Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2009-05-14:
Miljøvernministeren brukte i sin redegjørelse mye tid på det store bildet. Det er viktig fordi vår innsats, virkemidlene vi tar i bruk og ressursene vi setter inn, er avhengig av at vi har en riktig forståelse av hva det er vi står overfor. Det begynner å bli et mantra nå, men vi må ikke slutte å si det allikevel: Klimaendringene truer vår sikkerhet og vår velferd på en mye mer fundamental måte enn terrortrusselen eller en finanskrise noen gang kan gjøre. Vi vet alt om ekstremvær, flom og tørke, men vi vet kanskje ikke i hvor stor grad dette allerede skjer. Det er flere mennesker på flukt fra klimaendringer enn fra krig og væpnede konflikter. Jeg vil si litt om biomangfold, siden Stortinget nå har en stor lov til behandling. Tradisjonelt har det jo vært overbeskatning og beslaglegging av leveområder som har vært en direkte trussel for artene våre. Nå sier FN at 20–30 pst. av verdens arter er indirekte truet som følge av klimaendringer. Det betyr at økosystemer vil kollapse. Det betyr at naturen vil begynne å oppføre seg på en annen måte enn det vi er vant til. Det er klart at det er alvorlig i seg selv, men det mangler fortsatt en forståelse av hvor store økonomiske og menneskelige kostnader det vil føre med seg. I et slikt bilde er det klart at dommen alltid vil være at vi gjør for lite. Vi kommer aldri til å komme dit at vi kan si at vi har gjort nok. Men det skal sies at det har skjedd mye på veldig kort tid. Det er sikkert mange som har den samme opplevelsen av høsten 2006 som meg. Da oppstod det en om ikke hellig, så i hvert fall veldig kraftfull treenighet mellom Al Gore, FNs klimapanel og været. Det snudde den internasjonale dagsordenen, og det snudde også dagsordenen her hjemme. Forståelsen ble en annen. Klima ble et gyldig og tungt argument i enhver politisk diskusjon. Slik har det ikke alltid vært – for å uttrykke meg noe forsiktig. Det er ikke bare med forståelsen det går framover. Det går også framover med virkemidlene og med løsningene. Veitrafikken, sa ministeren, er en av våre største utfordringer. Den utgjør 25 pst. av utslippene våre. Vi kan ikke rense hver eneste bil. De siste dagene har jeg brukt til å være med på Viking Rally, et billøp fra Oslo til Stavanger med nullutslippsbiler. Det markerte åpningen av hydrogenveien, som betyr at man nå kan kjøre på hydrogen fra Oslo til Stavanger. Det er viktig. Det er et stykke til vi er der at vi kan masseprodusere den type biler. Men før man kan masseprodusere, må man vite at teknologien fungerer. Man må få noen biler ut på veiene. Man er nødt til å teste teknologien. Det krever infrastruktur. Derfor vekker det norske HyNor-prosjektet internasjonal oppsikt. For eksempel har Mazda nå kommet med flere av sine biler for å teste dem ut på vår hydrogenvei. Det er klart at det er ildsjeler som har drevet fram dette prosjektet, men politisk støtte har også vært viktig. Den hydrogenstasjonen som åpnet nå på mandag på Økern i Oslo, hadde det ikke blitt noe av uten de pengene som kom gjennom revidert sist. Så klarte laget fra Arbeiderpartiet dessverre ikke å vinne Viking Rally, men vi er veldig fornøyd med at vi klarte å slå Henning Solberg. Nå gikk mye av løpet på idealtid, så jeg tror det er en del av forklaringen. Men den viktigste opplevelsen var egentlig den absurde følelsen jeg fikk da vi etter tre dager i en hydrogenbil med null utslipp, skulle sette oss inn i en vanlig bensinbil og vite at det var helt unødvendig. Vi vet hvordan vi skal gjøre det annerledes. Utviklingen går mye fortere enn det vi kanskje tror. Jeg er ganske sikker på at det ikke vil gå mange tiår før vi alle tenker at det egentlig var ganske absurd at vi hadde en hel bilpark gående på fossilt drivstoff. Havvind er et annet satsingsområde som kan bidra til enorme utslippsreduksjoner, ikke bare i Norge. Nesten alle har latt seg fascinere og begeistre av det potensialet som ligger her. De fleste av oss er heldigvis mer utålmodige enn representanten Solvik-Olsen. Det er klart at dette er et nitidig arbeid. Det er store teknologiske utfordringer. Det jobbes med