Bent Høie (Høyre), 2012-06-11:
Pasientenes autonomi og menneskerettighetene er viktige og grunnleggende prinsipper innenfor all behandling. Innenfor psykisk helsevern er frivillighet i behandlingen og redusert og riktig bruk av tvang et mål for hele tjenesten. Men vi er nødt til å erkjenne at uansett vil en i noen situasjoner og overfor noen pasienter være nødt til å bruke tvang, herunder sikkerhets- og kontrolltiltak, av hensyn til pasienten selv og/eller av hensyn til andre mennesker og samfunnet for øvrig. Det vil være naivt ikke å ta på alvor at det er en liten gruppe pasienter med alvorlig psykisk sykdom som samtidig har en forhøyet risiko for alvorlig voldsutøvelse. Disse anses som særlig farlige for andre personer. Denne gruppen er ikke homogen, og farligheten er ikke nødvendigvis knyttet til den psykiske lidelsen. Farligheten kan være knyttet til andre forhold av individuell, demografisk eller kontekstuell karakter. Lovforslaget som Stortinget behandler i denne saken, omhandler sikkerhetsbestemmelsene i de regionale sikkerhetsavdelingene, lovgrunnlag for etablering og sikkerhetsbestemmelser rundt en enhet med særlig høyt sikkerhetsnivå og etablering av en nasjonal koordineringsenhet. Lovendringene omfatter ikke vilkår for tvangsbehandling, overføring til de regionale sikkerhetsavdelingene eller omfanget/lengden på behandlingen, selv om debatten rundt loven i en periode kunne gi det inntrykket. Saken omfatter viktige og vesentlige endringer som har stor betydning for pasienter, ansatte og pårørende som har forbindelse med de regionale sikkerhetsavdelingene, og som omfattes av den nasjonale koordineringsenheten. Det er spørsmål som berører menneskerettighetene, den enkeltes autonomi og prinsipielle forhold mellom straff og behandling. I proposisjonen har regjeringen gått grundig inn i disse forholdene, både knyttet til menneskerettighetene, Grunnloven og rettsavgjørelser som berører disse spørsmålene. Pasientgrunnlaget for de regionale sikkerhetsavdelingene tilsier at voldsatferd er en aktuell problemstilling ved disse avdelingene. Volden kan ramme andre pasienter, besøkende og personell og ved rømning personer utenfor avdelingene. Ulike rutiner for registrering har vist at det er en rekke hendelser som kan knyttes til dette. Ved Regional sikkerhetsseksjon i Helse Bergen HF registrerte en i 2011 67 episoder med alvorlige skader rettet mot personell. Samme år var det ved St. Olavs Hospital registrert 494 skademeldinger forårsaket av totalt 14 pasienter. I høringsrunden til lovforslaget har bedre sikkerhet i forbindelse med disse avdelingene fått bred støtte fra dem som er ansvarlig for enhetene, de berørte fagorganisasjonene og pasientorganisasjonene. Selv om det er uenighet i komiteens innstilling på ett enkelt punkt, opplever jeg at det er bred politisk støtte til behovet for bedre sikkerhetsbestemmelser i de regionale sikkerhetsavdelingene, behovet for etablering av særlige sikkerhetsbestemmelser i en enhet med særlig høyt sikkerhetsnivå og etablering av en nasjonal koordineringsenhet. Dagens lov stiller krav om begrunnet mistanke for undersøkelse av pasientens person, rom og eiendeler. Undersøkelse av kroppens hulrom er ikke tillatt, med unntak av etter nødretten. Disse begrensningene i muligheten for undersøkelse mener fagmiljøene innebærer at det er usikkerhet knyttet til risikonivået for medpasienter, personell og omgivelser. Kravet om konkret mistanke og forbudet mot undersøkelser av pasientens hulrom kan enten føre til en for lav sikkerhet, hvis det praktiseres slik loven krever, eller at praksisen blir slik at lovgrunnlaget og rettssikkerheten for praksisen ikke er god nok. Etableringen av bedre sikkerhetsrutiner knyttet til de regionale sikkerhetsavdelingene og muligheten for mer rutinemessig kontroll i forbindelse med inngang og utgang har derfor full støtte i komiteen. Det samme har etablering av en egen enhet med særlig høyt sikkerhetsnivå. Kriteriene for overflytting dit er svært strenge. Dette vil være et tilbud som det av og til kanskje vil være behov for når det gjelder noen ytterst få pasienter, og hovedforskjellen mellom dette og en ordinær avdeling vil være at de sikkerhetstiltakene som kan brukes ved en regional avdeling, i all hovedsak vil være obligatoriske ved en slik avdeling. Det er også bred støtte til etablering av en nasjonal koordineringsenhet, som i større grad vil gi mulighet til å ha oversikt over pasienter som er dømt til overføring til det psykiske helsevernet.