Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-09:
La meg først kommentere direkte noen av de tingene som Røe Isaksen kom med i sin interpellasjon. Det er altså ikke slik at det grunnleggende er, som Røe Isaksen sa, statens behov for kontroll. Den grunnleggende avveiningen her er mellom allmennhetens behov for adgang til strandsonen opp mot de mange gode hensyn, som Røe Isaksen la vekt på, for at enkeltmenneskers personlige skjebne også bør tas hensyn til, og det er hensynet til kommende generasjon som skal ha adgang til strandsonen. Jeg tror Røe Isaksen og jeg veldig fort blir enige om at dersom man ikke har et restriktivt, overordnet regelverk for strandsonen, vil det ikke være noen strandsone igjen å snakke om i Oslofjorden for kommende generasjon. Nå står jeg og ser oppover mot Nordmarka. Hvis det ikke gjennom lang tid hadde vært en sterk politisk vilje til å bevare Nordmarka, hadde den bit for bit blitt spist opp gjennom enkeltstående vedtak og enkeltstående handlinger, ikke på grunn av noen ond vilje, ikke fordi noen ønsket å underlegge seg Nordmarka, men fordi man ønsket å bygge en hytte her, en vei der og en bolig der. Det er det samme som gjelder for strandsonen: Den vil forsvinne hvis ikke noen har det overordnede ansvaret. Det er selvfølgelig grunnlaget for denne saken. Så er det heller ikke slik at lokale myndigheter ikke har ansvaret. Lokale myndigheter har ansvaret. Men det som nå ligger i føringene, er at lokale myndigheter skal planlegge utbyggingen, eventuelt i strandsonen, i henhold til en plan, ikke gjennom dispensasjoner. Det er mange gode grunner til det, for hvis det skjer gjennom dispensasjoner, blir det ikke noen overordnet helhet i det. Hvis det skjer gjennom dispensasjoner, vil også mistanken om kameraderi – det kan være kameraderi, men det trenger ikke være det – være der på en helt annen måte. La det være en åpen prosess med en plan som kommunene står ansvarlig for, og så skjer utbyggingen i henhold til denne planen. Det jeg har latt være å gjøre i denne saken, er personlig å overprøve det fylkesmannen i Telemark og fylkesmannen i Aust-Agder kom fram til. Dette er altså ikke «fjerne instanser», men folk som etter beste skjønn har forsøkt å fatte en beslutning basert på kunnskap om området, og man har heller ikke overprøvd den beslutning som fagfolkene i Miljøverndepartementet har kommet fram til. Hvis jeg personlig skulle begi meg inn på å overprøve den typen beslutninger, tror jeg vi ville komme inn på en veldig, veldig vanskelig sklie som vil fordre detaljkunnskap om utrolig mange saker rundt omkring i landet. Men la meg si at jeg har overhodet ingen problemer med å forstå alt Røe Isaksen sier om hvordan dette oppfattes av den enkeltpersonen i Bamble. Jeg fikk mange henvendelser fra folk i Bamble, fra politisk miljø også, om denne saken, så det er åpenbart at det har vært en sak som mange i Bamble og Grenlandsområdet har følt sterkt, sterkt for. Men det er veldig klare begrensninger i hva en statsråd bør gjøre når det gjelder å overprøve beslutninger fattet etter beste skjønn av to fylkesmenn og av embetsverket i Miljøverndepartementet. Så noen mer generelle betraktninger. Forholdet mellom nasjonale interesser og lokalt selvstyre i planlegging og realforvaltning reiser viktige og vanskelige spørsmål. Lokalt selvstyre er viktig, men det er også viktig å ta hensyn til nasjonale interesser. Det kan være vanskelig å trekke grensen mellom det lokale handlingsrommet og nasjonale interesser i den enkelte saken. Noen klare grenser finnes heller ikke – som denne saken til fulle belyser. Etter den nye plan- og bygningsloven beholder kommunene ansvaret for planleggingen og behandlingen