trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Flere grove volds- og drapssaker har den siste tiden rystet det norske samfunnet. I løpet av et døgn ble fire mennesker drept! Kriminaliteten sier noe om et samfunn, så også om vårt. Når volds- og drapssakene når slike dimensjoner som vi her har sett, betyr det blant annet at kriminelle elementer ikke respekterer norske lover og regler. Er statsråden bekymret for denne utviklingen, og hvilke konkrete tiltak vil statsråden sette inn?»
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg takker justisministeren for svaret. Det er i og for seg interessant og greit så langt. På samme tid går jeg ut fra at justisministeren er enig med meg i at noe av det vanskeligste er å forutse tilfeldig vold. For å kunne gjøre det og for å kunne forebygge slik vold går jeg ut fra at analyser vil være en avgjørende faktor. Tilgang på våpen for de kriminelle elementene vil være en avgjørende faktor. Jeg går ut fra at politimetoder til en viss grad også vil være en avgjørende faktor, men det aller viktigste vil kanskje likevel være toleranseterskelen hos den enkelte før man griper til vold. I forlengelsen av det blir mitt neste spørsmål til justisministeren som følger: Føler justisministeren at analysene er gode nok når det gjelder hva slags tiltak vi iverksetter, og hvordan man disponerer de ressursene man har, og føler justisministeren at han har ressurser nok til å overvåke og følge med i de mest kriminelle miljøene i Norge.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg takker på nytt for svaret, som jeg fremdeles synes er interessant. Det er tydelig at justisministeren har gode forsetter i det han ønsker å gjøre. Jeg ønsker å ta opp den hansken som justisministeren kastet, nemlig drapet på Sandaker. Jeg har forstått det dit hen at den ene av dem som ble utsatt for drapsforsøk, selv soner en dom for drapsforsøk. Da blir spørsmålet til justisministeren som følger: Er justisministeren komfortabel med at personer som er dømt for drapsforsøk, soner under åpen soning, og er han i forlengelsen av det bekymret for sikkerheten til de drapsdømte, men også for tredjepart, altså alminnelige innbyggere som bor i nærområdene, og som ved en tilfeldighet kan komme til å havne opp i tilsvarende situasjoner som vi nettopp har opplevd?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
I 2003 ble det begått 43 forsettlige eller overlagte drap i Norge. Dette er samme antall som i 2002. Det statistiske materialet fra Kripos viser at tallene ikke innebærer store endringer sammenliknet med tidligere år. Men når det er sagt, vil jeg si at for meg er ethvert drap ett drap for mye. Bak tallene ligger det en tragedie som berører mennesker, ikke bare offeret og gjerningspersonene, men også deres familie og venner. Jeg er generelt bekymret for tendenser til en brutalisering av kriminaliteten i Norge og vurderer kontinuerlig hvordan de utfordringer dette stiller oss overfor, kan løses. Arbeidet med å redusere voldskriminaliteten fortsetter, og det rettes særlig oppmerksomhet mot vold i nære relasjoner, familievold, og vold blant barn og unge. Ved anmeldelser eller meldinger om familievold vurderer politiet beskyttelsestiltak fortløpende, f.eks. mobile voldsalarmer, utstedelse av besøksforbud og adressesperre i folkeregisteret. Voldssaker skal etterforskes, få en påtaleavgjørelse og bringes for retten så raskt som mulig. Politiet holder seg løpende orientert om utviklingen innenfor forskjellige kriminelle miljøer og søker å uroe disse ved ulike tiltak. Det preventive arbeidet er også her et viktig element. For å hindre at voldsdømte personer begår nye kriminelle handlinger mellom dom og soning, skal disse prioriteres i soningskøen. Jeg vil også nevne politiets visitasjonsadgang etter politilovens § 7, som gir hjemmel til på offentlig sted å visitere person eller kjøretøy når det er grunn til å undersøke om noen er i besittelse av våpen, kniv e.l., som det er forbudt å bære på offentlig sted. Politiet har gjennomført knivaksjoner bl.a. i Oslo med godt resultat. Når det gjelder drapssaker, synes det å være et større antall drap som skjer rundt årsskiftet, uten at man kan gi en god forklaring på årsakene til dette. Utfordringene i drapssakene ligger i at de fleste drap skjer i det private rom og mellom nære relasjoner. Av fjorårets 43 drap, som utgjorde 38 drapssaker, fant 28 saker sted på offerets og/eller gjerningspersonens bopel. Ti av drapene ble begått av ektefelle/samboer eller tidligere ektefelle/samboer.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Bakgrunnen for spørsmålet er drap, og jeg har gjort rede for hvordan de fleste drapene finner sted, at de skjer i nære miljøer. Jeg vil vel si at vi har lagt veldig mye vekt på å være oppmerksom på volden i disse miljøene. Blant annet gjorde Justisdepartementet en såkalt snap shot-undersøkelse i august/september i fjor, hvor vi prøvde å finne ut hva vi vet om volden, hvem det er som vet om den, og hvem det er som reagerer på den. Det gjelder spesielt vold i den private sfære. Når det gjelder annen vold, som jeg skjønner at representanten har i tankene siden spørsmålet er formulert slik det er, bl.a. i tilknytning til muligens gjenger eller liknende miljøer, er mitt inntrykk at politiet følger dette tett. Hvis vi ser f.eks. på antall såkalte likvidasjoner, har det vært elleve i perioden fra 1998 og fram til og med 2003. Politiet jobber veldig tett mot disse miljøene, og en del av uroingen handler om å følge miljøene. Oslo-politiet som har den brutale saken som fant sted på Sandaker, har nettopp organisert seg for å ha en sterk enhet som skal kunne møte alle former for tenkelig organisert kriminalitet. Så jeg føler at politiet har både lovverk, metoder og etter hvert også organisering for å møte det alvorligste av dette. Men når det gjelder det som skjer i privatsfæren, må jeg si at vi har en stor jobb å gjøre som går langt bortenfor politiets rekker.