Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2009-06-10:
Det er saker som har forskjellig alvorlighetsgrad i seg. Dette er etter mitt skjønn en av de mest alvorlige sakene, selv om den berører ganske få. Å miste et av barna sine på en uregelmessig måte vil jeg tro er noe av det verste man kan utsettes for som forelder. Jeg må si at etter å ha hørt på saksordføreren, som skryter av initiativet Fremskrittspartiet har tatt, så setter jeg pris på det. Jeg skulle ønske jeg kunne ha sagt at flertallet i justiskomiteen var like romslige. En av de tingene som mindretallet bad om, var en høring i denne saken. Det mente de rød-grønne partiene var unødvendig fordi dette var åpenbart. Med all mulig respekt synes jeg det er dårlig. Jeg synes det er mangel på respekt for ofrene, for de foreldrene som får barna sine bortført, at man ikke vil høre på dem i justiskomiteen. Det er altså representanten Chaudhry fornøyd med. Jeg synes personlig at det er respektløst til de grader, og jeg synes det vitner om mangel på forståelse for hvordan dette oppleves. Men jeg tar til meg rosen for at vi har tatt opp problemstillingen. Dette er en problemstilling som også var oppe i den forrige justiskomiteen, og som var ført i pennen av nettopp nåværende justisminister, så jeg hadde håpet på en større forståelse for de problemene man står overfor når barna blir bortført. Jeg tror kanskje at man rett og slett må utsettes for det for å forstå hvor vanskelig det kan være. De fleste av oss er foreldre og opplever nærhet til barna våre, og vi forventer på en måte å leve i trygg forvissning om at det skal være sånn videre. Den dagen en av dine plutselig er urettmessig borte, tror jeg man vil føle seg rammet, føle seg ekstremt rammet. Da vil man ty til å be om hjelp fra norske myndigheter. Man vil si: Jeg trenger hjelp for å få sønnen min eller dattera mi tilbake hit, fordi jeg er den rettmessige forelderen, jeg har omsorgen, jeg ønsker at dette skal skje ved at norske myndigheter skal hjelpe meg. Så opplever man det motsatte – man opplever i mange tilfeller at norske myndigheter, som man har satt sin lit til, som er kjent for å være de beste i verden, svikter når du trenger dem som mest. Jeg synes at de tilbakemeldingene vi har fått fra berørte foreldre, vitner om et avvik mellom den forståelsen man beskriver her i dag, og den realiteten som finnes ute. En av de tingene som jeg synes er mystisk, er politiets handlemåte, at man ønsker seg en domstolsslutning før man i det hele tatt kan starte prosessen, og ikke minst også at enkelte opplever at det, når man etter å ha mistet et barn går til anmeldelse, tar – dette er enkelttilfeller der jeg har fått innspill – litt over en måned, og så er saken henlagt. Det vitner om at enten har norsk politi evner etterforskningsmessig som går langt utover det jeg til vanlig opplever iallfall, eller så gjør man rett og slett en for dårlig jobb. Så var saksordføreren inne på Haagkonvensjonen. Ja, jeg er helt enig, og jeg er også enig i det som ble sagt om at flest mulig bør slutte seg til den. Men er ikke hovedproblemet at de faktisk må respektere det de skriver under på? Jeg vil tro at det er hovedproblemet. Én ting er å signere den, en annen ting er å etterleve den, og det vil selvfølgelig også gjelde i tilfeller der barn tas med urettmessig til Norge fra andre land. Så det er jo et balansepunkt hvordan vi opptrer når barn kidnappes fra andre land og hit, sett i forhold til hvordan vi opptrer når barn tas ut av Norge, som denne saken primært dreier seg om. Men jeg tror igjen at det aller viktigste vi gjør, er å lytte til de berørte, lytte til foreldrene og gjøre det vi kan. En annen grunn til at dette haster, er at desto fortere vi kan gjøre det, desto sterkere står en norsk domstolsslutning, desto lenger tid det tar for å få barna tilbake. Det åpner altså for ny domstolsbehandling. Luganokonvensjonen skal vi diskutere senere i dag, men den legger jo noen føringer på disse tingene. Jeg tror at vi er nødt til å opptre mer utradisjonelt enn vi har gjort til i dag, og jeg tror bl.a. økonomiske forhold kan være med og sørge for at dette blir vanskeligere for den som er bortfører. Jeg tror dessverre at i noen tilfeller er et bortført barn faktisk en vesentlig inntektskilde i det nye landet som den andre forelderen velger å ta det med til. Hvis vi da har et regime som gjør at barnet blir – for å kalle det det – hovedsponsor, med all mulig respekt, blir det vanskelig å få snudd dette. Derfor har vi fremmet forslag som går på at vi må lage et nytt regime på hvordan eventuelt midler til barnet skal overføres og brukes, slik at vi unngår nettopp det. Jeg ser også at man på et spørsmål jeg stilte om forskjellsbehandling av foreldre når det gjelder Nav-systemet, har avvist dette. Jeg hadde jo ønsket at man også i den forbindelse kunne være mer romslig, og faktisk foreta en undersøkelse og se om det er forskjell basert på kjønn når det gjelder hvordan man opptrer. For jeg vil jo tro at en far og en mor bør være likeverdige som omsorgsforeldre, og at det iallfall ikke skal være forskjell på hvordan man behandler dem fra Navs ståsted. Med dette ønsker jeg å ta opp vårt forslag i denne saken.