Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Det er mye å glede seg over i norsk arbeidsliv. I det store og hele står det bra til – og det er godt! For å sikre at arbeidslivet fortsetter å være bra, er det sentralt å ha et velfungerende trepartssamarbeid, som på den måten kan påse at de ulike interessene blir ivaretatt, og at vi har et bærekraftig arbeidsliv. Arbeidsmarkedet må være konkurransedyktig på det internasjonale markedet. Fokusering på utdanning, forskning og innovasjon er da sentralt. Arbeidslivet skal også bære preg av at alle som kan være i arbeid, skal få muligheten til det. Det er viktig for menneskets egenverdi og selvfølelse, det er helsefremmende, og det motvirker fattigdom. Et inkluderende arbeidsliv er sentralt for å hindre utstøting. For å få dette til er det viktig at trepartssamarbeidet opprettholdes og utvikles. Arbeidsgiver må gis mulighet til utvikling, lønnsomhet, bærekraft og innovasjon – for på den måten å generere arbeidsplasser. Arbeidstaker må sikres et tilstrekkelig vern. Selv om mye er bra, har vi til dels store utfordringer i noen bransjer, knyttet til bl.a. sosial dumping, helseproblemer, utstøting og ufrivillig deltid. Personer med nedsatt arbeids- og funksjonsevne og de med fremmedkulturell bakgrunn sliter med å få innpass i arbeidslivet. I tillegg trenger vi en mer offensiv politikk for å styrke familiene. Familien er grunncellen i samfunnet. Det er derfor veldig viktig at det blir tilrettelagt slik at det er mulig å kombinere familieliv og arbeid på en bedre måte. Ulike faser i livet krever mer fleksibilitet når det gjelder arbeidstid og arbeidsmengde. Derfor må vi ha et mer livsfasetilpasset arbeidsliv, så sant arbeidets art tillater det. På den måten kan arbeid lettere kombineres med omsorg for barn, syke eller eldre familiemedlemmer. Ved å gjøre det enklere og mer forutsigbart å bruke unntaksbestemmelsene for arbeidstidsordningene i arbeidsmiljøloven kan fleksibilitet for familiene sikres. Arbeidstilsynet bør derfor få tilbake muligheten til å godkjenne såkalt alternative turnuser og på den måten sikre lokale tilpasninger. Det er på den enkelte arbeidsplass man vet hvor skoen trykker, og dermed hva som er best for den enkelte familie. Det er viktig at arbeidsmiljøloven tar hensyn til arbeidstakernes behov for beskyttelse, men også til deres krav om fleksibilitet for å finne den rette balansen mellom arbeid og fritid. Arbeidsmiljølovens bestemmelser om gjennomsnittsberegninger og uttak av overtid burde derfor – for å bli mer fleksible for den enkelte – vært noe oppmyket, særlig fordi arbeidsmiljøloven er blitt en lov som brytes i så stor grad som det gjøres. Det burde vært gjort forenklinger, og loven burde vært mer brukervennlig. At regjeringspartiene har låst seg helt med hensyn til å justere arbeidsmiljøloven, skuffer meg. Sosial dumping er en stor utfordring i enkelte bransjer, der useriøse aktører gir oppsigelser uten grunn, lønn under tariff, for lange arbeidsdager og uforsvarlige boforhold. Arbeidsinnvandringen er svært høy, og fokuseringen på å bekjempe sosial dumping må derfor fortsatt være stor. For å ha et konkurransedyktig arbeidsmarked er det særdeles viktig at bedrifter i Norge konkurrerer på like vilkår. Bedriftene skal ikke få konkurransefortrinn på grunn av billig arbeidskraft. Tiltakene må rettes mot de bransjene der dette er et problem. Virkemidlene som er tatt i bruk i allmenngjorte bransjer, er til dels både praktiske og prinsipielt betenkelige og bør derfor kun tas i bruk for å svare på de konkrete tilfellene av sosial dumping. Mange mennesker opplever ufrivillig deltid, og de fleste av disse er kvinner. En del arbeidsplasser spekulerer i å ansette mennesker i deltidsstillinger for å redusere overtidsbruken. Det er svært viktig at det finnes gode regler som ivaretar arbeidstakere som opplever at arbeidsgiver bevisst ansetter folk i deltidsstilling for å omgå regelverket. Ufrivillig deltid er noe som må tas på alvor for å sikre at arbeidsføre mennesker får utnyttet sin kapasitet og sikres de rettigheter som man får ved å jobbe fulltid. Heldigvis er det slik at for de fleste er denne perioden kortvarig. Det store problemet gjelder