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Det var to spørsmål. Det ene gjelder sikkerheten. Det politiet kort har sagt, og det gjelder Oslo politidistrikt, er at de oppgjørene som vi ser, uten at vi konkret kjenner bakgrunnen, ser ut til å skje i veldig lukkete miljøer blant dem som er der. Det gjør det ikke mer akseptabelt, men det skaper en viss sikkerhet for at ikke andre skal rammes. Men det gjør det ikke akseptabelt. Det betyr at man skal slå ned på det. Vi skal ikke ha en utvikling i Norge som vi har hatt i en del andre europeiske land, hvor dette faktisk har et betydelig omfang. Det andre spørsmålet gjelder hva som skjer i overgangen mellom lukket og åpen soning. Det er et spørsmål jeg følger jamt. Jeg har spesielt bedt om å bli orientert om praksis, f.eks. i forhold til overgangsboligene på Sandaker, slik at jeg skal være så oppdatert som jeg skal være i en slik sammenheng. Generelt sett er vi strenge på det. Det kom fram i en debatt før jul i tilknytning til den såkalte Varg Vikernes-saken, men jeg har også, som sagt, gått inn i det og bedt om informasjon i tilknytning til en konkret soningsinstitusjon for å være sikker på at jeg har nok kunnskap om dette.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Spredning av masseødeleggelsesvåpen og leveringsmidler for slike våpen er i dag en global trussel fra både statlige og ikke-statlige aktører. Norge deltar aktivt i det internasjonale samarbeidet for å møte og bekjempe denne trusselen. Et viktig element i dette arbeidet er det internasjonale eksportkontrollsamarbeidet, som har som mål å hindre at land og ikke-statlige aktører får tilgang til utstyr, teknologi og kunnskap til å utvikle slike våpen. Samarbeidet forplikter Norge til å ha en adekvat og god eksportkontroll. Gjennom politiloven § 17 b nr. 3 og 4 er Politiets sikkerhetstjeneste pålagt å forebygge og etterforske spredning av masseødeleggelsesvåpen og av utstyr, materiale og teknologi for produksjon eller bruk av slike våpen samt å forebygge og etterforske brudd på eksportkontrolloven mv. Politiets sikkerhetstjenestes henvendelser til undervisningsinstitusjoner om å få tilgang til fortegnelser over utenlandske studenter som gjennomfører relevante studier, må ses på bakgrunn av dette. En slik oversikt er sammen med annen informasjon ønskelig for å vurdere en eventuell trussel og behov for eventuelle forebyggende tiltak. Jeg har fått opplyst fra Politiets sikkerhetstjeneste at tjenesten overfor aktuelle undervisningsinstitusjoner har vist til utlendingsloven § 45 første ledd bokstav g, jf. Utlendingsforskriften § 156, hvoretter utdanningsinstitusjoner etter anmodning skal gi politiet fortegnelse over utenlandske elever eller studenter. Dette er så langt jeg kjenner til det, ikke annerledes enn det som skjer i andre land som vi kan sammenligne oss med, dvs. de nordiske land og land i Vest-Europa. Jeg understreker imidlertid at innhenting av et slikt materiale ikke i seg selv gir grunnlag for registrering av opplysninger om enkeltpersoner i Politiets sikkerhetstjenestes registre og langt mindre noen form for overvåking. Jeg har forståelse for at flere kan oppfatte det som sensitivt at et universitet bes gi navn på utenlandske studenter til Politiets sikkerhetstjeneste. Slik sett er det positivt at det nå er blitt åpenhet rundt dette, ikke minst av hensyn til studentene selv. Avslutningsvis vil jeg bemerke at slikt forebyggende arbeid fra Politiets sikkerhetstjeneste er underlagt kontroll fra Stortingets eget kontrollorgan – EOS-utvalget – og jeg formoder at utvalget vil komme tilbake til dette spørsmålet i sin årsberetning hvis utvalget har noe å bemerke.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Her er vi ved en sikkerhetstjenestes dilemma. Jeg er sikker på at hvis noe hadde skjedd og sikkerhetstjenesten hadde bommet, ville denne statsråden eller en annen statsråd i min posisjon i denne salen fått spørsmålet: Hva gjorde dere egentlig med det? Samtidig er det helt åpenbart at representanten har rett i at man skal gå fram på en måte som gjør at man kan finne bakgrunnskunnskap. Som jeg understreket i svaret mitt, er det bakgrunnskunnskap man prøver å få tak i, og den fører ikke i seg selv til at det blir noen registrering eller overvåking. Den bakgrunnskunnskapen er man pliktig til å finne. Så er det slik at for å finne den balansen som representanten nettopp er opptatt av, har Stortinget opprettet EOS-utvalget. Det er nettopp for at vi skal finne den riktige balansegangen og ikke glippe i et arbeid som jeg oppfatter som svært krevende og utfordrende både for det norske samfunnet og for PST.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Jeg må nok en gang si at det skjer ingen generell overvåking. Man prøver å få kunnskap. Jeg har registrert i den offentlige debatt at Politiets sikkerhetstjeneste sier at man prøver nettopp å se på land som ikke har noe aktivt forhold til f.eks. internasjonale konvensjoner og avtaler. Så det gjelder ikke folkegrupper, men man prøver å få en generell kunnskap. Jeg vil gjerne si til representanten at for noen år siden var det f.eks. en debatt i studentavisen Under Dusken i Trondheim, hvor studentavisen var bekymret for at Politiets sikkerhetstjeneste og universitetsledelsen var naive i forhold til muligheten for at det f.eks. skulle skje en industrispionasje. Det var en debatt hvor man i studentmiljøet prøvde å finne balansegangen. Det jeg oppfatter som representantens viktigste anliggende, er at man skal holde balansegangen. Det deler jeg med ham og sier at jeg skal nok gjøre mitt for å følge med i det, men Stortinget har faktisk også opprettet et prinsipielt sterkt og viktig organ, EOS-utvalget, og det er min erfaring med utvalget at det har en meget klar og kontant evne til å si fra om det de har lyst til å si fra om. Jeg forholder meg selvfølgelig også til det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Grunnregelen for all trafikk er at enhver skal ferdes hensynsfullt og være aktpågivende og varsom så det ikke kan oppstå fare eller voldes skade, og slik at annen trafikk ikke unødig blir hindret eller forstyrret. Innledningsvis vil jeg bemerke at politiets sikkerhetsarbeid skal innrettes slik at innsatsen settes inn mot trafikkatferd med størst risiko for personskade. Når det gjelder den konkrete saken som representanten har vist til, og som gjelder inntauing av et vogntog på Kongsvinger 22. januar 2004, kan jeg opplyse at det er blitt innhentet nærmere opplysninger fra Politidirektoratet. Direktoratet har fått opplyst av politimesteren i Hedmark at det er riktig at et polsk vogntog ble stående på Rv 2 fordi det fikk tekniske problemer og ikke kunne kjøre videre. Det var mekaniker på stedet og arbeidet med bilen. Det er videre opplyst at politiet var på stedet flere ganger, og de