trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-11-03:
Jeg ønsker ikke å bidra til flere forsøk med mer omfattende lokalt ansvar for barnevernstjenestene. Å stimulere til flere slike forsøk vil ikke styrke prinsippet om et like godt tilbud over hele landet for dem som har behov for hjelp fra barnevernet. En av hovedmålsettingene ved barnevernsreformen har vært å utjevne de store forskjellene i tilbudet som eksisterte da fylkeskommunen hadde ansvaret. Derfor var det en viktig reform som ble igangsatt av den forrige regjering. Ved å gjøre annenlinjetjenesten statlig har vi hatt muligheten til å bygge ut en tjeneste som i større grad sikrer et likeverdig tilbud og større grad av kvalitet. Ved å samle all kompetanse i én og samme etat, har vi også hatt muligheten til å bygge opp en høy og variert kompetanse og et mangfoldig tilbud for det enkelte barnevernsbarn. Et stort og viktig satsingsområde innenfor det statlige barnevernet har vært faglig oppdatering og videreutvikling. Det er satt i gang store forsknings- og utviklingsprosjekter, som har ført til ny kunnskap og et utvidet tiltaksapparat over hele landet. Trondheim kommune var den eneste kommunen som fikk innvilget oppgavedifferensieringsprosjekt da staten overtok fylkeskommunens oppgaver på barnevernsområdet i januar 2004. Forsøk etter forsøksloven kan godkjennes for en periode på inntil fire år. Forsøksperioden kan forlenges ytterligere inntil to år. Dersom det er planlagt reformer i samsvar med forsøket, kan forsøksperioden forlenges fram til reformen trer i kraft. Hensikten med forsøk er at det skal bidra til forvaltningsutvikling. Men det er lite hensiktsmessig å godkjenne et forsøk dersom det er uaktuelt å fortsette. Evalueringen av forsøket i Trondheim viste både positive og mindre positive resultater. Blant annet hadde Trondheim kommune, til forskjell fra resten av landet, økning i institusjonsbruken. Trondheim hadde ikke selv et differensiert tilbud tilpasset det enkelte barn eller den enkelte ungdom i barnevernet. Utviklingen i utgifter var også noe høyere i Trondheim enn i resten av landet. Samtidig har Trondheim gjort en god innsats når det gjelder satsing på hjemmebaserte tiltak. På grunn av at kommunen hadde ansvar for både første- og annenlinjetjenesten, har det vært enklere å sette i gang det som er en mellomting mellom kommunale hjelpetiltak og tiltak på annenlinjenivå. Tiltakene ble satt i verk fordi samarbeidet mellom enhetene i kommunen fungerte godt. De gode erfaringene Trondheim hadde, må vi ivareta og bruke i videreutvikling av det statlige barnevernet. Jeg vet at det arbeidet allerede er i gang. Til sist ønsker jeg å framheve viktigheten av en god dialog mellom storbyene og det statlige barnevernet. Denne dialogen kan bli bedre. Dette jobbes det aktivt med, bl.a. gjennom vårt samarbeid med Kommunenes Sentralforbund. Det statlige og kommunale barnevernet må jobbe sammen om det som er vår aller viktigste oppgave, nemlig å hjelpe utsatte barn og unge.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-11-03:
Vi skal evaluere denne reformen. Vi har evaluert deler av den, som viser at noe har gått i riktig retning. Vi har fått et mer jevnbyrdig tilbud, men finansieringen av den var da den ble iverksatt, ikke god nok. Det er også viktig å se på kvaliteten i tilbudet, og det er det denne diskusjonen i salen i dag også handler om. Det må vi også evaluere og se om de målene som vi satte oss, er oppfylt.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-11-03:
Samarbeidet mellom det kommunale og statlige barnevernet kan bli bedre. Derfor har vi underskrevet en samarbeidsavtale med Kommunenes Sentralforbund med tanke på å styrke det arbeidet, som ikke fungerer godt nok i alle kommuner. I tillegg har vi etablert et tvisteløsningsorgan som kan gå inn og fatte avgjørelser i de tilfellene hvor det er uenighet. Og vi oppfordrer til samarbeidsavtaler mellom etaten og kommunene, for vi ser – som Olemic Thommessen også er inne på – at det ikke fungerer så godt alle steder som det vi hadde håpet.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-11-03:
Det er et helt klart mål med reformen at man skal få tiltak, enten det er fosterhjem eller institusjonsplass, i nærheten av det miljøet man kommer fra. Ikke minst for barn som bor i Nord-Norge, har vi sett at vi har hatt noe mer etablering av institusjoner i disse områdene, og det har ført til at færre må reise så langt. Det er helt klart en målsetting å få, i sterkere grad, et tilbud i nærheten av der man kommer fra. Da er det ikke minst viktig å få flere fosterhjem. Jeg vet at representanten i mange tilfeller i denne salen har vært opptatt av vilkårene for de statlige fosterhjemmene. Nå har vi endelig fått en avtale. Jeg tror det kommer til å føre til at flere ønsker å påta seg denne viktige oppgaven, og da kan vi i sterkere grad legge til rette for tiltak i nærheten av det enkelte barns miljø.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2008-11-03:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg tror jeg kan si meg enig i svært mye av det som statsråden sa. Jeg vil bare be om litt utdyping på enkelte punkter. Statsråden snakket om registrering av den type vold som her er omtalt, bl.a. de metodeproblemer man selvfølgelig kan komme ut for i det registreringsarbeidet som skal skje. Meg bekjent har Sverige kommet noe lenger enn Norge akkurat på dette området, hvor det også settes inn et støt i forhold til opplæring av dem som faktisk skal utføre denne registreringen, nemlig den enkelte polititjenestemann eller -kvinne. Jeg kunne gjerne tenke meg å høre litt om det fra statsrådens side. Når det så gjelder Internett og samarbeidet Kripos–PST og mulighetene som nå legges til rette for at saker lettere kan meldes til relevante myndigheter, synes jeg det er veldig positivt. Det som vel kan være en større utfordring, er å infiltrere det som kan gi grunnlaget for aktive kriminelle handlinger, som vi kanskje har sett mer av i andre land enn i vårt eget. Det er vel bare en føre var-holdning som vi også må innarbeide. Det jeg ikke hørte noe om, var hvordan statsråden vurderer forskningssiden av dette. Det å ha empirisk grunnlag for de handlinger man politisk skal foreta, skader jo ikke. Mange har etterlyst mer empiri, mer forskningsbasert materiale som grunnlag for de veivalg man også skal ta politimessig. Med de tilleggsutfordringene takker jeg igjen for svaret.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2008-11-03:
Det var i hvert fall ikke min hensikt å gjøre dette til en debatt om programarbeidet i Fremskrittspartiet, verken inneværende eller kommende program. Men i representanten Amundsens ånd får jeg vel si at noen partiprogrammer, om de er fra Kristelig Folkeparti eller fra Fremskrittspartiet, sikkert tåler litt meningsbryting også i denne sal, uten at programmet behøver å bli noe dårligere av den grunn – kanskje tvert imot. Jeg takker for debatten. Det er mye enighet rundt – hva skal en si – det prinsipielle utgangspunktet for hvordan vi skal møte de eksempler vi har sett på rasistisk motivert vold. Dette er nemlig noe som berører hele samfunnet. Det er ikke en ensidig politisak, det er ikke en ensidig integreringssak, men det er summen av de tiltak, de holdninger vi alle representerer, som gir det samfunnet vi opererer i, og de utvekster som vi også ser av og til. Til Anne Marit Bjørnflaten, som også pekte på den straffeskjerpelsen vi fattet vedtak om: Jeg er helt enig i at den underbygger et verdisyn i samfunnet. Etter min mening er det faktisk slik at lov fortsatt normerer, og dermed er det også av betydning hva lovgiver uttaler i så måte. Det er jeg helt enig i. Så viste hun også til arbeidet konfliktrådene gjør. Det har jeg heller ikke noe problem med å slutte meg til. Jeg kunne også føye til det anti-mobbearbeidet som er drevet i norsk skole over tid. Der må jeg vel si at den nåværende regjerings innsats kanskje kunne vært litt kraftigere også i forhold til hvordan man håndterer det politisk ved å spisse budskapet, som jeg mener at den forrige regjering gjorde mye sterkere. Solveig Horne var innom ressurssituasjonen i politiet. Den kommer vi heller ikke utenom, men jeg tenkte at akkurat i denne debatten skulle jeg la det ligge. Noe sier meg at vi kommer tilbake til det ved gitte anledninger senere. At det også er en del av det som vil bestemme om vi lykkes eller ikke, det er klart. Så kan vi se på hvordan kommunene reagerte ved angrepene mot de to mottakene. I det første tilfellet sa kommunen at mottaket kanskje var problemet. I det andre tilfellet var det knallhard reaksjon fra kommunens ledelse mot den aktuelle handlingen. Det sier også noe om hvilken betydning det har hva vi alle gjør i gitte situasjoner. Avslutningsvis vil jeg si at vi er altså alle enige om at alle er like mye verdt. Det er en stor verdi i det norske samfunnet. Utfordringen er å få så mange som mulig til å føle at det også er slik.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2008-11-03:
Når det gjelder spørsmålet om registrering, var jeg i mitt innlegg inne på de problemer som reiser seg. Men jeg er ganske optimistisk i forhold til den registreringsordningen som nå er iverksatt fra 2006, og overbevist om at vi vil få betydelig utbytte av den. Men de metodiske problemer melder seg med styrke fra før den straffbare handlingen har oppstått og til vedkommende sitter og soner, fordi det bl.a. er avhengig av at motivet i sjølve handlingen trer tydelig fram før man kan registrere den. Det handler om noe mer enn at vi bare utdanner politifolk til nettopp å se slike ting. Bakgrunnen for at vi valgte å sette i gang dette registreringsarbeidet, var særlig den hets, trakassering og vold som homofile blir utsatt for, men samtidig valgte vi å satse på flere hester i det arbeidet, først og fremst fordi vi så at mye av denne volden ikke framstod som hatrelatert, men i realiteten var det. Det var bakgrunnen for at Justisdepartementet bl.a. valgte å bevilge penger til de homofiles organisasjoner, slik at man kunne sette i gang forskning opp mot den gruppen. Jeg har ikke fullstendig oversikt over all den forskningen som pågår i forhold til rasistisk motiverte handlinger og diskriminering ute i samfunnet, men det skjer mye. Jeg har lyst til å si noe om det arbeidet som skjer i forhold til politiet som sådant. Etter mitt skjønn jobbes det godt i politi- og lensmannsetaten for å kunne gi bedre kompetanse i disse spørsmål, særlig i forbindelse med mangfoldsarbeidet, der Politidirektoratet la fram sin plan i september 2008. Dette er en overordnet mangfoldsplan som politiet skal jobbe etter, og som bl.a. innebærer kompetanseheving, slik at man i større grad må gå inn i disse spørsmålene på Politihøgskolen. Men man må også gå inn i det i forhold til etterutdanning, slik at man er rustet til å kunne foreta registrering, men ikke minst å kunne ta vare på de ofrene som rammes av denne kriminaliteten. I dette mangfoldsbegrepet er det mange slags aktiviteter som settes i verk. Det er gledelig at vi i løpet av de siste årene faktisk har sett en økning av antallet med minoritetsbakgrunn som søker Politihøgskolen. Det er også veldig viktig for å gi de fornærmede en lettere adgang til politiet. Vi hadde 134 søkere med minoritetsbakgrunn nå i år, og det innebar at 29 personer med etnisk minoritetsbakgrunn – så vidt jeg vet – fikk plass ved skolen, noe som jo er et betydelig framskritt i forhold til den situasjonen vi hadde året før, hvor det vel var under 10 som ble tatt opp. Det er mange slags strategier vi må ha for å kunne møte dette og gjøre det lettere både å registrere og ikke minst å behandle de fornærmede på en ordentlig måte.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2008-11-03:
Dette var jo en bra debatt, og jeg skulle ønske at vi kunne ta den igjen i Stortinget, for vi trenger å sjekke i hvilken grad virkemidlene fungerer, og hvor langt vi kommer. Og er det et felt som Regjeringa bør prøves på, er det nettopp denne typen felt. Det er ofte slik i politikken at vi måles etter helt andre størrelser: etter hvor mange politifolk vi har, hvor mye penger vi bevilger, og hva det måtte være. Men dette arbeidet er vi nødt til å måle litt annerledes, se på og vurdere litt annerledes. Jeg må jo si at jeg lyttet nøye da jeg hørte representanten Amundsen snakke. Han startet sitt innlegg med å si at dette er en så viktig utfordring at vi på mange måter ikke skal la det gå partipolitikk i det, og han nærmest antyder overfor representanten Chaudhry at det ikke var bra. Han avslutter med det som også er mitt standpunkt, nemlig at denne debatten nettopp fortjener at vi får fram forskjeller i både partiprogram og personlige standpunkter. Det er det som bidrar til at vi tar skritt forover, og, etter mitt skjønn, også noen ganger tar skritt bakover. Representanten Amundsen avsluttet med å si at de ukomfortable fakta må man få øye på og få fram. Jeg er helt enig, det er veldig viktig, men da skal man også tåle å bli motsagt der det er politisk uenighet. Jeg tror en del av grunnen til at det noen ganger er blitt litt slapt i hvordan vi møter denne typen alvorlig kriminalitet, er at vi tror at det er den evige konsensus som må til for å få fram disse løsningene, og at vi egentlig ikke har tort å ta debatten. Jeg mener at vi må tørre å ta denne debatten. Et ukomfortabelt faktum for Fremskrittspartiet må jo være – når man stadig, og også i denne debatten, sier at en vil ha strengere straffer – at man faktisk har stemt mot strengere straffer i forhold til dette. Der er jeg helt enig med interpellanten: Dette er et verdispørsmål, et normgivende spørsmål. Skal vi straffe denne type overgrep strengere enn vi gjør med annen type vold? Alle partier, unntatt Fremskrittspartiet, har valgt å svare ja på det spørsmålet. Det er et faktum, og jeg mener det er et ukomfortabelt faktum for Fremskrittspartiet. Det må vi tørre å snakke om. Dessuten mener jeg at en viktig utfordring for oss nå er å bygge tillit overfor særlig minoritetsmiljøer. Vi har fra Justisdepartementets side etablert et dialogforum med innvandrerorganisasjoner – vi møter dem hyppig, vi møtte representanter i forrige uke – hvor vi bl.a. diskuterer hvordan kontakten mellom politiet og våre nye landsmenn faktisk går, hva man reagerer på og hvordan vi skal bygge tillit. Vi får dermed inn rapporter, slik at de som utsettes for denne typen kriminalitet, vet at man blir tatt på alvor og ikke diskriminert av dem som skal håndheve loven. Det er også viktig ute i politidistriktene. Det er nå i gang et toårig prosjekt som heter «Trygghet og tillit». I fire politidistrikt går man nettopp inn for å se på hvordan man kan skape bedre møteplasser med dem som rammes av slik alvorlig kriminalitet.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2008-11-03:
Det foreligger ikke noe konkret lovarbeid knyttet til ekteskapsloven når det gjelder det som er interpellantens ønsker. Men samtidig syns jeg det er vanskelig å si at dette totalt er lagt på is, fordi det er en debatt i forbindelse med pensjonssystemet vårt. Jeg viste jo til høringsnotatet som er sendt ut fra arbeids- og inkluderingsministeren, der bl.a. mange av de behovene som vi ser kvinner og menn som har omsorgsoppgaver hjemme, har, faktisk blir berørt. Derfor har jeg også vanskeligheter med å lukke døra helt når det gjelder å tenke i den retning som interpellanten gjør. Så det får være mitt svar med hensyn til hva man gjør, og hva slags spor man tenker etter, for jeg tror interpellanten og undertegnede ser en del av de utfordringene som er. Men fordi interpellanten i sin interpellasjon hevdet at kompensasjonsreglene i ekteskapsloven har liten eller ingen betydning i praksis, har jeg et behov for å peke på at jeg nok tror at vi har et betydelig behov for nettopp å vise til de bestemmelsene, og også vise til at vi nå har rettspraksis hvor bestemmelsen brukes, slik at man faktisk har en mulighet allerede i den loven som foreligger. Jeg viser kort til to rettsavgjørelser. Eidsivating lagmannsrett avsa dom 28. oktober 2005. Etter 37 års ekteskap fikk mannen skjevdeling for en hytte og et bankinnskudd som ble ansett for å stamme fra arv og gavemidler. Hustruen, som hadde tatt høyere utdannelse mot slutten av ekteskapet, men som måtte regne med å bli minstepensjonist, fikk kompensasjon for mannens uttak av pensjonsrettigheter med 300 000 kr. Noe av det samme resultat ser vi også fra Eidsivating lagmannsrett 8. desember 2003. Det gjaldt et 30 år gammelt ekteskap hvor hustruen ikke hadde hatt lønnet arbeid, men hadde vært hjemmearbeidende. Hustruen ble der tilkjent halvparten av de løpende utbetalinger som kompensasjon etter ekteskapsloven § 61 og en pensjonsforsikring. Dette viser at når domstolen blir forelagt dette, er det ikke total avvisning. Vi står altså ikke rettstomt ved nettopp denne viktige problemstillinga. Det er også viktig å peke på at mange av de problemene vi ser i saker, er av rettsteknisk og reell art, slik som at man ikke klarer å beregne det, osv. Men i de tilfellene hvor man har et langt ekteskap bak seg, og hvor man har hatt betydelige omsorgsoppgaver, og pensjonsrettighetene trer tydeligere fram, er det altså mulighet for å bruke denne regelen i ekteskapsloven, og det er det viktig å ha med seg i debatten.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-03:
Representanten Woie Duesund tar i interpellasjonen opp et viktig likestillingstema: verdien av omsorgsoppgavene i hjemmet. I dag er det fortsatt slik at det er kvinner som i de fleste parforhold har ansvaret for omsorgsoppgavene. Dette er en viktig forklaring på lønnsforskjellene mellom kvinner og menn. SV ønsker likestilling når det gjelder omsorg i hjemmet og likestilling på arbeidsmarkedet. Lønnsgapet mellom kjønnene fører til at det hovedsakelig er kvinner som velger deltid, og velger seg vekk fra arbeidsmarkedet. Derfor må hovedoppgaven være å arbeide for likelønn og like forhold i arbeidslivet. Kravet om økt likestilling mellom kjønnene er knyttet til muligheten for økonomisk selvstendighet og rett til utdanning – og ikke minst arbeid. Forutsetningen for at disse rettighetene skal kunne praktiseres, er at det etableres tilfredsstillende ordninger for barnetilsyn. Barnehageplass for alle er derfor fremdeles et av de viktigste kravene i likestillingskampen. SV har alltid vært opptatt av likestilling mellom kjønnene, og vi mener det er et viktig likestillingshensyn å stimulere kvinner til å være yrkesaktive. Derfor mener vi også at kvinner bør ha større pensjonsopptjening ved å være yrkesaktive enn om de ikke var i arbeid. Det er likevel viktig å finne ordninger som hindrer at kvinner rammes særlig hardt ved ekteskapets opphør. Som justisministeren viste til i sitt innlegg, har vi i dag enkelte bestemmelser som gjør at verdien av innsatsen til den hjemmeværende ektefellen også tas med i beregningen ved deling av felleseie. Dette er den såkalte husmorsameie-bestemmelsen i ekteskapsloven § 31 tredje ledd, som sier: «Ved vurderingen av hvem som har ervervet eiendeler som har tjent til ektefellenes felles personlige bruk, som felles bolig og vanlig innbo, skal det legges vekt på en ektefelles arbeid i hjemmet.» I tillegg har vi den nevnte folketrygdloven § 3–16, om at det ytes pensjonspoeng for arbeid i hjemmet. Jeg slutter meg til justisministerens konklusjon når det gjelder vurderingen av en bestemmelse som sier at pensjonsrettigheter skal deles. Pensjonsrettigheter skiller seg fra andre verdier som skal deles, ved at det er verdier som først blir utbetalt når vedkommende er pensjonist. Dersom denne rettigheten skal deles ved ekteskapets opphør og før rettigheten er gitt, kan det skape økonomiske problemer for den ektefellen som en gang i framtiden har krav på pensjon. Det vil for mange også være problematisk å vente med delingen til pensjonen blir utbetalt – det kan være mange år siden ekteskapet tok slutt, og de tidligere ektefellene kan også være gift på nytt. Interpellanten sier at bestemmelsen i ekteskapsloven § 61 b om å gi kompensasjon har liten eller ingen praktisk betydning. Det er vanskelig for meg å vurdere hva interpellanten bygger dette på. Det finnes flere eksempler i rettspraksis på at denne bestemmelsen brukes.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2008-11-03:
Temaet som er gjenstand for denne interpellasjonsdebatten, er svært alvorlig, og jeg tror det er et tema som de fleste partier – for ikke å si alle partier – i denne sal er enige om at det er viktig å løfte frem og gjøre noe med. Derfor reagerer jeg litt når representanten Chaudhry forsøker å dra inn partipolitikk i denne sammenhengen og fremstiller Fremskrittspartiets program på en uriktig måte og gjør denne debatten litt uverdig i forhold til viktigheten av det temaet vi her diskuterer. Det må være tillatt å ha noen målsettinger for norsk politikk med hensyn til integrering av de innvandrere som kommer hit til landet, for det er altså en sammenheng mellom det antallet innvandrere som kommer til Norge hvert år, og det antallet vi klarer å integrere. Det ligger en begrensing her, og Fremskrittspartiet har et klart standpunkt. Vi er opptatt av å integrere de menneskene som allerede er kommet til Norge, før vi påtar oss stadig nye oppgaver og får et større og større etterslep i oppnåelsen av vellykket integrering for de menneskene som allerede er her. Jeg synes det er helt upassende å dra frem denne sammenlikningen med Fremskrittspartiets program, som er en klar og realistisk tilnærming til et problem som man i denne sal dessverre i altfor lang tid ikke har tatt på alvor. Fremskrittspartiet er på mange måter det eneste partiet som har en realistisk tilnærming til norsk integreringspolitikk, norsk innvandringspolitikk, idet vi har klare målsettinger med hensyn til innvandring og integrering Det må heller ikke bli slik at man av redsel for å diskutere disse temaene nesten erklærer deler av den politiske debatt som noe som vi ikke skal foreta oss noe med. Det finnes store utfordringer på integreringsfeltet i Norge. Og det må virkelig være lov å diskutere åpent og fritt i et åpent og fritt samfunn uten at man skal få det brukt mot seg, uten at man prøver å hindre en debatt av hensyn til politisk korrekthet. Min teori er at det farligste vi kan gjøre, er å la være å diskutere problemstillinger rundt norsk integreringspolitikk, å la være å løfte frem utfordringer vi står overfor, av redsel for å stigmatisere, av redsel for at noen kan få de gale ideene. Det skal være en åpen, ærlig og redelig debatt. Da må man også akseptere at de ukomfortable, problemfylte og ubehagelige fakta dras frem og diskuteres i åpenhet. Hvis ikke, går vi i feil retning. Da går vi vekk fra åpenhet, vekk fra demokratiske prinsipper, og vi undertrykker en debatt. Jeg håper at det ikke er i den retningen vi går. I et fritt og åpent demokrati må vi få lov til å diskutere problemstillinger. Vi må ta den debatten, ikke bare av hensyn til samfunnet generelt, men også av hensyn til innvandrere som skal bli integrert i det norske samfunnet. Jeg vil aldri akseptere at noen forsøker å stilne denne kritikken av hensyn til å være politisk korrekt. Fremskrittspartiet tar debatten, og det kommer vi til å gjøre i fortsettelsen.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-11-03:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg lyttet intenst for å prøve å finne en positiv tilnærming. Jeg må jo si at jeg er litt i tvil om det, og synes det ble fokusert veldig mye på det som er vanskelig, at det er vanskelig å lovregulere seg bort fra denne delingen, og at det er veldig utfordrende. Jeg skjønner en del av de vanskelighetene, f.eks. at en må vente til ektefellen er pensjonist, og at mange ønsker å «bli ferdige» med forholdet, som statsråden sa, og at det er tekniske problemer. Men samtidig er jeg litt usikker, så jeg har lyst til å spørre igjen: Er det slik at saken nå er lagt på is? Det finner jeg litt merkelig, for det var jo en flertallsinnstilling som i hvert fall Arbeiderpartiet var en del av, som sa at en skulle jobbe videre med saken og finne en konkret løsning på den. Jeg vil gjerne vite om det jobbes videre med saken, og