trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-08:
Det er mye høyrepolitikk i forliket, sa Erna Solberg. Og det er riktig – det er altfor mye. Nå øker forskjellene i Norge. En av hovedmålsettingene for dette forliket var jo å ikke øke skatter og avgifter, og hvis man da ser på dem som har inntekt og arbeid eller kapital, er dette riktig. Og mest til de rikeste, sjølsagt. Alle har fått, men mest de som har mest. Hvis man derimot har helseproblemer eller sjukdommer, er svaret nei. Der har skattene og avgiftene økt med 700 mill. kr i dette budsjettet. Og da må jeg spørre representanten Solberg: Er det hensynet til norsk økonomi som gjør at sjuke skal betale mer i skatt i Norge? Så har jeg også et spørsmål om hvordan man bruker den store konjunkturpolitikken for å få til ønsket resultat. Nå forsterker både finanspolitikken og pengepolitikken problemene på arbeidsmarkedet, og jeg har en følelse av at dette har ikke Høyre så veldig mye imot. De syns det er greit om arbeidsledigheten nå øker litt, fordi de tror at det bidrar til at økonomien fungerer bedre. Da har jeg enda et konkret spørsmål til Høyre: Hvor stor mener Høyre arbeidsledigheten skal være for at man skal få renten ned på et nivå som gjør det mulig for vanskeligstilte å skaffe seg bolig i det vanlige boligmarkedet? Eller er det ikke da slik at hvis man fører den politikken som Høyre står for, vil man kanskje etter hvert få en lav rente, men en stor arbeidsledighet, og vi får mange folk som er nødt til å søke til sosialkontoret og andre hjelpetiltak for i det hele tatt å klare hverdagen sin, slik at det man nå strammer inn på den ene siden, tyter ut igjen på budsjetter på den andre siden?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-08:
Representanten Gjedrem sier at SV og Kristelig Folkeparti på mange måter har like sosiale holdninger. Forskjellen er vel at SV mener at disse må følges opp i praktisk politikk, og da må vi gjøre noen valg som kanskje blir tøffere enn de Kristelig Folkeparti har vært villig til å være med på. Så trekker Kristelig Folkeparti fram kontantstøtten som den store familiepolitiske reformen. Vi har ulikt syn på den, men jeg håper at representanten Gjedrem har merket seg at SV har forsøkt å være konstruktiv i den retningen som Gjedrem nå snakket om, nemlig når det gjelder tid. Det som har skjedd nå, og som har blitt enormt forsterket med dette budsjettet, er at man har fått en prisvridningseffekt i forhold til barnehager, fordi barnehagene kommer til å bli urimelig mye dyrere i forhold til kontantstøtte. Undersøkelser viser nå at innføring av kontantstøtte ikke fører til at folk bruker mer tid sammen med ungene sine. De bruker bare andre ordninger for barnetilsyn, og jeg har også registrert at representanten fra Kristelig Folkeparti synes at det er like greit. Man bryr seg ikke noe om hva slags kvalitetskrav man skal ha. Man sier at dette overlater vi til familien. SV ønsker at samfunnet skal stille opp med barnetilsynsordninger som er kvalitetsmessig så gode og så rimelige at folk kan velge dem fritt. Det er viktig. Så mener vi at man burde gå inn på endringer i kontantstøttereformen som er målrettet mot dem som faktisk bruker tid sammen med barna sine, for det har vi ikke sagt nei til i det hele tatt. Men Kristelig Folkeparti er mer opptatt av friheten til å velge praktikant enn av hva som egentlig skjer i familien. Så til ledigheten. Ledigheten kommer til å øke med det budsjettet som her er lagt fram, fordi man strammer inn for mye. Spesielt strammer man inn på kommunesektoren, slik at kommunene faktisk er nødt til å si opp folk. Det er en realitet man nå er nødt til å se i øynene. Da må man også ta konsekvensen av det ved å øke tiltaksnivået, slik at de som er utenfor arbeidsmarkedet, ikke blir mer og mer diskvalifisert for hver dag som går.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-08:
Jeg føler behov for å ta en liten repetisjonsøvelse på finansdebatten og ikke minst på debatten om revidert nasjonalbudsjett i vår. I forslag til det foreslo SV å stramme mer inn enn sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, og det var fordi alle signaler da pekte mot at hvis man ikke gjorde det, ville renta gå opp. Vi strammet faktisk mer inn da. Nå tyder alle signaler på at man strammer for mye inn, og at det vil resultere i økt arbeidsledighet. Jeg ber bare representanten fra Venstre om å lese meldingene fra Arbeidsdirektoratet og ta dem alvorlig. Hvor mye man skal stramme inn, kan man diskutere, men diskusjonen rundt det blir altså slik: Man tenker seg et tall, og så holder man steinhardt fast på det, uansett hva som skjer rundt en i månedene utover høsten når debatten om budsjettet foregår. Så har man sklidd litt på dette fra Regjeringas side, uten at noen har klart å bevise at det var feil, men også uten at renta har tatt noen steg i riktig retning. Så dette er svært mye tallmagi. Jeg skulle ønske at man heller tok de reelle signalene fra norsk økonomi inn i debatten enn at man driver og terper på enkelte tall. Så ønsker jeg å be representanten fra Venstre om å peke på den sosiale profilen som ligger i dette budsjettet. Når all innstrammingen er foretatt i offentlig økonomi, når det er sørget for at alle som har inntekt og kapital, får skattelette, mens de som er syke og har helseproblemer, får en skatteøkning på 700 mill. kr – hvor er da den sosiale profilen i dette budsjettet?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-08:
Dette blir veldig utydelig, for representanten Kongshaug sier at man, når man har bestemt seg for et tall én gang, ikke kan ta signaler underveis hvis de kommer. Så jeg må bare spørre om dette virkelig er en gjennomtenkt politikk. Er Venstres og sentrumsregjeringas politikk slik at hvis store størrelser i norsk økonomi eller i internasjonal økonomi forandrer seg i løpet av budsjettprosessen, skal man ikke ta hensyn til det, verken fra Regjeringas eller Stortingets side. Jeg synes det er oppsiktsvekkende, og det er uansvarlig. Så sier Kongshaug om diskusjonen om renta at hvis renta nå går ned, så er det bra. Men hvis den ikke gjør det, er det i hvert fall ikke regjeringspartiene og forlikets skyld. Har man da noen mening om at denne innstrammingen er riktig, eller har man ikke noen mening om at denne innstrammingen er riktig? Dette gir et signal om at man overhodet ikke er sikker på om det man gjør, betyr noe som helst. Hvis det ikke betyr noe, peker man på andre, og skylder på f.eks. verdensøkonomien. Det er riktig det – den spiller veldig stor rolle, men da kan man kanskje tillate seg å være litt mindre skråsikker på at akkurat den innstrammingen man sjøl har lagt inn, er det virkemidlet som best slår inn i økonomien og gjør noe med rentenivået. Jeg skulle ønske man kunne diskutere disse tingene med litt mindre lidenskap og litt større og åpnere blikk for hva det faktisk er som skjer i økonomien, og kanskje også være litt ærligere og litt mer åpen når det gjelder de virkemidlene man vil bruke. Nå bruker Regjeringa arbeidsledighet som et virkemiddel for å få renta ned. Det mener SV er feil, og det er ikke en sosial profil i et slikt budsjett å bruke arbeidsledighet som et virkemiddel.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-08:
Jeg merker meg at Regjeringen når de nå skal omtale forliket som de har vært med på, istedenfor å forsvare innholdet i det peker på andre og sier at de er verre enn oss. Jeg skulle ønske at denne Regjeringen holdt litt høyere noen av de sakene de faktisk er opptatt av, og hvor de har tenkt å satse i framtida, og så får man velge strategi deretter. Så sa statsråden at det må være et visst samsvar mellom reformene, de øremerkede tilskuddene og de frie inntektene. Slik er det ikke nå. Slik er det ikke i Arbeiderpartiets opplegg heller. Men Regjeringen må jo ta ansvar for det den gjør sjøl. Regjeringen burde ta konsekvensen av det og si fra til kommunesektoren at det er en del ting dere skal slippe til neste år fordi vi ser at dere ikke har penger til det. Resultatet nå blir jo at kommuner faktisk er nødt til å si opp folk og er nødt til å forverre tilbudet til innbyggerne sine. Et av problemene vil jo være at de er nødt til å legge ned tilbud til barn og unge fordi de må vri økonomien slik når de skal løse ut midlene til eldreomsorg og helse, men de må også øke de kommunale egenandelene og avgiftene kraftig. Jeg vil spørre statsråden om hun kan bekrefte at det er riktig at budsjettframlegget betyr en økning i egenandelene når det gjelder sjukdom og helse fra Regjeringens side, og at man i tillegg til det tvinger kommunene til å ta ut maksimalt av avgifter og egenandeler på kommunal sektor. Og jeg vil spesielt spørre om det ikke er slik at dette også gjelder barnehagene, at man med det budsjettframlegget som nå er lagt, vil ende opp med høyere barnehagepriser nå enn det man hadde før. Og vil ikke det bety at den prisvridende effekten mellom kontantstøtte og barnehage blir mye verre til neste år enn den var i opplegget fra begynnelsen av?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-08:
SV ønsker en politikk som får ledigheten enda lenger ned, og vi ønsker å bruke arbeidsmarkedsetaten aktivt for å få det til og for å kvalifisere dem som nå står utenfor arbeidsmarkedet. Og de signaler jeg har fått fra Arbeidsdirektoratet, er at de, hvis de får mer rom, kan tilby kvalifisering og opplæring av de gruppene som nå står utenfor arbeidsmarkedet, slik at de kan komme inn. Det ville jo være en kjempefordel for den enkelte og en kjempefordel for samfunnet, som trenger kvalifisert arbeidskraft. Det er jo den viktigste ressursen vi har. Det vi vet om innstrammingspolitikk slik som den Regjeringa nå fører – og det vi er helt sikre på – er at arbeidsledigheten øker når man strammer så mye inn. Det det er stor usikkerhet om, er jo om det i det hele tatt påvirker renten. Derfor blir det veldig vanskelig å skjønne Regjeringas argumentasjon for at arbeidsledigheten ikke vil øke til neste år. Jeg må derfor spørre statsråden om igjen direkte: Er det slik at statsråden ikke stiller seg bak de signalene som Arbeidsdirektoratet nå har kommet med, om at ledigheten faktisk kommer til å øke? Det må være viktig for oss å få vite. Jeg vil også gi statsråden en mulighet til å svare på spørsmålet som ble stilt i stad, i forhold til enslige forsørgere. Videre håper jeg statsråden kan få tid til å si litt om først å skulle få tiltaksnivået ned og få arbeidsmarkedsetaten til å planlegge etter det, eventuelt legge ned tiltak og kurs som er i gang, for så å ta det opp igjen i juni hvis det viser seg at ledigheten øker voldsomt. Hadde det ikke vært bedre å legge seg på et nivå som er omtrent i tråd med det vi kan forvente oss ut fra en så sterk innstramming i budsjettet som Regjeringa faktisk har lagt seg på, slik at arbeidsmarkedsetaten kan tilby kvalifiseringsløp tilpasset dem som nå står utenfor arbeidsmarkedet? Mange av dem trenger nemlig mer enn noen få ukers kurs.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-08:
Jeg rår SVs gruppe til å stemme mot forslagene både fra Arbeiderpartiet og fra flertallet under rammeområde 6, men for de frittstående romertallsforslagene som er utenfor rammen, og for innstillingens forslag under rammeområde 7.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1998-12-08:
Det var mye som kunne vært sagt, men jeg skal forsøke å konsentrere meg om to ting. Bondevik-regjeringen legger opp til at gamle og syke skal betale for utdeling av kontanter til friske mennesker. Og: Regjeringen mangler styring i den økonomiske politikken. I valgkampen våren 1997 lovet daværende opposisjonspartier, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, å bygge ut eldreomsorgen, hvis de fikk regjeringsmakt. Nå har verdipartiene fått regjeringsmakt, og nå løper de fra sine løfter til de eldre. Bondevik-regjeringens forslag om å utsette eldreomsorgsreformen med to år, vil innebære at 2 100 eldre må vente på en verdig omsorgsplass. Forslaget om å utsette eldrereformen kommer til tross for at regjeringspartiene i Voksenåserklæringen i klartekst skrev at sentrumsregjeringen vil følge opp eldreforliket i Stortinget våren 1997, noe som et bredt politisk flertall stod bak. Er dette løftebruddet overfor de eldre en god start på den brede verdimessige og samfunnsetiske mobilisering Bondevik-regjeringen varslet i Voksenåserklæringen? Jeg har merket meg at Regjeringen ikke oppfyller egne målsettinger om ikke å rapportere tiltak for flyktninger i Norge som utviklingshjelp. Tvert imot øker forslaget om overføringer fra Utenriksdepartementet til Kommunal- og regionaldepartementets budsjett med 133 mill. kr. Kan vi vente at Kristelig Folkeparti i fremtiden kommer til å bruke u-hjelpsmidler på denne måten for å få et budsjettforlik i stand?