trafikale forhold ble vurdert fortløpende. Det ble konkludert med at det ikke var nødvendig å sørge for at vogntoget ble tauet bort. Dette standpunktet var begrunnet i at vogntoget rett nok var noe til hinder, men det representerte allikevel ikke noen trafikkfare. Etter hvert viste det seg at det var større problemer med å få bilen i gang enn først antatt, og politiet begjærte da vogntoget fjernet. På grunn av størrelsen på kjøretøyet og mange oppdrag for bilbergingsfirmaet, tok det noe tid før vogntoget kunne taues bort. Så vidt politiet har brakt i erfaring hos bilbergingsfirmaet, hadde sjåførene penger til borttauingen, men siden dette gjaldt en ny bil, var det bilfabrikken som dekket utgiftene. Politidirektoratet har for øvrig opplyst at det ikke har noen merknader til den måten politiet har behandlet saken på. Når det gjelder mer generelt om ansvaret for å kreve kjøretøy fjernet, kan jeg opplyse følgende: Dersom et kjøretøy står plassert i strid med vegtrafikklovgivningen, eller det er til hinder for trafikken eller for snøbrøyting eller annet vegarbeid, er det politiet som med hjemmel i vegtrafikkloven kan kreve det fjernet, eller, om nødvendig, sørge for at det blir fjernet. Det vil være en konkret vurdering i det enkelte tilfellet av om et kjøretøy står trafikkfarlig eller er til hinder, som avgjør om politiet krever kjøretøyet fjernet. Dersom det er politiet som har sørget for å få kjøretøyet fjernet eller tauet vekk, kan politiet holde kjøretøyet tilbake inntil eier har dekket de utgifter som politiet har hatt i forbindelse med fjerning og forvaring av kjøretøyet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Representanten gir en beskrivelse som jeg kjenner igjen. For noen år siden, da jeg var samferdselsminister, fikk jeg det spørsmålet. Jeg har sittet som medpassasjer på lastebiltransporter på kryss og tvers i Norge, fordi Lastebileierforbundet inviterte meg til det, og jeg lærte mye av det. Man møtte, la oss kalle det biler fra land hvor man kanskje ikke er vant til verken kurvaturer eller norske veier – f.eks. er det å sitte i et vogntog i Rullestadjuvet på vei mot Vestlandet en ganske gripende motorsportøvelse. Enhver vet at man må gjøre noe med det. Den gangen fikk jeg opplyst at man skulle skjerpe aktsomheten, kontrollen og informasjonen på grensen. Mitt inntrykk er at veimyndighetene tar det veldig på alvor, og at samferdselsministeren er veldig bevisst dette. Det er også mitt inntrykk at det er et godt samarbeid mellom veimyndigheter og politi. Representanten setter ord på noe som faktisk foregår, noe som krever samarbeid, og at norske myndigheter agerer. Men politiets hjemmel her er krystallklar. Den som utsetter seg for dette, risikerer et beslag. Hvis det er det man lengter etter i livet, får man jo ønsket oppfylt hvis man våger seg inn i Norge.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
La meg bare si at samtalene foregår. Jeg har vært med samferdselsministeren på flere kontroller, hvor kontrollene har involvert flere av de myndighetene som har ansvar for veitrafikken. Mitt inntrykk er at bevisstheten om tunge kjøretøy er betydelig, men jeg fortsetter gjerne de samtalene, for jeg er opptatt av det. Det er en del av trafikksikkerhetsarbeidet. Dessuten – holdt jeg på å si – etter å ha befart så pass mange norske veier har jeg f.eks. konstatert at vi fortsatt har vestlandsveier, bl.a. i Hordaland, med kurvatur fra 1950-tallet, men med asfaltbelegg. Jeg gav i sin tid en beskrivelse av en tur på Rv 5 mellom Førde og Florø som avansert motorsport. Nå er det heldigvis ryddet opp i mye. Så det er klart at når jeg kjenner Norge på den måten, har jeg god forståelse for problemstillingen som representanten tar opp, og har et betydelig engasjement i det. Og jeg kan forsikre om at engasjementet slår jeg ikke av så lenge jeg har ansvar.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Jeg vil takke representanten Dybevig for spørsmålet. Det viktigste for meg i saker av denne art er at barn kommer ut av det på en mest mulig styrket måte. Spørsmålet berører det viktige forholdet mellom barnevernets rolle og strafferettslige spørsmål. Det avgjørende er at en etter både barnevernet og strafferettspleien kan iverksette riktige tiltak som fungerer rehabiliterende overfor det aktuelle barnet. I mange tilfeller skyldes alvorlig kriminalitet begått av barn omsorgssvikt, og da er det viktig å sikre barnet stabilt og nært voksenmiljø. Barnevernsloven § 4-24 gir hjemmel for tvungen institusjonsplassering av barn under 18 år som har vist alvorlige atferdsvansker ved alvorlig eller gjentatt kriminalitet, ved vedvarende bruk av rusmidler, eller på annen måte. Avgjørelsen treffes av fylkesnemnda. Den europeiske menneskerettskonvensjonen, EMK, protokoll 7 artikkel 4 forbyr at noen straffeforfølges to ganger for samme forhold. Høyesterett har i en kjennelse den 22. desember 2003 under dissens 4-1 avgjort at fylkesnemndas vedtak om tvangsplassering på grunnlag av alternativet om alvorlig eller gjentatt kriminalitet, er en avgjørelse av en straffanklage i EMKs forstand. Siden menneskerettsloven fastsetter at EMK ved motstrid skal gå foran bestemmelser i annen lovgivning, betyr dette at vedtaket sperrer for en senere straffesak om det samme straffbare forholdet. Høyesterett tok uttrykkelig ikke stilling til om straffesaken gjaldt samme forhold som vedtaket om institusjonsplassering, og opphevet lagmannsrettens kjennelse, slik at lagmannsretten nå må vurdere saken på nytt. Selv om tvangsplassering i det aktuelle tilfellet ble ansett som en straffanklage, sperrer fylkesnemndas vedtak bare for senere straffesak dersom de to sakene dreier seg om det samme forholdet. Justisdepartementet har fra riksadvokatembetet fått opplyst at riksadvokaten mener at barnevernslovens bestemmelse og de aktuelle straffebestemmelser skiller seg fra hverandre på så vesentlige punkter at straffesaken i forhold til konvensjonen gjelder et annet forhold enn barnevernssaken. Etter påtalemyndighetens syn kan derfor straffesaken fremmes, og den har lagt ned påstand om dette for lagmannsretten. På denne bakgrunn vil jeg avvente utviklingen av saken og først vurdere behovet for eventuelle lovendringer når endelig avgjørelse i saken foreligger i rettssystemet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Nå er ikke saken endelig avgjort, i og med at saken fortsatt er