Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2002-06-18:
Situasjonen for Oslo havn har en lengre historie, og det kan være en fordel at man har et rimelig grep om historien, slik at man ikke lar seg forvirre av argumentasjon som er oppstått i de siste dager, men prøver å se ting i sammenheng. I 2000, i 2001 og inn i 2002 har jeg vært engasjert i situasjonen for Oslo havn og muligheten for at Oslo havn skal kunne spille en rolle som ivaretar havnens interesser på basis av de vedtak som er fattet politisk i Oslo bystyre, som senere Oslo havnestyre har tatt opp som grunnlag for de vedtak de selv har fattet, og som innebar at flytting av containerhavnen foreløpig til Sjursøya fram til ca. 2011, var en imøtekommelse av vedtaket om Oslo kommunes fjordbyprosjekt. Så var det daværende og fortsatt gjeldene § 23 i havne- og farvannsloven som gjorde at det ble vanskelig for Oslo havn å få en partsrolle som var synlig med tanke på å ivareta havnekassens interesser. Det var grunnlaget for de initiativ vi tok i 2000, i 2001 og i 2002 for å finne løsninger på det. Havnevesenet har ikke gitt uttrykk for et ønske om endring i lov, men Havnevesenet har gitt uttrykk for at någjeldende lov, altså någjeldende § 23, har stått i veien for å sikre deres partsrolle. Derfor har vi vært med på å fremme forslag om endring av lov for å sikre Havnevesenet den rollen vi mener Havnevesenet skal ha. Ligger det så deretter med denne tekst til departementet å avgjøre? Ja, det ligger til departementet å avgjøre, men initiativretten ligger ikke i departementet. Initiativet til bruk av midler i havnekassen til andre formål enn havneformål ligger faktisk i havnestyret. Og her må man se det samspillet som er en forutsetning for hva som eventuelt skal kunne skje, og hvordan man skal kunne bruke midler i havnekassen. I havnestyret er brukerne representert, der er staten representert, og der er kommunen representert. Alle parter er involvert i den debatten, og alle parter vil under behandlingen bli ivaretatt. Et viktig forhold som gjør seg gjeldende når vi nå diskuterer disse havnearealene, er at det også med stor grad av sikkerhet er Oslo Havnevesens oppfatning at nåværende tomter slik de ligger langsmed sjøen, har liten verdi dersom de ikke settes inn i en sammenheng. Og det er i den sammenhengen Fjordbyen som vedtak og prosjektet Bjørvika som vedtak er viktige. Selger man tomtene i dag uten at de er knyttet opp til den type prosjekt, er jeg redd for at havnekassen kaster bort potensielle verdier av en størrelse som kanskje ville være en større skandale enn om man la eiendommene inn som aksjekapital i et utbyggingsselskap som da senere ville kunne gi avkastninger, med en betydelig verdiøkning som vil finne sted. Kan man si det rimelig trygt? Ja, rimelig trygt tror jeg man kan si det, fordi man ser at alle andre havnebyer som har gjort noe liknende, faktisk har opplevd dette. Det eneste problemet som jeg ser, som vi får komme tilbake til i en annen politisk diskusjon, er om hele området skal bli så dyrt at det er umulig for vanlige folk med vanlige inntekter å bo der. Det syns jeg er et mer alvorlig problem å tenke på. Det får vi da ta opp når vi kommer dit hen. Men selve grunnlaget for en byutvikling som er knyttet til Bjørvika, vil vi sørge for kommer på plass. Oslo Havn/Oslo havnestyre kunne aldri fatte et vedtak om at de ville etablere et eget eiendomsselskap. Ikke har de formell kompetanse som virksomhet til å være et eiendomsselskap, og i tillegg foreligger det ingen lovmessig hjemmel for at de skal kunne gjøre det. Derfor skriver komiteen i sine merknader: «Etter lovforslaget vil Oslo Havn få muligheter til å etablere et eget eiendomsselskap eiet av Oslo Havn og undergitt havnestyrets forvaltning som en del av havnekassen. Havnestyret vil bli det nye selskapets generalforsamling og vil innenfor rammen av Fiskeridepartementets vedtak om bruk av havnekassens midler til annet enn havneformål få en juridisk partsrolle i den framtidige utviklingen i Bjørvikaområdet.» Vi har altså gitt et veldig klart uttrykk for vår forståelse av grunnlaget for forslaget til lovendring som nå er fremmet fra Fiskeridepartementets side. Da gjenstår det bare å legge grunnlaget godt nok for at disse tingene skal kunne realiseres. Jeg vil avslutte med følgende: Viljeserklæringen er ikke noe uviktig dokument. Den har aldri vært oppfattet som uviktig, verken av havnestyret eller av Oslo kommune eller av departementet. Viljeserklæringen har vært det politiske grunnlaget for at man skulle holde en prosess i gang, og det er det jeg har kalt havnestyrets konstruktive rolle i prosessen. Den har vært knyttet opp til viljeserklæringen, og den er tung nok til at alle parter som har vært involvert, har forstått at det har vært grunnlaget for samarbeidet.