Jan Petersen (Høyre), 1998-11-30:
Det heter seg gjerne at når enden er god, er allting godt, og det er vel kanskje grunnen til at man i norsk politisk debatt nå puster litt ut og forsøker å summere opp det som har skjedd. Det er i så måte en debatt i dag som ikke har all verdens temperatur, men det behøver jo ikke få oss til ikke å forsøke å se hvordan denne høsten egentlig har vært. For selv om vi nå nådde frem til en løsning, må det være på det rene at det var ganske nære på. Det var betydelige politiske problemer som måtte løses, og de ble først løst i siste øyeblikk. Høyre har bidratt til å få på plass et resultat som vi kan innestå for: et bidrag til en lavere rente, en lavere prisstigning og et moderat lønnsoppgjør til våren. Det er ikke et ideelt resultat, men ut fra en gi og ta-situasjon et resultat som er godt nok til at vi kan gi det vår subsidiære stemme. Det er ikke tvil om at dette budsjettet nå er flyttet betydelig mot høyre i forhold til det forslaget som ble fremlagt av regjeringen Bondevik. I et innstramningsbudsjett har vi strammet inn på utgiftssiden, og det er blitt null økning i skatte- og avgiftsbelastningen. Og innenfor denne nullideen har det vært mulig å finne plass til enkelte viktige ting, som f.eks. å gjenopprette særfradraget for pensjonistene, som Hagen har helt rett i er et av de enkeltelementene vi har fått mest henvendelser om i løpet av det siste året. Dette er nå brakt på plass. Samtidig ble det også brakt på plass viktige endringer når det gjelder utgiftssiden, f.eks. at politi- og lensmannsetaten får en betydelig styrket innsats, og det tror jeg er høyst nødvendig nå som folks bekymring for voldskriminalitet over hele landet er til å ta og føle på. Vi har fått en betydelig gjenoppretting av forsvarsbudsjettet, men selvsagt er det ting vi gjerne ville ha kommet lenger på. Jeg legger ikke et øyeblikk skjul på at dette budsjettet f.eks. burde vært bedre når det gjelder veier, som er viktig for alle deler av landet, både distriktene og de sentrale strøkene, og jeg tror det er en utfordring som vi må signalisere at vi på ingen måte vil legge til side. Nå hører jeg at representanter for regjeringspartiene sier at det er enkelte deler av dette budsjettet som også er klare sentrumsprofilsaker, og det nevnes bl.a. helse og småbedrifter. Jeg er glad for at dette er sentrumssaker, men jeg må jo si at det er sentrumssaker også, fordi helsespørsmål og småbedrifter tilhører også Høyres kjerneområder. Det er ikke noe spesielt for sentrum. Men i tillegg til denne siste flyttingen av penger som er foretatt, og som jeg nå har nevnt litt om, er det også viktige forslag knyttet til hvordan norsk økonomi virker, hvordan statsbudsjettet virker. Forslagene om børsnotering og delprivatisering av Telenor og salg av aksjer i Arcus, forslag om muligheter for privat engasjement i veibyggingen og mer innsatsstyrt finansiering er viktige forslag som vil endre måten vi bruker de bevilgede midler på, og forslag som bærer i klart riktig retning sett fra Høyres synspunkt. Men om vi nå altså kom frem til et resultat som er riktig i sitt innhold, må vi allikevel ta innover oss at selve prosessen dette skjedde i, på ingen måte var tilfredsstillende. Det har vært for mye usikkerhet, for mye famling og for mye rot i denne prosessen, og det var altså i de aller siste sekundene at de store bevegelsene skjedde. Det burde ha vært en reell dialog endog før budsjettet ble fremlagt. Da kunne man kanskje ha unngått nettopp å gå til angrep på de sakene og profilene, som er viktige for Høyre. Og jeg undrer meg jo over når det var så enkelt for statsministeren å si at det naturlige kompromisset på skatt nettopp var nullpunktet, hvorfor det da skulle gå månedsvis før den erkjennelsen nådde inn i regjeringsbygget. For det var ikke lett å nå frem med den erkjennelsen, og det manglet ikke på representanter, det være seg her i huset eller kommentatorer utenfor som mente at det var et helt urimelig krav som Høyre fremmet og stod på gjennom mange måneder. Nå