Erna Solberg (Høyre), 2002-02-21:
La meg bare få si noe til et par av de forslagene som ble nevnt i interpellantens innlegg. For det første: Spørsmålet om giftermål og eventuelt en offentlig sanksjonering av det eller en seremoni på utenlandsk grunn går vi gjennom nå. Her kan man støte på enkelte problemer knyttet til internasjonal lovgivning og aksept av andre lands lovgivning i forhold til ekteskap. Det vi er veldig opptatt av, og som vi har begynt med i noen ambassader – og som jeg mener vi nå må jobbe for i flere ambassader, for det er for mye fokusering på enkelte etniske grupper og for lite på andre – er at det foregår samtaler i ambassadene, og eventuelt i UDI, med de involverte personene hver for seg, for å avdekke og eventuelt varsle om det er tvang med i bildet. Noe av tankegangen bak representantens forslag vil vi ta med oss i det videre arbeidet. Men det er altså en del ting vi må ajourføre, også i forhold til internasjonale menneskerettigheter. Retten til å gifte seg med den man vil, valgfriheten, er den grunnleggende menneskerettigheten i arbeidet mot tvangsekteskap, men det gjelder også retten for dem som bor i Norge, til å gifte seg med noen fra hjemlandet. Man må ha med seg at det er en gjensidig menneskerettighet på disse områdene. UD har lenge jobbet med spørsmål knyttet til tvangsekteskap og har hatt en voldsom heving av kompetansen i det arbeidet som foregår innenfor Handlingsplan mot tvangsekteskap. Så er det spørsmål om hvem som skal koordinere, og hvordan arbeidet skal gjøres. Jeg tror vi må se på to ulike koordineringer. En ting er spørsmålet om hvilket departement som skal koordinere arbeidet, og hvordan vi skal gjøre det når det gjelder en del av den interne organiseringen i en regjering – noe Regjeringen vanligvis får lov til å drive med selv – men jeg tror det er riktig at det trengs et pushmiljø for å få til en dialog med innvandrermiljøene. Det er faktisk slik at en del av de organisasjonene vi har gitt støtte til, nettopp har hatt den rollen. En gruppe som Islamsk Kvinnegruppe har jobbet mye med å pushe debatten på islamsk grunn i forhold til moskéene og miljøene. De har troverdighet i miljøene, og det er viktig. Skal en få en dialog inn i de områdene som er minst integrert, er vi nødt til å ha mennesker med troverdighet i de miljøene som bidrar til presset. Men så må vi også stille noen strengere krav. Vi må gå igjennom hvilke krav vi bl.a. stiller til dem som får komme hit som imamer, altså hvem som får komme hit som religiøse ledere, og hvilke krav vi eventuelt skal stille til dem når det gjelder å skaffe seg kunnskaper om det norske samfunn. Det var en arbeidsgruppe som i 2000 la fram forslag om en del gjennomganger av stønaden til de religiøse organisasjonene og den type krav. Dette arbeidet følger kulturministeren nå opp. Vi er også nødt til å sikre oss mot den type holdninger som det har vært gitt uttrykk for fra en del imamer i forhold til det norske samfunnet, slik at de ikke baserer seg på uforstand, men baserer seg på at man kan noe om det norske samfunnet. Det de har uttrykt, støter ikke bare noen av oss som kvinner, men det skaper enda sterkere fordommer blant foreldrene og derfor større konflikter i forhold til deres barn.