Erna Solberg (Høyre), 2016-10-05:
På den andre siden av Atlanteren er verdens viktigste valgkamp på vei inn i sluttfasen. Sjelden har så mye stått på spill. Mange mennesker i det amerikanske samfunnet ser på utviklingen med bekymring. Rikdommen samles på færre hender. Produksjonen flyttes utenlands. Kampen om jobber som ikke krever særlig kompetanse, har hardnet til. Lønninger er under press. Selv om mange jobber hardt og står på, opplever en del at de ikke klarer å skape et trygt hjem og en god fremtid for seg og sine barn. Et viktig bakteppe for dette er globaliseringen og den teknologiske utviklingen. Her hjemme har vi kommet godt ut av den samme globaliseringen. Vi har importert billige forbruksvarer. Vi fikk lenge stadig bedre betalt for de varene vi solgte på verdensmarkedet, særlig for olje og gass. Petroleumssektoren ekspanderte kraftig etter finanskrisen. Ulempen var at kronekurs og økende lønnsnivå presset stadig flere arbeidsplasser i andre næringer ut av Norge. Todelingen av norsk økonomi skjøt fart under den forrige regjeringen. Samtidig som sysselsetting, oljeinntekter og lønninger steg, økte også risikoen for Norge. Da oljeprisen falt sommeren 2014, ble det klart for alle at vi sto overfor en betydelig omstilling av norsk økonomi – i hvert fall for de aller fleste. Arbeiderpartiets representanter ser riktignok ut til å ha fått utdelt talepunkter til denne debatten hvor både rekordhøy oljepris etter 2010 og det brå fallet i 2014 er helt glemt. To år er gått siden oljeprisen begynte å falle. Mange mennesker har vært og er rammet av arbeidsledighet i regioner og bransjer som berøres av oljeprisen. Møter med mennesker som har mistet inntekten, fellesskapet og muligheten til personlig utvikling som jobb gir, gjør et sterkt inntrykk. Regjeringen har derfor gjort det til en av sine viktigste oppgaver å bekjempe ledighet. Vi har fremmet en tiltakspakke. Vi har stimulert veksten gjennom en ekspansiv finanspolitikk. Partene i arbeidslivet har gjennom Cappelen-utvalget skrevet følgende om dette: «Finanspolitikken har vært og er svært ekspansiv, og dette har dempet nedgangen i økonomien.» Samtidig har pengepolitikken virket, og partene i arbeidslivet har tatt sitt ansvar. Vi kan nå glede oss over at det også er positive tegn i norsk økonomi. Lørdag kunne vi lese i Stavanger Aftenblad at ledigheten har gått ned i Rogaland de siste to månedene. Nav i Troms kunne melde om den laveste septemberledigheten i Troms siden 1978. Vi må likevel ikke tro at utfordringene våre er over. Jobben nå er å unngå at ledigheten biter seg fast på et høyt nivå, slik den gjorde på 1990-tallet. Og vi må klare de langsiktige utfordringene som ikke rammer oss like brått, men som på sikt kommer til å være enda viktigere enn kortsiktige svingninger i oljeprisen. Det dreier seg om at petroleumssektoren ikke lenger vil være den samme motoren for vår økonomiske vekst, som vi har sett de siste tiårene, at vi skal oppfylle våre klimaforpliktelser, og at norske arbeidsplasser må være konkurransedyktige når klimapolitikken strammes til, både nasjonalt og globalt. Vi må klare å opprettholde velferden og verdiskapingen med en mindre andel av befolkningen i arbeidsfør alder. Norge står heldigvis godt rustet til å løse disse utfordringene. Men de løser seg ikke selv. Utfordringene krever vilje til endring. Det forutsetter politisk mot. Det forutsetter lederskap – ikke vingling, uklarhet og minste motstands vei. Utfordringene krever at vi prioriterer arbeidsplasser i privat sektor høyt. Vi må føre en mer næringsvennlig politikk, ikke mindre. Og utfordringene krever reformer i offentlig sektor. Vi må frigjøre ressurser til tjenesteyting og tjenesteproduksjon. Vi må bygge kompetanse og jobbe smartere, ikke frykte enhver endring. Lykkes vi med dette, vil vi også lykkes med å ta vare på det som gjør Norge spesielt – høy sysselsetting, gode velferdsordninger og et samfunn som skaper muligheter for alle. Små forskjeller er et viktig kjennetegn ved det norske samfunnet. En viktig årsak til det er lønnsdannelsen. Vi har ikke tradisjon for urimelig høye lederlønninger. Det er bra, og det skal vi holde fast ved. Ingen, heller ikke ledere, er så viktige at noen få ukers innsats er mer verdt enn det en sykepleier eller en lærer kan tjene i løpet av et helt arbeidsliv. Små forskjeller gjør oss mer omstillingsdyktige. Det støtter opp om økonomisk vekst. Det bidrar til å skape muligheter for alle. Små forskjeller er derfor noe vi skal arbeide hardt for å opprettholde. Noen forskjeller vil det alltid være i arbeidsmarkedet. Slik skal det også være. Innsats må lønne seg. Men globalisering og teknologisk utvikling kan på sikt trekke i retning av større forskjeller enn det vi ønsker. Det er det et politisk ansvar å motvirke. OECD peker på fire viktige tiltak: For det første trenger vi skatte- og velferdssystemer som bidrar til omfordeling. Det har vi i Norge. Vi har mye debatt om skattelettelser for å fremme investeringer i norske arbeidsplasser. Men velferdsordningenes bidrag til omfordeling har det vært liten oppmerksomhet rundt. Billigere barnehage