Abid Raja (Venstre), 2014-05-06:
Jeg har tidligere i år stilt spørsmålet om vi vil vrake Grunnlovens språk, og det i jubileumsåret. Grunnloven er det øverste rettslige dokument i Norge, det mest betydningsfulle. Både vanlige vedtak og lovvedtak som fattes i Stortinget, blir prøvd rettslig mot Grunnloven. Feiringen av at Grunnloven fyller 200 år har vært igangsatt lenge, og godt over 300 arrangementer i landet skal avholdes. I denne seiersrusen skal vi i dag i Stortinget foreta gjennomgripende språklig reformering av Grunnloven. Vi skal nemlig vrake vår viktigste kulturhistoriske og juridiske arv, vårt viktigste kulturhistoriske og juridiske dokument, til fordel for en mer moderne språkdrakt tilpasset vår samtid. Originalspråket Grunnloven ble skrevet på i 1814, fikk i 1903 en forsiktig fornyelse, slik at teksten kunne være mulig å forstå. Dagens gjeldende grunnlov er dermed det nærmeste vi kommer 1814-versjonen. Det var hovedsakelig kun ortografiske endringer som ble gjort i 1903. En meget forsiktig normalisering ble gjennomført, og selv ord og uttrykk som ikke hørte samtiden til, ble beholdt, da de stammet fra grunnlovsspråket 1814. Til behandling i Stortinget ligger egentlig tre spørsmål hva gjelder språket. Skal vi beholde den eksisterende teksten som ligger nærmest 1814, eller skal grunnlovsspråket endres i tråd med forslag utarbeidet av professor Finn Erik Vinje, eventuelt etter forslag fra Graver-utvalget? Om enten Vinjes eller Graver-utvalgets bokmålsversjon av Grunnloven vedtas, er det nokså sikkert at en nynorskversjon av Grunnloven også vil vedtas. Professor Vinje har gjort omfattende språklige endringer i grunnlovsspråket, men sier å ha forsøkt å beholde Grunnlovens autoritet og verdighet gjennom språkdrakten. I motsetning til Vinje har utvalget, satt ned av Stortinget og ledet av professor Graver, skrevet om dagens eksisterende grunnlov til vår samtids bokmål. Det argumenteres med at teksten er mest forståelig på denne måten. Det er videre framholdt med tyngde – og med rette – at Gravers bokmålsversjon harmonerer best med den framsatte nynorskversjonen av Graver-utvalget. Det argumenteres med at en derfor bør vedta begge Graver-versjonene framfor Vinjes forslag, ettersom det på denne måten vil gi større samsvar og harmoni mellom bokmåls- og nynorskversjonen av Grunnloven. Den språklige reformeringen innebærer ingen realitetsendring av bestemmelsene. Imidlertid endrer språket seg. Vedtar vi en ny tekst, vil det oppstå tolkningstvil i årene framover om hva teksten språklig sett betyr. Ved to versjoner, Vinjes bokmålsversjon og Gravers nynorskversjon – eventuelt Gravers bokmåls- og nynorskversjon – vil det også oppstå innbyrdes motstrid mellom tekstene, som begge skal anses like gyldige juridisk. Mellom Vinjes bokmål og Gravers nynorsk er det disharmoni alt nå – de er særs lite musikalske sammen. Det moderne språket er i utvikling, og hva ord og uttrykk på bokmål og nynorsk betyr om 50–100 år, kan ingen i denne salen forutse. Det er allerede språklige ulikheter i Vinjes bokmålsversjon og Gravers nynorskversjon. Når slike tolkningsutfordringer oppstår, vil den juridiske striden måtte løses ved å gå tilbake til dagens gjeldende grunnlov, altså 1814-/1903-versjonen – dette fordi en eventuell språklig reformering i år ikke innebærer noen realitetsendring. Dette framholdes bl.a. av tidligere høyesterettsjustitiarius Carsten Smith å være juridisk uholdbart og politisk uklokt å legge til rette for. Videre har professor Vinje, professor Eivind Smith og andre lærde med rette påpekt at det er beviselig feil i Graver-utvalgets versjoner, både bokmåls- og nynorskversjonen. Det vil si at dersom Stortinget vedtar Graver-forslagene, vil den vedtatte Grunnloven i jubileumsåret være beviselig feil på minst ett punkt. Professor emeritus Trond Nordby framholdt dette i åpen høring i regi av kontrollkomiteen som konstitusjonelt sett uholdbart. Stortinget bør vel ikke vedta en grunnlovsversjon som man beviselig vet er feil? I dag vil Stortinget gå inn i historiebøkene som dem som med åpne øyne vedtok feil i grunnlovsteksten – og det i jubileumsåret. Ingen «big deal», sier enkelte, vi kan rette opp dette etter neste stortingsvalg. Språkreformering av Grunnloven handler også om følelser. Føler man det er riktig å vrake grunnlovsspråket som ligger nærmest det språket eidsvollsmennene brukte? Og ikke