trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-05-25:
Som jeg sa i mitt innlegg tidligere i dag, er det slik at det antall russiske kvinner som kommer til bygdene i Finnmark, tilsvarer 4 000 prostituerte hver helg i Oslo. Det setter det i et perspektiv, og jeg er glad for at statsråden så sterkt understreker at dette er et nasjonalt problem og dermed også et nasjonalt ansvar, og at det nå blir satt i gang nødvendige tiltak. Jeg innser også at det vil ta tid før vi får ryddet opp i disse forholdene. Men jeg er glad for at statsråden skal dra opp til området og sette seg inn i problemet i detalj. Da tror jeg at også statsråden vil se at det som hittil er gjort i forhold til å styrke politiet med 200 000 kr for å uroe miljøet, ikke er nok. Her må det større ressurser inn, både økonomiske og andre, slik at man kan få ondet ryddet bort. Men jeg synes at statsråden hadde en positiv tilnærming til det. Det regnet jeg også med, og det er bakgrunnen for at jeg ikke har fremmet noe forslag. Dette bør være en dugnad som hele storsamfunnet nå står sammen om, og som jeg også sa i min innledning, er det Regjeringen som sitter på ressursene. La meg også understreke at det er viktig at vi holder fast ved at prostitusjon er uakseptabelt, men at samarbeidet og åpenheten over landegrensene må fortsette, og at dette uvesenet ikke må overskygge det viktige at man har mellommenneskelig kontakt og forbindelser over landegrensene. Jeg synes ellers at det ville være en ulykke hvis dette problemet nå skulle være med på å stigmatisere eller på annen måte skape problemer for normale norsk-russiske ekteskap og kjærlighetsforhold, og hvis barn med foreldre fra disse to landene skulle lide på grunn av det som skjer. Jeg vil bare igjen understreke nødvendigheten av at det nå ryddes opp på en skikkelig måte. Det skal ikke herske tvil om at vi fra storsamfunnets side tar ansvaret som følger med, og at det skal ryddes opp. Men det haster forferdelig, for bygdene lider for hver dag som nå går og dette får utvikle seg.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-05-25:
Jeg kjenner selvfølgelig størrelsesforholdet på denne utfordringen, slik som bl.a. representanten Ludvigsen velger å illustrere det. Det er også grunnen til at det har vært et engasjement før min tid, men jeg føler et særlig ansvar for å gjøre noe med dette. Jeg er veldig glad for det representanten Ludvigsen avsluttet med. Når saken er brakt fram til denne talerstol, tror jeg det er viktig å si at det normale at mennesker treffer hverandre, blir glade i hverandre, gifter seg med hverandre og får barn, er bra. Det er veldig viktig at oppgjøret med prostitusjonsvirksomheten, bakmennene bak den, ikke får et slikt trykk over seg at det rammer disse normale forholdene, som også representanten understreket så sterkt. Jeg vil gjerne, i likhet med ham, understreke det. Når det er sagt, er det selvfølgelig slik at ingen er tjent med virksomheten som skjer. Jeg gikk inn på en mengde av de tiltakene som er aktuelle. Og når jeg vil dra opp til Finnmark, er det for å være helt sikker på at jeg får best mulig oversikt over de ulike sider ved denne saken, også de ulike sider som berører mitt departementet, men selvfølgelig også som statsråd i forhold til kolleger i Regjeringen. Jeg tror alltid at det å ha slik nærkontakt, er nyttig, og derfor vil jeg dra for å se, høre og lære, for å møte politiske lokale organer og myndigheter, og selvfølgelig politiet. Jeg sa på lokalradioen i Finnmark da jeg ble spurt om det, og jeg gjentar det gjerne på denne talerstol: Det vil også kreve en bred lokal mobilisering dersom den nasjonale innsatsen som vi skal stille opp med, skal lykkes. Det kreves en samtidighet i dette. Og jeg tror representanten Ludvigsen uttrykte det bra da han sa at det er intet mindre enn en mobilisering av alle gode krefter som trengs. Det vil si lokalt ved de som bor i de berørte lokalsamfunn, lokale myndigheter og – det som er bakgrunnen for debatten her i dag – nasjonale myndigheter, deriblant det departementet jeg leder.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-25:
Denne saken beskriver en alvorlig, uønsket virksomhet og kriminell aktivitet i deler av Finnmark. Nå er det prostitusjonen som har fått størst oppmerksomhet, men en god del av dette har også blitt koblet til ulovlig sprit- og sigarettsalg. Alt tyder på at dette er deler av mer organisert kriminalitet i nordområdene, som har fått innpass gjennom den økte kontakten over grensen til vårt naboland i øst. Situasjonen er alvorlig for mange lokalsamfunn, men jeg synes også jeg vil understreke at det skaper et negativt bilde av den økte kontakten østover, som alle bør ønske, og det kan stigmatisere gruppen av russere, uansett om de deltar i slik virksomhet eller ikke. Jeg er tilfreds med at justisministeren nå har tatt tak i problemet og har skissert en del mulige virkemidler. Først er det viktig å få klargjort hvordan og om det kan motarbeides mer aktivt med dagens lov- og regelverk og med en mer offensiv holdning fra politi- og kontrollmyndighetene ved grensen. Jeg tror det kan være en god del å hente her. Det er viktig å få klarlagt om hallikparagrafen i loven gir muligheter for mer aktivt å motarbeide denne utviklingen, og hvis ikke, at man eventuelt kommer til Stortinget og ber om endringer. Jeg mener også det er positivt at politiet har fått ekstra midler til å følge opp kontrollvirksomheten. Jeg registrerer også at politiet i Finnmark har sagt at nytt regelverk i forhold til implementeringen av Schengen-avtalen kan gi økte kontrollmuligheter, og jeg synes at en bør tilstrebe samarbeid med myndighetene på russisk side, nettopp for å ta tak i bakmennene for en del av denne virksomheten. Vi er positive til å vurdere ytterligere tiltak der justisministeren mener at Stortingets medvirkning trengs. Men når det gjelder spørsmålet om kriminalisering av kjøp og salg av seksuelle tjenester, mener jeg at vi bør ta en grundig diskusjon om det knyttet til oppfølgingen av Seksuallovbruddsutvalgets arbeid, fordi det berører mange andre vesentlige momenter. Jeg vil til slutt påpeke holdningsskapende arbeid, eller som det står i interpellasjonen: «…voksne menn fremstår som holdningsløse eksempler for ungdommen.» Det er heller ikke tvil om at en del leier ut lokaler til virksomhet som beskrives som uønsket. Samtidig skal vi hindre at innsatsen for å unngå den kriminelle aktivtiteten ikke ødelegger den positive og ønskelige kontakten og samarbeidet i Barentsregionen. Jeg vil spørre justisministeren om han kunne tenke seg å rapportere tilbake til Stortinget om situasjonen på dette området, f.eks. i forbindelse med statsbudsjettet for år 2000.