hvilket tidsaspekt det har. En må huske på at Pensjonskommisjonen også sa at de ville jobbe videre med denne saken. Det som jeg oppfattet som positivt, var at statsråden hadde forståelse for problemene de kvinnene som har kommet i en så vanskelig situasjon, har. Vi kan jo ha ulike syn på husmoryrket, men faktum er at det har begynt å bli styrket gjennom omsorgspoeng. Det er også styrket i erstatningsrett og ved skifteoppgjør. Det er vi glad for i Kristelig Folkeparti, og vi støtter det. Men praksis viser vel at lovens intensjoner, selv om de er gode, ikke blir fulgt opp. Da er det vel vår oppgave å gjøre noe med det, og jeg håper at justisministeren vil følge det opp. Vi er enig med justisministeren – og det har vi også tidligere sagt – i at det ikke bør være en del av folketrygden, men at oppfølgingsarbeidet bør være en del av ekteskapsloven. Sett i et likestillingsperspektiv tror jeg det må være den beste løsningen, for da må også private pensjonsordninger inkluderes, og det vil ofte være bedre enn bare å ha det som er med innen folketrygden. Statsråden sa at det var vanskelig. Mitt inntrykk er at statsråden er en uredd person som liker å ta utfordringene, og jeg håper at han nå vil gjøre det.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-11-03:
Jeg takker for gode og konstruktive innlegg. Alle har vært opptatt av hvordan denne gruppen kan komme bedre ut økonomisk ved en skilsmisse. Jeg har hele tiden snakket om godt voksne kvinner, men selvfølgelig kan det også dreie seg om menn og om ulike typer parforhold. Jeg merket meg at statsråden i sitt andre svar var mer positiv enn i sitt første svar, at saken ikke er lagt på is, og at døren ikke er lukket. Det er jeg glad for, og mitt håp er at den døren ikke smelles igjen – ikke for Kristelig Folkepartis skyld, men for alle dem det gjelder. Justisministeren viste også til god rettspraksis, noe som kanskje burde vært bedre kjent, da jeg har fått veldig mange tilbakemeldinger på at slik skjer det ikke. Jeg ser flere utfordringer som må utredes videre. Derfor er det så viktig at man fortsetter det arbeidet som er i gang. Jeg ser at det kan være praktisk vanskelig med en utsettelse av delingen av verdiene av pensjonsretter, og at det også vil være tekniske problemer, fordi de fleste ønsker å bli ferdig med hverandre, også økonomisk, etter en skilsmisse. Kristelig Folkeparti er åpen for at ordningen kanskje kan begrenses i ekteskapsloven til bare å gjelde for langvarige ekteskap. Det viktigste for oss er at man i hvert fall tar hensyn til de verdier som pensjonsrettighetene representerer i forbindelse med skifte av felleseie. Representanten Gjul ville sende mennene hjem og få kvinnene ut i arbeidslivet. Jeg er veldig enig i det, men det hjelper jo ikke i den situasjonen som kvinnene er i i dag. Det er nok mer et framtidsønske, som jeg deler fullt ut. Men de som i dag sliter med å få hverdagen til å gå i hop økonomisk etter en skilsmisse, har det vanskelig. Jeg har også merket meg at Fremskrittspartiet ønsker en frivillig ektefelledelt pensjonsopptjening som kan løses gjennom selvangivelsesbehandlingen, og at ektefeller kan velge hvor stor del av deres fellesinntekter som skal gå til hver enkelt og gi hver enkelt pensjonsgivende inntekt. Kristelig Folkeparti har ikke gått inn for den – for det første er det frivillig, og vi mener at det er lite treffsikkert, fordi det bare vil gjelde folketrygden og ikke alle private og individuelle ordninger. De vil jo da holdes utenfor. Igjen takker jeg for debatten, og jeg håper at døren fremdeles er åpen.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2008-11-03:
Dette er en interpellasjon som handler om mange forviklinger, ifølge statsrådens oppsummering. Han hadde en grundig gjennomgang av saken. Det er ikke bare ved samlivsbrudd kvinner kommer dårligere ut – også ved dødsfall kommer de dårligere ut når det gjelder pensjon, fordi vi menn dør en god del tidligere. Mye av dette ville vært annerledes hvis vi hadde innført noe Fremskrittspartiet har foreslått gjentatte ganger, nemlig en ektefelledelt beskatning. Det er klart at staten da ville fått inn mindre toppskatt. Om én inntekt ble delt på begge to, ville staten lide litt økonomisk, men til gjengjeld ville begge parter opparbeide pensjonspoeng. Interpellanten har pekt på at det er kvinnen som er den svake parten når det gjelder dette ved samlivsbrudd. Ved ektefelledelt beskatning ville kvinnen hatt pensjonspoeng å gå til, og mannen ville hatt tilsvarende mindre. Dette har Fremskrittspartiet foreslått flere ganger, men vi har ennå ikke fått gehør for det. I sin gode redegjørelse var statsråden overhodet ikke inne på ektefelledelt beskatning.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2008-11-03:
Jeg stemte feil. Jeg stemte for forslagene, men skulle ha stemt imot.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2008-12-03:
Fremskrittspartiet har i innstillingen et forslag som jeg herved tar opp, og jeg vil gjerne begrunne det. La meg begynne med å understreke at Fremskrittspartiet ikke på noen måte har tenkt å blande seg inn i hvilke kandidater de ulike partiene ønsker å nominere til Nobelkomiteen. Det vi derimot er opptatt av, er at Nobelkomiteen skal fremstå med den uavhengighet og tyngde som komiteen trenger å ha. Og av og til er det jo slik at Nobelkomiteen premierer kandidater, personer, som man av politiske hensyn kanskje trenger å ha en armlengdes avstand til. Det kan være av sikkerhetspolitiske, utenrikspolitiske og diplomatiske årsaker. Derfor mener vi det er uheldig at sittende stortingsrepresentanter trer inn i Nobelkomiteen. Det er også derfor vi har tillatt oss å foreslå at de kandidatene det i dette tilfellet gjelder, avstår fra å møte i Nobelkomiteen inntil de formelt og reelt er ute av Stortinget. Vi er sågar innstilt på å trekke vårt forslag hvis det i løpet av denne eventuelle debatten blir klargjort at man er innstilt på å følge det råd å avstå fra å møte i Nobelkomiteen inntil man formelt sett ikke er stortingsrepresentant lenger.
