Bent Høie (Høyre), 2007-05-10:
Da St.meld. nr. 12 ble lagt fram i desember, sa vi at det var en nekrolog over fylkeskommunen. Mange rundt omkring i landet hadde da forventninger om at Stortinget og komiteen skulle bruke sin behandling til å blåse liv igjen i drømmen om det regionaliserte Norge. Den innstillingen som vi har i dag, viser at viljen og evnen til å blåse liv i fylkeskommunen ikke er til stede blant flertallet i denne salen, og at nekrologen dermed står nesten uendret. Det viser at bakgrunnen for denne saken har vært altfor svak. Utgangspunktet er at regjeringspartiene på Soria Moria fort ble enige om programformuleringene om store og sterke regioner, uten å diskutere hva slags konsekvenser det ville ha for måten en organiserte Norge på. Ja, en hadde rett og slett fullstendig ulike tilnærminger til hva disse programformuleringene innebar. Det er jo ikke noe nytt fra denne regjeringen – det var lett å bli enige på Soria Moria, oppfølgingen er det betydelig verre med. Men slik går det når man feier problemene under teppet istedenfor å løfte dem fram når beslutningene tas. Vi kunne i dag ha vært i en situasjon der Stortinget skulle vedta en betydelig demokratireform, som kunne styrket det lokale selvstyret. Men forutsetningene for det forsvant på det tidspunktet en var mer opptatt av å formulere klare programerklæringer enn av å gå inn i en analyse av hva som er utfordringene i Norge for å styrke lokaldemokratiet, og hvilke samfunnsproblemer er det en ønsker løst. Grunnen til at det spørsmålet ikke ble stilt – ja, en valgte til og med å avlyse og avbestille den forskningsrapporten som var bestilt av den forrige regjeringen, nettopp for å gi et faglig grunnlag for en demokratireform – var jo at regjeringspartiene hadde konkludert med løsningen før problemet var beskrevet. Det er det også meldingen – og innstillingen – bærer klart preg av. Den beviser ikke et reelt behov for reform, og den peker ikke på hvilke samfunnsoppgaver som krever nye løsninger. Den har rett og slett som utgangspunkt at vi vil ha en region, og så får vi forsøke å fylle opp med så mye som vi kan bli enige om. Og det ble, som kjent, ikke særlig mye. Derfor er f.eks. plutselig veiledningsoppgaven for grunnskolen havnet i folkevalgte regioner, mens tilsyn og kontroll ble igjen hos fylkesmannen. Ja, ja – kunnskapsministeren måtte vel bidra med noe i potten han også, og så gav han det som smertet minst. Slik er meldingen bygd opp – litt her og litt der, uten en helhet, uten en begrunnelse. Det mest synlige bidraget flertallet har kommet med, er faktisk – som vi også hørte saksordføreren her legge ut om i størstedelen av sitt innlegg – en detaljert beskrivelse av vedtektene i Innovasjon Norge og noen vage formuleringer som skaper håp om noe mer. Konsekvensen av dette er at Stortinget i dag ikke engang vedtar å gi fylkeskommunene et nytt navn, men gir antydninger om at de kanskje kan få et nytt navn med ikke noe særlig mer innhold. Den fellesanalysen som alle partiene trakk opp før stortingsvalget i 2005, var at dagens fylkeskommune ikke hadde tilstrekkelig innhold og oppgaver som gjorde den levedyktig. Konklusjonen etter dagens stortingsbehandling må bli at fylkeskommunen – om den blir hetende region eller ikke – etter de oppgavene som en nå legger inn, ikke har tilstrekkelige oppgaver eller myndighet til å være levedyktig. De eneste partiene i denne sal som dermed står igjen med et reelt alternativ for å gjennomføre en betydelig lokaldemokratireform, er Høyre og Fremskrittspartiet, gjennom å bygge på den lokaldemokratienheten som har stor oppslutning i befolkningen, stor tillit i befolkningen, nemlig kommunene. Diskusjonen om det regionale nivået har gått i hele Skandinavia. Konklusjonene har blitt ulike i de ulike landene. I Danmark gjennomførte en en betydelig kommunereform, opprettet helseregioner, men på komiteens studiebesøk var beskjeden klar: Helseregionene ville være vekke i løpet av en ti års tid. De ville gå på en tonivåmodell. Finland, som har en