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 1998-12-08:
Til tross for at representanten Solberg sier at noen millioner her og der ikke betyr noe, men at det er helheten som er det vesentlige, vil jeg ta utgangspunkt i budsjettforliket, som innebærer en reduksjon på kap. 581 post 75 Boligtilskudd til etablering, utbedring og utleieboliger på 50 mill. kr, altså ned til 250 mill. kr. Tilsagnsfullmakten har økt tilsvarende, og det hevdes at dette ikke vil ha noen betydning for aktiviteten. Det er forholdsvis oppsiktsvekkende at et bevilgningskutt på 50 mill. kr ikke betyr noe. Hvis så hadde vært tilfellet, kunne en vel ha foreslått at hele bevilgningen ble gjort om til en tilsagnsfullmakt. Nå sier de som har vært med på budsjettforliket, at flertallet ser «betenkelige sider ved en slik budsjetteringspraksis». Til tross for det, slutter de seg til forslaget, «men forutsetter at det i fremtidige budsjettfremlegg klart fremgår hvor stor del av foreslått bevilgningssum som må brukes til å dekke inn tidligere tilsagn». Er ikke representanten Solberg enig i at det egentlig er å skyve problemene foran seg? Så til eldre og representanten Solholms tolkning når det gjelder planperiodens utvidelse fra fire til seks år. Han hevdet altså at det å redusere bevilgningene til eldrereformen med 153 mill. kr ikke betyr noe. Er Høyre beredt til å legge på plass de pengene i revidert budsjett hvis det viser seg at kommunene vil gjennomføre eldresatsinga i tråd med det som var planen – fire år?
Morten Lund (Senterpartiet), 1998-12-08:
Jeg sa i mitt innlegg at det er gledelig at det trengs så lågt tiltaksnivå, fordi ledigheten er blitt så mye lågere, og det har vi virkelig arbeidd for i den perioden som har gått. I den perioden brukte vi bl.a. kommuneøkonomien som et virkemiddel for å få flere i arbeid. Vi sa at det trengs flere penger til kommunene for å få løst de oppgavene de har blitt pålagt. Da trengs det at de ansetter flere folk, da går også ledigheten ned, og det sparer samfunnet på alle vis. Det som var svaret fra Arbeiderpartiet, var: Gi ikke kommunene flere penger, for da ansetter de bare flere folk, og vi trenger folkene i eksportrettet industri, for det er det vi skal leve av. Det var svaret fra Arbeiderpartiet i hele forrige periode. Det regner jeg med at flere her i salen fortsatt husker. Kommunenes situasjon blir vanskelig til tross for at de får 11 milliarder kr mer i inntekter neste år. Det har bl.a. med lønnsutviklingen å gjøre, og det har med renteutviklingen å gjøre. Vi må få snudd den utviklingen, og det håper vi at vi kan få gjort med et år som er så stramt som det det blir neste år. Men det er klart at det blir tøft for dem som skal gjøre jobben, og for dem som er ansvarlig for det. Jeg har aldri lagt skjul på at dette kommer til å bli et stramt år. Så over til distriktspolitikken, som også var nevnt i replikken. Vi er nødt til å være truverdige på alle områder overfor dem som bor i distriktene. Jeg nevner bare ett enkelt tiltak. I vår ble det vedtatt at investeringsavgiften i jordbruket skulle bort. Det ville Arbeiderpartiet i denne budsjettomgangen gå bort fra. Dette gjelder en yrkesgruppe som er viktig for bosettingen ute i distriktene, og det var uhyre bra at vi fikk det på plass igjen. Distriktspakken er ikke nok, men sammen med en god sektorpolitikk kan den være med på å snu utviklingen, snu flyttestrømmen. Det tar Regjeringen sikte på, og jeg tror at folk ute i distriktene tror mer på denne regjeringen enn de trodde på den forrige.
Morten Lund (Senterpartiet), 1998-12-08:
Jeg tror ikke det er noen ny idé rundt omkring i kommunene at vi ønsker å bruke ressursene på tjenesteyting ut til folket og lønne dem som skal gjøre den jobben, og at vi ønsker å bruke minst mulig på lokalt byråkrati. Den ideen tror jeg svært mange har fått tak i. Når de da prøver å gjennomføre det, møter de bl.a. det som jeg snakket om i innlegget mitt, den statlige regelstyringen. Den gjør at ganske mange blir sittende og lage handlingsplaner, skrive rapporter for å vise at de har oppfylt akkurat det som de planene har ført til – etter at de hadde fått innvilget de øremerkede bevilgningene det var søkt om. Så det tror jeg henger i hop. Hvis vi slipper kommunene mer fri, slik at de får frie midler istedenfor å være avhengige av å strekke seg etter de statlige gulrøttene hele tiden, vil det bli mindre lokalt byråkrati. At det har økt betydelig de senere årene, tror jeg alle sammen som har vært litt med og styrt i kommunene rundt omkring, har sett tydelig. Men jeg tror det har vært nødvendig med den økningen ut fra den utviklingen vi har hatt med rundskriv og forordninger fra staten. Jeg kan bare nevne som et eksempel en fylkesordfører som fortalte at de fikk brev om at nå skulle de få mer penger til å utdanne flere innenfor helsevesenet. Det var et brev fra departementet, det var på 16 sider, og det gav beskjed om hvordan de skulle få tak i disse pengene. Det var ved å lage en målsetting, ved å lage en handlingsplan og ved å lage en søknad, og det var ved å rapportere tilbake om hvordan dette gikk. Bakerst i brevet stod det hvor mye den fylkeskommunen skulle få. Det var noen og femti tusen kroner. Det illustrerer ganske godt, synes jeg, hvordan situasjonen er i mange kommuner og fylkeskommuner.
