trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Det forbauser meg hvis det er slik at representanten Børge Brende ikke ser noen forskjell på den situasjonen vi stod overfor i norsk økonomi forrige høst, og den vi står overfor denne høsten. Det forbauser meg storlig hvis det ikke er klart for Høyre at situasjonen er ganske annerledes. Den er faktisk det. Vi er også i en annen situasjon når det gjelder virkningene av priseffektene i økonomien enn det som var tilfellet i fjor høst. Arbeiderpartiet står ved alt det vi foreslo i budsjettet i fjor høst, og også alt det vi stemte imot. Representanten Brende fremstår nå som nok en høyrerepresentant som skal forsøke å skape et bilde av at Arbeiderpartiets politikk når det gjelder skatter og avgifter, ikke harmonerer med det som er utfordringene, bl.a. for næringslivet. Da må jeg konstatere enda en gang noe som Høyre i realiteten godt vet: Arbeiderpartiet har bidratt til å sette ned formueskatten. Arbeiderpartiet har vært med på å lempe på beskatningen for næringslivet. Det har vært positivt, viktig og nødvendig. Men likevel fremstår det som en gåte for meg at Høyre ikke vil være med på bl.a. det som Arbeiderpartiet vil ta opp i forhandlingene med sentrumspartiene, nemlig å tette en rekke gjenværende hull i skattesystemet. Det var en viktig del av det som skjedde i forbindelse med skattereformen. Likevel ser vi at det er betydelige muligheter for tilpasninger i skattesystemet vårt som innebærer at verdier kan unndras beskatning eller verdsettes så lavt at det i realiteten også er en form for utilsiktet skatteunndragelse som finner sted. Det hadde vært mye mer positivt om Høyre hadde gått aktivt inn i det og ville vært med på en prosess i Stortinger der man kan tette en del av de hullene som åpenbart er til stede i skattesystemet. Når det gjelder elavgiften, vil jeg minne om at Arbeiderpartiet tar opp i forhandlinger med sentrumspartiene å innføre et progressivt system på elpris for å skjerme alminnelig husholdningsforbruk.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Både jeg og representanten Hill-Marta Solberg kommer fra Nordland, et distriktsfylke som har problemer med å etablere nye arbeidsplasser og sikre de eksisterende. Hovedgrunnen til det er at det er store avstandskostnader fra produksjonsstedet til markedet. Arbeiderpartiets løsning på det er å styrke SND. Men hva er logikken med å lokke bedrifter til å etablere seg i Distrikts-Norge, når rammevilkårene for å bli i Distrikts-Norge er fraværende? Norge har verdens høyeste avstandskostnader, med dårlig veistandard og de høyeste driftskostnadene i verden. En rapport som NHO nylig har lagt fram, viser at Norge har 50 pst. høyere transportkostnader enn sammenlignbare land i EU. Det er negativt for landsdelen og rammer Distrikts-Norge spesielt. Hva gjør så Arbeiderpartiet for å løse disse problemene? Jo, de skjærer ned på veibevilgningene, og så hever de drivstoffavgiften slik at avstandskostnadene stiger. Det har vært gjennomgående i de siste budsjettene. Sentrumsregjeringen har nå lagt fram et nytt statsbudsjett der man på nytt kommer med dramatiske økninger i drivstoffavgiften. Vi vet at Arbeiderpartiet er i samtaler med sentrumspartiene nå. Mitt spørsmål til ministeren er: Vil Arbeiderpartiet sørge for at disse avgiftsskjerpelsene fjernes fra det budsjettet som er lagt fram?
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Vi kan konstatera at det norske samfunnet er eit godt samfunn å leva i. Vi har eit velferdssamfunn som har utvikla seg, slik representanten Solberg sa, frå 1945 og fram til no med brei politisk støtte i Stortinget. Samstundes må vi vedstå oss at skilnaden mellom dei som har lite å hjelpa seg med, og dei rikaste, har auka, og kanskje sterkast no på 1990-talet. Dette har Regjeringa teke tak i gjennom utjamningsmeldinga som no er til handsaming her i Stortinget, der ein også peikar på kva som bør gjerast for å snu denne utviklinga. Eg konstaterer at Arbeidarpartiet er genuint oppteke av å medverka til dette, og det er positivt. Regjeringa og regjeringspartia er også opptekne av korleis vi skal møta dei utfordringane vi ser vil koma om nokre få år framover i tid når det gjeld pensjonane. Regjeringspartia ser det i den samanhengen som viktig at vi får fleire til å stå i yrkesaktiv teneste lenger, at det skal løna seg å vera i arbeid kanskje også etter at ein er 60-62 år, at det vert mogleg med større fleksibilitet for å kunna kombinera arbeid og pensjonstilvære. Men dei verkemiddel som Regjeringa har peika på, har så langt ikkje fått særleg tilslutnad frå Arbeidarpartiet, og mitt spørsmål til Hill-Marta Solberg er: Kva verkemiddel vil Arbeidarpartiet ta i bruk for å makta å handtera pensjonsutfordringane i åra som kjem? Garanti for folketrygda er først og fremst ei politisk sak.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-10-13:
Jeg er enig med representanten Brustad i at de utfordringene vi står overfor på boligsektoren, skal vi definitivt ta på alvor. Spesielt den prisøkningen vi har sett i den senere tid i storbyer, og særlig i Oslo, er ikke akseptabel. Men jeg vil peke på at det langt på vei også er et kommunalt ansvar å bidra til å løse dette. Kommunene har et selvstendig ansvar for å legge til rette for boligbygging på en slik måte at det også kan bygges rimelige, gode boliger. Eksempelet på en leilighet på 30 m2 som koster innpå 1 mill. kr i Oslo, er selvfølgelig et grelt eksempel. Men det er faktisk også grunn til å minne om at en skal ikke langt utenfor sentrum av Oslo for å finne at boligprisene er halvparten av det de er i de dyreste områdene av byen. Det er også slik at man har noen valgmuligheter innenfor Oslos grenser i forhold til hvor man skal bo. Så den type eksempler, på de dyreste leilighetene, de verste eksempler på pris, synes jeg vi skal være litt varsomme med å trekke fram, for det er faktisk ikke statens oppgave å bidra til at de dyreste leilighetene i Oslo sentrum nødvendigvis skal bli valgt. Her er det markedet som bestemmer. Vår oppgave er først og fremst å legge til rette for de gruppene som representanten Brustad nevner: de vanskeligstilte, de unge i etableringsfasen og de som skal ta utdanning. Gjennom rammeøkningen på 2 milliarder kr til Husbanken som Regjeringen nå har lagt til rette for på toppen av den budsjettøkningen på 1 milliard kr som ble lagt inn i fjor, har vi faktisk lagt til rette for at det skal kunne gjøres et løft i boligbygging, også i Oslo, også for dem som trenger det mest. Så er det en del andre virkemidler som også er nødvendige. Regjeringen har sagt at den vil komme tilbake til dette og ta det med i en helhetlig vurdering, bl.a. i sammenheng med behandlingen av utjevningsmeldingen, hvor disse spørsmålene er bredt omtalt. Vi har sagt at dette vil vi også se på i forbindelse med framleggingen av revidert nasjonalbudsjett, slik at vi blir i stand til å få en samlet oversikt over situasjonen.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-10-13:
Det er dessverre slik at det er ganske langt mellom liv og lære i det Fremskrittspartiet står for på dette området. Det er nettopp statlig sentraldirigering som fører til økt krav om rapportering og økt krav om å utarbeide planer. For det er vel ikke slik at Fremskrittspartiet har tenkt å bruke øremerking på absolutt alle områder, statlige penger som skal gå til brukeren uten at det skal være noen form for kontroll med det? Jo større lokalt handlingsrom man gir, jo større lokalt ansvar man gir, og jo større lokale muligheter man gir for å utforme tilbudene til beste for innbyggerne, jo lavere kan vi sette kravet til rapportering og til å utarbeide planer for å få midler. Fremskrittspartiet går i praktisk politikk i stikk motsatt retning av det de sier at de skal gjøre. Det er et problem. All erfaring viser at det er i forhold til de øremerkede ordningene at administrasjon og byråkrati blir størst. Det er der man har størst behov for å fremme søknad om å få midler, og det er der man har størst behov for å rapportere om hvordan midlene er brukt. Det vil det også bli med den politikk som Fremskrittspartiet legger til rette for. Så til prosjektet «Et enklere Norge». Ja, det er helt riktig: Regjeringen har store ambisjoner på dette området. Det er et betydelig omfang av regler og forskrifter som det kan og må ryddes opp i, både i forhold til næringsliv, kommuner og offentlig sektor generelt. Men det er et stort og vanskelig arbeid, og det er ikke gjort på kort tid å oppnå gode resultater. For det er ofte slik at lover og forskrifter som har kommet over lang tid, har en sammenheng. Det går ikke an å ta én enkelt forskrift ut av en større sammenheng. Vi må se på dette i en totalitet – og resultatene regner vi med vil komme i løpet av et par års tid. I mitt departement har vi på gang et betydelig arbeid for å forenkle regelverket overfor kommunene, ikke minst på et område som representanten Andersen nevner, plan- og bygningsloven. Her har vi allerede har gjort betydelige forenklinger i det regelverk og de forskrifter som vi har hatt så langt, nettopp for å sikre småbedriftene, nettopp for å gjøre det enklere for dem som skal bygge å møte kommunene med sine søknader, og for å få søknadene raskere behandlet og omfanget av det som skal behandles, ned.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-10-13:
Først er det gledelig å registrere at representanten Djupedal er enig i alt jeg har sagt. Det lover jo godt for å få tilslutning til Regjeringens opplegg. Det er en utfordring å sørge for at et IT-senter på Fornebu skal bli et senter som skal komme hele landet til gode, slik som Stortinget har besluttet, og som også er utgangspunktet for Regjeringens behandling av dette. Det er helt opplagt at en massiv konsentrasjon av arbeidsplasser på dette området i Oslo er en stor utfordring i forhold til å sikre kompetanse, arbeidstakere og arbeidsplasser også ute i Distrikts-Norge. Derfor har nettopp distriktsperspektivet i Regjeringens arbeid med dette blitt vektlagt betydelig: å knytte nettverk til etablerte forskningsinstitusjoner, utdanningsinstitusjoner og bedrifter ute i Distrikts-Norge på en måte som også skal gi positive virkninger ute i distriktene. For er det et område hvor jeg tror vi har muligheter til å utnytte ny teknologi til å styrke distriktenes næringsliv og distriktenes mulighet for å hente ut kunnskap og informasjon, så er det nettopp på IT-området og den type næringer som vi her snakker om. Der har vi store muligheter. Vi må vite å utnytte dette på en klok og fornuftig måte og – det innrømmer jeg – et IT-senter på Fornebu er en utfordring i denne sammenheng. Kommunene har en anstrengt økonomi. Jeg har aldri lagt skjul på at det opplegget som er lagt for neste år og som ble vedtatt av et enstemmig storting i vår i forbindelse med framleggelsen av kommuneøkonomiproposisjonen, er et stramt opplegg. Det setter kommunene på store utfordringer i forhold til å klare de oppgaver som de er pålagt for neste år. Men jeg har også sagt at vi ikke har råd til å ta de store, tunge løftene som vi trenger – og jeg tror SV har helt rett i sine anslag, vi snakker faktisk om et beløp på 12-15 milliarder kr til opprusting av skolebygningene over de nærmeste årene. Den delen tror jeg må vente. Det tror jeg faktisk at vi nå har sett. Men derimot satser Regjeringen på skole. Vi styrker skolebudsjettet med nærmere 8 pst. for neste år og viser at vi er målrettet på dette området. Vi tar de riktige skrittene, men jeg tror vi står oss på å gjøre ting i riktig rekkefølge. La oss fullføre eldresatsingen slik som vi har begynt på, og deretter gå løs på de store oppgavene som ligger på skolesektoren.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-10-13:
Det er riktig at Arbeiderpartiet i innstillingen til kommuneøkonomiproposisjonen varslet at man ville komme tilbake i budsjettet med en ytterligere bevilgning på 1 milliard kr, som jeg nå registrerer at Arbeiderpartiet har gjort. Hovedtrekkene i kommuneøkonomiproposisjonen fikk enstemmig tilslutning. Det er også slik at Regjeringen har lagt inn en halv milliard kr utover det man varslet i kommuneøkonomiproposisjonen at man skulle bevilge, så vi har altså overoppfylt de løfter som vi gav i kommuneøkonomiproposisjonen i vår.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Ut fra det statsråden nå sa, regner jeg med at det blir lett å bli enige om at kommunene trenger 1 milliard kr mer i frie inntekter, ikke minst for å øke det lokale sjølstyret. Men jeg har lyst til å utfordre statsråden på et annet svært viktig punkt som roper etter handling, nemlig boligpolitikken. Vi er nå i en situasjon hvor unge folk i Oslo og i andre storbyer i Norge er nødt til å være avhengig av rike foreldre eller rike besteforeldre for å få et sted å bo. Det er noe fundamentalt galt når leiligheter på 30 m2 i Oslo blir solgt for 1 mill. kr. Samtidig ser vi at antallet hjemløse har økt på 1990-tallet. Vi har nå over 6 000 som ikke har noe sted å bo, og her er mørketallene store. Disse forskjellene er vår velferdsstat uverdig, og som et av verdens rikste land bør det viktigste for oss være at vi sørger for at folk har et sted å bo uavhengig av millionærforeldre eller millionærbesteforeldre. Vi har en forpliktelse til å sørge for at det blir færre som er i den situasjonen at hjemmet er gata, slik det er for noen i dag. Vi hadde forventninger til det budsjettet som Regjeringa la fram på dette området. Det er prisverdig at det er foreslått 2 milliarder kr mer til Husbanken, men det er et problem at de pengene er for lite målrettet i forhold til dem som er aller vanskeligst stilt på boligmarkedet. Derfor trenger vi flere rimelige, nøkterne utleieboliger. Arbeiderpartiet foreslår å bygge 1 000 studentboliger neste år og flere utleieboliger, nettopp for å hjelpe dem som er aller dårligst stilt på boligmarkedet. Mitt spørsmål blir da: Vil regjeringspartiene være med på et løft for de aller dårligst stilte blant oss ved å støtte våre forslag om en satsing nettopp på dette?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
President! Kan jeg få ordet til å oppklare en åpenbar misforståelse?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Det må være en åpenbar misforståelse når statsråden nå sa at det kommuneøkonomiopplegget som ble vedtatt i Stortinget i vår, ble vedtatt enstemmig. Jeg går ut fra at det var en forsnakkelse fra statsrådens side, for Arbeiderpartiet gikk inn for å bevilge ca. 1 milliard kr mer enn det Regjeringa hadde lagt på bordet.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Statsråden bekymrer seg som vanlig for den lokale handlefrihet. Nå er det slik at Regjeringen og regjeringspartiene gledelig nok har varslet tiltak for å skape et enklere Norge, og når man ser på den lovjungelen, det omfattende regelverk og det arbeidskrevende skjemaveldet som både næringsliv og kommuner er belemret med, skjønner de fleste av oss at det er behov for forenklinger på mange områder i samfunnet vårt. Fra kommunalt hold påpekes det stadig sterkere at det er et betydelig behov for forenkling av den kommunale hverdag, f.eks. når det gjelder det utall av statlige krav om å utarbeide planer, og om innrapportering og kontrollsystemer for den kommunale virksomhet. Det er altså ikke bare fra næringslivshold man etterlyser forenklinger, men også fra kommunene – med ordførerne, rådmennene, etatslederne og lokalpolitikerne i spissen – fremkommer det krav om en mer forenklet kommunal hverdag. Vi i Fremskrittspartiet har i over 25 år påpekt behovet nettopp for en forenkling av det unødvendig kompliserende lov- og regelverket som samfunnet vårt sliter med. Dette synes regjeringspartiene å ha innsett først nå, 25 år etter Fremskrittspartiet. Men vi i Fremskrittspartiet er vant til at de andre kommer etter oss. Mitt spørsmål til statsråden blir: Når kan vi forvente at Regjeringen vil sette handling bak ordene om et enklere Norge, og konkret foreslå forenklinger som virkelig monner, f.eks. når det gjelder den tungvinte plan- og bygningsloven som virker både distriktsfiendtlig og småbedriftsfiendtlig, som ofte virker svært fordyrende, og som skaper et lite effektivt fungerende byggemarked? Kan vi forvente at det blir gjort noe for å forenkle disse tingene og den kommunale forvaltning?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-13:
La meg først få gratulere statsråden med hans nye verdighet, som nr. 2 i Regjeringen. Jeg har ingen problemer med å slutte meg til absolutt alt som statsråden sier. Jeg er helt enig i at det er bruk for større lokalt selvstyre, helt enig i at det er bruk for en aktiv distriktspolitikk, og ikke minst er jeg enig i at vi har bruk for et kunnskapsløft for nasjonen. Men det er et par haker ved det statsråden sier. Det er at Regjeringen ikke følger opp sin egen politikk på svært viktige områder av dette. Han var selv inne på sammenhengen mellom ord og gjerning. La meg ta tre eksempler som viser at dette dessverre ikke går i den retning statsråden gjerne vil at det skal gå. I det inneværende budsjettet ligger det nå 45 mill. kr til et såkalt IT-senter på Fornebu, i tillegg til de andre pengene som vi skal bruke for å etablere dette senteret. Dette er et av de mest sentraliserende kunnskapstiltak denne nasjonen står overfor, der Regjeringen nå faktisk ønsker at det skal utarbeides et nytt slikt senter som par excellence skal sentralisere kunnskapsforskningen i Norge til det sentrale østlandsområdet. Når det gjelder kommuneøkonomien, vil kommunene også til neste år få en meget anstrengt økonomi. Det som også viser seg, er at de frie inntektene går ned, mens de øremerkede inntektene går opp. Det betyr mindre lokalt selvstyre for kommunene til å prioritere annerledes eller til å prioritere for å møte de utfordringene som kommunene har. Eldresatsingen, som med øremerkede midler gjør at kommunene selvfølgelig må bruke en del av sine frie inntekter også for å frigjøre statlige midler til eldresatsingen, som er riktig og nødvendig, gjør at skolene lider. Det er det siste punktet der jeg mener Regjeringens politikk også går i feil retning. For gjennom disse to år som Regjeringen har sittet, har Utdannings-Norge kontinuerlig tapt. Statsråden var selv den som i valgkampen gikk ut og sa at vi ikke har råd til å satse på utdanning på enda et par år fordi det er andre store reformer vi må gjøre ferdig først. Da er den store utfordringen: Har nasjonen virkelig råd til dette, og hvordan skal statsråden, som nå til og med er nr. 2 i Regjeringen, klare å få litt mer sammenheng mellom ord og gjerning fra Regjeringen?
