trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Det budsjettforlik som er inngått mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, er positivt. Men det kan vel umulig innebære et gjennombrudd for Arbeiderpartiet, slik representanten Stoltenberg nettopp hevdet, og heller ikke noe nytt politisk landskap, slik Arbeiderpartiets leder gav uttrykk for den 13. oktober – allerede før forhandlingene var i gang. Det å flytte på 0,4 pst. av budsjettet skaper neppe noe nytt politisk landskap eller snur retningen i norsk politikk. Jeg minner om at sentrumspartiene våren 1997 flyttet på over 1 pst. uten at man kalte det historisk eller et nytt politisk landskap. Det er heller ikke aktuelt å tale om andre regjeringsalternativer. Jeg må få minne representanten Stoltenberg om at Kristelig Folkeparti har et landsmøtevedtak om å arbeide for et bredest mulig samarbeid, som inkluderer både Senterpartiet og Høyre. Det takket Høyre nei til, og dermed fikk vi en sentrumsregjering etter at Arbeiderpartiet fant det uforsvarlig å fortsette. Jeg vil først gjerne få spørre representanten Stoltenberg om han er enig i at Arbeiderpartiet manglet 1,9 pst. oppslutning ved stortingsvalget for å kunne styre landet på en forsvarlig måte. I løpet av de to årene som er gått, har vi fått høre mange argumenter fra Arbeiderpartiet mot kontantstøtten. Disse argumentene har vært vektige. Det har vært påvist at kontantstøtten har ført til problemer med verftsstøtten, som igjen har ført til arbeidsledighet. Dessuten fører kontantstøtten til mer vold i hjemmet, angivelig fordi folk da vil være mer hjemme. Ikke nok med det; det ble også hevdet av representanten Hegna at kontantstøtten fører til problemer med kraftbalansen fordi mødre som velger å være hjemme, kommer til å skru på en mengde brytere. Alt dette ble påpekt lenge før en eneste krone var utbetalt i kontantstøtte. Listen kunne vært gjort mye lenger. Det er derfor prisverdig at Arbeiderpartiet nå har gjort helomvending når det gjelder kontantstøtten, på tross av forverring av verftsstøtten osv. Hadde det ikke vært litt bedre å hente ut gevinsten før valget?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-11-25:
Når Svein Ludvigsen angriper meg og gir meg hovedansvaret for utformingen av dette budsjettet, så tillegger han meg antakelig større pondus enn det jeg i realiteten har. Når jeg har sluttet meg til budsjettforliket, er det for å få gjennomslag for konkrete saker. I så henseende tror jeg at jeg med handa på hjertet tør påstå at jeg har fått mer gjennomslag i dette budsjettet enn det representanten Ludvigsen har klart. Når det gjelder Redningsselskapet, må jeg vel si at siste ord ikke er sagt i den saken heller. Og hvis Ludvigsen prøver å fremstille meg som den verste fienden til Redningsselskapet, så tror jeg han skyter langt over målet. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, er jeg langt fra enig i alt i dette budsjettet. Jeg skulle gjerne ha vært med og redusert både bensinprisen og dieselprisen. Men politikk er nå engang det muliges kunst, og jeg prøver etter beste evne å delta i den.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-11-25:
Jeg synes det er å gå litt over streken når representanten Ludvigsen sier at vi tar penger fra Redningsselskapet for å få dekket opp de 8 mill. kr. Jeg sa i stad i mitt hovedinnlegg at ordningen med produktavgift har gått med 8 mill. kr i overskudd de siste fire årene. Det er derfor bare ett års overskudd i produktavgiftsordningen, som fiskerne selv har betalt, som vi bruker. Vi har nok penger fra overskuddet i produktavgiftsordningen til å dekke opp hele fondet, som egentlig skulle vært på 30 mill. kr. Når det gjelder fiskebrukene, har representanten Ludvigsen mulighet til å støtte mitt Dokument nr. 8-forslag som går ut på å stille nødvendige midler til disposisjon gjennom SND-systemet slik at fiskebrukene kan få oppgradert seg. Jeg håper Ludvigsen vil gå inn for det.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-11-25:
I utgangspunktet må man jo forutsette at et medlem av finanskomiteen vet hva han har vært med på. Når man har erklært at man står bak det budsjettet som er lagt fram, og så står på talerstolen og beskriver en situasjon som går ut over de svakeste gruppene i samfunnet, at fiskebruk er i ferd med å bli nedlagt langs kysten, og så i tillegg svarer gjennom budsjettet, slik som Bastesen nå gjør, ved å øke skattene for småbedriftene – som innstramming på delingsmodellen, som å halvere avskrivningssatsen for næringsbyggene og som å øke formuesskatten på fast eiendom – er det ikke til å tro. Det er heller ikke til å tro at en representant som påberoper seg å representere distriktene og kysten, er med på å ramme distriktene ved å øke dieselavgiften med 20 øre pr. liter. Det er jo nettopp de som bor ute i distriktene, som blir rammet. Det er helt utrolig at Bastesen er med på å øke elavgiften med 40 pst., noe som nettopp rammer de kaldeste strøkene, hvor han kommer fra. Med slik politikk er det nesten å håpe at det blir kaldere ved neste nominasjon og valg. La meg også få lov til å legge til: Når Bastesen påberoper seg å støtte dette budsjettet på grunn av det fondet som skal gå til søk etter omkomne på havet, må jeg si at det er det jo et samlet storting som står bak. Men det er bekymringsfullt at Bastesen, som kommer fra kysten, og fra fiskerstanden, er med på å redusere bevilgningene til Redningsselskapet. Det må jo bety, ifølge Bastesen, at det er ikke så nøye om en ikke har en god beredskap til å berge fiskerne, bare man har et fond, slik at man kan søke etter dem. Det burde være både-og, og jeg syns det er uansvarlig at man går inn for å redusere bevilgningen til Redningsselskapet, slik som Bastesen og Kystpartiet nå gjør. Og mitt spørsmål til Bastesen er: Hvordan kan man forsvare en slik handling? Og dernest: Hvordan kan han forsvare å påføre kysten og kystbygdene slike ekstrautgifter som budsjettet hans gjør?
