Lars Egeland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
Jeg kommer ikke fra noe caffe latte-miljø i hovedstaden. Jeg er likevel veldig fornøyd med innstrammingen i den nye plan- og bygningsloven som gjelder byggeforbudet i 100-metersbeltet. Her diskuterer vi altså planretningslinjene som skal sikre at den kommunale behandlingen av planer og dispensasjonssaker «blir i samsvar med nasjonale mål» for strandsonen, som det heter. Det kan høres ut som om staten presser en politikk på kommunene. Jeg synes det er viktig å si at det egentlig dreier seg om å ivareta rettighetene og interessene til flertallet av kommunenes innbyggere, som ønsker å beholde – og gjerne få utvidet – tilgang til strandsonen Dette er fornuftig politikk, som statsråden sa, for alle som ønsker å bade, legge til med båt, gå tur osv. De rikspolitiske retningslinjene for Oslofjordregionen kom i 1993. Da var det allerede for sent for mye av strandsonen i pressområdene. I 45 år har vi hatt et byggeforbud. Likevel er det i denne perioden blitt nedbygd strandsone tilsvarende en strekning fra Oslo til Polarsirkelen. Ofte har vi med pengesterke utbyggere å gjøre, utbyggere som kan betale advokater og drive langvarige prosesser som kommunene verken har kompetanse på eller har råd til å kjempe imot. Derfor er det veldig bra at vi nå får klarere føringer for saksbehandling og, ikke minst, bestemmelser som hindrer at planlegging skjer gjennom bit for bit-dispensasjoner. I den nye loven er unntakene fra forbudet mot bygging fjernet, men kommunene kan vedta bestemmelser om oppføring av anlegg for å ivareta landbruk og fiske. Byggeforbudet vil gjelde i alle planer som ikke angir annen byggegrense. Dette er selvfølgelig ekstra viktig i pressområdene langs Sørlandskysten og i Oslofjordområdet. Men samtidig gir retningslinjene mulighet til å hindre at vi andre steder får den negative utviklingen som vi har hatt i pressområdene. For den øvrige delen av landet er det på en måte slik at retningslinjene kommer i riktig tid, og altså hindrer at vi får den utviklingen vi har hatt i pressområdene. Det gis i dag ca. 800 dispensasjoner i året for nye bygninger. I tillegg kommer ca. 1 600 andre tillatelser som gis etter plan. Det kan være gode grunner til at noen tillatelser gis, ikke minst for å gi allmennheten tilgang til fellesanlegg i strandsonen – og selvfølgelig til anlegg som har med bruk av sjøen å gjøre, som f.eks. næringsanlegg for fiske. Det er først og fremst privatiseringen av tilgangen til strandsonen som er det store problemet. Sjøl om det nå ikke bygges så mange nye bygninger i 100-metersbeltet, ser vi at hver eiendom beslaglegger og privatiserer større områder enn tidligere. Derfor er det viktig at byggeforbudet også omfatter endringer av eksisterende bygg, med unntak av rene fasadeendringer, gjerder, kunstige sandstrender og mindre terrenginngrep. Loven gir klare begrensninger for det å imøtekomme dispensasjonssøknader, bl.a. at dispensasjoner – og det er veldig viktig – ikke skal gis hvis det er negative faglige råd. Jeg vil gjerne få trekke fram et positivt virkemiddel i tillegg til begrensningene i 100-metersbeltet, nemlig tilskuddene fra Direktoratet for naturforvaltning til kjøp av friarealer. Interpellanten Kambe var også inne på dette. I høyrekommunen Tønsberg vedtok vi nylig i bystyret å kjøpe én av seks hytteeiendommer for riving. Hyttene ligger i et område hvor det ikke vil bli gitt tillatelser til utviding og ombygging. Det er klart at en slik regulering, som all annen regulering, påvirker hyttenes verdi, og det gjorde det mulig for kommunen med støtte fra Direktoratet for naturforvaltning, å gå til innkjøp og overta hyttene. Disse frikjøpsmidlene fra direktoratet er av stor viktighet. Senere i vår åpnes et område på 400 dekar ved Verdens Ende – også et eksempel på bruk av slike penger. SV mener at innstrammingen når det gjelder mulighet til å bygge i strandsonen, er riktig. Det betyr en styrking av allmennhetens interesser og et vern av naturmangfoldet, men vi skjønner også at det er behov for å differensiere, slik Regjeringa nå tenker, med en differensiering både mellom kommuner og muligheter for en geografisk differensiering innen én kommune, hvis det er grunnlagt i kommuneplanen eller regional plan. Samtidig er det viktig å si at det ikke må åpnes for mer bruk av skjønn, for formålet med lovendringene var jo nettopp å redusere skjønnsbruk.