Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2003-12-04:
Jeg er fornøyd med at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet har funnet sammen i et forsvarspolitisk forlik om neste års budsjett. Nå har jo det lille forsvarspolitiske forliket nesten druknet i debatten om det store forliket. Men for oss som jobber med forsvarsspørsmål, og ikke minst for Forsvaret selv, er jo det forsvarspolitiske forliket nesten like viktig. Et politisk forlik er et resultat av at to parter har kommet fram til noe som begge er tjent med. Jeg vil derfor takke regjeringspartiene for samarbeidet om forsvarsbudsjettet for 2004. Jeg er saksordfører for kapitlene 1720 Felles ledelse og kommandoapparat og 1792 Norske styrker i utlandet. La meg først si noen ord om felles ledelse. Som en del av forsvarsforliket fra juni 2002 gikk Arbeiderpartiet og regjeringspartiene inn for en integrert strategisk ledelse, noe som er etablert praksis i de aller fleste NATO-land. Selv om dette alt er bestemt, kan det likevel synes som om enkelte tror at denne beslutningen kan omgjøres. Derfor må jeg si noen ord om dette. Ledelsesreformen var nødvendig for å sikre en bedre samordning av virksomheten i Forsvaret, både horisontalt mellom de ulike styringslinjer, og vertikalt mellom øverste strategiske ledelse og utøvende ledd i Forsvaret. Opprettelsen av en ny integrert strategisk ledelse i Forsvarsdepartementet vil også sikre bedre politisk kontroll med Forsvaret. Slik Forsvarets overkommando var organisert, var ikke denne instansen et fullgodt svar på dagens utfordringer. Under den kalde krigens trusselbilde tilsa situasjonen at skillet mellom det politiske og det militære ansvarsområdet var helt klart. I dag opererer Forsvaret under andre forutsetninger. En overordnet reform av Forsvarets ledelse på strategisk nivå var derfor nødvendig. Trusselbildet i dag er et annet, og behovet for fortløpende militærpolitisk kontakt er betydelig større enn under den kalde krigen. Klasebombesaken og innkjøp av en ubrukelig radar til Kystvakten er saker som taler for en ny organisasjonsmodell. Etter avdekkingen av klasebombesaken var bedre sivilmilitær koordinering og klare kommandoforhold noen av tiltakene forsvarsministeren så for seg i sin rapport til Stortingets forsvarskomite. Rapporten ble tatt til etterretning av forsvarskomiteen. Senere på høsten støttet flertallet den foreslåtte tidsplan, og godkjente samtidig en midlertidig flytting inntil nybygg på Akershus vil stå ferdig i 2005. Og om noen skulle være i tvil: Arbeiderpartiet støtter fremdeles både midlertidig og permanent flytting til Akershus. Kap. 1792, Norske styrker i utlandet, har flere områder som det bør sies noe om. Situasjonen på Balkan har vist en langsom, men klar forbedring. Arbeiderpartiet støtter at det norske bidraget i KFOR blir redusert i takt med den positive utviklingen i området, samt at dagens lette bataljon videreføres fram til sommeren 2004. I tilknytning til oppdraget KFOR i Kosovo har det i budsjettet blitt varslet at det norske bidraget til KFOR vil bli redusert som en følge av bedring i situasjonen. Jeg kan her bare legge til at NATOs forsvarsministermøte for få dager siden, den 1. desember, vedtok å halvere NATOs bidrag til KFOR. At forsvarsministrene i NATO også er innstilt på å overlate resten av operasjonene til EU, er en annen sak. Den debatten skal jeg i stor grad la ligge, men jeg greier likevel ikke la være å si at EU viser seg som en dynamisk kraft i sikkerhetspolitiske spørsmål. Jeg mener derfor at noen og hver i et europeisk land som bare er medlem av NATO, og ikke av EU, burde ha grunn til å tenke seg om flere ganger. Det kan jo for ordens skyld også legges til at professor Johan Galtung, som har vært kjent som en ihuga nei-mann, nå åpner for å si ja til EU – riktignok med noen forutsetninger om at EUs forsvars- og utenrikspolitikk utvikler seg i riktig retning. Men Galtung er nok da i praksis blitt en ja-mann, for han skjønner jo at Norge bare kan påvirke EUs utenrikspolitikk i den retning man ønsker, dersom man er på innsiden av organisasjonen. Det er nemlig kun som medlem man får delta i politikkutformingsprosessen. Logikk av denne typen ønsker jeg mer av i norsk debatt. Jeg vil likevel understreke at det knytter seg en viss uklarhet til budsjettering av internasjonale operasjoner. Derfor er det Arbeiderpartiets mening at stram budsjettering må til. Det er knappe ressurser som skal brukes, og vi må derfor vurdere hva vi politisk kan få ut av den ressursbruk som er knyttet til de ulike internasjonale operasjoner vi deltar i. Et annet viktig element ved internasjonale operasjoner er at Norges deltakelse ute må være forankret i internasjonal folkerett. Dette er en historisk forankring for Norges utenrikspolitikk, og den bør – for et lite land som vårt – også tjene som rettesnor for engasjement utenlands, også i framtida. Sett i lys av den politiske forankringen i folkeretten finner jeg det riktig at den norske deltakelsen i Afghanistan knyttes opp mot den internasjonale stabiliseringsstyrken i Afghanistan, den såkalte ISAF-styrken. Arbeiderpartiet støtter følgelig at dette styrkebidraget prioriteres på bekostning av «Operation Enduring Freedom». Som en konsekvens av styrkingen av ISAF støtter Arbeiderpartiet også at en enhet fra Telemarksbataljonen er deployert til støtte for «Loya Jirga»-prosessen fra desember 2003 til januar 2004. NATO overtok ledelsen av ISAF fra august i år. Det er altså i Norges og våre alliertes interesse at situasjonen i Afghanistan blir stabilisert. Et annet utfall enn suksess vil ikke styrke NATOs anseelse. Arbeiderpartiet ser som en konsekvens av sikkerhetssituasjonen i Afghanistan at ord alene ikke er nok. Sikkerhetsbehovet som skal understøtte de gryende demokratiske prosessene i Afghanistan, trenger faktisk tilstedeværelse av militært personell. Arbeiderpartiet støtter derfor Telemarkbataljonens 200 mann store bidrag til et vakt- og sikringskompani til ISAF. En vellykket «Loya Jirga» kan forhåpentligvis bidra til stabilisering av situasjonen fram til det planlagte valget i juni neste år, og Arbeiderpartiet gir sin tilslutning til at denne enheten fra Telemarksbataljonen fra februar 2004 er Norges bidrag til ISAF V. Det er ikke så lenge siden Norge hadde en plass i FNs sikkerhetsråd. Da Stortinget diskuterte medlemskapet i Sikkerhetsrådet, ble det vektlagt at fredsarbeid i Afrika skulle være ett av tre prioriterte innsatsområder. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet og komiteens flertall fremdeles gir sin støtte til dette kontinentet. Arbeiderpartiet mener fortsatt at støtte til FN-oppdrag i Afrika er i tråd med oppfordringen fra FN om at de rike land må bære en større del av byrden ved FNs fredsbevarende operasjoner, og at Afrikas utfordringer må settes i fokus. Norsk bistand og Norges bidrag til fredsbevarende operasjoner i Afrika medvirker trolig til å styrke Norges troverdighet i FN, så vel som norsk anseelse og tillit i fattige land generelt. Forholdene i Irak er et emne som mange og ikke minst media er opptatt av. Komiteen ser likevel på Norges internasjonale bidrag som ledd i å stabilisere utrygge områder. Jeg vil derfor be alle som er interessert, om selv å innhente informasjon fra Forsvarets Operative Hovedkvarter, slik at ingeniørkompaniets oppgaver og mandat blir klart for enda flere. Det er på denne bakgrunn et flertall i komiteen viser til den positive humanitære effekten det norske ingeniørkompaniet har i det sørlige Irak, og at oppgavene kompaniet utfører, er i tråd med FN-resolusjon nr. 1483, av 22. mai 2003.