under behandling i rettsapparatet, og da kommenterer jeg ikke saken. Jeg vil rett og slett følge saken, men jeg kan knytte to generelle kommentarer til den. Nå har denne statsråden og denne regjeringen vært for Barnekonvensjonen, men på generelt grunnlag og uavhengig av denne saken får vi illustrert et dilemma ved konvensjoner i norsk rett. Vi kan risikere å få domstolsfortolkninger og tolkninger i konvensjonsorganer utenfor Norge. Det reiser det prinsipielle spørsmål om det er norske folkevalgte organer som skal ha fortolkningsmuligheten, eller om det til sjuende og sist er konvensjonsorganet. Jeg vil ikke trekke noen konklusjoner her, for saken er til behandling, men dette er jo et prinsipielt forhold som jeg som justisminister i hvert fall føler ansvar for å reise. Selvfølgelig er det også slik, helt uavhengig av denne saken, at barnevern og politi skal ha et tett og godt samarbeid. Det er noe Stortinget har behandlet, og det arbeider Regjeringen etter. Som representanten også kjenner til, har vi satt i gang en rekke konkrete prosjekter for nettopp å sørge for at dette samarbeidet fungerer. Vi vet jo at når det samarbeidet fungerer og er tett, og de følger det barnet det handler om, finner man tiltakene rettidig. Men det er nettopp i situasjoner hvor man ikke klarer det, at saken kan spisse seg til. Jeg skal følge denne saken i domstolene, for jeg oppfatter den som svært viktig.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-11:
Denne saken foreligger, og jeg har faktisk vært for å ta inn Barnekonvensjonen. Men jeg har en plikt til å reise bevissthet om hva som skjer. Og den generelle bevisstheten, som jeg har kommentert, er også tatt opp i Maktutredningen og er beskrevet som rettsliggjøring i Norge. Det betyr i praksis at der det ofte før har vært folkevalgte organer som til sjuende og sist har avveid og foretatt vurderinger, inkludert lovforberedelse, kan man nå risikere å komme i situasjoner som man ikke uten videre har oversikt over, fordi det enten er et konvensjonsorgan utenfor Norge, eller at det er en domstol som går inn i det. Nå har Stortinget med åpne øyne inkorporert menneskerettighetskonvensjonene, og jeg har vært for det, også Barnekonvensjonen, men jeg føler behov for å peke på denne problemstillingen generelt. Når det gjelder denne saken, tror jeg vi må avvente den rettslige behandlingen før vi går inn og ser hva vi eventuelt skal gjøre. Jeg kan forsikre representanten at jeg følger saken. Jeg tror, uavhengig av denne enkeltsaken, at veldig mye kan oppnås for å berge barn og unge ved et tett og godt samarbeid mellom barnevern og politi, foreldre, skole og alle andre som føler ansvar.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-02-11:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Universitetet i Bergen har på forespørsel fra Politiets sikkerhetstjeneste levert ut lister over studenter fra afrikanske, asiatiske og søramerikanske land. Mener statsråden at dette er universitetene sin oppgave og en riktig framgangsmåte?»
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-02-11:
Jeg takker for svaret, men jeg vil gjerne spørre justisministeren om hva som er grunnen til at det er studenter fra nettopp disse landene og ikke alle utenlandsstudenter som blir levert ut på liste. Og da er vi inne på litt sensitive ting: Bør ikke Politiets sikkerhetstjeneste arbeide ut fra mistanke, og ikke ut fra et generelt grunnlag?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-02-11:
Justisministeren har tidligere vært tydelig på faren som ligger i stigmatisering av grupper. For eksempel i innvandringsdebatten har justisministeren vært tydelig på det. Ser justisministeren at praksisen som her er brukt, kan føre til stigmatisering av mennesker fra noen land, og at det faktisk er med på å skape et bilde også i opinionen, altså blant den norske befolkning, av at noen spesielle folkegrupper er potensielt mer farlige enn andre? Og er justisministeren komfortabel med at studenter fra noen grupper land i denne sammenhengen blir hentet ut slik i lister?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg ønsker å stille justisministeren følgende spørsmål: «I Kongsvinger fikk et utenlandsk vogntog motorstopp for noen dager siden. Det ble stående og sperre den ene kjørebanen i ca. ett døgn før det ble tauet til verksted. Vogntoget skapte mange nestenulykker. Hvem har ansvaret for å få vekk kjøretøyer når sjåføren ikke selv har midler/mulighet til å bekoste bergingen?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg takker for et utfyllende og godt svar. Det var vel den siste halvdelen som gav svar på det jeg spurte om. Det er vel ingen tvil om, etter det jeg skjønner, at det er politiet som har det overordnede ansvar for at ting blir fjernet fra kjørebanen når de er til fare for annen ferdsel, og at man kan ta pant i kjøretøyet, slik at man kan få dekket de utgifter som en eventuell borttauing eller annet medfører. Så da skulle vel dette være ganske greit. Det er selvfølgelig mange meninger om akkurat denne situasjonen, på samme måte som det vil være mange meninger om andre liknende situasjoner. Det er vel et generelt problem – det var derfor jeg tok opp dette som et eksempel – at det er en del utenlandske vogntog som kommer til Norge, og sjåførene har liten erfaring med kjøring på vinterføre, kanskje med gamle kjøretøy som er noe dårlig skodd, kanskje uten kjettinger, eller som mangler noe annet for å kjøre på våre vinterveier, og så skaper dette situasjoner som igjen skaper nestenulykker og kanskje også ulykker.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg takker nok en gang for et godt svar fra statsråden. Mitt ønske er at justisministeren tar noen samtaler med samferdselsministeren om flere kontroller av utenlandske vogntog, spesielt fra Øst-Europa, for det er vel der de fleste vogntog av noe dårligere kvalitet kommer fra. Da kan vi få luket dem ut og stoppet dem ved grensen, slik at de kan få ordnet og rettet opp manglene, og så får de selvfølgelig kjøre videre. Jeg har generelt inntrykk av at norske kjøretøy er i rimelig bra stand, og at de har erfaring med vinterkjøring, mens det for utenlandske kjøretøy kanskje skorter noe på det. Så hvis justisministeren nå vil ta den samtalen med samferdselsministeren – det er mulig det er gjort fra før, men kanskje han vil bidra litt til – så er jeg veldig godt fornøyd.
