trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
For Venstre er det viktig å gjøre det enklere, billigere og å stimulere til på alle vis å starte egne bedrifter. På en rekke rangeringer ser vi at det har blitt verre under denne regjeringa, ja, senest i Verdensbankens egen rangering. Vi har bl.a. foreslått å få aksjekapitalen ned, få revisjonsplikten bort, få rapporteringen bort, få antallet momsinnbetalinger ned, gi mulighet til å starte AS innenfor landbruket og forenkle registreringen av dokumenter og redusere kostnader knyttet til selskapsregistrering. I dag diskuterer vi punkt 1 å få aksjekapitalen ned, og punkt 2, det å fjerne revisjonsplikten, har faktisk regjeringa fulgt opp. I dag viser regjeringspartiene til et eller annet utvalg som har foreslått at aksjekapitalen bør senkes til 30 000 kr. Jeg håper jo inderlig at regjeringa havner på samme konklusjon, men det kan ta tid. Regjeringa gikk med på å fjerne revisjonsplikten for de minste firmaene, men de stemte imot våre forslag i lang tid. Ja, det tok faktisk 905 dager fra et utvalg hadde foreslått å fjerne revisjonsplikten, til regjeringa foreslo å fjerne revisjonsplikten. Så nå er vi spent på hvor mange hundre dager det tar fra det utvalget de nå viser til, som ønsker å senke aksjekapitalkravene, har lagt fram innstillingen sin, til kanskje regjeringa ender på det samme. Forrige gang vi foreslo det vi behandler nå, var den 29. mars 2006. Da skrev regjeringspartiene i sin merknad: «Fleirtalet ser at enkelte bedrifter kan ha vanskar med å skaffe seg ein aksjekapital på kr 100 000.» Det skrev altså regjeringspartiene om vårt forslag av 29. mars 2006. Vi venter i spenning på at de kanskje nå beveger seg også på dette punktet. Men mange land har beveget seg veldig klart på dette punktet, og mange har sågar fjernet kravet til aksjekapital. Ut fra dette skjønner sikkert presidenten at vi støtter forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
Jeg har lyst til å høre om justisministeren kan svare på om hvor reelt stort og prangende dette problemet er for den norske rettsstat. Hvor mange dommer som er avsagt i Norge i dag, er justisministeren kjent med at det er blitt reist spørsmål om, på bakgrunn av at noen av dommerne har hatt på seg symboler som har ført til at folk ikke har tillit til den avsagte dom?
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
Da har jeg lyst til å gjenta spørsmålet: Er justisministeren kjent med én eneste sak der man ikke har hatt tillit til den avgjørelsen som er truffet i domstolen, på grunn av at noen dommere har hatt på seg noe som gjør at man ikke har tillit til dem? Det kan det svares ja eller nei på.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
Jeg har ingen intensjon om å gjøre kvelden lang, men jeg må si at jeg er litt forundret spesielt over Klinges siste innlegg, der hun forutsetter at all bruk av hijab er kvinneundertrykkende. Jeg lurer på hvor mange hun har snakket med som bruker hijab. Jeg har snakket med meget bevisste, meget selvbevisste, meget selvbestemmende kvinner, som gjør det. Jeg tror kanskje det er en øvelse som kunne vært sunn å prøve sjøl. For det andre er det ikke slik at jeg mimrer tilbake til lærebøkene. Jeg har undervist i dette faget, og jeg har faktisk en universitetsgrad i det. Jeg betviler ikke Stortingets rett til å gjøre det, men jeg betviler at det er viktig at Stortinget gjør det, når vi ser at vi har en Domstoladministrasjon som har hatt egne regelverk for dette, et eget organ til å bestemme det så langt. Kanskje kan vi ha tillit til at det organet når problemstillinga oppstår, faktisk fatter kloke vedtak. Hvorfor er det en grunn til at vi nå plutselig skal ha mistillit til domstolene våre? Hvorfor er det slik at vi plutselig har mistillit til det organet som har bestemt dommernes påkledning i uminnelige tider? Jo, grunnen