trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
Vi er enige om at vi står overfor store utfordringer når det gjelder å få nok hender med god kompetanse i årene som kommer. Meldingen som vi behandler i dag, setter – sammen med Samhandlingsreformen, der bl.a. Kompetanseløftet bidrar til økt kompetanse – søkelyset på hva slags behov vi har, og peker på løsninger som kan være gode. Som sykepleier er jeg glad for at også etikk som en del av utdanningen er nevnt så ofte og så mye i meldingen. Det trengs. En av de store utfordringene vi ser, er å få nok personell. Selv om vi øker kapasiteten og bygger flere studieplasser, er rekrutteringen til mange helsefag vanskelig. Flere faggrupper har bl.a. mangel på menn, kanskje mest blant sykepleiere og helsefagarbeidere. Mange er heller ikke i yrket i hele sitt yrkesliv, men velger andre yrker etter en tid. Det lekker altså flere steder. Vi i Norge har vært i front når det gjelder etisk rekruttering av helsepersonell, og det skal vi være stolte av. Det globale behovet er stort, og størst er vel mangelen i Afrika sør for Sahara. Det at vi ikke har en aktiv rekrutteringspolitikk derfra, er veldig bra. Vi bør derfor finne løsninger som er basert på frivillig innvandring av arbeidskraft og nasjonale muligheter for en fleksibel utdanning. Det mener jeg denne meldingen legger opp til. God praksistid er nødvendig og viktig for å få gode fagfolk. God praksisveiledning er derfor nødvendig. Jeg er stolt av at Høgskolen i Vestfold, sammen med Larvik kommune og med støtte av samhandlingsmidler, har satt i gang et studium som heter «Sykepleie for fremtiden». Der undervises det nettopp i det med praksisveiledning. Tilbakemeldinger fra studentene viser at praksisperioden kan være dårlig og med noe tilfeldig oppfølging. En økt bevissthet om hvordan praksis skal gjennomføres, vil kunne forhindre frafall i studiene. Det vil også gi stabilitet og trygghet for studentene i et yrkesliv og arbeidsliv videre. Meldingen viser også til det representanten før meg var inne på, det med velferdsteknologi, og det mener jeg er viktig at vi tar i bruk. Vi har behov for økt kunnskap om hvordan vi skal bruke det best mulig, i tillegg til de varme hendene. Velferdsteknologi skal vi bruke, i tillegg til personell, for da kan det gi gode resultater – dersom det brukes riktig. At vi da også skal bruke velferdsteknologi som fagområde innenfor tekniske fag, synes jeg er spennende og et viktig tiltak.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
De store velferdsreformene stiller nye krav til utdanningssystemet. Derfor er det fortjenestefullt i seg selv at regjeringen har tatt fatt i velferdsetatenes kompetansebehov, med en ambisjon om å føre dette over i utdanningssystemet. Så langt har høgskolesystemet – og i enda mindre grad den videregående skolen – vist relativt liten evne til fornyelse på tvers av fagprofesjonene. Historisk sett har de helse- og sosialfaglige profesjonsutdanningene blitt til som svar på konkrete behov. Slik vil det formodentlig også være i fortsettelsen, med den forskjell at vi nå går fra smale profesjonsutdanninger til bredere utdanningsløp som i større grad dekker velferdsetatenes utdanningsbehov. I lys av behovene er det etter min oppfatning lite hensiktsmessig å satse ytterligere på flere smale grunnutdanninger som retter seg inn mot avgrensede deler av velferdsetatenes virkeområde, fordi slike utdanninger gir liten fleksibilitet, både for arbeidstaker og arbeidsgiver, og fordi de reelt sett er lite kvalifiserende for det arbeid som utføres i etatene. Nav-reformen og Samhandlingsreformen – og jeg vil mene at utviklingen i helsevesenet peker i samme retning – er tverrfaglige byggverk. Dagens Nav-ansatte trenger eksempelvis arbeidsmarkedskompetanse, trygdekompetanse og sosionomkompetanse. Alle trenger ikke kunne alt om alt, men kravet til tverrfaglig kompetanse er en grunnleggende forutsetning for at etaten skal kunne fungere etter sin hensikt. Dersom utdanningssystemet ikke kan bidra til det, må etaten selv skaffe seg denne kompetansen. Så avhengig er etatene av å utvikle egen kompetanse, og så ressurskrevende er denne oppgaven, at det i den perioden Nav nå har gått gjennom, nok har gått ut over tjenestetilbudet. Jeg vil håpe at høgskolesystemet nå ser den utfordringen som bl.a. Nav representerer. Nav har i dag 18 000 ansatte inkludert de 4 000 som er i kommunal tjeneste, og jeg føler meg ganske sikker på at etaten som ledd i sin rekrutteringspolitikk, vil bidra til at lærestedene både tilpasser eksisterende tilbud og utvikler nye utdanningstilbud etter de behov som Nav og andre velferdsetater har. Men høgskoler og universiteter har også en annen rolle med tanke på velferdsetaten. Vi ønsker nemlig at profesjonsutøvelsen skal være forskningsbasert. Derfor er det viktig å styrke relasjonene mellom utdanning, praksis og FoU, også i de korte profesjonsutdanningene.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
