Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-01-10:
Det har opp gjennom historien og også internasjonalt vært ulike definisjoner av hva landbruk er. Slik er det også i Norge. Noen mener at landbruk er rein produksjon. Andre mener at landbruk dypest sett er innvinning av solenergi. Og enkelte mener rett og slett at landbruk er bruk av land. Jeg hører til i en tradisjon hvor landbruk er bruk av land. Det er innvinning av solenergi på en slik måte at vi derigjennom produserer mat som er sunn og trygg for oss som mennesker. Vi er på toppen av næringskjeden, så at maten er sunn, er en forutsetning for vår egen og våre etterkommeres helse. Skal en drive landbruk i tradisjonen med bruk av land, er en nødt til å tenke langsiktig. Det er en biologisk produksjon som baserer seg på matjord, matjord som ikke kan produseres kunstig, matjord som det tar hundrevis, ja tusenvis av år å produsere. I hvilken grad vi forvalter matjorda i dag, har betydning for neste generasjons brukere, og det er i stor grad irreversible prosesser hvis vi får svineri inn i matjorda. På tilsvarende måte er det i skogbruket slik at det vi høster i dag av tømmer og trevirke, som er en nøkkel i forhold til vår klimautfordring, er hva tidligere generasjoner har sådd, plantet og ryddet. Det er bare å reise rundt og se hva som har skjedd. Det er menneskelige spor som bygger på at en skal bedre vekstevnen, bedre forutsetningene for den langsiktige produksjonen. Svært mange av dem som har stått for dette, har stått for det i en tradisjon hvor de sjøl ikke har hatt noen avkastning økonomisk av det. De har funnet glede ved å gjøre det, fordi det har vært en glede for dem sjøl, men de har også visst at de gjennom det arbeidet har nedlagt en samfunnsinnsats. Eller som gammelordføreren i Ringebu arbeiderparti sa: En har følt at en har hatt samfunnets bevågenhet. Odelsloven er en institusjon for å sikre denne langsiktigheten. Odelsloven har levd uavhengig av politiske signaler. Det har vært en privatrettslig lov, ikke underlagt Landbruksdepartementets skiftende moter når det gjelder hva som er rett måte å drive jordbruk på. Odelsloven er altså den langsiktige pilaren, og det som er mest langsiktig, er også det som over tid er mest økologisk. Derfor er min påstand at den mest økologiske loven vi har i norsk landbruk, er odelsloven. Odelsloven er en mulighet for neste generasjon, eller for den generasjonen som er besteforeldreavtakerne, til å overta eiendommen gjennom en odelsrett. Odelskretsen går ikke lenger. De som sier at odelskretsen er slik at en fjern slektning kan komme inn, prater i beste fall mot bedre vitende. Odelsloven er en lov som er slik at den er åpen for enhver innbygger som vil erverve landbrukseiendom. Enhver innbygger vil i løpet av en 20-årsperiode kunne opparbeide seg en odelsrett til fordel for sin slekt. Det er altså ikke en genetisk lov. Det er en lov som er åpen for alle, under forutsetning av at en har skjøttet en gård i et 20-årsperspektiv. Flott, spør du meg! Det som så er vesentlig å få fram er at - noen framstiller dette som om odelsloven og odelsretten er frikoblet fra pliktene - hele odelslovens fundament står i et samspill mellom odelsrett og odelsplikter. Det er en stor utfordring å sikre pliktene til odelsloven når vi nå er inne i en konjunktur hvor verdsettelsen av arbeidet knyttet til forvaltning av land er svær lav. Da blir de økonomiske mulighetene for å ha inntekt av sitt arbeid svakere. Svært mange ser derigjennom at det blir vanskelig å oppfylle plikten til å drive. Videre er det slik at når mulighetene til å bosette seg på disse enhetene, som sjølsagt er spredt over det ganske land, blir svekket gjennom at kommunikasjoner, arbeidsplasser og muligheter i forhold til ungdoms ønsker, blir dårligere, blir også mulighetene til å oppfylle plikten knyttet til å bo, mindre. Derfor har vi store utfordringer knyttet til å legge til rette for at kommunikasjoner og andre forhold skal være slik til stede at det flotte ved odelsloven og det flotte med