Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-06-16:
Jeg vil begynne med å si at jeg skulle ønske at denne saken ikke hadde kommet til Stortinget, og at det ikke hadde vært nødvendig å gjennomføre denne debatten, rett og slett fordi dette ikke skulle skjedd i Norge. Det er min første setning. Så vil jeg også begynne med å vise til Stortingets forrige behandling av denne saken, som fant sted 1. juni 2015, altså for et litt langt år siden. Jeg viser i den forbindelse formelt til komiteens innstilling 260 S for 2014–2015. Det er også nødvendig å vise til at det var en enstemmig komité som åpnet sak og gjennomførte en omfattende høring før Stortingets behandling i plenum den gangen, altså i 2015. Også foran den behandlingen som finner sted i dag, var det en samlet komité som besluttet å åpne saken på nytt. Det var også en enstemmig komité som besluttet at det skulle være ny høring. Under komiteens behandling av innhold og hvem som skulle inviteres til høringen, ga Høyres representanter i komiteen uttrykk for at høringen ikke burde gjennomføres, anførte prinsipielle argumenter for sitt syn og vedla en protokolltilførsel. Det er grundig redegjort for dette i innstillingen, og som saksordfører legger jeg til grunn at Høyres representanter i komiteen selv selvsagt vil redegjøre for sitt syn. Jeg er etter to års arbeid med denne saken i komiteen glad for at alle de andre partiene – altså utenom Høyre – stiller seg bak den flertallsinnstillingen som legges fram her i dag. Det viser at det er en svært bred majoritet i Stortinget som er av den oppfatning at det var riktig og helt nødvendig å behandle saken slik som det er gjort, og som stiller seg bak de konklusjoner som dette flertallet står bak. Så til det viktige: Korrupsjon er i strid med menneskerettighetene. Korrupsjon opprettholder fattigdom og hindrer velstandsutvikling. Korrupsjon undergraver demokratiet. Korrupsjon hindrer konkurranse og undergraver markedet. Derfor er korrupsjon ulovlig, i henhold til både norsk og internasjonal lovgivning. Korrupsjon er moralsk forkastelig og politisk fullstendig uakseptabelt. Korrupsjon finnes også i vårt eget samfunn, så derfor må vi være på vakt og aldri la oss vikle inn i en forestilling om at dette angår alle andre, men ikke oss. Korrupsjon antar mange former. Det er ikke lenger penger i brune konvolutter, men smarte opprettelser av fiktive selskaper, med eiere i land som lever av å skjule dem og dets verdier. For å unngå korrupsjonsskandaler kunne alle norske selskaper kanskje holde seg unna land hvor korrupsjon er utbredt. Vi ønsker ikke det. Det er bred politisk enighet om at det generelt er positivt at norske selskaper engasjerer seg internasjonalt, også i land der selskapene vil bli møtt av etiske utfordringer. Det er her eierskapspolitikkens klare budskap om nulltoleranse for korrupsjon kommer inn. Regjeringen og Stortinget sender et budskap om en form for balanse. Det er fritt fram for å etablere seg i land hvor korrupsjon er utbredt, men det er nulltoleranse for den samme korrupsjonen. Budskapet er at de som opptrer i et land som er preget av korrupsjon, må være seg bevisst hva deres opptreden faktisk bidrar til. De må forholde seg til at det er risiko for korrupsjon, de må kartlegge risikomomenter og ha rutiner for oppfølging og regelmessig gjennomgang av disse, og det må være en klar forankring i ledelsen. Disse forholdsreglene kan med andre ord ikke forbigås eller slurves med. Det er ingenting – jeg understreker, ingenting – som heter litt toleranse for korrupsjon. Viser det seg umulig, må man rett og slett trekke seg ut. Det er en klar forventning til hvordan selskapene opererer, at de slik som Transparency International formulerer det, er en del av løsningen på problemet og ikke en del av problemet. Det gjelder i aller høyeste grad der hvor staten er eier eller deleier. De samme reglene gjelder der staten er minoritetseier i et selskap som igjen eier deler av et annet selskap, som i vårt tilfelle med VimpelCom. Det er ikke mer eller mindre toleranse for korrupsjon i de tilfeller, selv om det må gjøres