Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-05-14:
Først må jeg få lov til å takke interpellanten for en viktig interpellasjon og en viktig mulighet til å diskutere barnefattigdom her i Stortinget. Jeg vil takke ham for et meget godt innlegg, men også andre for gode innlegg som har vært holdt til nå i debatten. Flere har minnet om det viktige perspektivet at barn blir ekskludert som en konsekvens av fattigdom, at barn blir utestengt, og at barn er lojale mot sine foreldre og de siste til å minne om at de gjerne skulle gått på fotballtrening eller fått lov til å reise i en bursdag osv. Jeg synes det er et viktig perspektiv å ha med inn i debatten. Samtidig må jeg si at debatten minner meg om at vi politikere er flinke til å bruke store ord. Hvis en ser på realitetene – og da snakker jeg selvsagt først og fremst til representanter fra regjeringspartiene – er utgangspunktet for debatten å peke på tallene. Sammenlignet med årene 2006–2008 er det i dag 6 500 flere barn som vokser opp i fattige familier. Derfor vil jeg si at konsekvensene av den rød-grønne politikken ikke nødvendigvis er så positive som det høres ut som i debatten. Min påstand er at en har vært for opptatt av å smøre tynt utover til alle, istedenfor å målrette tiltakene, for barna som vokser opp i fattigdom, trenger mer enn gode ord fra en debatt som dette. Derfor er det viktig å målrette tiltak mot gruppene som trenger det. Flere har vært inne på hvem som er spesielt utsatt, enten det dreier seg om å få til god integrering, få til tidlig innsats, lykkes i skole og utdanning, få arbeid osv. Det viser egentlig bare spekteret – at tiltakene gjelder på alle fronter. Jeg synes også det har vært spennende å høre innfallsvinkelen til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren, for vi er vant til å diskutere fattigdom med arbeidsministeren. Jeg synes det var mange nyttige perspektiver der. Men jeg vil minne om det arbeidsministeren alltid sier: Arbeid er veien ut av fattigdom og nøkkelen til å få mennesker ut av den. Det betyr ikke at vi ikke skal jobbe for gode stønader for dem som faller utenfor, for det er noen mennesker som ikke kan arbeide. Jeg er helt enig med statsråden i at f.eks. uføretrygden – som vi fikk til et godt forlik om – er helt avgjørende for å sikre de menneskene som havner utenfor. Men det å få enda flere mennesker tilbake i arbeid og få dem til å bli i arbeidet er noe av det aller viktigste. Derfor er tiltak for å unngå at mennesker havner på trygd noe av det aller viktigste og mest meningsfulle vi kan gjøre for å hindre at barn vokser opp i familier med fattigdom. Det dreier seg om å få Nav til å fungere bedre, det dreier seg – som Hareide var inne på – om tiltakene for dem med nedsatt arbeidsevne som er på vei til å bli uføre, det dreier seg om en politikk som bidrar til at enda flere klarer å komme vekk fra trygd og inn i arbeid. Da mener jeg også at debatten rundt f.eks. sosialhjelp er helt avgjørende. Kvalifiseringsprogrammet er et godt tiltak – et godt eksempel på å aktivisere mennesker som har gått lenge på sosialhjelp. I debatten om f.eks. arbeidsplikt for sosialhjelpsmottakere synes jeg regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti kom fram med et godt forslag når det gjelder det at noen mennesker åpenbart ikke kan jobbe. Man må gi et tilbud, og jeg vil egentlig si at det er det det handler om: Kommunene må gi et tilbud til unge mennesker som, i mange kommuner, går på sosialhjelp, ikke fordi de ikke gidder å jobbe, men de havner bare utenfor og trenger hjelp til å komme tilbake. Det å målrette sånne tiltak er helt nødvendig. Så mener jeg helt oppriktig at når representanter fra SV sier at de gjerne vil komme Kristelig Folkeparti i møte, vil jeg vise til at er det noe Kristelig Folkeparti har gjort i løpet av denne perioden – og tidligere også – så er det nettopp å gi en hånd til regjeringen og si at nå må vi slutte den retoriske debatten om at det er blitt flere fattige, osv. Man må nettopp komme med konkrete tiltak. Derfor hadde vi i begynnelsen av perioden et grundig, stort forslag med elleve tiltak om en nasjonal dugnad mot fattigdom. Regjeringen valgte å avvise alle tiltakene og stemme dem ned. Det var målrettede tiltak, enten det var inntektsgradering av SFO-satser og barnehagesatser, eller det var et bedre tilbud for rusmisbrukere og dem med psykiske lidelser, det var bedre tilbud for gjeldsofre, fri rettshjelp, spesielle tiltak rettet mot barn som vokser opp i bysamfunn, gratis fritidsordninger, osv. – eksempler på gode tiltak som jeg mener burde vært innført, og som ville ført til at flere hadde kommet ut av fattigdom. Derfor mener jeg også at konsekvensene av denne debatten i dag må føre til mer konkrete tiltak. For jeg hører hva dere sier, og jeg kan langt på vei si meg enig i innleggene, men når jeg ser på statistikken og på antallet mennesker som lever i fattigdom, klarer jeg ikke å se at det følges opp med handling.