Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-04-07:
De statlige selskapene forvalter store verdier, og det er svært viktig at disse verdiene forvaltes på en god måte. Staten har et stort ansvar for å sikre at en unngår feil og regelbrudd. Uansvarlig forvaltning kan få stor betydning både for selskapet selv og for staten som eier. Selskapene forvalter verdier ikke bare på vegne av seg selv, men på vegne av fellesskapet. Slurvete styring kan i ytterste konsekvens gå ut over fellesskapet og vår velferd. Stortinget behandler jevnlig Riksrevisjonens kontroll med forvaltningen av statlige selskaper, og det overordnede inntrykket har vært, og er, at forvaltningen av de statlige selskapene i all hovedsak er god. Samtidig kan det være fristende å bemerke at de siste dagers hendelser, hvor Aftenposten og internasjonale medier har avslørt påståtte kritikkverdige forhold som kan se ut til å være langt utenfor det etisk forsvarlige, bidrar til å tegne et bilde som vi liker svært dårlig. I den saken vi nå har til behandling, handler det om selskapskontrollen for 2014, og jeg forholder meg til det som nå ligger på bordet, det som framkommer i Riksrevisjonens grundige rapport. Riksrevisjonen har som vanlig gjort et godt stykke arbeid. Riksrevisjonens kontroll for 2014 har omfattet 42 heleide aksjeselskaper, 34 deleide aksjeselskaper, 7 allmennaksjeselskaper, 4 regionale helseforetak, 8 statsforetak, 6 selskaper som er organisert ved særskilt lov, 22 studentsamskipnader og 1 ansvarlig selskap med delt ansvar. For 2014 har Riksrevisjonen funnet grunnlag for merknader til statsrådens forvaltning av statens interesser under Helse- og omsorgsdepartementet, Kulturdepartementet, Landbruks- og matdepartementet og Samferdselsdepartementet. Det har også framkommet merknader til gjennomføringen av regjeringens eierpolitikk når det gjelder å synliggjøre og følge opp selskapenes reelle pensjonsforpliktelser og pensjonskostnader, og til dette siste er det grunn til bekymring. Det dokumenteres nemlig store forskjeller mellom balanseførte og reelle pensjonsforpliktelser i mange selskaper, og for mange selskaper svekkes årsresultatet og egenkapitalen vesentlig når det tas hensyn til de reelle pensjonsforpliktelsene. Det viser seg at eiere i ulik grad har oversikt over hvordan pensjonsforpliktelsene og pensjonskostnadene påvirker selskapenes økonomiske stilling. Dette er bekymringsfullt. Over tid kan dette utvikle seg ytterligere i negativ retning dersom det ikke tas grep. Jeg støtter derfor Riksrevisjonens anbefaling her. Departementene bør vurdere hvordan de reelle pensjonsforpliktelsene og pensjonskostnadene påvirker selskapenes økonomiske stilling, og selskapene bør oppfordres aktivt til å synliggjøre dette i sine regnskaper. Som saksordføreren har gjort rede for, står komiteen i hovedsak samlet i sine merknader i denne innstillingen. Det gjelder innenfor de fleste sektorer som tas opp her. Det gjelder også for merknaden knyttet til Kulturdepartementets område, men jeg vil likevel utdype litt akkurat på dette området, og det gjelder scenekunstselskapene. Riksrevisjonen påpeker at scenekunstselskapene ikke har lagt godt nok til rette for kostnadseffektiv drift, og at Kulturdepartementet har en lite helhetlig oppfølging av scenekunstselskapenes kostnadseffektivitet. Riksrevisjonen finner videre at Kulturdepartementet ikke utnytter de styringsmuligheter som departementet har som eier i oppfølgingen av disse scenekunstselskapene. Kulturdepartementet skal som eier sette resultatmål for scenekunstselskapene og følge opp at målene nås på en effektiv måte. Departementet har valgt å utvise forsiktighet i sin eierstyring, og det har jeg en viss forståelse for. Det er derfor jeg velger å knytte noen kommentarer til nettopp dette. Forvaltningen av eierskapet i scenekunstsektoren kan hevdes å være i en særstilling. Kunst og scenekunst er ikke alltid like målbart, og vi har dessuten med prinsippet om armlengdes avstand å gjøre. Staten skal ikke direkte gripe inn i de kunstneriske prioriteringene, men samtidig skal eierskapet selvsagt sikre bærekraftig økonomisk utvikling for institusjonen. Dette er et dilemma. Kunsten skal være fri, men staten har likevel et ansvar for at rammene holdes, at bruken av offentlige midler er i tråd med regler, formål og forutsetninger. Riksrevisjonen er innom denne problemstillingen, og jeg nevner det nå her særskilt. Jeg mener denne sektoren skiller seg noe fra de øvrige. Riksrevisjonen peker på at eierskapsutøvelsen og målstyringen i all hovedsak utføres som en del av tilskuddsforvaltningen, mens eventuelle eierkrav og mål for kostnadseffektivitet gis i de årlige tilskuddsbrevene. Riksrevisjonen mener at prinsippet om armlengdes avstand kan ivaretas gjennom både tilskuddsforvaltning og eierstyring. Når det gjelder akkurat det siste, merker jeg meg at departementet vil foreta en gjennomgang av retningslinjene for eierstyring av selskaper. Det tror jeg kan være nyttig, slik at oppfølging og kontroll av tilskudd til scenekunstselskapene kan integreres bedre i eierstyringen av selskapene. Samtidig ser vi i rapporten at det understrekes fra departementets side at dialogen mellom departementet og selskapene må skje innenfor rammene av prinsippet om armlengdes avstand og tilpasses det enkelte selskaps særpreg og administrative ressurser. Det er jeg enig i. Det mener jeg er et riktig og godt formulert prinsipp. Økonomien legger rammer for det kunstneriske virke, og institusjonene må ha god økonomistyring. De risikoene som ligger i de kunstneriske valgene som tas, må være innenfor en bærekraftig ramme. Det kan være krevende – kunstneriske ambisjoner og kompromissløshet på den ene siden og økonomisk forsvarlighet på den andre. Dette er institusjonenes ansvar å holde orden på og å sørge for å få mest mulig ut av hver offentlig krone. Staten skal legge rammene. Prinsippet om armlengdes avstand legger begrensninger på mulighetene til å foreta en isolert vurdering av kostnadseffektiviteten i scenekunstselskapene, og departementets styring kan ikke gripe for langt inn i institusjonenes kunstneriske frihet. Jeg merker meg at statsråden i rapporten er på dette sporet, og jeg har forståelse for dette perspektivet. Når det gjelder øvrige funn i rapporten, viser jeg til innstillingens grundige merknader knyttet til helseforetakene, som også saksordføreren har vært inne på, og jeg har merket meg rapportens funn hva gjelder NSB Persontogs håndtering av alternativ transport ved innstillinger og større forsinkelser. I likhet med resten av komiteen slutter jeg meg her til Riksrevisjonens anbefalinger.