minst: Hvilken betydning skal vi tillegge våre kulturhistoriske dokument? Det høres litt rart ut når jeg skal si dette, men det er sant: Jeg forelsket meg litt i Grunnloven på jusstudiet. Det er kanskje bare jurister og historikere som klarer å utvikle slike følelser for Grunnloven. Men derfor vil mange av oss – og mange flere med oss – bevare teksten slik den er. Det er følelser, ja – og gjerne lojalitet. Det å bruke ordet «patriotisme» blir her kanskje å dra det litt for langt i norsk sammenheng. Men når jeg tenker på hvorfor jeg vil bevare, føler jeg det også litt slik. Jeg er stolt av å være født i Norge og tilhøre et land som har en av verdens eldste grunnlover. Og vår grunnlov er også blant dem med verdens eldste originalspråk – ja, kanskje den aller eldste. Jeg mener dette er noe å bevare, ikke noe å vrake til fordel for vår samtids bokmål. Jeg stiller spørsmålet: Hva er det som gjør at vi i Norge vil vrake alt som er gammelt? Vi har da ikke en grunnlov som er noe å skjemmes over? Jeg mener vi skal være stolte av å ha en grunnlov som er blant verdens eldste, også språklig sett. Dette handler videre ikke minst om vår identitet som strekker seg over tid. Vår uavhengighet henger sammen med Grunnloven av 1814. For å forstå vår samtid og vite hvor vi skal, er det også en fordel å forstå vår fortid. Vi må ikke ved å endre grunnlovsspråket samtidig frata framtidige generasjoner muligheter til å erfare egen fortid, eidsvollsmennenes språk og historien. Men det gjør vi i dag, der den gamle versjonen vil gjøres til museumsgjenstand og etter hvert kun leses av de meget spesielt interesserte. Det argumenteres for at folket må forstå det som står i Grunnloven, og at samfunnskontrakten tilsier en språklig reformering. Ja, Grunnloven er vanskelig å lese, men den er ikke umulig å forstå. Videre finnes Grunnloven i dag også oversatt til engelsk, dette uten at den er vedtatt på engelsk. Nå har Graver-utvalget laget bokmålsversjon og nynorskversjon som begge, etter å ha gjennomgått nødvendige rettinger, kan trykkes opp til ulike formål: undervisningsformål osv. Vi bør også få til en samisk versjon, det tjener urfolket og Norge til ære. Men man trenger ikke å vedta dem. Det er videre blitt framholdt i favør av språkrevidering at nye grunnlovsbestemmelser i framtiden vil måtte lages i 1903-språkdrakt, og derfor er det bedre at dagens grunnlov oppdateres til vår samtid. Det er nemlig ikke mange mennesker i Norge som kan skrive lover i 1903-språkdrakt, det er vel kanskje bare én. Til dette har sivilombudsmannen, Arne Fliflet, motargumentert med at nye bestemmelser i framtiden bør utformes på både bokmål og nynorsk avhengig av forslagsstillers fortrukne målform. Det vil også vise at Grunnloven vår har levd over tid og er et historisk dokument. Grunnloven vil dermed i framtiden inneholde bestemmelser både i aldret språkdrakt og i et språk som er vår samtids. Jeg har vært enig og har framholdt dette. Debatten har hardnet til her. Lederen av kontroll- og konstitusjonskomiteen, representanten Martin Kolberg, omtalte denne nevnte løsningen som en bastard. Men forslaget mitt var altså ingen ny original oppfinnelse, heller ikke fra Arne Fliflets side. Dette forslaget ble målbåret av daværende stortingspresident Thorbjørn Jagland, og før arbeiderpartimannen Jagland har avdøde nestor i jus Johs. Andenæs ment det samme. Det er flere i samfunnet som ønsker å bevare dagens grunnlovsspråk slik det er. Vi som vil det, mener det av flere gode grunner. Vi mener Grunnloven er vårt viktigste juridisk kulturhistoriske dokument. Selv om det i 1903 ble gjort noen språklige endringer fra 1814, var de som sagt hovedsakelig av ortografisk karakter. De svært moderate endringer som ble gjort, ble også gjort av hensyn til å bevare eidsvollsmennenes minne som ikke bare er nedfelt i bestemmelsene, men også i språket. Det er denne historien vi ønsker å bevare. Det er denne arven vi ønsker å videreføre til neste generasjon. Grunnloven har en symbolverdi og er et slags levende nasjonalt klenodium i aktiv bruk. Dette henger sammen med at Grunnloven så sterkt knyttes til 1814 og Norges selvstendighet. Det er videre full enighet – også blant dem som gjerne så en ny språkform – om at dagens grunnlovstekst ikke gir fortolkningsproblemer. Det er følgelig ikke noe presserende reelt juridisk behov for det. Språket er utvilsomt aldret. Grunnloven