Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-06-17:
Landbruket har en selvfølgelig og sentral oppgave når det gjelder å produsere kollektive goder som matvaresikkerhet, kulturlandskap og i en viss grad distriktsbosetting. Virkemidlene innenfor landbrukspolitikken må etter mitt skjønn i økende grad ses i sammenheng med denne målsetting. De offentlige overføringene til landbruket må derfor rettes mot de goder samfunnet ønsker at landbruket skal produsere. For å nå målene om matvareberedskap, kulturlandskap og i noen grad bosetting, ønsker Høyre at støtten konsentreres om følgende typer virkemidler: arealstøtte, husdyrstøtte, årsverkstilskudd, distriktstilskudd og frakttilskudd. For at landbruksnæringen skal kunne oppfylle alle de krav vi setter, må de næringsdrivende gis anledning til å innrette seg etter det som tjener den enkelte i sin streben for å oppnå de til dels motsetningsfylte målsettingene, som vi politikere trekker opp. Det er derfor med bekymring jeg registrerer at de store bondeorganisasjonene faktisk er på kollisjonskurs med mange av f.eks. melkebøndene i en for dem viktig sammenheng, nemlig i spørsmålet om samdrift. At landbruksministeren har gitt etter for organisasjonenes press og gjennom avtalen også blokkert for eksempelvis samdrift i melkeproduksjonen, er for meg litt uforståelig. Dette er gjort ut fra skremsler om at det vil kunne resultere i det som kalles for et industrijordbruk. Etter mitt skjønn setter bare dette punkt isolert sett hele organisasjonenes rett til avtale i et litt tvilsomt lys. Jeg er rett og slett i tvil om den ordningen vi har etablert, er noe vi er tjent med i framtiden. Jeg tror tiden er inne til i forbindelse med landbruksmeldingen å vurdere om vi fremdeles skal ha det systemet vi har, der Regjeringen kommer med en fremforhandlet avtale til Stortinget, som vi skal føle oss forpliktet til i detalj å slutte opp om. Vi får aldri en reell diskusjon om landbrukspolitikken. Etter mitt skjønn bør vi i forbindelse med landbruksmeldingen vurdere om vi skal ta dette i forbindelse med de årlige budsjettene. I den innstillingen som vi i dag behandler, tar Høyre til orde for å underkjenne avtalen på enkelte punkt. Det som er Høyres målsetting, er at mer av de overføringene vi tross alt skal ha, skal gå til dem som har jordbruk som sitt levebrød. Jeg tror rett og slett at tiden er i ferd med å løpe fra en situasjon hvor borgerne over skatteseddelen skal belastes med utgifter for at enkelte synes at det ved siden av å ha en annen, full jobb, er hyggelig med noen dyr rundt huset. Det er ingen tvil om at ikke ubetydelige beløp av de milliardene vi overfører til landbruket, nettopp går til personer som har helt marginale inntekter fra jordbruket. En dreining i en slik retning som Høyre tar til orde for, vil kunne gjøre de bruk som har hovedinntekten fra jordbruket, mer økonomisk robuste. Jeg tror også at en slik utvikling vil kunne være med på å sikre rekrutteringen til jordbruket. En fortsatt strukturendring vil være helt nødvendig. Slik jeg leser innstillingen, gir den et perspektiv som etter mitt skjønn gir mulighet for å gå i den retning, som vil tvinge seg fram uansett. Det at regjeringspartiene ikke er villige til å innse at en ikke kan la alt være som det en gang var, er for så vidt ikke mer enn ventet. I innstillingen går Arbeiderpartiet og Høyre inn for å stoppe forslaget om å legge begrensninger i bøndenes rett til på fritt grunnlag å etablere samdrift innenfor melkeproduksjon. For meg er det totalt uforståelig at regjeringspartiene skal legge begrensninger for frie bønders rett til å gå sammen om drift for bedre å kunne utnytte sine investeringer. Det at et slikt spørsmål er tatt opp av organisasjonene i forhandlingene, er én ting, men at Regjeringen har akseptert at et meget viktig landbrukspolitisk spørsmål skal avgjøres uten forutgående behandling i