Jan Petersen (Høyre), 2004-10-26:
Det er et problem her at jeg ikke er partileder lenger, fordi mesteparten av denne debatten kunne ha egnet seg best for en partileder og ikke en utenriksminister. Jeg har da bare lyst til å si kort til den diskusjonen som utspant seg om partiprogrammer, at det er en vesensforskjell mellom Høyres EU-standpunkt og SVs standpunkt til NATO. Dette simpelthen fordi SV har fastsatt sitt operative grep til å bli denne stortingsperiode, mens Høyre har fastsatt sitt EU-standpunkt til når det er mulig, og jeg tror faktisk at det er en formulering som SV gjerne skulle ønske at de hadde hatt i sitt program. Det er helt åpenbart at man ikke både kan la være å fremme forslaget, og samtidig si at det står fast, og det er i grunnen det som har vært selve kjernen i den debatten. Jeg synes ikke det er grunn til å plage SV mer med det i akkurat denne sammenheng, men bare konstaterer at det altså ikke er sammenfall mellom de to partiprogrammene. Siden en av de tingene som denne regjeringen angripes for fra SVs side, nettopp er holdningen til NATO, må jeg få lov til å konstatere at denne debatten nok en gang viser den vekten Stortinget legger på NATO som Norges helt sentrale samarbeidsorgan ved siden av FN. Jagland nevnte jo nettopp meget tydelig en del av argumentene til fordel for at dette er viktig, og jeg er ikke et øyeblikk i tvil om at dette er viktige holdninger, også for Arbeiderpartiet. Jeg tror derfor jeg uten videre kan si at denne debatten også har vist den brede enigheten bak norsk NATO-politikk. Spørsmålet er derfor ikke hva en utfordrer til denne regjeringen vil gjøre når det gjelder medlemskap i NATO. Det er ikke der diskusjonen ligger. Det store spørsmålet er jo selvfølgelig om Arbeiderpartiet vil si – når SV kommer i en posisjon hvor de skal snakke med Arbeiderpartiet – at ved et eventuelt regjeringssamarbeid skal SV få anledning til å influere de mange, mange beslutningene som dreier seg om NATO og de transatlantiske forhold, eller om man vil, med alle de kritiske spørsmål som SV har stilt, holde dem på armlengdes avstand når det gjelder den problemstillingen. For Jagland har helt åpenbart rett i at noe av det viktigste vi står overfor, er spørsmålet: Vil amerikanerne satse på NATO, vil europeerne satse på NATO? Og hvis man skal satse på NATO, må man altså i det daglige være villig til å arbeide for å holde de to delene av alliansen, den nordamerikanske og den europeiske, sammen. Hvorvidt man lykkes eller ikke, er på mange måter resultatet av de mange daglige beslutninger man fatter. Og det er i forhold til det og de angrepene som denne regjeringen har vært utsatt for, at noen reiser spørsmålet: Hvordan vil en utfordrer til den sittende regjering håndtere det spørsmålet? På det punktet har man ikke vært noe i nærheten av å være klar, og i løpet av de neste par månedene må det jo nettopp skapes klarhet om det er slik at SV skal holdes utenfor disse beslutningene, eller om de nå skal få anledning til å la sine stadig NATO-kritiske standpunkter prege den neste regjeringen. Det er den reelle problemstillingen, ikke om man skal fremme forslag om utmelding eller ikke. Det er for så vidt ikke så veldig mange problemstillinger som er reist i løpet av debatten som jeg har behov for å kommentere. Jeg har bare lyst til å nevne ett forhold som jeg synes vi skal oppholde oss ved, og det er at vi nettopp har gjennomført et vellykket valg i Afghanistan. Det er ikke minst blitt vellykket fordi det var ro og sikkerhet rundt dette valget i en høyere utstrekning enn vi på mange måter fryktet på forhånd. Og jeg tror man kan si at en av grunnene til at det har vært ro og sikkerhet rundt dette valget, slik at afghanerne har kunnet få gi uttrykk for sin oppfatning, nettopp har vært at vi har hatt et ikke ubetydelig NATO-engasjement i landet, og NATO har bestemt seg for at Afghanistan er prioritet nr. 1. Jeg tror det viser at NATO er relevant i dagens verden, at de utgjør forskjellen mellom å få et vellykket valg og et mislykket valg, og at de på den måten har brakt situasjonen i Afghanistan i riktig