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-13:
Når man ser de opplyste kjøpesentra, moderne, flotte – jeg er ikke så veldig fornøyd med arkitekturen bestandig, men det er tross alt enorme investeringer – når man ser nedslitte skoler – jeg kan bare ta Mo Ungdomsskole i min egen hjemby, den ser omtrent ut som da jeg gikk på folkeskolen – og når man vet hvor lite penger det finnes for å gjøre undervisninga spennende slik at man greier å dra med alle elevene og gi lærerne tid til elevene, da er det veldig vanskelig å si at norsk skole er god! Den er ikke god med tanke på den framtida vi skal møte, og den er ikke god når man ser den store private rikdommen, mens skolen er preget av en offentlig fattigdom. Når jeg måler denne regjeringa, er det litt ut fra at vi på områder som miljø osv. stod delvis sammen i opposisjon, men jeg føler at det er blitt litt annerledes etter at partiene kom i posisjon. Jeg måler også denne regjeringa litt ut fra Voksenåserklæringa – som jeg har et eksemplar av, som jeg snart har lest i filler, så jeg må antagelig skaffe meg et nytt – fordi der er det veldig mange målsettinger jeg deler, og som jeg føler at Regjeringa ikke har forsøkt å realisere. Representanten Holten lurer på om jeg ikke er fornøyd med satsinga på NSB. Jeg satt i samferdselskomiteen da Jernbaneplanen ble behandlet for to og et halvt år siden, da sentrumspartiene la inn et årlig investeringsnivå på 2 milliarder kr pr. år til jernbane. For år 2000 er det så vidt de kommer over 1 milliard kr. Jeg tror banen i fylket til representanten Holten – Østfoldbanen – med et slikt tempo kommer til å være et evig anleggsområde i 30 år framover før man har fått dobbeltsporet ferdig, og det er vi ikke tjent med. Jeg kunne tatt fram mange andre jernbanestrekninger og vist til det samme – så jeg er ikke fornøyd med innsatsen. Skal vi øke innsatsen, må vi dra inn litt av den private rikdom og bruke den til å skaffe gode fellesskapsløsninger.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-13:
Når Høyre begynner å snakke om distriktspolitikk, føler jeg at det blir litt patetisk – de som stryker på regionale virkemidler, de som kutter på offentlig kjøp av posttjenester osv. i sine budsjetter. Hvis det hadde fått gjennomslag, hadde det blitt en meget dårlig distriktspolitikk. Men nå ønsker representanten å snakke mest om vegbygging. Det er jo slik at Høyre har mer penger til veger enn oss. Det skal erkjennes, sjøl om han tar feil når han har gått gjennom budsjettet for fjoråret, og sier at SV hadde minst. Men Høyre har en veldig sentralistisk måte å tenke på. Det er slik at vi faktisk flytter vegpenger fra sentrale strøk til distriktene, mens vi satser på jernbaneutbygging i sentrale strøk – så vi har et ganske stort samferdselsbudsjett. Vi tenker miljø i sentrale strøk, og så tenker vi at der hvor vegen er det eneste alternativet, får vi ruste opp standarden. Hvis man går gjennom Høyres alternative budsjett for 1999, ble det plusset på 1 milliard kr til veg, men det var nesten ingen ting til den landsdelen jeg kommer fra, Nord-Norge. Til mitt fylke, Nordland, var det 0 kr, slik at Høyre er et sentraliserende parti, også når det gjelder vegbygging. Når det gjelder Eiksundsambandet, som han nevnte konkret, mener jeg det er en feilprioritering. Altså: Møre og Romsdal har en masse svingete, rasutsatte veger. De har en rekke veger med en dårlig vegstandard, og jeg ønsker å prioritere den opprustinga framfor et stort, dyrt byggeprosjekt som ikke hjelper fylket som helhet. Det jeg også tror er viktig når vi snakker om veg, er at vi ikke bare snakker om hvor mye penger vi bruker, men hvordan vi bruker dem. Man har i altfor stor grad brukt penger på å bygge bautaer – på store flotte prosjekter som noen blir husket for – i stedet for å ruste opp vegene så vi får en god standard, og gjøre noe med vegen mellom ferjeleiene i stedet for å lage tunneler og bruer overalt. Vi må nok leve med at vi har ferjer i dette landet en stund, for landet er ganske fjordrikt.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-13:
Jeg vil gjerne starte med noen kritiske merknader til Arbeiderpartiets distriktspolitikk, fordi det er viktig å ta hele landet i bruk. Fisken får vi ikke flyttet, den er ute ved kysten. Det å flytte skogene er et veldig langsiktig prosjekt. Industrien ligger også stort sett på Vestlandet og i Nord-Norge, hvor vi har en viktig vareproduksjon. Infrastrukturen som går på veg og bane, er viktig, og da vil jeg si at nedturen når det gjelder investeringer for Distrikts-Norge, og i særdeleshet Nord-Norge, begynte under arbeiderpartiregjeringa. At nedturen har fortsatt under sentrumsregjeringa, er veldig skremmende. Det hadde vært mer naturlig om det hadde vært Høyre og Fremskrittspartiet som hadde stått for en slik politikk, enn Arbeiderpartiet og sentrum. Jeg oppfordrer som jeg gjorde i en avis for en stund siden:, Nå får de nordnorske representantene manne seg litt opp, hvis ikke får de flytte ut. Men tilbake til spørsmålet: Jeg godtar sjølsagt invitasjonen til at vi nå må prøve å etablere et flertall, slik at den verdiskapinga som vil bli viktig for framtida – som går på kunnskap, på kompetanse og på den nye teknologien – skal gjelde hele landet. Jeg inngår gjerne en allianse med Arbeiderpartiet for å prøve å utfordre Senterpartiet, etter at statsråd Enoksen i valgkampen var ute med et nokså dristig forslag. Om vi ikke lander akkurat på det forslaget, så finnes det sikkert muligheter for å sy sammen en felles løsning mellom sentrum, Arbeiderpartiet og SV som gjør at den nye teknologien ikke blir sentraliserende. Jeg er enig med representanten Schjøtt-Pedersen: Enoksen har åpnet for en mulighet, vi skal gripe muligheten.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Jeg har merket meg at Sosialistisk Venstreparti ved flere anledninger har berørt regjeringen Bondeviks ulike budsjettområder, og da som regel i kritiske ordelag, hvor enkeltsaker ofte krisemaksimeres. Men jeg vil jo tro at det burde kunne være enkelte områder hvor også SV kunne være tilfreds med Regjeringens arbeid. Det blir liksom ikke troverdig når det med bred penn hevdes at f.eks. norsk skole er dårlig. Dette er et farlig signal å sende ut om en skole som gjør et meget godt arbeid. Og hva med Regjeringens satsing når det gjelder f.eks. helse, miljø og bistand – og kanskje ikke minst det som representanten Myrvoll er opptatt av, nemlig satsing på NSB? Er dette også håpløse satsingsområder for Regjeringen dersom en har som forutsetning å ha en stramhet i økonomien for å få til en senket rente og ytterligere opptrapping av sysselsettingen?
