Heidi Greni (Senterpartiet), 2017-06-08:
Kommunereformen har blitt en svært upopulær reform både blant innbyggere og blant lokalpolitikere. Det er gjennomført folkeavstemninger i 210 kommuner. I 145 av dem ble det nei-flertall. En undersøkelse gjennomført av Kommunal Rapport viste at 76 pst. av lokalpolitikerne er misfornøyd med regjeringens gjennomføring av reformen. Senest i Klassekampen denne uken ble det presentert en måling som viser at bare 29 pst. av innbyggerne i Norge støtter regjeringens bruk av tvang. Jeg tror Senterpartiets kamp mot regjeringens store sentraliseringsreform og den sterke motstanden lokalt vil bidra til regjeringsskifte til høsten. Da blir det ikke lagt opp til en fortsettelse av tvangsreformen, slik Sanner lover – det kan jeg love! Da kommunereformen ble lansert, het det: «Regjeringen vil spre makt, begrense statlig detaljstyring og bygge samfunnet nedenfra gjennom å gi mer handlingsrom til enkeltmennesker, familier, lokalsamfunn og bedrifter. Regjeringen ønsker å gi mer makt og myndighet til mer robuste kommuner.» Det er ikke det folk og lokalpolitikere tenker på når de snakker om lokalreformen. Det har iallfall aldri jeg hørt noen si. I dag behandler vi resultatet av tre års intenst arbeid i kommuner, fylkeskommuner og på Stortinget. Det startet med presentasjonen av reformen i kommuneproposisjonen for 2014 og ender med Stortingets behandling i dag. Tre ganger tre hurra for kommunereformen fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre har ikke noe særlig gjenklang ute i kommunene. Jeg tror det er få andre enn de nevnte partienes talspersoner her i dag som kan feire reformen og si at dette sikrer maktspredning og økt handlingsrom for enkeltpersoner og lokalsamfunn. Vi har fått 74 færre kommuner, men ulikhetene i størrelse, i spredtbygdhet og i interne utfordringer er akkurat like store som før reformen. Utfordringene i norske kommuner er akkurat de samme som før reformen. Senterpartiet mener det er behov for reformer som styrker kommunenes forutsetninger for å gi gode tjenester til innbyggerne, og for at kommunene skal være framtidsrettede utviklere av sine lokalsamfunn. Jeg klarer ikke med min beste vilje å se at dette reformbehovet er vektlagt i regjeringens opplegg. Tvert om er forskjellene kommunene imellom en naturlig og nødvendig del av at vi bor i et langstrakt land med bygd og by, tettbygde og spredtbygde områder. Dette er dårlig ivaretatt i reformen. Kommunene i både bygd og by er rammen rundt lokalsamfunn der næringsliv, organisasjonsliv, kulturliv og offentlig sektor virker sammen. Dette er heller ikke vektlagt i reformen. Kommunenes betydning for distriktspolitikken er overhodet ikke tatt hensyn til. Senterpartiet mener det er behov for reformer for å redusere omfanget av statlig styring av kommunene. En slik styrking av kommunenes rolle i offentlig forvaltning er ikke et spørsmål om strukturendring, men om systemendring. Det trengs vilje til desentralisering av makt og myndighet fra statlig til lokalt nivå. Sett i et slikt perspektiv blir Prop. 91 L om oppgaveoverføring til kommunene ganske pussig. Navnet skjemmer ingen, heter det, men navnet på proposisjonen sier det meste om manglende ambisjonsnivå. «Endringer i ekteskapsloven og bustøttelova m.m.» er ikke stort å by på for en regjering som lanserte kommunereformen som en oppgavereform. Nå foreslås også endringer i ansvaret for kollektivtransport, men det er fra én del av kommunesektoren til annen. Staten skjermer sitt, viser det seg. For de fleste andre oppgaver som er under vurdering, skal det foretas utredninger i sektordepartementene før eventuelle overføringer til kommunene. Antallet kommuner vil bli redusert fra 428 til 354, om Stortinget følger innstillingen fra kommunalkomiteen. 94 kommuner inngår i sammenslåinger. Det er verdt å merke seg at en tredjedel av kommunene som slås sammen, inngår i de ti tvangssammenslåtte kommunene. Kommunereformen skulle baseres på frivillighet og lokale prosesser, het det i 2014. Slik ble det ikke. Senterpartiet vil stemme imot alle tvangssammenslåinger. Det har også andre partier signalisert. Mange følger med oss i Stortingets behandling av kommunereformen i dag. Mange er spente på hva som skjer med forslag knyttet til egen kommune, særlig mindretallsforslag som gjelder tvangssammenslåinger. Av hensyn til dem som følger oss i kommunene, og av hensyn til at representantene skal få synliggjort sitt standpunkt, ber jeg om at disse avstemningene, og også avstemningene