trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-05-15:
Arbeiderpartiet og i særlig grad statsministeren har i det siste fokusert sterkt på at alternativet til en arbeiderpartiregjering er en såkalt høyredominert regjering – jeg holdt på å si: med alt dens vesen. Og mange vil spørre: Hvor troverdig er denne skremselsagitasjonen fra Arbeiderpartiets side? For den politiske virkelighet er jo at Arbeiderpartiet i stor grad og i store saker søker støtte i Stortinget nettopp fra de partier som Arbeiderpartiet samtidig prøver å skremme velgerne med. Hvilke saker dreier det seg om? Det er store saker. Vi kan nevne det faktum at utenriksministeren har varslet at det ikke er utelukket at det kan bli en norsk EU-søknad i neste periode. Her baserer Arbeiderpartiet seg på støtte fra Høyre. Vi har en omstridt sykehusreform, som i alle fall langt på vei frikobles fra den folkevalgte styringen. Vi har strukturendringer, omstillinger, sentralisering som svekker det offentlige tjenestetilbudet, og som har skapt grunnlaget for Finnmark-opprøret. Vi har miljøpolitikken med gasskraftsaken, og vi har også registrert at Arbeiderpartiet nå er mer over på høyre side i sin vurdering av Bush-administrasjonens undergraving av Kyoto-avtalen. Lars Gunnar Lie nevnte distriktspolitikken, vi kunne nevne landbrukspolitikken, hvor det skjer en forskyvning i disfavør av de mindre og mellomstore bruk. Hvis Arbeiderpartiet skal fortsette å skremme med høyrepolitikk, bør ikke partiet også snart ta den politiske konsekvensen av denne agitasjonen, istedenfor å skremme med en politikk som Arbeiderpartiet selv er i ferd med å bli en del av?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
Representanten Andersens siste svar til representanten Jakobsen kan vel vanskelig forstås på noen annen måte enn som en invitasjon til Senterpartiet og ikke en invitasjon til sentrum. Her bruker altså Andersen hele sin replikk til å fortelle om hvor stor grad av likhet det er mellom Senterpartiet og Arbeiderpartiet i viktige spørsmål, og ikke likhet mot sentrum. I så måte er det et veldig interessant signal, for hvis en skal oppsummere den stortingsperioden vi snart har bak oss, så har jo uforutsigbarhet og manglende langsiktighet i politikken kanskje vært det som kjennetegner denne perioden best. Vår nåværende statsminister oppsummerte de første to og et halvt år med at det var en historisk svak regjering som gikk av, som samarbeidet i hytt og pine i alle retninger, også mot ytterste høyre. Etter den tid har vi hatt en regjering som også har samarbeidet i alle retninger i hytt og pine, helt uten forutsigbarhet og helt uten langsiktighet i politikken. Det det betyr, er vel at både representanten Andersen og mange i Arbeiderpartiet nå ser at hvis man skal kunne gjennomføre de store reformer som står omtalt i langtidsprogrammet, så kreves det mer faste konstellasjoner. Dette har statsministeren selv smelt døren ettertrykkelig igjen for, og sagt at den politiske avstanden til de to partier som sannsynligvis ligger nærmest Arbeiderpartiet, er for stor. Dette er jo et ganske interessant signal, for det må da bety at Høyre og Kristelig Folkeparti er partier som ligger Arbeiderpartiet nærmere. Så har det akkurat vært gjennomført en LO-kongress, der signalene var det helt motsatte, nemlig at langsiktighet i politikken var det viktigste. Her må det bygges allianser blant de partier som er opptatt av å videreutvikle velferdsstaten og ikke bygge den ned. Min utfordring til komiteens leder, Andersen, er da: Er han enig med statsministeren i disse betraktninger? Er det slik at Arbeiderpartiet faktisk ønsker å sitte i en mindretallsregjering, avhengig av Kristelig Folkeparti den ene dagen, avhengig av Høyre den andre dagen og avhengig av Fremskrittspartiet den tredje dagen, uten langsiktighet og forutsigbarhet i de store oppgaver som Andersen selv tok opp i sitt innlegg? Eller mener han faktisk slik som parlamentarisk leder i Arbeiderpartiet tidligere har sagt, og som også partiets leder Jagland har sagt, at det beste for landet er en flertallskonstellasjon som kan tenke langsiktig? Er Andersen mer enig med Yngve Hågensen enn han er med sin egen statsminister?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
Denne vennlige tonen som har vært mellom Kristelig Folkeparti og Høyre i dag, er interessant. Det som kanskje er noe av det mest interessante, er at det ikke ble tatt replikk. I stortingssammenheng er det et tegn på relativt stor grad av enighet når man ikke finner noe å ta replikk på. Det er i så måte et interessant signal, særlig med tanke på det vi egentlig diskuterer her. Vi diskuterer altså et langtidsprogram. Der har sentrum valgt å legge fram noe som vel må betraktes som en regjeringserklæring. I hvert fall er det 34 sider med tekst som omhandler de fleste punkt, vil jeg tro, i norsk samfunnsliv, bortsett fra noen viktige. Men denne såkalte regjeringserklæringen er ikke verdt spesielt mye når man fra Høyres side ikke engang finner grunnlag for å pirke litt borti dette. Det som er interessant, er det som ikke står i denne regjeringserklæringen. Det gjelder særlig på tre viktige punkt. Det ene er synet på sykelønn. Det andre er synet på statlig eierskap. Senterpartiet går ut begge ganger. Men det som kanskje er det mest interessante, er at man ikke klarer å bli enig om hvordan man skal innrette den økonomiske politikken framover. Det betyr at denne merknaden som flere har vært inne på i tidligere replikkordskifter, er ganske sentral. Det to av disse tre sentrumspartiene er med på å si, er at den offentlige sektoren skal vokse mindre enn privat sektor. Det vil over tid bety at forskjellen mellom gutterommet og klasserommet vil bli større. Det vil bety at den armoden vi ser i offentlige velferdstjenester i dag, vil fortsette, det private forbruket skal øke enda mer på bekostning av det offentlige. Dette gjelder et fundamentalt syn på hvordan vi ønsker samfunnsutviklingen. Jeg er veldig glad for at Senterpartiet fant ikke å kunne være med på denne merknaden, for det betyr at Senterpartiet har et noe mer nyansert syn. Skal vi løse de store utfordringene vi har innenfor skole, barnehager, kollektivtrafikk, må vi ha ledige hender for å løse disse velferdsoppgavene. Her velger Kristelig Folkeparti å gå sammen med høyresiden om at offentlig sektors vekst skal begrenses. Dette er altså et fundamentalt syn på hvordan framtiden skal være, og min utfordring til representanten fra Kristelig Folkeparti er hva hun måtte mene om denne betraktning.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