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-13:
Representanten Myrvoll nemnde at vi må få ein distriktspolitikk der ein er villig til å sette inn verkemiddel for å ta heile landet i bruk. Høgre sitt svar er sjølvsagt ja til det. Men då må vi inn på verkemiddel som vi veit verkar – og her finst vel eit verkemiddel som representanten Myrvoll burde kjenne veldig godt til: vegbygging og vegvedlikehald – både for å utvikle vekstkraftige arbeidsmarknadsregionar, for å få ned ulykkestal og for å få ned kostnader for næringslivet og befolkninga. Då er det eit paradoks at SV i budsjettet for inneverande år var det partiet som totalt satsa minst på vegar, når det gjeld investering og på driftssida samla. Samtidig kan vi lese i Nationen for ca. ei veke sidan at Myrvoll – og det er altså representanten Myrvoll – «ber Nord-Norgebenken flytte … hvis den ikke blir med på veiopprør». Om det ville innebere at vi fekk tatt meir av landet i bruk, skal eg ikkje ta opp her i ein replikk. Men likevel, om representanten Myrvoll meiner at Nord-Noreg skal få ein større del, vil svaret mitt vere at vi heller må gå inn for større vegløyvingar. Samtidig har SV vore negative til store strategiske prosjekt, bl.a. i mitt eige heimfylke, som vil binde saman store regionar, f.eks. Eiksundsambandet, som vil gi 20 000 menneske fastlandssamband. Og mine spørsmål til representanten Myrvoll er då: Er ikkje vegbygging det viktigaste verkemiddelet? Ser ikkje representanten Myrvoll at auka rammer er den einaste vegen å gå for å begynne på desse problemstillingane? Og kan ikkje representanten Myrvoll tenkje seg å støtte dei viktige strategiske prosjekta som næringslivet og befolkninga roper etter?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Både Inge Myrvoll og jeg er svært opptatt av at vi skal ha en utvikling hvor vi skaper verdier, og hvor vi skaper aktivitet i alle deler av landet. At vi øker verdiskapingen i de delene av norsk næringsvirksomhet som ikke er basert på petroleum, er også noe som hele nasjonen er avhengig av. Skal vi få det til, må vi redusere de avstandshindre som tradisjonelt har vært en begrensning for distriktene. Utbygging av transporttilbud, veier og jernbane er et bidrag til det. Et annet viktig bidrag er å bygge ut for å kunne ta i bruk de nye mulighetene som informasjons- og kommunikasjonsteknologien gir, og der har Arbeiderpartiet og SV vært enige om betydningen av å bygge ut et nasjonalt høyhastighetsnett, slik at vi kan sikre at alle deler av landet kan ta i bruk de nye mulighetene. Ved behandlingen av denne saken i Stortinget i vår la Arbeiderpartiet og SV fram forslag som innebar at man skulle ta i bruk virkemidler som kunne sikre dette: leveringsplikt på høyhastighetstjenester for teleselskapene og maksimalpris som skulle sikre at det ikke ble for store prisforskjeller. Jeg går ut fra at representanten Myrvoll og jeg var like skuffet over at vi ikke fikk flertall for dette, da regjeringspartiene og Høyre sa nei til å sette inn slike virkemidler nå. Etter at det skjedde, har statsråd Enoksen gått ut med brask og bram og varslet et ønske om å utvikle et landsdekkende høyhastighetsnett. Det kan tyde på at situasjonen kan være noe annerledes nå enn den var på det tidspunktet denne saken ble behandlet i Stortinget. Jeg vil gjerne invitere SV og Inge Myrvoll til å bidra til et nytt framstøt for å sikre at alle husstander i hele landet gis mulighet til å utnytte de nye mulighetene. Jeg vil gjerne høre representanten Myrvolls synspunkter på de mulighetene han ser i det bildet han her beskriver, for et mulig samspill mellom Arbeiderpartiet, SV og Regjeringen for å utvikle denne type virkemidler.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Representanten Røsjorde er absolutt best når han snakker om det han er mest engasjert i, forsvarspolitikk, og ikke andre deler av Fremskrittspartiets politikk. Men akkurat i dette spørsmålet synes jeg for så vidt at en treffer noe på siden. Det er klart at en alltid står overfor utfordringer i forhold til mange allierte når det gjelder enkeltelementer i sikkerhets- og forsvarspolitikken. Men ingen av de eksemplene han nevnte, synes jeg representerer noen utfordring eller belastning i forhold til USA. Tvert imot er NATO en allianse av nasjoner som vektlegger noe forskjellig, ikke minst når det gjelder arbeidet mot landminer, uten at det i seg selv på noe tidspunkt er blitt framstilt som en påkjenning på samarbeidet i alliansen. Og jeg er glad for at utenriksminister Vollebæk f.eks. har kunnet rapportere om meget fruktbare kontakter med sin amerikanske kollega i oppfølgingen av det som av mange her i salen ble framstilt som en meget vanskelig sak, nemlig at vi skulle mene noe helt annet enn USA når det gjelder landminekonvensjonen. Noe av det samme føler jeg gjelder spørsmålene knyttet til National Missile Defence. Vi må håndtere disse spørsmålene etter hvert som de kommer, men jeg har vondt for å se at noen av dem i sum eller hver for seg representerer noen utfordring på et godt eksisterende forhold over Atlanteren – verken for Norge og USA eller når det gjelder de øvrige europeiske allierte og USA.