til at det oppstår, er at Fremskrittspartiet her har laget en konflikt som alle kaster seg på som et kjempeproblem, sjøl om problemet ikke finnes, sjøl om problemstillingene ikke er der. Det er for meg en utrolig fascinerende debatt, men det viser også hvor langt man har kommet ved å ha Fremskrittspartiet i det norske parlamentet som er så opptatt av å bekjempe muslimske symboler. Vi har hatt debatten tidligere i dag, men da falt sjølsagt flertallet ned på en klok felles avgjørelse mot Fremskrittspartiet. Vi har hatt det samme i forbindelse med at de vil styre hva muslimske kvinner går med i gatene, og vi ser likeledes at det popper opp i Senterpartiet, av og til i små blaff. Her syns jeg at noen av og til må si at keiseren ikke har klær på, og her er det faktisk slik at keiseren ikke har hijab på. Det er faktisk ingen problemstilling. Dette er ikke noe problem. Jeg har stor tillit til at norske domstoler fatter kloke vedtak. Jeg har stor tillit til at det organet som faktisk er satt til å gjøre dette styrt av norske domstoler, kommer til å gjøre kloke avgjørelser på dette området basert på det norske borgere ønsker. Det syns jeg også må sies fra denne talerstolen, og jeg syns det er underlig at ikke flere partier sier det. Jeg kan også stille spørsmål ved om representanten Klinge representerer representanten Klinge, regjeringa eller Senterpartiet, for jeg skjønner at det også er tre forskjellige standpunkt i denne saken. Så dette mener jeg også har vært en underlig debatt, men kanskje på litt andre måter enn representanten Kielland Asmyhr mener at det har vært en underlig debatt.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
Jeg er glad for at Per-Willy Amundsen tok ordet, for da hører folk hvilket parti de hører til, når de plasserer seg her i debatten. Dette er snakk om noe helt annet. Dette er snakk om at man konstruerer et problem. Dette fins ikke i virkeligheten, men i Fremskrittspartiets verden er det nyttig å ha den konfliktlinjen. Det er nyttig å tro at det er grupper som presser seg inn i norsk rettsvesen, at det er folk som nærmest står på for å overta de norske dommerne, at det er noen som skal inn for liksom å gjennomsyre det norske samfunnet, ødelegge de norske verdiene, ved å putte et eller annet på hodet sitt og komme inn i norske rettssaler. Men det fins ikke, folkens! Dette fins ikke, president! Dette er ikke et problem i det norske samfunnet. Det er lagd av Fremskrittspartiet, og dere hørte gjennom argumentasjonen til Per-Willy Amundsen hvordan dette skal inn i det norske samfunnet som et problem, men dette problemet fins ikke!
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-03-15:
I sin presentasjon av saken la representanten Øyvind Håbrekke stor vekt på at adopsjon ikke skal styres av voksnes behov. Han nevner særlig «grupper av søkere som påberoper seg «rettigheter»». Hvilke grupper er det Håbrekke her viser til? Ingen er uenig i at det er barnets beste som er avgjørende, faktisk den eneste viktige faktoren ved adopsjon. Jeg antar at Håbrekke med nye «grupper» mener homofile og personer med funksjonsnedsettelser. Dette er de eneste gruppene jeg har registrert som har ønsket å bli vurdert som adoptivforeldre, ikke fordi de påberoper seg rettigheter, men fordi de er likeverdige og kan tilby barn, barn som trenger det, trygge, likeverdige oppvekstvilkår og god omsorg. Det handler om å være opptatt av barnets beste. At nye typer familier kan være, og ønsker å være, adoptivforeldre, er gode nyheter. Det er ingen konflikt mellom det som er deres ønsker, og det som er bra for barnet, snarere tvert imot. Alle mulige adoptivforeldre skal gå gjennom samme strenge vurdering. Det kunne være interessant å høre Håbrekke utdype hvorfor det er et problem at stadig flere stiller seg i køen og ønsker å bli vurdert som adoptivforeldre. Når antallet barn som