Jeg la merke til at skremselsbildet for utviklingen av norsk økonomi var at vi om 30 eller 50 år ville ha lavere velstand enn Mexico. Jeg vil bare si at hvis Mexico virkelig kan komme opp på vårt nivå i løpet av 30–50 år, tror jeg det er aldeles utmerket for Mexico, men også for oss. Det som fikk meg til å ta ordet, og som fikk meg til å kvekke da jeg leste det, var en lang merknad fra Fremskrittspartiet på side 141 i innstillingen om bekymringen over at norske arbeidstakerorganisasjoner besitter for stor makt, og at man presser lønningene uten at det er grunnlag for det. De skriver følgende om dette problemet: «Dette problemet mener Fremskrittspartiet gradvis må løses ved at de lover som regulerer arbeidsmarkedet endres, slik at lønninger i større grad blir bestemt individuelt.» I europeisk historie kjenner vi noen få eksempler på at staten har gått inn og sagt at arbeidstakere og arbeidsgivere ikke skal få lov til å organisere seg fritt. Disse eksemplene kjenner vi fra Tyskland og Italia fra mellomkrigstiden og krigstiden, og vi kjenner dem fra Øst-Europa, der det heller ikke var organisasjonsfrihet. Fremskrittspartiet må altså besitte et helt fundamentalt feil syn på hvordan arbeidsmarkedet faktisk er, eller så har de et grunnleggende udemokratisk syn på hvordan man skal få lov til å organisere seg. Det er nemlig slik at arbeidstakere har lov til å organisere seg – hvis man vil. Man har lov til å knytte seg sammen i organisasjoner – hvis man vil. Man kan inngå tariffavtaler med sin motpart – hvis man vil. Hvis man ikke vil, har man altså en frihet til det. Dette er ikke et spørsmål som reguleres av Stortinget. Men det å si at man ønsker at disse lover, disse avtalene som arbeidstakere og arbeidsgivere faktisk inngår, skal forbys, kjenner vi bare fra Mussolinis Italia, fra Hitlers Tyskland og fra Stalins Russland. Det betyr at det kanskje er en åpenbar misforståelse, eller så må representanten Jensen få oppklare for meg: Mener hun virkelig i fullt alvor at Stortinget skal gripe inn i partenes frie forhandlingsrett og organisasjonsrett, eller er dette å forstå som en inkurie? Jeg håper for Jensens del at det er det siste.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
På mange måter har det vært en svært interessant politisk vår med tanke på Senterpartiets utvikling gjennom disse månedene, for nå er det vel omtrent bare Senterpartiet som retorisk fremdeles snakker om sentrum som et alternativ, samtidig som Senterpartiet er det partiet som mest aktivt søker støtte andre steder enn i sentrum. Det synes jeg i seg selv er interessant, fordi Senterpartiet åpenbart har mer politisk slektskap med andre partier enn dem man angivelig skal gå til valg sammen med. I det dokumentet vi i dag diskuterer, er dette synlig flere steder. Jeg prøvde i stad å utfordre representanten Valgerd Svarstad Haugland på hvorfor Kristelig Folkeparti gjorde som de gjorde, uten at jeg ble spesielt klok av det svaret. Derfor vil jeg gjerne få utfordre representanten Enoksen på følgende: Senterpartiet har heldigvis ikke blitt med på en merknad sammen med Kristelig Folkeparti og høyresiden som klart slår fast at veksten i det offentlige forbruk hele tiden skal være lavere enn veksten i det private forbruk, at denne kontrasten mellom det private og det offentlige forbruk hele tiden skal gå i disfavør av det offentlige, noe som vil bety at kontrastene i vårt samfunn vil øke. Det vil bety at offentlige velferdstjenester over tid ikke vil kunne måle de behov og de krav som befolkningen legitimt har med hensyn til hvordan velferdstjenestene skal være. Jeg er veldig glad for at Senterpartiet her ikke er med, sammen med SV og Arbeiderpartiet. Og jeg kunne godt tenke meg å få Senterpartiets begrunnelse for hvorfor man synes at denne merknaden var såpass ubehagelig at man valgte å stå utenfor, for det er selvfølgelig en politisk begrunnelse for det. Det som også er interessant i innstillingen til langtidsprogrammet, er at Senterpartiet på viktige punkt som går på strukturpolitikk, velger å alliere seg med SV. Det setter vi også pris på. I synet på statlig eierskap, ikke minst, og i synet på europapolitikken har SV og Senterpartiet mye felles. Jeg tror nok at det på mange måter er dette fellesskapet med hensyn til strukturpolitikk som gjør at vi i mange spørsmål føler oss svært bekvemme med å være enige med Senterpartiet. Jeg tror ikke Senterpartiet er like bekvem med å være i selskap med de to andre sentrumspartiene.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