retning, fått det fremover. Det synes jeg vi bør oppholde oss ved når vi diskuterer hva NATO skal gjøre i tiden som kommer. Når det gjelder øvrige spørsmål, vil jeg bare nevne to ting i tilknytning til Jacobsens innlegg. Det ene er problemstillingen om the Greater Middle East, som han nevnte i forbifarten. Jeg tilhører dem som mener at ideen om the Greater Middle East, som dreier seg om demokratisering og reformer, på mange måter er meget riktig. Men jeg er også ganske sikker på at mye av timingen i dette spørsmålet har vært meget gal, fordi nettopp situasjonen i de irakiske fengslene og den veien som den israelsk-palestinske konflikten tok på vårparten, gjorde jo den meget gode ideen nesten uselgelig på det tidspunktet. Og det synes jeg er meget synd. Jeg tror Jacobsen og jeg på en måte er enige om denne vurderingen, men det har altså satt en veldig riktig ide et godt stykke tilbake. Det andre jeg har lyst til å si som jeg synes er interessant med Jacobsens innlegg, er at han oppholder seg ved problemstillingen om hva som er skillet mellom det han kalte opposisjonen, og de rene terrorister. Jeg tror det er riktig å oppholde seg ved spørsmålet om man nå ikke må være veldig mye tydeligere i forhold til mange av de som bomber og dreper sivile irakere, og at det er krefter vi er nødt til å sette på plass. Det som etter mitt skjønn er hovedproblemstillingen i Irak, er å sørge for å få en utvikling, en politisk prosess, som gjør at det blir mulig å holde et valg som gjør at man kan få en regjering med større legitimitet enn den man nå har. Men da må man være tydelig på at det er det som er problemstillingen, det er det som er valgene, det er det som er utfordringen, og på dette området har det vært mye vaghet og lite tydelighet i norsk politikk. Jeg synes Jacobsens innlegg er et interessant varsel om at man kanskje er tydeligere på det viktige etter hvert, for dette er en blodig realitet for mange irakere i dag. Jeg skal komme tilbake til en del av disse problemstillingene senere i en redegjørelse jeg har bedt om å få holde for Stortinget, men jeg vil bare nevne at jeg synes dette på mange måter er en interessant og viktig problemstilling. Så har det også vært spørsmål om den låneadgangen som NATO-land i praksis har seg imellom, og den debatten som har utspilt seg i media, men som i meget liten grad har preget dagens debatt. Til det er det å si: Ja, den sittende regjering har fulgt den politikken vi har hatt i alle år, når det gjelder salg og dermed også lån i forhold til nærtstående land som NATO-land, nordiske land og, hvis jeg ikke husker feil, Australia, Japan og New Zealand, og det er at vi i disse spørsmålene ikke har krevd en sluttbrukererklæring. Det gjelder både salgene og utlånene. Vi har holdt oss innenfor dette. Dette har vært norsk politikk i alle år. Jeg er enig i den, og vi har ikke søkt å endre den. Vi har derfor også vurdert det slik at låneadgangen og det at man låner materiell innenfor alliansen, er et positivt og viktig element. Nettopp fordi Jagland har vært opptatt av hvordan man holder allierte sammen, er det klart at det å føre denne politikken ikke ville være uten komplikasjoner i så måte. Det er beveggrunnen. Jeg får lyst til å si at jeg er vel litt forbauset over at saken dukker opp akkurat i dag, fordi representanten Kjetil Bjørklund har ved et par anledninger for halvannet år siden stilt skriftlige spørsmål til meg som er meget presise i sin form, og som viser at det ikke har vært noen tvil om hva problemstillingen har dreid seg om. Jeg har selvfølgelig svart på disse spørsmålene i begge omganger, og etter det, på disse halvannet årene, har det ikke skjedd noe mer med denne saken. Men plutselig dukket den opp, og slik er det vel ofte i politikken. Det underlige er at det virker som at noen i media oppfatter dette som en ny problemstilling. Til det er det å si at dette har Regjeringen redegjort for på bakgrunn av meget presise spørsmål fra Bjørklunds side for halvannet år siden, og det har vært litt interessant at det nettopp ikke har vært noen oppfølging av disse to svarene som jeg har gitt.