Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-05-27:
Voldtekt er en uhyrlig forbrytelse. For mange er det vel slik at man opplever denne type forbrytelse som nærmest det å bli tatt livet av. Derfor er det med bekymring man gjennomgår kriminalstatistikken og ser at antall anmeldelser av voldtekt øker såpass som det gjør – fra 1999 og fram til i dag fra vel 400 til oppimot 700 anmeldelser. Nå skal det sies at en del av denne økningen nok skyldes endringene i straffelovgivningen og kanskje også økt bevissthet om denne type saker og grensedragningen rundt disse, slik at umiddelbar økning i forekomster av voldtekt vanskelig kan leses ut av dette. Problemet er at hvis man går inn og analyserer disse tallene, vil man se at effekten av samfunnets behandling av disse sakene ikke er særlig god. Både den følelsen som den voldtektsutsatte og hennes – det er som regel en kvinne – næreste pårørende får i møte med behandlingsapparatet, og også den behandlingen disse får i strafferettsapparatet, er det mildest talt grunn til å dvele ved og for så vidt være bekymret for. Med den mengden anmeldte voldtekter vi nå har i Norge, vil vi brutalt nok kunne si at for hver dag som går, får man inn to nye slike anmeldelser. For hver dag som går, oppleves det to anmeldte voldtekter. For eksempel fikk man i Norge i 2001 inn 635 anmeldelser av voldtekt i en eller annen form, de fleste av dem som kvalifiserte voldtekter. Vi opplever at 455 av dem blir etterforsket. Bare 72 gjerningspersoner siktes. Og så endelig, når man står ved slutten av strafferettskjeden, opplever vi at 41 av de siktede, og da tiltalte, faktisk også får en straffereaksjon. Det vil aldri være noe mål at domfellelsesprosenten i voldtektssaker skal være opp imot 100 pst. Det ville ikke løse problemet for noen. Men det er et problem for oss at domfellelsesprosenten er så lav, f.eks. har den for året 2001 beveget seg helt ned på 6 pst. Dette er selvfølgelig forårsaket av at sakene er vanskelige, at påstand står mot påstand. Etterforskningen i denne typen saker er vanskelig, men det er den også i mange andre typer straffbare forhold hvor vi opererer med en langt høyere både oppdagelsesprosent og domfellelsesprosent. Jeg er i forbindelse med denne interpellasjonsdebatten og spørsmålet om hva vi gjør med en slik situasjon og med et slikt resultat, fristet til å spørre: Hadde disse tallene sett annerledes ut, om man vurderer det i et kjønnsperspektiv, om de fornærmede i hovedsak hadde vært menn? Jeg er fristet til å si ja, også ut fra sammenlignbar og for så vidt annen type kriminalitet, hvor menn faktisk er ofre, og hvor fokus og innsats synes å være langt sterkere. Derfor er det slik at straffesakskjeden i veldig liten grad er blitt et egnet sted for å håndtere denne typen konflikter. Det tar for det første lang tid. Når det gjelder seksuallovbrudd i Norge, tar det, så vidt jeg vet, over 200 dager fra anmeldelse til påtaleavgjørelse for seksuallovbrudd generelt. Så tar det ytterligere tid i forhold til domstolsapparatet, og en skal gjerne gå to runder, to belastende runder. Det er også slik at få saker ender med fellende dom, som skulle danne grunnlag for samfunnets sanksjon, enten det er straff, erstatning eller oppreisning. Det svikter med andre ord både når det gjelder tid og resultat. Og så er det den andre delen av samfunnets mulighet for å reagere, og som skal operere med en langt lavere bevisterskel enn det vi opererer med i strafferetten, nemlig behandlingsapparatet. Der bør det være slik, og der er det slik, heldigvis, at der kommer ikke all tvilen tiltalte til gode, men der kommer all tvilen den fornærmede til gode. Man skal behandles for det man opplyser å ha vært utsatt for. Da er det et paradoks at det behandlingsapparatet som vi alle har et ansvar for, opp gjennom lang tid, enten det er krisesenter, voldtektsmottak eller ressurssenter for voldtektsutsatte, så å si jobber på sparebluss. Jeg husker representanten Inga Marte Thorkildsens hjertesukk i en lignende debatt for en tid tilbake, hvor hun trakk fram at tilbudet for dem som brekker bein eller arm, synes å være langt bedre og mer «lovpålagt» enn det voldtatte, særlig kvinner, utsettes for, til tross for at skaden både på kropp og sinn ofte fortoner seg langt alvorligere. Det er disse to elementene, straffesakskjeden og behandlingsapparatet, vi som politikere må ha et større fokus på når det gjelder spørsmålet om å gjøre situasjonen lettere for dem som rammes av dette, og også når det gjelder å få antall anmeldte voldtekter til å gå ned. Dette er jo ikke to isolerte tiltak, to isolerte tiltakskjeder, men tiltakskjeder som faktisk henger sammen. Har vi et dårlig mottaksapparat og et dårlig behandlingsapparat i forhold til voldtektsutsatte kvinner – ja, så rammer det behandlinga i strafferettsapparatet. Halter det i strafferettsapparatet, er det vanskelig å få gjennomført sakene, og oppfattes det i stor grad som en belastning bl.a. for kvinnene å gå gjennom strafferettsapparatet – ja, så rammer det også behandlingssituasjonen. Det er derfor jeg mener at også vi som tradisjonelt jobber med kriminal- og justispolitikk, må ha et blikk på hvordan behandlingsapparatet faktisk er i forhold til de problemområdene som her berøres. Min interpellasjon er en anmodning til oss alle om å prøve å løfte fokus i forhold til denne typen saker i rettspleien. Jeg mener at kriminalpolitikken og politikken rundt ulovlige handlinger i altfor stor grad har dreid seg om en isolert debatt om bl.a. straffenivå og strafferammer, og også til en viss grad om senking av beviskrav, eventuelt også tradisjonelle rettssikkerhetsgarantier. Jeg opplever det som en avsporing i forhold til de problemer vi faktisk står overfor i disse sakene. Når det gjelder strafferammene og straffenivået, har vi sett en god økning i forhold til voldtektssaker. En gjennomgang av Høyesteretts praksis i løpet av de siste årene, som jeg sjøl har foretatt, viser nærmest en dobling, slik at der har man kommet et stykke på vei. Men jeg tror nok at noe av iveren etter å måle ut strenge straffer i disse sakene faktisk kan gå på bekostning av det politiske fokus vi trenger på det faktiske spørsmål om det i det hele tatt skal komme noen straff, og om det i det hele tatt skal komme noen reaksjon. Det er det fokuset jeg mener vi nå skal sette inn. Jeg tror heller ikke vi løser noen av de utfordringene som disse kvinnene står overfor, ved nå å ta veien om mer tradisjonell strafferettslig tenkning gjennom å begynne å senke beviskravene for å få domfellelse i voldtektssaker. Min interpellasjon skal ikke være noen invitasjon til det. Min interpellasjon er heller ingen invitasjon til å ramme de rettssikkerhetsgarantier som omgir tiltalte og aktører i strafferettspleien. Jeg tror det er å skyte seg sjøl i foten, og faktisk også å ta fokus bort fra det som de fornærmede, de pårørende og de som omgir de fornærmede, faktisk ivrer etter, nemlig å få en reaksjon, å få en reaksjon som over tid også hjelper, og som faktisk også bidrar til å få antall voldtektsanmeldelser ned. Jeg håper debatten i dag i stor grad kan dreie seg om det.