Inge Lønning (Høyre), 2008-12-03:
En kort merknad til den problemstillingen Siv Jensen reiser: Det er jo riktig som det fremgår av innstillingen, at den har vært diskutert tidligere. Når man er blitt stående ved den praksis som man er, er det fordi dette både har en nær sagt innadrettet og en utadrettet side. Det er selvfølgelig helt greit innad i et organ at man er enig om at en person som formelt er oppnevnt som medlem, ikke møter for en viss periode, men det er ikke like greit utad. Og det er jo først og fremst for å verne om komiteens uavhengighet i forhold til det vanlige norske politiske system, inklusiv Stortinget og regjeringen, at man har holdt seg til den linjen, fordi det ellers fra verden for øvrig lett vil kunne bli oppfattet som om man ikke fastholder prinsippet om at Nobelkomiteen vel er oppnevnt av Det norske storting, i samsvar med Nobels testament, men det er ikke Det norske storting som på noen som helst måte styrer komiteens virksomhet eller påvirker komiteens arbeid. Derfor vil nok jeg for min del fastholde flertallets syn, at det er klokt at man her holder linjene akkurat så klare som man har gjort før. For øvrig, uten i det hele tatt å gå inn på noen vurdering av innstillingen – den er helt sikkert utmerket, og den er fremkommet etter den praksis som er vanlig – vil jeg bare peke på det som vi også hadde en liten diskusjon om i Presidentskapet i forkant av dette, nemlig at måten vi gjør dette på, ved at det er partiene etter størrelsesorden som suverent nominerer sine kandidater, gjør at det ikke er noen instans som har ansvar for helheten av det som fremkommer. Hvis man hadde tenkt seg at man denne gang hadde hatt en innstilling som hadde medført at man hadde fått en komité med fire mannlige og ett kvinnelig medlem, ville det helt sikkert ha vakt debatt i relasjon til likestillingskravet. Nå har man fått en innstilling som er akkurat speilvendt, og prinsipielt er jo det nøyaktig det samme, men av i og for seg meget forståelige grunner utløser det ikke noen offentlig debatt. Det illustrerer bare poenget: Det er ingen instans som har noe overordnet ansvar for å se til at helheten blir balansert.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2008-12-03:
Komiteen legg med dette fram Budsjett-innst. S. nr. 10 for 2008–2009. Eg er ordførar for kap. 43, Stortingets ombodsmann for forvaltninga, og eg skal kome litt tilbake til det. I den grad dei andre saksordførarane synest det er naudsynt å kome med kommentarar, reknar eg med at dei vil gjere det. Det er to mindretalsforslag, eitt frå Høgre og eitt frå Framstegspartiet. Frå Framstegspartiet si side vil forslaget bli fremja og grunngjeve av representanten Carl I. Hagen. Når det gjeld Sivilombodsmannen, vil eg berre kort nemne at ombodsmannen i budsjettforslaget frå departementet har fått ein auke på 11,6 pst., og komiteen føreset at det alt vesentlege blir brukt til å korte ned saksbehandlingstida. Det er særs viktig at når folk har klart å kome over terskelen for å sende ei klage inn til Sivilombodsmannen – som er ein nyttig institusjon i vårt samfunn – at saksbehandlingstida blir så kort som i det heile mogleg, slik at enkeltmennesket får eit relativt raskt svar. Sivilombodsmannen er, som sagt, ein viktig pilar i vårt demokrati. Det er viktig å ta vare på den pilaren og vidareutvikle han. Komiteen har sett og lært i dei seinare dagane om samfunn og statar som ikkje har utbygd eit demokrati som på våre kantar, der m.a. Sivilombodsmannen og ikkje minst Riksrevisjonen har ei uvesentleg rolle, men der det er eit behov for å byggje det opp, slik at demokratiet kan vidareutviklast. Vi veit at både Riksrevisjonen og for så vidt også Sivilombodsmannen er med på demokratibygging elles i verda, i ein del samarbeidsland som Noreg har. Komiteen vil også sjå på det når det gjeld Serbia, på nyåret, og kanskje vere med i deltakinga på det området. Med desse orda legg eg fram komiteens innstilling.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2008-12-03:
Jeg har et forslag å ta opp – forslag nr. 2, fra Høyre – og jeg vil gjerne kort begrunne det. Det er todelt. Det ene er et kutt i Stortingets generelle bevilgning, og der vil jeg vise til begrunnelse i finansinnstillingen. Det annet er et forslag som gjelder bevilgning til Kongsseteren. Tre av medlemmene i komiteen hadde i fjor en merknad hvor vi anmodet departementet om å se på behovet for oppussing av Kongsseteren. Kongsseteren er en folkegave til den norske konge og er i dag dessverre i svært dårlig forfatning – i en så dårlig forfatning at det på mange måter gjør det dyrere etter hvert å pusse opp det hele. Etter vår oppfatning hadde det vært fornuftig om man hadde lagt det inn i bevilgningen og muliggjort en oppussing. Når det ikke er fulgt opp i år, tyr vi til det litt uvanlige, på dette området iallfall, å ta opp et forslag om at det bevilges 2,5 mill. kr til oppussing av Kongsseteren. Det er Høyres forslag, som da samsvarer delvis med et mer vidtgående forslag fra Fremskrittspartiet.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-12-03:
Jeg tror Svein Roald Hansen må ha misforstått noe, for vedlikeholdsarbeidet på Kongsseteren er jo igangsatt, men finansiert via apanasjen, slik at det er ikke å komme i tur å utsette dette til når Svein Roald Hansen eventuelt mener at man kan bevilge penger til oppussing av Kongsseteren. Da er den muligens ferdig oppusset og vedlikeholdt, og da er det finansiert av private midler. Det er jo det som har vært problemstillingen, at det var en del arbeid som måtte gjøres. Det har komiteen ved selvsyn sett da vi var på befaring for noen år siden på Kongsseteren. Så argumentasjonen til Svein Roald Hansen holder ikke vann i og med at arbeidet har blitt igangsatt og er i gang. Jeg synes i hvert fall at man nå fremover til revidert nasjonalbudsjett til våren kunne vurdere om ikke en forsering av vedlikeholdsarbeidet, en fremskyndelse av det på grunn av den krisen som i ettertid er dukket opp, ville være meget fornuftig. Da kan man i hvert fall få sørget for at noe av oppussingen finansieres over post 51, og samtidig kan den være en del av den pakken som regjering og storting sikkert vil komme med på nyåret for å bedre aktiviteten i byggesektoren.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-12-03:
Jeg tror heller det i realiteten betyr at kongefamilien og Kongen tar ansvaret for at en bygning ikke blir skadelidende som følge av mangel på vedlikehold, og saumfarer midler som burde gå, slik det egentlig var ment av Stortinget, til andre formål, men som da må gå til vedlikeholdet av Kongsseteren. Kan ikke Svein Roald Hansen se på dette forholdet også i den forstand at det er litt flaut at det norske folk gir en gave, men det følger heller ikke fra Stortinget, som er representant for folket, med noen midler til å vedlikeholde denne bygningen når det er tvingende nødvendig, selvsagt også for å bevare bygningen, som sikkert er på Riksantikvarens liste og må bevares. Hvorfor kan man ikke ta ansvar for å finne disse få, stakkars millionene for å ivareta ansvaret for den folkegaven som kong Haakon fikk?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-12-03:
Bare noen korte merknader i forbindelse med den dissensen som gjelder forslaget om bevilgning til å starte opp det som måtte være nødvendig å gjøre på Kongsseteren. Det er riktig at det var enighet om å åpne for at det kunne skje også ved bevilgninger direkte og ikke bare via apanasjen, som er vanlig å gjøre når det gjelder de private eiendommene til kongefamilien. Men jeg tror faktisk at det kan være litt klokt å gjøre ting i rekkefølge, fordi det er brukt betydelige midler de siste årene på en nødvendig og riktig oppussing av Slottet, hvor det faktisk gjenstår visse behov, også utenfor, på Slottsplassen, som det er nødvendig å gjøre noe med. Så har vi Bygdø Kongsgård, som er satt i stand. Det var også nødvendig, og man holder på på Oscarshall, hvor man ennå ikke er ferdig. Jeg tror det er en fordel at dette tas i tur og orden, så det ikke blir et altfor stort volum på for kort tid. Det tror jeg er fornuftig med tanke på kongefamiliens omdømme som en rimelig nøktern kongefamilie når det gjelder forbruk og pengebruk. Når det gjelder koblingen til aktivitetsskapende tiltak, som representanten Carl I. Hagen pekte på at det kunne være riktig tid for, må det være tillatt å si at jeg synes kongefamilien faktisk yter sin gode skjerv til aktivitetsøkning gjennom ulike hytteprosjekter selv om Kongsseteren kanskje må vente litt.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-12-03:
Hvis man har satt i gang arbeidet, er i hvert fall argumentet om å skape mer aktivitet svekket. Hvis det har skjedd for private midler, tror jeg det bare viser at det ikke er tvingende nødvendig å gjøre det på noen annen måte enn man hittil har gjort det. Jeg er ganske sikker på at både Slottet, Regjeringen og Stortinget skal bli enige om hvordan det håndteres hvis det i ettertid skulle vise seg å være en for stor belastning.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-12-03:
At kongefamilien og Slottet tar ansvar for sine private bygninger, synes jeg er veldig bra, og det bare bekrefter at vi har en kongefamilie som er gode forbilder også på det området, for det er noe vi alle bør gjøre. Jeg føler ikke at det er flaut at man har gjort det man lenge har gjort, nemlig tatt ansvar for det som er private bygninger, selv om dette har en forhistorie som en folkegave. Dette er til syvende og sist en samlet sum hvor man ser apanasje og direkte tilskudd i sammenheng, og jeg tror de fleste vil oppfatte det slik at de ressursene Slottet og kongefamilien har til disposisjon, ser ut til å være av en rimelig størrelse.
Trine Skei Grande (Venstre), 2008-12-03:
Venstre har lyst til å komme med noen bemerkninger i denne saken, for det er en veldig viktig sak. Fornying av offentlig sektor og bruk av teknologi i denne fornyingen er veldig viktig. Som vi har sagt tidligere fra denne talerstolen, er det klart at Norge har to fortrinn som gjør at vi overlever i den internasjonale konkurransen. Det ene er at vi har et godt utdannet folk, og det andre er at vi alltid er kjappe til å ta i bruk ny teknologi. Det området der vi ikke er like kjappe til å ta i bruk ny teknologi, er i offentlig sektor. Fra Venstres side må vi nok si at vi følte at Bondevik-regjeringen hadde et mye større trykk på dette, både når det gjelder å utvikle strategier, og det å utveksle informasjon og lage nye systemer mellom etatene. Dette krever en offentlig strategi, som ikke bare går på én statsråd, men som går på alle statsråders ønsker, og da må den statsråden som har det overordnede ansvaret, pushe på. Det var spesielt viktig for oss å tegne oss i denne debatten. Venstre er glad for at merknaden om personvern er enstemmig fra komiteens side. Men vi må si at vi hadde ventet litt mer kritikk, spesielt i den saken som gjelder at man har sendt ut likningsopplysninger og personnummer til ni redaksjoner, det som også er kommentert i innstillingen. Det er en meget grov sak. Det sier noe om den grunnleggende holdningen til personvern i en etat, når man klarer å gjøre noe slikt. Det er ikke bare snakk om en uheldig glipp. Det er snakk om en grunnleggende holdning i et system, når det er mulig at slike ting skjer. Det som kalles framtredende brudd på dette området, er påpekt fra Datatilsynets side. Dette er mange statsråders ansvar, men det er ekstremt viktig at alvoret begynner å gå opp for Regjeringen når det gjelder bruddene på personvernet. Hvis man ikke bygger opp en grunnleggende holdning til dette i det offentlige systemet, tror jeg vi står overfor en hverdag med nye utfordringer, bl.a. i form av ny teknologi, når man ikke engang klarer å forholde seg til lover og bestemmelser når det gjelder personvern.
