Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2013-04-23:
«Ingen har garanti for å gå skade- og sykdomsfri gjennom livet. Noen blir født med en funksjonshemning eller kronisk sykdom – andre får dette senere i livet. Ulykker og sykdom kan inntre når som helst og kan bety at livet med ett endres drastisk. Livet videre blir usikkert. Vil du klare å fullføre studiene dine? Kommer du deg ut i jobb? Vil du bli i stand til å mestre hverdagen på egen hånd?» Dette er ikke mine ord, men innledningen til FFOs plattform for habilitering og rehabilitering, som sier med veldig få ord hva dette faktisk handler om. I denne sal har alle partier gjentatte ganger understreket viktigheten og nødvendigheten av gode rehabiliteringstilbud – ikke bare vår komité, men også andre komiteer og da særlig arbeid- og sosialkomiteen. Riktig rehabilitering til riktig tid har for veldig mange vært helt avgjørende for å kunne stå i arbeid og har således stor samfunnsøkonomisk gevinst. Likevel har rehabilitering tapt mot andre formål når budsjettene har blitt lagt fram av regjeringen. Riksrevisjonens granskninger av rehabiliteringsfeltet for perioden 2005–2010 bekrefter at det ikke er mulig å måle noen styrking, og det er derfor vanskelig å se at regjeringspartiene faktisk mener det når de sier at riktig rehabilitering til riktig tid er viktig. Dagens situasjon er lang ventetid og er i liten grad preget av å finne det mest optimale tilbudet. Jeg har altfor mange ganger truffet på folk som forteller at de riktignok fikk opptrening og oppfølging etter alvorlig skade eller sykdom, men de er fortvilt over at samfunnet har brukt mye penger på dem for å gi et tilbud som egentlig ikke var det riktige. Resultatet er for mange at veien tilbake blir unødvendig lang og dermed unødvendig dyr for samfunnet. I mange tilfeller påpeker disse at de sitter med en følelse av at systemet er mer opptatt av å ha gitt et tilbud enn at tilbudet faktisk er det riktige. Dette har jeg tidligere tatt opp med helseministeren, som den gang sa seg enig i at vi ikke skal gi tilbud bare for å gi noe. En konkret endring på det er delvis skissert av helseministeren nå. Det er fascinerende å høre eksempler på folk som nesten føler de har opplevd et mirakel etter å ha fått et opphold ved en rehabiliteringsinstitusjon med kompetanse på akkurat deres problemstilling, og hvordan pasientene føler at oppholdet førte dem inn i en helt ny verden – en verden med kunnskap, kontroll og mestring. Det er viktig å fokusere på at rehabilitering ikke alltid handler om opptrening etter sykdom eller skade. For mange handler det også om tap av syn eller hørsel. Å lære å leve med sin nye situasjon og få tips og veiledning om enkle grep som gjør at den nye situasjonen ikke blir lammende, er viktig. Jeg ble imponert da Blindeforbundet viste meg at enkle grep med egne midler man har i huset, kan avhjelpe og rettlede en som plutselig har tapt synet. Noe så enkelt som å ta en strikk rundt sennepsflasken for å vite forskjellen på den og ketsjupen, og tilsvarende for hårsjampo og balsam, var ting jeg lærte der. Så utrolig enkelt, men noen måtte faktisk gi meg ideen. Mange andre slike ting lærer du ved Blindeforbundets senter i Hurdal som et ledd i rehabiliteringen. Men det å få komme dit handler om å være ekstra heldig. Altfor få får dette tilbudet, og det er rett og slett ikke godt nok. I et samfunn hvor vi alle snakker om like muligheter, valgfrihet og medvirkning, har rehabilitering på mange måter blitt viktigere enn noen gang. Særlig om vi legger til arbeidslinjen som argument, vil jeg anse det som en selvfølge at tilbudet bygges opp. Derfor har Fremskrittspartiet i sine budsjetter hvert år økt bevilgningene og øremerket dette. Åtte år med rød-grønn regjering har gitt åtte år med debatt om dette. Ingen partier har vært uenige, snarere tvert imot. Så da er spørsmålet: Hvorfor blir det ikke slik vi ønsker? Er det svak ledelse, feil prioriteringer eller forskjell på liv og lære som gjør at vi etter åtte år bare må konstatere at vi står på stedet hvil? Helseministeren skisserer noen nye grep, og det er veldig bra, men det kommer lovlig sent. Det viktigste nye er at man denne gangen faktisk erkjenner at man ikke har gjort nok.