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-02-11:
«Høyesterett har akkurat avsagt dom om videre straffeforfølgning av en 17-årig voldsutøver fordi barnevernet, som strakstiltak, gjennomførte tvangsinnleggelse ved en barnevernsinstitusjon. Høyesterett tolker tvangsinnleggelsen som straff og anser en videre straffeforfølgning som dobbelt straffeforfølgning. Norge har vedtatt EMK-retningslinjer om å avskaffe dobbeltstraff. Hva vil statsråden gjøre for å forebygge at barnevernstiltak juridisk sett oppfattes av rettssystemet som straff?»
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-02-11:
Jeg takker statsråden for et klart svar. Han avgir i sitt svar en tolkning som jeg også deler. Vedtaket i fylkesnemnden om å gjennomføre tvangstiltak overfor barn blir av Høyesterett betraktet som straff. For den menige mann virker dette urimelig, og urimeligheten ligger i at de som begår straffbare handlinger, skal stå til rette for det i norske domstoler. I dette tilfellet ble saken avvist fordi barnevernstiltaket blir å anse som tilstrekkelig straff. Etter min oppfatning er det ikke barnevernets oppgave å straffe, men å gi omsorg for barn i vanskelige situasjoner. Barnevernstiltak er behandling og rehabilitering, og må ikke utelukke straff etter mitt syn. Om Høyesteretts dom blir toneangivende i fremtiden for hvordan domstolene ser på tvangsbehandling ved institusjoner, vil dette kunne få uheldige utslag i forhold til hvordan barnevernet eller andre offentlige etater griper inn, eller enda verre: unnlater å gripe inn i situasjoner som krever umiddelbar behandling. En fengselsstraff pådømt umiddelbart etter gjerningen vil ikke avhjelpe dette. Da er mitt spørsmål til ministeren: Vil de retningslinjer som barnevernet arbeider etter, eventuelt bli gjenstand for revidering om denne dommen blir stående?
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-02-11:
Jeg er enig med ministeren i at man i Norge faktisk er veldig dyktig når det gjelder inkorporering av konvensjoner, både Barnekonvensjonen og Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, og det synes jeg er riktig politikk. Det som vi kanskje ikke har vært like dyktige på, som denne saken avdekker, er å se hele omfanget – eller konsekvensen – av hva disse konvensjonene betyr for norske rettsavgjørelser ved domstolene. Vi må kanskje gå en runde til i forhold til hvordan man praktiserer konvensjoner i norsk lovverk, og hvordan man praktisk forholder seg til konvensjoner i f.eks. offentlige etater som barnevernet osv.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2004-02-11:
«Regjeringa vil innføra ein grønt sertifikat-marknad. Det vil verta eit løft for miljøvenleg energiproduksjon i Noreg. Men det kan verta tvil om rammene medan utbyggjarane ventar på at reglane for ein slik marknad vert avklara. Minikraftutbyggjarar er usikre på om dei no skal starta opp med utbygging, fordi dei er usikre på om dei vil tapa på investeringane før marknaden kjem i gang. Kva vil statsråden gjera for å minska tvilen for utbyggjarane i tida før reglane for marknaden vert avklara?»
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2004-02-11:
Eg tykkjer det er gledeleg og flott at Regjeringa no satsar på ein energimarknad med grønt sertifikat. Eg trur han vil ha ei stor framtid innafor mange kraftproduksjonar i Noreg, men eg har nokre spørsmål i tillegg til det spørsmålet som statsråden svara på. For det fyrste til dette med anlegg som oppfyller krava til eit sertifikat. Har departementet bestemt kva for type anlegg som kan få støtte i ein grøn marknad? For det andre: Statsråden svara at det vil vera mogleg å koma inn i denne marknaden. Vil ein kunna vera trygg på at den konkrete planlegginga er innafor dei reglane som vil gjelda frå 2006? Eg reknar med at det er på det tidspunktet departementet vil innføra den grøne marknaden. Så til det tredje spørsmålet: Kva meiner statsråden med å skilja mellom vasskraft og vindkraft? Det er òg eit spørsmål om tilskotsnivået. Kor mykje tilskot kan ein gje til kvar kilowattime med omsyn til utbygging av ein slik marknad? Det siste spørsmålet gjeld verna vassdrag og vassdrag som ein vurderer å verna. Vil prosjekt som vedkjem slike utan å få verknad for hovudvassdraga, kunna bli behandla i tilfelle dei blir fremja?
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2004-02-11:
Eg takkar igjen statsråden for eit greitt svar. Eg lurer på om eg kan gjenta spørsmålet om tilskotsnivå: Kor mykje kan utbyggjarane venta seg for at krafta skal bli konkurransedyktig? Til slutt vil eg òg spørja: Er det slik å forstå at ein i inneverande år trygt kan gå i gang med å planleggja såkalla grøne anlegg med sikte på fysisk oppstart etter 1. januar 2004, og at ein då vil få fulle rettar til å koma inn under desse reglane?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2004-02-11:
Jeg har følgende spørsmål til olje- og energiministeren: «Flere og flere større forbrukere av strøm inngår fastprisavtale på strøm. Elektrokjeler med uprioritert nettleie ødelegger for bioenergi og annen alternativ oppvarming. Dette er med på å forverre kraftsituasjonen ytterligere, fordi summen av fast pris og uprioritert nettleie blir lavere enn fjernvarmepris basert på f.eks. bioenergi. Hva vil statsråden gjøre for å hindre at dette skjer?»