dem som forblir midlertidig ansatt i lang tid. Den største gruppen deltidsarbeidende finnes i pleie- og omsorgssektoren, der det kreves 24 timers bemanning hele uken. Ulike forsøk med såkalt alternative turnuser viser at deltidsproblematikken og sykefraværet kan reduseres, samt at trivselen blant ansatte og brukere har økt. Det er derfor trist at regjeringspartiene ikke ønsker å åpne opp for litt mer fleksible ordninger, slik at vi kan møte utfordringene i arbeidslivet. Forutsigbarhet for både arbeidsgiver og arbeidstaker er viktig. Derfor er det helt sentralt at hovedregelen i norsk arbeidsliv skal være ordinære, faste ansettelser, ved faste behov. Jeg vil likevel påpeke at bemanningsbyråer, som vi skal snakke om senere i dag, eller midlertidig ansettelse kan være en svært viktig inngangsport til arbeidslivet for dem som står utenfor. Med et for rigid system vil terskelen for å komme inn i arbeidslivet bli svært høy, noe som særlig vil ramme grupper som har problemer med å få arbeid. I revidert nasjonalbudsjett for 2012 har regjeringen åpnet opp for dette for dem med nedsatt arbeidsevne. Det er veldig bra, men de burde ha åpnet opp for flere grupper som sliter med å komme inn i arbeidslivet. Tjenestemannsloven gir en videre adgang til å ansette midlertidig. Jeg stiller meg undrende til at det offentlige – staten – skal ha større mulighet til dette enn resten av arbeidslivet. Reglene i arbeidsmiljøloven og tjenestemannsloven bør derfor harmoniseres. Det er ikke snakk om et A-lag og et B-lag – det er snakk om et A-lag og om mennesker som sitter på benken. Jeg møter stadig mennesker som står utenfor arbeidslivet, og som gjerne ønsker å bidra med det de kan. Arbeidsviljen til dem med nedsatt arbeidsevne er stor, men dessverre møter de store hindringer på veien som manglende kunnskap, hos både arbeidstaker og arbeidsgiver, om hvilke hjelpemidler og tiltak som finnes for å inkludere dem i arbeidslivet. Det er viktig at det offentlige som arbeidsgiver er en pådriver for å hjelpe flere i jobb. Det er foruroligende at antallet med nedsatt arbeidsevne øker, og for å hindre at disse menneskene blir stående utenfor arbeidslivet resten av livet, er det svært viktig å få dem inn på arbeidsmarkedstiltak. Antall tiltaksplasser har sunket, mens antall personer med nedsatt arbeidsevne har økt. Dette er ikke tilfredsstillende. Fra januar 2006 til mai i år har dette antallet økt fra 153 100 til 212 707 personer. I januar 2006 var det 61 700 på tiltak, for 2012 har regjeringen bare lagt opp til 54 200 tiltaksplasser for dem med nedsatt arbeidsevne. Det vil si at i 2006 fikk ca. 40 pst. av dem med nedsatt arbeidsevne mulighet til å gå på tiltak, mens det i 2012 bare er ca. 25 pst. som vil få denne muligheten. Flere tiltaksplasser og god arbeidsavklaring er derfor noe som bør satses på for at flere kan komme tilbake til arbeidslivet. Det er svært gledelig at statsråden nå vil gi lønnstilskudd til bedrifter som ansetter ungdom som står i fare for å falle utenfor arbeidslivet. Det blir spennende å følge utviklingen av dette tiltaket. I tillegg vil jeg nevne, som vi diskuterte i går, at vi må gjøre mer med de store forskjellene i Nav mellom fylkene når det gjelder å få folk ut i arbeid. Jeg forventer at statsråden tar de nødvendige grepene for å ordne opp i dette, slik at vi kan hjelpe enda flere mennesker ut i arbeid. Per dags dato foreligger det ikke en lovregulert adgang til permittering for arbeidsgiver, men det framgår av praksis i arbeidslivet, rettspraksis og i tariffavtaler. I tillegg forutsettes det av en rekke bestemmelser en permitteringsadgang. Dette medfører at de som ikke er organisert, i dag baserer seg på et noe uklart rettsområde, som viser behovet for kodifisering av permitteringsreglene. Derfor har vi et forslag om lovfesting av permitteringsreglene i denne innstillingen. Som jeg begynte med, så er mye bra i norsk arbeidsliv, og vi er svært heldige – spesielt med tanke på den store ungdomsledigheten i Europa. Vi har gode ressurser, og dem må vi bruke vel. Fokuset må være spesielt på å hjelpe dem som står utenfor arbeidslivet, og da spesielt ungdom og unge voksne, og særlig langtidsledige i denne gruppen.