Jeg får begynne med det siste taler avsluttet sitt innlegg med, barnevern. Mange har i debatten vært inne på utdanning av fagfolk i barnevernet og barnevernspedagoger, og hvor viktig det feltet er. Det er kanskje ikke sagt for ofte. Vi har hatt mange debatter i denne sal om barnevern og organiseringen av barnevernet. Det som er så viktig å ha med seg, er at de personene som skal fylle rollen og gjøre denne oppgaven i barnevernet, og som skal se disse barna og gi dem en trygghet som ikke foreldrene klarer, har god utdanning. Opposisjonen er også veldig utålmodig og venter på at det skal komme en melding fra regjeringen. Når det gjelder denne saken som vi har til behandling nå i dag, er i alle fall Fremskrittspartiet veldig glad for at det er en samlet komité som setter dette på kartet og ser at vi trenger en sterk og relevant utdanning, som er veldig viktig for å hjelpe disse barna. Så til praksissjokket for disse unge personene, som får en utdanning der de kanskje ikke får kjennskap til barnevernet. Når de da plutselig skal begynne å jobbe med disse sårbare ungene, ser de hvor viktig det er at de har praksis, og ikke minst at de får en mentorordning. Det tror jeg er utrolig viktig for disse personene. Så er Fremskrittspartiet også litt skuffet over at regjeringen ikke tar inn over seg at det faktisk er flere uavhengige rapporter nå som viser at veldig mye av fagkompetansen i barnevernet har forsvunnet fra kommunene og førstelinjetjenesten og over til en del fagteam, som ikke ser ungene, og de får heller ikke gjort den jobben de skal. Det er det viktig at vi har med oss. Det er også en utvikling i barnevernstjenestene rundt i mange små kommuner, og jeg viser til at det er flere kommuner som nå slår seg i sammen i interkommunalt samarbeid. Det er veldig viktig at de ligger foran oss på Stortinget og ser at det er behov for å gjøre det. Det viktigste her er jo å sikre disse ungene et godt tilbud. Da må vi ha kompetente folk som har erfaring – og praksis – som kan sikre disse barna. Jeg vil vise til de merknadene som Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har på akkurat dette feltet. Så har jeg lyst også å vise til en interpellasjon som kommer nå på fredag om hvor viktig det er at barnehageansatte også ser barn som blir utsatt for vold og overgrep. Det er viktig at man får dette inn i førskolelærerutdanningen, slik at de er obs på og kan sikre disse barna en trygg og god oppvekst der foreldrene svikter.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
Utdanningen av våre velferdsarbeidere er med på å danne grunnlaget for hva slags samfunn vi skal ha i framtiden. Et mål på hvor godt vi lykkes med å skape et mer romslig og inkluderende samfunn er hvordan de som ofte føler seg utenfor og uønsket, kan få tro på at en annen framtid er mulig. Det som er felles for velferdsarbeiderne, er at de ofte møter mennesker i de mest sårbare livssituasjoner og -kriser. Denne meldingen er med på å danne grunnlaget for å investere i vår sosiale infrastruktur, slik som barnevern, rusomsorg og psykiatri. De sårbare barna blir de utsatte voksne om vi ikke lykkes med å bryte den sosiale arven. Vi trenger velferdsarbeidere med bred kompetanse, som kan lose mennesker med sammensatte problemer i et samfunn med et regelverk som kan være vanskelig tilgjengelig – en los som kan peke på muligheter og løsninger i et bredt tjenesteapparat. Mennesker som har krevende diagnoser, som er rusmiddelavhengige eller befinner se gi en håpløs livssituasjon uten håp for morgendagen kan det være vanskelig å møte. Det er i dette møtet det ofte avgjøres om vi kan få til en samhandling som viser en vei videre. Det å møte mennesker der de er, er fundamentalt for å skape en endring. Det er mennesker som lever i parallelle samfunn, også i vårt land. Det å møte mennesker med positive forventninger uavhengig av historien og bagasjen vi mennesker har med oss, kan gi en ny start. Jeg vil advare sterkt mot en overdreven tro på at vi kan skape endringer i menneskers liv uten at de som skal leve det samme livet, vet at veien å gå er mulig. En god velferdsarbeider har kunnskap, forståelse og verktøy til å møte brukere og pasienter der de er i livet. Det er dette som er godt sosialt arbeid. Vi trenger en bred rekruttering til velferdsarbeiderne. Ikke bare fordi vi trenger mange i årene framover, men vi trenger en bredde i rekrutteringen som gjenspeiler det mangfoldige samfunnet vi har blitt. Skal vi lykkes med å bekjempe fattigdom og gi mennesker verktøy til å mestre det livet man har blitt utdelt, trengs det også mennesker med erfaringskompetanse. Jeg setter spørsmålstegn ved det omfattende bruk av politiattester, som jeg tror kan bidra til å støte ut mange som kanskje har gode forutsetninger for å nå fram til dem som lever på samfunnets skyggesider. Velferdsarbeiderne våre har en fantastisk viktig jobb. Verdien av å gi mennesker livskvalitet er, på tross av hva enkelte på høyresiden later til å tro, at det kan måles, telles og regnes. Men likevel skal vi sette pris på dem. Det handler om en lønn man kan leve av og med, sikre hele faste stillinger og gi disse yrkene en status som gjenspeiler hvilket samfunnslim de utgjør. Dyktige velferdsarbeidere skaper hver dag fellesskap.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2012-06-05:
Å bygge kvalitet i skolen er, som flere har vært inne på, et svært langsiktig prosjekt. Men jeg er veldig overrasket over at regjeringen nå kommer til Stortinget med et forslag om kompetansekrav som i realiteten betyr at man kommer til å skape et skarpt skille mellom nyutdannede lærere og dagens lærere. Vi har dokumentasjon på at vi har et stort antall lærere i norsk skole som mangler kompetanse i de fagene og de trinnene som de underviser på. Samtidig har vi forskning som viser at det er en sterk sammenheng mellom kvaliteten eller kompetansen til læreren og det læringsutbyttet elevene har. Det er vanskelig å tenke seg at man i helsesektoren skulle innføre nye krav som ikke skulle omfatte hele helsepersonellet. Hva er det som gjør at det i skolen er helt uproblematisk å innføre nye kompetansekrav til lærere, hvor store deler av lærerstokken i mange tiår fremover ikke skal omfattes av de nye kravene?
