Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
I sin redegjørelse viet utenriksministeren den pågående globale finanskrisen relativt stor oppmerksomhet. Det er positivt at utenriksministeren på denne måten markerer at internasjonal økonomi og handel i aller høyeste grad også er utenrikspolitikk. En global finanskrise kan raskt føre til en global økonomisk resesjon. Redusert internasjonal handel og økonomisk stagnasjon kan føre til at folk mister troen på fremtiden, noe som igjen skaper grobunn for sosial uro. I oktober i fjor uttalte finansministeren at Norge ikke ville bli særlig berørt av finanskrisen. Det skyldtes ifølge henne at det norske finansmarkedet har reguleringer som sikrer oss mot store svingninger. Finansministeren måtte imidlertid svært raskt bite disse ordene i seg, og kun et par uker senere fremmet Regjeringen en finanspakke som sikret bankene tilgang på 350 milliarder kr i kapital. Det vi kan konstatere, er at uro i finansmarkeder langt unna vårt eget raskt får konsekvenser også for oss. Konkurser eller statlige overtakelser av finansinstitusjoner og forsikringsselskaper skaper frykt i markedet, og fjerner tilliten mellom aktørene. Dette fører i første omgang til høyere pengemarkedsrenter, men i sin ekstreme form fører det også til kredittmangel og kapitaltørke. Svaret på slike utfordringer er ikke introduksjon av nye nasjonale reguleringer, men globale retningslinjer og et globalt tilsyn. I sin redegjørelse uttalte utenriksministeren at den internasjonale økonomiske krisen har ført til at ideen om – og troen på – markedets ufeilbarlighet er kraftig svekket. Det er beklageligvis akkurat slike tidsriktige, men lite gjennomtenkte påstander som vil gjøre det svært vanskelig å komme frem til globale kjøreregler for finansnæringen. Påstanden til utenriksministeren forutsetter for det første at det er markedet som har sviktet, og videre at det finnes land og regjeringer som praktiserer en politikk hvor utgangspunktet er at markedet er ufeilbarlig – innforstått i påstanden ligger det at USA er et slikt land. Utenriksministerens påstand føyer seg inn i rekken av lignende utsagn fra andre rød-grønne statsråder. Utviklingsminister Solheim uttalte nylig at markedsliberalismen er død, finansministeren uttalte til NRK at markedsøkonomien har spilt fallitt, og statsministeren forsøker å personifisere markedskreftene ved å fremholde mantraet at markedet er en god tjener, men en dårlig herre. Forutsetningen for alle disse påstandene er at det må finnes land som praktiserer en politikk hvor markedet styrer på egen hånd – underforstått: USA er et slikt land. Med all mulig respekt, USA er ikke et slikt land. Årsaksforholdene knyttet til finanskrisen vil helt sikkert bli debattert i akademiske sirkler i årevis, men én ting kan vi umiddelbart slå fast: Det amerikanske finansmarkedet er ikke uregulert. I USA finnes det bare på føderalt nivå mer enn 2 000 mennesker som har som sin eneste oppgave å regulere markedet. Dette omfattende reguleringsverket har sågar finanskomiteens medlemmer blitt presentert for under komiteens besøk til Securities and Exchange Commission i Washington. Utfordringen med det amerikanske penge- og kredittmarkedet er ikke først og fremst mangel på reguleringer, men at reguleringene er ukoordinerte og har motstridende mandater. Videre er tilsynene ikke uavhengige, og de blir derfor gjenstand for politisk overprøving. En langt mer treffsikker analyse av finanskrisens årsaker vil være å ta utgangspunkt i USAs enorme underskudd på statsbudsjettet og handelsbalansen, en kunstig lav rente samt amerikanernes manglende vilje til sparing. Med andre ord: USA levde over evne. I en slik sammenheng kan man like gjerne påstå at slike ubalanser ikke kan opprettholdes over lang tid – og at markedet vil korrigere, noe det i aller høyeste grad gjorde. Det er svært viktig at man stiller den rette diagnosen før man skriver ut medisin. For å kunne introdusere korrekte globale mekanismer og effektivt tilsyn som kan hindre ubalanse og kollaps, er det helt avgjørende at man har en grunnleggende forståelse for de makroøkonomiske sammenhengene som ledet opp til finanskrisen. I en slik sammenheng må vi heller ikke glemme at også Norge bidrar med å skape ubalanser i verdensøkonomien. Vårt gigantiske overskudd på handelsbalansen gjør at andre må ta tilsvarende underskudd. Videre bidrar vårt enorme pensjonsfond til å presse prisene på aksjer og obligasjoner i været. Det er med andre ord viktig at vi i vår iver ikke kaster babyen ut med badevannet, og babyen i denne sammenheng er markedsøkonomien. Markedsøkonomien har fått hundrevis av millioner mennesker ut av fattigdom, den har firedoblet vår egen levestandard på 40 år, den har bidratt til innovasjon og vilje til å ta risiko. Ikke minst har markedsøkonomien bidratt til spredning av makt og politiske friheter. Markedsøkonomien har gjort langt mer for å bekjempe fattigdom enn det all verdens bistand noen gang vil kunne klare. Jeg slutter meg til utenriksministerens formaninger om at de mange tiltakspakkene som nå introduseres verden over, ikke må innrettes slik at de bidrar til økt proteksjonisme. Jeg synes imidlertid det er merkelig at utenriksministeren igjen trekker frem USA som et skrekkens eksempel. Jeg vil minne om følgende: Den norske regjeringen har tilført 2 milliarder kr i økt egenkapital til forvaltningsselskapet Argentum. Noen dager senere ble det klart at Argentum også investerer i utlandet. Næringsminister Brustad uttalte da umiddelbart at dette ikke var intensjonen, og at Regjeringen ville legge føringer for at pengene blir investert i Norge – altså proteksjonisme. Videre uttalte finansministeren at skattelettelser ikke er et godt krisetiltak fordi mye av pengene ville kunne bli brukt på å kjøpe importerte varer – altså en proteksjonistisk tankegang. Regjeringens uttalte målsetting knyttet til tiltakene overfor banksektoren er at den økte kreditten særlig skal komme norske bedrifter og arbeidsplasser til gode – også dette en form for proteksjonisme. Jeg kan minne utenriksministeren om at vår egen landbrukspolitikk også er en form for proteksjonisme, uansett hvor edle motivene eventuelt måtte være. Norge har ingen stolt tradisjon når det gjelder å fremme frihandel. Historisk sett har vi nytt godt av andre lands markeder, mens vi selv ikke har avviklet monopoler før vi er blitt tvunget til dette gjennom internasjonale avtaler. Heller ikke vår opptreden i WTO-forhandlingene er et eksempel til etterfølgelse. Så jeg vil be utenriksministeren feie for egen dør, før han klager på andre.