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-13:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er svært positivt at statsråden signaliserer en langt større innsats på dette området, og jeg er også langt på vei enig i de retningslinjene som statsråden legger til grunn for arbeidet med stortingsmeldingen. Det er riktig at våre bedrifter satser mindre på forskning enn det bedrifter i andre land som vi kan sammenligne oss med, gjør. Men vi kan egentlig ikke sammenligne oss, fordi vi har en industristruktur som er så helt annerledes, og fordi vi har såpass få store bedrifter. De store bedriftene som jo konkurrerer internasjonalt, har ikke redusert sin forskningsinnsats, men deres økte forskningsinnsats er kommet utenfor landets grenser. Det har vært en nødvendighet for å få forskningskompetanse. Jeg er enig i at det på mange måter er viktig, og det er bra. Men det er ikke bra hvis det blir mindre forskning i Norge og fra Norge. Det er der myndighetene og vi som politikere kommer inn når det gjelder hvordan vi skal greie å sørge for at det blir en økning hjemme, selv om mange av bedriftene også må finne sin forskningskompetanse ute. Ved f.eks. fusjonen av Hafslund Nycomed og det engelske Amersham ble det foretatt en undersøkelse av om denne fusjonen i seg selv ville føre til større forskningsinnsats i Norge. Svaret på det var nei, fordi det fusjonerte selskapet konkluderte med at fagmiljøet i Norge var såpass lite på området, mens kompetansen fantes i England, USA og Japan. Fagmiljøet vårt var altså ikke godt nok. Men på en del områder er vi gode, og det er nettopp på disse områdene vi nå må sørge for at vi kan lage robuste klynger av fagmiljøer som gjør at selv om man fusjonerer eller er utenlands, kan man like fullt styrke innsatsen hjemme. I den sammenhengen vil jeg be om en kommentar også når det gjelder Forsknings- og Utviklingsavdelingen i Telenor. Det er rett og slett en problematikk det norske samfunnet står midt oppe i, og det kan få store konsekvenser hvis den flagges ut.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-13:
Hensikten med interpellasjonen var også å få diskutert hele problemstillingen med hensyn til hva utdanning, forskning, samspill mellom forskningsmiljøer og bedrifter har å bety for at bedrifter både kan videreutvikle seg i Norge og samtidig være i et samspill med internasjonale miljøer. Her kommer vi ikke forbi at det er behov for økt innsats når det gjelder forskning, noe statsråden gjorde rede for at han vil legge til rette for gjennom forskningsmeldingen, som kommer allerede i mai, og også i neste års statsbudsjett. Jeg synes også det er positivt at statsråden legger til rette for ulike forsøk ved universitetene og høyskolene, i og med at man så langt har gode erfaringer med ekstern representasjon i styrene. Det har vi også sett i Sverige, der de har gått enda lenger, og ved det har fått utvidet samspillet mellom ulike aktører i nedslagsfeltet til universitetene. Jeg tror det er riktig, som også statsråden slår fast, at vi må se på hvilke områder vi skal prioritere. Vi er et så lite land at vi kan ikke makte å gape over alt for å greie å få spissmiljøene. Det gjøres kanskje enda tøffere i andre land enn det vi til nå har lagt opp til, og jeg forstår at statsråden vil komme inn på dette i forskningsmeldingen. Jeg er også enig med Holte i at de regionale forskningsinstitusjonene har en viktig jobb å gjøre ute, men da må de koples til de høyskolene de ligger i nærheten av, i enda større grad enn tilfellet er i dag. Per-Kristian Foss var, som flere andre, inne på at forandringstempoet gjør også at veldig mange tradisjonelle industribedrifter har problemer. Vi vet at de som greier omstillingen best, er kompetansebedrifter. Det betyr at vi må sette de små og mellomstore bedriftene i stand til å klare omstillinger og til å bli mer kompetansepreget. Og Regjeringen må legge opp til en annen utvikling både når det gjelder utviklingskontraktene og SNDs programmer, enn det Regjeringen har gjort til nå. Helt til slutt: Jeg er glad for at Regjeringen kommer tilbake med et nærmere oppsett over hvordan forskningsfondene er tenkt organisert.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-13:
Eg skal kommentere nokre av dei utfordringane som òg representanten Knudsen nemnde undervegs i både sitt fyrste og no siste oppfylgjande innlegg. Det eine var spørsmålet om fond. Det vil vi kome tilbake til og omtale både i forskingsmeldinga og i revidert nasjonalbudsjett, og det er klart at vi der vil fylgje opp det som Stortinget har sagt. Når det gjeld det med eksternt fleirtal i styra, vil eg minne om den lova som vart vedteken for tre år sidan. Det var fyrste gongen vi fekk eksterne medlemer i styra for universiteta. Høgskulane hadde i stor grad hatt det før. Erfaringane så langt tyder på at det er ei vellukka reform. Mjøs-utvalet er midt i sitt arbeid, og eg reknar med at dei kjem til å behandle styringsstrukturen på ein god måte. Men eg har tidlegare varsla at eg vil fremje ein forsøksparagraf i universitets- og høgskulelova; det har Stortinget òg fylgt opp ved å be meg om det. Det vil sjølvsagt verte høve til å prøve ut denne forsøksparagrafen for dei institusjonane som kan tenkje seg det, medan vi ventar på Mjøs-utvalet, så vi kan kombinere desse to tinga. Når det gjeld det med nøkkelområda, er eg heilt einig med representanten Grete Knudsen. Vi har fått innspel først og fremst frå Forskingsrådet, men òg frå andre miljø i arbeidet med forskingsmeldinga, som vi i stor grad vil fylgje opp i forhold til nøkkelsatsinga. Eg trur vi treng auka satsing, men vi treng òg skarpare prioritering. Det er viktig at vi blir endå betre der vi er gode, og dermed er i fremste rekkje internasjonalt. Det skal vi prøve å synleggjere, og fylgje opp dei innspela som er komne på dette. Når det gjeld fusjonen Telia-Telenor, er det klart at det er ei viktig sak representanten Knudsen tek opp. Vi ligg langt framme når det gjeld IKT i næringsutvikling, på grunn av at vi hadde ei sterk forskingsavdeling tidlegare under Televerket. Det er likevel ikkje rett av meg å kommentere det arbeidet som no pågår, og som ligg under ein annan statsråd sitt ansvarsområde, men eg vil stadfeste overfor representanten Knudsen at vi i forskingsmeldinga på ein grundig måte skal vise korleis vi skal ta vare på den typen kompetanse i framtida.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-13:
Den typen interpellasjonsdebattar vi har no, er ny i denne stortingsperioden. Dette har medført at interpellasjonane kjem raskt opp til behandling, og eg synest derfor at ein får dagsaktuelle debattar på ein interessant måte. Eg er samd med Lønning i at somme gonger kunne det opplagt vore interessant om ein hadde hatt litt breiare deltaking frå Regjeringa si side. Eg må be om orsaking, men eg hugsar ikkje om det er slik etter reglementet at ein kan be om det frå interpellanten si side, det er mogleg ein kan det. Og eg er heilt einig i at dette klart gjeld fleire statsrådar. Det eg synest er spanande med slike debatter som vi har i dag, er at ein ikkje til dei grader held seg til ein proposisjon, ei melding eller ei innstilling, men at ein faktisk søkjer litt. Eg synest det er spanande når Stortinget i debattar søkjer, søkjer etter løysingar. Eg vil vise til det representanten Lønning sa om at nyskaping ikkje kan programmerast. Det er klart at han i utgangspunktet har rett i at vi som politikarar ikkje kan gjere det. Men samstundes er det klart at forskingsmiljøa totalt sett er einige om at vi treng ei auka fokusering på kvalitet, og at det innanfor budsjett, som utan omsyn til om vi klarer å auke dei, vil vere tronge, er nødvendig å spisse. Det betyr ikkje at ikkje grunnforskinga på universiteta skal vere fri, som i dag. Men samstundes er det opplagt at når det gjeld den strategiske tenkinga med omsyn til det som skal gå via forskingsråda, institutta og vidare, er det opplagt ein del område der vi har føremoner, der vi er i forskingsfronten, og det er det viktig å halde på. Vi treng heilt opplagt åtvaringar av og til om at vi på ein måte ikkje kan skape forskinga og nyskapinga. Men det er viktig å setje dette på dagsordenen, og eg trur òg det er viktig å spisse til. Eg synest òg det er viktig at vi tek på alvor det som representanten Konglevoll sa om Nord-Noreg. Eg trur at ein av dei store føremonene som Noreg i framtida kan ha på forskingssida internasjonalt, er polarforskinga, som i stor grad er knytt til Nord-Noreg og Svalbard, som infrastruktur for forsking. Eg har sjølv diskutert dette både med den kinesiske utanriksministeren og den amerikanske, og det er heilt klart stor internasjonal interesse for at vi vidareutviklar Svalbard. Derfor trur eg det her ligg store moglegheiter. Eg tek med meg alle dei innlegga som har kome her i dag. Eg arbeider med spaning med forskingsmeldinga og skal gjere den ferdig, og eg ser fram til debatten om den i Stortinget.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-13:
Opplevinga av å verte kvelte av skjema kjenner vi. Men det er klart at kvelingskjensla må vere ei vond kjensle same kva den kjem av, og skjema må i og for seg såleis vere tørr kost. Vi har prøvd å gå etter dette mens vi heldt på med evalueringa av Reform 94. Det er heilt klart at for ein del av spørsmåla og skjema låg ansvaret opphavleg sentralt. Men så ser vi at for å sikre at ein har nok tilbakemeldingssystem, så lagar fylkeskommunen veldig ofte ganske svære opplegg, og rektor, som har denne plikta, fyller ofte på, slik at læraren føler at pustevanskane vert store. Kvar gong vi i departementet synest det hadde vore interessant å vite det og det og det, eller vi får ein lur idé, har vi ein tendens til å setje i verk ytterlegare eit nytt tiltak og eit nytt skjema. Men eg har sagt at kvar gong vi tenkjer på noko slikt – og eg har same utfordringa til Stortinget – skal vi spørje: Er det så nyttig for oss allment å vite dette at vi skal påføre folk ute ytterlegare belastningar, eller er det ikkje grunn til det? Og same utfordringa må vi gje til fylkeskommunane, kommunane og rektorane. Stortinget må sjølvsagt òg tenkje slik. Det er ein viktig balanse. Eg er einig med representanten Løvik i at mønsterplanen opphavleg var for laus, og at ein trong noko meir forpliktande. Eg meiner det er svært mykje godt i den nye læreplanen, men det er ikkje tvil om at svært mange opplever den som ei tung bør. Så har vi utfordra lærarorganisasjonane, som var svært kritiske. Eg var også, mens vi heldt på med reforma, ueinig i at det skulle verte ei forskrift, men eg sa til lærarorganisasjonane då eg begynte som statsråd: Kva vil de? Skal vi sjå på dette? Då meinte dei at vi trong litt meir erfaring, og dei òg var litt usamde. Derfor har vi løyst opp, slik som det vart gjort imellom åra, og vi seier vi skal fylgje nærare om vi òg skal oppheve det som forskrift. Eg synest det er nødvendig å få erfaring før ein konkluderer. Når det gjeld forslaga, er forslag nr. 1 heilt i samsvar med det vi tenkjer å gjere framover, og eg ser ikkje utan vidare noko behov for å vedta det. Eg har vel stadfesta mykje av det i interpellasjonssvaret. Når det gjeld det siste forslaget, ligg den moglegheita i kommunelova og i opplæringslova i dag at kommunane kan bestemme dette sjølve.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-13:
Til liks med interpellanten synest eg også at det var ein interessant debatt, og ein er heilt klart einige om ein del mål. Representanten Lyngstad tek det som sjølvsagt at det vert informert, og det har han heilt rett i. Men eg trur nok at vi treng å intensivere det arbeidet, og eg trur at vi alle har ein jobb å gjere her, ikkje minst statsråden. Det er heilt opplagt at anten det no verkeleg er slik at ein har byråkratisert, eller ein berre opplever det slik, er det nødvendig å ta den opplevinga på alvor, og så må vi informere om det rommet som finst. Eg skal ta på alvor å styrkje dette arbeidet ytterlegare. Når det gjeld det spennande balansepunktet representanten Lønning snakka om, kva det er nødvendig vert teke sentralt med utgangspunkt i at det meste bør liggje lokalt, meiner eg at det i veldig stor grad er avklart i dei planane som ligg føre. Men det er heilt tydeleg at ein berre har fått kommunisert den sentrale delen. Derfor er den informasjonsjobben Lyngstad snakka om, viktig. Vidare må vi evaluere. Dersom det er så mange forskrifter at vi ikkje får kreativiteten i gang, må vi gjere endringar. Professor Smith, som var ein sentral mann bak opplæringslova, og som leidde det utvalet som utgreidde den, sa på eit seminar som departementet hadde for ei stund sidan, at ein læreplans form ikkje var veldig godt eigna til forskrift. Det fortel at her er vi i ein del dilemma, som eg er meg bevisst og vil fylgje nøye. Men eg trur samstundes – når vi no har gjennomført reformene, og til dels i stort tempo – at når vi skal gjere endringar no, treng vi desse debattane, som den vi har hatt i dag. Men vi treng òg å ha ein plan så ein ikkje igjen gjer ting så fort at folk ikkje opplever eigarskapen. Vi skal høyre ropet, vi skal svare på det og vi skal gjere korreksjonar, men samstundes skal vi ikkje gjere det slik at det igjen skjer endringar over hals og hovud. Eg tek med meg signala herfrå, og eg har den enorme tilliten til komiteen at skulle ikkje eg få gjort noko i forhold til dette, trur eg ikkje det blir heilt stilt.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-04-13:
Forskning, utvikling og forskerutdannet arbeidskraft er en utrolig viktig del for at dette samfunnet skal gå fremover i de årene som i hvert fall vi kan overskue noenlunde. Jeg skjønner at dette er et bekymringsfullt felt. Hvis vi ser på de reformene vi har hatt i den siste tid, Reform 97, Reform 94, høyskolereformer og universitetsutviklingen, ja da er det bekymringsfullt. Det vi trenger nå, er en økt kunnskapsmengde tilført det enkelte barn, og kvalitetssikring vurdert kontinuerlig. Vi har ikke tid til å miste ett, to eller tre årskull med barn dersom vi skal få den næringsutvikling, forskning og forskerutdannede arbeidskraft som etterlyses her. Ved økning av det enkelte menneskets totale kunnskapsnivå vil vi dermed få en større andel som kan utdannes som enere i et fremtidig samfunn. Norge er et lite land, og det kan umulig være best på alle felt. Men det er bekymringsfullt dersom forskningsfeltene i all hovedsak skal dreie seg om marin og maritim sektor. Landet består av mange andre arbeidsfelt enn det som foregår langs kysten. Når det så gjelder det representanten Knudsen sa, at uansett hva som skjedde i forholdet Telenor/Telia og hvor de interessante arbeidsfeltene måtte plasseres, skulle vi beholde FoU ved Telenor i Norge, er det i forhold til hva som ble sagt om universitetenes innadvendthet, kanskje litt motstridende. For FoU må jo drives i nært samarbeid med næringslivet, og hvis den delen av næringslivet flyttes f.eks. til Sverige og vi skal drive FoU i Norge, så vil man mangle dette tette samspillet som ble etterlyst i forhold til universitetene. Vi kommer i den situasjon at vi faktisk kun har igjen å utvikle marin og maritim sektor. Fremskrittspartiet har fremmet en lang rekke forslag som kan løse opp strukturer, som kan gi mye større effektivisering, høyere kvalitet og raskere gjennomføring, men vi har ikke sett at det har vært mulig å få annet enn våre 15-16 stemmer for dette ved avstemninger.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-04-13:
Det lokale selvstyre i relasjon til skolepolitikk er blitt grundig belyst av statsråden i dag, og han har korrekt påpekt at det er avgrenset av økonomi, lovverk og ikke minst av tariffavtaler. I tillegg finnes en lang rekke forskrifter, og læreplaner som også har forskriftskarakter. Som statsråden ganske riktig påpekte, er det anledning til å drive forsøksvirksomhet i henhold til egen hjemmel. Spørsmålet er bare at hvis alle kommuner på et eller annet tidspunkt skal benytte seg av denne retten, vil neppe muligheten til «einskapsskule» lenger være en aktualitet mens alle disse forsøksprosjektene pågår. Fremskrittspartiet har i utgangspunktet ikke noe imot dette, men det er et massivt flertall i dette hus – eksklusiv Fremskrittspartiet – som ikke vil kunne lukke øynene for at så skjer. Så sier statsråden videre at i Norge har vi gjort et valg når det gjelder «kva nivå» som skal ta ansvar. Og vi har det. Vi har en lang tradisjon for at kommunene tar ansvar for skoledriften. Men hva er det kommunene tar ansvar for? Kommunene tar ansvar for bygninger, utbetaling av lønn til lærere, manglende vedlikehold – for de har ikke penger til det – osv. Dette er ikke et positivt tegn på selvstyre. Og hvordan henger dette ansvaret og denne selvråderetten sammen med den massive nedleggingen av små skoler som vi ser hvert eneste år til fordel for en sentraliseringstankegang? Statsråden nevnte også «Mot rikare mål» og evaluering. Han har selv uttalt at han ønsker at skolen i vesentlig grad skal evaluere seg selv. Han har snakket om forskjellige former for lærerstyrt evaluering. Det som må være hensikten med et likeverdig opplæringstilbud, som veldig mange her er enig i, også Fremskrittspartiet, er at man setter et felles kunnskapsmål og får en evaluering av barnas oppnådde kunnskap i forhold til dette målet. Det må da foretas en objektiv vurdering, og den kan neppe foretas av kolleger ved samme skole, eller eventuelt i samme kommune. Jeg vil igjen få henvise til at Fremskrittspartiet så sent som ved budsjettbehandlingen i fjor fremmet flere forslag som gikk på å gi den enkelte skole større selvråderett. Det var ingen som stemte for disse, bortsett fra Fremskrittspartiet, så Høyre er noe sent ute.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-04-13:
Det er en sentral utfordring for norsk forskning og næringsliv som representanten Grete Knudsen tar opp, og den fortjener den oppmerksomhet som en får gjennom en slik debatt. Vi får også anledning til å komme tilbake til dette i forbindelse med den bebudede forskningsmeldingen. Det er også en aktuell debatt, fordi strukturendringer i næringslivet, f.eks. innenfor telesektoren, viser at det ikke vil være likegyldig hvor – for å være konkret – mobiltelefon- og internettenheter skal ligge, for sånne enheter har mye å si for nærheten til utviklingsarbeid på disse områdene. For Kristelig Folkeparti er det viktig å legge vekt på kvalitet i forskningen, men dette alene vil ikke hindre utflagging. Det må også være interessant for næringslivet å ha virksomhet i Norge. Dermed er vi over på næringslivets generelle rammevilkår i landet vårt. La meg i denne debatten peke på tre forhold som Kristelig Folkeparti mener er viktig i en strategi for å gjøre det interessant for næringslivet å ha en FoU-aktivitet i Norge. For det første er det nødvendig at vi har en god grunnforskning. Vi er nødt til å ha god kvalitet gjennom et kvalifisert utdanningssystem med bra utstyr. Vi trenger også en debatt i forskningsmiljøene om at ikke alt er forskning, og at det er forskjell mellom forskning og utvikling. Det vil nemlig tydeliggjøre grunnforskningens art og funksjon og sette kvalitet og nyskaping i fokus. For det andre må forskerrekrutteringen ta høyde for å ta vare på de gode talentene, samtidig som den også tar hensyn til næringslivets behov. De gode talentene må pleies og stimuleres. Det er positivt at vi nå har en økning i antall doktorgradsstudenter. Men disse doktorgradsprogrammene må også legge vekt på internasjonale kontakter og forskningserfaring og legge til rette utvekslingsprogram for å gi forskerne en internasjonal erfaring og horisont. Det er der i dag, men jeg tror at vi har mer å hente også her. Men vel så viktig som doktorgradsprogram er det å få ungdom til å velge en forskerkarriere. En spesiell utfordring her er faktisk å få ungdom til å studere realfag, da realfagenes betydning er stor for næringslivet. Til slutt: Næringslivets rammevilkår for FoU trenger en gjennomgang, og jeg er glad for at statsråden setter i gang dette hurtigarbeidende utvalget som skal komme med gode forslag og tiltak. Kristelig Folkeparti tror det er nødvendig med stimuleringstiltak for å utløse økt privat finansiering av FoU, og her vil det være riktig å vurdere ulike former for utviklingskontrakter og skatte- og avgiftstiltak. Er det økonomisk interessant, samtidig som man har god tilgang på forskere av høy kvalitet, har Norge de beste forutsetninger for å beholde og få økt næringsrettet FoU.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-04-13:
Det er en interessant debatt representanten Løvik trekker opp. Det var flere av oss som hevet øyenbrynene da vi så oppslagene om OECD-rapporten. Men situasjonen er ikke så dramatisk som interpellasjonsteksten bærer preg av. Etter Kristelig Folkepartis mening har vi i dag en spennende læreplan for grunnskolen. Gjennom endringene i opplæringsloven får skolene nå større fleksibilitet til organisering av undervisningen, både innholdsmessig og metodisk. Den nye forskriften til opplæringsplan som nå er på høring, vil erstatte en haug, for ikke å snakke om flere sider, med navn på forskrifter. Det gjør også regelverket mer oversiktlig. Etter min mening er egentlig hovedutfordringen i dag å informere om de mulighetene som læreplanen gir til å organisere undervisningen i tråd med behovene i klassen for å få den ønskede utviklingen, og i tillegg å motivere lærere og rektorer til å bruke mulighetene. Jeg tar det som en selvfølge at statsråden sørger for å gi informasjon og motivere til å ta i bruk de mulighetene som ligger der. Vi trenger tid for at grunnskolen skal ta mulighetene i bruk. Alle som kjenner skolen, vet at endringer krever tid, og vi trenger også å høste erfaringer for å se om selve reglene og læreplanen er feil. Vi trenger å etablere et nasjonalt vurderingssystem som kan være med på å inspirere skolene til lokal utvikling og lokal tilpasning. St.meld. nr. 28 for 1998-99, Mot rikare mål, gir oss anledning til å fokusere på kvalitet i læringsmiljøene og i læringsprosessen. Ved behandlingen av den har Stortinget gode muligheter til å fokusere på dette. Lokale utviklingsråd er også etter min mening et tiltak som kan gi gode resultater for å styrke initiativet lokalt og støtte opp om aktive rektorer og lærere. I det hele tatt er min erfaring med norsk skole den at der man har en skoleledelse som er initiativrik, og som faktisk utnytter mulighetene, er det et veldig godt læringsmiljø med gode læringsresultat. Etter Kristelig Folkepartis mening er vi på riktig vei. Stikkord som ny opplæringslov med nødvendig fleksibilitet, forsøksparagraf, høy bevissthet om farene ved byråkratisering og et nasjonalt vurderingssystem med vekt på lokal utvikling av skolen er signaler om at vi er på vei. Signalene fra Stortinget og statsråden om å utnytte handlingsrommet er tydelige. Jeg opplever derfor forslagene fra representanten Løvik som å slå inn åpne dører, og ber derfor representanten om å omgjøre forslagene til oversendelsesforslag. Jeg opplever at interpellanten har fått positiv respons fra statsråden og i debatten, og vedtak burde derfor være unødvendig.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-04-13:
Det er vel knapt nok noen historisk nyhet at verden forandrer seg. Det er en illusjon å tro at den ikke gjør det. Men jeg er enig med interpellanten i at forandringstempoet, både kommersielt, økonomisk og teknologisk, er høyere i dag enn vi knapt har sett noen gang tidligere. Og dette er kombinert med et system for fri internasjonal kapitalbevegelse, som gjør at markedene også er mer krevende for nasjonale politikere. Virkelig gode eksempler på vellykket satsing finner man nettopp der hvor fremragende forskning og utvikling, fra basismiljøene til den mer utviklingsorienterte delen av FoU, kan kobles på en vellykket måte med kommersiell satsing. Denne oppskriften på den gode kobling er egentlig svaret på det hele. Derfor er dette mer enn et spørsmål om forskningspolitikk. Det er en helhetlig politikk, der det også må legges til rette for et forandringstempo og en forandringsretning i næringslivet som er slik at det fremmer satsing på kunnskap. Det høres vakkert ut å si det når man ser på den positive siden, men det innebærer også at man av og til må akseptere nedleggelser, forandringer og utflagging som et ledd i det samme. Jeg er enig med statsråden i at utflagging i seg selv ikke nødvendigvis er galt. Men det er det som blir igjen, som er problemet, og som det må bli mer av. Derfor har det for Høyres del alltid vært en viktig offentlig oppgave å satse på utdannelse, teknologi og forskning. Vi bør nå stille oss det spørsmål om de gamle løsningene lenger holder, i en situasjon hvor alle land konkurrerer mye sterkere enn tidligere om å tiltrekke seg både gode forskere, gode hjerner til bedriftene og gode bedrifter, og de konkurrerer med alle tenkelige midler. Denne konkurransen har Norge hittil stort sett stilt seg utenfor. Det gjelder flere regjeringer, så dette får være et bidrag til både kritikk og selvkritikk. Men den tid er forbi da man kan se tilbake, man må se fremover, se på hva som er årsaken til at dette har skjedd, og se på hvordan vi nå kan møte utviklingen rimelig raskt. Andre land har gitt bevisste incentiver til etableringer. Vi har ikke gjort det. Det er på tide også å se på det. Andre land har gitt spesielle incentiver til forskerutdannelse og forskeretableringer, både skattemessig, økonomisk og på andre måter. Vi må også vurdere slike tiltak. Og så helt banalt, men enkelt: Det har jo faktisk vært slik i Norge at vi lenge har hatt mangel på arbeidskraft. Det er en av årsakene til at noen bedrifter har valgt å legge sine FoU-avdelinger ute. Jeg synes det er gledelig at Regjeringen nå endelig har nedsatt et hurtigarbeidende utvalg. Forslaget fra budsjettbehandlingen i fjor forutsetter at man utreder skatteincentiver og legger dem frem i budsjettet for år 2000. Da bør utvalget være rimelig hurtigarbeidende!
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1999-04-13:
Det må vere eit mål å ha mange gode forskingsmiljø innan nasjonal rekkevidd og ein nasjonal kultur for kunnskap og nyorientering på ulike fag- og næringsområde. Det kan vere det beste vernet mot at norsk næringsliv einsidig vil søke til utlandet for å få dekt sitt behov for forsking- og kompetanseutvikling. Men sjølv om det bør vere hovudregelen, har eg likevel eit positivt syn på bedrifter som vel å bestille oppdrag i andre land, slik statsråden gav uttrykk for, eller late sine eigne tilsette studere eller arbeide ved utanlandske FoU-miljø eller hente utanlandske forskarar til Noreg. Eg trur norske bedrifter og forskingsmiljø kan ha stor glede av kontaktar med næringsliv og FoU-miljø i andre land, men det kan ikkje erstatte det norske utdanings- og forskingsmiljøet. Norsk næringsliv har behov for kunnskap tilpassa norsk næringspolitikk, norsk distrikts-, struktur- og kulturpolitikk. Vidare er tyngda av norske bedrifter små, prega av aktive, idérike eigarar, som har hatt evne til å satse, prøve og feile. Desse bør få vilkår for vidare utvikling, og tilbodet om FoU-program er eitt av fleire tiltak som det offentlege kan gi, slik at desse bedriftene kan greie seg i ein skarpare konkurranse. Dei store bedriftene har ressursar til å bygge opp eit eige FoU-miljø som gjer dei i stand til å finne ut kvar ny kunnskap er, og korleis den kan omsettast i ny produksjon. Men småbedriftene, som utgjer tyngda av arbeidsplassane og ofte er lokaliserte i Distrikts-Noreg, har ikkje eigne ressursar til slik satsing. Desse må ha tilgang til eit kunnskapsmiljø regionalt. Mange av desse bedriftene driv i ein kombinasjon av høg risiko og låg lønsemd. Bøygen er tidleg å gjere dei mindre bedriftene bevisste på moglegheitene for behovet for vidare utvikling. Om det ikkje skjer, kan det vere fare for avvikling og oppkjøp, slik det ofte er i ein internasjonal, global økonomi. Ein måte å motverke dette på er å utvikle dei regionale forskingsinstitutta vidare. Desse har eit unikt fortrinn ved å vere lokaliserte opp mot høgre utdaningsmiljø, som står for ei viktig kunnskapsformidling. I tillegg er dei i første linje inn mot det lokale næringslivet. Dei kjenner kulturen og tenkjemåten lokalt, er geografisk nær bedriftene og har fleirfagleg kompetanse. I tillegg kan dei vere bindeleden mot tyngre og sentrale kunnskapsmiljø. Statsråd Lilletun og Regjeringa si prioritering av dette kunnskapsmiljøet gjennom auka basisløyving på budsjettet for 1999 var eit riktig og viktig skritt. Slik kan ein konkret motverke det representanten Grete Knudsen kanskje fryktar. Mi oppmoding til statsråden er at dei regionale institutta i tillegg bør få del i dei strategiske instituttprogramma. Slik kan ein bli betre i stand til å gjere ein jobb for næringslivet som held mål, og motverke at bedriftene einsidig går til andre land for å få dekt kunnskapsbehovet sitt.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-04-13:
Venstre deler representanten Løviks bekymring når det gjelder detaljstyring av den norske skolen. Mange års sentraldirigerte reformer og utbygging av et detaljert styringssystem for skolen har gjort at mange lærere og skoleledere mer føler seg som de nederste byråkratene i et toppstyrt skolehierarki enn som de selvstendige pedagogene de er utdannet til. Skal skolen bli den gode skolen vi ønsker, må denne utviklingen snus. Skoler og pedagoger må få mer frihet for at den kreative energien skal bli utløst. I Venstre tror vi på lærere og skoleledere. De må bare få rom til å gjøre jobben sin. Jeg er glad for at departementet nå har en politisk ledelse som tar tak i disse problemene. Venstre ønsker en liberal enhetsskole som både holder fast ved den grunnleggende målsetting om at den offentlige skolen skal være en felles møteplass for barn med ulik sosial og kulturell bakgrunn, og som erkjenner at mangfold er positivt og skal verdsettes. Vi vil gjenreise skolen til selvstendige institusjoner der kreativitet og skaperkraft blant den enkelte lærer og elev skal dyrkes fram, ikke kveles av direktiver ovenfra eller av ensrettet undervisning. Stikkordene er bedre kvalitet, mer variasjon og økt fleksibilitet. Et