adopteres til Norge, går ned, skyldes det ikke at det er blitt færre barn i verden som trenger omsorg. Det adopteres nå bare halvparten så mange barn til Norge som for ti år siden. Jeg føler meg helt sikker på at det er flere årsaker til nedgangen. Det handler ikke kun om økonomiske endringer i våre samarbeidsland. Professor Fanny Duckert skrev 27. august i fjor et tankevekkende innlegg i VG. Hun er spesielt opptatt av adopsjonsorganisasjonenes rolle. I dag er det tre – kun tre – organisasjoner som formidler utenlandsadopsjon til Norge. Alle har utspring i interessegrupper og geografisk tilknytning. De opererer helt uavhengig av hverandre. Det er ikke tillatt å melde seg til alle tre samtidig, og man må starte prosessen helt på nytt om den avbrytes i en av organisasjonene. De tre norske organisasjonene samarbeider med 18 land, mens danske og svenske organisasjoner har til sammen henholdsvis 26 og 36 samarbeidsland. Jeg er særlig opptatt av tre ting når vi nå skal få en helhetlig gjennomgang av adopsjonsfeltet: den manglende koordineringen mellom adopsjonsforeningene mangelen på aktiv innsats for å utvikle nettverk og samarbeid i nye regioner, regioner der vi vet at mange barn trenger omsorg på grunn av krig og naturkatastrofer at det tas et endelig oppgjør med holdningen om at enkelte foreldre er mindre egnet, ikke fordi de er blitt vurdert, men fordi, og kun fordi, de tilhører en eller annen gruppe
Henning Warloe (Høyre), 2011-03-15:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg må nok si at jeg kanskje er litt skuffet. Som statsråden nevnte, er det året vi nå er inne i, kalt Vitenskapsåret i Norge og skal brukes til å diskutere bl.a. temaer som dem jeg har tatt opp i min interpellasjon. Det hadde jeg i alle fall håpet. Med andre ord: Hvilket ambisjonsnivå skal vi ha for Norge som kunnskapsland, og hvilket ambisjonsnivå skal vi ha for våre fremste miljøer og institusjoner? Statsråden sa i sitt svar at vi har universiteter med høye ambisjoner, og det er jeg helt enig i. Det mener jeg er helt avgjørende at de har, noe annet ville være sjokkerende. Men spørsmålet i min interpellasjon er jo: Hvilke ambisjoner har Norge? Hvilke ambisjoner skal vi ha, vi som sitter her på Stortinget, og de som sitter med ansvaret i regjering? Hvilke ambisjoner skal vi ha for Norge og for våre fremste institusjoner? Det føler jeg kanskje ikke ble besvart i statsrådens innlegg. Hun startet sitt innlegg med å problematisere disse rangeringene. Det kan det sikkert være grunn til å gjøre, men det minner meg litt om debatten da vi fikk de første internasjonale testene på norske skoleelevers prestasjoner, f.eks. PISA-testen, for ti år siden. Da startet debatten med å forklare hvorfor denne rangeringen og testen ikke var pålitelig, hvorfor den ikke var relevant, hvorfor den ikke fortalte hele sannheten osv. Den debatten har stilnet. Statsråden nevnte bl.a. at det var mye som ikke ble målt, og at det som ble målt, bare var en bitte liten del av universitetenes samlede virksomhet. Det kan godt hende. Men at utdanningstilbudet ikke tillegges vekt, tror jeg må være positivt feil. Så vidt jeg kunne se av de ulike faktorene som legges inn i Times Higher Education-rangeringen, vektes utdanningstilbudet og kvaliteten på det, med en rekke underfaktorer, med 30 pst. Et forhold som f.eks. graden av internasjonalisering av miljøet ved den enkelte institusjon vektes med 5 pst. Det er altså ulike vektinger og ulike faktorer. Det kan naturligvis være at denne undersøkelsen favoriserer engelskspråklige land av forskjellige grunner. Men som jeg nevnte, Karolinska Institutet i Sverige ligger ikke i et engelskspråklig land, og det ligger som nr. 43 i verden og best i Norden. Min utfordring til statsråden er: Burde ikke Norge ha som en ambisjon at det var et norsk universitet som innehadde denne plasseringen?