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2004-02-11:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg skjønner at statsråden er enig med meg i at dette er et problem som gjør at fleksibiliteten i energimarkedet ikke er god nok. Jeg vil belyse et problem med å vise til et konkret eksempel, og det gjelder et bioenergiprosjekt i Eidsberg kommune i Østfold. Der planlegger de fjernvarme basert på bioenergi fra kornavrens fra den lokale mølla på Mysen. Men når de skal tilby fjernvarmeavtalene til de større forbrukerne i kommunen, får de beskjed om at den normale fjernvarmeprisen er altfor høy i forhold til de prisene som bl.a. kommunen og fylkeskommunen har på strøm til elektrokjelene sine, for disse har inngått fastprisavtaler, og det er billigere, også billigere enn oljeprisen. Da må jeg spørre statsråden: Mener statsråden, når det ikke er tatt stilling til dette i St.meld. nr. 18, at her må man gjøre noe, eller vil man fortsette med å vente og se?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2004-02-11:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Statsråden viser til NVE. Initiativtakerne i Eidsberg har tatt opp problemstillingen med NVE, og de svarer at de kan gjøre noe med problemet tidligst i 2005. I verste fall kan dette prosjektet da falle i grus og ikke bli realisert, for det er jo ikke slik at disse initiativtakerne lar dette ligge på is i år etter år for å se hva Regjeringen kommer fram til, og hvorledes man tar fatt i dette. Derfor har jeg en oppfordring til statsråden om at han i hvert fall får fortgang i denne saken, at han kan gå inn og endre disse avtalene ganske raskt, slik at ikke flere prosjekter – for det er flere prosjekter over det ganske land og ikke bare det som jeg nå viser til – står i fare for ikke å bli realisert.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-02-11:
Jeg har følgende spørsmål til fiskeriministeren: «Det er konstatert store konsentrasjoner av kvikksølv i fiskeområdet utenfor Fedje, der den tyske ubåten U-864 ligger etter krigsforlis. Det er store mengde kvikksølv om bord i ubåten, og kvikksølv er en av de farligste miljøgiftene. Det har vært pekt på at heving av ubåten er den beste løsningen på problemet. Hva er status i forhold til å avverge en alvorligere forurensningssituasjon i fiskeområdene rundt ubåten, og hva vil statsråden gjøre for rette på situasjonen?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-02-11:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg konstaterer at det ikke er svart på spørsmålet. Det er ingen status og ingen plan for hvordan dette skal håndteres. Er det den samme statusen for de øvrige krigsvrakene vi har langs norskekysten? Det begynner etter hvert å bli mange av dem. Er det gjort noen undersøkelser om hva som er statusen for de andre vrakene? Kan statsråden svare på det? Jeg er klar over at dette er utenfor hennes område, men jeg spør nå likevel.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-02-11:
Jeg takker igjen for svaret. Det er helt riktig, som statsråden sier, at det er viktig å bevare en ren fisk, og for å få det til må vi ha et rent hav. Det kan ikke være noen tvil i markedet om hva vi har i Norge: Vi har ren fisk. Derfor er det påtrengende og viktig at det foreligger en plan for hvordan man skal håndtere dette problemet. For det er et problem, som jeg har sagt tidligere, i store deler av Norge. Men det er et problem som kanskje ikke er blitt tatt alvorlig før nå. Så jeg håper at vi kommer tilbake til denne saken, for siste ordet er ikke sagt i denne saken.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Det er klart at når det dukker opp slik kunnskap om vrak av denne typen som vi har utenfor Fedje, er det en stor utfordring. Det er klart at det med slike store mengder miljøgifter er en utfordring. Derfor er det viktig at det foretas en ordentlig vurdering av hva slags type tiltak som skal gjennomføres. Det at vi nå har analysert miljøforholdene rundt fisk som er stasjonær, og fisk som går over større områder, at vi vet hva det betyr for fisken, for maten vår, og at vi også vet hva det betyr for framtiden for dette området som er berørt av disse miljøutfordringene, er kunnskap vi må ha før vi vet hvordan vi skal gå videre i håndteringen av denne typen skip. Nå har vi denne ubåten konkret, men i den grad det finnes andre slike miljøbomber – for å kalle det det – må vi analysere hvordan tilstanden er, og hva som er den beste måten å gå fram på.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Jeg mener også at dette er en meget stor utfordring. Det er klart at vi er nødt til å ta slike ting på alvor. Vi er en kystnasjon som er avhengig av ressursene vi har i havet, og vi må forvalte dem på en god måte. Og når vi har slike forurensningsproblemer langs kysten – og det jeg kjenner best, er denne ubåten ved Fedje – må disse håndteres med varsomhet. Vi vet ikke pr. i dag om det å heve båten vil skape et større problem enn det å håndtere den der den er. Vi må først finne ut hvordan vi kan få kapslet inn denne miljøbomben som er der, enten ved å heve eller ved å tildekke vraket, eller om det finnes andre metoder. Det er det det jobbes med nå, så det jobbes med en tiltaksplan.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Jeg viser til mitt svar på spørsmål 19 i spørretimen onsdag den 28. januar i år fra stortingsrepresentant Per Roar Bredvold angående ulykkesbelastningen på E6 mellom Hamar og Lillehammer og andre belastede strekninger. Regjeringen og Statens vegvesen arbeider systematisk for å øke trafikksikkerheten. I første rekke prioriteres tiltak som kan redusere de alvorligste ulykkene. Dette er fulgt opp i budsjettet for 2004, der tiltak rettet mot møteulykker, utforkjøringsulykker og ulykker med myke trafikanter prioriteres. I tillegg kommer trafikksikkerhetsgevinstene ved de strekningsvise investeringstiltakene. Et viktig tiltak for å redusere antall møteulykker er å bygge fysiske skiller mellom kjøreretningene. Vegdirektoratet arbeider med et forslag til strategi for bruk av midtrekkverk på to- og trefeltsveger. I prioriteringen mellom aktuelle strekninger vil tiltakets ulykkesreduserende