Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Representanten Ludvigsen har rett i at den humanitære situasjonen i det nordlige Russland er alvorlig. Fjorårets økonomiske krise førte til en akutt forverring av forsyningssituasjonen for enkelte svake grupper. Dette var bakgrunnen for at guvernør Jevdokimov i Murmansk i september i fjor rettet en appell om humanitær bistand til sine kolleger i Barentsregionen, inkludert de nordnorske fylkesordførerne. Appellen gjaldt bistand i form av basismatvarer og medisiner. Fra russisk side ble det presisert at det ikke dreide seg om en generell forsyningskrise. Det var imidlertid et påtrengende behov for hjelp til de vanskeligst stilte, spesielt til institusjoner for barn, eldre og syke. Man regnet med at hjelpebehovet ville vare ved frem til sommeren i år. Den russiske appellen utløste stor aktivitet på fylkes- og lokalplan i Nord-Norge, som representanten Ludvigsen har henvist til. Fra norske sentralmyndigheters side ble det gitt støtte til hjelpearbeidet med 14,5 mill. kr, kanalisert i første rekke gjennom Røde Kors, men også gjennom andre instanser som Karasjok kommune, Norges Samemisjon, Kirkens Nødhjelp, Redd Barna, Norsk Folkehjelp og Oslo Kristne Senter. Det ble lagt vekt på å nå utsatte urfolksgrupper. I tillegg inngikk Landbrukssamvirket en avtale om gratis levering av proteinrike matvarer, finansiert under landbruksavtalen, til en verdi av ca. 40 mill. kr. Jeg vil benytte anledningen til å gi honnør til dem som har vært aktive i dette hjelpearbeidet. Solidariteten med utsatte mennesker i nord er en verdig 6-årsmarkering av Barentssamarbeidet. Jeg vil også understreke at det er viktig at hjelpen kommer frem. De norske hjelpeorganisasjonene har utviklet et godt samarbeidsforhold til de lokale myndighetene i Russland. Gode rutiner er etablert. Regjeringen står i nær kontakt med hjelpeorganisasjonene og med våre naboland. Vi vet at innbyggerne i nord gjennomlever en hard vinter. Vi må se i øynene at det vil være et hjelpebehov i flere måneder fremover. Det er ikke realistisk å regne med noen bedring før årets jordbruksavlinger kommer i omløp. En god årsavling etter fjorårets misvekst er derfor avgjørende. Blir avlingene derimot dårlige, kan det ikke utelukkes at situasjonen neste vinter blir minst like vanskelig som i dag. Vi må unngå at grupper av mennesker i Nordvest-Russland blir avhengig av nødhjelp. Representanten Ludvigsen har derfor rett i at humanitær bistand for å lindre nød må kombineres med mer langsiktige tiltak. Det er nettopp dette Regjeringen forsøker å bidra til. Den 18. februar fremmet som kjent Regjeringen en proposisjon for Stortinget med forslag om en tilleggsbevilgning på 100 mill. kr til tiltak under Samarbeidsprogrammet med Sentral- og Øst-Europa og handlingsplanen for atomsaker. Dersom forslaget vedtas av Stortinget, vil det stå i alt 155,5 mill. kr til rådighet for samarbeidsprosjekter i 1999. Vi regner med at om lag 60 pst. av disse midlene vil bli brukt i Nordvest-Russland. I tillegg kommer overføringer på 63 mill. kr fra fjorårets budsjett. Regjeringen vil prioritere humanitær bistand innenfor disse budsjettrammene. Samtidig vil samarbeidet med Nordvest-Russland om mer langsiktige tiltak fortsette gjennom bl.a. Barentssamarbeidet. Fra norsk side prioriterer vi helse og miljø, økonomisk utvikling, kulturelt samarbeid og opplæring samt utvikling av demokrati- og rettsstatsprinsipper. La meg her trekke frem tre eksempler på prioriterte oppgaver: Barentsrådets møte i Bodø i forrige uke vedtok en omfattende helseplan for Barentsregionen. Den omfatter bl.a. bekjempelse av smittsomme sykdommer, tiltak for å bedre urfolks helse og kompetanseoppbygging, f.eks. gjennom telemedisin. Regjeringen går inn for å sette av 10-15 mill. kr årlig til helseplanen de neste fire årene, med forbehold om Stortingets samtykke. Videre er arbeidet med atomsikkerhet i nord en miljøinnsats av stor betydning for levekårene på Kolahalvøya. Fjorårets norsk-russiske rammeavtale om atomsikkerhet danner grunnlaget for den multilaterale prinsipperklæringen som ble vedtatt i Bodø. Denne erklæringen ble undertegnet av 13 land, inkludert USA, Storbritannia, Tyskland og Frankrike, og er et viktig utgangspunkt for å sikre bred internasjonal innsats i det omfattende opprenskningsarbeidet. Norge har drevet et svært aktivt diplomati for å få dette til. Rammeavtalen og prinsipperklæringen er viktige skritt mot å rydde juridiske hindringer for opprydningsarbeidet av veien. Nå må Russland og giverlandene sammen sette opp klare prioriteringer for dette arbeidet i tiden fremover. For det tredje vil jeg nevne næringsutvikling, hvor vi det siste året har sett en bedring av situasjonen. En arbeidsgruppe har foretatt en svært nytting kartlegging av hindringer for det økonomiske samkvemmet i Barentsregionen. Det finske formannskapet har nå ansvaret for å videreføre det viktige arbeidet for å bedre rammebetingelsene for handel og investeringer. Samtidig har man på russisk side bedret vilkårene for investeringer i energisektoren. Dette er viktig for å kunne utvikle det betydelige potensialet som ligger i de store olje- og gassressursene i regionen. Norge har vært en pådriver for å bedre rammebetingelsene for næringslivet. Som en oppfølging av de positive utviklingstrekkene vi ser i Barentssamarbeidet, vurderer vi nå to tiltak. Vi vil for det første se nærmere på bruken av støtte- og garantiordningene til Statens nærings- og distriktsutviklingsfond – SND – og Garanti-Instituttet for Eksportkreditt – GIEK. Hensikten er å finne frem til konkrete prosjekter som kan få støtte via disse ordningene. For det andre vurderer vi å utprøve en ordning med mindre kreditter eller mikrolån i den russiske delen av Barentsregionen. Dette vil vi gjerne gjøre i samarbeid med andre land. Slike finansieringsordninger er viktige for små og mellomstore bedrifter. De bidrar også til å stimulere finanssektoren i en økonomi. Ordningen kan dessuten målrettes, f.eks. ved å prioritere næringstiltak som settes i verk av kvinner. Dette er konkrete norske bidrag til kompetanseoverføring og hjelp til selvhjelp. Siktemålet er å styrke Russlands evne til en langsiktig, positiv økonomisk og sosial utvikling, slik at behovet for akutt hjelp til de svakest stilte befolkningsgruppene blir redusert så raskt som mulig. En varig løsning på problemene er imidlertid avhengig også av at Russland selv makter å gjennomføre nødvendige omlegginger og langsikte tiltak.