Henning Warloe (Høyre), 2011-03-15:
Det har vært en ok debatt, tror jeg at jeg kan si – kanskje litt forutsigbar, men likevel interessant. Jeg tror kanskje det var Aksel Hagen som forsøkte å gjøre dette til en debatt om hvor mye man skal styre en sektor, og at skillet går mellom posisjon og opposisjon. Jeg tror jeg vil si det slik: I Høyre har vi tro på ledelse i stort og frihet i smått. Med andre ord: De som sitter i lederposisjoner, må kunne ha en velbegrunnet oppfatning om hvor de ønsker å gå, og hvor de skal lede, og så lar man så mye som mulig av friheten komme dem til gode som skal virke innenfor – i dette tilfellet – høyere utdanning. Det vi ser fra regjeringens side når det gjelder universitets-, høyskole- og forskningspolitikk – altså utdannings- og forskningspolitikk – er at det etter vår oppfatning er en voldsom styring i det små. Med andre ord: en detaljstyring ned til hver minste detalj. Det er også noe som sektoren selv klager over, at disse tildelingsbrevene er ekstremt detaljerte, at det er voldsomt spesifiserte bestillinger, mens man altså etterspør signaler og retning i forhold til de store strategiske diskusjonene. Hva vil vi med sektoren, hvilket ambisjonsnivå skal vi ha, osv. Dette går igjen i mange forskjellige saker, og det går også igjen i budsjettene. Fra Høyres side har vi – skal vi si – kritisert regjeringen flere ganger for at altfor mye av midlene, f.eks. på forskningsfeltet, er øremerket og styrt. Vi ønsker oss større grad av frihet, og derfor var det positivt at regjeringen i siste statsbudsjett gjorde det som Høyre gjorde i fjor, nemlig å øke det som er de frie konkurransemidlene. Statsråden var i sitt innlegg inne på noe som jeg gjerne vil komme kjapt tilbake til, og som jeg mener er veldig viktig. I Norge har vi de siste ti årene fått en sterkere satsing på kvalitet og konkurranse når det gjelder fordeling av ressurser. Statsråden nevnte Senter for fremragende forskning. Vi har også Senter for forskningsdrevet innovasjon. Vi har de såkalte Ekspertsentrene, vi har tiltak som Yngre fremragende forskere, osv. Dette er klare kvalitets- og konkurransebaserte måter å tildele ressurser på. Det er kanskje det som statsråden blir kritisert for, når jeg ser at hun av noen forskere blir kritisert for å føre en nyliberalistisk kunnskapspolitikk. Men vi mener i alle fall at dette er riktig. Det er altså det som er utgangspunktet for å kunne løfte seg i internasjonale kvalitetssammenligninger. Med all respekt: SAK-midlene som vi bruker internt i Norge, er neppe svaret på det jeg har forsøkt å reise i min interpellasjon.
Henning Warloe (Høyre), 2011-03-15:
Statsråden sa i sitt innlegg at hun var glad for det store politiske engasjementet i denne saken. Nå har jo ikke det engasjementet vært veldig stort og synlig fra regjeringspartienes side og fra statsrådens side tidligere. For ca. et år siden etterlyste bl.a. vi i Høyre et sterkere engasjement i forhold til statistikkene over mobbetilfeller, som gikk i gal retning under denne regjeringen. Så registrerer vi at VG lager nærmest en stor kampanje om dette temaet, og så begynner ting å skje. Det nasjonale manifestet som statsråden har invitert kommunene til, er jo veldig bra. Men ville dette manifestet ha kommet hvis ikke VG hadde laget sine reportasjer om mobbing?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2011-03-15:
Fremskrittspartiets Tord Lien mener at det er mer legitimt at nasjonalforsamlingen gir et lovforbud enn at man vurderer situasjonen på den enkelte skole. Da tror jeg ikke Fremskrittspartiet har skjønt hva skrankene er, altså at et eventuelt forbud ikke bare må være lovhjemlet, det må også være nødvendig og proporsjonalt for det man ønsker å motvirke, og det er nettopp det Lovavdelingen har påpekt at man ikke uten videre har dekning for å gjøre. Da mener flertallet at det er riktigere å håndtere dette individuelt når det gjelder de jentene som opplever den tvangen, det presset, enn å forby det generelt. Det betyr også at hvis man på en skole opplever at det utvikler seg en kultur for at jenter opplever dette presset, eller en sosial forventning, kan man involvere FAU, man kan ha diskusjoner omkring dette, og man kan regulere bruken av plagg på skolen generelt. Mitt anliggende nå er å kommentere en rettslig henvisning som Fremskrittspartiet har i sin merknad, til en dom i Den europeiske menneskerettighetsdomstol, EMD, som de lener seg ganske tungt på. De viser til dommen Pichon og Sajous mot Frankrike, og de skriver at denne dommen viser at «artikkel 9 i Den europeiske menneskerettskonvensjonen(EMK) handler om retten til utøvelse av religion, ikke en rett til å kle seg eller oppføre seg slik man ønsker i det offentlige rom». (EMK) Jeg har lest dommen, og etter å ha gjort det lurer jeg på om Fremskrittspartiet har gjort det samme. Dommen handler om tre