Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-19:
Det har vært gjentatt en del ganger, og jeg gjentar igjen at verdens natur og menneskeheten står overfor to store eksistensielle utfordringer, kanskje de største i vår historie: klimaendringene og tapet av naturmangfold – nedbygging av natur og leveområder. Begge disse spørsmålene er så alvorlige at de har fått hvert sitt FN-panel med verdens forskere under seg, en hel haug av dem: klimapanelet og naturpanelet. Bakgrunnen for denne interpellasjonen er at jeg tar utgangspunkt i naturpanelets alarmerende konklusjoner om hvordan vi underlegger oss jorda gjennom nedbygging, utbygging, oppdeling, forbruk og utslipp. Den første delen av gjennomgangen dreier seg mer om kritikk mot regjeringa samlet, av statsministeren. Etter hvert dreier det seg over mot statsråd Elvestuens ansvar. Flere rapporter forteller oss at verdens bestander av fugler og pattedyr er mer enn halvert på få tiår. Insektdøden har alle hørt om. En eneste skapning på jordkloden er i ferd med å true en million andre, sier naturpanelet. Ekspansiv og intensiv utnyttelse av arealene, ofte til jordbruksformål og dyrehold – en tredel av jordas overflate brukes til dette – fortrenger ville dyr og naturlige habitat, som det heter. Dette er et klart faktum. Midt oppi en slik utvikling hadde jeg håpet at regjeringa tok sterke grep for å stoppe den, at man hadde en klar, restriktiv holdning til nedbygging av natur og en økologisk tankegang bak all viltforvaltning. Dessverre ser vi at denne regjeringa går i motsatt retning på flere områder. Det er trist å se, det er alvorlig å se, og jeg vil trekke fram de viktigste poengene for å begrunne dette. Regjeringa har tatt to klare grep i feil retning, og det har å gjøre med hvilke departementer, hvilke fagmiljøer, som behandler sakene – som lager lovforslag og forskrifter. Aller først – i sitt første regjeringsår – overførte regjeringa Solberg sluttbehandling av arealsaker der det foreligger innsigelse, fra Klima- og miljødepartementet, altså fra Elvestuens departement, til Kommunaldepartementet – et alvorlig signal i seg sjøl. Dette har jeg tatt opp som en egen interpellasjon og i andre sammenhenger. Sammen med to–tre rundskriv til Fylkesmannen og andre der de ber om at de skal komme med færre innsigelser, har dette selvfølgelig gitt mer liberal utbygging, nedbygging og oppstykking av norsk natur. Det andre grepet som regjeringa gjennomførte – uten utredninger, høringer eller noen som helst samfunnsdebatt – var å overføre såkalt høstbare viltressurser fra Elvestuens departement til Bollestads departement. Det skjedde plutselig og helt under radaren, og sjøl ansatte i departement og direktorat fikk hakeslepp og et lite sjokk av dette grepet. Så uforberedt var vedtaket i regjeringa at de knapt visste hvilke arter som skulle føres over, og langt mindre hvilke fagfolk og avdelinger som skulle følge med på flyttelasset. Skulle vi virkelig ikke forvalte disse ville artene ut fra et økologisk helhetsperspektiv lenger, som det moderne forvaltningsprinsippet er, verden over? Nå var det altså en type næringsdepartement som skulle lage lover og forskrifter for disse artene. Mange som har fulgt med i historikken i norsk viltforvaltning, mener vi er i ferd med å bevege oss bakover i tid, til tida før Miljøverndepartementet ble opprettet. Én ting er signalene og prinsippet i forvaltningen, men hvilke utslag har dette gitt? Vel, vi har begynt å se det. Landbruksdepartementet har i budsjettet for 2019 etablert en ny ordning for å fremme tiltak for såkalt jaktbasert friluftsliv for barn og unge. Tildelingen for 2019 er på 2,1 mill. kr, og en forskrift er sendt ut på høring. At det er LMD som fastsetter forskriften, underbygger inntrykket av at forskriften ikke er ment å fremme en bedre forvaltning av naturen vår, som er under press fra mange kanter. En skulle tro at en post for opplæring av barn og unge burde vært formulert i en økologisk ånd og i en miljøbevarende ånd, men nei. Det er bare høsting, og det er jakt vi snakker om. Denne høringen og forslag til forskrift er da også et resultat av lukkede forhandlinger i jordbruksoppgjøret og fokuserer utelukkende på artene som en ressurs. Sjølsagt er det også det, men