Åslaug Sem-Jacobsen (Senterpartiet), 2019-05-28:
Jeg var skikkelig glad for internettet da det kom. Det var en fantastisk mulighet og ikke minst veldig praktisk for meg som journalist, både til å innhente kunnskap og informasjon og til å spre journalistikken min – og andres. Men det ble fort tydelig for journalister at man måtte sjekke godt om kilden man hadde på nettet, var troverdig. For man ville jo ikke miste tillit, bli tatt på feil, felt i PFU og ødelegge ryktet til både seg selv og mediet man jobbet i. Så kom sosiale medier, og jeg jublet: for en vanvittig god måte å spre det journalistiske stoffet på, og så bra det skal bli med masse interaksjon og dialog om stoffet. Og enda bedre: Alle kan jo være sin egen publisist, blogge og lage egne nettsider. For en nydelig demokratiseringsprosess vi er inne i, for et løft for ytringsfriheten, tenkte jeg – lenge. Men selv om jeg fortsatt er begeistret for sosiale medier og alle mulighetene internett gir, og vil forsvare ytringsfriheten med nebb og klør, har vi de siste årene opplevd at nettet og sosiale medier også er blitt en kilde til mye negativt, som netthets og ufine kommentarfelt – senest i dag omtalt av statsministeren som noe som gjør Norge til et dårligere sted å vokse opp. Og de er en trussel for den frie pressen og demokratiet, gjennom spredning av innhold med litt vel lettvint  omgang med sannheten, og ofte også publisering og spredning av direkte falske nyheter satt ut med vilje – for å oppnå alt fra bare å være gøy, til det som er mer problematisk: «fake news» for å gi litt ekstra argumentasjon i politiske saker eller faktisk også påvirke valg. Mange av disse falske nyhetene, iallfall mange av de veldig entydige og lite balanserte sakene sett med tradisjonelle presseetiske standarder, publiseres på nettaviser og nettsider som ikke følger vanlige presseetiske regler og derfor enkelt kan slenge om seg med påstander om at det nettopp de skriver, publiserer og mener, er sant. De blir ikke ettergått eller dømt i PFU for så å måtte beklage. De kan altså bare påstå at de snakker sant. Da har vi fått et problem, ikke fordi tradisjonelle medier ikke har godt av at noen ser på verden med annerledes øyne enn dem selv – det er topp med mange og ulike stemmer, jeg synes absolutt det, men vi har fått et problem fordi så mange såkalte alternative medier påstår at andre medier ikke snakker sant. De utfordrer redaktørstyrt presse og tilliten til den, og de får dessverre gehør i stadig voksende kretser. Siden demokratiet vårt er helt avhengig av at befolkningen har stor tillit til mediene for å kunne ha en opplyst og god debatt, sliter vi når det rokkes ved hvilke sannheter vi skal bli opplyst av. Når befolkningen oftere og oftere opplever eller får fortalt at nyheter de tror på, er falske, eller at kampanjejournalistikk forkledd som objektive nyheter fra alternative medier framstår troverdig, samtidig med at de samme alternative mediene påstår at redaktørstyrte medier ikke skriver sannheten – ja, da blir det forvirrende. Plutselig kan vi komme til et punkt der befolkningen egentlig ikke lenger har nok tillit til mediene og vi befinner oss i en situasjon der vi ikke har et felles holdepunkt for hva som er sant og ekte av informasjon. Hvordan skal det da gå med politikken, med debatten – og med demokratiet vårt? Hvilken opplyst debatt får vi når det vi diskuterer, ikke baserer seg på en felles forståelse av fakta? Dette bekymrer meg. Og det bekymrer mange andre. Denne utfordringen omtales i mediemeldingen som er behandlet i komiteen, men der adresseres kanskje ikke så mange konkrete løsninger. Det er grunnen til at jeg i dag har reist denne interpellasjonen, der jeg peker på hvor viktig det er at befolkningen har tillit til medienes journalistikk for å opprettholde demokratiet vårt, og der jeg spør medieministeren vår hvordan hun vil bidra til å styrke tilliten til den redaktørstyrte journalistikken vår. Det er min klare mening at det systemet som redaktørstyrte medier har jobbet etter, med Vær Varsom-plakaten, med Redaktørplakaten og med Pressens Faglige Utvalg som klageinstans, har fungert veldig bra i mange tiår. Det har gitt journalistene etiske retningslinjer for å presentere samfunnsnyttige, opplysende, viktige og sanne nyheter til befolkningen – noe jeg mener de i det store og hele virkelig har lyktes med. Tilliten til norske medier har da også vært svært høy. Men nå er den synkende, viste Medieundersøkelsen, som ble presentert under Mediedagene i mai. Der kom det fram at tiltroen i befolkningen til mediene har falt fra 85 pst. til 81 pst. på ett år. Nå skyldes nok dette flere ting enn framveksten av «fake news» og alternative medier, men Medieundersøkelsen fortalte også at hele 42 pst. sa seg helt eller delvis enig i at norske medier ofte gir et uriktig bilde av det norske samfunnet. Og 47 pst. i år mot 41 pst. i