effekt, levetid i forhold til eventuell senere utbygging til firefelts veg og kostnad bli nøye vurdert. Statens vegvesen har som et ledd i arbeidet med Nasjonal transportplan 2006-2015 identifisert ca. 2 700 km riksveg med spesielt høy ulykkesbelastning. Dette utgjør om lag 10 pst. av samlet riksveglengde. Det er igangsatt et arbeid med å gjennomføre trafikksikkerhetsrevisjoner på disse vegene for å finne fram til tiltak som kan bidra til å bedre ulykkessituasjonen. Enkle og effektive strakstiltak vil bli prioritert. I forbindelse med Nasjonal transportplan 2006-2015 vil det bli gitt en mer helhetlig redegjørelse for Regjeringens trafikksikkerhetssatsing, herunder standardforbedringer og en raskere og mer sammenhengende utbygging av de mest trafikkerte og ulykkesutsatte delene av stamvegnettet. Regjeringen vil bygge ut høyt trafikkerte stamveger til firefeltsveger. Fordelingen av de økonomiske rammene for stamvegene og for øvrig riksvegnett vil bli behandlet i forbindelse med Nasjonal transportplan våren 2004. Endelig prioritering av prosjekter for strekningsvis utbygging av stamvegnettet vil være en del av arbeidet med handlingsprogrammet, som vil bli behandlet lokalt våren 2005 og fastsatt høsten 2005. Handlingsprogrammet for øvrig riksvegnett vil få samme framdrift.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Det er slik at hver og en av oss må forholde seg til de årlige budsjettrammene vi har. Jeg kan også minne om at Lofast f.eks. var planlagt allerede på 30-tallet, så å tro at dette er det prosjektet man har brukt lengst tid på å planlegge, er ikke riktig. Det finnes mange ønsker rundt om i landet om prosjekter, og det som jeg er opptatt av, er at vi får løst de utfordringene vi har på trafikksikkerhet hver eneste dag. Det betyr at så lenge vi ikke har fire felt og midtdeler der vi måtte ønske det, må vi forholde oss til det, og vi må søke etter de mest trafikksikre måtene å bevege oss på her i landet. Det betyr at vi trenger tiltak – fysiske tiltak så vel som holdninger, så vel som opplærte evner hos dem som skal kjøre bil på norske veger. Dette handler om at alle må ta ansvar for den trafikksituasjonen vi er en del av.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Det spørsmålet jeg nå fikk, dreier seg egentlig om hele Nasjonal transportplan, så jeg vil vise til denne, som kommer i løpet av våren.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Alle fagrapporter som blir utarbeidet i forbindelse med konsekvensutredning av vegprosjekter, skal være offentlige og dermed tilgjengelige for alle som ønsker å se rapportene. Det er imidlertid ikke vanlig å sende delrapportene ut til alle høringsinstansene. Et unntak fra offentliggjøring er kostnadsrapporten, hvor detaljene i rapporten er unntatt offentlighet av hensyn til en senere anbudsrunde. Selve kostnadsoverslaget er selvsagt en del av konsekvensutredningsrapporten. Når det gjelder denne konkrete saken, opplyser Statens vegvesen at enkelte av fagrapportene ikke var ferdigstilte da konsekvensutredningen ble sendt ut på høring. Dette skyldes tidsnød. Statens vegvesen har ut fra lokale ønsker fra fylkeskommunen og berørte kommuner lagt opp en meget stram framdriftsplan på planprosjektet, med godkjente reguleringsplaner for prosjektet i løpet av sommeren 2004. Statens vegvesen valgte derfor å sende ut konsekvensutredningsrapporten før kvalitetssikringen av enkelte av fagrapportene var ferdig. At enkelte av fagrapportene ikke var ferdige, betyr ikke at resultatene ikke var tilgjengelige. De ulike fagtemaene er omtalt i hovedrapporten. Denne framgangsmåten ble både samferdselsutvalg og fylkesutvalg orientert om. Alle fagrapportene til denne konsekvensutredningen er nå ferdige og tilgjengelige for folkevalgte og høringsinstanser. Trafikkanalysen, som er den siste og mest omfattende av fagrapportene, ventes lagt ut på Vegvesenets internettsider i løpet av denne uken. Jeg vil understreke at hovedregelen skal være at alle fagrapporter er ferdige og offentlig tilgjengelige før slike saker legges ut til offentlig høring og behandling i folkevalgte organer. Jeg vil be Statens vegvesen legge til grunn at denne regelen følges.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Jeg vil igjen understreke at holdningen min til dette er at alle fagrapporter skal være ferdige og offentlig tilgjengelige før slike saker legges ut til offentlig høring og behandling i folkevalgte organer. Jeg mener at det er viktig for å kvalitetssikre det som er gjort. For meg er dette et signal om at vi tidvis må ta en gjennomgang av de framdriftsplanene vi har i slike prosesser. Det er viktig at vi sørger for at kvaliteten på rapportene er god nok, at beslutningsunderlaget er godt nok – og at det er tilgjengelig.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Jeg mener, som jeg sa innledningsvis i mitt svar, at slike rapporter skal være offentlig tilgjengelige. Det kan være elementer når det gjelder kostnader, der det kan være grunn til å være litt restriktiv før man har hatt anbudsrunder – når man skal ha det. Men det som går på erfaringer, både når det gjelder bygging og utforming av tunneler og andre utfordringer man har av fysisk og teknisk karakter, mener jeg skal være offentlig. Det er viktig at allmennheten får kjennskap til dette, og at vi faglig kan lære av dette.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Jeg vil understreke at jeg mener det er viktig å komme raskt videre med å finne en helhetlig og god kollektivløsning for Fornebu-området. Jeg ønsker derfor å bidra til en rask avklaring. Det er samtidig viktig å sikre et solid beslutningsgrunnlag for bruk av statlige midler til prosjektet. I brev av 3. desember i fjor bad jeg derfor Akershus fylkeskommune om en samlet saksframstilling og en anbefaling med hensyn til hvilken løsning som regionalt sett vurderes som den beste. På denne bakgrunn pågår det nå en dialog mellom Samferdselsdepartementet og Akershus fylkeskommune som et grunnlag for å komme videre i saken. Jeg viser også til at det ble bevilget 2 mill. kr til videre planlegging av Fornebu-banen over årets statsbudsjett. Stortinget har imidlertid ikke tatt stilling til endelig kollektivløsning for Fornebu-området.