Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-03-22:
Dette er en sak som absolutt skulle ha vært behandlet på et tidligere tidspunkt, og det er også en sak som absolutt skulle ha fått en mer grundig behandling enn det den har fått. Vi i Fremskrittspartiet har, som det står i innstillingen, kun inntatt vårt primære standpunkt, som jeg vil komme tilbake til senere. Men det er – hvis det går an å si det på den måten – et historisk skritt når EU/EØS nå utvides med ti nye medlemsland. Fra 1. mai 2004 vil dette samarbeidet omfatte 460 millioner innbyggere som vil ha et felles marked tuftet på ikke-diskriminering og mest mulig fri konkurranse, samt fri bevegelse av personer, tjenester, varer og kapital. Det er ikke noe Fremskrittspartiet stiller seg direkte negativt til, men i og med at vi har et bestående regime i Norge som har vært litt annerledes i forhold til det markedet vi nå skal knytte oss til, er vi faktisk nødt til å ta det innover oss gjennom å kreve solide overgangsordninger. Ikke minst gjelder det de flotte nettverkene og velferdsordningene som vi har i Norge i forhold til Europa for øvrig, og i hvert fall i forhold til de nye landene som kommer inn. Her vil jeg bare få lov til å referere til at lønnskostnadene pr. time for en gjennomsnittlig industriarbeider i Norge er 225 kr, mens det i Estland faktisk er 31 kr og i Polen 23 kr. Det tilsier selvfølgelig at vi er nødt til å se på det norske systemet i forhold til at vi skal ha en åpning, for overgangsordninger varer jo ikke evig, de tar slutt. Jeg vil også nevne at i forhold til minstelønn i EU-land er lovfestet minstelønn i Portugal 3 424 kroner i måneden, mens i de nye EU-landene, f.eks. i Latvia, som ligger lavest, er lovfestet minstelønn 955 kr pr. måned. Det er så vidt en barnetrygd, for å sette det litt i perspektiv. Det er derfor Fremskrittspartiet har lagt veldig stor vekt på at vi rett og slett ønsker å videreføre dagens regelverk for de nye landene, og så får vi ta endringene underveis – særlig det som går på velferdsordningene, som allerede er under sterkt press, og som både regjering og storting har vurdert å se på, eventuelt revidere. Jeg hadde egentlig ikke trodd jeg skulle gå så hardt til verks i dag. Men framdriften i denne saken – eller historien – viser faktisk at vi har mange «uansvarlige» politikere som har blind tro på bare positive resultater ved åpne grenser – politikere som ikke vil ta standpunkt, eller som ikke vil forlenge den siste tiden Norge på selvstendig grunnlag har for å bestemme over arbeidsinnvandringen. Stortinget har vært vitne til en større snuoperasjon fra Regjeringen i denne saken. Vi har opplevd en statsråd og en regjering som konsekvent uttalte at det var helt uaktuelt å innføre overgangsordninger i forbindelse med EU-utvidelsen – jeg har selv møtt statsråder og medlemmer av regjeringspartiene i debatter hvor dette har blitt slått fast gang på gang – og Fremskrittspartiet, som var først ute sammen med Senterpartiet med et ønske om overgangsordninger, ble nærmest latterliggjort fordi vi pekte på at det var en viss fare for velferdsturisme og usunn, skjev konkurranse mellom norske og bl.a. polske arbeidstakere. Regjeringen har unisont hevdet at dette var ubegrunnet frykt, og at det slett ikke ville være noen utfordringer med å åpne grensene fra 1. mai. Men så begynte pressen gjennom artikler å gi eksempler hvor det ble poengtert de store hullene i det norske velferdssystemet som gjorde at folk fra de nye landene med minimalt arbeid i Norge kunne eksportere velferdsordninger til hjemlandet i stor skala. Da ble det reaksjoner, og da så det ut som om gode råd var dyre fra Regjeringens side for å finne et argument som var holdbart for å forsvare en av Regjeringens hittil største snuoperasjoner. Plutselig var det nemlig viktig å få på plass overgangsordninger allikevel. Det er problematisk fordi vi her ikke får en grundig og god nok behandling fram til 1. mai. Fortsatt vil det være slik at mange hull er åpne, og vi vil nok sannsynligvis oppleve velferdsturisme i stor grad etter 1. mai. Enda mer skuffet kan en bli når en ser på den proposisjonen Regjeringen la fram på fredag. Her er det jo ingen forslag til tiltak. At Regjeringen ber om å få en mulighet til å vurdere og kanskje endre, holder ikke for Fremskrittspartiet. Når det gjelder innstillingen, er det jo ikke måte på hvor mange forslag – om begrensninger og utredninger – som blir framlagt. Egentlig er jo alt unødvendig pr. dags dato, fordi det er Fremskrittspartiets forslag som stort sett løser problemene: å videreføre gjeldende begrensninger for arbeidstakere fra de nye medlemslandene. Når det gjelder det som vi ikke kan regulere, det med servicedelen, kan vi ikke gjøre noe med det, men det vi kunne ha gjort noe med, er selvfølgelig velferdsordningene. Med vårt forslag ville vi i hvert fall fått mer tid og anledning til å gjøre de nødvendige sikringstiltakene. Det er jo egentlig også et stort paradoks at komiteen faktisk uttaler at det er en fare for utnyttelse, men allikevel vil alle partiene åpne for friere arbeidsinnvandring uten at en eneste velferdsordning er sikret. Det vi trenger, er tid. Vi trenger tid til å gå igjennom velferdsordningene, og vi må hindre at personer kommer og får utnyttet det systemet. Arbeidsinnvandring har også en annen negativ side som overgangsordningene ikke kan bøte på. Det går på lønnsnivået i medlemslandene. Det betyr at det vil være lukrativt, særlig for midlertidig utstasjonerte utenlandske arbeidstakere, å si ja til lønn som er helt uakseptabel sett i forhold til norske forhold. Det har den negative effekten at det utkonkurrerer norsk arbeidskraft. Vi må prøve å hindre at dette skjer, slik at vi får like konkurranseforhold. Men til det må jeg si at jeg er litt bekymret over de tiltak som flertallet i komiteen – Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV – foreslår. I deres forslag går en nemlig langt i å – hvis jeg får lov til å si det – «sovjetifisere» arbeidslivet. Tillitsvalgte skal nå gis en myndighetsrolle med rett til innsyn i alle arbeidskontrakter. Den friheten arbeidstakerne har, enten de er norske eller utenlandske, til selv å avtale arbeidsforhold innenfor lovens grenser, vil derfor ikke lenger være reell. Lønns- og arbeidsforhold er i utgangspunktet en avtale mellom arbeidstaker og arbeidsgiver, som ingen andre har noe med så lenge avtalen er innenfor lovens grenser. Det dette flertallet legger opp til i form av sin handlingsplan, er først og fremst et nytt arbeidsmarked på alle mulige områder. Det kunne ha vært interessant å få sett en analyse av konsekvensene av disse forslagene, for det er ingen tvil om at en rekke av disse 37 forslagene er så kostnadskrevende at det vil bli en ekstra belastning for alle deltakerne på det norske arbeidsmarkedet. Til slutt vil jeg fremme Fremskrittspartiets forslag og signalisere at vi vil stemme for I-IV og mot VI. Vi vil også stemme imot forslagene nr. 1, 2 og 5.