Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Representanten Schjøtt-Pedersen er i denne interpellasjonen opptatt av at det blir en seriøs behandling av Nasjonal transportplan, og at man i denne planen kan få til en samlet vurdering og prioritering av samferdselsinvesteringene i årene framover. La meg innledningsvis si at representanten Schjøtt-Pedersen og jeg deler syn når det gjelder Nasjonal transportplan. Regjeringen ønsker gjennom denne planen å gi et grunnlag for å vurdere tiltak for alle transportformene sett under ett. Regjeringen ser en slik koordinering og samordning mellom de ulike sektorene som en viktig forutsetning for å få et godt beslutningsgrunnlag for de sentrale beslutninger i samferdselspolitikken i årene framover. For å bidra til dette er da også tidshorisonten utvidet fra fire til ti år. Det er i denne forbindelse viktig at det i all hovedsak legges opp til at prioriteringene mellom store og ressurskrevende prosjekter tas i tilknytning til Nasjonal transportplan. Her vil man få mulighet til å vurdere ulike tiltak opp mot hverandre, opp mot andre sentrale tiltak innen samme sektor og opp mot viktige tiltak innen de andre transportsektorene. Dette vil selvfølgelig også gjelde store bompengeprosjekter på vegnettet, og det er åpenbart at Nasjonal transportplan vil være den naturlige ramme for en utforming av politikken også når det gjelder bompengeprosjekter. Jeg legger i denne sammenheng vekt på at det er en viktig felles oppgave for regjering og storting å komme bort fra den situasjonen vi har hatt på vegbudsjettet i de senere årene, med en lite rasjonell framdrift av mange anlegg. Den urasjonelle framdriften har høye kostnader både i form av forsinket åpning av vegprosjektene og i form av økte utbyggingskostnader. Det er flere årsaker til at vi har kommet i denne situasjonen. En hovedårsak er imidlertid at det mot slutten av forrige stortingsperiode ble besluttet igangsatt svært mange nye veganlegg. Disse beslutningene ble gjort i forkant av Norsk veg- og vegtrafikkplan 1998-2007. Det har blitt en viktig lærdom for oss alle. Jeg vil derfor vise stor forsiktighet med å fremme nye, store prosjekter i tiden fram mot Nasjonal transportplan når disse bidrar til store bindinger i forhold til utformingen av samferdselspolitikken i årene framover. Dette vil gi Stortinget gode muligheter for å kunne disponere for framtiden, og er også i tråd med Regjeringens ønske om at det gjennom det arbeidet som nå gjøres – både lokalt og regionalt – vil ligge vel til rette for at Stortinget kan foreta reelle prioriteringer på samferdselssektoren. Når det gjelder f. eks. Oslopakke 2, gis dette arbeidet høy prioritet, og jeg tar sikte på å følge opp Stortingets vedtak om en forsert kollektivutbygging. Jeg vil imidlertid minne om at pakken er på størrelse med Gardermo-utbyggingen, inkludert tilbringersystemet. En slik størrelsesorden tilsier at vi sørger for et spesielt godt faglig grunnlag før saken fremmes for Stortinget. Jeg håper å kunne presentere deler av Oslopakke 2 på sensommeren/høsten, og videre er det naturlig at saken koordineres i forhold til Nasjonal transportplan. Jeg vil imidlertid også understreke at Regjeringen er positiv til og legger stor vekt på å få gjennomført nye bompengeprosjekter. Det synes fortsatt å være mange aktuelle prosjekter som både er nødvendige og fornuftige. Som kjent er det Stortinget som fatter endelig vedtak i bompengesaker, og denne regjeringen har fått tilslutning fra Stortinget for alle de bompengeprosjekter som er lagt fram. Videre vil jeg peke på at når Regjeringen oppfordrer lokale myndigheter til å dra lasset sammen med statlige