å få lovverk på plass. Men nå settes altså den første fullskala havvindmølle opp utenfor Karmøy. Rotorbladene monteres i dag, mens vi sitter her, hvis jeg har forstått det riktig. Det kan markere starten på et nytt energieventyr. Ren kraft blir mer og mer verdt, med stigende karbonpriser, og ikke minst vil ambisjonsnivået i EUs fornybardirektiv bidra til det. Det er klart at Norge vil bli omfattet av det direktivet. Desember og København blir helt avgjørende for det globale klimaarbeidet. Jeg er selv forsiktig optimist. USAs rolle blir selvfølgelig avgjørende. Alle har sagt at det vil ta tid med USA. Alle har sagt at de ikke kommer til å være klare til København. Kanskje er de ikke det, men Obama har overrasket stort med tempoet i sitt klimaarbeid. USA spiller allerede en fundamentalt annen rolle enn det de har gjort til nå. Så er Norge også viktig. Det norske finansieringsforslaget ble tatt veldig godt imot i Poznan. Det diskuteres seriøst. Det er et viktig bidrag til å få tekst på bordet og faktisk diskutere noe konkret. Den største utfordringen i disse forhandlingene handler om den grunnleggende mistilliten mellom nord og sør. Igjen er det klart at USAs holdning til dette er viktig. Men det norske regnskogprosjektet er i ferd med å bli det vi vil at det skal være. Først og fremst handler det om store utslippsreduksjoner, men like viktig mener jeg det er at dette er et prosjekt som bygger tillit og viser betalingsvilje, for vi er faktisk nødt til å betale. Jeg mener at regnskogsatsingen definitivt er det viktigste som har kommet ut av klimaforliket. Da klimaforliket ble inngått, var det tverrpolitisk enighet om at det var en start, at det måtte jobbes videre både med mål og med virkemidler. Det sa alle. Klimaforliket skulle ikke være en sovepute. Derfor har vi lagt opp til evalueringer underveis. Det vil komme ny kunnskap – det vet vi allerede – som gjør at vi vil måtte revidere målene våre. Vi vet f.eks. at FNs klimapanel nå jobber med en ny rapport som antakelig vil komme med enda mer skremmende scenarioer enn det vi har sett til nå, der man bl.a. skal kalkulere inn virkningen av selvforsterkende effekter. Det har man ikke gjort til nå. Med Klimakur og den jobben som SFT nå gjør, får vi en helt ny vurdering av virkemidlene – hvor effektive de er, og hvor mye de vil koste. De har frist til 1. november. Det vil gi et nytt storting et veldig godt utgangspunkt for å bygge videre på klimaforliket. Det pågår en veldig viktig diskusjon som handler om balansen mellom tiltak hjemme og ute. Det er klart at vi trenger markedsbaserte virkemidler. Kvoter som virkemiddel er fantastisk for å finne og kanalisere penger inn i de billigste prosjektene. Det er nødvendig, for vi skal ha store kutt raskt. Men i disse finanskrisetider er det mange som har snakket om at markedet ikke klarer å ordne alt. Markedet har aldri håndtert innovasjon spesielt godt. Det er ingen nyhet. Det er selvfølgelig nøyaktig av samme grunn som at det er så bra for å sørge for kostnadseffektivitet. For teknologiutvikling er ikke billig – det er tvert imot veldig dyrt. CCS-prosjektet er et veldig godt eksempel, synes jeg, på et teknologiutviklingsprosjekt, et nasjonalt tiltak, som skjer utenfor rammen av de markedsbaserte virkemidlene. Vi trenger begge deler. Så er det sånn at begrunnelsen for å gjøre nasjonale tiltak veldig ofte handler om å feie for egen dør og om moral. Høy moral er fint, men jeg er ikke så veldig opptatt av det – det siste ble kanskje litt dårlig formulert, president. Men dette handler i stor grad om vår egen næringsutvikling, om å gi oss selv incentiver, motivasjon for å utvikle den teknologien som faktisk overlever i et globalt marked hvor karbonprisen stiger og de klimavennlige løsningene blir stadig mer etterspurt. Så trengs det politisk brytning, diskusjon, for å få fram de gode løsningene og for å klare å holde interesse og fokus oppe. Det verste som kan skje på et politisk område, er at man drukner i en myr av velvilje, at alle er for, alle synes det er fint – og alle er totalt uinteresserte. Sånn sett kan man jo si at Fremskrittspartiet spiller en slags rolle.