Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Først vil jeg takke saksordføreren for god håndtering av saken og komiteen for å fatte kloke beslutninger. I en sivilisert stat er det politiet som er statens maktutøver. Hver enkelt politimann og -kvinne har mandat fra et demokratisk valgt storting til å utføre tvangshandlinger på fellesskapets vegne. Det er forventet at myndighetsutøvelsen skal gi hver enkelt av oss trygge hverdager og bidra til gjenopprettelse av urett begått mot enkeltpersoner og samfunn. Politiet er så viktig at det kan ikke styre seg helt selv. Å velge fast bevæpning eller ikke handler om bevisste valg, og det handler om verdier. Det handler om politikk. Og det er – som representanten Ropstad sa i sitt innlegg – et vanskelig valg. I Norge har vi vært stolte av vårt ubevæpnede politi. Det har vært utrykk for gode tradisjoner og verdier som vår nasjon har stått for. Fremskrittspartiet vil velge generell bevæpning. Det gir mer trygghet og mindre kriminalitet, mener de. Arbeiderpartiet er uenig. Vi mener ikke at et våpen som daglig politiredskap er det middelet som verken kan eller skal avgjøre selve tryggheten. Vi mener ikke at det er det som i hverdagen sikrer trygghet for folk, men at det er nødvendig i visse situasjoner, er riktig. Norge har liten kriminalitet, høy grad av tillit mellom styresmaktene og folket, små forskjeller og et folkelig politi, som rekrutterer bredt fra mange deler av samfunnet. En av politiets kjerneoppgaver er å forhindre at kriminalitet skal skje. Derfor står forebygging så sterkt i politiet som etat og hos den enkelte politikvinne og politimann. Forebygging handler om å besøke barnehager og møte ungdommer i fritidsklubber, på skolene og i russetida. Det handler om å kjøre ungdom hjem, utføre kontroller og å gripe inn i truende situasjoner og roe folk ned. I alle disse oppgavene er norsk politi i en særstilling. I de aller fleste av disse situasjonene er våpen ikke nødvendig. I Kristiansand ble det i vinter mye oppmerksomhet i media rundt det at en bevæpnet politibetjent kom inn på en fotballturnering for barn, fordi barn og foreldre ble urolige. Før jul var det også en reportasje i avisa der politiet sa de var skeptiske til å gå inn en lørdagskveld på en pub med stor trengsel, mange berusede mennesker, og at politiet da skulle ha våpen på hofta. Skepsisen omfattet også det å gå inn i truende situasjoner for å roe ned. Det viser at disse valgene er vanskelige å ta, både for politifolk og for politikere. Våpen er viktig og nødvendig for å trygge folk i mer ekstreme situasjoner. Derfor er ordninga med framskutt lagring, som Stoltenberg-regjeringa innførte, en god løsning for å ivareta begge disse hensynene. Heldigvis er det flest rolige hverdager i Norge – uten alvorlige hendelser og uten at det er behov for bruk av våpen i forbindelse med politiets arbeidsoppgaver. Arbeiderpartiet imøteser en evaluering av ordninga med framskutt lagring. Vi må sørge for en fortsatt god utdanning, der politistudentene får god opplæring i både konfliktløsning og forebygging uten våpen, og dyktiggjøre dem til å bruke våpen når situasjonen krever det. Statsråden avsluttet sitt innlegg med å peke på noen – jeg tror han brukte begrepet «underfundige» – utsagn Arbeiderpartiet skulle ha kommet med. Jeg vet ikke hvilke utsagn statsråden tenker på, men hvis det er utsagn som dreier seg om at dette er et nederlag for justisministeren og regjeringa, så tenker i hvert fall jeg at et så tydelig nederlag er verken underfundig eller underlig; det er ganske tydelig. Justisministeren sier at dette er et kompromiss. Kompromisser opplever jeg slik at hvis f.eks. justisministeren hadde tatt initiativ til et bredt forlik om dette i Stortinget, da hadde det vært et kompromiss. Her har regjeringa levert en sak. De må trekke den tilbake. Det er Stortinget som har fremmet dette kompromissforslaget – det er ikke noe ministeren har hatt befatning med.