Rannveig Kvifte Andresen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-09:
I disse dager er mange øyne vendt mot Skandinavia. Klimatoppmøtet i København og fredsprisutdelingen i morgen bidrar til fokus på to av de viktigste utenrikspolitiske utfordringene vi står overfor: kamp mot klimaødeleggelsene og for fred og nedrustning. I forbindelse med prisutdelingen er det ventet en bred mobilisering av dem som vil uttrykke sine forventninger til Obamas nedrustningstanker og høyt og tydelig minne om forpliktelsene som må oppfylles. Men forpliktelser for nedrustning gjelder ikke bare for fredsprisvinnere og stormakter. Vi har et ansvar. Vi har et ansvar for kontinuerlig å jobbe for nedrustning og en verden uten atomvåpen, for våpenkontroll og for politiske løsninger på konflikter. For et år siden var mange av verdens ledere samlet for å undertegne konvensjon mot klasevåpen etter lang og utrettelig innsats fra sivilt samfunn og flere av mine parti- og regjeringskollegaer. I regjeringserklæringen setter vi oss nye og viktige mål for arbeidet med nedrustning og fred, vurdering av NATOs førsteslagstrategi, strengere regelverk for våpeneksport og arbeidet for en internasjonal regulering av den ukontrollerte spredningen av våpen og ammunisjon, konkrete tiltak for en atomvåpenfri verden. Fred, fattigdomsbekjempelse og bærekraftig utvikling er gjensidig avhengig av hverandre. Et nytt våpenkappløp drives i dag fram av våpenindustrien og ideen om at kampen mot terror skal vinnes militært. Dette står i veien for å løse fattigdom, matvarekrise og klimaspørsmålene, og nettopp derfor er kampen for nedrustning og fred en del av SVs grunnfundament. Vi er glad for at Regjeringa løfter denne tematikken høyt i budsjettproposisjonen. Men nedrustning skjer ikke først og fremst fordi regjeringer, partier eller eksperter tar eget initiativ. Olof Palme, den svenske statsministeren som hele sitt liv jobbet for atomnedrustning, sa en gang: «Nedrustning kan bare skje gjennom at mennesker i mange land uttrykker sin mening.» Mobiliseringen på 1980-tallet førte til at Gorbatsjov og Reagan underskrev en avtale for nedrustning. Forbudet mot landminer og klasevåpen er kjempet fram av en folkelig bevegelse over hele verden. Kampen for nedrustning og mot atomvåpen kan bare vinnes gjennom at mange mennesker sier sin mening høyt og tydelig, slik at verdens ledere tvinges til å lytte. For få dager siden kom en rapport om kvinners rettigheter i Afghanistan fra Human Rights Watch. Kvinnefrigjøringen har vært et sentralt punkt i argumentasjonen når soldater er sendt til Afghanistan, men rapporten slår fast at åtte års nærvær av vestlige soldater ikke har gjort livet lettere for afghanske kvinner. Årsaken er konservative ledere som ønsker å nekte kvinner helt grunnleggende rettigheter, heter det i rapporten. Målet med utviklingspolitikken er å endre maktstrukturer, å gi stemmer til de stemmeløse – og da særlig til kvinnene. Kvinners rettigheter og deltakelse må prioriteres. Kvinner i fattige land befinner seg nederst på samfunnsstigen. 75 pst. av de aller fattigste på kloden er kvinner. Kvinner mottar ca. 10 pst. av de samlede lønnsutbetalinger, mens de utfører nesten 70 pst. av alt arbeid på jorda. Styrking av kvinners stilling er sentralt i fattigdomsbekjempelsen og en forutsetning for bærekraftig utvikling. Derfor har Regjeringa prioritert kvinners rettigheter og likestilling både gjennom politisk handling og økonomisk. Og det er gledelig at det er bred enighet om viktigheten av Kap. 168 Kvinner og likestilling som skal bidra til gjennomføring av handlingsplanen for kvinners rettigheter og likestilling i utviklingsarbeidet. SV har gjentatte ganger hevdet at krigføring ikke er veien å gå for å bedre situasjonen i Afghanistan, noe rapporten jeg viste til, også viser, og vi må fokusere på hva annet som kan gjøres framover. Det er tidligere påpekt at man må satse på parlamentet. Der er en fjerdedel av representantene kvinner. Vi må styrke kvinners posisjon ved å få dem til forhandlingsbordet, slik at de også blir reelle deltakere. Og vi må sørge for å få kvinnedepartementet styrket også økonomisk. Det vil kunne styrke deres sak og gi en bedre sikring for at pengene faktisk kommer kvinner til nytte. Verdens fattigdom er ikke tilfeldig. Kampen mot fattigdom er kamp for å endre urettferdige internasjonale maktstrukturer. Det handler om å se og forstå krefter som hemmer og fremmer utvikling, og å utforme en utviklingspolitikk som tar tak i utfordringene som skaper fattigdommen. Det er et arbeid hvor bistand er ett av flere virkemidler. Økonomisk støtte kan bidra til å flytte makt og ressurser, og dermed styrke folks mulighet til å påvirke sin egen situasjon. Det er viktig at Regjeringa fortsetter en offensiv utviklingspolitikk, og hvor prosentandelen av bruttonasjonalinntekt til utviklingsformål må økes utover 1 pst. La meg avslutningsvis si noen ord om klimatoppmøtet i København. Klimaendringene er den største trusselen menneskeheten står overfor. Det er foreløpig usikkert om landene vil klare å bli enige om en juridisk bindende klimaavtale. Rike land som Norge må ta sitt historiske ansvar for klimaendringene ved å forplikte seg til store nasjonale utslippsreduksjoner, samtidig som de betaler for utslippskutt i fattige land.