Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Som kjent har et offentlig oppnevnt utvalg utredet statskirkeordningen og eventuelle endringer i den, og utvalgets utredning, NOU 2006:2, har vært på en omfattende høring. Både utredningen, høringen og den offentlige debatten ellers har vist at dette er en kompleks sak, som engasjerer dypt og bredt. Jeg er glad for at så mange, både lokalt og nasjonalt, har engasjert seg i debatten. Spørsmål om religion og tros- og livssynsfrihet skaper stort engasjement og sterke følelser. Det er lett å forstå, fordi det berører de mest fundamentale sidene ved det å være menneske – vår identitet, respekt for andre, de store spørsmålene i livet, normer for hvordan vi bør leve vårt liv, ja selve mulighetene til å leve et godt liv er berørt av disse spørsmålene. Derfor kan vi trygt si at spørsmålet om hvordan vi skal organisere forholdet mellom staten og Den norske kirke og tros- og livssynspolitikken mer generelt, er svært viktig både for mange enkeltpersoner og for samfunnet som helhet. Derfor er også tro og livssyn viktige politiske spørsmål. Regjeringen har i St.prp. nr. 1 for 2006-2007 varslet at det vil bli lagt fram en stortingsmelding om det framtidige forholdet mellom staten og Den norske kirke. Meldingen er nå under utarbeidelse, og som jeg tidligere har informert Stortinget om, vil den etter planen bli presentert mot slutten av dette året. Formålet med meldingen vil være å gi Stortinget et godt grunnlag for å ta stilling til om statskirkeordningen skal videreføres, reformeres eller avvikles. Regjeringen har hele tiden hatt en felles overordnet målsetting om å finne en samlende løsning på statskirkespørsmålet. Derfor vil vi legge stor vekt på at stortingsmeldingen vi legger fram, skal bidra til god debatt og en ryddig behandling i Stortinget. I den offentlige debatten om statskirkeordningen har flere allerede tatt til orde for at det bør gjennomføres en folkeavstemning som ledd i behandlingen av saken, og komiteens mindretall har fremmet forslag om det. Regjeringen har ennå ikke tatt stilling til spørsmålet om folkeavstemning. Jeg mener at det vil være naturlig at stortingsmeldingen også tar den problemstillingen opp til drøfting. Folkeavstemninger gjennomføres svært sjelden i Norge, og jeg mener at vi bør vurdere spørsmålet grundig dersom det skulle bli spørsmål om å gjennomføre en folkeavstemning i denne saken. Som rimelig er, vil det ta lang tid å gjennomføre eventuelle endringer i organiseringen av forholdet mellom stat og kirke. Jeg mener også at spørsmålet om det skal gjennomføres folkeavstemning, ikke må avgjøres i all hast – og jeg oppfatter at mindretallet i komiteen legger opp til et slikt hastverk. En bør ta stilling til spørsmålet på et bedre grunnlag enn det som nå foreligger, og i god tid før en eventuell gjennomføring. Jeg legger, som flertallet i komiteen, til grunn at det åpenbart ikke er forsvarlig å skulle gjennomføre en folkeavstemning allerede i september i år, og at det heller neppe vil være praktisk mulig å få det til. Mindretallet i komiteen foreslår subsidiært at Stortinget skal be Regjeringen fremme forslag om folkeavstemning på et «egnet tidspunkt». Selv om Regjeringen ennå ikke har tatt stilling til dette spørsmålet, er jeg personlig foreløpig skeptisk. Min skepsis bunner i flere forhold som til dels henger sammen. Først og fremst legger jeg vesentlig vekt på at de politiske myndigheter har et ansvar for – og bør legge vinn på – å samarbeide om å finne fram til brede og samlende løsninger i dette spørsmålet. Folkeavstemninger er etter erfaring ikke bestandig egnet til å finne de brede, samlende løsninger. Kirkepolitikken har i stor grad vært basert på bred enighet om samlende premisser og løsninger i Stortinget. Det ønsker Regjeringen å bygge videre på. Mer enn noen gang tidligere er det viktig å legge til rette for slik samling. Samtidig oppfatter jeg denne målsettingen som mer krevende enn noen gang tidligere. Spørsmålene om organisering av forholdet mellom stat og kirke og mellom stat og tro og livssyn kan være kontroversielle ut fra flere og tydeligere perspektiver enn tidligere. For det andre mener jeg at sakens karakter gjør den dårlig egnet for folkeavstemning. Saken er svært kompleks, og det kan være vanskelig å formulere den eller de problemstillingene som folket eventuelt skal ta stilling til, på en hensiktsmessig og dekkende måte. En kan risikere at nødvendige nyanser blir borte. Vi vet allerede at de ulike spørsmålene som statskirkediskusjonen reiser, kan finne ulike løsninger der en kombinerer ulike elementer i alle de delspørsmålene som saken reiser. For det tredje vil jeg påpeke at endringer i Grunnloven skal foreslås i én stortingsperiode, men kan først vedtas i den neste perioden. Det må stemmes over det i to stortingsperioder. Folk har dermed også en anledning gjennom et stortingsvalg til å påvirke sammensetningen av Stortinget ut fra stat–kirke-spørsmålet.