Michael Tetzschner (Høyre), 2011-12-09:
Høyres forslag og uttalelser innenfor de rammeområdene vi nå har til behandling, kort sagt de sektorområdene av statsbudsjettet som kommunalkomiteen har som sitt arbeidsområde, er selvsagt konsistente med Høyres alternative statsbudsjett og generelle alternative politiske og økonomiske tenkning. Det som er avviket fra den rød-grønne regjeringen, og som er en rød tråd i Høyres alternativ, er at vi ser noe sterkere og understreker noe sterkere at den norske velferden er avhengig av at vi har klart å satse mer på kunnskap og konkurransekraft, mens venstresidens budsjettpolitikk ofte er mer innsatsorientert, uten at man er så nøye med hva pengene går til. Så får man en følelse av at pengene skapes i det de bevilges. Høyres alternative tenkning er at vi har respekt for at det er noen som har finansiert all offentlig aktivitet, og at vi derfor skylder skattebetalerne at de offentlige midlene brukes alternativt mer gunstig når de skal brukes i det offentlige, og at de ellers blir tilbake bedriftene og i husholdningen. Vi ønsker å satse på kommunene som en av demokratiets byggesteiner, og vi ønsker å gjøre kommunene så robuste som mulig. Vi ønsker at det kan bli lagt grunnlag for et reelt lokaldemokrati. Og igjen – det som ligger bak det hele, er at vi innser at velferd ikke bare er et fordelingsspørsmål, men at det rett og slett er et verdiskapingsspørsmål. Regjeringen hevder at den sterke omfordelingspolitikken er viktig for å få likest mulig kommuner. Det er altså et mål i seg selv at resultatet på kommunebasis skal bli mest mulig likt. Da kan man jo spørre, siden vi har hatt kommunevalg i høst, hvorfor vi i det hele tatt tar oss bryet med å arrangere kommunevalg. Vi registrerer at Arbeiderpartiet har en sentralistisk tenkning og tradisjon, og har mindre tillit til lavere forvaltningsnivå. De vil gjerne overstyre det lokale selvstyret gjennom sektorpolitikk, la den spille fritt og ukoordinert og med gjenomslag for ideelle standarder, som ikke passer mange steder lokalt. For Høyre er det viktig å understreke at vi har tillit til at man lokalt vet best hvilke prioriteringer som trengs. Derfor bør også kommunene få mer makt og større råderett over egne inntekter. Med dagens opplegg fra regjeringen får de vesentlig mindre. Vi vil også at det blir lagt til rette for en politikk som gjør at kommunene kan konsentrere seg om kjerneoppgaver, der også gode alternative løsninger, f.eks. åpenhet i samarbeid med private og frivillige, oppmuntres og ikke straffes. Økt kommunalt selvstyre kan gi ulikheter mellom kommunene. Men dette er positive og dynamiske ulikheter dersom slike ulikheter avspeiler forskjellige politiske prioriteringer ut fra ulike lokale forhold. I dag har vi den mangfoldigheten først og fremst fordi det er skjevheter og tilfeldigheter i inntektssystemet for kommunene. Vårt opplegg er at vi ønsker å skape mer, ikke skatte mer. I møte med en tøffere konkurranse har regjeringen gitt norske bedrifter en tung bør med særnorske skatter og avgifter. Både kommuner, bedrifter og arbeidstakere må få beholde en større andel av verdiene som disse skaper, og dermed bidra til nye investeringer og ny vekst senere. Vi har sett at Høyre foreslår å øke minstefradraget for arbeidstakere, redusere den særnorske formuesskatten som rammer norske bedrifter og arbeidsplasser, og at kommunene skal få beholde en større andel av selskapsskatten i egen kommune, i stedet for som med dagens system, hvor alt går til staten og så blir omfordelt etter politiske kriterier. Vi tror det er viktig at kommunene også får en belønning for å legge til rette for et bedriftsvennlig og næringsvennlig klima. Ellers har vi registrert at det igjen er en bevilgningsorientering og veldig få virkemidler som går ut på å få til en modernisering av offentlig sektor. Til tross for at regjeringen har styrt landet under en historisk