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Det er vel ganske greit å få spørsmål som representanten må vite at svaret er ja på. Men det har da også vært en meget sterk allianse her i salen mellom Arbeiderpartiet og mellompartiene og SV i mange av de spørsmål som representanten her tar opp. Det er helt åpenbart at det flertall i Stortinget som utgjøres av disse partiene, har vært retningsgivende for det høye nivået vi har på vår bistand, og på det engasjement vi har i øvrige deler av vår utenriks- og bistandspolitikk på de punktene som representanten nevnte. Det er ikke slik at det her er behov for å samle støtte til Regjeringens politikk – det er slik at vi ser en forlengelse av de samme linjer vi har stått for i disse spørsmålene. Er det noe som måtte være å bemerke i denne forbindelse, er det at Regjeringens bistandsprofil i forhold til egne utsagn ligger betydelig under det som var Kristelig Folkepartis og sentrumspartienes profil i Stortinget før de kom i regjering. Og jeg har vanskelig for å se økningen av bistandspromillen fra 0,88 pst. til 0,89 pst. som et stort gjennombrudd for noe som helst i denne sammenheng. Det representerer grovt sagt en videreføring av et solidarisk engasjement som vi alle må ha en forpliktelse til å øke utover dette. Jeg er enig med representanten Eriksen i at engasjementet for trygghet for menneskene på verdensbasis ikke er en generasjonsutfordring, det er en utfordring for oss alle. I mitt første store politiske møte, som var AUFs landsmøte i 1963 stod det over hele veggen: Verdens framtid – vårt ansvar. Heldigvis er det sånn at det engasjerer unge den dag i dag i mange partier, ikke minst våre to partier. Men jeg er enig i at skal det arbeidet føres fram med tyngde, må det engasjere langt flere og vi må forklare menneskene i Norge at dette er samfunnsoppgave som skaper trygghet for oss alle uansett alder.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Hva vil Arbeiderpartiet gjøre for å ivareta de norske interessene i en situasjon hvor EU blir viktigere utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitisk? Jeg må vise til innlegget, og er glad for at representanten Ingvald Godal sa seg enig i hovedinnholdet i det. Jeg aner jo i forlengelsen av hans spørsmål at han venter på den neste EU-debatten. Jeg tror det er et mer langsiktig lerret å bleke enn at han kan regne med at representanter for Arbeiderpartiet på talerstolen her i dag sier at den kommer på en angitt dato. Jeg tror den vil være et resultat – i alle politiske partier – av en bredere utenriks- og sikkerhetspolitisk utvikling i Europa som jeg forsøkte å gjøre rede for. Og hva som er tidsperspektivet i en sånn sammenheng, tror jeg det er helt umulig for noen å ta standpunkt til her i dag. Jeg registrerer at ingen politiske partier sånn sett har satt det spørsmålet på spissen. Men at det blir et tema på kommende partilandsmøter i svært mange partier og i flere år framover, er hevet over enhver tvil. Det viktigste vi kan gjøre i mellomtiden, er å sørge for at Regjeringen gjør jobben sin for å sørge for at vi i alle fall kommer minst like godt ut i forhold til samarbeidsmekanismer med EU som med dem vi i dag har i Vestunionen. Og det er i seg selv en ganske stor utfordring, men etter hvert er jeg blitt rimelig trygg på at her står Regjeringen på det den kan, gitt de begrensninger som folkeavstemningen skaper. Vi kan selvsagt ikke forlange å sitte inne med fulle rettigheter i avgjørelser som til syvende og sist vil være EUs når det angår EUs egen politikk. Budsjettforhandlingene med Regjeringen vil ikke bli foretatt fra denne talerstol i dag, tror jeg, av noen representanter for Arbeiderpartiet, like lite som Regjeringens representanter vil bidra til det. Men det ligger selvsagt i den oppståtte situasjon når det gjelder forsvarsbudsjettet, at alle partier på Stortinget, ikke minst regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, må føle en forpliktelse til å leve opp til rammeforutsetningene i langtidsprogrammet for inneværende periode. Det må vi legge mye arbeid i.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Representanten Bjørn Tore Godal tok spesielt nøye for seg vårt forhold til utviklingen av den europeiske sikkerhets- og forsvarspolitiske delen. Det er en meget viktig utvikling, som vi har all mulig grunn til å følge nøye opp, spesielt i den situasjonen vi befinner oss i som medlem av NATO, men ikke medlem av EU. Fra mitt ståsted får jeg bare erklære meg enig med representanten Godal i det han trakk fram som viktig for Norge. Hvis vi ikke er aktpågivende og følger opp de utfordringer som her løpende kommer, vil vi meget lett havne i bakleksa. Det at vi er i samme situasjon som nye NATO-medlemmer og også noen gamle NATO-medlemmer, burde gi oss anledning til i større bredde å arbeide fram løsninger som bringer oss så tidlig inn i prosessen som mulig, og så nær den reelle beslutningsdelen som overhodet mulig. Det er en meget viktig del. En annen del av denne situasjonen er det forhold at vi fortsatt – som vi har vært – vil være svært avhengig av USAs rolle. Med USA som den viktigste allierte til Norge i denne helt spesielle situasjonen, er det også viktig at vi legger forholdene best mulig til rette for å ha en god og utvidet dialog med USA. Da kunne det kanskje være interessant å spørre representanten Bjørn Tore Godal om hvilke vurderinger han mener bør legges til grunn i vårt forhold videre til USA. Det vil være en del kinkige punkter knyttet til en del tidligere beslutninger både når det gjelder mineavtalen, en del av det som er USAs tanker og gjøremål knyttet til felles forsvar, og ikke minst National Missile Defence. Så jeg spør representanten Godal: Hva er hans tilnærming til USA i en slik politisk balansegang?
