Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2007-11-15:
Veier er veien ut av fattigdommen, proklamerte Tanzanias visepresident på en konferanse jeg fikk anledning til å være til stede på for noen år tilbake. Og landets tidligere transportminister, Anna Abdullah, fulgte opp dette i et senere intervju som jeg hadde med henne der hun sa at veiene er livsnerven i samfunnet deres, for uten veier ville landet ha liknet på en nasjonalpark. Liknende synspunkt har jeg hørt at ledende zambiske politikere har gitt uttrykk for. I land som Tanzania og Zambia er et fungerende veisystem et spørsmål om liv og død, ikke bare fordi trafikken tar så mange liv at den faktisk konkurrerer med malaria, hiv og aids om å være den viktigste dødsårsaken, men fordi veiene er avgjørende for transporten av mat fra landsbygda og inn til de store byene, også i regntida. Veinettet er avgjørende for om landsbygdbefolkningen skal finne avsetning for sine produkt, og for om de som bor i byene, skal ha tilgang på matvarer. For oss er dette ganske innlysende, selv om vi nok også klager over dårlige veier. Men i land som mangler veier og transportmidler, blir folk i høy grad avhengig av å bære varene til og fra markedet. Derfor er veiene mer til velsignelse enn til fordervelse. Derfor kommer veiene langt opp på ønskelistene når afrikanske politikere skal prioritere bistandstiltak. Så har de også erfart at veiene faktisk er en viktig kilde til økonomisk vekst, eksempelvis i Tanzania og Zambia, der en bedre fungerende infrastruktur får mye av æren for den økonomiske framgangen som har funnet sted i disse landene. Det er også en annen side ved dette som tillegges stor betydning, nemlig det faktum at veibygging er en arbeidsintensiv produksjon i slike land. Her er arbeidskraften rimeligere enn maskinene. Og i land som forstår å innrette seg og ikke overlater til kineserne å bygge ut all infrastruktur, har veibygging stor betydning for sysselsettingen. I land der mer enn halvparten av den arbeidsføre befolkningen er uten arbeid, har dette grunnleggende betydning. Fattige land kommer aldri til å klare å løfte seg ut av fattigdommen om de ikke klarer å skape arbeid for befolkningen. Det må også etter min oppfatning være et hovedelement i norsk bistandspolitikk. Jeg håper derfor at norske myndigheter ikke toner ned sin innsats på infrastruktursektoren. Dessverre har Verdensbanken forledet mange afrikanske land til å tro at internasjonale anbudskonkurranser om større infrastrukturoppdrag er en betingelse fra giverlandenes side. Og i noen grad har det også vært det. Men fra norsk side har vi hatt den tradisjon å kreve at lokale firmaer, med lokal arbeidskraft og arbeidsintensiv produksjon, utfører oppdragene. Også fordi Norge har ført an i kampen mot korrupsjon i en sektor som i særlig grad har vært plaget av denne farsotten, kan vi vise til en god del gode resultater. Ikke alle vet at Norge f.eks. har bidratt vesentlig til å utvikle en helt ny og i utgangspunktet korrupsjonsfri veiadministrasjon i Tanzania. Hovedgrepet var da å gi de ansatte en lønn å leve av. Det er nemlig ikke til å undres over at korrupsjonen florerer når offentlige tjenestemenn har så lav lønn at de trenger en virksomhet på si for å ha nok til livets opphold. Slik settes korrupsjonen i system inntil grådigheten overtar som drivkraft på toppen av samfunnspyramiden. Jeg vil derfor understreke betydningen av det institusjonelle samarbeidet mellom norske offentlige etater og tilsvarende etater i utviklingsland. Dette er institusjons- og demokratiutvikling i land som fortsatt lever med arven fra det europeiske kolonistyre iblandet en dose østeuropeisk statsbyråkrati.