Morten Lund (Senterpartiet), 1998-12-08:
Jeg synes Fremskrittspartiet og Høyre har opptrådt veldig positivt på det viset at de viste vilje til å være med på et budsjettforlik, som innebærer at en også står bak forslag som en primært ikke er enig i, men som likevel er en nødvendig arbeidsmåte for å få til et flertall, både i vår komite og i Stortinget for øvrig. Grunnen til at det ble slik, var Arbeiderpartiets manglende vilje til å være med og få til et flertall og derigjennom påvirke den politiske utviklingen i landet. Jeg synes det er verdt å nevne også i debatten her at Arbeiderpartiet i to budsjettbehandlinger på rad rett og slett har sagt nei takk til å være med og påvirke utviklingen gjennom det som skjer i budsjettet. Når det gjelder resultatet for kommunesektoren gjennom vårt forlik i forhold til Arbeiderpartiets forslag, tror jeg fortsatt Arbeiderpartiet ligger 200-300 mill. kr over. Men det synes jeg er et svært lite opposisjonstillegg til en så stor sektor som dette. Det er meget beskjedent. Hvis vi tenker tilbake til forrige høst, lå sentrumsregjeringen 700 mill. kr høyere med hensyn til kommunesektoren enn Jagland-regjeringen. Tenker vi flere år tilbake, var det milliarder det var snakk om. Opposisjonen den gangen fulgte opp langt bedre de signalene som kom fra ordførere, fra KS, enn det Arbeiderpartiet har gjort i opposisjon. Jo, det mangler veibevilgninger også i et så stramt budsjett som dette, og jeg håper at det neste år blir plass til både økte veibevilgninger, økte bevilgninger til forsvar for den del, bevilgninger til politi og ikke minst til kommuneøkonomi. Jeg håper at det budsjettet som vi nå har lagt fram, bidrar til en slik utvikling, og ikke minst at vi får en stabil lønnsutvikling framover som da blir mer moderat enn ved lønnsoppgjøret dette året.
Morten Lund (Senterpartiet), 1998-12-08:
Fordi det har blitt nevnt en ting som jeg sa her om hva vi gjorde i opposisjon, skal jeg bare komme litt tilbake til det. Jeg har ikke sagt at et parti i opposisjon bestandig skal overby når det gjelder kommunesektoren, og at dét er oppskriften for et opposisjonsparti. Det jeg har sagt, er at det må være samsvar mellom det som sies, og det som en gjør. Vi begrunnet våre forslag om tillegg til kommunesektoren hvert eneste år i forrige periode med at oppgavene hadde økt fra det forrige året, at prisene hadde gått opp, og at oppgavene hadde blitt tyngre i den enkelte kommune ved at det f.eks. hadde blitt flere unger i barnehagen, og at de eldste eldre var blitt flere. Det var tall vi fikk fra Kommunenes Sentralforbund. Det var grunnlaget for våre forslag. Vi hadde forslag om 1-2-3 milliarder kr ekstra hvert år. Så viste utviklingen det enkelte år at vi fikk rett. Kommunene fikk mer penger, ikke på grunn av Stortingets vedtak, men på grunn av økt skatteinngang, og pengene ble brukt. Hvordan i all verden skulle det ha sett ut i dag hvis ikke pengene hadde kommet? Det kommunene fikk i løpet av de fire-fem årene, var nøyaktig det samme – nesten på kronen – som det Senterpartiet foreslo, med unntak av året 1997. Da var det Stortinget som gjorde vedtaket, og da ble det vedtatt 6-7 milliarder kr ekstra til kommunene. Dem har de også brukt. Det har betydning for hvordan det ser ut i dag. Jeg tror det hadde sett verre ut hvis de ikke hadde fått disse pengene. I løpet av disse årene fikk altså kommunene ca. 20 milliarder kr ekstra i skatt. Det er klart at bildet hadde sett annerledes ut i enkelte kommuner hvis pengene hadde kommet i form av rammeoverføringer. For det var de skattesterke kommunene som fikk mest av pengene. Jeg tror at en viktig årsak til at såpass mange strever så mye som de gjør i dag, er at det ikke var enighet i Stortinget om at behovene var der i kommunesektoren. I dag føler jeg at Arbeiderpartiet bruker like stor ord som det vi brukte i forrige periode, men de følger ikke opp med penger. De gjorde det samme i vår i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Da ble det sagt at problemene er kjempestore, vi skal gjøre noe for å løse dem. Men det eneste de gjorde, var å si til departementet at dere får se om dere greier å finne en løsning innenfor det som allerede er bevilget. Og det har vist seg ikke å være så mye.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1998-12-08:
Jeg registrerer at representanten Morten Lund synes det er «gledelig» at vi har et lavt tiltaksnivå. Det viser jo bare at han ikke har forstått noen verdens ting av de nye utfordringene som arbeidsmarkedsetaten står foran i det arbeidsmarkedet vi har nå, hvor det viktigste er å sørge for at også de svakeste gruppene får innpass. Da jeg meldte meg på denne debatten, var det fordi jeg trodde jeg skulle få oppleve et historisk øyeblikk. Jeg trodde faktisk jeg skulle få oppleve at representanten Morten Lund skulle stå på talerstolen og si at nå får kommunene det bra! De av oss som fulgte litt med ham i forrige periode, vet at han brukte hele perioden til å reise rundt og si det motsatte, at nå har kommunene det forferdelig. Jeg trodde jeg skulle få oppleve det motsatte – det gjorde jeg bare til en viss grad. Han greide ikke helt å stille seg bak det budsjettet som han selv i dag skal være med og vedta. Det må være slitsomt å være i Senterpartiet om dagen når man vet hvordan de brukte hele forrige periode til bare å reise rundt og love alle som ønsket mer penger, mer penger, mens de nå må stå til ansvar for et budsjett som de tydeligvis sliter litt med selv. Jeg har et par spørsmål til representanten Morten Lund: Kristelig Folkeparti og Senterpartiet skriver i innstillingen at de er «svært fornøyd med distriktspakken som Regjeringen har foreslått». I den sammenheng ønsker de også en stabil bosetting, og det å kunne bremse flyttestrømmen er sentralt. I fjor flyttet det 180 000 mennesker rundt omkring i landet. Regner representanten Lund med at med den distriktspakken som Regjeringen har lagt fram, vil de slutte å flytte og bli boende der de hører hjemme? Og mener representanten Lund med det kommuneopplegget og de overføringene som flertallet vedtar i dag, at innbyggerne i kommunene rundt omkring i Norge vil få et bedre eller et dårligere tjenestetilbud? Vil de få bedre tilbud om skolefritidsordning, vil de få bedre tilbud om barnehager, vil de få bedre tilbud om eldreomsorg, eller vil dette faktisk bli dårligere? Jeg tror det er det siste som er tilfellet.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1998-12-08:
I ein fellesmerknad med regjeringspartia blir det også frå vår side gjort greie for korleis ei rekkje mindre kutt blir gjorde opp mot manglande auka elavgift og fyringsoljeavgift og utvidinga av arbeidsgivarperioden innanfor sjukelønsordninga, eit slags romsleg rekna null-sumspel, men i tillegg kjem vår merknad om at uteblitt skatteskjerping medfører mindre press i pris- og lønsutviklinga. Eg går ut frå at det var dette representanten Lund var inne på då han rekna seg fram til rundt 450 mill. kr i forbetring ved forliket. Eg må innrømme at i mitt reknestykke et talet større, i alle fall om vi reknar heilårseffekten. Men eg vil gjerne ha svar frå Lund på om han er einig med meg i at dette fullt ut dekker opp Arbeidarpartiet sin argumentasjon og diskrepansen til Arbeidarpartiet når det gjeld talsamanlikninga på kommunesektoren, i alle fall så langt det gjeld primærkommunane. Og så har eg eit spørsmål til, som går på den vidare tanken om distriktspolitikk. Det svakaste ved forliket er kanskje manglande satsing på vegbygging i dette landet, som vi har halde fram som distriktspolitikk av høg verdi. Er representanten Lund einig med meg i at vi til neste år må få ei kraftig satsing for å kunne innfri våre lovnader i Norsk veg- og vegtrafikkplan dersom regjeringspartia skal behalde ein smule av sin tillit på denne sektoren?
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1998-12-08:
I motsetnad til våre tidlegare mindretalsforslag ser det verkeleg ut til at Blaalid-utvalet si innstilling skal kunne samle fleirtal om endringar. No er det slik at ikkje alle av oss får med seg alle førebelse kommentarar til budsjettforliket og innstillinga. Eg har full forståing for at statsråden ikkje kan neglisjere framtidige høyringssvar, og slett ikkje signalisere nedprioritering av slike på førehand. Men eg har likevel eit spørsmål til statsråden knytt til etaten sin storleik i framtida, der ei utfasing av ansvar og oppgåver er mogleg å få til. Ser statsråden med glede fram til eventuelt å kunne styre ein mindre etat, der oppgåver som kan løysast like godt eller betre av andre, er ute av staten sine hender? Vi har håp om at særleg ein statsråd frå Venstre kanskje ser poenga her, og ser fram til å kunne løyse restoppgåvene på ein om mogleg endå betre måte. Eg skulle gjerne få ein kommentar frå statsråden på det.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1998-12-08:
Nå er det slik at en har visse budsjettrutiner i Stortinget, og det kan ikke være slik at de til enhver tid siste signalene gjør at en skal gå inn og endre et opplegg som både fra Finansdepartementets og andre departementers side er gjennomtenkt, og som Regjeringen legger fram. Men vi har selvfølgelig rutiner, der en gjennom revidert nasjonalbudsjett kommer tilbake til situasjonen hvis det blir endrede forhold. Men det overordnede målet med budsjettet må vi ikke glemme: Det er å få renten ned. Da kreves det en viss stramhet i budsjettet. Den stramheten kan selvfølgelig diskuteres. Men det er iallfall én ting som jeg er temmelig overbevist om, og det er at hvis en ikke hadde hatt stramhet i dette budsjettet og renten ikke gikk ned, hadde i hvert fall statsbudsjettet fått skylden for at renten ikke gikk ned. Nå har vi en stramhet. Hvis nå mot formodning renten ikke skulle gå ned, er det i hvert fall ikke budsjettets skyld. Da skyldes det andre, utenforliggende forhold som oljepris, krisen i verdensøkonomien osv. Men jeg vil minne om at hvis vi nå får oppleve at renten går ned og at forholdene på arbeidsmarkedet endrer seg, har vi et budsjett som iallfall har bidratt til det. Én prosent rentenedgang utgjør 440 mill. kr i innsparte utgifter for kommunene, og det er et betydelig løft i den sammenhengen. Så må vi også merke oss at selv om dette landet består av vel 4 millioner innbyggere, er det store forskjeller rundt omkring i Norges land. Den profilen budsjettet har, med en betydelig satsing i distriktene for å unngå eller iallfall motvirke den hjerneflukten som vi har fra distriktene til sentrale områder, som er vår tids største utfordring, er klar. Når det gjelder sosial profil for øvrig, viser jeg bare til 1 milliard kr i økning av Husbankens lånerammer, som nettopp har en sosial profil.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1998-12-08:
Det er en kjensgjerning at kommunikasjon ikke er enkelt. Det kan være den som sender signalene, som er uklar, men det kan like mye skyldes antennen som skal ta imot signalene. Det må være helt klart at den stramheten som ligger i det budsjettet som vi nå behandler, har et overordnet mål, og det er å få renten ned, noe som igjen virker inn på kommunenes økonomi. Representanten Karin Andersen sier at vi ikke tar hensyn til signal, men det var jo nettopp det jeg sa at vi gjør. Vi har rutiner som tilsier at hvis vi får bekreftet et signal om at det er visse forutsetninger ved budsjettet som ikke er riktig, så har vi en mulighet til å komme tilbake til det i revidert budsjett. Min påstand er – for å gjøre det helt klart: Innstrammingen i budsjettet er riktig. Så vil jeg igjen vise til den distriktspakken som ligger i budsjettet, som har den nødvendige profilen for at nettopp de kommunene og de områdene som får de største utfordringene hvis konjunkturen skulle dempes, skal få muligheter til å utnytte de ordningene som ligger i budsjettet. Dette budsjettet kan vi gå inn i 1999 med med en tro på at vi er på rett vei. Så får vi håpe at også de andre elementene som virker inn, som det ikke ligger i denne salens makt å påvirke, går i positiv retning.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1998-12-08:
: Det Regjeringen har foreslått, og som jeg har forstått at flertallet har sluttet seg til, er at istedenfor å pålegge kommunene å gjennomføre reformen på fire år, har de som har behov for det, mulighet til å bruke to år ekstra. Og som sagt: Vi har fått ganske mange henvendelser fra kommuner om at de trenger bedre tid for å planlegge og for å få et opplegg som gjør at de utnytter ressursene best mulig. Vi syntes det var rimelig at kommunene fikk muligheten til det. Så er det det å si til gjennomføringen av slike reformer at det må være et visst samsvar mellom de frie inntektene som legges inn, og egenandelene til de øremerkede tilskuddene, som vi vet kommunene selv må bidra med. Jeg har registrert at Arbeiderpartiet i sine overføringer på rammene for neste år har en økning i ferske penger på 200 mill. kr. Men ved en omfordeling fra skatteinntekt og over på rammer blir rammeoverføringene større. Jeg kan ikke på det direkte spørsmålet jeg fikk, si om alle de som søker om å få starte utbyggingen av eldreomsorgen neste år, kan få lov til det. De søknadene ligger ikke i mitt departement, de ligger faktisk i Helse- og sosialdepartementet, og det er de som til enhver tid har den nøyaktige oversikten over dette. Men ifølge Helse- og sosialdepartementet er det lagt inn nok bevilgninger i det forslaget som ligger der nå.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1998-12-08:
Vi har fulgt den praksis at forutsetningene for at landsdekkende organisasjoner skal få støtte over statsbudsjettet, er at de gjennom sin generelle virksomhet og sine konkrete aktiviteter bidrar til reell likestilling mellom innvandrere og nordmenn, og til at innvandrere deltar aktivt i samfunnslivet og blir sjølhjulpne. Det må etter mitt skjønn være viktigere at formålet med tilskuddsordningene oppnås enn hvordan organisasjonene velger å organisere seg. La meg få presisere at vi kommer til å fortsette den praksis vi har hatt, ved at organisasjonene følges tett opp av Utlendingsdirektoratet og av vårt departement. Det stilles strenge krav til rapportering og oppfylling av betingelser for kvartalsvis utbetaling av tilskuddet. Vi mener at den måten vi har praktisert dette på, og det regelverk vi har fulgt så langt, er i tråd med det som Stortingets flertall ønsker.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1998-12-08:
La meg si det slik at jeg har ingen grunn til å være misfornøyd med det budsjettkompromisset som er inngått når det gjelder mine områder. Jeg vil også være så dristig å si at jeg vil anta at situasjonen for kommunene og distriktene ikke hadde blitt merkbart bedre ved et budsjettkompromiss mellom Høyre og Arbeiderpartiet, som var alternativet. Så til spørsmålet. Vi planlegger neste år å ta en bred gjennomgang av hele mottaksapparatet, hvor også den svenske modellen vil være gjenstand for vurdering. Det er riktig, som Erna Solberg påpekte, at erfaringene fra Sverige kan tyde på at de oppnår raskere integrering med denne modellen. Baksiden ved det – for å si det sånn – er at det fører til at asylsøkere blir konsentrert i veldig få geografiske områder. Mens vi i Norge har forsøkt å bosette dem spredt, ikke klumpe dem i noen få områder, i noen få kommuner, men prøvd å få dem bosatt i hele landet, kan det å bruke den svenske modellen være med og bidra til at de blir klumpet i noen få kommuner hvor det i dag bor flest asylsøkere, flyktninger og innvandrere. Men vi vil, som jeg sa, ta en gjennomgang av hele ordningen og bl.a. også vurdere den svenske modellen, og så kommer vi tilbake med det vi måtte ha av erfaringer og forslag til eventuelle omlegginger.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1998-12-08:
La meg først igjen si – jeg trodde jeg hadde sagt det mange ganger i innlegget mitt – at jeg er tilfreds med å få tilslutning og flertall for så godt som alt vi har lagt fram. Jeg er altså tilfreds med at vi har fått et budsjettopplegg sammen med Høyre og Fremskrittspartiet som gjør at kommunesektoren totalt sett kommer ut omtrent likedan som det forslaget Regjeringen opprinnelig la fram. Så nå håper jeg at alle har fått med seg det jeg sier. Jeg var faktisk redd for at jeg skulle bli kritisert for at jeg var tilfreds med altfor mye, at jeg hadde fått for mye igjennom – jeg har faktisk fått igjennom det meste. Men la nå det ligge. Så til forholdet mellom frie inntekter og øremerkede tilskudd. Det er et tema som er viktig å holde oppe, og det er et tema jeg kommer til å fortsette å holde oppe, og fordi jeg ikke rakk det i hovedinnlegget mitt, vil jeg si at Regjeringen nå prøver på nytt å ta en gjennomgang av regelverk og øremerkede tilskudd og se om det er mulig å få til en forenkling. Det er riktig som det ble hevdet her i stad, at dette er det gjort forsøk med to ganger før på 1990-tallet uten at det har gitt særlige resultater. Men vi prøver altså en runde igjen fordi vi ser at det er nødvendig å få en bedre balanse mellom øremerkede tilskudd og frie inntekter. Det er dessuten oppmuntrende at så mange i debatten så langt har pekt på at det er nødvendig å få redusert statens detaljstyring av kommunesektoren. Det er viktig. Jeg håper det er tilslutning hos de forskjellige partiers representanter i f.eks. kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, sosialkomiteen eller familie-, kultur- og administrasjonskomiteen om en slik forenkling.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1998-12-08:
La meg gjenta: Budsjettkompromisset mellom regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet viser at når alle plusser og minuser er tatt med, går det ut i omtrent null. Altså: For kommunesektoren totalt er det ikke noen særlig forskjell på det budsjettforslaget sentrumsregjeringen la fram, og det budsjettkompromisset som ligger der nå. Men det er én stor forskjell, og det er at innsatsstyrt finansiering økes fra 45 pst. til 50 pst., og så reduseres rammene til fylkeskommunene tilsvarende, vel 1 milliard kr. Det er den store endringen. Så til det det ble spurt om: Hvorfor har ikke Regjeringen prisjustert de øremerkede tilskuddene? Det har vi faktisk gjort med noen, men vi hadde ikke rom til å gjøre det med alle. Jeg går ut fra at alle er klar over at vi har en vanskelig økonomisk situasjon, og at alle partier bortsett fra Fremskrittspartiet sier at her er det nødvendig å stramme inn. Men vi har prisjustert Nord-Norge-tilskuddet, vi har prisjustert distriktstilskuddet, og vi har også prisjustert innbyggertilskuddet for flyktninger og asylsøkere i kommunene. Det er det som er prisjustert. Og det var på høy tid, for ingen av disse tilskuddene har vært prisjustert på fire år.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1998-12-08:
Det har vært noe uklart hva budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Høyre og Fremskrittspartiet egentlig innebærer for kommunesektorens inntekter. Arbeiderpartiet har forstått det slik at forliket faktisk innebærer et reelt kutt i overføringene til kommunene. Hvor stort dette kuttet er, er noe uklart, for vi har på spørsmål fått ulike svar fra Finansdepartementet og Kommunaldepartementet, og jeg ber kommunalministeren svare litt på det. La meg også få lov å sitere statsråden fra en replikkveksling under tilsvarende debatt i fjor høst: «Hvis jeg får lov å svare ut fra min personlige vurdering – og da ber jeg om at det blir oppfattet som det – er den største forsømmelsen i det senere at staten ikke har prisjustert de øremerkede tilskuddene. Det fører igjen til at for mye av de frie inntektene til kommunene bindes opp. Jeg ville nok ha prioritert det først, for jeg tror nemlig at det å sørge for at kommunene får mest mulig frie midler, også vil bidra til at det kan bli mer interessant å drive med lokalpolitikk.» Mitt spørsmål blir da: Hvorfor har ikke statsråden foreslått å prisjustere de øremerkede tilskuddene i årets budsjett som statsråden selv i budsjettproposisjonen anslår til ca. 700 mill. kr?
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-08:
Det er mange som regner prognoser for neste års sysselsettingsvekst, eventuelt økning i ledigheten. Det er Statistisk sentralbyrå, det er OECD, det er Norges Bank, det er Arbeidsdirektoratet – og det ligger også vurderinger i nasjonalbudsjettet. Noe av det som går igjen i disse vurderingene, er den store usikkerheten som er knyttet til et eksakt tall, og ikke minst til et tidspunkt for når denne ledigheten vil øke. Denne usikkerheten gjør at vi, som jeg sa i innlegget mitt, vil følge utviklingen veldig nøye, ikke for muligens å komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett, men for å komme tilbake til spørsmålet i revidert. Det er veldig få som sier at det vil bli en økning i arbeidsløsheten umiddelbart over nyttår. Det er vanligvis sesongsvingninger på denne tiden, og det vil selvfølgelig komme til uttrykk. Men en generell stor økning i ledigheten er det ingen som sier kommer nå. Derfor vil vi kunne ha tid på oss til å komme tilbake til det spørsmålet. Så er det jo sånn at vi forsvarer at vi kan leve med det budsjettet som er framforhandlet i et forlik med Høyre og Fremskrittspartiet. Det er det budsjettet som får flertall i denne sal, som må gjelde for politikken. Derfor er også tiltaksnivået på gjennomsnitt 7 000 som det nå ligger an til, det som er utgangspunkt for budsjettet og for arbeidsmarkedspolitikken, men også i forliket ligger det an til at vi kommer tilbake til tallet i revidert. Jeg får ikke tid til nå å svare på spørsmålet om enslige forsørgere. Jeg håper jeg får anledning til det senere.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-08:
Vi har snakket om 7 000 tiltaksplasser tidligere i dag. Det er ordinære tiltaksplasser. Det er med glede jeg kan registrere at bevilgningen til de 19 700 tiltaksplasser for yrkeshemmede som Regjeringen foreslo, gjennom komitearbeidet er økt med ytterligere 10 mill. kr. Jeg har oppfattet komiteens merknad dit hen at man både har ønsket å heve satsene for de ASVO-plassene man har i dag, og i tillegg få til nye. Hvis jeg kan få bekreftet her at det er komiteens holdning, kunne jeg tenke meg å dele beløpet omtrent i to. Nå koster det selvfølgelig også noe i administrasjon å opprette nye ASVO-plasser, sånn at det ikke umiddelbart vil kunne regnes som nye tiltaksplasser for ASVO om man deler på to, altså med 5 mill. kr til økte satser og 5 mill. kr til nye plasser. Men det er omtrent der det er akseptabelt å legge seg.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-08:
Blaalid-utvalgets innstilling er på høring, og den avsluttes omtrent den 14. desember. Etter nyttår vil jeg komme tilbake til Stortinget med hvordan vi politisk ønsker å følge den opp. Blaalid-utvalget tar opp funksjonsmåten ved dagens arbeidsmarked og spør om vi har virkemidler til å håndtere det. Forutsetningen for å ha en arbeidsmarkedsetat er for mitt vedkommende at den fortsatt skal ha en størrelse som gjør at den kan operere på alle de områder den opererer i dag, og at den skal ha tyngde. Så kan vi se for oss at den ut fra Blaalid-utvalgets innstilling sånn som den foreligger nå, kan suppleres med privat formidling, og at det vil skje endringer på innleie og utleie. Jeg ser ikke for meg at det skal bli en mindre arbeidsmarkedsetat, men en arbeidsmarkedsetat mer vel fungerende i å være det redskapet som politikerne trenger for å ha en sentral arbeidsmarkedspolitikk. Det er mitt foreløpige svar på det.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-08:
La meg ta de enslige forsørgerne først, så jeg ikke nå også må saldere med det. Arbeidsdirektoratet har ikke gitt opplysninger om endringer i forhold til hvordan man skal håndtere enslige forsørgere. Det kunne høres ut på innlegget fra Sylvia Brustad som at Arbeidsdirektoratet nå hadde endret sin oppfølging av og signalene til enslige forsørgere. Enslige forsørgere skal gis bistand ut fra individuelle behov og muligheter på arbeidsmarkedet. Dette skal skje og skjer i samarbeid med arbeidsmarkedsetaten og trygdeetaten, og de skal følges opp på lik linje med andre ledige. Det vil si at enkelte vil kunne få avbrudd i sitt opplegg hvis det er jobb å formidle dem til, og enkelte vil også kanskje ha både ønske om og behov for mer utdanning enn de moduler som arbeidsmarkedsetaten kan tilby. Da er det ikke arbeidsmarkedstiltak som er det riktige for disse personene. Det gjelder faktisk for veldig mange av de arbeidsledige vi ser nå, at arbeidsmarkedstiltak alene ikke er nok til å få dem kvalifisert opp til det nivået og de områder hvor det er etterspørsel etter arbeidskraft. I den sammenheng er den kommende kompetansereformen svært avgjørende for hvordan vi i framtida skal kunne komme til å bruke den arbeidsstyrken vi har nå. Og selv om vi ser svingninger på arbeidsmarkedet, kanskje gjennom år, er det underliggende underdekning av arbeidskraft i Norge. Den store utfordringen vi har i Norge, er faktisk å skaffe arbeidskraft til de jobbene som vi skal dekke i framtiden. Men det er altså en ubalanse når det gjelder de arbeidsledige kontra dem som blir etterspurt i arbeidslivet. Derfor er kvalifisering, opplæring og kompetanseheving helt avgjørende.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-08:
Jeg har prøvd å bringe videre de vurderinger som er gjort fra mange hold når det gjelder utviklingen på arbeidsmarkedet. Det som går igjen, er den store usikkerheten rundt hva den kan bli. Og da blir det litt vanskelig å forholde seg til en absolutt beskrivelse av at det blir en stor ledighet og at den blir 20 000–30 000, alt etter som man ønsker å vektlegge det. Arbeidsdirektoratet har antydet at det kan være 20 000 ved utgangen av året. Men selv det er beheftet med spørsmålstegn og usikkerhet. Derfor er tiltaksnivået et oppmerksomhetspunkt vi må følge. Jeg kunne vel gjerne tenkt meg masse flere tiltaksplasser, jeg! Men det vi må leve med, er det budsjettet som har flertall i denne sal, og der ligger det nå 7 000 ordinære tiltaksplasser, med det tillegg at vi kommer tilbake hvis utviklingen skulle komme raskere og i større omfang enn det det ser ut for nå. Ellers vil de tiltak som blir vedtatt, bli innrettet mot de grupper som flertallet eller komiteen som helhet i sine merknader har gitt uttrykk for at de vil prioritere, og de er i tråd med Regjeringens vurderinger av prioriteringene. Det vil bli ført videre i tildelingsbrevet til Arbeidsdirektoratet for 1999, og det betyr at vi spesielt tar oss av unge, fremmedspråklige, dem som det er vanskeligst å få inn på arbeidsmarkedet.
Morten Lund (Senterpartiet), 1998-12-02:
Jeg skal få takke statsråden for svaret og for å ha trekt fram en del viktige punkter rundt det samme som også var mitt tema. Det var en del av de temaene som jeg ønsket å få diskusjon om, som ikke ble så sterkt belyst, men det regner jeg med at vi kan komme tilbake til litt senere i debatten. Det er ingen tvil om at forbrukerprisene i landet har hatt en gunstig utvikling i de senere år. Spørsmålet mitt er om de har hatt en gunstig nok utvikling i forhold til prisutviklingen f.eks. på råvarer. I en del undersøkelser er det satt et spørsmålstegn ved det, og det er av de tingene som vi kan få belyst ved de prisundersøkelsene som jeg skjønner at det nå er full enighet om at vi skal få, en priskontroll som vil gå på utviklingen over en årrekke, der en skal prøve å følge med i avansene innen de enkelte ledd. Når det gjelder de nedgangene i prisene som vi har registrert, er det klart at de gevinstene betales ikke bare av aktørene innenfor dette området, men også til en viss grad av forbrukerne, f.eks. ved at de får en økt del av transportarbeidet ved at det blir lenger til butikkene for nokså mange, og så er det også andre samfunnsmessige hensyn som jeg pekte på en del av, som kan ha gått tapt på denne tiden. Bare for å illustrere situasjonen slik som den er, kan jeg trekke fram noen praktiske eksempler fra min egen nærhet. Min nærbutikk der jeg bor, ble nedlagt sist sommer, ut fra de hensynene som jeg nevnte. I nabokommunen ble et bakeri med sju ansatte som har vært i drift i mange år, nedlagt fordi kneippbrødet var blitt litt for dyrt. Et potetskrelleri som hadde hatt lov til å levere til de lokale butikkene og hatt nok med det, fikk ikke lenger levere til de lokale butikkene, og det tror jeg verken kundene eller de som var ansatt der, tjente på. En ny bedrift som var støttet av det offentlige for å produsere sopp, kom rett og slett ikke inn på markedet selv om dens priser var lavere enn prisene på soppen som ble importert fra Sverige. Og i Trondheim har vi to bryggerier som nå må si opp 150 ansatte på grunn av det som skjer. Dette er bare en understreking av det som jeg har sagt, som jeg syns gir grunn til at en må følge det opp. De eksemplene som jeg har nevnt, har store distriktspolitiske konsekvenser. Det er bra at det forskes, og det har vært gjort forskning før, men hva er det praktiske resultat i form av at det blir fulgt med nøyere? Jeg syns det er fint at det skrives brev til Konkurransetilsynet med understreking av den oppgaven som de har ut fra lovverk og slike ting, men jeg tror at de kunne ha fulgt med mer, for vi har ennå ikke sett praktiske eksempler på at de som leder disse kjedene, har blitt kalt inn på teppet, og jeg setter et spørsmålstegn ved hvorfor det ikke har skjedd hvis kontrollen er så nøye.