om tvangssammenslåing av fylkeskommuner, gjøres enkeltvis. Fra Senterpartiets side lover vi at med oss i regjeringsposisjon til høsten vil vi medvirke til at sammenslåinger som blir vedtatt nå, kan oppheves dersom kommunene selv ber om det. Det er tre måneder fra nå til stortingsvalget, og da håper jeg en ny regjering er på plass. Noen sier de er sjokkert over at vi vil overprøve Stortingets vilje. Saken er at et nytt storting skal og vil ha en egen vilje, og i denne saken er folkeviljen på vår side. Det er den vi skal forvalte. Jeg vil kommentere enkelte sammenslåingsforslag som gir spesiell grunn til bekymring. I den nye kommunen bestående av Sogndal, Balestrand og Leikanger var to av tre kommuner mot sammenslåing. Det er vanskelig å argumentere for dette forslaget ut fra unntaksbestemmelsen om å bruke tvang når en kommune låste for en regional løsning. Så til et annet eksempel: Odda, Ullensvang og Jondal. Det er en såkalt frivillig sammenslåing, og Senterpartiet stemmer også for den, fordi det ligger positive kommunestyrevedtak til grunn for den løsningen. Men det er med en bismak, for løsningen er skapt gjennom knappest mulig flertall, en folkeavstemning som sa nei, og kommuner som følte seg presset fordi de endte opp som tapere i endringen av inntektssystemet og var sterkt presset av Fylkesmannen. Det mest uforståelige forslaget til tvangssammenslåing gjelder Leka, Vikna, Nærøy og Bindal. Tre kommuner har sagt nei, og én har sagt ja, men ønsker ikke tvang. Dette er så langt unna regjeringens definisjon av unntaksvis tvang som det er mulig å komme. Jeg vil også nevne Bodø og Steigen, Fosen-kommunene og forsøket på å presse Bremanger inn i samarbeid med Flora og Vågsøy. Inntil videre er disse sammenslåingene forhindret, men jeg registrerer at statsråden viser til videre prosesser og ønske om sammenslåinger senere. Det går ikke over, sier statsråd Sanner. Dette må bli slutt en gang, slik at vi kan fokusere på tjenesteproduksjon og samfunnsutvikling, sier oppgitte lokalpolitikere. Senterpartiet vil stemme imot forslagene nr. 11, 12, 13 og 14 fordi dette er alternativ som innbyggerne og lokalpolitikerne ikke har vurdert, da de var en del av større sammenslåinger der noen har sagt nei. Hvis kommunene selv ønsker det, kan de ta initiativ til nye prosesser i etterkant av dagens behandling. Så over til ny inndeling av fylkeskommunene. Det var høsten 2015 fylkene ble koplet på kommunereformen. Regionreformen er ikke først og fremst et resultat av regjeringens vilje. Den ønsker jo å legge ned fylkeskommunene. Dette er en av de få sakene der Kristelig Folkeparti og Venstre kan vise til gjennomslag. De har valgt en dårlig sak, spør du meg. Stortingsflertallet, alle partier unntatt Høyre og Fremskrittspartiet, sa under behandlingen i 2015 at de ville opprettholde et regionalt folkevalgt nivå. Det samme flertallet sa også at endringer i fylkesinndelingen skulle bygge på lokale ønsker. Slik ble det ikke. Innstillingen vi behandler i dag, er ikke basert på lokale ønsker, men stort sett på tvangssammenslåing av fylker. Selvsagt burde en debatt om folkevalgte regioner først og fremst handle om oppgaver i fylkene, ikke strukturen. Det påstås at større og færre fylkeskommuner kan forsterke fylkeskommunenes rolle i dialogen med staten. Det står også at færre fylker vil styrke demokratiet. Det brukes en serie honnørord som dessverre ikke har innhold. Stortingsflertallet sier fylkene skal få en sterkere samfunnsutviklerrolle, men fram til i dag har rollen vært svekket gjennom nedtrekk av regionale utviklingsmidler og færre virkemidler i kommunene. Forslaget om å overføre ansvaret for kollektivtrafikk til de største byene er et nytt eksempel på å svekke fylkeskommunen. Nabopraten fylkene ble invitert til, og innspillene som er gitt etter denne, er ikke blitt lyttet til av regjeringen. Det er bare én av de foreslåtte sammenslåingene som er frivillig, og da tenker jeg på Agder-fylkene, men heller ikke der er det sentrale kravet om oppgaver og overføring av statlige arbeidsplasser imøtekommet. Jeg ser at tiden løper fra meg, så jeg får ta det andre i et senere innlegg. Men til slutt vil jeg ta opp Senterpartiets forslag som er fremmet i innstillingene, i tillegg til det løse forslaget, og jeg anmoder om at det stemmes enkeltvis over mindretallsforslagene i innstillingen til Prop. 96 S og også enkeltvis over innstillingen til Prop. 84 S. Jeg varsler om at vi vil stemme subsidiært for forslag nr. 17, fra SV, i sak nr. 1.