Frank J. Jenssen (Høyre), 2013-12-04:
Det er veldig mange mennesker som er på flukt fra krig, nød og forfølgelse, som ønsker en trygg hverdag og et godt liv – og mange kommer til Norge. Men uansett er det avgjørende når man kommer til det landet man havner i etter å ha vært på flukt, at man så raskt som mulig får avklart om man skal bli i landet eller ikke, og hvilken framtid man har. Det er viktig for den enkelte som har krav på beskyttelse, å få bli. Så er det helt åpenbart viktig det å kunne kjenne tryggere grunn under føttene, det å få starte livet sitt igjen, det å få et sted å bo, la barna få lekekamerater, lære seg norsk og få seg jobb. Men rask bosetting og rask avklaring av hvem som skal returneres, er viktig også for alle dem som har rett til vår beskyttelse, men som ofte sitter altfor ofte i mottak og venter. Jo flere ubegrunnede asylsøkere som kommer hit og får sin sak behandlet, jo mer ressurser og kapasitet tar man fra behandlingen av sakene til dem som er berettigede søkere. Vi vet også at anslagene på antall asylsøkere er oppjustert for neste år til om lag 14 000, og vi har tusenvis som venter på utreise etter å ha fått avslag. Vi vet at det er behov for mer effekt i arbeidet i hele kjeden, og at her har vi til dels betydelige utfordringer. Så har vi altfor mange som venter på bosetting i en kommune. Derfor er det et viktig initiativ fra regjeringen når man inviterer alle kommunene med på dugnad for å få bosatt flere raskere. Det gjøres også mye fantastisk godt arbeid i norske kommuner for å sikre innføring i norsk samfunnsliv og språk. Kommunene har hovedansvaret for introduksjonsarbeidet. Det er veldig viktig og riktig at integreringstilskuddet økes. Så er det, som sagt, bare å konstatere at det er en utfordrende situasjon den nåværende regjeringen har fått i fanget. Det er mange med innvilget opphold som ikke har noe sted å bo, og det er et økende antall asylsøkere. Prognosene er som sagt økt. For 2014 anslår, som nevnt tidligere, IMDi at kommunene er i stand til å bosette mellom 6 500 og 7 000, mens behovet fort er oppunder 11 000. Så her er det fortsatt behov for, ordfører – nei, unnskyld, president, jeg er tilbake til gamle tider – en betydelig felles innsats. Men når man omsider er bosatt, er det mange ting som skal virke sammen. Kommunen har hovedansvaret. Man må lære seg språk og samfunnskunnskap. Ungdommene skal inn i skole for å lykkes. Skal man lykkes i skolen, må vi også ha tiltak for å hindre at man faller ut av skolen og at man har for mye ugyldig fravær – som vi har sett noen tendenser til enkelte steder. Barnehager er nevnt. Det er helt opplagt viktig at det er god integreringspolitikk å la barn lære norsk tidlig. Derfor har også gratis kjernetid vært nevnt av flere. Vi trenger også å få til raskere godkjenning av utdanning og raskere anerkjennelse av realkompetanse for folk som faktisk står på terskelen til å komme seg ut i arbeidslivet, men som møter formelle hindre fordi man ikke får godkjent den kompetansen man faktisk har. Vi må få styrket arbeidet med Jobbsjansen for kvinner, som flere har vært inne på, og de frivillige organisasjonene har fortsatt en veldig viktig rolle å spille. Jeg registrerer med glede at regjeringen følger opp også det, og vi skal fortsatt jobbe med å styrke deres mulighet til å drive integreringsarbeid. Det er bra at regjeringen holder høyt trykk på at innvandrere skal få god veiledning og også få mulighet til å etablere egen virksomhet. Vi tenker ofte slik at jo, du skal få deg en jobb – men det er veldig mange som ønsker å skape seg en jobb. Hvordan gjør man det i Norge når man kommer hit? Det er faktisk også krevende nok for dem som har vokst opp her, å etablere en egen virksomhet og skape en jobb, men veldig mange innvandrere ønsker det, og det er veldig viktig at vi har fortsatt trykk på det arbeidet. Jeg er glad for at vi har en flertallsmerknad som sier at Norsk senter for flerkulturell verdiskapning, som er godt etablert og har gode resultater å vise til fra Drammen, fortsatt skal ha «en særskilt stilling». Vi har altså utfordringer i flere ledd, fra ankomst til man får avgjort saken sin, og vi har køer i systemet enten man skal sendes ut av landet, eller man skal sendes nær sagt inn i landet og bosettes. Når man er bosatt, er det fortsatt en vei å gå. Selv om det er mye som er positivt, har vi fortsatt en vei å gå når det gjelder å utvikle en politikk som virker enda bedre for å styrke integreringen av dem som kommer hit.