tonivåmodell, gjennomførte en analyse med utgangspunkt i å opprette et mellomnivå, og konkluderte med at de ville videreføre tonivåmodellen. I Sverige har en faggruppe kommet til en annen konklusjon, nemlig store, sterke landsdelsregioner som minst skal inneholde en stor by, et universitet og et universitetssykehus. Men forskjellen mellom Norge og Sverige på dette området er vesentlig, fordi Norge allerede i 2001 valgte å overføre den oppgaven som kunne ha gitt legitimitet til et mellomnivå, nemlig sykehusene, til staten, ut fra et bredt politisk ønske om at helsepolitikken er nasjonal og bør avgjøres nasjonalt, og at ansvaret bør ligge et sted, nemlig hos helseministeren. Derfor er grunnlaget i Norge for et tredje forvaltningsnivå vekke, og det er ingenting i denne innstillingen som peker i noen annen retning. Den største faren med innstillingen fra regjeringspartiene og stortingsflertallet er altså at en viderefører et mellomnivå med en betydelig politisk administrasjon og en betydelig byråkratisk administrasjon som ikke har nok oppgaver å holde på med. Det kommer neppe til å gå ut over staten, for staten er flink til å holde på sitt, der den sitter, gjennom dette arbeidet. De som kommer til å bli rammet av det, er kommunene. Dette mellomnivået vil etter hvert spise seg mer og mer inn på kommunenes område og i større og større grad framstå som en overkommune. Det gjør at jeg føler meg overbevist om at det ikke vil gå lang tid før flertallet i denne sal også mener at en tonivåmodell er det mest fornuftige, fordi trykket fra partienes lokalpolitikere og kommunepolitikere veldig raskt kommer til å gå på at dette vil vi bli kvitt. Det vil ikke lenger bare være fylkesmannen som blander seg inn i arealplanleggingen, ikke lenger bare være fylkesmannen som blander seg inn i de lokale avgjørelsene. Vi vil til og med i større og større grad, hvis dette gjennomføres, ha fylkespolitikere og et regionalt nivå som er enda fjernere enn dagens nivå, som blander seg inn i de lokale beslutningene. Høyre og Fremskrittspartiets alternativ bygger på at kommunene har vist seg å ha evnen både til å prioritere mellom ulike velferdsoppgaver og til å ta på seg større oppgaver. Det må jo være et stort paradoks at på tross av at en nå har hatt fylkeskommuner i mange år, har det vokst opp et behov i kommunene for å etablere et regionalt samarbeid innenfor det som kalles for bo- og arbeidsregioner. Det er jo nettopp fordi kommunene har sett at de selv har en del oppgaver som de ikke kan løse innenfor dagens struktur. Men de har ikke sett på fylkeskommunen som det naturlige sted å søke hen for å løse disse oppgavene. Nei, de har påtatt seg ansvaret selv, etablert forpliktende samarbeid og løser oppgaver og finner fram til enighet innenfor arealplanlegging og samferdsel som har stor tillit i befolkningen. Jeg vil si det slik at de beslutningene som i dag fattes i fylkestingene knyttet til samferdselsplanlegging, arealplanlegging og næringsutvikling, ville verken hatt legitimitet i befolkningen eller hos staten hvis man ikke hadde bygd nettopp på de beslutningene som var fattet i kommunene og i samarbeid mellom kommunene. Så hele legitimiteten i dagens beslutninger i fylkeskommunen er basert på enigheten med kommunene. Det er den modellen Høyre og Fremskrittspartiet bygger på. Derfor er det feil når flertallet prøver å framstille det som at en forutsetning for Høyre og Fremskrittspartiets modell er en omfattende kommunesammenslåing. Vi peker på utfordringene som dagens kommunestruktur gir, og jeg er overrasket over at en del av regjeringspartiene, spesielt Arbeiderpartiet, ikke også gjør det. Svaret er altså ikke en omfattende tvangssammenslåing av kommuner, svaret er å gi kommunene tillit til selv å diskutere disse utfordringene. Jeg vil avslutningsvis takke Fremskrittspartiet for det positive og konstruktive arbeidet som vi har hatt for å komme fram til en innstilling oss imellom, som peker framover og er mer spenstig enn det som flertallet har kommet fram til.