Stortinget, kunne man ikke ha forventet skulle passere. Det er derfor høyst naturlig at Stortinget griper inn. Jeg ser imidlertid at det har falt enkelte meget tungt for brystet at stortingsflertallet har sett seg nødsaget til å gjøre dette. Jeg ser i Nationen av i går at komiteens leder, Morten Lund – fra Senterpartiet – karakteriserer Arbeiderpartiets og Høyres håndtering av dette spørsmålet om samdrift som «svik og illojalitet». Det som skulle være problemet for hr. Lund, er at vi setter til side deler av en fremforhandlet avtale. Det er faktisk ikke lenger siden enn den 18. juni 1997, ca. kl. 23.28, under behandling av det årets jordbruksavtale, at Senterpartiet, SV og RV gjorde felles front mot avtalen. Det går faktisk fram av voteringsutskriften av angjeldende sak at hr. Morten Lund var til stede. Flertallet i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, mener at den utviklingen vi nå er inne i hva gjelder samlede overføringer, ikke er i overensstemmelse med de retningslinjer som ble trukket opp i St.prp. nr. 8 for 1992-93, som fikk tilslutning i Stortinget. De legger til grunn i en felles merknad at man ikke kan forvente at næringsoverføringene skal øke. Det samme flertallet peker også på at norsk landbruk i lengden ikke kan basere seg på at Norge skal være det eneste land med økning av matvareprisene i et Europa preget av det motsatte. Vi går nå altså inn i en periode hvor avstanden mellom norske matvarepriser og andre europeiske lands matvarepriser vil øke. Det vil skje dersom vi ikke har en strategi for å møte EUs Agenda 2000. Det fremgår av innstillingen at flertallet ikke vil akseptere en situasjon der matvareprisene skal øke på en slik måte som de har gjort i de senere år. Dette er formuleringer som jeg tror Regjeringen gjør klokt i å lese nøye gjennom og legge til grunn for den landbruksmeldingen som er under utarbeidelse. Det vil for nesten alle parter være en fordel om den bebudede meldingen har en realistisk situasjonsbeskrivelse av de nevnte områdene. Det vil også være en stor fordel for Stortinget at en har et felles utgangspunkt når en skal diskutere hvordan en skal møte de utfordringene en står overfor, enten en velger å ville se dem, eller en velger ikke å ville se dem. Et annet punkt som er omtalt i innstillingen, er det som har med prisutjevningsordningen å gjøre. Stortinget har ved flere anledninger uttalt at vi ønsker konkurranse innenfor meierisektoren. Systemet er jo slik at markedsreguleringsoppgavene er lagt til Tine Norske Meierier, som verken skal tjene eller tape på dette. Det vi har fått innspill på, er at den avgiften som er fastsatt, er urimelig høy i forhold til det som må antas å være det reelle tall. Komiteen er enig i det som er anført i proposisjonen, at det skal settes ned en arbeidsgruppe, et partssammensatt utvalg, for å se på dette. Komiteen har gitt denne gruppen – og Regjeringen – en frist til 1. oktober. Da må en ha et tall på bordet som, i hvert fall i større grad, må kunne anses å være mer objektivt og mer omforent. Det er et punkt i proposisjonen som ikke er omtalt i innstillingen, og som gjelder representasjonen i SNDs styre – både sentralt, og for så vidt også regionalt – og spørsmålet om hvem som skal møte der. Nå er det slik at staten forhandler med Norges Bondelag og Bonde- og Småbrukarlaget i denne saken, og de har da kommet fram til at de skal dele setene i disse styrene seg imellom. Man forutsetter da at Norges Skogeierforbund, som har vært med, skal gå ut. Med tanke på balansen i det hele, og legitimiteten til det som skal foregå i SND-styrene rundt om i fylkene, tror jeg vi ville være tjent med at en foretar en fornyet vurdering av nettopp det å skulle sparke ut Norges Skogeierforbund. Jeg vil derfor henlede statsrådens oppmerksomhet på nettopp det punktet. Jeg tar for øvrig opp de forslag fra Høyre som er inntatt i innstillingen.