er unektelig vanskelig å forstå på flere punkter, men er ikke umulig å sette seg inn. Vi som argumenterer for dette syn, mener at det å bevare språket som ligger nærmest eidsvollsmennenes, har en egenverdi. Det handler om å bevare minnet om våre eidsvollsmenn. Det handler også om følelser – kanskje først og fremst om følelser – og litt om lojalitet. Jeg har allerede nevnt noe om dette. Jeg har imidlertid stor sympati og forståelse for dem som argumenterer for å endre Grunnlovens språk. De kaller det et demokratiprosjekt – for å løfte betydningen av sitt forslag. Men det går an å snu det og si at det også er grunnsteinsbyggende demokrati å bevare vår historie. Når det gjelder det stykket arbeid som er gjort med å lage nye versjoner, kan de trykkes opp og nyttiggjøres. Det ligger imidlertid nå an til at det skjer en endring. Jeg skal si noe om det. Kristelig Folkeparti og Martin Kolberg har åpnet ballet om en prosess, og jeg tror at offentligheten fortjener det hele bildet. Det skjer nå en endring, dette selv om Kristelig Folkeparti var med på innstillingen. I innstilligen varslet Venstre at vi vil stemme delt. Høyre og Kristelig Folkeparti står sammen i innstillingen om at de vil stemme imot språkendring – alle versjonene av dem. I umiddelbar ettertid, etter at innstilingen ble avgitt, har Kristelig Folkeparti løpt til forhandlinger med enkelte andre partiet. Jeg kaller en spade for en spade. De løp for å selge språket i Grunnloven og gå til innkjøp av enkelte grunnlovsbestemmelser. Dette liker jeg dårlig. Det er slike ting som gir oss politikere et særs dårlig rykte. Vi er vitne til en hestehandel mellom grunnlovsspråk og rettighetsbestemmelser. Det munner i bunn og grunn ut i én bestemmelse, forslag til ny § 103, som er lagt ut til ny votering neste uke. Den handler om at familien er en grunnleggende enhet i samfunnet. For å få til dette, har Kristelig Folkeparti solgt det som står i deres eget partiprogram. Landsmøtet har vedtatt at de skal være imot språkendringen. Halleluja. Jeg har det siste halvåret vært blant de sterkeste talerne i samfunnet for at vi ikke skal vedta noen nye språkversjoner av Grunnloven. Jeg har skrevet flere kronikker om dette og deltatt i flere debatter om at vi skal beholde vår aldrede grunnlov slik den er og ikke vrake vårt viktigste kulturhistoriske juridiske dokument, men bevare det for framtidige generasjoner. Etter å ha forstått stemningen og siste dagers utvikling, og nå debatten i salen, ligger det an til en kompromissløsning med Vinjes bokmålsversjon og Gravers nynorskversjon. Dette vil jeg sterkt advare mot. Disse to versjoner harmonerer ikke godt med hverandre, og kompromiss er sjelden den beste løsningen. Det er ikke pent, og det tjener hverken Grunnloven eller Stortinget til ære. Nå som det blir nytt språk, vil jeg derfor argumentere for å stemme for Gravers bokmål og Gravers nynorsk – alene fordi disse to harmonerer godt med hverandre, og fordi vi ikke bør vedta grunnlovsversjoner basert på kompromiss. Mitt opprinnelige standpunkt taper, og dermed mener jeg at skal vi først gjøre modernisering, må vi velge den beste løsningen. Det var et stort sprang av representanten Kolberg å gå med på Vinjes bokmål for å få til språkmodernisering og dermed gi slipp på sitt opprinnelige forslag og løsning om Graver pluss Graver. Det har jeg stor respekt for. Slikt tjener ham, som vil ha modernisering, til ære. Men prisen han og alle vi andre vil måtte betale, synes jeg er litt for høy. Den Grunnloven som vi vedtar i dag, skal stå seg de neste 100 årene – begge versjonene. Det er lite ærefullt av oss å vedta kompromisset Vinje pluss Graver for å tilfredsstille ulike partipolitiske hensyn. Skal vi først ha modernisering, er det bedre å velge den beste løsningen som står seg over tid, og det er Graver-bokmål og Graver-nynorsk. Jeg retter meg derfor igjen til Høyre og ber dem ta spranget helt ut og gå inn for Gravers to versjoner, nå som de går inn for modernisering likevel. På denne måten skapes det to tredjedels flertall for en grunnlov som ikke har blitt kompromisset fram, og på denne måten får vi skapt best harmoni og overensstemmelse mellom bokmåls- og nynorskversjonen. Dette mener jeg: Legg nå denne partipolitiske prestisjen til side, hvor Arbeiderpartiet ikke skal få vedtatt sitt primærstandpunkt. Dette tjener verken Stortinget, Høyre eller Grunnloven til ære.