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2012-06-05:
Det er fullt mulig å være enig med statsråden i at man må gå skrittvis fram. Men man må allikevel bestemme seg for hvor man vil legge lista. Det er veldig merkelig at man ved denne korsvei ikke greier å ta prinsipielt standpunkt til at denne reformen – jeg kaller det reform, så viktig er det vi skal gjøre i dag – skal omfatte alle landets lærere. Lærerne ønsker selv rett og plikt til etter- og videreutdanning – det har Utdanningsforbundet programfestet i sine utdanningsdokumenter. Da er det merkelig at ikke regjeringen kan være med på det, og legge en langsiktig plan for å kvalifisere alle lærere inn i det systemet. Jeg erkjenner at mange lærere også har realkompetanse som det kan være viktig å få formalisert. Jeg underkjenner ikke det. Men jeg synes det er defensivt, og at man har små ambisjoner på elevenes vegne når man ikke kan stille krav til alle lærere.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2012-06-05:
Jeg gjentar at dette er en historisk viktig dag for norsk skole og forhåpentligvis et virkelig vendepunkt når det gjelder å løfte kvaliteten i norsk skole nye hakk. Statsråden sa i replikkordskiftet at den nye lærerutdanningen var det som befordret at man nå kunne sette kvalitetskrav eller kompetansekrav til lærere i undervisningsfag. Ja, det er mulig det, men det kunne vi faktisk ha gjort uavhengig av den nye lærerutdanningen, for det handler om at man skal sette seg noen mål, bestemme seg for hvor man vil, og da må også lærerutdanningen være i utvikling og tilpasses de ambisjonene vi har for norsk skole. En konsekvens av Stortingets vedtak i dag må også være at vi skal satse radikalt mer både på grunnutdanningen og på et mer bærekraftig system for etter- og videreutdanning. Jeg vet ikke om det var en budsjettlekkasje da statsråden sa at man skulle trappe opp bevilgningen til videreutdanning i årene som kommer, men Høyre hilser i alle fall det svært velkommen. Vi mener at mange flere lærere trenger, ønsker og må få etter- og videreutdanning. Jeg har også lyst til å understreke at Utdanningsforbundet har sagt – og dette er de helt enig med Høyre i – at lærerne må ha rett og plikt til etter- og videreutdanning. Hvis vi mener dette med rett og plikt til etter- og videreutdanning, må vi ha et mye mer robust system, som skaper en helt annen forutsigbarhet, slik at de som utdanner seg som lærere, kan vite og ha trygghet for at de kan få lov til å dyrke og videreforedle faget sitt, mens de står ute i skolen. Jeg tror det har med attraktiviteten til læreryrket å gjøre, at den flinke realisten eller språklæreren vet at man kan få lov til å legge nye alen til sin egen læring, også utover i lærerlivet. Jeg har igjen lyst til å dvele ved det paradokset at man i helsevesenet aldri ville komme på tanken engang om at ikke alle som jobber i helsevesenet, skulle følge de samme kvalitetskravene når man innfører nye kompetansekrav. Men i skolen skal man ha et skille mellom lærerne som er innenfor de nye kompetansekravene, og de som skal leve etter den gamle malen. Det er et aldri så lite gjennombrudd når regjeringen nå sier ja til private skoler i små og verneverdige fag. Dette er fag som har slitt tungt i lang tid, og det er i tolvte time at man nå får stablet på beina et utdanningstilbud som kan ta vare på en veldig viktig del av kulturarven vår, som det er interesse for å bibringe og videreutvikle, men som den offentlige skolen av ulike årsaker ikke har greid å ta vare på.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2012-06-05:
Jeg har i alle fall sett forskning som viser at også for de aller yngste elevene spiller det en stor rolle hvorvidt de møter en faglig kompetent lærer eller ikke. Ja, det kan faktisk ha så mye å si at etter tre år har den ene eleven lært 50 pst. mer enn den eleven som var så uheldig å få en lærer som ikke var fullt så kvalifisert. Så jeg tror statsråden skal være varsom med å hevde at det bare er oppover i klassene det spiller en rolle hvorvidt læreren har kompetanse i de fagene man faktisk underviser i. Det er også grunnlaget for at Høyre mener man skal ha kompetanse i alle undervisningsfag, enten de er på barnetrinnet eller på ungdomstrinnet. Så har jeg bare lyst til å si til statsråden når hun hevder at denne finansieringsmodellen ikke er det som skiller på hvor mange lærere som kan få videreutdanning eller ikke; er det rett, for Høyre har lagt en halv milliard kroner mer i potten. Det er jo den store forskjellen.
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
Som sagt: Vi er glad for at regjeringa langt på vei kommer både oss og hele opposisjonen i møte i denne saken, men vi synes også samtidig det er synd at studentenes velferd ikke veier så tungt at man vedtar dette som et prinsipp og tar de budsjettmessige konsekvensene for dette til høsten, når de kommer. Det er merkelig: Vi ser at sykelønnsordningen er tilrettelagt slik at den skal være langsiktig og sørge for stabilitet for dem som trenger det, nettopp fordi denne gruppen i mange tilfeller ofte trenger den stabiliteten og langsiktigheten som disse ordningene gir. De budsjettmessige konsekvensene tas etterpå. Vi i Fremskrittspartiet mener at studenter fortjener den samme stabiliteten og kontinuiteten i sykmeldingsordningen, og at man tar de budsjettmessige konsekvensene til høsten, når de foreligger. Mitt spørsmål er: Hva mener statsråden er den prinsipielle forskjellen mellom arbeidstakernes vilkår og studentenes vilkår knyttet til det med sykmelding, siden man ikke er villig til å ha de samme prinsippene for studentene som for arbeidstakerne?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
Dette er en sak som kommer som følge av valgloven § 11-3, som går på fordeling av stortingsmandat hvert åttende år. I henhold til valgloven § 11-3 fjerde ledd skal departementet underrette Stortinget om utfallet av mandatberegningen, men det er ikke gitt noen føringer for hvordan denne saken skal håndteres videre, og hvordan meddelelse skal bli gitt. Presidentskapet har foreslått at dette bare skal vedlegges protokollen. Dette er første gang vi har denne type sak, rapportering til Stortinget. Dette vil gjelde de to neste stortingsvalgene. På vegne av Fremskrittspartiet foreslår jeg at denne saken sendes over til kommunal- og forvaltningskomiteen, slik at det blir laget en innstilling. I og med at dette er første gang denne saken forelegges Stortinget, har vi ikke hatt noen prosedyre på dette fram til nå.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
