Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2009-05-18:
Det er et svært viktig tema interpellanten Molvær Grimstad tar opp i dag, og jeg er veldig glad for at vi tør å snakke om det. Det er viktig fordi det dessverre fremdeles er for liten kunnskap om overgrep og for liten kunnskap om det å fange opp signaler. Derfor er jeg utrolig glad for det som statsråden sa, at man nå skal gjøre en forskningsinnsats. Mye av kunnskapen er basert på forskning, og forskning er det dessverre for lite av når det gjelder seksuelle overgrep mot barn og konsekvensene av det – også langtidskonsekvenser. Vold og seksuelle overgrep skjer i hjemmet, på skolen, der barn arbeider, og der barn bor. Dessverre er lojalitet og redselen for at noe forferdelig skal skje hvis man forteller om overgrepene, noe av årsaken til at ofrene for overgrep ikke tør å snakke. Heldigvis har både familieministeren og, ikke minst, justisministeren i den sittende regjering gjort et godt stykke arbeid for å forebygge og, ikke minst, gi barn en mulighet til å si fra selv. Barnehusene, som justisministeren har gått i bresjen for, har vi noen av, men vi kan nok og burde nok få det flere steder. Jeg antar at det er på agendaen. Barnehuset er et sted hvor barn kan fortelle i trygghet og i kompetente omgivelser om de farlige og skumle tingene. Også Alarmtelefonen, som statsråden har varslet kommer i juni, er jeg veldig glad for kommer på plass. Barn som har vært utsatt for seksuelle overgrep, trenger å vite at de har et sted å henvende seg, et sted som er lett å huske nummeret til. Jeg er veldig glad for at det kommer på plass. Også veilederen som gir de voksenpersonene som omgås barn, råd om hva man skal se etter og lytte etter, er et av de viktige verktøyene når det gjelder å nå de utsatte barna. På tross av alle de gode tingene som denne regjeringen har gjort – noen i salen er vel kanskje litt forbauset over at dette kommer fra meg, men æres den som æres bør – ser vi og hører vi likevel om overgrep. Det er dessverre ikke alltid like lett å vite hva som foregår bak lukkede dører i hjemmet. Derfor er det viktig å fortelle alle barn at det å snakke med voksenpersoner er viktig, enten det nå er offeret eller venner som vet noe om det farlige. Men når barn blir utsatt for seksuelle overgrep i institusjoner, på skolen eller i barnehagen, reagerer jeg med vantro – og sikkert mange med meg. Det skulle ikke være mulig å utsette barn for seksuelle overgrep mens de er i en eller annen form for forvaring. Dette er en problemstilling som jeg synes vi må fokusere mer på og jobbe med. Det ser ut som om det er et problem at eldre ungdommer i f.eks. barnevernsinstitusjoner forgriper seg på dem som er yngre. At dette nok dreier seg mest om å ha makt over og skremme de yngre til lojalitet, er så sin sak, men derfor er det desto mer tvingende nødvendig at de ansatte har oversikt over hva som egentlig foregår på institusjonen. Det bør nok foretas en kompetanseheving i det å «lese» både barn og institusjonsmiljø bedre enn det som gjøres i dag. Vi vet bl.a. at Stine Sofies Stiftelse tilbyr et undervisningsopplegg til både barn, unge og voksne som kommer opp i denne problemstillingen. Hadde man hatt den nødvendige kompetansen, hadde disse overgrepene kanskje vært unngått, eller i det minste vært avslørt på et langt tidligere tidspunkt. Til slutt vil jeg gjerne fokusere på de barna vi hører minst om, nemlig de som forsvinner, enten de forsvinner fra asylmottak, eller det er skolepulter som står tomme. Hva vet vi om disse barna? Dessverre vet vi altfor lite, men det vi vet, er at det pågår en omfattende handel av barn i Europa. Hvorfor prioriteres ikke disse barna i Norge når de forsvinner? Hvorfor leter man ikke etter dem på en skikkelig måte? Barn som forsvinner fra skolene, slår man seg til ro med at de befinner seg i et eller annet opprinnelsesland? Barn som rømmer fra mottak, bryr man seg ikke om å lete etter dem? Vet vi om disse barna har vært utsatt for trafficking og solgt videre som sexslaver? I tillegg til det gode arbeidet som Regjeringen faktisk har gjort på dette feltet, vil jeg oppfordre den til å prioritere alle barn som ikke har noen voksne å gå til, de som bare blir borte, for de trenger vår hjelp aller mest.