eiendomsrettssynet - i hvert fall til de rød-grønne partiene - nemlig å koble eiendomsretter og eiendomsplikter sammen, videreføres. Det er en tradisjon som de rød-grønne partiene har stått for hele tida, at du har plikter knyttet til eiendomsretten. Eiendomsretten skal ikke være noen uavkortet rett til å handheve det privilegium å sitte på en eiendom uavhengig av hva som er samfunnets interesser. Eiendomsretten er aldri ubegrenset. Eiendomsretten er et resultat av folkevalgte beslutninger, hvor en avbalanserer private interesser og samfunnets interesser. Genialt, spør du meg! Land i Europa ser hen til oss i den tradisjonen. Noe av årsaken til at vi har et samfunn med store egalitære krefter, som vi ønsker en videreutvikling av, har bl.a. sin basis i at eiendomsretten til arealer er så jevnt spredt, og derigjennom også at de som skjøtter arealene, har en likeverdig status med andre yrkesgrupper. De er altså ikke en underklasse, slik som vi har sett det nedover i Europa. Det er også en av årsakene til at det var en enighet om at det i Norge skulle legges til rette for at hver enkelt skulle kunne eie sin egen bolig. Det er den samme tradisjonen. Odelsretten er en rett, det er ikke en odelsplikt. Dersom en odelsberettiget ikke vil ta plikten, bo på, altså være «buande», være bonde, vil en i praksis fraskrive seg retten til å kunne bruke odelsloven, fordi odelsloven er helt automatisk koblet sammen med plikter. Derfor er det svært gledelig å erfare at Landbruksdepartementets politiske ledelse nå vil forsterke pliktene, forsterke pliktene til dem som skal overta eiendom. Dermed er det de som er genuint opptatt av å føre denne tradisjonen som jeg nå har snakket om, videre, som får overta eiendom. Det vil naturlig nok føre til at en god del odelsberettigede sier: Nei, vi er ikke interessert i pliktene. Nei vel - greit. Det står heldigvis hundrevis av ungdommer klare. Bare i ei bygd i Buskerud, i Sigdal - jeg snakket med kommuneadministrasjonen der i går - sa de at de hadde 10-20 familier som var interessert i å overta landbrukseiendommer dersom de fikk mulighet til det. Den tradisjonen skal Senterpartiet være til de grader en forkjemper for å videreføre. Vi er forkjempere for en tradisjon hvor det er rett og plikt knyttet til eiendomsretten. Det er ikke en eiendomsrettstradisjon hvor det er eiendomsrett frakoblet plikter. Det er ikke en eiendomsrettstradisjon der den skal overta eiendom som betaler best. Det er det som partiene Høyre og Fremskrittspartiet har lang tradisjon for. Deres syn er at de som betaler best, er de som skal eie arealer. Så skal de handheve forvaltningen av de arealene på en mest mulig fri måte ut fra eget forgodtbefinnende, som i stor grad vil være langt mer kortsiktig enn den tradisjonen jeg nå har prøvd å beskrive. Det som imidlertid er oppsiktsvekkende i denne saken, er Venstres holdning. Venstre, med Gunnar Knudsen og den tradisjon som Venstre står i. Den er blitt forvaltet på en slik måte at Venstre er partiet som nå går i front for å få bort odelsloven. De vil få bort odelsloven og snakker om at de som skal inn, skal være motiverte og nytenkende. De hører altså ikke med i odelsrekka. De som er i odelsrekka, er ikke motiverte og nytenkende, men det er de som kommer utenfra! Det er der du virkelig har det genmaterialet som det skal satses på, som representanten fra Venstre her sa. De hadde ikke det rette genmaterialet, de som satt med odelsretten i dag. Det er sterkt! Det er et hamskifte i Venstres politikk som er svært sterkt. Det snakkes her om og vises til tradisjoner i Danmark og Sverige. Ja, se til Danmark. Se til hvordan jordbruket blir drevet i Danmark. Se på de økologiske konsekvensene der. Se på jordbrukerens stilling i Danmark. Jeg trodde ikke det var noe forbilde for fjellandet Norge. Jeg vil varmt anbefale at odelsloven med tilhørende rettigheter og plikter består. Jeg er svært glad for at vi nå har en politisk ledelse her i landet med en landbruksminister som skjerper odelspliktene. Da vil odelsloven stå støtt også framover.