Jeg vil takke fru Fossum for en god replikk. Jeg vil anta at hun ikke er uenig i alt det jeg har sagt. Begrepet «velferdsstat» er et begrep som inneholder barn, unge, kollektivtrafikk, eldreomsorg, sykehus – mange ting. Velferdsstaten er det fundamentet som vårt siviliserte samfunn bygger på. For SV er det helt avgjørende at dette ikke bare ivaretas, men videreutvikles. Det betyr ikke nødvendigvis at alle de løsningene som lå til grunn for gårsdagens velferdsstat, skal føres inn i framtiden, men det betyr at dette sikkerhetsnettet skal det aldri være tvil om. Det skal aldri være tvil om at vi skal gi ungene våre den best mulige start i verden, med barnehageplasser, med en god skole og med god høyere utdanning. Blir man syk, skal det være et sykehus til å ta seg av det uten at vi har skyhøye egenandeler. Dette har vi jo råd til. Så spør representanten Fossum om hva vi ikke skal drive på med. Det er sikkert mange ting vi ikke skal drive på med. Vi hilser statsråd Kosmos reformer i den offentlige sektor i all hovedsak velkommen. Vi er interessert i å se på om det brukes penger i det offentlige som vi ikke trenger å bruke. Mer effektivitet i den offentlige sektor, ja, gjerne. Det skal aldri være tvil om at det viktigste for SV er velferdsstatens fundament. Det at man skal kunne bruke sine evner til gavn for seg selv og fellesskapet på en måte som gjør at samfunnet videreutvikles. Det viktigste er, som jeg sa, velferdsstatens fundament, men i velferdsstaten ligger det selvfølgelig mange ting. Hvis en om 20–30 år skal se tilbake på den perioden som nå ligger bak oss, tenker jeg at mange vil si at vi hadde en økonomisk handlefrihet som ikke noe annet land noensinne har hatt. Det finnes ikke et annet land i verden som noensinne har hatt den handlefriheten. Den skal brukes med kløkt og varsomhet, og vi skal ikke overopphete økonomien. Men det er klart at det finnes mange ting det går an å bruke mer penger på for å få et bedre velferdssamfunn. Der trodde jeg faktisk at SV og Arbeiderpartiet i all hovedsak var enige. Motstykket til det å bruke penger på det viktigste er høyresidens svar, skatte- og avgiftslettelser. Dette slåss de for, skatt for skatt, avgift for avgift. Det blir det mindre velferdsstat av.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
Jeg vil gjerne takke representanten Sørfonn for en god replikk, og svaret er ja. Jeg tror nok Kristelig Folkeparti og SV i all hovedsak er enig i hvor viktig frivillig sektor er for det siviliserte samfunn. Jeg vil tro at de fleste av oss, både selv og gjennom våre barn og familier, deltar i en rekke lag og foreninger som vi synes er uendelig viktige. Dette gjør vi fordi de er en del av vårt nærmiljø, vi deltar i borettslaget, vi deltar i idrettslaget, vi stiller opp for barna våre i korps osv. Det er klart at samfunnet eller staten aldri vil kunne erstatte dette, og det er ikke noe mål at staten skal erstatte dette. Men det er et mål at disse lag og foreninger skal ha et økonomisk fundament som gjør det levelig for dem, for jeg ønsker ikke, og ingen i SV har noensinne engang tenkt den tanken, at dette skal fullfinansieres av det offentlige. Det ligger en egenverdi i dugnad, det ligger en egenverdi i loddsalg, det ligger en egenverdi i å delta selv for å skaffe penger til noe en tror på, og dette er ting som vi ønsker videreført. Men det er klart at støtten fra det offentlige til det store, verdifulle arbeidet som foregår innenfor korpsbevegelse, idrettsbevegelse eller frivillige organisasjoner, over tid har gått ned, og det må jeg si er veldig bekymringsfullt, for dette er svært verdifullt arbeid. Og jeg imøteser gjerne når som helst en invitasjon fra Kristelig Folkeparti for at dette skal bli bedre. Det som nå vil være den store utfordringen på kort sikt, er at denne momsreformen som er vedtatt og blir innført snart, selvfølgelig må kompenseres fra det offentlige, slik at man ikke får disse utilsiktede virkningene med økt kostnad på porto m.m., som gjør at lag og foreninger kommer dårligere ut. Vi vil selvfølgelig, og her håper jeg også at Kristelig Folkeparti er enig, bidra til at lag og foreninger og frivillig sektor ikke kommer dårligere ut enn i dag, gjerne bedre.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
Som representanten Brende vel er kjent med, er det en rett hver enkelt stortingsrepresentant har, å foreslå kandidater til Nobels fredspris. Det har også Hallgeir Langeland gjort. Han har ikke konsultert SVs gruppe eller SVs ledelse om det, men det står ham helt fritt å foreslå de kandidater han måtte mene er riktige. Han har også forbilledlig gått ut med det og sagt det offentlig, i motsetning til andre som også har foreslått samme kandidat, men som ikke har sagt det offentlig. Jeg må også innrømme at jeg ikke har oversikt – det har ingen andre enn Nobelkomiteen – over hvilke kandidater som foreslås av de ulike representanter i Stortinget. Jeg har ikke peiling, kanskje Brende har det. Men jeg er ikke sikker på at alle disse som er foreslått, er like høyverdige, og jeg minnes jo med gru at Høyre har støttet flere kandidater som i ettertid ville ha vist seg å være åpenbart uverdige til å motta denne prisen. Vi har ingen problemer med at representanten Langeland har foreslått det han gjør, men, som sagt, verken gruppen eller ledelsen er konsultert, og vi ville frarådet det hvis han hadde bedt om den typen råd. Så til det som går på denne merknaden, som har avstedkommet en del interesse. At Høyre har lagt inn denne merknaden, det forstår jeg. Det er jo Høyres politikk i et nøtteskall, nemlig denne grenseløse tro på at vekst i det private næringsliv er det som genererer velstand. Så enkel er jo ikke årsakssammenhengen. Stortinget vil vedta en hel rekke store reformer fremover. Hvis disse skal finansieres, er det vanskelig å tenke seg at disse skal kunne finansieres alene av fastlandsøkonomien, som det her står. Det å holde hele petroleumssektoren utenfor er jo i seg selv en merkverdighet – jeg har lyst til å bruke ordet «merksnodighet» – for det betyr i realiteten at man ikke skal kunne bruke den økonomiske handlefriheten som denne geologiske tilfeldigheten har gitt oss i Nordsjøen. Vi ønsker ikke å se sånn på økonomien, en kan ikke skille ut en så stor bit av økonomien og si at dette skal vi ikke bruke. Det vi som ikke har sluttet oss til denne merknaden, sier, er jo at vi skal bygge velferdsstaten videre, og over tid betyr det at veksten i det offentlige kan være høyere enn veksten i det private.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