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-11-25:
Jeg var usikker på om jeg skulle ta ordet til en åpenbar misforståelse eller til en replikk, for det er jo en åpenbar misforståelse hvis Steinar Bastesen mener at jeg skulle ha fått gjennomslag i dette budsjettet. Det er nettopp det som er forskjellen mellom Bastesen og meg. Han støtter dette forslaget til budsjett. Det gjør ikke jeg. Jeg holder fast ved at et samlet storting går inn for dette fondet for søk etter omkomne på havet, men Bastesen, i motsetning til Høyre, går altså inn for å finansiere det ved å ta fra beredskapen gjennom Redningsselskapet. Det synes jeg er ytterst betenkelig. Jeg registrerer at Bastesen på den ene siden sier at han ikke er fornøyd med budsjettet, men han er i hvert fall fornøyd med at han påfører distriktene og kysten økte utgifter til transport, han er fornøyd med at han øker utgiftene til fyring, både for næringslivet og for husholdninger, og han er såre fornøyd med at småbedriftene langs kysten får enda verre vilkår, samtidig som han sier at allerede før disse skatteøkningene er flere fiskebruk – de fleste fiskebruk tror jeg han sa – langs kysten i ferd med å bukke under. Det blir ikke enklere når man samtidig vet at kvotene kuttes, og hele driftsgrunnlaget for fiskeindustrien blir verre. Nei, det som Bastesen burde gjøre, var å stemme mot budsjettet. Da hadde vi vært på samme linje. Men han misforstår når han tror at jeg står bak dette budsjettet.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-03-11:
Når Stortinget i dag vedtar dette historisk moralske oppgjøret i form av et økonomisk oppgjør, blir det en god dag. Det blir en god dag for vår samvittighet, det blir en god dag for vår moral og for vår evne til å ville ta ansvar og å ta et oppgjør. Henrik Wergeland skrev følgende om en annen sak som omhandlet jøders skjebne, som var til behandling i Stortinget for mer enn 150 år siden: «Resultatet av disse forhandlingene inneholder en angivelse til verden om det kultur- og civilisasjonspunkt det norske folk befinner sig på idag. Og verden vil legge merke til det.» Den gangen, i 1842, dreide det seg om det grunnlovsbestemte forbudet mot at jesuittene skulle få komme inn i riket. Det vant ikke flertall å fjerne forbudet da. Slike ord er selvfølgelig altfor store om dagens forhandlinger, men det sier noe om jødenes historie og forfølgelse også her i Norge. Og endelig er denne gode dagen her, 50 år etter at overgrepene fant sted. Nå er det jo slik at intet erstatningsoppgjør kan erstatte slike overgrep, men man forsøker gjennom et økonomisk oppgjør å ta et historisk moralsk oppgjør. Og da kan man ikke legge til grunn en strengt juridisk, regnskapsmessig betraktning. For det første er det ikke praktisk mulig. Dessuten ville det vært et dårlig svar på en slik totallikvidasjon som vi stod overfor i krigsårene, en totallikvidasjon som innebar tap av rettigheter for jødene, tap av muligheten til å kunne praktisere jødedommen, tap av friheten, tap av kultur og fellesskatter, bo som ble plyndret, livsforsikringer som ble innløst. Etter at det hele var borte, ble også de fysiske livene tatt. Det er denne totallikvidasjonen vi må ta et oppgjør med. Jødene kom også spesielt uheldig ut i det erstatningsoppgjøret som fant sted like etter krigen overfor dem som hadde lidd økonomiske tap. Arbeiderpartiet går derfor inn for, som saksordfører også redegjorde for at vi står enstemmig bak, individuell billighetserstatning til dem som har lidd personlig tap, og deres arvinger, dessuten – og det er like viktig – det kollektive oppgjøret for å sikre framtidig jødisk mangfold og kultur her i landet. Det kollektive oppgjøret må selvfølgelig komme alle med jødisk tilknytning til gode. Jeg er ganske glad for og også stolt av at vi her i Norge har et mosaisk trossamfunn som har en unik karakter, i den forstand at trossamfunnet driver aktiviteter og virksomheter som er inkluderende for alle jøder, uansett trosretning. Vi forventer selvfølgelig at det fondsstyret som nå blir oppnevnt, forvalter formuen i fondet med det brede perspektiv at det er mangfoldet i jødedommen som ivaretas, og ikke bare en spesiell organisasjons aktiviteter. Norge er med dette det første landet som foretar denne typen oppgjør, og heldigvis er det mye som ligger i marka, som tyder på at flere land vil følge etter.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-03-11:
For ordens skyld: I denne debatten har jeg behov for å imøtegå Simonsens påstand om at det ut fra mitt innlegg kunne tolkes som om noen her mente at det dreide seg om å «kjøpe seg god samvittighet». Det er i beste fall en misforståelse fra Simonsens side. Min henvisning til samvittighet går selvfølgelig på norske myndigheters vilje til innrømmelse, vilje til beklagelse og vilje til å ta ansvar og yte en erstatning. Behandling av jødene gjennom Norges historie, og spesielt under siste verdenskrig, vil alltid være et svært mørkt kapittel i vår historie, uansett hva vi måtte gjøre og si i ettertid. Og det oppgjøret som vi tar her i dag, er jo nettopp en innrømmelse av akkurat det. For øvrig vil jeg rette opp en ren forsnakkelse under det forrige innlegget mitt, hvor jeg under henvisningen til Wergeland og hans omtale av behandlingen av jødesaken i Stortinget i 1842 brukte ordet «jesuittene» i stedet for «jødene». Jesuittene var riktignok også utestengt fra landet i en periode, men det var selvfølgelig jødene jeg mente.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-11:
Representanten Tømmerås sa at hun følte at dette var en god dag for vår samvittighet. Jeg føler det ikke slik. Jeg tror ingen av oss, og slett ikke Norge som nasjon, er i stand til å kjøpe seg god samvittighet. Den måten norske myndigheter har behandlet jødene på opp gjennom historien, og ikke minst delaktigheten i arrestasjonen av norske jøder under siste krig, vil bli stående i historien som en skamplett, og vil aldri kunne viskes vekk med penger. Dersom staten stjeler folks eiendommer, er det bare rett og riktig, ja en selvfølgelighet, at staten skal gjøre opp for seg og erstatte tyveriet. Alt annet ville vært grunnleggende umoralsk. Derfor er det riktig at norske jøder som ble frarøvet eiendommer under siste krig, nå får erstatning for disse. Det burde bare ha skjedd for mange, mange år siden. Det opplegget som stortingsflertallet legger opp til, gir imidlertid ikke tilnærmet full erstatning for de eiendommene som ble frarøvet jøder. Enkelte jødiske familier kan dokumentere tap på flere millioner kroner, og får nå tilbake 200 000 kr, altså bare en mindre del av tyveriet. Samtidig får andre jøder, som bare hadde ubetydelig økonomisk tap, den samme summen. Det er et utslag av en sosialistisk utjevningspolitikk som må føles dypt urettferdig for de jødene som i dag kan dokumentere milliontap. Fremskrittspartiet ønsker derfor en mer rettferdig fordeling av den økonomiske erkjentlighetserstatningen med et minstebeløp på 50 000 kr og et øvre beløp på 2 mill. kr. Fordi det for mange vil være vanskelig å fremskaffe konkrete bevis på nåtidsverdien av de fraranede eiendommene, bør det være tilstrekkelig med en sannsynlighetsvurdering av tapet. Jeg har hørt at det har vært argumentert med at enkelte jødiske familier likevel ikke vil kunne sannsynliggjøre at de har lidd milliontap selv om det skulle være tilfellet, og at det ville være urimelig når disse familiene ikke kan få erstatning, at andre familier som kan dokumentere tapet, vil få erstatning. Det er et argument som jeg synes er urimelig. Ingen kan ta skade av at det norske samfunnet gjør opp for seg i de tilfellene der det er mulig. Fremskrittspartiet er for øvrig enig i at det også bør gis en kollektiv erstatning for å bøte på de kollektive skadene på jødisk kultur som et resultat av den etniske rensningen og ødeleggelsene av synagoger og andre kulturminner, og foreslår derfor at det i tillegg til at det settes av 250 mill. kr til erstatning for beslaglagt eiendom, også settes av 50 mill. kr til et kompetansesenter for studier av holocaust. Jeg vil til slutt ta opp Fremskrittspartiets forslag som står i innstillingen. Når det gjelder voteringen, vil det være naturlig å sette I i Fremskrittspartiets forslag opp mot I i innstillingen. Når det gjelder II, vil det være naturlig at Fremskrittspartiet stemmer subsidiært for innstillingen, og jeg ber om at det blir gjort mulig.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-11:
På bakgrunn av de mange positive reaksjoner som er kommet på intensjonen i forslaget, vil vi be om at forslaget blir omgjort til et oversendelsesforslag.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-03-11:
Stortinget behandler i dag innstillingen fra justiskomiteen om et historisk og moralsk oppgjør med behandlingen i Norge av den økonomiske likvidasjon av den jødiske minoritet under den annen verdenskrig. Venstre slutter seg til komiteens vurderinger og vil gi ros til Regjeringen for å ha lagt mindretallet i Jødebo-utvalget til grunn for proposisjonen. Venstre er glad for at det er et bredt flertall bak denne innstillingen. Venstre mener det er riktig med et historisk og moralsk oppgjør, og at oppgjøret også må få et økonomisk uttrykk. Venstre støtter Regjeringens og komiteens syn om at det foretas et oppgjør i forhold til det jødiske samfunn, ut fra at den økonomiske og fysiske likvidasjonen var rettet mot det jødiske samfunn i Norge som helhet. I tillegg legger komiteen vekt på at mange jøder som ble drept, ikke hadde gjenlevende arvinger. Det er derfor naturlig at det også gis et oppgjør til fellesjødiske formål, i tillegg til det individuelle oppgjøret. Venstre vil slutte seg til disse vurderingene. Det kollektive oppgjøret på til sammen 250 mill. kr er avsatt til tre områder: 150 mill. kr skal gå til å sikre jødisk kultur og framtid i Norge, administrert av de registrerte mosaiske trossamfunn i Norge. Midlene skal hovedsakelig gå til undervisnings-, forsknings- og informasjonsformål. Venstre vil understreke at det er svært viktig at disse midlene kommer alle norske jøder til gode, også jøder utenfor de registrerte mosaiske trossamfunn. Samtidig har Venstre full tiltro til at de som skal forvalte midlene, vil ivareta disse hensyn. 60 mill. kr skal gå til et fond til støtte utenfor Norges grenser for å minnes og utvikle den tradisjon og kultur som nazistene ønsket å utrydde. 40 mill. kr skal benyttes til opprettelse og drift av et kompetansesenter for studier av holocaust og livssynsminoritetenes stilling i Norge. Senteret skal være politisk og ideologisk nøytralt. I det individuelle oppgjøret skal det utbetales en erkjentlighetssum som et standardisert beløp på 200 000 kr til dem som ble rammet av antijødiske tiltak, som inndragning av eiendeler og formue. Ektefelle og livsarvinger kan tre inn i avdødes sted. Venstre er fornøyd med at oppgjøret inneholder en individuell og en kollektiv del, som vil ivareta både den enkelte og det jødiske samfunn som helhet. Det er også gledelig at det gis støtte til tiltak utenfor Norges grenser. Komiteens innstilling er i all hovedsak godt mottatt av det jødiske samfunn i Norge og omtales som et raust oppgjør. Det norske oppgjøret blir fulgt med stor interesse også utenfor Norge. Den norske håndteringen kan tjene som eksempel på hvordan et historisk og moralsk oppgjør kan gjennomføres. De grufulle overgrepene som ble begått mot jødene og andre minoriteter under den annen verdenskrig, kan aldri gjøres godt igjen. Det moralske og økonomiske oppgjør med behandlingen av norske jøder under krigen kan likevel være et verdig bidrag til en moralsk og økonomisk oppreisning til det jødiske samfunn i Norge i dag.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-03-11:
Justiskomiteen har under behandling av denne saken selvsagt ikke innkalt noen til høringer. Vi har hatt ordinære høringer med tre organisasjoner som selv hadde bedt om å få komme til høring. Utover det er jeg kjent med at enkeltrepresentanter har hatt samtaler om saken. Men så vidt jeg kan bedømme, har saken på alle måter vært behandlet slik den skal i justiskomiteen. Fra justiskomiteens side har det ligget som et underliggende premiss, slik jeg har oppfattet det under hele debatten, at vi må behandle denne saken med den verdighet som saken ikke bare fortjener, men som den rett og slett krever. Derfor er jeg grunnleggende uenig i det Erik Solheim sa, at denne saken ville tjent på en bred, lang debatt i Stortinget. Jeg kan ikke med min beste vilje skjønne at et ordgyteri over en hel dag, som meget lett kunne blitt en ansamling med svulstige ord, kunne bidratt til en verdig avslutning av denne saken. Her synes jeg sakens karakter, sakens alvor, det som har skjedd, er mer enn nok i seg selv, uten at vi skal forsøke å sette mer eller mindre vellykkede formuleringer på det. Vi tar et oppgjør så godt vi kan, både moralsk og økonomisk, med en hendelse som selvsagt, uansett hva vi måtte si, aldri kan gjøres god igjen. Jeg tror derfor at vi kan være fornøyd med det som har skjedd. Jeg tror ikke en debatt, noe i retning av en polemikk om at det holdt på å gå galt i det utvalget som behandlet saken, og en påstand om at det holdt på å gå galt i justiskomiteen, kunne ha fjernet det inntrykket noen har. Men fra min side har jeg lyst til å fastslå at det gikk ikke galt. Vi tok utgangspunkt i det som vi syntes var fornuftig fra det utvalget som hadde behandlet saken, og vi behandlet – som jeg sa i stad – saken i justiskomiteen og kom frem til en praktisk talt enstemmig innstilling på alle vesentlige punkter. Det jeg kanskje allikevel burde si – og som jeg faktisk er helt enig med Erik Solheim i – er at det fra justiskomiteens side er gitt uttrykk for tillit til Det Mosaiske Trossamfund. Jeg slutter meg også til de resonnementene som jeg følte at Erik Solheim kom med, nemlig at det er vanskelig å tenke seg noen organisasjon som representerer en gruppe på en bredere og mer samlende basis enn det de to mosaiske trossamfunnene gjør. Det er bakgrunnen for at vi har gitt de mosaiske trossamfunn myndighet til å forvalte denne relativt store pengesummen, og vi føler oss overbevist om at de kommer til å gjøre det på en måte som er i tråd med Stortingets intensjoner.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-03-11:
Det er understreket at det er en historisk merkedag når Stortinget i dag vedtar å gjennomføre et oppgjør med den økonomiske likvidasjonen av den jødiske befolkningsgruppen i Norge under den annen verdenskrig. At oppgjøret gis et økonomisk uttrykk, understreker i seg selv at det ikke er ment å være fyllestgjørende for den totale skade som ble forvoldt mot den jødiske minoritet. Det ville heller ikke på noen måte være mulig. Ikke desto mindre er det gledelig at det er tverrpolitisk enighet om å gjennomføre et slikt oppgjør, og at det er et bredt flertall bak den form oppgjøret er foreslått gitt, at det både skal dreie seg om et individuelt og et kollektivt oppgjør. Det er likevel ett punkt i innstillingen jeg vil kommentere litt nærmere. Det gjelder bevilgningen på 40 mill. kr til opprettelse og drift av et kompetansesenter for studier av holocaust og livssynsminoriteters stilling i Norge. Av proposisjonen kan det se ut som om dette er tenkt anvendt ett sted, nemlig i Oslo. Jeg er derfor glad for at komiteens flertall så vidt sterkt har understreket betydningen av å bringe videre kunnskapen om jødenes historie i Norge som kulturtilbud både i og utenfor Oslo, og at eksisterende tilbud på dette området skal bevares. Jeg viser i denne sammenheng til at det allerede er etablert et offentlig godkjent museum i Trondheim i samarbeid mellom den jødiske synagogen og NTNU. Selv om senteret foreløpig er lite, har det allerede vært godt besøkt, ikke minst av skoleelever og studenter, og det representerer således et viktig bidrag til å oppfylle formålet med denne delen av oppgjøret. Jeg konstaterer med tilfredshet, etter kontakt med medlemmer av komiteen, at selv om Trondheim ikke eksplisitt er nevnt i innstillingen, vil de som skal fordele midlene videre, kunne sørge for at også Trondheimssenteret blir omfattet av dem. Det må tas i betraktning at om lag ¼ av de jøder som ble deportert fra Norge under krigen, kom nettopp fra Trondheims-området. Så står vi sammen i ønsket om at oppgjøret må få betydning også for forståelsen av den historiske udåd som rammet det jødiske folk, ikke bare her i Norge, men over hele verden.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 1999-03-11:
President! Eg stemde feil. Eg skulle ha stemt mot, men eg stemde for.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-03-11:
Jeg stemte også feil.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Jeg foreslår Aud Blattmann.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Til hjelp for ein del andre i denne salen vil eg på vegner av Torbjørn Andersen, Vidar Kleppe og meg sjølv fremme forslag om å avvikle fylkeskommunen som sjølvstendig forvaltingsnivå.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Når eg nå høyrer replikken frå representanten Ulf Erik Knudsen frå Framstegspartiet, sit eg att med ei kjensle av at han umogleg kan ha lese heile innstillinga. Akkurat det som gjeld teoridelen innanfor yrkesfag, var òg eit av hovudtemaa i hovudinnlegget mitt. Me seier faktisk at me ønskjer å gjere enkelte grep for dei som slit med teori. Me har sagt at med dagens lovverk finst det moglegheiter som gjer teoridelen meir praktisk retta. Me ønskjer ikkje å senke nivået for teoretiske fag, eller felles allmenne fag, innanfor studieretninga, men ein må rette dei meir praktisk. Eg kan nemne enkelte eksempel: Det er viktig for elevane å lære engelsk. Det er viktig for elevane å lære matematikk. Dersom ein skal jobbe i ein verkstad, må ein kunne lese ein instruksjon på engelsk. Ein må kunne rekne ut diverse formlar for det prosjektet ein jobbar med. Men derimot peiker me på at me må rette undervisninga praktisk og ikkje bruke tid og krefter på å analysere eksempelvis Shakespeare. Så det er eit område som me kjem til å prioritere i nær framtid. Når det gjeld lærebøker og prisar på lærebøker, har Arbeidarpartiets intensjon i lang tid nå – òg i samband med valkampen – gått ut på å innføre eit såkalla bokstipend på i første omgang 1 000 kr pr. elev. Kostnadsramma som representanten frå Framstegspartiet peiker på, i overkant av 500 mill. kr, dreier seg om ei 3 000 kroners stipendordning. Men me ønskjer altså i første omgang å fase inn med ein 1 000 kroners del.