trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Jeg er svært tilfreds med at forsvarsministeren nå ønsker å endre praksisen. Jeg er glad for at vi har fått en forsvarsminister som viser handlekraft i å løse både små og store saker. Og dette er ikke en liten sak – for dem det gjelder, er det mye følelser involvert. Jeg er overbevist om at våre krigshelter og også medlemmene av Falstadfangenes forening vil være svært fornøyd med konklusjonen i forsvarsministerens svar, og at de nå ser at vi har fått en forsvarsminister som ønsker å behandle våre krigshelter med den respekt som de fortjener. Og jeg synes det er svært morsomt at denne positive holdningen kommer fram i dag, på 8. mai. Jeg håper nå at departementet vil sørge for å informere i alle fall de organisasjonene som finnes for våre krigshelter, slik at de blir gjort oppmerksom på den positive holdningen som forsvarsministeren nå har. Jeg håper at hun også drar nytte av sin positive holdning, både for sin egen del og for det partiet hun representerer.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Tilfeldigheter vil det slik at dette spørsmålet blir besvart 8. mai, som foruten å være vår frigjøringsdag også er veteranenes dag. Jeg må innrømme at den faktiske situasjon som ligger til grunn for spørsmålet, ikke er helt som jeg ideelt sett ønsker meg. Spørsmålet indikerer at vi ikke alltid er i stand til å behandle våre krigsveteraner så godt som vi kunne ønske. Jeg vil likevel komme med noe historikk og noen presiseringer. Så tidlig som i 1949 fattet den daværende regjering en beslutning om å avslutte utdelingen av de høyeste krigsdekorasjoner. I praksis førte dette til at tildeling i statsråd av våre høyeste utmerkelser for krigsinnsats opphørte i 1951. Etter denne tid er det gjort unntak fra hovedregelen ved tre anledninger, i 1979, i 1981 og i 1986. Unntakene dreide seg om sjøfolk i handelsflåten og i marinen. Jeg vil dvele litt ved den siste større gjenopptakelse av krigsdekorering. Ved kgl. resolusjon av 24. oktober 1986 ble det besluttet å gjenoppta utdeling av krigsdekorasjoner til krigsseilere i handelsflåten. Gjenopptakelsen hadde sin begrunnelse i den alminnelige oppfatning at handelsflåtens personell fortsatt ikke hadde fått den anerkjennelse og honnør som deres innsats under krigen tilsa. Oppgaven ble løst gjennom oppnevning av et eget krigsdekorasjonsråd, som i perioden 1986–1991 tilrettela for utdeling av dekorasjoner til mer enn 12 000 krigsseilere. De første medaljene ble utdelt ved en høytidelighet på Akershus festning med H.M. Kong Olav til stede. De øvrige medaljer ble i all hovedsak delt ut i regi av enten fylkesmann eller ordfører. Jeg nevner det fordi det den gang ble lagt vekt på at tildelingen av dekorasjoner skulle foregå i verdige former. Når det gjelder representanten Simonsens anførsler om at utmerkelser er tilsendt i posten, og om de søknadsprosedyrer han refererer til, går jeg ut fra at det er Deltakermedaljen det siktes til. Denne medaljen deles ut i et antall av 200–300 pr. år. Dessverre finnes det ikke noe arkiv fra tiden like etter krigen som angir hvem som har mottatt Deltakermedaljen. Derfor har det vært nødvendig at det fremmes en søknad. I praksis kan det være den enkelte selv, foreninger, offentlig myndighet, leger, prester eller pårørende. Likevel er jeg ikke fornøyd med at medaljer og diplomer tildeles gjennom postforsendelser direkte til den enkelte. Denne praksisen vil nå bli endret. I distrikter der vi har militær representasjon, vil Forsvaret foreta utdelingen. I andre tilfeller vil ordføreren eller en annen offentlig instans bli anmodet om å foreta en verdig overrekkelse. Jeg håper derfor, både på bakgrunn av representanten Jan Simonsens initiativ og fordi jeg faktisk er enig med ham i at dette skal behandles på en verdig måte, at vi kan få en mer verdig tildeling av Deltakermedaljen i framtiden.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Jeg vil gjerne få returnere en del av de rosende komplimentene. Jeg synes det er flott også at representanten Simonsen tok opp denne saken, og jeg synes det er et godt eksempel på hvordan Stortingets spørretime bør brukes, som en anledning til å finne bedre løsninger i fremtiden enn det vi har hatt i fortiden.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Deltakelse i flernasjonale operasjoner der ulike land har ulike folkerettslige forpliktelser, eller ulik tolkning av de samme forpliktelsene, er ingen ny problemstilling. I enhver internasjonal militær operasjon reises dette viktige spørsmålet, enten det er i NATOs operasjoner på Balkan eller i operasjon Enduring Freedom i Afghanistan. Dette kalles «legal interoperability» og løses som regel gjennom felles instrukser for maktbruk, eller Rules of Engagement, som tilfredsstiller alle deltakende nasjoners nasjonale og internasjonale forpliktelser, eller ved at det på annen måte tas hensyn til enkeltnasjoners særlige forhold. Slik er det også løst i Afghanistan. De norske soldatene står under amerikansk kommando. Men Norge har overfor USA skriftlig satt som vilkår for norsk deltakelse at soldatene er under norsk jurisdiksjon og ikke kan settes til oppdrag som innebærer brudd på norsk lov eller norske folkerettslige forpliktelser. De norske styrkene er godt trent i å opptre i samsvar med norske internasjonale forpliktelser, og vil derfor ikke bli gitt oppdrag eller gjøre noe som innebærer brudd på norske konvensjonsforpliktelser. Jeg er trygg på at både dette forhold samt organiseringen av måten norske styrker opererer på i Afghanistan, gjør at styrkene ikke kommer i situasjoner der de risikerer å komme på kant med norsk lov eller norske internasjonale forpliktelser. Jeg vil også nevne at Forsvaret har sendt en norsk jurist til Afghanistan som gir råd til den norske kontingentsjefen om disse forhold. Representanten Haga nevner at USA ikke er part i Minekonvensjonen. Jeg kan slå fast at norske styrker ikke under noen omstendigheter vil bruke antipersonellminer. Forbudet mot bruk, som er nedfelt i norsk strafferett, gjelder også for norske soldater i utlandet. Definisjonen av bruk er begrenset til å