La meg takke for en god replikk, for dette er et sentralt spørsmål. For tre uker siden var jeg på 25-års klassefest for Sverresborg ungdomsskole, der vi møttes for første gang på 25 år. Vi satt i det samme klasserommet. Jeg satt på den samme pulten på den samme skolen som jeg gikk på da jeg gikk ut i 1976. På pulten stod det Sweet, Slade og Thomas. Jeg husker det godt. Thomas må jo snart være 60 år, og Sweet og Slade gikk av moten tidlig, en gang på slutten av 1970-tallet. Det var seks forskjellige pulttyper, de var altså ikke modernisert i det hele tatt siden jeg gikk ut for 25 år siden. Dette har også en del med norsk skole å gjøre. Og det å tro at man kan skape en god skole uten mer ressurser, er naivt. Ressurser i seg selv er jo ikke tilstrekkelig, men det kan skape et rom for læring som det lyser litt mer av – ikke bare forfall – og at det er noen som har satset på det. Det er ikke uten grunn at det er kjøpesentrene som lyser. Der satser vi, men ikke på skolebygningene. Det har faktisk noe med hvordan elevene møter hele den hverdagen som skolen er. Det betyr at vi ønsker mer ressurser til skolen, og særlig ønsker vi å prioritere ung-domsskolen, som har kommet i skyggen av de to store reformene vi har hatt – 6-åringene inn i skolen og reformen for videregående skole. Ungdomsskolen er den mest forslitte og forfalne delen, også innholdsmessig, av norsk skole. Men den andre biten som er viktig, er å skape innhold i norsk skole som er mer i tråd med den tid vi lever i. Jeg tror nok at det har vært en veldig sterk tendens til å sentraldirigere norsk skole for mye. Større grad av frihet, frihet til å legge opp lærestoff, frihet til å finne pedagogiske måter, men ikke frihet til å distansere seg fra kunnskap. For kunnskap er selvfølgelig den aller viktigste biten i skolen. Vi ønsker en kunnskapsskole, men vi ønsker ikke en puggeskole. Vi ønsker en skole som motiverer til læring, ikke som pisker inn læring. Og dette er jo egentlig hovedforskjellen på Fremskrittspartiets skolepolitikk og SVs skolepolitikk.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
I fjorårets statsbudsjett la Regjeringen fram forslag om noe man kalte en konjunkturavgift, for å dempe etterspørselsveksten i den private delen av økonomien til fordel for den offentlige delen av økonomien. Dette gikk ikke gjennom i Stortinget, bl.a. med Senterpartiets støtte, men det kom en annen konjunkturavgift, som i prinsippet er det samme. Denne ble forresten også fjernet like etterpå da man så at den ikke hadde den tilsiktede virkning. Men poenget med denne typen tiltak var nemlig å avhjelpe arbeidskraftmangelen i offentlig sektor. For det er et faktum at en del av den presstendensen vi nå ser, skyldes manglende arbeidskraft og et næringsliv som i mange år har gått svært bra. Helt nøkternt vurdert tror jeg at utviklingen i Norge over tid vil bli som vi her bare konstaterer, og som også stod i statsbudsjettet, nemlig at arbeidskraftbehovet i offentlig sektor vil vokse. Så kan man angripe dette på en helt annen måte: Hvordan skaffer vi flere hender? Og velferdsstaten og norsk næringsliv har bruk for flere ledige hender. Disse kan man skaffe på en hel rekke måter. Den reformen SV tok til orde for og som senere er vedtatt, nemlig etter- og videreutdanningsreformen, er én måte å kvalifisere de ukvalifiserte på. Det å få arbeidsledige inn i jobb er selvfølgelig noe av det aller letteste. Men det å åpne for økt arbeidsinnvandring f.eks. gjennom en Green Card-ordning, som man har i USA, kan være ett tiltak. Det å la studentene jobbe mer ved siden av studiet kan være et annet tiltak. Det å la pensjonister jobbe mer ved siden av kan også være et tiltak. Arbeidsledige under 50 år skal garanteres jobb i løpet av relativt kort tid. I hvert fall skal de kalles inn til intervju på arbeidskontoret for at man skal prøve å tilrettelegge for det. Og kanskje er det aller viktigste tiltaket å hindre økning av uførepensjonister, som gjennom flere år har vært eksplosjonsartet, og de utgjør nærmere 300 000 personer. Det er klart det er mulig å tenke seg at her fins det arbeidskraft som både norsk industri og norsk offentlig sektor vil ha bruk for for at vi skal kunne skape et bedre samfunn.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Det er verdiskapingen og arbeidsplassene som gir grunnlag for å kunne utvikle velferdssamfunnet vårt. Det er derfor viktig å gi stabile, gode og forutsigbare rammevilkår til bedriftene. Kristelig Folkeparti har i denne sammenheng vært med på å foreslå en rekke stimuleringstiltak rettet mot næringslivet, særlig mot bedrifter som er eksponert for internasjonal konkurranse. Ved siden av dette har vi også foreslått endringer i skattesystemet, slik at avstanden mellom skatt på kapital og skatt på arbeid blir redusert. Vi ønsker også å støtte etablering av små og mellomstore bedrifter i distriktene, bl.a. ved å bruke SND som et viktig virkemiddel. På den måten kan risikokapital gjøres tilgjengelig for disse bedriftene. Høyre har så langt jeg kan huske i hvert fall, aldri hatt noen særlig sans for tiltak som SND representerer. Det har vært en del av deres politikk. Men nå synes jeg partiet går enda et steg lenger. På side 26 i innstillingen, i andre spalte nederst, står det å lese følgende i Høyres merknader: «Selektiv næringsstøtte til bedrifter og bransjer bør derfor avvikles til fordel for bedre rammebetingelser for all næringsvirksomhet.» Høyre går inn for å få norsk skattenivå ned på sammenlignbart nivå med det en har i EU. Det er greit. Men selv i EU-land har en fastholdt selektiv næringsstøtte, bl.a. til maritime næringer, f.eks. refusjonsordning for sjøfolk og den særskilte rederibeskatningen. Men Høyre varsler altså nå at de ønsker å fjerne slike ordninger. Er det slik dette er å forstå?