engasjert nærmiljø er nødvendig for den gode skolen. Og styringen av skolen må gi følelsen av at viktige beslutninger om skolen tas på stedet og av de daglige brukerne og lederne av skolen. På denne måten får vi en desentralisering av beslutningene, og skolen kan frigjøres fra byråkratisk overstyring. Venstre ønsker nasjonale rammer for skolens innhold, men langt mindre detaljstyring innenfor disse rammene, særlig når det gjelder metode. Vi er kritiske til at læreplanen har status som forskrift, og det er positivt at statsråden nå vil vurdere dette. Regjeringens storstilte prosjekt om et enklere Norge der man gjennomgår forskrifter og lover med sikte på å få bort unødvendig byråkrati og overstyring, må i aller høyeste grad omfatte skolen. Målet må være et enklere Skole-Norge, både for skolens brukere og ledere. Jeg er glad for at departementet er i gang med dette arbeidet. Den nye opplæringsloven åpner for flere måter å styre skolene på. Det viktige er at den enkelte skoles ledelse og lærere må få reelle muligheter til å utvikle sin skole etter lokalmiljøets forutsetninger, basert på pedagogisk kunnskap. Som statsråden peker på, ligger det mange muligheter i forsøksparagrafen i loven, og det er viktig å gjøre mulighetene kjent og inspirere skoler og kommuner til å ta i bruk friheten. Den toppstyrte reformperioden må være forbi. Fra nå av bør endringene og kreativiteten ha utspring i virkeligheten på den enkelte skole, ikke i hodet til en overivrig statsråd.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-13:
Når halvparten av de unge tar høyere utdanning og stadig flere tar doktorgrad, betyr det en stor omstilling for norsk arbeidsliv og dermed for hele det norske samfunnet. Representanten Grete Knudsen pekte på den utfordringa som utflytting fra Norge medfører. Da vi var på komitereise i Irland, møtte vi norske unge mennesker som jobbet der i tele- og datasektoren, ikke bare fordi de tjente mye på det, men fordi det var et faglig spennende miljø der. For ungdom i kunnskapsbransjen betyr selvsagt lønn en del til et visst nivå, men etter det er det å være med i et faglig spennende og oppdatert miljø det viktigste. Skal man henge med, må man ha en arbeidsplass der man stadig blir bedre. Jeg er enig med statsråden i at det er bra at norsk ungdom søker ut, men like fullt er dette en utfordring som vi må møte gjennom å satse på de områdene der vi er gode, sånn at vi kan skape nettopp faglig spennende miljøer i Norge. Og når vi skal utforme forskningspolitikken, må vi også ha i bakhodet de konsekvensene kunnskapssentrene kan ha for flyttemønsteret i Norge. I den flyttestrømmen vi har sett fra Nord-Norge de siste årene, der 6 000 mennesker flytter sørover – det er like mye som en by som Fauske – er ungdom som har høyere utdanning, kraftig overrepresentert. Og samtidig – når vi står foran behandlinga av forskningsmeldinga – vet vi at den nordnorske andelen av det vi bruker på forskning, er veldig liten. Den nordnorske andelen er liten, men like fullt foregår mye av den forskningen der Norge ligger langt fremme, nettopp i Nord-Norge. Det gjelder romforskning, der Nord-Norge og Svalbard har særskilt gode naturlige fortrinn og forutsetninger, det gjelder marinforskning, der vi allerede har flere bedriftetableringer som følge av norsk forskning i Nord-Norge, og det gjelder ikke minst telemedisinen, der miljøet i Tromsø er omtalt som kanskje det fremste miljøet i verden på dette området. Og telemedisin i Tromsø er også i ferd med å utarbeide konkrete satsinger på utviklinga av dette miljøet, ei satsing som kan gjøre Telemedisinsk senter i Tromsø til kanskje det viktigste som har skjedd på kunnskapsfronten i Nord-Norge siden etableringa av universitetet. Jeg håper statsråden kan ta med seg dette også i arbeidet med forskningsmeldinga.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-04-13:
Jeg tror ikke det er mange i dag som har den fulle oversikt over hva som foregår ved våre universiteter. Jeg skal bare rent stikkordmessig komme med noen personlige refleksjoner etter å ha hørt særlig interpellanten og statsråden. Det var snakk om at vi har en stadig økning i antall doktorgrader. Mitt inntrykk er at man stiller stadig mindre krav til doktorgradene, både når det gjelder omfang og dybde, og at de i mindre grad enn tidligere er selvstendige arbeider preget av personlig oppfinnsomhet, noe som jo skyldes at de i større og større grad er resultat av veiledning og seminarer. Et annet moment er at de som er best egnet til slikt arbeid, hverken vil bli forskere eller lærere – forskere ved universitet eller lærere i videregående skole. Dette har sammenheng med dårlig lønn og lav sosial status. Jeg kjenner en fremragende internasjonalt kjent professor som i dag har samme lønn som sin sønn, som er nyutdannet siviløkonom. Et annet moment er at vi har fått folkeuniversiteter i den forstand at mesteparten av befolkningen skal inn på våre universiteter eller høyskoler, som da innebærer at disse får ansvaret både for elementær undervisning og for forskning. En vesentlig del av undervisningen særlig i grunnfag og også en god del i mellomfag kan utføres av lærere som har en hovedoppgave bak seg, altså har lektorkompetanse i den videregående skole. Forskjellen er bare at de har langt mindre undervisningsplikt og arbeider langt mindre, stort sett, enn de som arbeider i videregående skole. Det brukes altfor mange ressurser i dette området sammenlignet med det som går til forskning. På en del områder er det vesentlige misforhold mellom studentenes, næringslivets og forvaltningens behov og pensum. Pensum preges altfor meget i mange tilfeller av forskernes spesielle aktuelle interesser. Jeg har sett et redselsfullt eksempel når det gjelder fransk grunnfag, hvor de hadde en svært tykk bok i fonetikk full av merkverdige begreper og definisjoner. Når man tar i betraktning hvor vanskelig fransk er, er det for meg helt ubegripelig at man vier så stor oppmerksomhet til akkurat fonetikk. Det er et slående eksempel på at her må det være en eller annen universitetslærer i miljøet som er veldig opptatt av fonetikk og har en urimelig innflytelse.