myndigheter, er det fordi alternativ finansiering i tillegg til statlige bevilgninger vil gi flere veginvesteringer. Ja, vi får ikke bare flere og bedre veger, vi får også en lokal fokusering og et lokalt initiativ i transportpolitikken. Det er ikke bare statlige myndigheter som kan eller skal drive vegpolitikk, og for denne regjeringen er det viktig å stimulere til nytenkning, kreativitet og lokal medvirkning også i samferdselspolitikken. Den lokale medvirkningen betyr at man lokalt tar ansvar dersom man ønsker å få noe realisert, og i mange tilfeller gir det seg utslag i en søknad om å bidra med bompenger. Når det gjelder nye prosjekter og initiativ til disse, vil jeg minne om at det ikke bare er Regjeringen som har ivret for dette. Forsert kollektivutbygging i Oslo og Akershus – den såkalte Oslopakke 2 – er et eksempel på et prosjekt som Stortinget har bedt om å få vurdert, uten at den daværende regjering foreslo det. Utvidelse til firefelts motorveg i nordre Vestfold var også klart ønsket fra Stortingets side, bare for å nevne et par ferske saker. Jeg er kjent med at det lokalt arbeides med en rekke planer for samferdselsinvesteringer. At man lokalt diskuterer muligheter for selv å kunne bidra, ser jeg på som et positivt tegn. Det betyr likevel ikke at alle bompengeprosjekter blir realisert. En søknad om bompengefinansiering skal behandles både på vegkontor, i Vegdirektoratet og i mitt departement før det eventuelt foreslås for Stortinget. Jeg har merket meg at det ofte er store forventninger når det gjelder den sentrale behandlingen av bompengeprosjekter. En for rask behandling kan gå ut over kvaliteten på arbeidet, og jeg tror vi alle vil være tjent med at dette gjøres skikkelig. Dersom Regjeringen finner at det er riktig å gjennomføre prosjektet, blir det foreslått for Stortinget, som eventuelt foretar endelig godkjennelse. Denne arbeidsdelingen synes jeg er grei og viser at Stortinget har god politisk kontroll med vegpolitikkens framtidige føringer på vegbudsjettet. La meg også opplyse om at det for tiden er om lag 40 bompengeprosjekter som enten er i drift, eller som er vedtatt utbygd, og som det framgår av statsbudsjettet for i år, er det forventet at om lag 1 900 mill. kr vil bli stilt til disposisjon fra bompengeselskapene, enten til utbygging eller til nedbetaling av lån i 1999. De fleste pågående prosjekter får en kortere nedbetalingstid enn opprinnelig forutsatt. Til sammenlikning utgjør riksveginvesteringene over statsbudsjettet snaue 4 milliarder kr. Bompengeinntekter er altså blitt en viktig del av norsk vegpolitikk, og innkrevde midler utgjør nå om lag 50 pst. av statlige riksvegmidler. Jeg vil også i den sammenheng peke på en oppfatning som ser ut til å være utbredt, nemlig at staten skal bidra med ekstraordinære midler i tillegg til de ordinære vegbevilgninger. Som kjent finnes det en gitt ramme til statlige vegbevilgninger i statsbudsjettet, som mange av oss samferdselspolitikere isolert sett hadde ønsket oss større. Jeg kommer til å oppfordre lokale myndigheter til å vise nøkternhet når det gjelder å anslå det statlige bidraget. Til avslutning: Regjeringens syn har hele tiden vært å stimulere til lokale bidrag som et tillegg til statlige bevilgninger. Et lokalt ønske om å bidra med bompenger gir mer penger til veger, og gjør at det tas lokalt ansvar. Dette er min og Regjeringens linje, og jeg har tro på at en balansert blanding av statlige midler og bompenger fortsatt vil være til gavn for vegpolitikken her i landet. Hovedlinjene i politikken også på dette viktige området legger Regjeringen opp til å legge fram for Stortinget nettopp i Nasjonal transportplan.