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Eg takkar representanten Arne Lyngstad for den rosen han gav meg. Me er samde om – og det er eg veldig glad for – at i dagens system er det mogleg å få til større fleksibilitet, og eg er glad for at komiteen går inn for ein større fleksibilitet òg i framtida, i og med at ein kanskje må satse på meir individuelle løysingar. Til det siste som representanten Lyngstad tok opp: Eg ser opplagt dei problema han peiker på. Det er – eg heldt på å seie – eit frimodig ønske frå Arbeidarpartiet si side at dei som tek allmennfagleg studieretning, òg kan få ein praksisperiode i ei bedrift. Men så ser eg sjølvsagt dei hakane som representanten Lyngstad var innom, at det kan bli eit problem i framtida med læreplassar. Det inneber likevel ikkje at ein ikkje skal jobbe mot at òg dei som tek allmennfagleg studieretning, kan få litt kunnskap om og kjennskap til arbeidslivet. Så eg ser opplagt problema, men ein må jobbe vidare med ein intensjon om å prøve å få det til, og eg har faktisk stor tru på at ein kan klare å løyse det på ein eller annan måte i framtida.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
I idrettsterminologien brukar ein ordet «hoppe», og representanten Inge Lønning veit at eg er ingen idrettsmann. Kvifor hoppar ikkje Arbeidarpartiet? Eg skal ta det med karakterar først. Det Arbeidarpartiet er oppteke av, er å finne andre måleinstrument særleg når det gjeld grunnskulen, altså andre måtar å måle eller teste elevane på, mens me derimot er litt avventande og litt forsiktige når det gjeld vidaregåande opplæring. SVs forslag går ut på å fase ut karakterar både i grunnskulen og i den vidaregåande skulen. Derfor hoppar ikkje Arbeidarpartiet. Representanten Inge Lønning seier at meldinga og komiteens innstilling i liten grad omtaler innhaldet innafor allmennfagleg studieretning. Det inneber ikkje at det ikkje finst problem der òg. Me har påpeikt innhaldet i læreplanen m.a., me har påpeikt innhaldet når det gjeld revisjon av struktur og diverse område. Men det er faktisk ikkje der dei største problema er. Dei største problema i dag er innafor yrkesfagleg studieretning. Men det inneber ikkje at det er slik representanten Lønning sa, at ein ikkje er oppteken av dei problemstillingane som òg er innafor allmennfagleg studieretning. Når det gjeld rekruttering av lærarar til den studieretninga, er det eit spørsmål som Arbeidarpartiet har vore svært oppteke av, og det var på den bakgrunn m.a. at Arbeidarpartiet fremma ein interpellasjon våren 1998 om å få ein handlingsplan for lærarrekruttering. Så vidt eg forstår på statsråden, er den saka like om hjørnet, og Stortinget får den til behandling i løpet av vinteren.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Eg må seie at eg blei ikkje lite forundra då eg høyrde representanten Reikvam sitt svar til representanten Konglevoll i førre replikkrunde, då han sa at Arbeidarpartiet «ikke følger oss» i konklusjonane. Nei, det skulle berre mangle om me skulle følgje SV i alle SVs konklusjonar. Men derimot har me i komiteen jobba nært saman og kome fram til felles konklusjonar på dei fleste områda. Det er berre på to små område, som representanten då peikar på, me ikkje følgjer dei. Det er på atskillig fleire område me har klart å kome fram til felles løysingar, og derfor blir den konklusjonen Reikvam trekte, veldig merkeleg. Representanten Konglevoll peikte på at når me diskuterte skulepolitikk i valkampen – me som var ute i valkampen i alle fall, nå veit eg ikkje om representanten Reikvam var det – var det eit einsidig kjør frå SVs side om at alt var galt med våre skulereformer. Det opplever eg faktisk ikkje er tilfellet når me diskuterer skulereformer i denne salen. Eg opplever ein forskjell mellom Arbeidarpartiet og SV, og det er at SV har så mykje meir pengar når det gjeld tiltak som skal settast inn i samband med nye reformer. Eg tenkte eg skulle kome tilbake til dette seinare, men eg kan seie det nå: Dei merknadene som ligg i innstillinga og som munnar ut i forslag nr. 25 frå SV, er sjølvsagt Arbeidarpartiet med på. Det har berre skjedd ein liten glepp i samband med komiteens arbeid med innstillinga, og så prøver SV å framstille det som om dei sit aleine med dei haldningane og dei oppfatningane som er knytte til forslag nr. 25. Det er ikkje riktig.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Statsråden har tidlegare og også nå erklært stor endringsvilje, og det er veldig positivt og bra. Men eg må få lov å ta opp eit spørsmål som er knytt til statsbudsjettet som blei lagt fram for to dagar sidan, og det går på statsrådens skissering av vaksnes rett til vidaregåande opplæring. Der skisserer Regjeringa at ein skal innføre ein rett, og spørsmålet mitt er om det er ein lovfesta rett på lik linje med den 16-19-åringane har i dag. Vidare skisserer Regjeringa at den vil endre omfangsforskrifta og fordelingskriteria i inntektssystemet, og at Stortinget på bakgrunn av dette skal få ein odelstingsproposisjon tidleg neste år. Eg vil spørje statsråden om han kan konkretisere dette, fordi det er avgjerande i forhold til skjebnen til vårt forslag nr. 2. Det er sagt lite om IKT i denne debatten. I valkampen var IKT eit stort og viktig tema for Regjeringa. Regjeringa satsa sterkt på si skulepakke, og særleg på IKT. Eg oppfattar det slik at skulepakka er mest innretta mot grunnskulen, og mitt spørsmål blir da: Kva med vidaregåande? Og vidare: Kor stort behov er det for etterutdanning i samband med oppfølginga av reforma, eller ser statsråden i det heile noko stort behov for etterutdanning i den samanhengen? Så vil eg ta opp temaet realkompetanse. Eg kjenner til at KUF har integrert fylkeskommunane i arbeidet med realkompetanse, og at dei er i gang med å utvikle retningsliner for dokumentasjon og vurdering av realkompetanse. Mitt spørsmål er om dette arbeidet er kome så langt at det er uproblematisk å sette i verk såkalla avkorta eller tilpassa vidaregåande opplæring frå neste haust av.