Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Jeg vil takke utenriksministeren for en god og grundig redegjørelse og for en veldig fin honnør til de soldatene som har mistet livet i Afghanistan. Det var en veldig verdig avslutning på en god redegjørelse. Det er mange, mange tusen nordmenn som har tjenestegjort i Afghanistan over mange år. Dem er det viktig at vi husker også lenge etter at styrkene endelig er trukket ut og Norge ikke lenger er til stede i Afghanistan. Det er veteraner, hvorav mange vil ha behov for samfunnets oppmerksomhet og oppfølging i lang, lang tid. Vi har vært i Afghanistan i over elleve år, både militært og i andre egenskaper. De yngste soldatene som tjenestegjør i Afghanistan nå, var barn da Norge ble del av krigen. De aller fleste i den afghanske befolkningen har aldri opplevd å leve i et stabilt og fritt samfunn, fritt for voldelig konflikt. Min generasjon nordmenn kan nok ikke huske en tid da Afghanistan ikke har vært plaget av krig og konflikt. Taliban-regimet var et av disse redselsregimene vi så på Dagsrevyen. Talibans absurde undertrykking og ødeleggelse av historiske kulturskatter er et av de ikoniske øyeblikkene som – i likhet med f.eks. 11. september – festet seg på netthinnene våre da vi var ungdommer. I løpet av de elleve årene som er gått siden det, er BNP per capita doblet i Afghanistan. 40 pst. av skolebarna er nå jenter, langt flere barn får utdanning, og kvinner innehar en fjerdedel av parlamentssetene i Afghanistan. Mange flere barn overlever lenger enn før, men fortsatt dør hvert femte barn før det fyller fem år. Etter hvert som de militære styrkene trekker seg ut av Afghanistan og stadig mer ansvar havner hos afghanske sentrale og lokale myndigheter, går afghanske barn og kvinner, først og fremst, en helt avgjørende tid i møte. En av de store testene vi vil utsettes for, er at etter hvert som kontroll overføres til afghanerne selv, vil politikken i Afghanistan ofte ta en form og finne fram til løsninger som vi noen ganger ikke liker, som representanten Ellingsen var inne på. Det vil være løsninger som føles fjerne for oss, men skal afghanerne klare å bygge et styre med legitimitet, må deres egne løsninger respekteres. Likevel tror ikke jeg, som feminist, på et fritt samfunn uten like rettigheter for kvinner og menn. Kvinner må være godt representert og ha likeverdig deltakelse i utviklingen av det afghanske samfunnet. Dit er veien lang. Som nevnt har Afghanistan opplevd noen framskritt. Spørsmålet er om disse framskrittene i det hele tatt er politisk bærekraftige, eller om vi stadig vil oppleve nye tilbakeslag. Dette er kjernen i SVs argumentasjon når vi sier at det kun finnes en politisk løsning i Afghanistan. En krig med tusenvis av sivile dødsfall kan, som alle vet, ikke fortsette inn i evigheten, uansett hvor mye politisk eller annen prestisje som er lagt i krigen over et helt tiår. I løpet av dette tiåret har argumentasjonen for og logikken bak krigen endret seg mange ganger. Spådommer er gjort til skamme, og det politiske bildet er dramatisk endret, i måten vi diskuterer krigen og Afghanistan-situasjonen på her i Norge, og internasjonalt. I Afghanistan er sikkerheten dårlig. I motsetning til Norge, som bruker nesten like mye på utviklingshjelp til Afghanistan som på den militære operasjonen, bruker verdenssamfunnet mer enn ti ganger så mye på krig som på fred – for å si det enkelt. Afghanistan får langt mindre ressurser enn det andre konfliktområder har fått i samme fase. Over 2,5 millioner flyktninger befinner seg i nabolandene til Afghanistan, i alt 3 millioner afghanere er på flukt, og det er svært utfordrende å legge forholdene til rette for at alle skal kunne vende tilbake. Regionen er ustabil. Afghanistans naboland betaler også en stor pris for krigen. Over 30 000 pakistanere har så langt mistet livet. Nå når vi snart er på vei ut av Afghanistan, kan det være greit å se seg tilbake og gjøre noen vurderinger. Det første jeg vil kommentere, er det overmotet som preget Stortinget og regjeringen i 2001 da norske bidrag til