annerledes og er mer krevende. Telenor har i denne saken framført at de har gjort en stor jobb med å implementere sitt antikorrupsjonsprogram i VimpelCom. Det tror jeg på. Det er helt sikkert at de har gjort det. Men vi kan i hvert fall nå slå fast at det ikke har vært noen suksess. Poenget mitt er imidlertid at når man ikke kommer noen vei med å implementere eller korrigere de virkemidlene som ligger til grunn for å bekjempe korrupsjon, hvis påvirkning ikke nytter, og hvis avvikene er uakseptable, må de trekke seg ut, slik som den nye konsernsjefen i Telenor har besluttet. Jeg konstaterer dessuten, med tilfredshet, at statsråd Mæland har gitt uttrykk for det samme synet i et møte hun hadde for et par dager siden med 30 sentrale styreledere i selskaper som er hel- eller deleid av staten. Komiteen har registrert dette og vil uttrykke sin tilfredshet med statsrådens politiske standpunkt og ståsted på dette området. Så til det neste: Det er politi og påtalemyndighet som etterforsker eventuelle brudd på lovforbudet mot korrupsjon. Selvsagt er det det. Men det er i kjernen av kontrollkomiteens virke og ansvar, slik komiteens oppgave er definert i Stortingets forretningsorden, å følge opp at Stortingets vedtak om statlig eierskap holdes i hevd. Her er det ingen motsetning mellom politikk og politi. Snarere tvert om: Stortinget gir ytterligere autoritet til politiets arbeid med den måten som komiteens flertall har forstått sin rolle på. Og som sakens ordfører er jeg glad for å kunne fastslå at et bredt flertall her i Stortinget er enig i en slik forståelse. Kontrollkomiteens oppgave har, som sist gang vi behandlet saken, vært å avdekke i hvilken grad statsråden har innsikt i, oversikt over og kontroll med selskapet hun er satt til å forvalte, og om hun følger opp sin egen og stortingsflertallets politikk i praksis, og hvor aktivt departementet har vært i sin eierdialog med Telenor og Telenors deleierskap i VimpelCom. Komiteen har i likhet med i forrige høring lagt vekt på hvorvidt eierstyringen som er formidlet i eierskapsmeldingen, slik den framkommer i Meld. St. 27 for 2013–2014 og vedtatt av Stortinget, er fulgt opp. I meldingen er forventningen til selskapenes arbeid for å forhindre korrupsjon forsterket av statsråd Mæland, og Stortinget har uttrykt det som må kalles nulltoleranse for korrupsjon. Denne saken var faktisk avsluttet fra Stortingets side. Det var ikke Stortingets eget initiativ som førte til at saken ble reist på nytt – inntil 30. oktober 2015. Det var først da næringsministeren i brev av 30. oktober 2015 informerte komiteen om at det forelå informasjon som var ny for departementet, og det kom fram at disse opplysningene hadde en alvorlig karakter, at komiteen den 3. november 2015 besluttet å gjenåpne saken. Det var også en enstemmig komité som planla å holde en ny høring 16. desember 2015 på dette grunnlaget – en enstemmig komité. Slik ble det ikke, for den 4. desember 2015 mottok komiteen et brev fra Riksadvokaten hvor det ble vist til at det etter påtalemyndighetens oppfatning var reell fare for at en høring på det daværende tidspunkt kunne skade etterforskningen, og med en anmodning om at komiteen vurderte om det var mulig å utsette høringen i seks måneder. Riksadvokatens anmodning ble etterkommet all den tid komiteens ansvar og oppgave er av en annen art enn politiets, og komiteen ville selvfølgelig ikke stå i veien for etterforskningen. I mellomtiden skjedde også følgende: Den første høringens hypotese om korrupsjon i forbindelse med VimpelComs ervervelse av telelisenser i Usbekistan ble sannhet da VimpelCom den 17. februar 2016 varslet om at selskapet hadde inngått et forlik med amerikanske og nederlandske påtalemyndigheter. Som en del av forliket betalte VimpelCom 795 mill. amerikanske dollar i bøter og inndragelser til amerikanske og nederlandske myndigheter og godtok å være underlagt uavhengig ekstern oppfølging i minst tre år. VimpelCom erkjente i forliket at korrupsjon hadde funnet sted. En av verdens største korrupsjonssaker var et faktum, og et norsk selskap, Telenor, som i en årrekke har drevet