for familier med lave inntekter, gratis skolegang med høy faglig kvalitet, en skattefinansiert helsetjeneste og sterkere satsing på rusbehandling og psykisk helse har stor betydning for å minske forskjeller. For det andre peker OECD på kvinners yrkesdeltakelse. Her har Norge kommet lenger enn de fleste. Stadig flere kvinner jobber heltid. Vi er ikke i mål, men vi er på rett kurs. Fremover må vi særlig gjøre mer for å fremme arbeid blant kvinner med minoritetsbakgrunn. For det tredje må vi sørge for nok jobber med god kvalitet. Det dreier seg om å motvirke et B-lag i arbeidslivet. Det må skje på flere fronter. Særlig viktig er regjeringens arbeid for å styrke utdanningstilbudet til voksne med svake grunnleggende ferdigheter. Det samme er samarbeidet med partene i arbeidslivet for å bekjempe arbeidslivskriminalitet og useriøse aktører. Og for det fjerde anbefaler OECD at vi satser mer på kunnskap og utdanning. I mange land skaper delte skolesystem forskjellige fremtidsutsikter for mennesker avhengig av hvilken familie de er født inn i. Slik har vi det ikke i Norge. Derfor skal den offentlige skolen være så god at den gir alle mennesker fullverdige muligheter til å skape sin egen fremtid. Kunnskap og kvalitet i skolen og i høyere utdanning skal ikke være forbeholdt de som kan betale ekstra. Da vil ulikhetene vokse. Arbeidet for tidlig innsats i skolen og for å bekjempe frafall i videregående skole er også viktig og vil derfor bli trappet opp fremover. OECD har med disse fire områdene anbefalt en bred tilnærming. Det tar regjeringen på alvor fordi vi er opptatt av å bekjempe ulikhet. Hvis vi skal få flere inn i arbeidslivet, trenger vi flere arbeidsplasser. Petroleumsvirksomheten vil med årene gradvis spille en mindre rolle i norsk økonomi. Gradvis vil Norge bli likere andre land. Derfor fører regjeringen en offensiv politikk for at flere arbeidsplasser skal bli lønnsomme i Norge og vinne frem i den internasjonale konkurransen. Vi bygger kunnskapssamfunnet i et helt annet tempo enn tidligere – fra kvalitetssatsing i barnehage, via lærerløft, tidlig innsats og yrkesfag i skolen og til økt kvalitet i høyere utdanning og økte investeringer i forskning. For eksempel er satsingen på videreutdanning tredoblet sammenlignet med under forrige regjering. Vi satser mer på innovasjon enn noen gang før. En rekke programmer som støtter opp om ny teknologi, miljøvennlige løsninger og entreprenører, øker kraftig. I tillegg har regjeringen økt avkastningen fra Klimafondet langt utover hva de rød-grønne partiene var villige til i forrige periode. Det gir Enova større krefter i innsatsen for å redusere utslipp og skape nye, grønne arbeidsplasser.(Statsministeren hoster.) President, det er en liten forkjølelse. (Statsministeren hoster.) Veier og jernbane bygges over hele landet. Vedlikeholdsetterslepet øker ikke lenger, og bedriftenes transportkostnader vil på sikt gå ned. Totalt har samferdselsbudsjettet økt med nesten 50 pst. siden 2013. Lavere selskapsskatt og formuesskatt bidrar til økte investeringer og styrker norsk eierskap. Disse prioriteringene vil fremme økt produktivitet og økt vekst i norsk økonomi. Det legger grunnlaget for arbeidsplasser som gir en lønn å leve av og skatteinntekter til å finansiere vår felles velferd. Privat verdiskaping er et gode for samfunnet. Vi trenger mer privat verdiskaping i konkurranseutsatt sektor – ikke mindre. Vi trenger bedre rammevilkår for arbeidsplasser i privat, konkurranseutsatt sektor – ikke dårligere, slik som opposisjonen tar til orde for. Hensynet til norske arbeidsplasser og til vår felles velferd krever at vi prioriterer verdiskaping i fastlandsøkonomien enda høyere i årene som kommer. Lykkes vi med å skape verdier og reformere offentlig sektor, vil det også være rom for forbedringer av velferdsordningene. Det har denne regjeringen vist. På en rekke områder er velferdsordningene styrket og resultatene bedret etter regjeringsskiftet. Noen av de viktigste resultatene som er oppnådd, gjelder grupper som tidligere falt igjennom. Rus og psykisk helse er et godt eksempel. Noe av det første denne regjeringen gjorde, var å reversere den forrige regjeringens beslutning om at behandling innen rus og psykisk helse ikke lenger skulle ha en særskilt prioritering i helseforetakene. Nå ser vi at ventetiden innen rusbehandling har falt med 40 pst. på tre år. Noen tiltak, som pakkeforløp innen kreftomsorgen, har handlet mest om hvordan vi organiserer oss bedre. Det viser at nye ideer og bedre løsninger kan gi svært positive resultater for mange mennesker. Regjeringen vil fortsette arbeidet med å forandre, fornye og forbedre offentlig sektor. Med økt verdiskaping og en fortsatt vilje til å ta nye løsninger i bruk, slik denne regjeringen har, vil det fortsatt være rom for å gjøre mer for de mest utsatte i vårt samfunn. Men det viktigste vi gjør nå, er å sikre folk jobb, sikre jobb på lang sikt, som bidrar til at vi kan gå gjennom en omstillingsfase på en måte som gjør at vi berger velferden og det samfunnet som jeg tror alle i denne sal er opptatt av at vi også skal ha i fremtiden.