omfatte fysisk utplassering, ikke det å la seg beskytte av minefelt utlagt av andre. Dette er uttrykkelig presisert i Ot.prp. nr. 72 for 1997-1998, som lå til grunn for loven som gjennomførte Minekonvensjonen i norsk rett. Videre framgår at terskelen for å bli rammet at medvirkning til bruk er høy for militært personell som utfører ordre. Selvsagt vil det kunne dukke opp faktiske situasjoner der grensen ikke alltid er like lett å trekke, men terskelen bør ikke legges så lavt at det i praksis hindrer Norge i å delta i flernasjonale operasjoner. Avslutningsvis vil jeg også understreke at selv om USA ikke er part i tilleggsprotokollene til Genèvekonvensjonene, vil de likevel være bundet av mange av reglene: Tilleggsprotokollene inneholder grunnleggende humanitærrettslige prinsipper om bl.a. beskyttelse av sivile og andre som ikke deltar aktivt i fiendtlighetene. Mange av disse reglene må anses som sedvanerettslige regler som alle stater er bundet av. Jeg antar derfor at vi kan være helt trygge på at norske soldater holder seg til norske inngåtte konvensjoner og norsk rett.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Modenhetsnivået til norske soldater anser jeg for å være særdeles høyt. Grunnlaget for den holdningen er den tilbakemeldingen jeg får om norske soldater fra våre allierte som vi opererer sammen med ute. Nettopp den tilbakemeldingen jeg har fått om norske soldater fra Kosovo, og også fra Afghanistan, om den jobben de gjør, gjør meg trygg på at det ikke er nødvendig å innføre noen aldersgrense. Den opplæringen vi gir våre soldater, i tillegg til de utvelgelseskriteriene vi legger til grunn, er tilstrekkelig. Jeg skjønner godt at mange foreldre er bekymret for sine barn – ungdommer – de er jo det hele livet, selv om de er langt over myndighetsalderen. Men jeg vil understreke at vi sender soldater basert på frivillighet, og med den best tenkelige opplæring på forhånd.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
På det spørsmålet vil jeg svare et klart nei. Forsvaret har generelt sett vært svært åpent med informasjon om norsk deltakelse i Afghanistan. Det gjelder alle bidragene våre, unntatt spesialstyrkene. Imidlertid har presseinteressen vært størst for spesialstyrkene. Det spesialstyrkene våre driver på med, er bl.a. oppdrag bak fiendtlig linje og innenfor terrorbekjempelse. Her er det en langt høyere og annerledes risiko enn ved andre oppdrag. I forrige tilleggsspørsmål ble det referert til et brev fra en mor. Jeg får også mange brev, og de brevene knytter seg i første rekke til sikkerheten til dem vi har der nede. De vil ha jobbet tett sammen med allierte styrker, og en del av operasjonsmønsteret og teknikkene er slik at hvis de blir avslørt, vil man ikke kunne benytte de samme teknikkene for fremtiden, og det vil kunne sette liv i fare. Det er det siste denne forsvarsministeren ønsker.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Først litt historikk. Garnisonen i Porsanger ble opprettet i 1946 og bygd ut i 1950-årene. Senere ble det inngått kontrakt med Finnmark Jordsalgskommisjon om feste av grunn til Porsangmoen og Halkavarre skytefelt. Høyesterett fastslo i dom fra 1986 at Forsvarets bruk av Halkavarre ikke var urettmessig i forhold til reindriften, men betinget betaling av erstatning for ulempe og merarbeid. Etter høyesterettsdommen ble det etablert en erstatningsordning for inngrep i reinbeiterettigheter. Avtalen om erstatning til reindriften er nå utløpt, og det har siden 1996 vært ført forhandlinger med reindriften om fornyelse av kontraktene. I mangel av andre holdepunkter har staten i årene etter 1996 utbetalt årlig erstatning etter de gamle satsene. Flere av våre viktigste allierte trener og ønsker å trene sine styrker under krevende forhold i Norge. Moderne operasjoner er kompliserte og involverer i økende grad avstandsleverte våpen fra fly og helikopter. Slike operasjoner forutsetter at det kan trenes under realistiske forhold. Norsk deltakelse i internasjonale operasjoner forutsetter norsk samtrening med allierte enheter. Skal vi kunne motta alliert hjelp til Norge ved et angrep på oss, må forholdene legges til rette for alliert øvelsesvirksomhet i Norge, ikke minst i Nord-Norge, dette for å sikre at tilstrekkelige allierte enheter kan operere effektivt under norske forhold. Det er avgjørende for vår sikkerhet. Ny våpenteknologi har dessuten skapt nye behov. Norske F-16 fly blir oppdatert og får våpen som kan brukes mot bakkemål. Denne kapasiteten må øves troverdig. Det er også viktig at vi trener sammen med dem vi skal operere sammen med i konkrete operasjoner. Tilgangen til Halkavarre skytefelt har vært og er viktig for at alliert treningsvirksomhet kan legges til Nord-Norge, ikke minst fordi Halkavarre er det eneste skytefeltet i Nord-Norge som kan brukes for trening av det norske luftforsvarets luft til bakke-kapasitet. Det pågår nå en prosess for å avklare Forsvarets fremtidige behov for bruk av Halkavarre. Det kan være aktuelt å utvide sikkerhetssonene rundt feltet, fordi flyene kan måtte operere fra større høyder enn tidligere. Selve øvingsfeltet planlegges ikke utvidet utover en eventuell mindre tilpassing av feltgrensen i terrenget. Det vil bli holdt nær dialog med lokale interesser, næringsinteresser og minoritetsinteresser. I den sammenheng vil også forholdet til norsk lovverk og forpliktelser i internasjonale konvensjoner nøye bli vurdert. Uansett hvilke løsninger man kommer fram til for fremtidig bruk, vil Forsvaret legge vekt på å unngå planer og inngrep som ikke er forenlige med etablerte forpliktelser overfor minoritetsgrupper.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