fjor mener at med internett og sosiale medier er de tradisjonelle mediene blitt mindre viktige for demokratiet. Dette er ikke så gode tall, synes jeg. Så hva kan vi gjøre? Det har jeg spurt mange i og utenfor mediebransjen om det siste året. De fleste føler avmakt. Noen snakker om å stenge sider og stenge ned sosiale medier, andre om å nekte ulike typer innhold og slå mye hardere ned på publisering og spredning av falske nyheter. Jeg mener stenging og det å nekte nettsider i ytringsfrihetens navn ikke er veien å gå. Så hva annet kan vi gjøre? Vel, vi kan selvfølgelig jobbe for at befolkningen får mer kunnskap om hvordan de kan avsløre «fake news», forstå at de blir utsatt for kampanjejournalistikk, eller at det er annonseinnhold og ikke en objektiv journalistisk artikkel de leser. Det er det behov for – ikke minst i den eldre garden – noe gårsdagens lansering av en undersøkelse gjort av Medietilsynet viste. Halvparten av de over 60 år klarer ikke å avsløre falske nyheter eller er usikre på om nyheter er falske, og også de under 30 år sliter. Medietilsynet sier vi trenger et krafttak for å øke den kritiske medieforståelsen. Ja, bra, sier jeg – litt usikker på hvordan, men jeg vet at vi har fått et undervisningsopplegg for å lære mer om å avsløre «fake news» for ungdom mellom 13 og 18 år i skolen, som jeg håper fungerer bra, som man kanskje kan lære av, og som kan utvides til andre grupper. Også NRK Super har den siste tiden hatt en større satsing på å lære barn om kritisk tenkning og «fake news», bl.a. gjennom dramaserien «Jakten på sannheten». Dette bejubler jeg og tenker at NRK bør følge opp også for andre grupper. Både de og andre seriøse medier bør ikke være redde for å framstå unødvendig politisk korrekte eller selvopptatte om de framover lager mer stoff om hvordan deres egen journalistikk faktisk blir utformet etter strenge etiske retningslinjer. Men så har vi nye utfordringer som kommer, som «deep fakes», altså veldig avansert manipulering av levende bilder. Dette er en teknologi som Reuters under Mediedagene sier at de prøver å avsløre. Men det er veldig vanskelig, for de som vil avsløre denne typen «fakes», vil alltid ligge et hestehode etter. Initiativ som faktisk.no er jeg også glad for. Slik faktasjekking tror jeg det er behov for om dagen. Men den typen faktasjekker bryr nok dessverre ikke en del alternative medier seg så veldig mye om. De slår gjerne bare fast at faktasjekker ikke er fakta. Så da koker det etter min mening ned til troverdigheten til avsenderen. Er avsenderen av et filmklipp eller en sak troverdig som resultat av at jeg som leser, lytter eller titter vet at avsenderen er seriøs, redaktørstyrt og har et godt omdømme fordi de gang på gang har vist at de bedriver god og etterprøvbar journalistikk, da har de store muligheter til å opprettholde tilliten min. Et av de beste virkemidlene for å opprettholde tilliten til redaktørstyrte medier er ifølge bransjen selv, både i høringer og når jeg har spurt dem, at de får muligheten til å lage skikkelig god journalistikk. Jo flere gode avsløringer, påpekninger, beskrivelser, rapporteringer og historier i mediene som setter dagsorden, påvirker folks situasjon til det bedre og endrer politikk og politiske avgjørelser, desto mer styrkes befolkningens ønske om og tillit til mediene. Så hvordan kan vi som politikere bidra til å få mer god, grundig og etterprøvbar journalistikk i en tid mediene selv beskriver som kritisk fordi de sliter med annonsesvikt på grunn av Google og Facebook, krevende digitaliserings- og omstillingsfaser og ikke minst framveksten av «fake news» og alternative medier? Vi i familie- og kulturkomiteen var i september i Washington og besøkte Newseum og Freedom Forum. Der møtte vi sjefen sjøl, den gamle avissluggeren Gene Policinski, som er en ivrig samfunnsdebattant og en av grunnleggerne av USA Today. Vi fikk hans syn på framveksten av alternative medier og «fake news» og påvirkningen på journalistikken og det amerikanske samfunnet. Det han sa, var ikke oppløftende. Det jeg husker aller best, var at han sa at han i hele sitt liv hadde vært en insisterende motstander av pressestøtte fra myndighetene. Pressens uavhengighet var nummer én – fram til nå, for nå mente han for første gang at pressestøtte ville være et bra tiltak også i USA, i hvert fall midlertidig. Vi i Senterpartiet mener som Policinski at nå er tiden inne for å bruke pressestøtten aktivt som tiltak for å sørge for at tilliten og utbredelsen av seriøse redaktørstyrte medier opprettholdes – at de ikke kutter så mye økonomisk at journalistikken også ødelegges. Vi mener at vi som politikere har et ansvar for bidra til å styrke tilliten til denne journalistikken og til avsenderen, og vi håper medieministeren, som har det øverste mediepolitiske ansvaret i landet, er enig i det – og at hun har noen gode forslag til hvordan.