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Det er eit par område som me har vore lite inne på i denne debatten. Det gjeld IKT og det gjeld etterutdanning av lærarar. Når det gjeld IKT, er det eit av dei viktigaste verkemidla framover for ein likeverdig skule. Læreplanane må peike på at elevane skal ha moglegheit til og vere i stand til å nytte moderne informasjonsteknologi i opplæringa i dei forskjellige faga – både når det gjeld yrkesfag og allmenne fag. IKT som verktøy i opplæringa gir stor tilgang til informasjon, som me veit. Samtidig gir det rom for fleksible løysingar med omsyn til tid og stad. Komiteen peikar på at det i Danmark er utvikla eit såkalla «pedagogisk datakort» for lærarar. Det må vere mogleg å sjå nærare på om det er høveleg å overføre dette til vår skule. Når det gjeld etterutdanning, er det viktig med ei brei satsing på etterutdanning av lærarar, ikkje minst i samband med oppfølginga av reforma. Så fort som teknologien og samfunnet endrar seg, som statsråden òg var inne på, vil det òg vere eit behov for kontinuerleg etterutdanning av lærarar. Målet må vere at alle lærarar får høve til å halde seg fagleg oppdaterte for å styrkje kvaliteten på undervisninga. Her vil eg òg peike på det viktige i å utvikle utvekslings- og hospiteringsordningar i bedrifter. Dette vil òg styrkje samarbeidet mellom skule og arbeidsliv. Når det gjeld opplæring av lærlingar, vil eg understreke at instruktøropplæringa er ein viktig føresetnad for god kvalitet. Derfor må ikkje instruktøropplæringa svekkast, verken frå staten eller frå fylkeskommunen si side. I min replikk til statsråden når det gjeld vårt forslag nr. 2 om innfasing av vaksne i vidaregåande opplæring, presiserte eg – og det har me presisert før – at det er ei veldig viktig sak for Arbeidarpartiet, og eg synest det er veldig positivt at det nå ser ut til å gå i rett lei. Eg tar statsråden sitt svar til etterretning og signaliserer at vårt forslag nr. 2 vil bli oversendt, og grunngjev det ut frå det statsråden svara på min replikk.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Til liks med komiteens innstilling har dagens debatt vist at det er tydelege skiljeliner i norsk utdanningspolitikk, med Arbeidarpartiet, SV og sentrum på den eine sida og Høgre og Framstegspartiet på den andre sida. På mange måtar har det vore ein føreseieleg debatt i så måte. Eg er einig med representanten Norvoll som tidleg i debatten uttrykte glede over at Framstegspartiets skulepolitikk ikkje blir ein realitet, i alle fall ikkje i denne saka. Høgre tok til orde for å fjerne arbeidsgjevaravgifta for lærlingar. Dette har Stortinget diskutert fleire gonger før. Eg kan ikkje forstå at Høgre kan kalle eit slikt forslag for ei stimulering. Eit slikt forslag vil absolutt ikkje bety noko i Nord-Troms og i Finnmark. Her må andre grep til, og det har blitt gjort tidlegare. Lønning påstår at norske elevar ligg i botnsjiktet når det gjeld teoretiske fag. Dette er ikkje rett. Undersøkingar kan brukast til så mangt. Blant 21 land i ei internasjonal undersøking om matematikk og naturfag i skulen kom Noreg på fjerde plass. På kunnskapsprøva for fysikkspesialistar skåra norske elevar best av i alt 16 land. Vidare påstår Høgre at Reform 94 gjer at fleire elevar sluttar i vidaregåande skule, og at fleire stryk innanfor yrkesfaga. Dette er heller ikkje rett. I 1998 vart det gjennomført over 30 pst. fleire fag- og sveineprøver enn året før. 91 pst av elevane bestod. 1998 var første året lærlingane som hadde følgt Reform 94, kunne avlegge fag- og sveineprøve. Resultatet er betre enn før reforma. Fleire tar fag- og sveinebrev. Fleire består. Signala om at ein del har problem med teorien på yrkesfag, skal me sjølvsagt ta alvorleg, og det gjer me, ikkje minst gjennom det som Regjeringa og komiteens fleirtal har lagt fram. Problemet er at ein i for stor grad har tatt med seg undervisningsmetodane frå den gamle latinskulen, altså metodar som representanten Lønning er ein sterk talsmann for. Løysinga er ikkje å ta vekk teori, som òg statsråden var inne på, men å gjere undervisinga meir praktisk retta mot yrkeslivet og legge betre til rette for læring gjennom arbeid, slik eit stort fleirtal i denne salen ønskjer.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Eg vil tilrå Arbeidarpartiets gruppe å stemme for dei forslaga som me har saman med Sosialistisk Venstreparti, og forslag nr. 6, frå Arbeidarpartiet. Elles stemmer me for forslag nr. 25, frå Sosialistisk Venstreparti, og for innstillinga.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Jeg vil henlede oppmerksomheten på temaet teori innen yrkesfagene. Arbeiderpartiet har, som resten av komiteen, vært helt klar på at det er mange som opplever at det er for mye teori på yrkesfagene. Sammen med flertallet i komiteen har man tilsluttet seg kommentarer som i korthet går ut på å gjøre svært lite – eller ingenting – med problemet. Fremskrittspartiet tror at man burde kunne få ned teoridelen i yrkesfagene. Iallfall må man kunne få ned den mer allmenne teorien og fokusere mer på teori knyttet til yrkesfagene. Vi har også fremmet et forslag om dette. Jeg oppfatter at Arbeiderpartiet registrerer problemet, men ikke vil gjøre noe som helst konkret med dette, som bl.a. fører til at mange ungdommer faller ut av yrkesopplæringen. Jeg spør: Hvordan vil Arbeiderpartiet forklare at man registrerer et så betydelig problem uten å gjøre noe konkret? Lærebokproduksjon og priser på skolebøker er et annet tema som er berørt i innstillingen, og som ble betydelig berørt i den valgkampen vi har bak oss. Da lovet Arbeiderpartiet elevene at det skulle etableres en utlånsordning for skolebøker, og at de skulle få et skolebokstipend. Faktum er at det er ca. 175 000 elever i den videregående skole. Hvis man antar at disse gjennomsnittlig bruker 3 000 kr på skolebøker – antakeligvis er det et lavt anslag – vil Arbeiderpartiets utlånsordning koste 525 mill. kr å etablere og trolig 150-200 mill. kr i året å opprettholde. I tillegg kommer stipendkostnadene på 175 mill. kr. Dette er ikke ubetydelige beløp, og det ville være opplysende å få bekreftet at Arbeiderpartiet i høst vil fremme forslag om dette, og få vite hvor man skal hente pengene fra.