At allierte øver på Halkavarre, er gammelt nytt. Det har skjedd før. Det er helt vanlig at våre allierte øver sammen med Norge i nordnorske områder, så også på Halkavarre. Men jeg forstår representanten Lunds syn på de medieoppslagene som har vært, for det har vært skapt unødig uro. Det har vært skapt et inntrykk i media av at Forsvarsdepartementet har sluttbehandlet ønskemål fra ulike deler av Forsvaret om fremtidig bruk av Halkavarre. Så langt har ikke prosessene kommet. Forsvarsdepartementet vil i den videre fremdrift for det første ha god kontakt med lokale miljøer i Nord-Norge, inkludert minoritetsinteressene. Vi vil legge vesentlig vekt på norske forsvarsmessige behov, og vi legger vekt – selvfølgelig – på Norges NATO-forpliktelser, som innebærer behov også for fremtidig trening sammen med våre allierte.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Jeg vil være nokså tydelig på at når det gjelder planlegging av alliert øving i Norge, er det et norsk anliggende. At det fra russisk hold fremføres protester, er ikke noe nytt, men det er ikke styrende for vårt valg av forsvarsaktiviteter og øvingsaktiviteter, det tar vi til etterretning. Samtidig vil jeg si at de planene som vi nå ser på i Forsvarsdepartementet, ikke dreier seg om en omfattende utvidelse av Halkavarre, men en mulig utvidelse av sikkerhetssonen fordi dette er Luftforsvarets eneste øvingsfelt for luft til bakke-kapasitet, og fordi ny teknologi gjør at flyene opererer fra større høyder – det gjør det selvfølgelig også naturlig å se på sikkerhetssonen. Men det vil også i fremtiden være de rene norske, nasjonale behov – det inkluderer også alliansens behov – som legges til grunn for Forsvarsdepartementets politikk for øvelser på norsk jord.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Jeg forsvarer på ingen måte ukritisk kasting av utstyr og matvarer etter øvelser. Etter øvelse «Strong Resolve» ble det kastet både utstyr og matvarer, men på forskjellig grunnlag. Etter «Strong Resolve» åpnet Forsvarets logistikkorganisasjon for at repetisjonssoldater skulle få beholde de delene av det personlige utstyret som Forsvaret har overskudd av. Det ble vurdert å være en rimelig og fornuftig løsning for å avhende overskuddsmateriellet. Ca. 1 300 soldater og befal fikk tilbud om å overta utstyr. Om lag 1 000 soldater og befal takket ja til tilbudet, mens de øvrige 300 leverte materiellet tilbake. Utstyret hadde vært i bruk under hele øvelsen. I vurderingen av hvordan utstyret som var i overskudd, skulle avhendes, ble bl.a. pris for vask og rens og arbeidsmengden med håndtering av utstyret vurdert opp mot forventet salgspris. Forsvaret konkluderte med at den mest hensiktsmessige løsningen var å destruere utstyret. Imidlertid har jeg tidligere tatt initiativ til at rutinene for avhending blir gjennomgått for fremtiden. I denne sammenhengen vil også de eksisterende rutinene for avhending av materiell i forbindelse med øvelser bli gjennomgått. Både Frelsesarmeen og frivillige organisasjoner vil kunne være aktuelle mottakere av overflødig utstyr, og slike muligheter må sjekkes bedre ut. Når det gjelder kasting av matvarer, stiller saken seg litt annerledes. Forsvaret kan ikke gi bort mat som man ikke fullt ut kan innestå for kvaliteten på. I forkant av øvelse «Strong Resolve» ble alle avdelinger pålagt å returnere hermetikk som ikke var åpnet, og det ble gitt bort ca. 1 m3 hermetikk til Kong Carl Johans Arbeidsstiftelse, som viderefordelte dette til bl.a. Kirkens Bymisjon og Frelsesarmeen. Det ble etter øvelse «Strong Resolve» likevel kastet matavfall, i hovedsak skyller, altså matrester, men også noe matvarer. Dette tilsvarte vel 100 g pr. person pr. dag. Ut fra næringsmiddelhygienske hensyn kan det være uforsvarlig å bringe overskuddsproviant tilbake dersom den har vært utsatt for transport, splitting, tilsmussing, høy temperatur eller lagring uten tilsyn under en øvelse, fordi det ville kunne innebære en risiko å gi bort mat som ikke fullt ut tilfredsstiller de nødvendige krav. Det er ingen enkel oppgave å beregne det nøyaktige forbruk av matvarer for en øvelse. Det vil derfor også kunne oppstå situasjoner med overskudd i fremtiden. Jeg synes likevel vi må skille klart mellom matvarer som er holdbare, hermetikk osv., og matvarer som kan innebære en næringsmiddelhygienisk risiko for konsumenten. Målet mitt skal være å minimalisere den siste gruppen, ikke-holdbar mat, slik at minst mulig må kastes eller destrueres etter øvelse for fremtiden.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Her har representanten Bredvold og jeg helt samme syn. Goodwill er en viktig verdi, og goodwillen kan ofte ikke måles i kroner og øre man sparer ved en handling, men den måles også ved vilje til å ta vare på ressurser og til å tenke helhetlige samfunnsmessige løsninger. Derfor er jeg glad for at Forsvaret etter «Strong Resolve» gav bort hermetikk som kom organisasjoner som Frelsesarmeen til gode. Jeg er glad for at overskuddsmateriell ble gitt bort til dem som hadde vært inne til repetisjonsøvelse, selv om det var 300 personer som ikke ønsket å benytte seg av det. Det ideelle hadde vært at også utstyret etter disse 300 hadde blitt forsøkt gitt bort, selv om det ikke brakte kroner direkte i kassen til Forsvaret der og da. Jeg er helt sikker på at representanten Bredvold og jeg har det samme utgangspunkt og den samme målsetting, og jeg tror også at disse tingene har blitt relativt tydelig formidlet til Forsvarets logistikkorganisasjon for fremtiden.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Bare kort: Det forandrer i grunnen ikke det som var mitt hovedsvar, nemlig at der Forsvaret har overskuddsmateriell, brukt eller ubrukt, er det optimale at man lar andre gjøre seg nytte av det, fremfor å destruere det.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-05-08:
Som en del av omleggingen av Forsvaret har det vært lagt stor vekt på å organisere utdanningssystemet på en mer helhetlig måte. Organisasjonsmessig har utdanningen i Forsvaret vært preget av mange små og driftsmessig kostbare enheter. En mer helhetlig organisering med større geografisk konsentrasjon og økt vekt på fellesløsninger gir rom for fremtidige økonomiske innsparinger og bidrar til å skape mer slagkraftige kompetansemiljøer. Som en del av grunnlagsarbeidet for St.prp. nr. 45 for 2000-2001 ble det høsten 2000 utredet å samle baseforsvarsutdanningen i Luftforsvaret, dvs. oppgaver med flyplassreparasjon, vakt og sikring, brannvern og eksplosivrydding. Rapportene fra dette utredningsarbeidet er tidligere oversendt Stortinget som ledd i forsvarskomiteens behandling av St.prp. nr. 45 i brev av 16. mars 2001 fra statsråd Godal. Luftforsvarets baseforsvarsutdanning har til nå vært gjennomført svært spredt – på Andøya, Bodø, Ørland, Rygge og Kjevik flystasjoner. Ved Stortingets behandling av St.prp. nr. 45 ble det vedtatt å opprette et bakkebasert støtteinspektorat på Rygge i løpet av 2002. I proposisjonen går det klart fram at baseforsvarsutdanningen ville bli samlet på Rygge og underlagt dette støtteinspektoratet. På Rygge er nødvendige fasiliteter allerede til stede, og Rygge fremstår som en miljømessig egnet lokalisering. Flyttingen ivaretar dessuten forutsetningen om å bygge opp en helhetlig baseforsvarsutdanning for Luftforsvaret. Etter mitt syn ivaretar denne løsningen med å flytte brannvernassistentutdanningen til Rygge de overordnede krav til helhetlige løsninger samt bidrar til å skape et mer slagkraftig kompetansemiljø. Tilgjengelig infrastruktur på Rygge tilfredsstiller kravene både hva gjelder lokaliteter og nødvendige utslippstillatelser for å gjennomføre utdanningen. Flyttingen anses å være i samsvar med forutsetningene i St.prp. nr. 45 og Stortingets behandling av denne. Jeg vurderer det slik at en eventuell stans i gjennomføringen vil være i motstrid med Stortingets klare ønske om å holde tempoplanen for de omstillingene som følger av fjorårets behandling av St.prp. nr. 45. På denne bakgrunn finner jeg det naturlig at iverksettingen av denne organisasjonsendringen skjer som planlagt.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Jeg ønsker å stille forsvarsministeren følgende spørsmål: «Det hevdes at det etter militærøvelsen «Strong Resolve» ble kastet fullt brukbart utstyr og en del matvarer, uten at noen fikk nyttiggjort seg dette. Det hevdes videre at det ble gjort da dette var det billigste alternativet for Forsvaret. Forsvarer statsråden en slik handling, eller vil statsråden se nærmere på rutinene slik at vi slipper dette for fremtiden?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Jeg takker statsråden for et godt og fyldig svar. Jeg håper at det hun sa i svaret, også vil bli iverksatt, noe jeg selvfølgelig går ut fra, slik at vi slipper sånne ting som dette. Men med bl.a. beltevognsaken i friskt minne er det litt synd at dette spørsmålet kom opp, synes jeg. Fremskrittspartiet ønsker at Forsvaret skal få de økonomiske midler de har krav på. Samtidig er Fremskrittspartiet også kritisk til hvordan Forsvaret avhender sine eiendeler, fordi de signaler Forsvaret gir på denne måten, vil kunne avspeile befolkningens synspunkter og meninger om Forsvarets budsjetter i framtiden. I tillegg vet vi at det finnes mange organisasjoner, som f.eks. Frelsesarmeen, som sikkert kan være positivt mottakelig for diverse avhendet militært utstyr. Derfor er det ikke sikkert at det som er billigst for Forsvaret der og da, som å kaste utstyr, er det i lengden.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Det med goodwill er ekstra viktig. Kanskje det på en dag som i dag, 8. mai, frigjøringsdagen vår, egentlig er litt synd at dette spørsmålet kommer opp. Men vi kunne lese i Adresseavisen at oberstløytnant Olav Pettersen medgir at en del av materiellet var ubrukt og i god stand, altså det som ble avhendet og kastet. Vi tar det til oss, slik at det ikke skal skje i fortsettelsen.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Jeg har et spørsmål til forsvarsministeren: «Forsvarsdepartementet vedtok i 1994 å etablere utdanning av Luftforsvarets brannvernsoldater på Andøya. Jeg er nå kjent med at Forsvaret ønsker å flytte denne utdanningen til Rygge flystasjon. Dette uten at det er foretatt noen som helst konsekvensutredning, dette gjelder spesielt miljø og økonomi. Vil statsråden stoppe denne flyttingen inntil det foreligger en slik utredning?»
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Jeg vil bare takke statsråden for et oppklarende svar.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
«Regjeringen har varslet at det skulle innføres 0-toleranse når det gjelder utslipp av olje fra oljeinstallasjonene på norsk sokkel. De samme retningslinjer legges tydeligvis ikke til grunn når det gjelder oljeutslipp fra krigsvrakene i Narvik havn. Disse vrakene har over lang tid lekket betydelige mengder olje. Dette er departementet gjort oppmerksom på uten at noe er skjedd. Legger statsråden samme 0-toleranse til grunn for utslipp fra disse vrakene som fra oljeinstallasjonene?»
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Jeg beklager jo at ministeren ikke ønsker å gå inn og tømme vrakene. Vi har til stadighet sett at det har vært oljeutslipp fra disse vrakene, og man observerer stadig olje på vannoverflaten i Narvik havn. I tillegg er det flytt i land fugl som er drept, og som har vært fulle av olje. Det har vært sendt en video til departementet der man kan se den forholdsvis raske drypplekkasjen fra vrakene. Det er selvfølgelig også slik at plutselig lekkasje kan skje ved at vrakene svekkes over tid, men selv om det er forbud mot ankring i Narvik havn, har det vært uhell, og dersom man hadde truffet forkjært, hadde man plutselig fått totalutslipp. Så jeg mener at behovet for å tømme disse vrakene er til stede. Jeg håper at ministeren tar det med seg og ser nøyere på det.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Jeg takker for svaret. Det er klart at jeg legger betydelig vekt på det SFT sier. Men jeg legger også betydelig vekt på det havnesjefen i Narvik sier, hva lokale myndigheter som ser faresignalene, sier. Jeg håper at ministeren også tar dette med seg i sine vurderinger av problemet.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-08:
«En viktig konklusjon etter miljøkonferansen i Rio i 1992 var betydningen av frivillige organisasjoners mulighet til deltakelse i viktige fora og delegasjoner hvor beslutninger om miljø og ressursforvaltning ble fattet. I forbindelse med oppfølgingskonferansen Rio+10 er dette på nytt aktualisert. Hva har statsråden gjort, og hvilke initiativ vil statsråden ta, for å sikre frivillige organisasjoners mulighet til meningsfull deltakelse i aktuelle organer og delegasjoner?»
