Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-15:
Jeg vil slutte meg til dem som takket interpellanten for en viktig interpellasjon. Jeg kan replisere til representanten Ellingsen at også en ren ja-og-nei-debatt på et litt mer ideelt plan kunne vært spennende å ha en dag. Men det er ikke tid for det i dag. For ikke så lenge siden hadde vi en veldig nyttig og god debatt om atomvåpennedrustning her i salen, og utenriksministeren hadde en veldig god kronikk om temaet på trykk nylig. Jeg er stolt av Norges linje i atomvåpenspørsmålet og viljen regjeringen viser til å gå foran og prioritere dette arbeidet internasjonalt. Det må så klart også gjelde i NATO. Her vil det nok være stor uenighet medlemslandene imellom, men fra norsk side bør det være bred enighet om at førstebruksstrategien i NATO og atomvåpnenes betydning i alliansen henholdsvis må avskaffes og reduseres. En felles forsvarsallianse basert på det premiss at den forbeholder seg retten til å bruke atomvåpen, endog bruke dem først, er ikke bare i siste instans umenneskelig, det er, som representanten Ivar Kristiansen var inne på, ikke i tråd med virkelighetens verden – heldigvis. Atomvåpnenes betydning i ulike lands og alliansers forsvarskonsept sementerer en mistillit globalt og er en trussel mot vår alles sikkerhet. Muligheten våre allierte har for å utslette våre naboer, gir ingen som helst økt sikkerhet for noen. Derfor må Norges klare linje være et NATO uten atomvåpen som del av det strategiske konseptet. Troen på atomvåpnenes fortreffelighet er en utdatert tankegang. Det vet de aller, aller fleste av oss. Det henger igjen fra den kalde krigen og står i veien for det nedrustningsarbeidet som Norge og veldig mange andre land støtter opp om. Helt spesifikt bør vi, som flere har vært inne på, fokusere på utplasseringen og moderniseringen av taktiske atomvåpen i Europa. I Tyrkia, Nederland, Belgia, Tyskland og Italia er dette veldig aktuelle problemstillinger. Vi trenger økt åpenhet om disse våpnene og om hvor mange våpen som er utplassert. Våpnene bør trekkes tilbake. Det at land som Litauen og Ungarn av historiske grunner ønsker slike våpen utplassert i Europa på grunn av sitt forhold til Russland historisk, er ikke tilstrekkelig argumentasjon for å opprettholde utplassering av denne typen våpen i vår region. Skal man få Russland med på en utvikling med raskere og mer reell nedrustning, er man etter hvert nødt til å ta slike skritt. Jeg er helt enig med utenriksministeren når han tidligere har sagt at det tjener NATO at alliansen tilpasser seg dagens utfordringer, utviklingen av et trusselbilde og det globale ikke-spredningsregimet. Der er det fortsatt en lang vei å gå, vil jeg legge til. Jeg vil også legge til at et overraskelsesangrep fra Russland på ingen måte kan sies å være Europas største sikkerhetsutfordring, og en forsvarspolitikk deretter er ikke heldig. Derfor slutter jeg meg også til skrytet av utenriksministerens initiativ sammen med Polen som sto på trykk i New York Times nylig. I fjor hadde NATO ansvar for å koordinere og gjennomføre aksjonen i Libya med bakgrunn i resolusjon 1973 i FN. Norge bidro tungt i de første månedene av krigen. Vi deltok i 615 oppdrag der. Norge var med og valgte alenegang i 1999 med bombing av Serbia, som ikke hadde FN-mandat, og som ikke klarte å hindre den humanitære katastrofen i Kosovo. Så var Norge i fjor med på å støtte opp om en aksjon med FN-mandat, som selv om den var omstridt, hadde grunnleggende støtte i langt bredere lag, både nasjonalt og internasjonalt. For Norge som et lite land bør det være helt avgjørende at folkeretten og humanitærretten har en så sterk stilling som mulig internasjonalt. Derfor mener vi det må være helt avgjørende for Norge at det foreligger et FN-mandat når vi deltar i internasjonale militære operasjoner. Like viktig er det at vi kan stå inne for operasjonene vi deltar i og har deltatt i, at vi har oversikt over konsekvensene og virkningene, og at vi tar ansvar for konsekvensene og virkningene av våre egne handlinger. Når sivile liv går tapt, må vi vite hvorfor, og vi må klargjøre ansvaret. Er vi ansvarlige for at sivile liv går tapt, må vi gi erstatning. Dette handler ikke bare om at vi ønsker strenge og forutsigbare internasjonale spilleregler, men ikke minst også om behovet for at FN har legitimitet som institusjon. Om Responsibility to Protect-instituttet skal være levedyktig eller ha legitimitet, er det ikke til å leve med at mange, og langt ifra bare NATOs tradisjonelle interessemotstandere, mener at mandatet ble strukket i krigens siste fase, og at unødvendig mange liv gikk tapt. Den mye omtalte, nylige rapporten fra Human Rights Watch gir grunnlag for en debatt om dette som vi bør gripe. Her bør Norge gå inn med et tydelig budskap om åpenhet og vilje til granskning i NATO. Hvis vi i framtiden skal kunne ha internasjonal oppslutning om handling med FN-mandat for å beskytte sivile, må man for det første være sikker på at alt går riktig for seg, og for det andre sørge for den nødvendige tillit i verdenssamfunnet som gjør det mulig. Dette har også NATO, som en svært sterk og sentral militær part, et selvstendig ansvar for å sørge for, og det er det i Norges interesse å være pådriver for, også i Chicago.