimensjonen og den europeiske. Vi skal selvfølgelige ta vare på de nordiske kulturtradisjonene, men det er ingen motsetning i dette i forhold til å koordinere den nordiske innsatsen i EU, eller å trekke våre nærområder mer med i også det nordiske samarbeidet. Snarere tvert imot er det stor nordisk nytte i å samordne vår innsats i disse områdene. Derfor mener jeg også at det er rom for ytterligere prioriteringer av samarbeidet med våre nære venner i de baltiske land og i Nordvest-Russland. Høyre har bidratt gjennom den konservative gruppen i Nordisk Råd til å finne rom for ekstra prioriteringer av nærområdesamarbeidet i det nordiske budsjettet som skal behandles på sesjonen. Det ligger mange utfordringer og venter, og det mangler ikke på områder hvor vi kan samarbeide mer, det gjelder både informasjons- og kontaktvirksomhet, demokratiutvikling, miljøsamarbeid og kanskje ikke minst energisamarbeidet. Den forankring det nordiske samarbeidet har hos folk flest, er ikke minst manifestert gjennom et bredt frivillig samarbeid med et mangfold av organisasjoner. Den betydningen en slik frivillig innsats har for det sivile samfunn, kan knapt måles i kroner. Noe av det som kanskje på en positiv måte skiller det nordiske samarbeidet fra andre typer regionalt samarbeid, er nettopp denne folkelige forankringen og tradisjonen. Vi har ved flere anledninger vært opptatt av og understreket behovet for at de baltiske land får muligheten til nå å knytte seg nærmere både til NATO når de ønsker det, og EU når de åpenbart også ønsker det. Vi, og kanskje særlig de nordiske land som er medlemmer av disse organisasjonene, særlig EU, har vært opptatt av å skape et rom for at de tre baltiske landene kan forhandle ikke minst parallelt i tid. Men spørsmålet er – og her ligger det kanskje visse paradokser – om vi i like stor grad er åpne for at også Nordisk Råd kan åpnes for nye medlemmer utover det tradisjonelle nordiske området. Den islandske presidenten inviterte for noen uker siden til en slik debatt i samtale med den latviske presidenten. Det er en debatt jeg synes det er grunn til å ta. Våger vi ikke å ta debatten, er det et svakhetstegn. Det kan være et tegn på at Nordisk Råd igjen har stivnet hvis vi ikke våger å ta utfordringen som ligger i en slik debatt. Svaret på utfordringen er ikke nødvendigvis gitt. Men jeg tror kanskje det er viktig å starte arbeidet ved å skape rom for ytterligere møteplasser med bred deltakelse fra nordiske og baltiske parlamentarikere. Felles sesjoner er begynt. Når det gjelder felles komiteer og arbeidsgrupper, støter vi nok på noe større motstand så langt. Den reform av nordisk samarbeid som har funnet sted, har nå noen år åpenbart fungert positivt etter flertallets oppfatning – kanskje etter alles oppfatning, bortsett fra Fremskrittspartiets. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet mener at samarbeidet mellom regjeringene fungerer så positivt at det derfor ikke trenger en parlamentarisk ballast. Det er et resonnement jeg ikke helt forstår, fordi jeg tror noe av årsaken til at dette samarbeidet har utviklet seg positivt, er at det har vært en balanse mellom en parlamentarisk pådriverrolle – kontrollrolle, i noen grad initiativtakende – og et tett og forpliktende samarbeid på embetsmannsplan, det politisk plan mellom regjeringene. Men igjen tilbake til rådet. Det er viktig med en reform av rådet som har gjort at man har blitt mer resultatorientert. Presidiet har nå mulighet for å sortere saker, ikke alt må bringes frem, og man får prioriteringer. Faren er selvfølgelig at man også bruker denne adgangen til å stanse saker foran rådet, til å sortere ut alt som er kontroversielt. Flertallet kan altså i grunnen bestemme om forslag skal komme frem eller ei på sesjonen. Det er en fare hvis man med dette stanser kontroversielle debatter, for Nordisk Råds mulighet til å leve og utvikle seg er avhengig av at man i større grad tar kontroversielle spørsmål også opp i Rådet. Det avspeiler den nordiske parlamentariske politiske situasjon, noe annet ville være kunstig. Til slutt et par ord om temaet mange har vært inne på, globaliseringens utfordringer. Dette er kanskje et område hvor man med respekt å melde må si at lite skjer på nordisk plan. Vi opplever nå egentlig mellom de nordiske land en relativt tøff konkurranse om skatte-, etablerings- og rammebetingelser for å tiltrekke seg virksomheter. Jeg har det utgangspunkt at frie kapitalbevegelser krever et tettere regionalt, for ikke å si internasjonalt, samarbeid også om rammebetingelsene for kapitalen. Det gjelder skatt, grader av skatteharmonisering, det gjelder lovgivning for finansinstitusjonene mv. Dette er et tema høyt oppe på EUs dagsorden – ikke full skatteharmonisering, men åpenbart sterk innsats for å unngå at de frie kapitalbevegelser fører til at landene driver en uhemmet konkurranse om etableringer seg imellom, at de skaper såkalte skatteparadiser. På nordisk plan er dette egentlig kommet relativt kort, og de nordiske land deltar fritt og uhemmet i denne konkurransen. Vi registerer at når nordiske skadeforsikringsselskaper etablerer en felles enhet, så uttaler representanter for de norske eierne som går inn, at dette selskapet aldri kunne vært etablert i Oslo, men i Stockholm, fordi der er det bedre rammebetingelser. Sverige og Finland hadde en tilsvarende diskusjon da Merita Nordbanken ble etablert som et felles selskap, fordi det var annerledes rammebetingelser i Finland enn det det fortsatt er i Sverige. Danmark driver en tiltrekning av internasjonale og multinasjonale selskaper basert på meget gunstige skattebetingelser for datterselskapene i forhold til morselskapene, og har fått virkninger av dette, altså en etablering av en form for skatteparadis innenfor EU, men også i Norden. Innen finanslovgivningen og lovgivningen på andre områder har vi møtt på ganske ulike kulturer og ulike tradisjoner i de nordiske land, og integreringen av det norske og det svenske teleselskapet har også vist at på dette området er egentlig en harmonisering av lovgivningen kommet relativt kort. Min konklusjon på disse observasjoner er at skal man få noe til når det gjelder harmonisering for å møte frie internasjonale kapitalbevegelser, så kreves det en betydelig grad av overnasjonalitet. Selv EU har her kommet kort, men allikevel mye lenger. Det skjer gjennom meget tøffe tak og til dels bruk av overnasjonale muligheter. Representanten Steensnæs var avslutningsvis opptatt av at vi i Norge måtte ha mer tålmodig kapital, privat kapital, og viser til at det har man vel bl.a. i vårt naboland Sverige. Det tror jeg er en helt riktig observasjon, men den mangler ett historisk perspektiv, og det er at hvis Wallenberg hadde eksistert i Norge, hadde han betalt mer skatt. Derfor er han i Sverige. Historisk sett er han selvfølgelig svensk, men kapitalen, også den tålmodige, flytter etter hvert relativt lett på seg, og flytter dit hvor det er best, mer tålmodig er den ikke. Så også på dette området finner det faktisk sted – og har vel funnet sted i mange, mange år – en konkurranse mellom de nordiske land om å ha betingelser for tålmodig nasjonal kapital. Derfor har også kanskje Sverige mer av det enn oss.