virksomhet over hele kloden og nytt stor respekt og tillit, var involvert – men ikke direkte. Og la meg understreke dette med «ikke direkte», for det har blitt gjort mange forsøk på å framstille vår oppfatning av dette på en fordreid måte, særlig på to områder. Det første er: Kontrollkomiteen har aldri forvekslet VimpelCom og Telenor, men vi påpekte i forrige runde at Telenor tross alt er største minoritetseier, med 43 prosents stemmevekt ved generalforsamling i VimpelCom, og har nominert tre styremedlemmer til VimpelComs styre, og hadde vetorett da forretningene i Usbekistan fant sted. Men vi er fullstendig klar over at den norske stat har verken innsyn i eller styring med VimpelCom som selskap. Den andre presiseringen er at komiteen heller aldri har klandret Telenors ansatte eller på noe sett og vis ment at de har bidratt aktivt til korrupsjon. Komiteen har hele tiden sagt tvert imot dette. Vi har hele tiden ment og sagt at en slik potensiell korrupsjonsskandale i et selskap som Telenor er deleier i, er belastende for de ansatte. En annen viktig grunn til at kontrollhøringen som var bebudet i desember, ble utsatt, var ønsket om å vente på Deloittes uavhengige gjennomgang av Telenors oppfølging og håndtering av eierskapet i VimpelCom. Det var en rapport som var varslet å komme våren 2016, etter at styret i Telenor i oktober 2015 besluttet å engasjere Deloitte for å gjøre en gjennomgang av Telenors oppfølging og håndtering av eierskapet i VimpelCom. Den 29. april 2016 overleverte Deloitte sluttrapporten for gjennomgangen av Telenors håndtering av eierskapet i VimpelCom. Konklusjonen var at Deloitte ikke hadde funnet at Telenors ansatte hadde vært delaktige i korrupsjon eller andre lovbrudd, men avdekket svakheter internt i Telenor, som det het. En helt sentral del av rapporten omhandlet dessuten Telenors håndtering av en alvorlig bekymringsmelding i 2011 fra en av Telenors ansatte, som var utlånt av VimpelCom. Vedkommende formidlet sin bekymring om mulig korrupsjon til lederne i Telenor og Telenors nominerte styremedlemmer i VimpelComs styre. Og her vil jeg – tydelig og høyt fra Stortingets talerstol – takke varsleren spesielt for den innsatsen som vedkommende har gjort. Bekymringen gikk imidlertid ikke videre til Telenors daværende konsernsjef før i mars 2014 og til Telenors styre i desember i 2014. Denne informasjonen ble delt med Nærings- og fiskeridepartementet i oktober 2015. Jeg gjentar dette en gang til, helt bevisst: Det gikk til styret i desember 2014, men kom ikke til Nærings- og fiskeridepartementets kjennskap før i oktober 2015 – altså ti måneder etter at styret i Telenor var orientert om saken, ti måneder! Og det var foranledningen til næringsministerens henvendelse til stortinget og kontrollkomiteens beslutning om å gjenoppta saken og avholde kontrollhøring. Når disse to årsakene til utsettelsen er redegjort for, vil jeg igjen understreke at beslutningen om å avholde kontrollhøringen hele tiden har ligget fast, selv om høringen først ble avholdt 27. mai i vår. De nye opplysningene som næringsministeren bragte videre, betydde at Stortingets behandling hadde skjedd på feil premisser. Næringsministeren la fram ufullstendige opplysninger for Stortinget simpelthen fordi det var disse opplysningene hun satt med. Komiteen mente på denne bakgrunn at en ny omfattende kontrollhøring var nødvendig. Det er i og for seg riktig at Stortinget ikke lenger måtte avdekke hva statsråden visste. Det hadde hun opplyst oss om i sitt brev av 30. oktober. Men komiteen mente det var nødvendig å avholde en høring om hva statsråden burde fått informasjon om, og hvilke opplysninger som burde tilflytt henne, og dermed til Stortinget. Feil opplysninger til Stortinget er som kjent en alvorlig parlamentarisk sak. Ikke minst var det viktig for flertallet å få klarlagt om gjeldende rett, vedtatt av Stortinget, var til hinder for å oppfylle Stortingets vedtak om nulltoleranse for korrupsjon, om de strukturer – kinesiske murer, som de visstnok kalles – som i Deloittes rapport er framhevet effektivt å ha hindret informasjon i å flyte