slett ikke bare en ressurs. SV vil komme med merknader og fremme forslag til nye og videre kriterier for denne støtteordningen – for høsting i videre forstand enn bare jakt, for naturbasert reiseliv, viltturisme, fotosafari osv. – i den rette komiteen. Men denne posten i budsjettet hører ikke inn under Elvestuens ansvarsområde, så jeg skal la det ligge. Hva er det så statsråd Elvestuen og Miljødepartementet har igjen, og hva er det hans departement gjør med hensyn til viltforvaltning? Vel, det har blitt sendt ut forslag til endringer av viltforskriften bl.a. Det gjelder kapitlet om skadefelling. Norge har per i dag en skadefellingsliste på hele 61 pattedyr- og fuglearter. Jeg tror ikke det er noe annet land i vår del av verden som har en så lang skadeliste når det gjelder faunaarter som kan felles eller drepes. Mange av dem som er opptatt av disse spørsmålene, sier rett ut at de mener ingen andre europeiske nasjoner er i nærheten av å ha et så destruktivt forvaltningsregime som oss. Viltloven fikk heldigvis et omvendt prinsipp etter hvert, der alle dyr i utgangspunktet er fredet, men de som kan jaktes på eller felles, uttrykkes eksplisitt. Det er selvfølgelig bra, og det skulle bare mangle, men det er mye som tyder på at vi fortsatt er på et høste- og jaktstadium her i landet, og ikke fullt ut har tatt inn det moderne, kunnskapsbaserte og økologiske tankesettet i viltforvaltningen vår. I en tid da artsmangfold og individtettheter av plante- og dyrearter blir redusert over hele kloden, ser man at nasjon etter nasjon gjør tiltak for å begrense denne negative utviklingen, som bl.a. naturpanelet peker på. Man hadde håpet at Norge også hadde fulgt opp denne trenden knyttet til bevaring av viltarter, men hos oss skjer altså det motsatte. I Miljødirektoratets forslag til ny viltforskrift, sendt ut på høring i juni i år, legges det opp til å øke antall arter av pattedyr og fugl som skal kunne skadefelles av eier, bruker eller rettighetshaver, fra 20 til 27 arter. Antall arter som skal kunne felles etter tillatelse fra kommunen, økes fra 25 til 28 arter. Disse artene står altså på en slags potensiell dødsliste, en slags «death row». Det er også merkelig at hele fem rødlistearter i landet vårt – ærfugl, kornkråke, stær, gulspurv og hare – skal kunne skadefelles etter beslutning på kommunenivå. Det er høyst underlig at norske viltmyndigheter fortsatt opererer med et så stort antall arter inn under skadebegrepet. At arter som røyskatt, tjeld, grønnspett, kjøttmeis, bokfink, bjørkefink, grønnfink og gulspurv skal kunne felles fordi de kan oppfattes som vesentlige skadegjørere i økonomisk sammenheng, er helt ubegripelig. Direktoratet har ikke lagt fram noen dokumentasjon på at disse og flere andre arter representerer noen vesentlig fare knyttet til næringsvirksomhet. Spørsmålet er: Hvor er det faglige grunnlaget for at det skal være hensiktsmessig å skyte stær, som er rødlistet, og rødvingetrost, f.eks.? Hva er det faglige grunnlaget for jakt på bestander i tilbakegang? Det er spørsmålet til statsråden. Så får jeg nevne en ørliten, men vakker liten sak som er positiv i forslaget: at rødstrupen, Englands nasjonalfugl, denne gangen er tatt ut fra listen. Så den er ikke skadegjører lenger, sånn som kjøttmeisen, bokfinken og bjørkefinken er. Det er et underlig oppsett, et underlig forslag, og jeg går ut fra at Miljødirektoratet ikke lever i et politisk vakuum. En viktig endring av forskriften i høringsforslaget er kravet om at skadene ikke lenger skal være begrunnet i vesentlig økonomisk skade, eventuelt sanitære og helsemessige forhold. Det blir foreslått endret til «vesentlig skade». Jeg må virkelig si at «vesentlig skade» er et begrep som er veldig, veldig tøyelig, og som er åpent for personlig tolkning. Dette gjelder f.eks. tilfeller med litt tilgrising på plen, ekskrementer, og det kan for enkelte måtte være å definere inn som støy f.eks. Om ikke de nye forskriftene skulle bli vedtatt, vil det gi mange arter mindre beskyttelse, ikke mer. Da er spørsmålet: Ser statsråden den åpenbare motsetningen mellom den gode og uttalte, skrevne introduksjonen i naturmangfoldloven og naturpanelets advarsler på den ene sida og regjeringas nevnte forvaltningsgrep på den andre?