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Først vil jeg gi representanten Godal en honnør for sitt varme engasjement for internasjonale fredsoperasjoner og for sikkerhet og fred i Europa også i global sammenheng. Jagland nevnte også i sitt innlegg disse globale utfordringene som vi står overfor, og at vi som er nasjonale politikere, må løse de nasjonale oppgavene før vi går løs på de globale utfordringene, for å gi ungdommen tro på at det går an å løse globale utfordringer. Det er litt typisk, det er liksom ungdommen som skal kjempe for å løse de globale utfordringene! Hvis ikke snart den voksne del av befolkningen i Norge, som er overrepresentert i styre og stell, finner tilbake til eller finner fram til en glød for å kjempe for å løse globale utfordringer, er vi et materialistisk rikt, men solidarisk fattig Norge. De største utfordringene går på miljøet, de går på konflikter, som representanten nevnte, men de går også på en skjev fordeling av ressurser i internasjonal sammenheng. Og jeg vil konsentrere meg litt om det siste. Regjeringen har lagt fram mange tiltak når det gjelder bistand, gode tiltak: En økning av bistandsbudsjettet fra 0,88 pst. til 0,89 pst. av BNI, tollettelser på enkeltvarer fra u-land, sletting av u-landsgjeld, og Regjeringen har også en ledende rolle med sin menneskerettighetsminister i press på andre land for å gjøre det samme. Men ikke minst er det viktig at vi også klarer å se at f.eks. Afrika er mer enn tørke, sult, katastrofe og krig – det er et større mangfold enn det, og det er vår utfordring også der. Min utfordring til representanten er: Vil Arbeiderpartiet finne fram til en internasjonal solidaritet også utenfor og utover den lykkelige sosialdemokratiske familien? Vil Arbeiderpartiet ha et varmere engasjement for bistanden – Kristelig Folkeparti kan ikke klare dette alene? Vil Arbeiderpartiet ta ansvaret, ikke bare AUF? Og vil dere stå sammen med Kristelig Folkeparti for et nasjonalt ansvar for dette?
Ingvald Godal (Høyre), 1999-10-13:
Representanten Bjørn Tore Godal la i sitt innlegg stor vekt på utviklinga av tryggleiken i Europa. Det er det all grunn til å gjera. Me er vande med å vera suverent i fyrstedivisjon når det gjeld behandling av tryggleiksspørsmål i denne delen av verda. No ser me at me er på veg inn i ei utvikling der me kjem til å sitta på gangen, me får kanskje lov til å uttala oss på førehand, men når viktige avgjerder om tryggleik i Europa blir tatt, kjem me til å sitta på gangen. Det er ikkje tilfredsstillande for eit land med vår plassering i geografien og med våre ambisjonar. Eg er heilt einig i den situasjonsbeskrivinga som Godal la fram, men eg synest det heng att eit lite spørsmål i lufta, og det er: Kva vil Arbeidarpartiet gjera med dette? Kva konkret kan ein venta av initiativ frå Arbeidarpartiet si side for at vårt land kan koma inn fullt ut i fyrstedivisjon på dette området i Europa? At det er alvor, trur eg me alle kan vera einige om når me ser at Solana går frå ei stilling som generalsekretær i NATO til den jobben han har fått no. Så over til Forsvaret. Eit hovudproblem for forsvaret vårt er mangel på samsvar mellom dei måla Stortinget set og dei midlane som blir løyvde. Ambisjonen når det gjeld internasjonale operasjonar er store, og den deler me alle saman. Men det vil krevja ressursar om Forsvaret skal vera i stand til å få gjort det som er nødvendig, m.a. for å få rekruttert – at me har så mange som mogleg i 12 månaders fyrstegongsteneste. I fjor sette Høgre, då me forhandla med Regjeringa, som eit absolutt krav at ho skulle stå på si eiga langtidsmelding i budsjettet. Og mitt spørsmål til Bjørn Tore Godal blir: Vil Arbeidarpartiet når dei no skal forhandla med Regjeringa, syta for at Regjeringa står på si eiga langtidsmelding i denne saka?
Lars Sponheim (Venstre), 1999-10-13:
Jeg har ingen problemer med å vedkjenne meg det som representanten Opseth her sier om min ros til Arbeiderpartiets leder for veldig mye av det som ble sagt i innlegget i går. Jeg må få si at Arbeiderpartiets leder etter mitt skjønn er på sitt beste når han tegner visjoner for hvordan han ser de store samfunnsendringene, og jeg deler veldig mye av det han gir uttrykk for i en slik sammenheng. Jeg var selvfølgelig forberedt på at denne anledningen også måtte brukes til å snakke om de åpenbare problemer vi har innenfor deler av industrien vår – selv om vi kan være lykkelige over at dette skjer i en tid da arbeidsmarkedet viser en evne til å ta opp i seg mennesker som må endre arbeidsplass. Det er nemlig slik at den tragiske situasjonen med betydelige oppsigelser som kommer på nyhetene i dag, ikke er noe som kommer som julekvelden på kjerringa. Allerede i det siste nasjonalbudsjett som representanten Opseth fikk være med å legge fram som regjeringsmedlem, varslet man et gigantisk behov for kapasitetsnedbygging i denne industrien – og den gang uten at det ble foreslått spesielle virkemidler, fordi det var nødvendig å ha en kapasitetstilpasning av denne industrien i og med at eventyrlige investeringsnivåer som vi har hatt i en periode i Nordsjøen, ikke kunne fortsette. Så det er ingen overraskelse at en del mennesker – men det er tragisk for hver og en av dem – vil måtte skifte arbeidsplasser de nærmeste årene. Men det avgjørende for oss, er for det første å sikre at disse får en mulighet til å finne andre arbeidsoppgaver, og det vil være nødvendig. Men vi må heller ikke stille oss slik at den markedsdumpen som denne bransjen nå opplever, blir så dyp at vi verken har kapasitet eller dyktige mennesker til å ta mer tak i normalnivået framover, og de markedsutsiktene som er. Derfor har Regjeringen foreslått viktige tiltak i budsjettet, bl.a. er vi i dialog med enkelte lokalsamfunn og bedrifter om hvordan vi kan ha skreddersydde opplegg for de mennesker som vil måtte være i permisjon, men som skal tilbake for å gjøre viktige oppgaver når markedet løfter seg. Vi begynner nå å se viktige prosjekter som dukker opp, og i tillegg har Regjeringen bevilget penger til omfattende teknologiprogrammer som gjør at det skal bli mulig å omstille disse bedriftene.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-10-13:
Representanten Hedstrøm reiser det betimelige spørsmål: Hva skal til for at vi får flere nyskapere og får til flere nye bedrifter, som vi trenger? Regjeringen la nylig fram en rapport som viser at vi i løpet av de neste 15 årene må ha 200 000 nye bedrifter for å ta vare på velstandsutviklingen i dette landet. Det er en formidabel oppgave. Vi må ha flere nyskapere, og det må fødes flere bedrifter enn det gjør nå. Det er åpenbart, gitt den nye teknologien som vi nå ser forandrer så mye, at det offentlige har behov for å spille en mer aktiv rolle i nyskapingsprosesser enn det vi har sett tidligere. Tradisjonell liberalistisk tankegang som Fremskrittspartiet og Hedstrøm står for, om at dette ordner markedet, er feil i møte med den nye teknologien, hvor det er så stor risiko, og hvor det er nødvendig at det offentlige og fellesskapet bidrar aktivt. Så her inviterer jeg Fremskrittspartiet til å tenke nytt om hvordan det offentlige kan få en annen og ny rolle når det gjelder å få til den nyskaping som er nødvendig. Så er jeg enig med representanten Hedstrøm i at skjemaveldet er et tihodet troll. Det må føres en krig mot dette trollet på veldig mange fronter. Det arbeidet har Regjeringen satt i gang gjennom prosjektet «Et enklere Norge». Det holder ikke med bare å sanere og samordne skjemaer – selv om vi gjør det nå i omfattende grad gjennom Oppgaveregisteret i Brønnøysund. Vi må også gjøre noe med årsaken til skjemaene. Vi har nemlig gjennom årtier hatt en forvaltningskultur i Norge hvor man har hatt et ærlig, skikkelig og godt motivert reguleringsbehov, lagd et regelverk for å fylle det, og så har dette økt uten at man kritisk har spurt om det er noe av det gamle vi ikke trenger lenger, slik at i dag har norske bedrifter 12 000 regler og forskrifter å forholde seg til. Her har Regjeringen i programmet «Et enklere Norge» satt i gang et omfattende arbeid for å få til en forenkling. Det er krevende. Det er krevende til og med å skaffe seg en oversikt over hva som fins, selv for et omfattende embetsverk, men dette er vi faktisk i gang med, og det har høy prioritet. Dette er et dugnadsarbeid som Regjeringen har satt i gang, ledet av statsministeren, som vil gå over to år, og hvis representanten Hedstrøm sørger for at Regjeringen får de to neste årene på seg, skal jeg love at vi skal levere resultater på området.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-10-13:
Jeg kan dele den erfaring, observasjon og deltakelse som representanten Gabrielsen gir uttrykk for når det gjelder hvordan vi nå oversvømmes av en endringsfart i norske bedrifter, hvordan det rundt i alle styrerom og direktørkontorer nå legges nye strukturer for hvordan man ser den framtidige bedriftsverdenen. Dette går så fort, og informasjonsmengden om det som skjer, er så stor at det er litt av en krevende jobb også for en næringsminister å holde tritt med alt som skjer, og ta imot alle som kommer og forteller og visker om hva som kommer til å skje framover. Det forteller oss at virkningen av den globaliserte økonomien, som vi har snakket om lenge, virkelig er i ferd med å komme inn i hverdagen vår, slik at vi opplever det og får avisoverskrifter om det hver dag. Det er nok ingen vei tilbake. Vi vil oppleve at eierskap flettes mer sammen på tvers av landegrenser. Ikke bare opplever vi å få flere utenlandske eiere inn bak norske bedrifter i økende grad. Denne medaljen har også en annen side, at norske bedrifter i økende grad er ute og handler. De har forventninger om å bli behandlet skikkelig der de kommer, på samme måte som vi må ta imot utenlandske investorer som kommer hit. Men vi kan ikke leve med å være en nasjon som kommer dit hen at store, viktige bedrifter, næringsområder og industrilokomotiver ikke lenger har noe hovedkontor i Norge. Jeg tror man kan stille spørsmålet: Er det en nasjon hvis man bare har filialer? Derfor er det så viktig på avgjørende og strategisk viktige områder for et land at vi tar vare på hovedkontorene våre. Der har nok Gabrielsen og jeg og de store bedriftene våre litt ulike syn på virkemidler. For dessverre har det blitt slik gjennom 10 – 20 – 30 år at mange av de tunge, private eiermiljøene er blitt svekket så mye at bl.a. et blokkerende statlig eierskap kan være viktig for nettopp å ta vare på slike effekter som vi ser at denne regjering er villig til å bruke på viktige bedrifter. Når det gjelder forhandlinger, vil jeg bare gjenta det som tidligere talere har sagt i dag, at det vil foregå bak lukkede dører, og ikke fra Stortingets talerstol. Men Gabrielsen kan være trygg på at uansett hvem vi forhandler med, vil Regjeringen være opptatt av en god næringspolitikk.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Det teiknar godt inn mot dei komande forhandlingane at statsråd Sponheim til dei grader omfamna så store delar av Thorbjørn Jagland sitt innlegg i går. Statsråd Sponheim sa at omstilling og fornying er viktig, og det er vi skjønt samde om at det er. Han sa også at det er meir enn skattar og avgifter, og det er vi også samde om. Men det er også noko meir enn eit språklaboratorium på Voss. Vi er i ein situasjon der Kværner Oil and Gas i dag varslar oppseiing av 1 500 personar i Noreg og 1 500 i England. Dette skal skje i løpet av hausten og på nyåret. Vi er også i den situasjonen at stadig fleire offshore-bedrifter varslar oppseiing, det vere seg Aker Stord og Aker Verdal. Og på toppen av det heile har vi verftsindustrien som er i ordretørke. Då hadde eg venta at statsråd Sponheim i sitt innlegg i denne trontaledebatten hadde vore meir konkret på korleis ein vil møte desse utfordringane. Skal det vere mogleg å omstille desse store, tunge bedriftene til noko nytt, må det eit statleg engasjement til. Det å berre sitje og vente på at det tilfeldigvis skulle kome ein ordre, vil langt frå rette på situasjonen. Til det er dei ordrane som er ute på anbod, altfor få. Spørsmålet mitt er: Når vil Regjeringa ta eit initiativ til å prøve å få i gang dei prosjekta innanfor offshoresektoren som dei greidde å stoppe fort og elegant for halvanna år sidan?