Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Denne avtalen handler både om utenrikspolitikk, næringspolitikk og ressursforvaltning. Når flere interesser skal forenes i en avtale, vil det oppstå ulike syn på avtalen. Slik er det også med denne. Hovedinnvendingene tror ikke jeg først og fremst reises mot avtalen som foreligger mellom Russland, Island og Norge, men mer mot den protokollen som gjelder kvotefordeling og visse andre bestemmelser i forholdet mellom Island og Norge. Island har i perioden 1993-1998 fisket anslagsvis 103 000 tonn torsk i Smutthullet – et fiske som både de russiske og norske fiskerimyndigheter og fiskerinæringer har sett på som svært lite heldig. Dette fisket ble betraktet som særdeles ufornuftig ressursforvaltning, som man måtte få avsluttet. Det finnes ikke lovmessig hjemmel for å stanse dette fisket, og det som da står til rådighet, er å inngå gjensidige avtaler for å oppnå de resultater man ønsker. Dette er da en slik avtale. Island har som sagt fisket i snitt ca. 17 000 tonn pr. år i Smutthullet. Blant annet for at dette fisket skal opphøre, er Island tildelt en kvote på totalt 8 900 tonn torsk, og halvparten av dette – 4 450 tonn – er fordelt i norsk sone, nærmere bestemt i norsk økonomisk sone, nord for 62. breddegrad. Slik sett må vi kunne fastslå at dette er en avtale vi ut fra et ressursforvaltningsmessig synspunkt må være fornøyd med. Nå er det hevdet at fiske i Smutthullet ikke lenger er interessant fordi det ikke er fisk der, slik at fisket der ville stanse opp av seg selv – helt uavhengig av en slik avtale. Umiddelbart virker jo dette som et veldig godt poeng, men om vi skal tro våre forskningsmiljøer – og det bør vi gjøre – kan dette være av helt temporær karakter. Jeg har forstått det slik at en av grunnene til at det ikke er fisk i Smutthullet nå, er visse temperaturfronter i havet, men at dette veldig raskt kan endre seg. Og dermed ville vi – uten en slik avtale som den vi nå er i ferd med å inngå – etter hvert befinne oss i samme situasjon som vi var i i 1993. Store årsklasser med halvvoksen torsk blir tatt opp i tonnevis, noe som over tid naturligvis vil svekke den norsk-arktiske torskestammen. Gjennom denne avtalen er dette i betydelig grad forbedret ved at Island ikke lenger vil fiske i Smutthullet. Et annet argument som fremføres mot avtalen, er at den ikke vil kunne stanse andre fartøyer fra å fiske der, eksempelvis fartøyer under bekvemmelighetsflagg. Dette er riktig. Men med denne avtalen har Norge nå avtaler med alle de store fiskerinasjoner i Nord-Atlanteren, og vi kan ikke se bort fra det faktum at Island alene stod for ca. 75 pst. av all fangst i Smutthullet. Så uansett vil denne avtalen føre til en kraftig forbedring. Det er også hevdet at andre nå kan finne på å trappe opp sitt fiske, i håp og forventning om å kunne tvinge fram en lignende avtale som den vi nå behandler. Til dette har Regjeringen svart komiteen at man ikke ser det som aktuelt å inngå nye avtaler av dette slaget. Selv om det ikke direkte omtales i avtalen, skal vi heller ikke undervurdere den betydning den har som løsning i forhold til norsk forvaltningsregime i fiskevernsonen rundt Svalbard, i den forstand at den representerer en løsning når det gjelder de viktigste bestandene i den sonen. Vi kan også registrere at den islandske utenriksminister 15. mars i år gav den norske utenriksministeren muntlig forsikring om at Island ikke ville utnytte denne avtalen politisk til å ta opp Svalbards status ved Haag-domstolen. Dette er en forsikring vi kan stole på siden Island fremdeles praktiserer den gamle ordningen med at når en statsråd eller en minister uttaler seg, så gjør han det på Regjeringens vegne. Med denne avtalen er det etter vår vurdering søkt å ivareta følgende forhold: forhindre fremtidig islandsk fiske i Smutthullet, og dermed styrke den norsk-arktiske torskebestanden over tidavslutte en vanskelig og lite fruktbar konflikt med et nært nabolandfå Island med på laget i et felles arbeid for å hindre uregulert fiskestyrke den totale dialogen og samarbeidet når det gjelder ansvarlig og langsiktig forvaltning av havressursene I tillegg til dette har arbeidet med avtalen så langt jeg forstår, også ført til en avklaring når det gjelder Islands akseptering av norsk myndighet i fiskevernsonen rundt Svalbard. Dersom dette fullt ut er riktig, og jeg har forstått dette korrekt, er dette kanskje vel så viktig som de forholdene som direkte fremgår av avtalen. Som en konsekvens av denne avtalen mellom Russland, Island og Norge er det fremforhandlet en protokoll mellom Island og Norge som omhandler kvotefordeling og visse fangstbestemmelser. Norsk fiskerinæring vil ikke komme til å reise noen bauta over denne protokollen. Nå vet vi alle at slike forhandlinger kan være kompliserte, og at det finnes forhold og faktorer bak en slik protokoll som ikke kommer til syne i teksten. Men selv når man korrigerer for dette, må det kunne sies at ubalansen i denne protokollen er veldig lett synlig. Kvotefordelingen er en del av dette, og det synes veldig godt at den ikke er så balansert som man med rimelighet kunne forvente og ønske. En annen del er de reguleringene som legges på norske fartøyer som skal ta ut den tildelte kvoten i islandsk sone. Uttaket av loddekvoten som ligger i protokollen, har jeg forstått ikke representerer noe stort og vedvarende problem, mens bunnfisket, det linefisket på brosme, lange og blålange som skal foregå i islandsk sone og som inngår i kvoten til norske fiskere, er av næringen selv omtalt som nærmest «papirfisk», altså fisk som bare befinner seg i protokollen, men som aldri vil bli fisket. Det er en lang vei å gå for disse fartøyene, fra Norge til Island, for å hente opp denne fangsten. Samtidig er det slik at disse fartøyene ikke kan foreta annet fiske på turen. De er derfor helt avhengig av å ha tilnærmet klaff når de skal ta ut denne kvoten. Når man da i utgangspunktet er forhindret fra å foredle og fryse fangsten om bord, så sier det seg selv at risikoen ved en slik tur er for stor til at noen vil gi seg i kast med den. Nå antydet saksordføreren at Arbeiderpartiet har snudd i en generell debatt om muligheten til å foredle fisk om bord. Slik kan man ikke tolke dette. Vi står her overfor en relativt spesiell situasjon, hvor vi uten videre vil påstå at denne muligheten burde ha vært til stede. I går ble det kjent at det i møtet mellom fiskeriministeren og hans islandske kollega sist mandag ble oppnådd enighet om at norske linebåter som fangster i islandsk sone i henhold til denne protokollen, kan fryse sløyet og hodekappet fisk. Dette vil bedre situasjonen i forhold til hvordan avtalen så ut da den ble oversendt til Stortinget. Det er grunn til å gi fiskeriministeren honnør for det raske arbeidet som er gjort etter at reaksjonene kom på det forslaget som ble lagt fram. Etter vår vurdering er det altså protokollen mellom Island og Norge som skaper grunnlag for misnøye i næringen, og ikke så mye avtalen i seg selv. Vi håper at ved en revisjon av denne protokollen vil næringens syn og næringens erfaringer med protokollen når man kommer så langt, bli tillagt betydelig vekt når justeringer skal foretas.