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Jeg har nå sittet på Stortinget i snart fire år, og jeg har deltatt i utarbeidelsen av statsbudsjettet i disse fire årene. Spesielt har jeg arbeidet med skatte- og avgiftspolitikken, deriblant avgiftene på bil og bilbruk. Fremskrittspartiet har i alle disse årene fremmet forslag om reduksjon i engangsavgiften på personbiler. Vi har fremmet forslag om reduksjon i bensin- og dieselavgiften utover Regjeringens forslag i 2001, om reduksjon i omregistreringsavgiften, årsavgiften, vektårsavgiften og motorsykkelavgiften. Dette har vi selvfølgelig gjort fordi vi har sett at dagens bilpolitikk rammer alle. Spesielt rammer den barnefamiliene, som har behov for en litt større bil. Men ikke bare brukerne av bilene er tapere. Miljøet er en stor taper, ved at utskiftningstakten av kjøretøyene er for lav. Derfor kjører store deler av den norske befolkningen rundt i eldre biler uten katalysator. Jeg nevner dette fordi det i Høyres merknad på side 40 står følgende: «Blant annet vil disse medlemmer redusere den samlete avgiftsbelastningen på bil.» Som jeg sa innledningsvis, har jeg sittet i finanskomiteen i fire år. Jeg har ikke registrert at Høyre har foreslått å redusere bilavgiften. Ikke har de redusert importavgiften på bil, ikke registreringsavgiften, ikke vektårsavgiften, og ikke har de fremmet forslag om å redusere bensin- og dieselavgiften. Riktignok kastet de seg på Regjeringens forslag om reduksjon i disse avgiftene på 82 øre. Men de fulgte ikke Fremskrittspartiets forslag om 3 kr literen, som hadde monnet. Da kommer vi til årsavgiften på personbiler. Her valgte Høyre å følge Fremskrittspartiets forslag om en reduksjon på 300 kr – og det er bra! Men sett i sammenheng med det Høyre skriver i innstillingen til langtidsprogrammet, kan ikke dette ses på som en lette for bilistene. Mitt spørsmål blir derfor: Synes Høyre 300 kr i året er en avgiftslette som monner? Eller har Høyre tenkt å legge om sin avgiftspolitikk for bilistene i valgåret?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Sentrumspartiene skriver i sine merknader på side 103 om distrikts- og regionalpolitikken: «Gode tjenestetilbud, reduserte avstandskostnader, interessante arbeidsplasser og konkurransedyktig næringsliv er viktig.» Det er ingen tvil om at dette er gode og viktige ord. Det er akkurat det de er, ord som Senterpartiet er ekspert på å bruke i festtaler og ved hyggelige anledninger. Men skal disse ordene omgjøres til handling, må det ligge vedtak bak, enten i form av lovendringsforslag som gjør det lettere for befolkningen og næringslivet i distriktene, f.eks. at kommunene selv skal kunne avgjøre om bedrifter som ønsker å satse på snøscooterkjøring som en del av utviklingen av turistnæringen, skal kunne gjøre det, eller i form av forslag til bedre avskrivningsregler, økning i bevilgningene til utbygging av veier eller vedtak om skatte- og avgiftslette som reduserer avstandskostnadene. Da Senterpartiet var i regjeringsposisjon, foreslo de ingenting av det de sier de skal gjøre. Og flyttestrømmen fra Distrikts-Norge var så stor som aldri før. NHO har slått fast at transportkostnadene i Norge er 50 pst. høyere enn i EU. Da Senterpartiet satt i regjering, økte avstandskostnadene ved at diesel- og bensinprisene steg. De økte kostnadene for transport på vei ved at realbevilgningene til veibygging ble redusert. Veikapitalens tilstand ble dramatisk forverret under sentrumspartienes regjering, og dermed kostnadene for Distrikts-Norge i forhold til sentrale strøk. Fremskrittspartiet har gang på gang i budsjettene foreslått å redusere avstandskostnadene ved å senke drivstoffavgiftene, ved å øke bevilgningene til veibygging og ved å senke skatte- og avgiftsnivået for bedriftene. Senterpartiet har hele tiden gått motsatt vei, de har økt skatte- og avgiftsnivået og redusert bevilgningene til veibygging. Resultatet var slående da Senterpartiet satt i regjering: Folk flyttet som aldri før fra Distrikts-Norge. Hvor mange bevis trenger Senterpartiet på at deres distriktspolitiske medisin er feil? Er det nå nødvendig å avfolke hele Distrikts-Norge før Senterpartiet skifter medisin?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Representanten Terje Johansen fra Venstre brukte mye av tiden til å fortelle om Venstres tro på og verdsetting av det enkelte individ. Men har Venstre en slik tro på det enkelte individ? La oss ta kultur, f.eks. Hvis en enkeltperson ønsker å bruke sin fritid på båt og båtliv, så ønsker Venstre for det første at han skal avgiftsbelegges når han kjøper seg båt. Så skal han avgiftsbelegges hvis han finner ut at han skal ha en motor i den båten, så skal han avgiftsbelegges hvis han kjøper bensin til den båtmotoren, og så skal han med Venstres godkjennelse nå avgiftsbelegges når han legger båten en plass – han må betale båtplassleie. Velger en person derimot å bruke fritiden sin til dans og ballett eller til å synge opera, da ønsker Venstre at han skal få støtte fra staten – er det å tro på det enkelte individ og tro på at man selv kan velge sine fritidssysler? Det er tydeligvis sånn at man legger avgift på de fritidssyslene som Venstre ikke vil at folk skal ha. Man tar fra dem pengene. Og så gir man til dem som holder på med det som Venstre ønsker at de skal holde på med. Er det troen på det enkelte individ og den retten det enkelte individ har til selv å bestemme over sin fritid? Venstre hevder hardnakket at de er småbedriftspartiet. Da Venstre satt i regjering, fremmet de forslag som fikk næringslivet til å rase, bl.a. om en forverring av delingsmodellen. I det siste budsjettet sørget Venstre for at avskrivingsreglene for små og mellomstore bedrifter ble spesielt vanskelige. Spørsmålet mitt er: Er det samsvar mellom det Venstre sier og det de faktisk gjør i den virkelige verden?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