er altså det definert som et naturlig kompromisspunkt av statsministeren, og det slutter jeg meg til. Men det behøvde ikke tatt så lang tid før erkjennelsen var der. Når dette var et viktig punkt for oss, var det selvsagt fordi disse store skatte- og avgiftsøkningene ville rammet familier og bedrifter som allerede var rammet av den store renteøkningen, og som også ville bli rammet av en prisstigning utover det våre handelspartnere ville få. Det var en skatte- og avgiftsøkning som ville kunne fyre opp under prisstigningen og dermed motvirke et moderat lønnsoppgjør. Og det ville være et problem for næringslivet og dermed også gå til angrep på verdiskapingen. Samtidig som det jo ville indikert at i dette landet er det neimen ikke mange rammebetingelser som blir stående fast. Derfor var det nødvendig å sette hardt mot hardt på akkurat dette punktet. Jeg er glad for at statsministeren i dag har antydet at det i hvert fall er ting å lære av denne prosessen. Jeg vil håpe at vi kan trekke den lærdommen utover året, slik at vi får en prosess som blir mer strømlinjeformet til neste år. For det som nå står igjen, er jo at blokkuavhengigheten er avviklet. Og skal det bli langsiktighet i løsningene, bør jo Regjeringen også ved senere anledninger gå samme vei. Da er det ikke noe bidrag om man også neste gang gjør det maksimalt problematisk. Så er det nødvendig å si at på et område til har Regjeringens budsjettforslag vært en skuffelse. Og jeg legger ikke skjul på at jeg synes det er en skuffelse at dette forslaget på mange måter mangler visjonen og tankene utover det umiddelbare. Det virker som om ambisjonene har vært å flytte tilbake til start, kort sagt få gjort noe med den renteøkningen som har kommet mens Regjeringen har sittet der. Ja, jeg må si det sånn at når det gjelder visjoner, var det faktisk mer å hente i Thorbjørn Jaglands landsmøtetale enn i dette budsjettet. Nå er det slik at de områdene som Jagland nevnte i sin landsmøtetale, er områder som Høyre har snakket om i årevis: Modernisering, verdiskaping, utdannelse og Europa. Og særlig når det gjelder de tre første områdene, må det allikevel sies at når vi kommer frem til konkret politikk, da har jo Høyre og Arbeiderpartiet alltid skilt lag i måten vi ønsker å gjøre det på. Jeg nevnte verdiskaping i sted. Moderniseringsområdet er like åpenbart. Hvis man husker tilbake til debatten om teletjenester i Norge, var det Høyre som lå i forkant og Arbeiderpartiet i et slags midtfelt, med SV og særlig Senterpartiet aller bakerst. Det er klare forskjeller, og enhver som har vært på en privatiseringskonferanse i Kommuneforbundets regi, vil vite at forskjellene er ganske betydelige. Men så er det ett område hvor tilknytningspunktene er åpenbare, og det dreier seg om Europa-spørsmålene. Og nå snakker jeg ikke om medlemskap på noen måte, men det er jo på det rene at i et Europa som utvikler seg, vil det være nye muligheter og nye problemstillinger som reiser seg. Og det som er min bekymring på vegne av landet, er hvorvidt Regjeringen evner den strategiske tenkningen i forhold til Europa som vi bør ha. Kort sagt: Evner man å gripe de mulighetene som gis innenfor dagens politiske ramme? Jeg er faktisk litt i tvil om det. Og når jeg har sett kulturministeren uttale seg om Schengen, er jeg veldig i tvil om det. Da jeg hørte en uttalelse om Schengen, ble jeg i hvert fall i tvil om det er Regjeringen som forhandler om Schengen-avtalen. Det virker nærmest som det er en slags gruppe med privatpraktiserende diplomater som forsøker å finne et resultat, og så er Regjeringen riktig spent på hva de til syvende og sist kommer opp med – om det er noe man kan godta eller ikke. Men det er jo ikke slik. Det er jo Regjeringen som forhandler på Norges vegne, og hvis Regjeringen får et resultat som de aksepterer, og ikke fortsetter forhandlingene for å få det enda bedre, ja, da er det Regjeringen som har talt, og da må det av hensyn til vår forhandlingsmotpart være åpenbart at da sier også Regjeringen ja i forhold til Stortinget.