mellom VimpelCom og Telenor, og om det var lovene som konstruerte vanntette informasjonsskott mellom Telenor og deleide VimpelCom. Selv om det i høringen kom fram at det er noe ulikt syn på hvordan gjeldende lovverk er å forstå, eller kanskje det snarere handlet om hvordan det ble formidlet til komiteen, så gikk uansett professor Bråthens budskap i retning av det han selv sa: «Man skal være klar over at som styringsredskap er eierskap i børsnoterte selskaper et veldig sløvt og dårlig styringsredskap. Så svaret er vel at dette i hvert fall er vanskelig.» Og vanskeligheten lå i oppfølging av nulltoleransen for korrupsjon. Det ville jo vært svært dårlig nytt for oss alle hvis det hadde blitt konklusjonen. I så fall hadde statsråden måttet svare på hvordan regjeringen kunne gå til Stortinget og få vedtatt lover som ville satt en effektiv stopper for å hindre korrupsjon. Eller sagt på en annen måte: Hvordan vedtatte lover hindrer stortingsflertallets ønske eller vedtak om nulltoleranse for korrupsjon. Komiteen fikk imidlertid bekreftet at det var en annen måte å se dette på. Advokat Knudsen, som også var bedt om å komme som ekspert på selskapsrett, hadde slik komiteen oppfattet det, et litt annet syn. I hans innledning ble det formulert slik, og jeg siterer deler av det: «Ut fra dette er det et ganske sikkert utgangspunkt at utenom generalforsamlingen har departementet som aksjonær ikke noe rettskrav på å få ut opplysninger fra Telenor. Skal man ha et egentlig rettskrav som kan gjennomtvinges ved hjelp av rettsordenen, må det skje gjennom generalforsamlingen. På den andre siden er det et like sikkert utgangspunkt at det ikke er noe generelt forbud i aksjeloven mot at Telenor frivillig gir departementet relevant informasjon. Aksjeloven har ingen generell regel om taushetsplikt, og dermed heller ikke noe generelt forbud mot deling av informasjon mellom selskapet og departementet. Og som vi skal komme tilbake til, mener jeg at man i en viss utstrekning også må kunne forvente at selskapet gir informasjon som er av betydning for staten som eier, særlig når dette har bakgrunn i en høring i Stortinget, og som Stortinget har interesse for.» Videre i spørsmålsrunden sa han: «Det er naturlig at partene i denne sammenheng tar opp spørsmål som aksjonærene er særlig opptatt av, så som spørsmål om korrupsjon når det gjelder staten som eier. Dette er spørsmål som staten gjennom eierskapsmeldingen har flagget at man er særlig opptatt av. Etter mitt syn bør departementet da etter omstendigheten også kunne forvente at informasjon om mulig korrupsjon gis av eget tiltak.» Komiteens flertall mener at advokatens syn og svar i høringen var oppklarende. Komiteen synes det er betryggende å vite at det ikke er vedtatt lover som er til hinder for å forfølge Stortingets vedtak om nulltoleranse for korrupsjon. Vi slår fast at statsråden kunne og burde ha fått opplysninger om varsling om korrupsjonsmistanker i VimpelCom, som først direktøren i Telenor satt inne med, og som deretter konsernsjef og styreleder visste om. Informasjonen nådde som kjent ikke statsråden før Stortingets høring i januar 2015 og heller ikke før Stortingets behandling i plenum i juni 2015 og villedet dermed statsråden til fullt ut å slutte fullt ut opp om ledelsen i Telenors virkelighetsbeskrivelse. Først i oktober 2015, etter at Telenor hadde fått ny konsernsjef, fikk statsråden opplysninger om at Telenor hadde kunnskap som statsråden kunne fått på et langt tidligere tidspunkt. Vi mener – og jeg mener – at statsråden på en forbilledlig måte videreformidlet de nye opplysningene uten opphold til komiteen. En konsekvens av at de nye opplysningene ble avdekket, var at styrelederen i Telenor gikk av som en følge av manglende tillit fra statsråden. Deloitte understreket i høringen at det som står i deres rapport, er at bekymringsmeldingen, som kom fram i 2011, «skulle ha kommet til ledelsen i Telenor og til styrets kunnskap på et tidligere tidspunkt.