I Johansens svar til meg i stad berørte han ikke mye av næringspolitikken. Det forstår jeg godt, det var klokt å holde seg unna den. Det er ikke mange vedtak som har rammet små og mellomstore bedrifter så hardt som forverringen når det gjelder avskrivningsreglene, som Venstre var med på i statsbudsjettet. Blant dem som rammes hardest av dette, er transportnæringen. Ikke bare rammes lønnsomheten i bedriftene ved at man må betale mer skatt, men det fører – og det er kanskje det verste – til at man får mindre utskifting av vogntog og lastebiler. Dette fører igjen til, selvfølgelig, at de ansatte får dårligere arbeidsmiljø – det er jo én sak. Venstre hevder gang på gang at de er så opptatt av miljø, og at de skal ha en grønn skattlegging for å få mindre utslipp. Jeg syns ikke at denne begrunnelsen henger på greip, for ser ikke Venstre at forverringen når det gjelder avskrivningsreglene, fører til at det går mye senere å skifte ut disse trailerne? Med andre ord, det tar mye lengre tid før man får en miljøvennlig euromotor – som forurenser langt mindre – i disse bilene. Også her snakker Venstre om miljø og grønne skatter, og så gjør de det stikk motsatte! I tillegg kommer selvfølgelig sikkerhetsaspektet ved at denne delen av vognparken blir eldre og eldre, med gamle teknologiske løsninger som fører til mer utrygghet på veiene. Men det er kanskje ikke så viktig for Venstre?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-05-15:
Jeg er enig med Per-Kristian Foss i at det er behov for regjeringsskifte. Høyre har jo bidratt særdeles sterkt til at vi har den regjering som vi har i dag, men jeg forstår likevel at Høyre er ivrig etter å innta regjeringskontorene. Nå har jeg også forstått hvem Høyre ønsker å ha med seg dit. At det er to av de partiene som Høyre bidrog til å kaste ut av regjeringen for et år siden, får stå sin prøve. At de samme to partiene har valgt andre samarbeidspartnere, får også stå sin prøve. Men mitt spørsmål til Høyre er: Hva slags politikk har Høyre tenkt å gå i regjering på? Den saken sentrumsregjeringen valgte å gå på i fjor – gasskraftsaken – var altså så viktig for alle de tre partiene som da satt i regjering, at vi valgte å gå av på den. Jeg registrerer at Høyre i sine merknader til langtidsprogrammet slår fast at gasskraftverk skal bygges i tråd med Stortingets vedtak. Jeg registrerer også at Høyre i den samme innstillingen skriver at disse medlemmer «vil arbeide for at Norge blir medlem i EU som raskt som mulig». I og med at innstillingen er skrevet for den neste fireårsperioden, går jeg ut fra at man har tenkt å arbeide aktivt for å nå det målet i den stortingsperioden vi går inn i. Jeg registrerer også at Høyre går til valg på, og i innstillingen tar til orde for, kraftige skattelettelser – det har vært nevnt beløp helt opp imot 40 milliarder kr. Vi har også hørt at både Kjell Magne Bondevik og Lars Sponheim har tatt kraftig avstand fra en sånn politikk, senest i Politisk kvarter i dag. Mitt spørsmål til Per-Kristian Foss blir derfor – jeg forventer ikke at representanten Foss skal innlede noen regjeringsdrøfting eller regjeringsforhandling fra Stortingets talerstol, men det kunne i det minste være interessant å få et svar, i og med at Høyres leder tidligere har stått klippefast på sine krav om ingen skatte- og avgiftsøkninger: Vil det også gjelde i disse – jeg går ut fra – sentrale spørsmål for Høyre?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-05-15:
Jeg vil først få lov til å si at jeg ville ha sett det som særdeles positivt om Høyre kunne ha vist den samme omsorg for de små kommunene også i andre sammenhenger, f.eks. når vi diskuterer inntektssystemet, der Høyre har vært en av de ivrigste pådriverne for å få lagt om inntektssystemet til fordel for større kommuner og vekstkommuner på bekostning av de minste kommunene og kommuner med nedgang i folketallet. Men la nå det ligge i denne omgang. Jeg er enig med representanten Solberg i at det faktisk er nødvendig å se på den type ordninger som representanten peker på. Det var da også bakgrunnen for at sentrumspartiene – i motsetning til Høyre som valgte å sette seg på sidelinjen i behandlingen av hele momsreformen i høst – ble enig med Arbeiderpartiet om at virkningene av at det blir innført moms på nye tjenesteområder, skal vurderes i forhold til konkurransevridning mellom ulike sektorer. Da var det fra vår side tenkt på konkurransevridning mellom store og små banker, hvor de store bankene gjerne har ansatt IT-konsulenter selv, mens små banker kjøper disse tjenestene og dermed også får en kostnad gjennom moms som de store bankene ikke vil få, på samme måte som representanten Solberg helt riktig peker på, at små kommuner ofte ikke ansetter – og heller ikke bør ansette – IT-konsulenter, advokater osv., som man i mindre grad har behov for, og hvor nettopp kommunens kjøp av denne type tjenester danner grunnlag for at man også skal kunne ha selskap i de små kommunene. Jeg ser at de vurderingene ikke er gjort i det framlegg som Regjeringen har lagt fram for Stortinget, og vi vil selvsagt komme tilbake til det og drøfte en videre oppfølging av det i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-05-15:
Jeg er faktisk grunnleggende uenig med representanten Rudihagen i at Kristelig Folkeparti og Venstre orienterer seg mot Høyre. Tvert imot, begge partiene har gjennom sine landsmøtevedtak bekreftet at de står fast på sentrum. Det har de gjort i motsetning til hva de gjorde vedtak om for fire år siden, og dermed har de kommet Senterpartiet i møte i synet på at det fins et selvstendig tredje tyngdepunkt i norsk politikk, som vi har argumentert for i årtier. Vi har også gjennom regjeringsdeltakelse i lag i to og et halvt år vist at det er tilfellet og nå også på nytt igjen i utforming av felles merknader til langtidsprogrammet, som viser hva disse partiene står for i fellesskap. Det er selvsagt riktig at vi har mye felles tankegods med Arbeiderpartiet på en rekke områder. Det gjelder ikke minst i fordelingspolitikken og i synet på offentlig sektor og på bygging av velferdssamfunnet, på samme måte som vi på andre områder har felles tankegods med Høyre. Men så er det dessverre slik at på en del av de sentrale områdene i norsk politikk ser vi at det er nettopp Arbeiderpartiet og Høyre som står i lag om en utvikling som går i helt feil retning. Det er nok å nevne gasskraft og miljøpolitikk, hvor de i hovedsak finner hverandre. De finner hverandre ikke bare i de enkelte spørsmål, men på en rekke andre områder. Vi kan nevne landbrukspolitikken, hvor Arbeiderpartiet har nesten blankofullmakt fra Høyre i denne sal til å gjøre hva som helst. Vi ser her at vi nå går i retning av et mer EU-likt landbruk, med sterk bruksnedleggelse og med en utvikling innen næringen hvor yrkesutøverne etter hvert ikke vil ha en inntekt til å leve av. Vi ser det i synet på EU-medlemskap, hvor disse to partiene, begge to, har som mål å få Norge som EU-medlem og går inn for EU-tilpasning hver eneste dag. Vi ser det i sykehusreformen, hvor statlig overtakelse av sykehus nå gjennomføres med støtte fra høyrepartiene. Og vi ser det i forhold til tvangssammenslutning av kommuner, hvor Høyre på landsmøtet nå endret sitt standpunkt og altså imøtekommer Arbeiderpartiet i synet på at det skal være mulig å foreta vedtak om tvangssammenslutning av kommuner. Dette er viktige områder hvor Arbeiderpartiet og Høyre står i lag mot sentrumspartiene.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-05-15:
Jeg vet ikke hvor Kenneth Svendsen har sin informasjon fra, men for iallfall å gjøre det enkelt for representanten Svendsen kan jeg ta med meg statistikk fra Statistisk sentralbyrå og komme på hans kontor, slik at han ved selvsyn kan se at nedgangen i folketallet i Distrikts-Norge, faktisk for alle deler av landet, ble redusert i den perioden Senterpartiet satt i regjering. Det var en til dels ganske sterk nedgang i fraflytting fra enkelte deler av Distrikts-Norge. I motsetning til Fremskrittspartiet, som ønsker å bruke statlige midler på å bygge motorvei mellom svenskegrensa og Göteborg for å lette transporten i andre land, har faktisk Senterpartiet i alle budsjettbehandlinger prøvd å prioritere både fylkesveier og infrastruktur i Distrikts-Norge. Vi har også sagt i den fellesmerknaden som jeg hadde med meg opp på talerstolen i stad, at vi ønsker å grunnlovfeste det kommunale selvstyret og gå sterkt i retning av lokalt selvstyre. Det ønsker vi bl.a. å gjøre ved å opprettholde fylkeskommunen og gi fylkeskommunen større makt for å kunne ivareta en regional utvikling. Dette er det stikk motsatte av hva Fremskrittspartiet ønsker. De vil ha mer stat, mer marked og en utvikling som ensidig vil gå på bekostning av Distrikts-Norge. Det gjelder faktisk også på et område som representanten Svendsen tok opp, hvor det slås fast at de ønsker mer lokal innflytelse i forhold til bruk av snøscooter. Så er det selvsagt riktig at Norge har høyere transportkostnader enn gjennomsnittet i EU – til dels svært mye høyere. Kenneth Svendsen kommer fra samme landsdel som meg og burde vel ha registrert noe av årsaken til at det er sånn. Det er ikke mulig i et land som Norge, med den spredte bosettingen og så store avstander, å komme ned på de samme transportkostnadene som man har i andre EU-land. Jeg har faktisk selv i enkelte år hatt så mye som 150 reisedøgn i Nederland, et land man kan kjøre på tvers av i løpet av tre timer, og der det bor 16 millioner mennesker. Det sier seg selv at man opererer med andre transportkostnader i slike land enn det vi gjør i Norge.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-05-15:
For det første må jeg få lov til å si at SV strekker forskjellene i den merknaden noe lenger enn det jeg oppriktig talt mener det er grunnlag for å gjøre. Når Senterpartiet valgte å ikke være med på den merknaden som Djupedal gjentatte ganger har referert til, har det sammenheng med to ting. Det ene er at jeg ikke ser noe behov for å låse oss i forhold til hvor stor andel offentlig sektor skal utgjøre i forhold til privat sektor. I en tid med store oljeinntekter og muligheter gjennom disse oljeinntektene til å ha en noe større offentlig sektor enn det de fleste andre land kan tillate å bevilge seg og dermed sette i verk reformer og tiltak gjennomført i offentlig regi som andre land ikke kan gjøre, så jeg ikke noe behov for at vi skulle låse oss i forhold til en slik politikk. Dernest kommer det faktum at dersom det skal være mulig å nå de målsettinger vi har om å styrke eldreomsorgen, helsesektoren og ikke minst utdanningssektoren, vil offentlig sektor måtte komme til å øke i årene framover. Det tror jeg alle må erkjenne. Men samtidig må det selvsagt over tid være en balanse mellom utvikling i offentlig og privat sektor. Det er et av de områdene hvor Senterpartiet og SV skiller ganske ettertrykkelig lag, etter min oppfatning, fordi SV ikke i tilstrekkelig grad erkjenner at verdier ikke bare kan forbrukes og fordeles, de må også skapes. Vi må ha et privat næringsliv. Til tross for de store oljeinntektene må vi over tid ha et privat næringsliv som gir grunnlag for den velferd som vi alle sammen er avhengig av, og som vi alle sammen ønsker oss. Derfor skal det være en viss balanse. Men jeg mener at det var unødvendig å låse seg i en slik formulering som de øvrige partiene her har valgt, og vi gikk derfor ut av den merknaden.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-05-15:
Senterpartiet står ved hvert eneste ord vi var enige om i forbindelse med innstillingen i fjor vår, og jeg skulle faktisk ønske at Arbeiderpartiet hadde gjort det samme. Jeg tror ikke at yrkesutøverne i landbruksnæringen opplever det som om man står fast ved de formuleringene man valgte i fjor. Jeg tror ikke de yrkesutøverne i landbruksnæringen som i dag forhandler med staten, opplever at Arbeiderpartiet har tenkt å gi yrkesutøverne i landbruket en inntekt å leve av på linje med andre grupper. Det skulle vel være tilstrekkelig å bruke representanten Gabrielsen som sannhetsvitne på nytt i forhold til at det ikke tok mer enn én måned etter at innstillingen til jordbruksmeldingen var behandlet i Stortinget, før Arbeiderpartiet ettertrykkelig forlot det forliket vi var enige om i forbindelse med framlegging av jordbruksoppgjøret i fjor vår. Det er faktisk ikke slik at jeg på noen som helst måte har gjort febrilske forsøk på å stå fast ved sentrum. Vi er tre ulike partier som på en del områder har et ulikt ståsted. Det vil vi også komme til å ha framover. Men vi har faktisk vist at til tross for at vi har ulikt syn på en del områder – og til dels på områder som er vanskelige for disse tre partiene – har vi klart å samarbeide med hverandre i regjering på en måte som i den perioden styrket samholdet mellom de tre partiene. Det har Arbeiderpartiet ennå igjen å oppleve. Når jeg hører Arbeiderpartiets representanter beskrive forskjellen på de tre partiene her, som om det skulle umuliggjøre et samarbeid, må jeg si at da stiller jeg meg spørsmålet: Har Arbeiderpartiet noen gang ment det alvorlig når man har tatt til orde for en flertallsregjering i lag med andre partier? Og har man i så fall forstått at det vil være partier som har ulikt syn på en del områder, og at et slikt samarbeid ikke betyr fusjon mellom flere partier eller underkastelse av de minste partiene i forhold til de største? Det er nettopp det samarbeid innebærer: forståelse for hverandres egenart.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-05-15:
I Innst. S. nr. 229, side 3 andre spalte, skriver SV i en merknad at på grunn av mangelen på arbeidskraft, mener dette medlem at «en viss forskyvning fra konkurranseutsatt til skjermet sektor kan aksepteres». Det betyr selvsagt i praksis at industriarbeidere skal over i skjermet sektor. Mitt første spørsmål til representanten Djupedal er derfor: Hvilke industriarbeidere er det som skal miste sine jobber for både å flytte til andre deler av landet og gå over i andre yrker? Er det verftsarbeiderne, er det ansatte i aluminiumsindustrien, er det ansatte i fiskeindustrien som, ifølge SV, skal miste sine jobber for å dekke etterspørselen etter arbeidskraft i skjermet sektor? Mitt andre spørsmål er: Hvordan har SV tenkt å gå fram for å få til den overgangen fra konkurranseutsatt til skjermet sektor som det her tas til orde for? Konkurranseutsatt sektor er konkurranseutsatt og er det frie næringslivet som vi har i dette landet og som har en faktor som er avgjørende for sysselsettingen, nemlig konkurranseevnen og kostnadsnivået. Så dersom SV skal nå sitt mål, må det være gjennom en kostnadsøkning som skaper dårligere konkurransevilkår i forhold til konkurrenter i andre land. Betyr det at SV har tenkt å bruke kostnadsnivå, rente, skatt eller andre faktorer for å bygge ned konkurranseutsatt sektor?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
Dette er en litt stillferdig, men ganske interessant debatt foran neste stortingsvalg. Vi merker oss at Andersen godblunker til Senterpartiet, og vi merker oss Steensnæs" meget stillferdige, vennlige og forhandlende tone overfor Høyre, og også den ellers meget ramsalte Per-Kristian Foss" vennlige svar til Kristelig Folkeparti. Ja, til og med Senterpartiet fikk jo en utstrakt hånd og en vennlig påminnelse om hvor mye høyrepolitikk de har vært med på. Særlig replikkordskiftet med Steensnæs var langt inne i Kristelig Folkepartis såkalte plan B og forhandlinger om selektiv næringsstøtte. Jeg ville jo trodd at det gikk kanskje noen forhandlingsrunder før man var helt nede på selektiv næringsstøtte. Jeg tror vi er inne i en interessant situasjon på den måten at norsk politikk er i ferd med å polarisere seg noe. Jeg tror at både Høyre og SV står med klare alternativer for velgerne og for noen av de viktigste veivalgene vi står overfor de neste fire årene. Jeg tror at velgerne oppfatter det store sentrum, sentrumspartiene og Arbeiderpartiet som veldig like i den politiske retorikken. Da er det viktig å få fram: Hva er på en måte forskjellene i forhold til hvordan tyngdepunktet kommer inn i norsk politikk etter neste valg? For SV er det viktig å være helt tindrende klar på hva vi mener bør gjøres først. Vi ønsker å ruste opp fellesskapet først – skolen først, barnehagetakstene og kvaliteten på barnehagene først. Men Høyre sier jo skattelette først, og så pynter de litt på med skole. De annonsekampanjene som Høyre har hatt, har lovet bort 19 milliarder kr i skattelette. Hvis de skal harmonisere med EU-standard på skatter og avgifter, har man brukt 40 milliarder kr. På hvilket sted i rekkefølgen over Høyres prioriteringer kommer egentlig skolen?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-15:
Det er jo mange ting som kunne sies om kontantstøtten. Det som jeg synes er mest synd med den, er at man har brukt 3 milliarder kr pr. år til en reform som gir så lite konstruktive resultater for unger, og at de pengene kunne vært brukt mye bedre, f.eks. på å sette ned barnehageprisene og sikre barnehagetilbud til alle barn. Nå er jo dette et tema som er stadig mer interessant, for et av de spørsmålene som stortingsvalget dreier seg om, er om man overhodet skal røre kontantstøtten, eller redusere den, slik Senterpartiet har vedtatt på sitt landsmøte, eller om den skal videreføres akkurat sånn som nå, med de kostnadene det har i form av manglende innsats for skole og barnehage på den andre siden. Nå sier Valgerd Svarstad Haugland at det er ulik politikk på enkelte områder. Men den mye omtalte merknaden i Innst. S. nr. 229 viser jo en retning på samfunnsutviklingen. Vi kan bare ta for oss noen av de utfordringene vi står overfor. Vi har altså en eldrebølge på gang i Norge, og nå vet vi at eldrereformen i veldig stor grad har vært en boligreform. Vi trenger omsorgspersoner som kan utføre tjenestene for de eldre framover; det kommer til å avgjøre kvaliteten. Og det betyr én ting: Det trengs flere hender, det trengs flere ansatte. Og hva er det politiske valget, skal det skje i offentlig sektor, eller skal det skje i privat sektor? På samme måte kommer man til å se det også når det gjelder barneomsorgen. Jeg leste det brevet som Senterpartiet hadde sendt til LO-kongressen, hvor Senterpartiet påpekte at slektskapet mellom LO og Senterpartiet var mye større enn mellom Arbeiderpartiets ledelse og LO-kongressen. Men her dras det jo opp et nytt tema, nemlig privatisering og konkurranseutsetting. Hvordan skal vi løse de omsorgsoppgavene som ligger foran oss? Er det sånn at denne merknaden er å forstå slik at betydelige deler av helt nødvendige omsorgsoppgaver må utføres i privat regi, hvis ikke rokkes balansen som Kristelig Folkeparti synes er så ekstremt viktig?