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Det er riktig at regjeringen Stoltenberg lovet inntil 600 mill. kr til denne løsningen høsten 2001. Dette har vi sagt at vi vil følge opp. For at vi skal kunne gå inn med disse midlene, kreves det en kvalitetssikring av dette prosjektet. Vi har bedt Akershus kommune om å få en del vurderinger og fakta på bordet. Vi har fått svar, men vi har ikke fått svar på det vi ber om. Men ett langt steg videre i denne prosessen er tatt gjennom det at Oslo kommune og Bærum kommune er blitt enige om løsninger. Dette har jeg òg etterlyst. Det har det nå endelig kommet svar på, og det er jeg veldig glad for. Det gjør at prosessen har kommet et langt steg videre. Da er departementet også interessert i å kunne bidra, for å få på bordet de nødvendige vurderingene som må til når vi skal bruke så mye penger på et prosjekt.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-02-11:
Det er helt riktig at det er viktig å se Fornebu-løsningen i sammenheng med Lysaker stasjon. Det tar vi høyde for når vi jobber med begge deler. Det har også vært gitt stor frihet til Akershus fylkeskommune for å finne en kollektivløsning når det gjelder Fornebu. Vi må likevel stille krav når vi fra statens side bruker penger. Når vi er villige til å legge inn inntil 600 mill. kr i dette prosjektet, kreves det at vi vet hva pengene går til, og at vi vet at det er et godt og fornuftig prosjekt. Den jobben er vi ikke ferdige med ennå – vi har ikke fakta på bordet. Men vi må ha en god kollektivløsning, og derfor har vi alle samme intensjon med dette. Tidligere i dag gikk det på at vi har hatt for rask framdrift, og at man føler at man har hatt for dårlig beslutningsgrunnlag politisk, lokalt osv. Jeg kan vise til en del andre prosesser, hvor man har presset slik på tid at vi har risikert å havne opp i løsninger som kanskje ikke har vært de beste. Derfor mener jeg at vi må ha en god kollektivløsning når det gjelder Fornebu, og vi må ha et riktig tempo i prosessen. Derfor kan jeg ikke love noen dato.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-02-11:
Etter ulykker er det viktig at skadelidte og etterlatte får raske og rimelige erstatningsoppgjør som de måtte ha krav på. IMOs resolusjon om rederes kontraktsfestede erstatningsansvar for personskade og dødsfall bygger nettopp på dette. Det er i alles interesse at erstatningsoppgjør etter skipsulykker blir avsluttet uten for store forsinkelser, slik at alle parter kan komme videre. Det er ikke uvanlig at det er uenighet om et forsikringsoppgjør. Hvis det er uenighet om erstatningen etter en skipsulykke, men enighet om enkelte deler, så skal ikke oppgjør for den delen det er enighet om, holdes tilbake. I flertallet av saker om erstatning for personskade eller dødsfall etter skipsulykker får de skadelidte eller etterlatte raskt og rimelig erstatningsoppgjør. IMOs resolusjon innholder retningslinjer for det ansvaret som redere har i henhold til arbeidsavtalen mellom reder og den ansatte for erstatning ved personskade og dødsfall, og den har som formål å sikre at reder har finansiell sikkerhet for slik erstatning, og å sikre at utbetalingen skjer raskt og i sin helhet. Norge støtter denne resolusjonen. Generelt legger Regjeringen stor vekt på utviklingen av et globalt regelverk for skipsfarten gjennom arbeidet i IMO, og det er viktig at IMO-regelverket overholdes. For norske skip gjelder norske regler, gjennom NIS-loven. Dette regelverket var etablert før IMOs retningslinjer ble vedtatt, og det ble brukt som en modell da retningslinjene ble utarbeidet. Kombinert med tariffavtalene gir de norske reglene likeverdige rettigheter og beskyttelse som de internasjonale retningslinjene. Når det gjelder utenlandske skip, vil vår påvirkning først og fremst skje gjennom vårt kontinuerlige arbeid i IMO og ILO.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-02-11:
Først og fremst må jeg si at man skal være forsiktig med å kommentere enkeltsaker som angår rederier som ikke drives fra Norge, og skip som ikke er under norsk flagg. Når det gjelder IMO-konvensjonene og de anbefalingene, er de i forskjellig grad implementert i norsk lovverk. I dette tilfellet baserer det seg på anbefalinger. Min anbefaling er at alle selskap som er involvert i den maritime clusteren, bør følge de ILO- og IMO-anbefalte reglene. Men det har altså utviklet seg det jeg vil kalle for en uheldig praksis i enkelte internasjonale rederier, ved at man har inngått avtaler mellom redere og de ansattes organisasjoner som faktisk innebærer mulighet for å ha klausuler om ansvarsfraskrivelse i forbindelse med rettigheter som kan gå lenger enn det som er kontraktsfestet. Det er en realitet som vi må forholde oss til, men fra norsk side anbefaler vi på det sterkeste at man ikke opererer på det viset.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-02-11:
Jeg ser ikke bort fra at man heller ikke i denne saken, som i mange andre saker der det er konflikt, kjenner alle elementer som inngår. Ingen norske selskap er altså part i denne saken. Det er et rederi som gjennom et norsk selskap har forsikret seg mot oppgjør i forbindelse med dødsfall ved ulykke, men kontrakten gjelder mellom fagorganisasjonen for de ansatte og rederiet, som igjen har forsikret sitt forhold. Så langt jeg har forstått, er det ikke slik at forsikringsselskapet mot reders vilje holder tilbake oppgjør, men det er en konflikt mellom rederi og de ansattes organisasjoner om hvor stort dette skal være, og på hvilket tidspunkt pengene skal utbetales. Det betyr – gitt at det er riktig, hvilket jeg har grunn til å anta at det er – at et norsk selskap på en måte er tredje part oppi dette, ikke at det er et selvstendig anliggende hos det norske forsikringsselskapet å holde tilbake noe som rederen mener skulle utbetales. Slik tror jeg ikke det forholder seg. Problemet er altså at det er enkelte innen internasjonal shipping som har utviklet kontrakter, som også er akseptert av fagorganisasjonene i andre land, som i realiteten ikke er i overensstemmelse med det vi har i NIS-loven og det som gjelder for norske skip.