opptur med nærmest ubegrenset tilgang til økonomiske ressurser, er det lite som er prioritert for å sette Norge bedre i stand til å møte fremtiden. Vi vil igjen understreke det lokalpolitiske tilbudet om å få et folkevalgt organ til også å være en hjelp til å prioritere – noe av det vanskeligste politikere gjør, er å prioritere – og lokalpolitikere med reell myndighet vil hjelpe det sentrale beslutningsnivå med å treffe gode prioriteringsvedtak på lokalt nivå. Vi ser at mange kommuner er for små, hvilket gjør dem til minimumskommuner og veldig avhengig av nøyaktig de overføringene de får. Jo mindre kommunene er, desto mer avhengig er de av øremerkede tilskudd. Vi ønsker da å bruke positive virkemidler for å få kommunene til å innse at de har fordeler av å slå seg sammen, og at vi på den måten får brukt mindre til administrasjon, får bygd opp større kompetanse og mer gjennomgripende fagmiljøer som kan gi et bedre tilbud til befolkningen. Regjeringen foreslår en vekst i kommunesektorens frie inntekter på 3,75 mrd. kr i 2012. Dette er en realvekst på 1,3 pst., og KS anslår at dette er om lag 800 mill. kr mindre enn hva en ren videreføring av dagens tjenestetilbud vil kreve, hvis man hensyntar demografi og økte pensjonskostnader i kommunesektoren. Og jeg viser til den replikkrunden vi hadde før dette innlegg, som nettopp belyser dette paradokset at vi har en automatisk utgiftsstigning, som gjør at man stadig må øke realoverføringene til kommunesektoren, uten å være sikker på at det fører til bedre tilbud for befolkningen, som man tross alt er til for. Så vil jeg henlede oppmerksomheten på to forhold. Det ene er den forestående Samhandlingsreformen, som riktignok følges opp med bevilgningsforslag på til sammen 740 mill. kr og en overføring av 5,6 mrd. kr fra helseforetakene til kommunenes rammetilskudd. Reformen innebærer bl.a. at kommunene skal overta ansvaret for såkalt ferdigbehandlede pasienter fra første dag, med en døgnsats på 4 000 kr, og man gjør det på et tidspunkt da man ikke vet om kommunene har klart å bygge opp alternative behandlings- og rehabiliteringstilbud. Det er en reform som innføres under et veldig sterkt tidspress, og uten at man har sikkerhet for at kommunene kommer tilfredsstillende ut av det. Høyres alternativ er gradvis å bygge opp tilbudet i kommunene gjennom frie og øremerkede midler og ikke straffe kommunene med slike gebyrer hvis innbyggerne bruker sykehus. Vi vil unngå at kommunene kan bli presset til å gi et uforsvarlig tilbud, og det er ikke bare hensynet til kommunene som får oss til å understreke dette, det er faktisk hensynet til pasientene. Avslutningsvis vil jeg også peke på at det under komiteens behandling av budsjettet fremkom opplysninger i pressen om at man nå skal innføre forsterkede krav til egenkapital, hvilket i praksis vil si at man avvikler startlånordningen. Husbanken har altså vært et nyttig redskap for å supplere det ordinære kredittmarkedet ved å stille til disposisjon lånemidler som ellers ikke ville kommet fra den private banksektoren. Vi har vist til at vi overveiende har gode erfaringer med startlån, som formidles gjennom kommunene. I praksis refinansieres en ikke ubetydelig del, hvor husstandene er i fare for å måtte fraflytte sine leiligheter. Som regel har kommunene god styring med slik refinansiering. Det er veldig lite mislighold. 27 kommuner som har svart på en undersøkelse, sier at dette forsterkede egenfinansieringskravet i praksis vil være det samme som å avvikle ordningen. Vi har understreket meget sterkt i en merknad at vi ser at Finanstilsynet blir instruert av regjeringen om ikke å ha soliditetsregler som i dette tilfellet kaster barnet ut med badevannet, eller slår beina under en sosial boligordning. For øvrig vil jeg vise til innstillingen, der Høyres forslag er nærmere beskrevet, og jeg vil uttrykkelig ta opp disse forslagene fra denne talerstolen.