av enkeltsaker. Planene vedtas ved demokratisk beslutning etter bred medvirkning. Den nye loven gir kommunene nye muligheter og bedre virkemidler for å sikre god og langsiktig planlegging, der alle interesser blir grundig vurdert. Bestemmelsene om medvirkning i planarbeidet er styrket, også for grupper som trenger spesiell tilrettelegging. Prinsippet om universell utforming er kommet sterkere inn i loven, bl.a. i formålsparagrafen. Det framgår nå tydeligere enn før av loven at kommunen i planleggingen har plikt til å ivareta nasjonale og regionale interesser. Fylkeskommunen, fylkesmannen og andre statlige fagmyndigheter skal medvirke i planarbeidet og skal passe på at overordnede interesser blir ivaretatt. De kan om nødvendig fremme innsigelse til planforslag som ikke er i samsvar med nasjonale og regionale mål, og de kan klage på dispensasjoner. Dersom det fremmes innsigelse til planer som ikke løses lokalt i løpet av planprosessen, må saken avgjøres av departementet. Der fylkesmannen klager på dispensasjon, avgjøres saken av en settefylkesmann. Det har vært et generelt byggeforbud i 100-metersbeltet langs sjøen siden 1965. Forbudet er videreført og forsterket i den nye loven. Hensynene som ligger til grunn for forbudet, er nå tatt direkte inn i loven. Det framgår at det i strandsonen skal tas særlig hensyn til natur- og kulturmiljø, friluftsliv, landskap og andre allmenne interesser. Med andre ord skal de allmenne interessene veie tungt i forhold til utbyggingsinteressene i strandsonen. Det som jeg kommer til nå, er relevant for denne saken. Dispensasjoner fra byggeforbudet i 100-metersbeltet gir en uheldig bit for bit-utbygging i nasjonalt og regionalt viktige områder. Derfor ønsker vi å unngå det. Spørsmålet om utbygging må vurderes gjennom en langsiktig og helhetlig plan. I planarbeidet er det også nødvendig å se på alternative muligheter for å dekke behovet for utbygging. Det er ikke alltid nødvendig å bygge rett i strandkanten. Dersom bygg trekkes unna sjøen, vil de nære strandarealene holdes åpne til glede for alle, ikke minst kommunens egne innbyggere. Jeg er ikke kjent med hvorvidt Bamble kommune har lagd noen slik plan. Gjennom planleggingen skal alle interesser knyttet til bruken av arealene vurderes og samordnes. Det er ofte motstridende interesser i slike saker, og tiltakene kan være konfliktfylte. Det er derfor viktig med grundige avveininger før beslutninger fattes. Røe Isaksen nevner spesielt helse- og sosialrelaterte forhold i arealforvaltningen. Han har tidligere tatt opp dette, i et spørsmål i Stortingets spørretime 21. oktober 2009, som ble besvart av forskningsminister Tora Aasland i mitt fravær. Hun viste da til at i odelstingsproposisjonen til den nye plan- og bygningsloven er reglene om dispensasjon kommentert. Det er uttalt at bestemmelsen åpner for at i saker der det foreligger helt spesielle sosialmedisinske, personlige og menneskelige hensyn, kan dette tillegges vekt. Samtidig understrekes det at slike hensyn normalt ikke har avgjørende vekt i dispensasjonssaker etter plan- og bygningsloven. Dette betyr at spørsmål om dispensasjon må vurderes konkret i hvert enkelt tilfelle, med utgangspunkt i de forhold som knytter seg til det aktuelle stedet. Mitt svar på interpellantens spørsmål blir da at lokalt selvstyre og helsemessige og sosiale forhold kan tillegges vekt i arealforvaltningen, men disse hensynene må veies opp mot andre interesser, bl.a. nasjonale interesser i strandsonen. Nasjonale interesser i strandsonen dreier seg altså ikke om statens interesser, men om allmennhetens interesse i å kunne ferdes i strandsonen og kommende generasjoners interesse av adgang til strandsonen.