Operation Enduring Freedom ble diskutert. «De amerikanskledede militære operasjonene er helt avgjørende for å kunne lykkes i kampen mot internasjonal terrorisme.» Dette sa daværende utenriksminister Jan Petersen den gang. Det ble ikke i særlig grad reflektert rundt hvorvidt krig i Afghanistan var det lureste en kunne gjøre i kampen mot internasjonal terrorisme. Den norske utenriksministeren greide ikke engang å ta klar avstand fra den ulovlige bruken av militærdomstoler i krigføringens tidlige fase. Samtidig som regjeringen i liten grad stilte kritiske spørsmål til sine allierte, var man i Stortinget mest opptatt av å slå fast hvor raskt og effektivt denne krigen ville skride fram. Jeg tror veldig få på den tiden så for seg at vi elleve år etter fortsatt ville diskutere vårt militære engasjement i samme land. «Taliban og terroristnettverket al-Qaida er i ferd med å lammes», sa en stortingsrepresentant fra Kristelig Folkeparti. Og Hilde Frafjord Johnson fra samme parti fulgte opp med: «USA og de allierte er i ferd med å vinne krigen i Afghanistan. Nå må vi sørge for ikke å tape freden.» Der er vi jo fortsatt i dag. Det var på dette nivået norsk Afghanistan-debatt befant seg svært lenge. Jeg tar ikke dette opp for å være polemisk, men for å vise hvordan debatten faktisk har gått framover. Det å sette spørsmålstegn ved å angripe Afghanistan militært var ikke engang å ta terrortrusselen på alvor. Det å være motstander av norsk deltakelse i Enduring Freedom var å falle de norske soldatene i ryggen. Det er en måte å debattere på som i dag vanligvis er reservert amerikansk høyreside. Det å søke en politisk løsning der alle parter var representert, var inntil for ikke så lenge siden å ville forhandle med terrorister. Et parti på Stortinget sa at «SV vil ha teselskap med Taliban». En annen sentral politiker og partileder sa: «Å forhandle med Taliban(…) nei, det tror jeg ikke mye på.» En annen tidligere utenriksminister gikk enda lenger og sa at forhandlinger med Taliban ville være «farlig nær å vifte med det hvite flagget». (…) Det er sikkert en grei logikk om man har det så enkelt at man kan dele konflikten i Afghanistan inn i svart og hvitt, i enkelt og greit og i slem og snill. Men for de norske styrkene som er i Afghanistan, for de internasjonale ekspertene, for diplomatene og FN-arbeiderne og ikke minst for sivilbefolkningen i Afghanistan, som har betalt den største prisen, er virkeligheten mye, mye mer komplisert. Derfor er jeg veldig glad for at debatten har endret seg. Jeg er veldig glad for at erkjennelsen av Afghanistan som et svært komplekst konfliktområde, med store utfordringer og vanskelige årsakssammenhenger, har satt seg mer – at edrueligheten i stor grad har overtatt i debatten, at erkjennelsen av at afghanerne selv må gå foran for utvikling av et likestilt og demokratisk samfunn, har bredt seg, at det er enighet om at veien til et trygt og fritt Afghanistan går gjennom politiske løsninger og politisk representasjon, gjennom langsiktig, tålmodig arbeid for å endre på mannsdominerte og patriarkalske strukturer og grov kvinneundertrykking, gjennom å forplikte oss til fortsatt sterk humanitær innsats og ved å legge til rette for de NGO-ene som gjør en kjempeinnsats i landet. Jeg tror representanten Ellingsen er inne på noe når han sier at det så klart på sikt er viktigst at Afghanistan kan bære seg selv med næringsvirksomhet, og at det bør være lettere å etablere næringsvirksomhet i et land enn i en NGO. Jeg tror ikke Afghanistan er der enda – jeg tror Norge gjør det helt riktige når vi går foran og er blant de aller største giverne av utviklingshjelp til Afghanistan. Helt til slutt: Også SV har veldig sansen for forslaget fra Venstre. Vi mener at en slik gjennomgang bør finne sted, men vi mener nok at skal vi vedta det, bør vi bruke mer tid på mandatet, og vi bør være mer grundig i hvordan vi utformer det. Skal det være etter endt oppdrag, bør det jo være etter endt oppdrag. Men jeg ser fram til å diskutere forslaget med Venstre, for vi har stor sympati for innholdet i forslaget.