(…) alvorlighetsgraden av den bekymringsmeldingen burde man ha tatt med seg i vurderingen av den informasjonen som skulle bli gitt til eieren.» (…) Komiteen legger vekt på at kritikken i Deloittes rapport mot ledelsen i Telenor er langt sterkere enn det den har blitt forsøkt framstilt som av dem det først og fremst gjelder: tidligere konsernsjef og tidligere styreleder i Telenor. Komiteen tar Deloittes rapport til etterretning. Rapporten taler for seg om hva som faktisk har skjedd i saken. Vi registrerer at den nye ledelsen i Telenor, styreleder så vel som konsernsjef, har gitt uttrykk for at de mener at dette var en svært alvorlig og vanskelig sak for Telenor. Vi er glade for at de legger til at det også har gitt en viktig læring, og at de allerede har startet arbeidet med å implementere de forbedringspunktene som er framsatt i Deloittes rapport. Det er et selvstendig og viktig poeng for kontrollkomiteen at saker ikke skal gjenta seg. Og jeg legger til: Et viktig budskap fra Stortingets side i denne saken er at nulltoleranse for korrupsjon er alvorlig ment. Gjennom komiteens omfattende behandling av denne saken sendes det en beskjed til norsk næringsliv i sin alminnelighet og til hel- og delstatlige selskaper i særdeleshet: Korrupsjon er uakseptabelt, og Stortinget vil følge opp statsrådens innsats for å holde nulltoleransen i hevd. Til slutt: Vi er svært tilfreds med at statsråd Mæland har understreket verdien av Stortingets arbeid med saken. Hun understreket også den viktige forskjellen fra forrige behandling her i Stortinget til denne, nemlig at VimpelCom har erkjent å ha begått korrupsjon. Og vi fastslår at statsråd Mæland, gjennom sin eierdialog, ikke hadde mulighet til å avdekke om Telenor fulgte opp den forsterkede innsatsen mot korrupsjon, som slås fast gjennom eierskapsmeldingen og Stortingets vedtak om nulltoleranse for korrupsjon. Det vi imidlertid ikke kommer utenom, og som er alvorlig nok med tanke på det tillitsbaserte eierskapet vi har i Norge, er at dem statsråden skulle ha tillit til, styret i Telenor, ikke viste seg å være denne tilliten verdig. Daværende styreleder og daværende konsernsjef i Telenor forledet statsråden, sist gang saken var til behandling i kontrollkomiteen, ved ikke å informere henne om opplysninger om bekymringsmeldinger de begge hadde kunnskap om, før hun møtte i komiteens kontrollhøring. Fordi det passet den daværende ledelsen å holde informasjonen tilbake, sendte de statsråden til Stortinget med uriktige opplysninger. Det sier mye om respekten for største eier. Jeg vil også si det slik at deres opptreden overfor Stortinget er under enhver kritikk. Det ble fra tidligere konsernsjef og tidligere styreleder i Telenor lagt spesielt vekt på at de ville være åpne og sannferdige, men samtidig snakket de uriktig og ufullstendig til Stortinget. Dels mente de at håndteringen av bekymringsmeldingen ikke var en viktig opplysning, fordi den ifølge Advokatfirmaet Hjort ikke var i strid med norsk lov, og dels at opplysningene ikke skulle videreformidles av hensyn til etterforskningen. Etter at VimpelCom nå har erkjent korrupsjon og betalt en rekordhøy bot, setter det disse holdningene i et meget spesielt lys. Helt til slutt: Statsråden brakte til Stortinget det som statsråden hadde kunnskap om. På den måten ga hun Stortinget feil opplysninger, fordi hun hadde tillit til at reglene for godt eierskap og de lovene som et selskap som Telenor må forholde seg til, var fulgt. Vi klandrer ikke statsråden, men mener at denne saken har avdekket at staten som eier må vurdere om tillit er tilstrekkelig, eller om andre virkemidler også må vurderes. Et flertall mener også at Nærings- og fiskeridepartementet, da saken ble brakt videre til departementet i oktober 2015, kunne ha valgt å granske Telenor framfor å overlate til Telenor å ta den beslutningen. Til slutt vil jeg si at det er en samlet komité som understreker hvor alvorlig og ødeleggende korrupsjon er, og at det er et stort flertall som mener at Stortinget skal og må følge opp statens eierskap på dette punktet. Jeg er glad for og vil takke mine medrepresentanter i kontrollkomiteen for alt arbeidet som i nesten to år er lagt ned for å bringe denne saken fram til dette sluttpunktet.