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-08:
Jeg er veldig glad for at ministeren understreker at åpenhet og deltakelse er en forutsetning for en god miljø- og ressursforvaltning. Jeg registrerer også at ministeren i gårsdagens Verdens Gang har en utmerket artikkel om de utfordringene vi står overfor når det gjelder forvaltning av Barentshavet. Ministeren skriver: «Bestanden av norsk-arktisk torsk og kolmule er imidlertid utenfor sikre biologiske grenser.» Når vi vet hvor viktig det er med åpenhet og deltakelse, er det kanskje heller ikke noen overraskelse at akkurat dette forvaltes i den totale lukkethet og uten deltakelse fra frivillige organisasjoner. Da lurer jeg på: Når skal miljøorganisasjonene få tilgang til Den norsk-russiske fiskerikommisjonen? Og kan vi få åpenhet rundt forhandlingsposisjonen til den norske regjeringen, slik at vi i forvaltningen av det reneste og rikeste havet også får åpenhet og deltakelse?
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-08:
Mitt hovedspørsmål handlet om hva ministeren hadde gjort for å legge til rette for meningsfull deltakelse i aktuelle fora og organer, og handlet ikke utelukkende om det som har med Johannesburg å gjøre. Når det gjelder forvaltningen av det reneste og rikeste havet, Barentshavet, er det definitivt et sånt aktuelt forum hvor meningsfull deltakelse innenfor ressurs- og miljøforvaltning kan skje. Det er helt riktig at miljøansvaret ligger i mange departementer. Men er det sånn at det skal være én politikk for de forhandlinger Miljøverndepartementet driver, og en annen politikk for de forhandlinger Fiskeridepartementet driver?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-06-07:
Det er ikke gitt alle å få en bauta etter seg, selv om det nok er mange som skulle ønske det, både blant filmskapere og blant politikere i denne sal. Saksordfører har gjort rede for de synspunkter som også Fremskrittspartiet har i denne saken, med unntak av ett punkt, der vi er uenige i flertallsmerknadene. Det gjelder det som går på at man skal få dette vurdert igjen i 2006. Fremskrittspartiet mener at dette ikke er en statlig oppgave. Snarere tvert imot må dette være næringsutvikling. Og da bør det melde seg andre interessenter på banen enn staten. Her ligger en unik mulighet for eiendomsutviklere og næringslivet i Kautokeino til å få nettopp det som filmskaperen ønsker, en permanent bygningsmasse som kan tjene lokalsamfunnet på mer enn én måte. Jeg er for så vidt enig i at det unektelig kan virke ganske meningsløst først å bygge opp kulisser for 5 mill. kr, antakelig av skattebetalernes penger, for så å rive det hele ned igjen etter at opptakene er ferdig. Men da blir Fremskrittspartiets oppfordring til filmskaperne at de finner en annen løsning på finansieringen. Faren ved å gå inn i slike prosjekter er jo også at dette kan medføre ytterligere konsekvenser for staten, og ytterligere kostnader hvis det ikke blir lønnsom drift av bygningene. At man argumenterer med at denne bygningsmassen erstatter tap av arbeidsplasser innenfor reindrift, blir noe søkt i mine øyne, fordi bygningsmassen i seg selv neppe vil medføre økt aktivitet. I alle fall ikke når man tenker seg hvem som skal bruke bygningene, og det er jo allerede eksisterende tiltak i stor utstrekning, som også er aktive uten denne bebyggelsen. Et annet element må være at man kanskje for ettertid vegrer seg for å produsere filmer i Norge av historisk verdi, hvis det blir slik at det skal stå igjen et «museum» på alle nes og odder i alle regioner som trues av avfolking. Det finnes andre virkemidler som bør tas i bruk for å få høynet aktiviteten. Det er dessuten allerede gjort, som vi hørte, prioriteringer for regionen, og vi bør derfor ta hensyn til disse og ikke la noen snike i køen. Det må være en viss forutsigbarhet i hva vi som politikere holder på med.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-06-07:
Høyre slutter seg i hovedsak til saksordførers framstilling i denne saken, og jeg vil gi honnør til henne for et grundig arbeid. Det å legge til rette for en etterbruk av filmkulissene til den planlagte filmen om Kautokeino-opprøret, er i og for seg en god idé. Ja, det er et godt prosjekt som kan tenkes å være et positivt bidrag til så vel det generelle bygningsmiljøet som for næringslivet i Kautokeino. Men slik vi ser det, er prosjektet litt lite utarbeidet. Det mangler løsninger på helt sentrale spørsmål. Det gjelder underbyggende kalkyler og finansieringsplaner, eier- og organisasjonsstruktur og ansvaret for drift, for å nevne noe. Vi vet fra lignende prosjekter, som f.eks. Jørundgard i Sel i Gudbrandsdalen, som ble bygd til filmatiseringen av Kristin Lavransdatter, at driften av slike anlegg kan by på store utfordringer i ettertid. Et annet dilemma er at prosjektet ikke er sett i sammenheng med de andre satsingene som gjøres i forhold til samisk kultur. Dersom staten skulle gå inn med midler i dette, burde saken vært sett i sammenheng med de prioriteringer som Sametinget gjør for utviklingen av samiske museer og kulturbygg. I saksframstillingen til Stortinget har det som nevnt vært uklarheter i forhold til omfanget av privat deltagelse, driftsansvar og eierforhold. Dersom prosjektet videreutvikles på en måte som gir tilfredsstillende løsninger for dette, og dersom kommunale og samiske myndigheter ønsker å prioritere satsingen, vil det være naturlig, synes vi, å vurdere saken på nytt, men da som et næringsprosjekt rettet mot Indre Finnmark. Høyre vil i lys av dette støtte anmodningen til Regjeringen om at dette gjøres.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-06-07:
Når det gjelder forslaget i sak nr. 1, vil vi stemme imot. Forslaget i sak nr. 2 – og her kommer jeg med en oppfordring til Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstres representanter – gjelder OECD-målet, og det er en målsetting som Stortinget tidligere har vedtatt. Vi mener det samme nå som før, og vil selvsagt stemme for forslaget. Når det gjelder forslaget i sak nr. 3, oppfatter vi det som en detaljstyring av Regjeringen. Det har vi ikke behov for. Jeg vil derfor be representantene stemme imot.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-07:
Jeg oppfatter at alle i denne sal er enig i at i et presset kulturbudsjett vil det være vanskelig å utløse disse midlene, og at det er enighet om at man derfor må se på andre løsninger hvis det ikke skal finansieres via Kulturdepartementet. Men, og det synes jeg er et viktig men: Stortinget har allerede sagt at man skal se på tiltak for indre Finnmark, hvor man skal søke å finne erstatning for tap av arbeidsplasser. Dette er en slik mulighet. Man har altså i regi av departementet nedsatt en gruppe i Finnmark som skal se på prosjekter. Den gruppen har også med nettopp dette prosjektet. Jeg synes at statsråden blir for passiv og for negativ i sin tilnærming. Hun burde i stedet komme opp med synspunkter på hvordan man alternativt kan løse dette hvis man ikke skal ta det fra Kulturdepartementets budsjett. Det betyr jo ikke at man her skal forplikte seg. Men når det er en merknad som flertallet står bak, om at Regjeringen så raskt som mulig skal komme tilbake, så er det en direkte oppfordring det må gå an å svare på. Det er klart at man kan ikke komme tilbake før sommeren, det vil alle her skjønne. Men man vil kunne komme tilbake i begynnelsen av oktober, man vil ha hele sommeren på seg, og man vil kunne være konkret i oktober med hensyn til hvordan man stiller seg til dette prosjektet. Så vidt jeg har forstått, vil det være aktuelt å gå i gang i januar med selve filmen. Det er da man vil være avhengig av å ha avklart disse svarene, ellers vil det være kulisser som blir brukt. Statsråden må kunne svare på vegne av Regjeringen om det er mulig for Regjeringen å gi et svar til Stortinget når Stortinget trer sammen igjen 1. oktober, eller i dagene umiddelbart etter det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-07:
Det er et uttrykk som heter: Der det er en vilje, er det også en vei. Når statsråden fremstiller det som om man her er i ferd med å ta fullstendig av når det gjelder kostnader, er det – jeg vet ikke om det er et uparlamentarisk utrykk – tendensiøst. Jeg oppfatter det som tendensiøst. Det man gjør, er at man søker å skape en fremstilling som om dette er økonomi ute av styring. Det er jo helt feilaktig. Man har fått innhentet anbud. Man vet hva det vil dreie seg om av kostnader, og man har fått en skisse som skiller seg fra den opprinnelige, som ikke var så ambisiøs. Man er helt konkret på hva det dreier seg om, og hva man ønsker. Det er ikke noe avvik eller noen utvikling i tallene i det hele tatt. I stedet for å si at vi skal se på mulighetene, at vi ikke kan gi noe svar nå, men at vi skal se hvilke muligheter som byr seg, fremstiller statsråden dette i denne sal som om det er et prosjekt uten økonomisk styring. Slik oppfatter jeg at denne fremstillingen er ment å virke på forsamlingen – og på eventuelle andre. Jeg synes Magnhild Meltveit Kleppa faktisk har et godt poeng. Statsråden er leder for Kristelig Folkeparti, som i Finnmark skal stå for et syn som skal skape ny sysselsetting i indre Finnmark. Randi Karlstrøm i Langfjord må forstå – ut fra den type innlegg – at veien tilbake til Stortinget nå er lang. Man må kunne forvente av statsråden et noe større engasjement i forhold til å løse disse problemene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-06-07:
Denne saka handlar etter Senterpartiet sitt syn om forholdet mellom det Stortinget seier, og det Stortinget seinare gjer. I utjamningsmeldinga har Stortinget spesifikt bedt om eigne målretta tiltak for indre Finnmark, og ei gruppe har då arbeidt vidare med akkurat det. Det no å gjenskapa permanent eit samfunn i Kautokeino frå 1852 er eitt av dei tiltaka som er føreslegne frå denne gruppa. Stortinget har no høve til å gi stønad til eit prosjekt som det er stor interesse for i indre Finnmark, eit prosjekt som openbert vil gi store ringverknader både i Kautokeino og i området rundt. Kommunalkomiteen var i februar i år på besøk i nokre av dei sterkaste samiske områda. Vi fekk ei grundig orientering om dei spesielle utfordringane som er i indre Finnmark. Vi var i Kautokeino. Vi fekk innsyn i dei spesielle utfordringane som ligg der, og som saksordføraren ryddig har gjort greie for. Det gjorde inntrykk. Det vi snakkar om, er langt meir enn eit kulturbygg. Det er eit omstillingsprosjekt som har mykje å seia for reiselivet, for arbeidsplassar og for næringslivet i indre Finnmark. Eg synest at det er veldig positivt med dei signala som no er komne både frå Arbeidarpartiet og frå Høgre i salen i dag. Lat meg seia: Det ville faktisk vore fjernt frå Senterpartiet sin måte å arbeida på å gripa inn og ta 15–20 mill. kr til dette prosjektet frå kulturbudsjettet. Vi veit noko om kor mange tiltak det er som det der skulle vore plass til, men som det ikkje er plass til i dag. Vi arbeider systematisk for å få styrkt kulturbudsjettet. Vi meiner – og det er òg understreka i merknadene – at dette ikkje er eit spesifikt kulturprosjekt, men eit prosjekt som gir ringverknader i forhold til næringslivet og må sjåast på som det. Når fleirtalet finn å gi ein så positiv omtale, men samtidig ikkje finn å vilja gå så direkte til verks som SV og Senterpartiet gjer i dag, er eg veldig glad for den klare merknaden som står i spalte 2 på side 2 i innstillinga, som lyder: «Dette flertallet vil peke på muligheten å se dette prosjektet som et næringsprosjekt, rettet mot indre Finnmark, jf. St.meld. nr. 50(1998-1999) Utjamningsmeldinga, og ber Regjeringen komme tilbake med en vurdring på egnet måte så raskt som mulig.» (1998-1999) Senterpartiet og SV er einige med dette fleirtalet. Det er berre Framstegspartiet som finn det føremålstenleg å stå utanfor. Eg vil oppfordra statsråden til å svara på denne merknaden. Eg veit at ho har eit engasjement for kulturprosjekt, og eg veit at ho i denne samanhengen har ei utfordring i forhold til andre statsrådar som må inn i biletet, men her har storting og regjering eit godt høve til å bidra til noko som vi alle må vera einige om kan gi ringverknader. Vi har no eit høve til å visa at det er samsvar mellom det vi seier, og det vi gjer. Tilbakemeldinga både til Stortinget, til dei som jobbar med denne filmen, og til Kautokeino kommune og området der, er ei tilbakemelding som det hastar med.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-06-07:
Eg deler statsråden si oppfatning om at denne saka ikkje handlar om ja eller nei til filmen. Eg deler òg hennar oppfatning om at når det gjeld ein søknad for eit så stort prosjekt, så er det mange ting ein må undersøkja nærare. Men eg er overraska over at statsråden eigentleg brukar si taletid til å lista opp berre problem, i staden for å sjå dei moglegheitene som ligg i dette prosjektet. Når ho no svarte Olav Gunnar Ballo, høyrdest det ut som om dette var noko som andre enn indre Finnmark har kome på. Det er faktisk her eit sterkt engasjement frå Kautokeino kommune for å få til permanente kulissar, fordi dei ser dei ringverknadene som kan vera der. Og så er det slik at statsråd Svarstad Haugland ikkje berre er kulturminister, ho er òg leiar i Kristeleg Folkeparti. Og ho og andre frå Kristeleg Folkeparti sender for tida ut brev og skal prøva å forklara at dei står for ein offensiv distriktspolitikk – og det har eg stor forståing for at dei har behov for. Det er i den samanhengen at ho no har ei unik moglegheit til å sjå at ved eit samarbeid mellom Næringsdepartementet, Kommunalødepartementet og Kulturdepartementet kan ho her både styrkja kulturen, arbeida for fleire arbeidsplassar og gi ny optimisme i indre Finnmark. Eg forventar ikkje at Høgre-statsrådane i Regjeringa skal vera så sterkt opptekne av akkurat det, men eg forventar faktisk at leiaren i Kristeleg Folkeparti gjer noko meir enn det ho har sagt til no.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-06-07:
Med så klare utfordringar frå to av representantane må eg ta ordet i saka. For det fyrste vil eg understreka at handsaminga av denne saka ikkje inneber eit nei til filmen. Filmprosjektet bør gå vidare i den forstand som alle andre filmprosjekt. Mitt svar til komiteen er altså ikkje noko nei til filmen. Det er ikkje filmsøknaden vi handsamar her i dag. Så er det eit par av representantane som snakkar om den genuine sjansen vi har i dag til å seia ja til eit flott kulturprosjekt. Den sjansen har eg faktisk mange gonger i månaden. Eg har besøk av ulike delegasjonar som har akkurat eitt prosjekt som vi må ta før alle dei andre prosjekta som er prioriterte frå Stortinget si side. Eg skal ikkje begynna å nemna dei, men det er veldig mange genuine prosjekt rundt omkring i landet som har mykje å seia for akkurat den forfattaren, for akkurat den bygda og for akkurat den delen av kulturlivet. Eg må seia til dei alle saman, slik eg òg har måtta svara her, at vi har prioritert fram til 2006 – dessverre. Det er ikkje auka midlar på den posten som gjer at ein kan flytta prosjekt fram i køen. No svarar eg på vegner av Kulturdepartementet og som kulturminister. Så er det nok òg ein del spørsmål som eg synest det er viktig å sjå på i forhold til dette prosjektet. Dersom det skal få stønad, må det eventuelt bli frå andre departement. Det er veldig klart frå mi side. For det andre er det viktig at vi går nøye gjennom dette, for no ser vi at berre på nokre få månader har heile prosjektet fordobla seg i pris – frå 10 mill. kr i februar til 20 mill. kr i dag. Det bør i seg sjølv få ei varselklokke til å ringja hos nokon kvar når det gjeld korleis vi løyver pengar. Eg er klar over indre Finnmark sin situasjon. Eg er òg svært klar over kva som står skrive både i velferdsmeldinga og i langtidsprogrammet osv. Eg tar sjølvsagt med meg desse merknadene til Regjeringa, men eg kan ikkje frå talarstolen i dag – og eg vonar det heller ikkje er venta av meg – svara på vegner av næringsministeren og kommunalministeren. Så langt er vi ikkje komne i diskusjonen, men vi tek sjølvsagt merknader frå Stortinget på alvor. Så må vi i neste omgang koma tilbake til korleis dette skal jobbast vidare med. Eg vil understreka det som representanten Sjøli sa i samband med dei erfaringane vi har bl.a. med Jørundgard. Her er det viktig at vi òg tenkjer lenger enn filmen, lenger enn til bygging av ein by, men òg tenkjer i forhold til drift, korleis vi skal få økonomi til det. Her er det mange ting ein må undersøkja før vi kan seia ja. Det å laga ein film om historia frå Kautokeino har eg stor sans for. Om vi ikkje handsamar søknaden om film her i dag – det er heller ikkje vi som skal handsama ein slik søknad – blir det ikkje nokon dårleg film om ein eventuelt må bruka kulissar, dersom dei eventuelt får støtte til å laga filmen. Og så får vi koma tilbake etter at Regjeringa og dei statsrådane som eventuelt blir involverte i det, har gått gjennom heile prosjektet meir grundig enn det er gjort så langt.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-06-07:
Eg vil på det sterkaste avvisa at det er passivitet som er drivkrafta her i forhold til prosjektet. Eg har sagt positivt at Regjeringa skal koma tilbake. Men eg håpar òg at representanten forstår at det er vanskeleg for meg å svara på vegner av to andre statsrådar. Det er ikkje blitt sendt noko brev til andre departement for å utfordra dei i den prosessen som har vore i kulturkomiteen. Det er sendt brev til Kulturdepartementet, og vi har svart. Så tek vi sjølvsagt desse fleirtalsmerknadene på alvor. Men det er òg viktig at prosjekt som skal støttast i indre Finnmark, er prosjekt som er gode for indre Finnmark. Dersom det viser seg at dette er eit prosjekt som kanskje vil vera ei belastning for indre Finnmark i forhold til drift, så har vi kanskje gjort dei ei bjørneteneste. Dette må vi òg ta med når vi vurderer om dette er eit av dei beste tiltaka vi kan gi indre Finnmark. Som ansvarleg minister er det på vegner av Regjeringa òg heilt nødvendig for meg å streka under det i forhold til heile prosjektet. Dei prosjekta som skal til indre Finnmark, må vera gode for befolkninga, dei må vera framtidsretta, og det må vera tak i dei. Så får vi sjå om dette er eit av dei prosjekta som kan lykkast. Men vi må iallfall ikkje påføra indre Finnmark noko som kanskje på sikt blir tungt å bera, for då har vi gjort dei ei bjørneteneste.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-06-07:
Eg brukte taletida mi til å svara på ei utfordring frå Olav Gunnar Ballo. Eg har då prøvd å streka under at eg ikkje i dag kan seia på vegner av andre statsrådar når svaret kan liggja føre her i salen. Eg har òg brukt taletida mi til å seia at eg trur det vil vera verdifullt å få ein film om Kautokeino-historia. Eg har dessutan brukt taletida mi til å seia at vi handsamar ikkje filmsøknaden her, men ser veldig positivt på prosjektet. Dersom dette prosjektet òg kan vera eit positivt prosjekt for indre Finnmark, så er det sjølvsagt bra, men det er viktig at forarbeidet er så grundig at vi veit at det vil bli eit positivt prosjekt. Berre den sanninga at prosjektet er blitt fordobla frå februar og fram til i dag, viser at her er det ein del som ikkje er svara på, ein del som ikkje er grundig nok undersøkt, til at ein kan konkludera at dette er bra for Indre Finnmark, eller at det ikkje er det. Eg skal elles la vera å kommentera merknadene frå Meltveit Kleppa om distriktspolitikken. Men eg vil forsvara dei som eg samarbeider med i regjeringa, når det gjeld Regjeringa si satsing på distriktspolitikken. Eg kan jo leggja til at vi m.a. har fått eit landbruksoppgjer som vil gi nye krefter også til distriktspolitikken. Heile landbruket er svært glad for oppgjeret. Eg skal ikkje ta den debatten i dag, og heller ikkje ein distriktspolitisk debatt, men berre seia at det Regjeringa står for, står òg Kristeleg Folkeparti og Høgre for – og til og med Venstre.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-06-07:
Eg har i innlegget mitt berre peikt på det som fleirtalet i komiteen peiker på i merknadene sine om økonomi. Dette synest eg er viktig at vi undersøkjer nærmare før vi trekkjer nokon konklusjon, og det synest eg alle politikarar med ein smule ansvarskjensle burde vera samde i. Eg veit – ut frå 20 mill. kr i forhold til 50 og 70 mill. kr – at ein her har eit forholdsvis lite prosjekt. Men pengar skal til likevel. Sjølv om det ikkje er snakk om milliardbeløp eller om hundrevis av millionar kroner, er det viktig at vi har styring på økonomien. Det trur eg det vil bli òg – dersom vi går inn for det. Eg vil understreka at utviklinga i indre Finnmark er noko som både Regjeringa og – for den saks skuld – Kristeleg Folkeparti er opptekne av. Difor er det viktig at vi vel dei rette verkemidla, og det er det vi vil leggja til grunn når vi skal ta ei avgjerd på om dette er eit godt prosjekt eller ikkje. Det er det beste for indre Finnmark som altså vil vera utgangspunktet vårt – likså sterkt som utgangspunktet til Ballo og Meltveit Kleppa er det.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-06-07:
Det trudde eg var sjølvsagt. Det er klart eg vil gjera det; det står jo i ein fleirtalsmerknad. Og dette har det ikkje vore tvil om i dei svara eg har gitt frå denne talarstolen – faktisk ganske mange gonger tidlegare i dag.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-06-07:
Denne saka har vore behandla av kulturkomiteen. Med rette har ein stilt spørsmålet om ikkje både Næringsdepartementet og Kommunaldepartementet skulle ha vore meir involverte i denne saka. På side 2, spalte to, oppmodar eit fleirtal, Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti og Høgre, Regjeringa om å «komme tilbake med en vurdering på egnet måte så raskt som mulig». På den same sida, same spalte, står den same ordlyden hos Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Det vil seie at alle partia, med unntak av Framstegspartiet, står bak denne oppfordringa til Regjeringa. Mitt enkle spørsmål til kulturministeren er: Sidan denne saka er behandla i kulturkomiteen og det er kulturministeren som stiller for Regjeringa i saka, ville det ikkje då vere naturleg at statsråden svarte frå denne talarstolen, etter dei oppfordringane som ho her har fått, at ho vil ta initiativ til eit samarbeid, til møte, med Næringsdepartementet og Kommunaldepartementet – med tanke på å leggje det fram for Stortinget på ein eigna måte så snart som mogleg?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-06-07:
Jeg vil gjerne takke statsråden for svaret. Statsråd Dørum understreket at det er viktig å få soningskøene ned. Det engasjementet deler jeg fullt ut. Samtidig mener jeg det er på sin plass å understreke at det også er en sammenheng mellom soningskøene og gjengangerne – de som er med på å oppta plassene i fengslene. Vi må derfor også ta tak i rehabiliteringen. Jeg synes det er nødvendig når vi jobber så hardt for å få soningskøene ned, at vi også har dette in mente. Jeg registrerte at statsråden også var positiv til det som gikk på Bergen Fengsel og deres tanker omkring det å drive forskning på hva slags behandling som virker, og problemstillinger knyttet opp mot dette, som forholdet mellom dem og Universitetet. Jeg kan forsikre statsråden om at Kristelig Folkeparti også synes dette er meget interessant og vil bidra aktivt til de initiativ som trengs for å få noe kjøtt på de bein som nå er antydet, både fra de ansattes side og fra ledelsens side i Bergen, men også fra det politiske miljøet her nå. Statsråden nevnte også det som gikk på imamstilling på Ullersmo og Ila, og jeg har selvfølgelig stor forståelse for at man ikke kan tildele stillinger fra Stortingets talerstol. Det er ikke tradisjon for det, og det er heller ikke hjemmel for å gjøre det, tror jeg. Imidlertid har jeg enda en gang lyst til å understreke at det er viktig å ha denne funksjonen i forhold til de relasjonene som den nevnte fengselspresten pekte på. Dessuten er det viktig at man får et mer ordnet forhold med en fast ansatt imam, som kan bidra til tillitsskaping og kommunikasjon mellom de muslimske innsatte og fengselsledelsen. Jeg tror også det handler om å forstå hverandre, ganske enkelt. Når det gjelder de frivillige, har det heller ikke vært til å unngå at vi har registrert usikkerhet forbundet med fordelingen av midlene som stilles til disposisjon, bl.a. på post 70 under kap. 430 i budsjettet. Når den usikkerheten rammer virksomhet som har langsiktighet i seg – som f.eks. Pinsevennenes fengselsmisjon – skaper det problemer. Etter min vurdering bør derfor statsråden kanskje sørge for å lage noen enkle retningslinjer for hvordan man ønsker å involvere de frivillige og private initiativ i kriminalomsorgen, slik at det ikke alltid bare dreier seg om ad hoc-opplegg i forhold til de frivillige. Det ville være positivt både for de frivillige – tror jeg – og for fengselsvesenet som sådant.