Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-03-09:
Energimeldingen reiser mange viktige problemstillinger, og det er gledelig at Regjeringen får tilslutning på de aller fleste områdene. Det er et nytt bevis på at sentrumsregjeringen ikke administrerer norsk politikk, men forandrer norsk politikk på viktige områder i samsvar med det som var ambisjonen i Voksenåserklæringen. Ett av de områdene som en forandrer norsk politikk på, er det som representanten Langeland sa var det viktigste, nemlig å få fortgang i arbeidet med enøk og alternative energikilder. Der ligger det til rette for en storsatsing, og den storsatsingen legger Regjeringen opp til. Men i tillegg står vi ved et viktig veiskille når det gjelder gasskraft, om vi skal legge til rette for utvikling av ren teknologi eller gå for de gamle, foreldede løsningene. På dette punktet har ikke Regjeringen fått tilslutning. Da jeg ble valgt inn på Stortinget, gledet jeg meg til å være med på å forme norsk miljøpolitikk i et samarbeid med Arbeiderpartiet. Det hadde utgangspunkt i at jeg havnet i en komite sammen med Jens Stoltenberg, Gunn Karin Gjul og Olav Akselsen – sentrale folk i den norske miljødebatten gjennom mange år. Men istedenfor at sentrum makter å finne løsninger med Arbeiderpartiet i denne komiteen i miljøspørsmål, opplever vi altså at Arbeiderpartiet velger Fremskrittspartiet og i noen tilfeller Høyre som samarbeidspartnere når viktige saker skal avgjøres. Det gjorde de i gasskraftsaken, Øvre Otta og når det gjelder skytefelt. Det som er sammenfallende med alle disse sakene, er at disse alliansepartnerne går i konfrontasjon med en samlet miljøbevegelse. Norge har blitt sett på som et foregangsland når det gjelder miljøpolitikk. En av Arbeiderpartiets tidligere ledere skal ha sin del av æren for det. Anført av nye ledere senker Arbeiderpartiet nå ambisjonene slik at Norge kan oppleves, med rette, som en miljøsinke. Det som er betenkelig og skuffende, er at når man nå senker ambisjonsnivået, legger en listen så lavt at Arbeiderpartiet og Høyre kan komme over samtidig. Og ikke nok med det, en legger også til rette for at Fremskrittspartiet kan passere listen i samme stil som Arbeiderpartiet. Inntil i går gikk det en diskusjon om at listen var lagt for lavt når det gjaldt gasskraftverk. I går opplevde vi at listen ble tatt bort. Nå skulle de siste beskrankningene når det gjelder gasskraftverk, vekk, nemlig avgrensingen i forhold til forurensningsloven, som Arbeiderpartiet har vært opptatt av. Thorbjørn Jagland har sagt mye viktig og riktig det siste året, bl.a. har han hatt et brennende engasjement når det gjelder folks interesse for politikken, og for politikernes troverdighet i møte med velgerne. Det har faktisk vært slik at når han har blitt utfordret på dette med forurensningsloven, har Jagland vært fornærmet over at noen kunne antyde at Arbeiderpartiet ikke ville stå ved at det var et absolutt at forurensningsloven ikke skulle endres når gasskraftverk skulle få konsesjon for utslipp. I et brev til sine velgere i januar i år skrev Thorbjørn Jagland: «Arbeiderpartiet har altså ikke snudd i gasskraftsaken. Vi mener at det verken er nødvendig eller riktig å endre forurensningsloven.» Det er et sentralt punkt i dagens debatt å få slått fast om det fortsatt er slik som Jagland sier, at det ikke er riktig å endre forurensningsloven dersom det viser seg å være nødvendig for å gi den ønskede utslippskonsesjon for gasskraftverk. Det som har skjedd med Arbeiderpartiet, er at de har forflyttet seg fra skanse til skanse i gasskraftdebatten. Jeg tror ikke at de gir avkall på all troverdighet i et viktig miljøspørsmål fordi de vil tjene miljøet. Jeg tror de gjør det fordi dette handler om makt. Den nye parlamentariske lederen i Arbeiderpartiet resonnerer som enkelte av hans forgjengere har gjort, at når det gjelder makt, er ikke bare det meste mulig, men det skal tas i verk de virkemidler som er nødvendig. Det skuffer Venstre at det i forbindelse med forrige valg var liten interesse for miljøspørsmål. Vi ønsket å sette dette på dagsordenen, men lyktes ikke med å nå fram. Vi tror og håper at den gasskraftdebatten som vi nå har, ikke resulterer i at det blir bygd gasskraftverk, men at det blir et sterkt engasjement i miljøspørsmål fram mot neste valg, og at det kan bli et miljøvalg. Da kan denne debatten og denne prosessen få en lykkelig utgang.