Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-27:
Utenriksministeren har i redegjørelsen en innfallsvinkel knyttet til spørsmålet om hva som er norske interesser. Utenriksministeren understreker, og det er dermed Regjeringens holdning, at det er i norsk interesse å ha et bredt engasjement og føre en bred utenrikspolitikk, og at det ikke bare er et spørsmål om at Norge i og for seg skal kunne gi bidrag til noe som – jeg holdt på å si – vil kunne være hyggelig for andre, men at det også er et spørsmål om direkte å ivareta norske interesser når vi er aktive i andre områder. Samtidig vil det nødvendigvis være slik at de nærmeste områdene, og da har jeg kanskje lyst til å understreke at Norden så definitivt hører til de nærmeste områdene, er svært viktige for Norge. Det vil naturlig nok være slik at det vil være litt ringer som gjør at man ofte vil være mest opptatt av de tingene som er nærmest, og så vil det kunne være litt avtagende, med klare modifikasjoner i det. Det er viktig å være opptatt av sosial og økonomisk utvikling i fattige land, og det er viktig å være opptatt av konfliktforebygging og konflikt- og krisehåndtering – jeg holdt nesten på å si – i prinsippet hvor det måtte finne sted i verden. Norge er opptatt av disse spørsmålene og deltar i samarbeid i en rekke internasjonale organisasjoner som FN, EØS-samarbeidet, NATO, OSSE, Europarådet, Nordisk Råd og Nordisk Ministerråd, for å nevne noen av de viktigste organene for det internasjonale samarbeidet. Europa-spørsmål og Norges forhold til EU og EU-samarbeidet har stått relativt sentralt i dagens debatt, i alle fall i den første delen av debatten. Hvis man tar utgangspunkt i redegjørelsen og komitelederens innlegg, er det vanskelig å se at det er særlig store forskjeller mellom Regjeringens holdning til disse spørsmål og Arbeiderpartiets holdning. Det er kanskje litt større grunn til tvil når det gjelder Høyre, uten å gjøre et for stort poeng av det. Det er enighet om at Regjeringen fører en resultatorientert EU-politikk med i det alt vesentlige vellykkede resultater. Det som komitelederen har innført i dagens debatt, er et slags lykkementometer – spørsmålet om hvor stor lykke og entusiasme Regjeringen opplever med den Europa-debatt og den EU-politikk man følger. I og med at slikt er vanskelig å måle, blir det også et spørsmål om ørene som hører, og hvilken – skal vi si – absorpsjon de har. For min del opplever jeg det av og til slik at Arbeiderpartiet, da kanskje ikke minst Arbeiderpartiets leder, og i enda større grad Høyre har en slags automatisk entusiasme for alt som måtte knytte seg til EU og det å delta i EU-samarbeid. Av og til kan det virke som om det å stille spørsmål og det å være innstilt på å ta en debatt forut for at man tar standpunkt, faktisk etter disse partienes oppfatning i seg selv er en ulempe og mangel på entusiasme. Hvis det er holdningen, tror jeg det på mange måter kan være en fordel å være litt mindre lykkelig enn det som Arbeiderpartiet og Høyre er i forhold til spørsmål knyttet til EU. Når vi skal håndtere Regjeringens forhold til EU-spørsmål, er det litt viktig å skille mellom Schengen og veterinæravtalen på den ene side og de andre spørsmål på den annen side. Schengen og veterinæravtalen var på mange måter klarlagt før Regjeringen tiltrådte, og var noe som regjeringspartiene hadde gitt uttrykk for motstand mot, men som var en del av det man aksepterte i tilknytning til regjeringsdannelsen. Det som det vel ikke hersker tvil om, er at Regjeringen har løst de forhandlingsoppgaver som man på den bakgrunn hadde, på en utmerket måte og sikret gode avtaler. Så vil jeg for min del gjerne legge til: Det ville vært forskjell på å ha sagt nei til et Schengen-samarbeid i 1997 og i 1999, av den enkle grunn at det å ha sagt nei i 1997 kunne ha