Det er riktig som det ble sagt, at dette er en oppfølging av gjeldende valglov. Temaet som nå blir reist, har vi diskutert i presidentskapet. Jeg vil bare kort informere om at det var enighet i presidentskapet, bortsett fra en herværende fungerende president, om at den rette behandlingsmåten er å vedlegge saken protokollen – nettopp på grunn av at dette er en praktisk oppfølging av tidligere vedtak i Stortinget og dermed fungerer som en orientering om hvordan mandatfordelingen blir i neste periode. Jeg vil anbefale alle, og kanskje særlig alle utenom Fremskrittspartiet, å støtte forslaget til vedtak.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2012-03-26:
Takk til utenriksministeren for klare og gode svar på interpellasjonen. Jeg vil også uttrykke en klar støtte fra min side når det gjelder den virkelighetsoppfatningen som utenriksministeren har – den deler jeg fullt ut. Det er – slik jeg vurderer det – positive og negative saker. Det mest negative for øyeblikket er den forverrede situasjonen for menneskerettigheter på Sri Lanka. Det gjelder spesielt i forhold til journalister og medias rolle på Sri Lanka, mulighetene for å få frem et alternativt budskap til det som regjeringen gjennom sine mediedominerte kanaler gir uttrykk for. Det andre gjelder det sivile rommet, som også menneskerettighetsaktivister er en del av. De oppfatter at deres mulighet for å være i opposisjon til regimet blir stadig mindre, rommet blir stadig trangere. Det andre er det jeg mener er det aller viktigste og mest sentrale, nemlig forhandlinger. Forhandlingene er – slik jeg vurderer det – i nærmest komplett stillstand. Det er svært lite som skjer, og det er svært liten vilje til å få reelle kompromiss og diskutere de mest framtredende og viktigste spørsmålene. Uten at vi får på plass forhandlinger med vilje til kompromiss, vil konflikten vedvare. Det er per nå mye som tyder på at regjeringen Rajapakse ser det som å være i deres interesse å fortsette denne stillstanden, ettersom de var de militære seierherrene. Da glemmer de fullt ut – og igjen mener jeg at det nå også deles av indiske politikere og indiske meningsbærere – at den forverringen som har funnet sted, både i forhold til demokrati og menneskerettigheter, er regjeringens eget arbeid og egne problemer. Jeg har ikke noen problemer med å slutte meg til de positive sidene: Slutt på krigshandlinger, bortfall av terroraksjoner – dette er usedvanlig positivt – og en bedret humanitær situasjon for store deler av øya, nær sagt hele øya. Det er også en ganske stor økonomisk vekst, selv om veksten er meget skjevt fordelt, og det er ikke tvil om at det er et ønske fra regjeringen om å gi økonomiske fordeler til en del av sine egne. Så er det spørsmålet om eiendomsrett og spørsmålet om tvangsflytting. Det er igjen helt sentrale og klare menneskerettighetsbrudd, når man blir kastet bort fra land man har hatt i generasjoner, og tvangsflytting finner sted. Men igjen mener jeg at det viktigste Norge kan bidra med i de fora vi er til stede, er å snakke opp og fram forhandlinger og kompromissets vilje og offervilje.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2012-03-26:
Norge er heldig som har mange mennesker med bakgrunn fra Sri Lanka boende her. Hoveddelen av disse er tamiler. Dette er mennesker som bidrar innen helse, akademia, kultur og økonomi, bare for å nevne noen områder. Men diasporaen har også en viktig rolle å spille. Diasporaen har en rolle å spille for fred og forsoning. Diasporaen har en rolle å spille for å si at kampen for selvstendighet er over – nå handler det om å finne politiske kompromisser, om å være med på og være delaktig i å bygge en varig fred. Det står stor respekt av de mange tusen norske tamiler som sender penger hjem til sin familie, til organisasjoner og til andre på Sri Lanka. Dette er viktige bidrag for dem som mottar. Sammen med dette er det mange moderate stemmer i det tamilske miljøet her i Norge, og jeg ønsker enda flere stemmer fra det tamilske miljøet i Norge og i utlandet – over hele verden – som sier at nå handler det om å leve sammen. Nå handler det, som representanten Høybråten sa, om å bygge landet sammen – for alle. Nå handler det om at det må skapes økonomisk vekst som tilfaller alle på Sri Lanka, at institusjoner må kunne bygges til det beste for alle. Dette vil aldri skje uten politisk vilje fra begge parter, men først og fremst fra regjeringen Rajapaksa selv. Hvis regjeringen Rajapaksa fortsetter sin politikk – med å være fornøyd med å ha vunnet krigen – vil den politiske stillstanden herske på øya. Jeg må også, i mitt avslutningsinnlegg, trekke fram den situasjonen som både journalister og menneskerettighetsforkjempere er utsatt for. Dette er ikke en situasjon man finner igjen i demokratier, og hvis Sri Lanka fremdeles skal kunne bruke hedersbetegnelsen «demokrati» om seg selv, må de gjøre sitt for at demokratiet er reelt og ikke bare i navnet. Det betyr at det må arrangeres alt fra valg til fungerende institusjoner, og man må ikke minst ha tillit til alle som lever i samfunnet, og sette både menneskerettighetsforkjempere og journalister inn i en demokratisk kontekst. Så en stor takk til alle som har deltatt i denne debatten og i tidligere debatter. Jeg opplever at det er en god debatt hver gang vi trekker fram Sri Lanka, og at det er et tverrpolitisk ønske om at Norge skal være med på å bidra til en positiv utvikling på Sri Lanka. Jeg vil oppsummere med at Stortinget er enstemmig i et ønske om en balansert og troverdig gransking av hva som har funnet sted under krigen og i krigens sluttfase, og at vi alle arbeider for en forhandlet og politisk løsning på Sri Lanka.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-03-26:
Vi hadde en god debatt om dette i fjor, så vi skal ikke gjenta hele den. Jeg tror vi er enige i den oppfatningen om at man har avsluttet krigen, men det gjenstår ennå å vinne den varige, lange freden. Vi kan påpeke hvordan sivilbefolkningen nå ikke plages av en vedvarende krig og grusomheter. Jeg tror at vår oppfordring til myndighetene på Sri Lanka skal være en blanding av oppmuntring og sterke budskap om å ta sitt ansvar på alvor, fordi det nå kanskje er – både politisk og på mange måter – et vindu hvor det gjøres mulig å få til forhandlinger om de minoritetsspørsmål som fortsatt eksisterer, og som ikke blir løst ved at partene valgte våpen og ikke politikk. Det var jo, som tidligere debatter her har vist, i det forrige tiåret et håp om at en våpenstillstand kunne føre til at man fikk en fredelig løsning gjennom forhandlinger. Det skjedde altså ikke. Det er en del av historien. Jeg tror at vi fra norsk side vil være prinsipielle i forhold til det som er de internasjonale forpliktelsene en stat har. En stat har forpliktelser til å gjøre grundige granskninger og trekke konklusjoner. Det kommer vi til å følge opp i de internasjonale organene som det er. Vi kommer til å oppmuntre og støtte Sri Lanka til å ta dette på alvor selv, og også følge med i våre bilaterale forbindelser med Sri Lanka om hvordan de nå utvikler den interne dialogen på øya. Som representanten påpekte, er det gjennom slike forhandlinger at disse grunnleggende spørsmålene kan bli løst. Jeg har fra denne talerstolen lyst til å si at Menneskerettighetsrådet var i aksjon i forrige uke. Vi har nettopp fått kunnskaper om at det under denne sesjonen ble fremsatt ganske kraftige trusler og trakassering av menneskerettighetsforsvarere på Sri Lanka. I medier, på blogger og i enkelte sammenhenger beskrives MR-forkjempere som forrædere. Jeg tror det er viktig å ta veldig klar avstand fra dette. Det sivile samfunn på Sri Lanka har en svært viktig rolle å spille for å forsvare menneskerettighetene og demokratiet, og Norge vil følge nøye med på MR-forsvarernes situasjon fremover. Det er også en prioritert del av vår menneskerettighetspolitikk generelt. Her har vi et eksempel hvor det er viktig for oss å gjøre det, ha nær kontakt med nærstående land. Det er ingen tvil om at også her har myndighetene et ansvar for å beskytte MR-forkjemperne. Det er også noe vi vet, at MR-forkjempere har det vanskelig i en situasjon hvor ytringsfriheten er presset. De tallene jeg viste i sted om Sri Lankas plass på den listen, bidrar ytterligere til at vi fra utsiden skal være oppmerksom på hvordan menneskerettighetsforsvarernes stilling er. Bak hvert slikt modig menneske, skjuler det seg jo veldig, veldig mange andre mennesker som det denne aktivisten står opp for. Derfor vil det ha Norges fokus også i tiden som kommer.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-03-26:
Jeg vil slutte meg til den takken som interpellanten ga, og jeg vil også slutte meg til dem som har takket interpellanten fordi han har satt dette temaet på dagsordenen flere ganger. Jeg er enig i at det er en bred, felles tilnærming i denne sal. Jeg vil også slutte meg til interpellantens siste innlegg med hensyn til å gi anerkjennelse til dem med bakgrunn fra Sri Lanka som lever i Norge, som deltar, som bidrar. Når det gjelder integrering, er faktisk dette en del av vår befolkning som lykkes best med det, over hele landet, under naturlige omgivelser som skiller seg ganske radikalt fra det de er vokst opp med. Så det tror jeg vi kan gi uttrykk for her. Derfor er det vel slik at grunnen til at vi i denne sal debatterer dette spørsmålet – om en øy langt nede i Det indiske hav – er både at det er en del prinsipielle spørsmål som vi er opptatt av, og også at det er en del sterke menneskelige bånd. Begge deler er viktig for politikk. Jeg er opptatt av at vi ikke skal være assosiert med noen som hever moralske pekefingre mot og sitter opphøyd i forhold til Sri Lanka. Dette er et land vi ønsker nære relasjoner med, nær dialog og mye kontakt med, for å kunne være i god utveksling. Jeg har merket meg at Sri Lankas PR-minister etter det som skjedde i Genève, truet med: å rive lemmene av MR-aktivister og journalister som har forrådt landet under oppholdet i Genève. Dette er brutal tale fra en minister. Men det er også verdt å merke seg at landets utenriksminister fordømte dette utspillet som uakseptabelt. Her er det altså viktig at når han ber om at det internasjonale samfunn ikke tar dette utsagnet som uttrykk for landets offisielle politikk, tar vi det til etterretning, og det er viktig at det blir sagt. La oss også forsøke å oppmuntre og gi anerkjennelse til de gode tingene som skjer, og å være i tett samspill med myndighetene og med det sivile samfunn på det området. Helt til sist: Når man observerer Sri Lanka utenfra, er det verdt å merke seg at presidenten og regjeringen i dag har et solid flertall, og jeg vil avslutte med å si at vi håper dette flertallet blir brukt til den unike muligheten dette er til å finne fram til forsoning og en politisk løsning. Norge og det brede lag av det internasjonale samfunn forventer og håper at Sri Lankas regjering bruker denne anledningen til å lansere en politisk løsning som er akseptabel også for Sri Lankas minoriteter.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-03-26:
Jeg skal forsøke raskt å svare på noen merknader. Dette med avdelingskontor i Kirkenes er et tema som har vært oppe flere ganger. Slik jeg har formidlet budskapet til UDI og bedt dem tenke nøye gjennom det, har de svart tilbake at de anser at de gjennom nåværende ordninger – med kontaktordninger og «hotline » – har dekket det behovet. Jeg må legge dette til grunn, for de er fagmyndigheten, og de er opptatt av å kunne forbedre dette. Men det er riktig som representanten sier: Visjonen er visumfrihet. Når så mye innvilges, er det veldig tilforlatelig å si at da er man nesten der. Men Norge er en del av Schengen, og vi må følge det som skjer i Europa, ganske tett. Når det gjelder forskjellen på Norge og Finland: Vel, det ene er jo at Finland har et gigantisk mye større volum. Dette gjelder også fra St. Petersburg og andre deler og langs hele den felles grensen som Finland og Russland har. Vi studerer de finske erfaringene nøye. Vi er tett koblet sammen i Murmansk. Vi tar sikte på forenklinger. Men jeg vil si her – med litt formalisme – at når det ikke er visumfrihet, er det visumbehandling. Det tar noe tid, og det skal være ordnede forhold over denne grensen. Jeg