Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Jeg tegnet meg før representanten Hagen gikk på talerstolen, men mens han stod der, kom jeg til å tenke at egentlig er det vel kvelden nå. Men jeg skal likevel kommentere noe av det som er blitt sagt i løpet av denne debatten, fordi representanten Siv Jensen sa at det selvfølgelig er forskjell på investeringer og drift, at det er forskjell på å sette inn penger der det er ledig kapasitet og der det er full utnyttelse av kapasiteten, og at vi ikke tar den debatten, f.eks. mellom bygg- og anleggssektoren. Jeg vet ikke hvordan det er i Fremskrittspartiet, men vi gjør i hvert fall det. Det virket nå både på representantene Jensen og Hagen som om det liksom var en ny erkjennelse som skulle føre til at vi må splitte opp budsjettet i to – et innenlands- og et utenlandsbudsjett. Men for oss har det bestandig vært slik at vi har tatt hensyn til det. Vi drog i gang og løftet opp f.eks. veginvesteringene først på 1990-tallet som et ledd i sysselsettingspolitikken fordi det var ledighet på anleggssektoren. Det er ikke nye diskusjoner. Vi har ført slike diskusjoner bestandig. Det var derfor vi i fjor prøvde å få til en pakke som passet i forhold til verftsindustrien og offshoresektoren, for vi så for oss at det der kunne bli ledig kapasitet. Og så vred vi penger over dit i budsjettet. Det er ikke noen ny måte å tenke på i det hele tatt. Det er i hvert fall for vår del gammelt og kjent. Men det som er litt pussig i debatten, er at vi nå i kveld har vært igjennom en lang rekke Dokument nr. 8-forslag. En kan jo stille spørsmål om hvor lurt det er å holde på med alle de Dokument nr. 8-forslagene som egentlig hører hjemme i budsjettet mellom budsjettet og revidert. Men la nå det ligge. I den forbindelse var representanten Hagen oppe og latterliggjorde nasjonalbudsjettet, som er et planøkonomisk verktøy, som han sa var et forsøk på finstyring som bare eliten – senere omtalt som skredderne – i Finansdepartementet kunne betjene. Så skiftet vi saksnummer, og så kommer Fremskrittspartiet og forslår at vi må ha mer detaljer, mer finstyring og mer nyanser i nasjonalbudsjettet. Det henger jo ikke i hop fra den ene til den andre saken. Så er det selvfølgelig slik at i budsjettberegningene i dag er det forskjell på pressvirkninger av penger brukt ute og penger brukt innenlands. Det vises jo i det forslaget som Fremskrittspartiet selv har lagt fram. I punkt I står det at en skal lage et eget budsjett for de postene som ikke har noen innenlandsk innvirkning. Representanten Hagen gjentok det nå. Han understreket: det som ikke har noen innvirkning. Hvis jeg ikke husker helt feil, står det på side 3 i dokumentet. På side 2 i dokumentet står det en liste med eksempler på saker som kan føres på utenlandsbudsjettet, der alle eksemplene i større eller mindre grad også har innvirkning på innenlandsbudsjettet. Ingen av de eksemplene Fremskrittspartiet har brukt, kommer i den kategorien som de selv snakker om i forslaget til vedtak under I – de som ikke har noen innvirkning. Det viser at dette i grunnen blir en teori. Jeg tror heller det handler om det jeg f.eks. hørte i forbindelse med et Dokument nr. 8-forslag høsten 1997, da oljeprisene hadde gått opp: Vi har vunnet i Lotto. Da var det snakk om at vi skulle bruke av de ekstra pengene, fordi de liksom skulle ha kommet i tillegg. Og når representanten Hagen sier at dette er teorier som Finansdepartementets skreddere har bygd opp, og som det ikke er dokumentert virker i det hele tatt, er jo det feil. Høsten 1997 fikk representanten Hagen og Fremskrittspartiet med seg sentrumsregjeringen på å øke budsjettet utover det som fagmiljøene mente var ansvarlig, og da fikk vi akkurat den virkningen som representanten Hagen påstår ikke er der. Renteøkningen kom ganske umiddelbart utover i 1998. Så det er altså slik at selv om vi splitter opp budsjettet i to, klarer vi rett og slett ikke å fri oss fra det som jeg tror egentlig er Fremskrittspartiets klemme, nemlig at vi må prioritere for å få plass til de sakene vi alle kan være enige om er gode formål. De gangene vi har valgt bare å ta dem inn uten å prioritere, har kostnadene blitt store og resultatene svake, både for de kommunene som skulle bruke f.eks. helseutstyr og eldreplaner, og i den private økonomien. Det er mulig livet hadde vært enklere uten de såkalte skredderne, at en da kunne følt seg noe friere. Men da spørs det vel om det ikke er nettopp de som ikke vil ha de reelle skredderne, som blir stående igjen som de nakne.