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Jeg nevnte ikke nynorsk i mitt innlegg, men snakket om sidemål. Det har en sammenheng med at store deler av landet vårt bruker nynorsk, og jeg antar at de, som sitt hovedmål, fortsatt vil velge nynorsk. Så er det også det med de to språkene at de er svært like, så like at vi ikke har noen store problemer med å forstå hverandre. Ellers ville vi måttet ha oversettelser her i Stortinget. Jeg vil derfor betvile grunnlaget for de påstandene som representanten Norvoll kom med. Et forhold som kanskje er det mest fundamentale som bakgrunn for at vi fremmer et forslag om valgfritt sidemål, som det vi gjør, er det at vi får signaler både fra næringsliv, arbeidsliv og fra skolen om at en hel masse norske elever sliter med å lære seg språket. 20 pst. har seriøse lese- og skrivevansker, og at de skal slite med to forskjellige norske mål, synes vi er unødvendig. Tomas Norvoll tar i sin replikk opp en rekke sider ved Fremskrittspartiets politikk. Det er umulig å svare på alt i et kort svar. Når det gjelder eksamener i alle fag, er Fremskrittspartiet opptatt av kvalitetskontroll, slik det har blitt sagt flere ganger også fra talerstolen her. Vi ønsker en klar evaluering av resultatene, men en stor frihet for den enkelte skole med hensyn til hvordan de skal komme fram til de resultatene.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Når det gjelder de problemer med vold, uro, bråk, vandalisme osv. som er i skolen, er det helt selvfølgelig at det ikke nytter med kun ett enkelt tiltak. Åpenhet og forståelse peker representanten på. Selvfølgelig må man bruke det som virkemidler, og det har vært de dominerende virkemidlene i den norske skole. Utviklingen tilsier imidlertid at det også må gjøres andre ting. La meg ta et par eksempler, og jeg viser til en liten artikkel i VG den 2. oktober 1999: «Hvert fjerde ran i Oslo kan ikke straffeforfølges. Årsaken er at ranerne er under den kriminelle lavalder. De unge ranerne blir stadig flere. Det siste året har andelen ranere under 15 år økt fra 14 prosent til 26 prosent i politiets kriminalstatistikk». Det var altså VG den 2. Oktober 1999. Fra siste utgave av bladet Skolelederen vil jeg sitere et kort avsnitt: «Avisoverskrifter fra hele Norden melder om andre og grove tilfeller av vold mellom barn. Vi leser om barn som voldsmenn, barn som ranere, barn i bandekrig, barn som driver terror og ildspåsettelse. Mønsteret er dessverre tydelig nok over hele Norden.» Og særlig tydelig i Norge, som vi har sett gjennom media. I denne situasjonen, som er resultatene av den politikk man har drevet de siste 20 årene, må man se på andre tiltak og tilstramminger, mener Fremskrittspartiet. Vi har foreslått noen konkrete forslag. Vi vet at det gjøres en del når det gjelder høflighet og disiplin i skolen, men det er ikke nok, og det må strammes til.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Fremskrittspartiet har også sett problemet med læreplasser. Vi har imidlertid sett for oss litt andre løsningsmodeller enn det Høyre har gjort. Det er selvfølgelig helt klart at Fremskrittspartiet ønsker at skatter og avgifter skal ned, enten det er snakk om arbeidsgiveravgift eller andre avgifter. Det som er sentralt for oss, er å ikke komplisere skattesystemet ytterligere. En slik ordning som Høyre skisserer, er vi redd for vil avstedkomme mer byråkrati. Den vil bli tungvint å administrere. Vi burde kanskje se på andre modeller som er lettere å administrere i forhold til dette med å styrke lærlingsituasjonen.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Partiet Høyre har i denne innstillingen mange gode politiske poeng. De fleste av dem står vi sammen om. Grunnen til dette kan man bl.a. lese i den Høyre-vennlige avisen Aftenposten, hvor kommentator Solveig Ruud på vårparten i år skrev på kommentarplass: «Mange av de løsningene Fr.p. foreslår i f.eks. helse og skolepolitikken, kopieres nå av Høyre i en nesten identisk form, …» Når Høyre kopierer vår politikk, er det selvfølgelig vanskelig å være uenig med dem i så veldig mye. På ett felt er det imidlertid et klart skille mellom Høyre og Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet har sett den økende uro, bråk og vold som skjer i skolen, og vi har fremmet to forslag som vil legge større vekt på folkeskikk, oppførsel, respekt for lærere, medelever, disiplin osv. For det første har vi foreslått økt bruk av straffelekse, gjensitting og utvisning for kortere eller lengre perioder ved konstaterte tilfelle av uro, bråk, vandalisme og vold. For det annet har vi foreslått at det skal gjennomføres en «obligatorisk innføring i folkeskikk, respekt for liv, helse og andres eiendom, oppførsel og respekt for lærere og medelever». Vi vet selvfølgelig at man også arbeider med dette i skolen i dag, men resultatene er for dårlige, og det må derfor strammes inn. Jeg går ut fra at Høyre har registrert problemene i skolen på dette området. Imidlertid etterlyser jeg Høyres løsninger på problemene. Ser man på innstillingen, ser de ut til å være fraværende.