påvirket utviklingen for øvrig, og da tenker jeg ikke minst på Sverige, Danmark og Finlands tilknytning til Schengensamarbeidet. Med andre ord, det ville kunne ha påvirket noe. I dag må vi bare akseptere at Schengen-samarbeidet også er en del av rammen for det nordiske samarbeidet. Venstres holdning er i alle fall at vi har en grunnleggende positiv holdning til en tilknytning opp mot EU gjennom EØS-samarbeidet og for øvrig via mellomstatlige avtaler på ulike områder. Vi er opptatt av å utnytte de muligheter EØS-avtalen gir som en viktig faktor i dette. Jeg kan bare nevne konkret forkortelsen ESDI – som visstnok etter hvert får en P på slutten i stedet for I. Det kan ikke være tvil om at Regjeringen hadde en aktiv holdning til Norges situasjon i den sammenheng og det å følge opp Norges interesser. Venstre tok i fjor høst initiativ til en aktiv debatt i partiet om Europa-spørsmål. Samtidig er utgangspunktet vårt at vi primært ikke ønsker en debatt om spørsmålet om norsk EU-medlemskap eller ikke. Jeg har inntrykk av at det blir en del ironisert over dette fra ulike partier og representanter, men jeg kan ikke uten en viss tilfredshet registrere at når man har hørt oppfølgingen av Thorbjørn Jaglands innlegg – det var vel på tirsdag – bl.a. fra komitelederen her i dag, høres opplegget Arbeiderpartiet har tenkt å ha, langt på vei til forveksling ut som nettopp det Venstre tok initiativ til for egen del i fjor høst, kanskje med den lille forskjell at vi ikke har gitt uttrykk for at dette nødvendigvis skal lede frem til noen endring i programsammenheng; det er et spørsmål som det får være opp til landsmøtet å behandle neste vår. Samtidig er det grunn til å være opptatt av spørsmål utenfor EU i Europa. Jeg har faktisk lyst til å gi en viss honnør til representanten Gundersen, som veldig klart gikk inn for å være mer orientert mot å stille spørsmål om hvilke fordeler og ulemper som er knyttet til det å ikke være EU-medlem, og en understreking av at det også kunne ha fordeler ikke å være medlem, selv om det fra min side ikke ville være spesielt ønskelig å fremheve akkurat den økonomiske siden. Det å se at det å ikke være EU-medlem også gir noen muligheter, og det å være mer opptatt av å diskutere hvilke det er og hvordan vi skal utnytte og bruke disse, kunne kanskje vært et mer positivt bidrag til debatten i enkelte sammenhenger. Det er videre viktig for Norge å understreke NATO som en bærebjelke i norsk sikkerhetspolitikk og derunder også det bilaterale forholdet til USA. Det er viktig for Norge å fremheve NATOs rolle også i det fremtidige sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeid i Europa. Hvis man ser på EU og samarbeidet der, vil det være vanskelig å tenke seg at det kan ha en særlig aktiv rolle uten at det også er knyttet opp mot NATO og den faktoren som NATO vil være. Når det gjelder det bilaterale forholdet til USA, vil jeg bare minne om at det i hvert fall er minst to klart negative elementer i USAs politikk som vi må være opptatt av å fremheve. Det ene er den manglende innbetalingen av bidrag til FN, og det andre er spørsmålet om dødsstraff. Russland er en annen viktig bilateral forbindelse for Norge, og vi må på ulike måter gjenta den avstandtagen vi har tatt til krigen i Tsjetsjenia, og fremheve ansvaret Russland har for å gi mulighet for en humanitær innsats i tilknytning til den konflikten. Helt avslutningsvis: Det ble en litt meningsløs debatt om Senterpartiets holdning 70–80 år tilbake. Men det vi kan ta litt innover oss ut fra det som der ble sagt, er at vår holdning til våre medmennesker med en annen bakgrunn enn oss selv er viktig, og at noe av det som kanskje må være et viktig bidrag fremover, også vil være å redusere konflikter mennesker imellom, basert på de holdninger man har til sine medmennesker.