Inge Lønning (Høyre), 1999-04-13:
La meg bemerke at det sist avholdte innlegg vel mer naturlig kunne ha hørt hjemme i et av de av taleren omtalte seminarer enn i denne interpellasjonsdebatten. Man skulle ønske når man har interpellasjoner som dette, at reglementet gjorde det mulig å adressere en interpellasjon til mer enn én statsråd. Det forekommer meg nemlig klart at den problemstillingen interpellanten har reist, i like høy grad retter seg til næringsministerens ansvarsområde og finansministerens ansvarsområde som til forskningsministerens. Personlig ville nok jeg ha trukket den motsatte konklusjon av interpellantens, og vektlagt rammebetingelsene for næringslivet og kulturen i norsk næringsliv langt sterkere enn spørsmålet om den interne kultur ved universitetene. Man må se i øynene at universitetenes primæroppgave ikke er å løse utviklingsproblemer for næringslivet. Det er ønskelig at vi har universiteter som er så gode og så sterke grunnforskningsmessig at de også skaper betingelser for nyskaping i næringslivet. Men det er ikke det som er primæroppgaven. Og jeg tror det desidert er en kortslutning å tro at man møter de utfordringene vi står overfor i norsk nærings- og arbeidsliv, ved å lage eksternt flertall i universitetenes styrer. Det er overhodet ikke noe svar, og det vil ikke løse et eneste av de problemene vi er nødt til å finne løsningen på. Derimot er det helt klart at vi i Norge har dårligere vilkår når det gjelder å stimulere næringslivsledere til å anvende sitt overskudd til å satse på forskning og utvikling, enn de fleste konkurrerende land har. Det er det mulig å gjøre noe med, og det er samfunnsøkonomisk helt klart bedre for det norske samfunn at bedriftsledere bruker sitt overskudd på den måten enn at staten til enhver tid kan hente ut skatteinntekter, slik at de pengene går rett inn i statskassen. La meg også si at jeg har liten tro på at nyskaping, som er et nøkkelord, lar seg programmere. Og jeg har enda mindre tro på at det er en naturlig oppgave for regjering og storting å peke ut de områdene som ligger til rette for nyskaping. All erfaring historisk sett viser at nyskaping har det egenartede ved seg at den er overraskende – den er ikke programmerbar gjennom forskningspolitiske beslutninger. De aller viktigste nyskapingstiltak i Norge, f.eks. en bedrift som Norsk Hydro, er ikke resultater av politikeres beslutning om at nå skal vi satse på dette. Den var ganske enkelt et resultat av et mislykket grunnforskningseksperiment borti Karl Johans gate, i Gamle fest-sal. Derfor tror jeg man skal holde oppgavene fra hverandre. Universitetenes primæroppgave er grunnforskning og kompetanse. Næringslivets oppgave er å finne de områdene som det er viktig å satse dristig kapital på.
Inge Lønning (Høyre), 1999-04-13:
Hvis vi hadde stelt oss riktig i dette land, skulle skolen ha vært den mest attraktive av alle arbeidsplasser, og der skulle man ha stått i kø for å få lov til å jobbe. Vi vet alle at slik er det ikke. Vi har sett klare tendenser i det siste tiåret til det motsatte: Jo sterkere retorikken politisk om viktigheten av skole og kunnskap er blitt, desto færre er det som står i kø for å få lov til å jobbe i skolen, og desto flere er det som forlater en arbeidsplass i skolen. Det er vi nødt til å ta inn over oss og ta på alvor. Det er vel ingen tvil om at en av grunnene til dette er den byråkratiseringstendens som læreryrket har vært gjenstand for, og som helt åpenbart oppleves slik at den gir mindre utfoldelsesfrihet, den gir mindre av tillit til yrkesutøveren fra oppdragsgiverens side enn det en yrkesutøver ville ønske seg. Derfor tror jeg det er rom for en omkalfatring i norsk skoletenkning ved at vi introduserer det nærhetsprinsippet som man har diskutert i andre politiske sammenhenger. Istedenfor å spørre hvor langt vi kan gå i å delegere avgjørelsesmyndighet ovenfra i systemet og nedover, burde man stille det motsatte spørsmål: Hvilke avgjørelser er det nødvendig å flytte opp, og hvilke avgjørelser er det som med fordel kan treffes i det enkelte klasserom, av den enkelte lærer og av den enkelte rektor på den enkelte skole? Det burde være slik at ingen avgjørelser i norsk skole flyttes et skritt høyere opp enn det som er nødvendig ifølge avgjørelsens natur. Statsråden sa i sitt svar at den statlige styring av skolen primært skal sikre ett formål, nemlig likeverdige opplæringstilbud. Det er jeg hjertens enig i. Men det er ingen nødvendig motsigelse mellom det å ha et likeverdig nasjonalt opplæringstilbud og det å tillate frihet og mangfold når det gjelder måten oppgavene skal løses på organisatorisk og pedagogisk. Forutsetningen for at vi kan ha et likeverdig utdanningstilbud, er imidlertid at vi har et nasjonalt vurderingssystem som gjør det mulig å finne ut av om elevene faktisk får et likeverdig utbytte av skolegangen sin. Jeg tror rett og slett at svaret må være at vi må slutte å tro på regel- og forskriftsstyring, som vi stort sett har satset på hittil, og i stedet satse på den metode man bruker på nesten alle andre områder i samfunnslivet, nemlig å kontrollere kvaliteten på resultatene og så overlate til utøverne å finne ut hvorledes man oppnår resultatene. Da tror jeg vi kan klare å snu den strømmen bort fra skolen som vi ser i dag, og at vi kan gjenreise norsk skole som en attraktiv arbeidsplass.