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Vi er svært glade for at Venstre vil støtte forslaget om fritt skolevalg, forslag nr. 9. Når det gjelder valgfritt sidemål, sier representanten at man ikke vil kunne støtte det på basis av at det vil kunne svekke nynorsken, uten at dette begrunnes nærmere. Ser vi konkret på den videregående skole, er det et faktum at den videregående skole ikke lenger er en utvalgsskole, men en skole for all ungdom. En stor del av elevene i dagens skole blir språklig forvirret når de skal lære seg to måter å skrive norsk på. Det er særlig fordi elevene ikke lenger er så støe i skriftspråket som de var før. Etter Fremskrittspartiets syn er det illusorisk å tro at elevene blir bedre i hovedmålet av å lære sidemålet. Tvert imot trenger elevene mer tid og anledning til å utvikle sitt eget skriftspråk, enten dette er bokmål eller nynorsk. Slik sett vil valgfritt sidemål kunne styrke nynorsken i de kommuner og distrikter hvor det er aktuelt. Det er også et faktum at flere elever enn tidligere i den norske skole har lese- og skrivevansker, noe som gjør at opplæringen i skriftlig sidemål blir enda vanskeligere. På bakgrunn av disse momentene synes jeg det er riktig at man også i Venstre – håper jeg – tar opp sidemålet til ny vurdering, og at man konkluderer med å støtte vårt forslag. Sidemål kan eventuelt tilbys som et valgfag, slik at elevene får kjennskap til målformen på den måten.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Representanten Tomas Norvoll fra Arbeiderpartiet hadde problemer med å forstå at jeg hadde trøbbel med å svare på hans seks-syv spørsmål i min svarreplikk til ham. I sitt innlegg kom han med to spørsmål han mente ikke var besvart. Det ene spørsmålet om hva Norvoll mente å ha hørt i valgkampen, ble umiddelbart besvart av Ursula Evje, så det skal jeg ikke bruke mer tid på. Når det gjelder fleksibilitet kontra karakterer og eksamen, prøvde jeg å forklare at Fremskrittspartiet er opptatt av kvalitetskontroll av resultatet av de investeringer samfunnet gjør i utdanning, samtidig som vi ønsker å gi utdanningsinstitusjonene stor frihet når det gjelder hvordan de skal nå disse resultatene. Det er derfor ingen konflikt mellom karakterer, eksamener og fleksibilitet. Hvordan dette vil påvirke enkelte private skoler vet jeg ikke i detalj, for jeg kjenner ikke fagplaner og opplegg ved alle private skoler. Men man kan jo spørre: Siden når er Arbeiderpartiet blitt så veldig opptatt av å forsvare dette med private skoler? I budsjettet la man jo opp til en rasering på det området. Tidligere i dag under replikkvekslingen med representanten Sigvald Oppebøen Hansen var vi inne på temaet Arbeiderpartiets valgløfter om utlånsordning og skolebokstipend, uten at jeg følte at jeg fikk noen klare svar på de spørsmålene jeg stilte. Arbeiderpartiets utlånsordning vil koste minst 525 mill. kr. Departementet har vel beregnet det til 700 mill. kr. Å holde ordningen ved like innebærer en årlig kostnad på 150-200 mill. kr, ja kanskje 210 mill. kr. I tillegg kommer stipendkostnadene på 175 mill. kr. Dette er løfter som Arbeiderpartiets politikere har gitt til mange skoleungdommer rundt i Norge, og det er ikke ubetydelige beløp. Det vil derfor være opplysende å få bekreftet at Arbeiderpartiet i høst vil fremme dette som et konkret forslag og få vite hvor man skal hente disse pengene fra.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Jeg har lyst til å starte denne replikken med å gi saksordføreren ros for det arbeidet som han har ledet i komiteen, og også for det innlegget som han holdt i dag. Jeg likte spesielt påpekingen av behovet for å se sammenhengen skoleverk, nyskaping og entreprenørskap og dermed behovet for den aktive elev i videregående skole. Det er synspunkter som vi i Kristelig Folkeparti helt ut deler. En av hovedinnretningene også på meldingen fra Regjeringen er at det er behov for mer fleksibilitet inn i systemet, og – som også saksordføreren har redegjort for – slutter komiteen opp om det perspektivet og behovene i videregående skole. Når jeg likevel tar ordet til replikk, er det fordi Arbeiderpartiet har fremmet et forslag hvor en ønsker å forankre i læreplanene at elever som tar videregående opplæring med studiekompetanse som mål, også skal få erfaring fra arbeidslivet i løpet av opplæringstiden. Jeg har for så vidt stor sans for tenkningen bak forslaget – veksling mellom teori og praksis er for så vidt bra. Men en slik forankring i læreplanene kan også gjøre det vanskelig å få nok lærlingplasser og få ut de ressursene i arbeidslivet som trengs der for at vi skal få nok lærlingplasser, hvis arbeidslivet i tillegg skal motta praksiselever fra andre studieretninger. Nå får vi også enkelte signaler om at arbeidslivet prioriterer voksne framfor rettslærlinger, og skal vi da åpne for større grad av praksis i andre studieretninger, kan det altså oppstå problemer. Ser representanten Oppebøen Hansen at det her kan oppstå problemer i forhold til å få lærlingplasser?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Dersom Arbeiderpartiets forslag bare hadde dreid seg om en kartlegging, hadde ikke det vært et problem, men det gjelder Arbeiderpartiet i forhold til toppidrettsutdanningen. Det som også er litt av problemet med Arbeiderpartiets forslag, er at de faktisk vil ha en vurdering av hvorledes de private toppidrettsgymnasene skal organiseres i framtida. Det blir en tilnærming til denne sektoren som blir feil for oss i Kristelig Folkeparti. Det som er hovedproblemet, slik jeg opplever det, er at vi bør ta stilling til hvor stor kapasiteten skal være, og vektleggingen av hvor store ressurser toppidrettsutdanningen skal ha. Det opplever jeg som en hovedutfordring. Vi har også i en egen merknad sagt at vi ønsker å få en kartlegging av de behov som er til stede. Hvorvidt det er økonomiske forskjeller mellom de private linjene og de fylkeskommunale landslinjene, eller de landslinjene som vi har, vil være gjenstand for vurdering. Opplysninger som jeg har fått, viser at bildet kanskje ikke er så entydig som det representanten Konglevoll legger til grunn, for det er også verdt å legge merke til at de private i tillegg til statstilskudd også har muligheter for sponsing, og har en nokså omfattende sponsing. De offentlige tilbudene har også tilgang til infrastruktur som ligger i skolene, og som er dekket, og da blir det et spørsmål om hvordan en setter sammen regnestykkene, så bildet er ikke så entydig. Men hovedutfordringen er etter min mening å få klarhet i hvor stort omfanget av toppidrettsutdanningen skal være.