tror vi har vist at vi ønsker å være pragmatiske – legge til rette og forenkle der vi kan. Det er også verdt å vende speilet mot Russland og si at de kan forenkle en del mer, slik at det også følges opp når vi har aktivitet den veien. Men det skal fortsatt være kontroll, og det skal være orden på dette. Jeg deler representantens fokusering på atomvåpen. Jeg minner om det initiativet som Norge og Polen har tatt internt i NATO, at de taktiske atomvåpnene må med i neste runde, når de strategiske vurderes. Det er helt klart at dette er det uberørte kapitlet når det gjelder nedrustningssituasjonen i Europa, som vi er opptatt av at det må være en klar fokusering på. Når det gjelder ubåten, har vi tatt opp dette spørsmålet i de faglige kanalene mellom Strålevernet og de respektive myndighetskontakter på den andre siden. Jeg har også tatt opp direkte med det russiske utenriksdepartementet at vi fra Utenriksdepartementets side ikke er tilfreds med det som avdekket seg der. Først ble det sagt at det ikke var en viss type beskaffenhet om bord, og så skal det ha vært det allikevel. Det er en usikkerhet som det ikke er godt å leve med når vi er naboer. Derfor står dette på vår felles dagsorden. Jeg finner det også naturlig at det står på dagsordenen når Norge og Russland har det neste politiske møtet.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-03-26:
Jeg vil også takke interpellanten. Han har laget en fin opptakt til det som blir diskusjonen vår her senere i april om nordområdemeldingen. Et par tilbakemeldinger på det vi har hørt: Jeg er helt enig i representanten Høglunds påpekning av grensestasjonens betydning. Det stiller oss overfor noen ganske store valg, egentlig. For det første tror jeg at vi ikke skal avvise flikking når vi trenger å flikke. Denne stasjonen var veldig moderne da den kom, og vi har flikket en god del for å gjøre den mer tilgjengelig. Det tror jeg faktisk vi må fortsette med inntil vi faller ned på hva som blir det store grepet på veien videre. Det høres forlokkende ut å tenke på en felles stasjon. Det kan også være argumenter av administrativ og byråkratisk art som gjør det vanskeligere. Vi skal tenke grundig på det og ha en god dialog her i Stortinget. Isolert sett, til representanten Bakke-Jensen, er jeg ikke enig i at det har skjedd lite i nord når det gjelder handel, men jeg er helt enig i hans påpekning av at mange mindre bedrifter opplever frustrasjon ved denne grensen. Det er fordi det er en kontrast til alle de andre landegrensene Norge har, hvor det jo går veldig greit. Derfor må vi hele tiden være ambisiøse med hensyn til dette. Jeg tar igjen med meg den utålmodigheten som gjør seg gjeldende overfor UDI, og jeg skal formidle den videre, med den holdningen at vi må gjøre alt vi kan for at det blir lagt til rette for at innvilgelse av søknad om arbeid og andre former for opphold er så lett som mulig. Men jeg vil også få lov til å si at det er ikke slik at det er fri flyt, og at det er frislepp. Jeg mener det er viktig at det også er kontroll. Jeg minner om at det i 1990 var 8 000 grensepasseringer, i 2005 litt over 100 000, i fjor nesten 200 000, og jeg har sett spådommer om 400 000 i 2014. Det er positivt, for det er tilbakevendelse av noe som er normalt. Men jeg er også opptatt av at staten Norge skal ha kontroll på dette på en måte som er forsvarlig. Jeg er helt enig i det representanten Ellingsen sier om å tørre å bry seg. Jeg mener det er en beskrivelse av den langsiktige norske utenrikspolitiske linjen overfor Russland som er kjennetegnet fra ulike regjeringer – langsiktig, fast og konsekvent. Det betyr at vi er til å kjenne igjen, og vi skal også være til å kjenne igjen når det gjelder å si fra. Derfor vil jeg bare si at Norge ikke er tilbakeholdne med å si fra. Om saken med denne ubåten, som uroet oss i julen, har vi sagt tydelig fra, og vi kommer til å følge opp det også på veien videre. Helt til sist: Vi kan sammenligne med Finland: Finland har vel sine nærmeste berøringspunkter med Russland lenger sør, men reiser man til Murmansk, ser man at det er ett land som har lyktes med næringslivsetablering der, og det er Norge. Jeg er enig med representanten Kristiansen – og det tror jeg er en veldig viktig enighet vi har i denne sal – i at folk-til-folk-samarbeid lå til grunn for det gjennombruddet. Det krevdes mange år med godt folk-til-folk-samarbeid før vi lyktes med næringslivssamarbeidet. Vi må fortsette med begge deler.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2012-03-26:
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Jeg tror vi har den samme tilnærmingen. Det er relativt bred enighet i salen om disse spørsmålene. Faren ved bred politisk konsensus er at konsensus gir mangel på politisk oppmerksomhet, og er det noe denne saken trenger, er det større både politisk og mediemessig oppmerksomhet. For øvrig kunne tiden kanskje være inne for å foreslå at UDI opprettet et avdelingskontor i Kirkenes. Nå har vel dagens regjering pågående diskusjoner om UDI som tar sin del av oppmerksomheten for tiden, men, i hvert fall, hvis man skal få til noen løsninger som gir smidig saksbehandling, tror jeg forståelsen av tilstedeværelsen i nord ikke behøver å være noen dårlig idé. For tiden foregår det en IAEA-konferanse i Seoul, der vår statsminister, så vidt jeg forstår, er til stede og viser bl.a. til det gode norsk-russiske samarbeidet på dette området. Poenget mitt i denne interpellasjonen er at da vi burde vært varslet, ble vi ikke varslet. Det er et større lager av livsfarlig atomutstyr, og lageret av kassert utstyr er nettopp nokså nær norskegrensen. Vi har 500–1 000 strategiske atomvåpen beregnet på regional bruk nokså nær norskegrensen. Dette må det tas fatt i. Det må være et politisk mål at disse fjernes, og at de ikke bør være lokalisert og tenkt anvendt mot en god nabo. Jeg setter veldig stor pris på at utenriksministeren gir uttrykk for at visjonen er å få på plass en visumfrihet overfor Russland. Dette jobber EU med for fullt også. Dette kan bringe med seg den virkelige fremgangen i øst–vest-samarbeidet som sådant. Det er selvfølgelig svært viktig å understreke den fremgangen som har kommet gjennom avtalene fra 2008 og gjennom de nye avtalene som går på søk og redning. Men igjen har vi sett – det gjelder ikke bare «Jekaterinburg», men også «Kursk»-ulykken – at russiske myndigheter ikke gir beskjed når de skal gi beskjed. Derfor er mitt spørsmål til utenriksministeren: Hvordan har man fra norsk side tatt opp overfor russiske myndigheter «Jekaterinburg»-saken? Det andre spørsmålet er: Hvorfor lykkes Finland så mye bedre enn Norge når det gjelder visumpraktisering vis-à-vis Russland?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2012-03-26:
Kjært barn har mange navn. Jeg setter pris på det svaret som utenriksministeren gir på reaksjonen på «Jekaterinburg»-brannen. Det anser jeg som meget tilfredsstillende. Denne interpellasjonen handler jo også om det faktum at bare et bitte lite atomrelatert uhell i Barentshavet på østsiden av Norges grense kan gi mange, mange utslag som vi ikke kjenner rekkevidden av. Ett er eksempelvis at man gir norsk fiskerinæring nådestøtet over natten. I et marked vil man ikke på mange, mange år klare å reise seg fra en sånn situasjon. Så kan man selvfølgelig spinne videre på hva slags menneskelige følger dette vil få. Det er godt å høre at det er god konsensus rundt tilnærmingen til disse spørsmålene, særlig diskusjonen om de taktiske atomvåpnene som vi har i disse mengdene nær norskegrensen. Disse må vi få bort. En god nabo kan ikke være smykket med å ha 500–1 000 atomstridshoder beregnet på regional bruk liggende nær norskegrensen. Dette tas selvfølgelig opp i internasjonal sammenheng, men dette må tas opp i lokal, regional og nasjonal norsk sammenheng også. Vi har veldige ambisjoner i vår Russland-dialog, og det tror jeg er veldig nødvendig, for vår samhandling i kroner og øre i dag er jo relativt beskjeden: 1,6 pst. av Norges internasjonale handel har med Russland å gjøre, og disse pilene er nødt til å peke oppover. Dette er to av verdens store geografiske stormakter, Norge herunder. Sammen med Russland er de to store i Europa, med land- og sjøareal inkludert. Vi har mye vi må håndtere i takt og sammen i tiden fremover. Søk og redning er ett av disse. Derfor er det viktig at vi har blikket stivt festet på de avtalene som er inngått, og at disse skal følges opp. Jeg er litt mindre tilfreds med det svar som gis på hvorfor finnene lykkes så mye, mye bedre enn oss i sin grensekontakt med Russland, men dette får vi anledning til å komme tilbake til under behandlingen av vår nordområdemelding. Vi har veldig sammenlignbare tall når det gjelder grensepassering i Arkhangelsk–Murmansk-regionen, som vi sikkert får lov å komme tilbake til. Hjertelig takk for en veldig god debatt. Takk for deltakelsen, og takk for mange og gode innspill.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2012-03-26:
Jeg takker også interpellanten for en viktig interpellasjon om et viktig tema. Det er nok et tema som vi ikke blir ferdig med å diskutere så fort. Nå er jeg en av dem som synes at enkelte deler av nordområdesatsingen er hyppig i avisene om dagen, så jeg føler ikke at faren for at det skal falle ut av fokus, akkurat er overhengende. Vi som bor der oppe, har opplevd, over år, at vi får en nabo som gjennom demokratiske prosesser – eller eventuelt udemokratiske prosesser, alt etter hvor man befinner seg – blir mer og mer sentralstyrt. Det viser seg at det er vanskeligere å drive politiske prosesser over grensen i nord, drive regionale prosesser. Det er vanskeligere nå enn det var for ikke så veldig mange år siden. Det kommer av at vi har et endret styresett i Russland med et mye strammere grep om makten, og makten er flyttet til Moskva. Dette gjør nok også, vil jeg tro, at en del av de jobbene man prøver med fra norsk side, også blir vanskeligere. Allikevel tror jeg det er viktig å påpeke at vi ikke kan gi opp å holde på det gode samarbeidet man hadde over den norsk-russiske grensen, det gode regionale samarbeidet som man har utviklet over mange år. Jeg tror faktisk at det ene gode verktøyet kan være å vise at jo mer man kan gjøre regionalt, jo bedre prosesser man kan forankre lokalt, og jo mer man kan utfordre lokalt i nord, vil man også vise naboene på russisk side gode oppskrifter for hvordan man lager et godt grensesamarbeid. Det er faktisk sånn at grensepasseringer har vært et hett tema i årevis. I 2007 startet jeg med mine første forespørsler til statsråder om denne problematikken, og det er lite som har skjedd for den enkelte næringsaktør. Mye har skjedd ved at vi har fått grenser på plass, mye har skjedd ved at det på overordnet vis er kommet mange formaliteter på plass, men for en liten bedrift som skal drive handel over grensen, eller for en finnmarking som skal passere grensen, har lite i praksis skjedd. Jeg må få protestere når utenriksministeren står her oppe og sier at UDI mener de har en mer pragmatisk behandling av disse problemene i dag enn de hadde før. Det er ikke opplevelsen hos dem som daglig, ukentlig og månedlig skal bruke denne grensen. Mer åpne og pragmatiske holdninger til visumsøknader for personer som driver handel der oppe, er også en god måte å bygge tillit på mellom de to land, og jeg tror det er et godt verktøy i så måte. Så til den andre delen av grensepasseringen som gjelder det med flytting av varer. Det er sånn i dag at en av de største handelsvarene inn til Russland er fisk. Beklageligvis er det sånn i dag at mesteparten må gå gjennom Finland. Det bør være et lite varsku om at da er vi ikke flinke nok med dette samarbeidet. Vi må være så ambisiøse at vi sier at den fisken som produseres i Troms og Finnmark, bør gå inn over den norsk-russiske grensestasjonen til naboene i Russland. Jeg har ikke hørt noen som har sagt at vi ikke skal ha den ambisjonen, men jeg registrerer at dette ikke skjer i dag. Da bør vi være så ambisiøse at vi sier: Det skal skje, og vi skal brette opp ermene for å få det til å skje.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-26:
La meg først få takke saksordføreren for et svært godt stykke arbeid. Jeg vil bare legge til at jeg deler det synet som saksordføreren har gitt uttrykk for i innlegget. I Riksrevisjonens rapport om oppfølging av parallellrevisjonen med den russiske riksrevisjonen om strålingssikkerhet og beskyttelse av miljøet og forurensning fra radioaktive kilder i Nordvest-Russland er det også avdekket svakheter i økonomistyringen. «Dette medfører risiko for at misligheter ikke forebygges eller avdekkes», sa riksrevisor Jørgen Kosmo under presentasjonen av rapporten. Rapporten viser imidlertid også at de undersøkte prosjektene for sikring av radioaktivt avfall og brukt kjernebrensel i all hovedsak er gjennomført i tråd med de kontrakter som er inngått mellom Norge og Russland. Riksrevisjonen slår også fast at atomsikkerhetssamarbeidet mellom våre to land har gitt norske myndigheter verdifull kunnskap om sikkerheten ved nukleære installasjoner og risiko knyttet til radioaktivt avfall. Undersøkelsen har avdekket mangler ved regnskapsdokumentasjonen på både norsk og russisk side. Det viser seg at Utenriksdepartementet ikke har stilt nødvendige krav til norske prosjektledere om å rapportere hvordan deres virksomheter innrettes for å forebygge og avdekke korrupsjon, misbruk av midler og uregelmessigheter. Det er ikke holdbart. Det viser seg også at det i en del kontrakter ikke er stilt krav til anbudsprosesser og dokumentasjon av regnskapet hos russiske kontraktspartnere. Jeg vil i likhet med Riksrevisjonen peke på at Utenriksdepartementet må følge opp at kontraktene benyttes aktivt for å sikre effektiv bruk og kontroll med norske midler. I den enstemmige innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen slås det fast at det norsk-russiske samarbeidet innenfor atomsikkerhet er en viktig del av vårt bilaterale forhold. Opphugging av reaktordrevne ubåter og sikring av fyrlykter langs Kolahalvøya har vært de viktigste satsingsområdene i dette samarbeidet. I tillegg til dette har norske myndigheter også bidratt til å styrke sikkerheten ved atomkraftverket på Kola og anlegget for brukt kjernebrensel i Andrejevabukta. Som det fremgår av innstillingen, slutter komiteen seg til Riksrevisjonens konklusjoner om at Stortingets bevilgninger til atomsikkerhetsarbeidet i Nordvest-Russland har bidratt til å redusere risikoen for ulykker, radioaktiv forurensning og for at radioaktive kilder skal komme på avveier. Komiteen slutter seg også til Riksrevisjonens kritikk og understreker at det er avgjørende at departementet følger opp at norske prosjektledere innretter sin virksomhet slik at korrupsjon, misbruk av midler og uregelmessigheter motvirkes. Jeg legger til grunn at departementet nå tar dette alvorlig og tar de nødvendige grep uten videre opphold.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-26:
Jeg føler bare behov for å presisere det jeg mente å si om tilskuddsordningene, nemlig at man gjennom media kan få inntrykk av at det skulle være en systematisk svikt, og at vi i komiteen ikke har noe grunnlag for å konkludere på den måten. Jeg antar at både representanten Kolberg og jeg er enige om at vi skal vente og få all den dokumentasjonen som vi har bedt om, før vi konkluderer med hva som eventuelt er av feil og mangler i departementene. Jeg synes bare det er nødvendig å si det, i og med at representanten Kolberg tok dette opp som en særskilt problemstilling. Det er en hårfin balanse. Det erkjenner jeg, og jeg vil da presisere at det jeg sa, var at man gjennom media kunne få inntrykk av at det var systematiske feil. Men jeg antar at representanten Kolberg og jeg er enige om hvordan dette skal håndteres i komiteen.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-26:
Jeg respekterer den justeringen. Det var også nødvendig av representanten Anundsen å gjøre den.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-26:
Ja.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2012-03-26:
La meg slutte meg til den siste del av innlegget til representanten Martin Kolberg og be om at vi slipper nye debatter i Stortinget om forvaltningen av pensjonsfondet og forholdet til Finansdepartementet. Stortinget har slått fast hvordan det skal være, og vi trenger ikke noen revisjon av Stortingets vedtak. Jeg vil også slutte meg til den del av Kolbergs innlegg, hvor han uttalte at norsk forvaltning er veldig bra. Det er også mitt inntrykk, men her i Dokument 1 fokuserer vi på de feil som er gjort. De er viktige og alvorlige, men ikke omfattende. La meg starte med det generelle – et lite hjertesukk – litt spøkefullt sagt: Skulle man ha innført en statsrådskole, slik det har vært fremme i debatten, for nye statsråder, unge – menn eller kvinner – eller gamle i tralten, burde de første timene gå på å lese Dokument 1 fra de siste fem årene. Da ville man unngå veldig mange feil! Det rådet vil jeg gi helt gratis, og det burde vært fulgt av flere i pressen navngitte statsråder, som jeg ikke skal navngi her, men det er lov å lære av andres feil – og de er ofte påpekt i Dokument 1. La meg bare si et par ord om de to fokusområdene jeg har, nemlig Landbruksdepartementet og Olje- og energidepartementet. Under Landbruksdepartementet påpekes det en ganske alvorlig feil, og det er enstemmig komité som kritiserer meget sterkt departementet og Bioforsk for manglende regnskapsførsel. Det står i innstillingen at Riksrevisjonen «har reist kritikk mot Bioforsk for betydelige feil og mangler ved regnskapet fordi regnskapslovgivningen og dens prinsipper ikke er fulgt.» Det listes opp en rekke eksempler på deler av regnskapslovgivningen som ikke er fulgt, og landbruksministeren får et meget klart pålegg om å rette opp dette i det underliggende organet Bioforsk. Den kritikken er sterk, og den håper jeg vil viderebringes til rette vedkommende, som for tiden er landbruksminister. Under Olje- og energidepartementet er det særlig fokusert på NVE. Der gir statsråden på mange måter et imøtekommende svar når det gjelder å følge mer med og kontrollere at tilsynsvirksomheten for vedlikehold av sentralnettet blir god nok. Det innrømmes i brevet fra statsråden at dette ikke har vært en viktig del av styringsdialogen med NVE. Jeg har en følelse av, gjennom det som skrives, at styringsdialogen med NVE har vært ganske lavt prioritert. Det er bra at statsråden nå innrømmer dette langt på vei og også lover en oppfølging av tilsynsvirksomheten med sentralnettet sterkere i forhold til NVE, fordi det er en viktig del av NVEs oppgave som her påpekes, men det krever aktiv oppfølging, og det er ikke i strid med prinsippene for eierstyring av NVE om dette får en større oppmerksomhet i styringsdialogen.