Ivar Skulstad (Arbeiderpartiet), 2008-12-03:
Komiteen står i all hovedsak samlet om merknadene i denne saken, men et mindretall, Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, har en særmerknad som tar opp i seg en enstemmig merknad fra fagkomiteen i forbindelse med dennes Innst. S. nr. 99 for 2005–2006. Man bad der departementet om en egen sak om hvordan voksnes rett til grunnopplæring kunne sikres. I St.meld. nr. 42 for 1997–1998 Kompetansereformen ble det vist til at svært mange voksne manglet – og ønsket – grunnskoleopplæring og opplæring på videregående nivå som basis for videre læring. Under behandlingen av stortingsmeldingen la Stortinget avgjørende vekt på at et nasjonalt kompetanseløft for voksne med lav utdanning var nødvendig for å sette Norge i stand til å møte de utfordringer som framtidens kompetansesamfunn ville kreve. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å vurdere om gjennomføringen av voksnes rett til slik grunnopplæring har vært i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. Voksne født før 1978 fikk en lovfestet rett til opplæring på videregående skolenivå i 2000, og i 2002 fikk voksne som hadde behov for det, rett til grunnskoleopplæring. Dette innebar en realisering av forslag som ble lansert i St.meld. nr. 42. Undersøkelsen viser at en lovfesting av rettighetene ikke er nok til å generere en etterspørsel. Det kan virke som om vedvarende svakheter ved informasjonsarbeidet er en framtredende årsak når voksnes lave deltakelse skal forklares. I svært mange mindre kommuner er det ikke etablert grunnopplæring for voksne. Dette kan føre til at ikke alle voksne får dekket sitt behov for opplæring, som ønsket. Som Riksrevisjonen påpeker, ser også departementet nå at det er behov for å styrke statistikkgrunnlaget, for å kartlegge og overvåke aktiviteten som gjelder voksnes læring. Undersøkelsen har, som kjent, avdekket at det er store svakheter ved den offentlige statistikken og rapporteringen. Det lover godt at direktoratet, Statistisk sentralbyrå og Vox samarbeider for å forbedre dette. Det kan bidra til at det blir flere som får grunnopplæring. Riksrevisjonen har også avdekket manglende likebehandling når det gjelder spørsmålet om hvorvidt voksnes godkjente realkompetanse resulterer i avkortede og tilpassede opplæringsløp på videregående skolenivå. Bestemmelsene blir tolket ulikt og bidrar til ulik praksis. Ifølge Riksrevisjonen har dette eksistert helt siden lovbestemmelsen trådte i kraft. Da må det være på høy tid å få dette på plass. Det er også viktig at tilsynet med kommunene og fylkeskommunene prioriteres, slik at det lovpålagte ansvaret de har overfor de voksne elevene, etterleves. Regjeringen arbeider nå med en kompetansemelding der jeg antar at opplæringstilbudet til voksne gis en sentral plass. Jeg regner med at statsråden om nødvendig kan si noe mer om dette.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-12-03:
Voksenopplæringsreformen var i sin tid de gode intensjoners reform og skulle gi voksne rettigheter som de tidligere ikke hadde. Riksrevisjonens undersøkelser viser med klarhet at det hjelper lite bare å lovfeste en rettighet, dersom en ikke følger opp med strukturelle endringer som gjør det mulig å implementere disse gode intensjonene i kommunene og i fylkeskommunene. Jeg tror nok en del kommuner og fylkeskommuner da lovforslagene ble vedtatt, tenkte seg nøye om med hensyn til hvordan dette ville slå ut på deres budsjetter, og hvordan de skulle klare å finansiere dette nye tilbudet. Selv om bruken av voksenopplæring har blitt langt mindre enn det en i utgangspunktet hadde forestilt seg, henger antakelig de to forholdene sammen. En kommune og en fylkeskommune som ser at den høyst sannsynlig ikke får kompensert økonomisk for de utgiftene denne reformen vil medføre, vil heller ikke løpe rundt og markedsføre tilbudet spesielt godt. Derfor er jeg litt overrasket over at ingen av de tidligere talerne har nevnt finansieringssituasjonen. Det er riktig at både tilbud og informasjon om tilbud er helt avgjørende for at retten skal være reell, men det må også finansieringspakker til, og Fremskrittspartiet mener at denne typen opplæring bør finansieres gjennom en stykkprisordning, slik at fylkeskommuner og kommuner ikke blir økonomisk skadelidende for å gjøre en god jobb. Riksrevisjonens undersøkelser viser nettopp at kommunene og fylkeskommunene ikke har gjort en tilstrekkelig god jobb for å implementere de gode intensjonene i reformen. Derfor vil jeg på det sterkeste i dette korte innlegget oppfordre statsråden til, når meldingen om voksenopplæringsreformen kommer, også å vurdere de finansielle sidene ved voksenopplæringsreformen og en modell for finansiering som gjør at en kan stimulere kommunene til å utvide og forbedre voksenopplæringstilbudet, gi informasjon og på den måten bidra til at voksnes rett til grunnopplæring blir reell.