kvinner som i 1995 oppsøkte et apotek i Frankrike for å kjøpe reseptbelagte prevensjonsmidler. De ble møtt av Bruno Pichon og Marie-Line Sajous som eide og drev apoteket. Disse to nektet å selge midlene med den begrunnelse at det var mot deres religiøse overbevisning. EMD påpeker i sin vurdering at artikkel 9 primært handler om personlig overbevisning og individuell samvittighet samt at det beskytter handlinger som er nært koblet til den type spørsmål som «acts of worship of devotion forming part of the practice of a religion or a belief in a generally accepted form». At bruk av hijab generelt er å regne som religiøs praksis, er dekket av artikkel 9 sitt virkeområde. Det har Justisdepartementet påpekt i sin gjennomgang av EMDs etablerte rettspraksis. Så står dette sitatet i dommen som Fremskrittspartiet skyver foran seg: «However, in safeguarding this personal domain, Article 9 of the Convention does not always guarantee the right to behave in public in a manner governed by that belief.» Det domstolen har gjort, er først å forklare virkeområdet for artikkel 9, deretter begrensningene i den. Fremskrittspartiet har sitert begrensningene uten å sitere virkeområdet. Til alt overmål har de sitert begrensningene som legges fram av EMD, når domstolen skal drøfte en sak som på ingen måte er sammenlignbar med det deres representantforslag handler om. Det juridiske grunnlaget for dette resonnementet fra Fremskrittspartiet er med andre ord så infantilt at til og med en jusstudent på første avdeling ville ha ledd hele veien til lesesalen hvis han hadde blitt eksponert for dette.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Jeg noterer meg at representanten gjentar at det er ekkelt å putte hijab på små barn. Men hun vil likevel ikke foreta noen grep i forhold til det, med unntak av å åpne for forbud på enkeltskoler, og viser gjentatte ganger til menneskerettighetene og retten til å uttrykke sin religiøse tro. Så er det jo sånn at vi i innstillingen har vist til flere dommer i Menneskerettighetsdomstolen. Samtlige peker på at det er utelukkende når nasjonalforsamlingen gjør lovvedtak, at et slikt forbud kan anses å være legitimt, og at andre forbud i forskrifter eller på andre måter ikke vil være å anse som legitimt. Hvorfor legger Venstre til grunn at det er mer legitimt at en rektor og noen foreldre på en skole skal innføre et sånt forbud enn at landets nasjonalforsamling gjennom grundig debatt gjør et sånt vedtak?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Jeg mener at Trine Skei Grande her er noe uklar og delvis internt selvmotsigende i forhold til det hun sier. På den ene siden kaller man dette å gi uttrykk for sin religiøse tro, og senere, i replikkordskiftet, sammenligner man bruk av hijab med å gå med caps. Det er ingen tvil om at å gå med caps, i hvert fall foreløpig, ikke blir tolket som uttrykk for religiøs tro, så vidt jeg har fått med meg. Derfor må det jo anses for å være noe helt annet enn å gå med hijab. Jeg vil tilbake til: Er det ikke mer legitimt på alle måter at nasjonalforsamlingen gjør vedtak om dette, så lenge man kan diskutere hvorvidt dette er et inngrep, enn at dette inngrepet gjøres av embetspersoner på laveste nivå i skolen?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Representanten Ljunggren siterer selv Menneskerettskonvensjonens artikkel 9, hvor det står svart på hvitt, rimeligvis, at religionsfriheten, som representanten selv var inne på, bare kan bli underlagt begrensninger som er vedtatt ved lov – bare kan bli underlagt begrensninger som er vedtatt ved lov. Jeg prøvde i stad overfor Trine Skei Grande – jeg har ikke lyst til å gjenta meg selv flere ganger nå: Hvordan er det som står svart på hvitt i Menneskerettskonvensjonen, forenlig med at man skal overlate disse avgjørelsene ikke til lovbehandling i dette hus, men til rektorer, lærere og foreldre ved norske skoler?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Hvis jeg hadde trodd at resultatet av det standpunktet som Bremer deler, hadde vært fravær av tyranni, hadde jeg vært helt enig med ham. Men fraværet av statens tyranni i denne saken, av statens inngripen i denne saken, er at det sosiale tyranniet får regjere isteden. Hvis vi skal pålegge noen noe i dette samfunnet, mener jeg det er mest legitimt at nasjonalforsamlingen, parlamentet, gjør det. Det er et syn jeg har, og det er et syn Den europeiske menneskerettighetsdomstol deler. Jeg mener at her er det viktigere å beskytte minoriteten – eller majoriteten – blant disse unge jentene som blir tvunget til å gå med hijab, enn det er å beskytte dem som presser dem til å bruke hijab. Derfor er ikke Bremers standpunkt i denne saken fravær av tyranni; det er et annet tyranni enn det som Stortinget, parlamentet, kan innføre.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
I håp om å unngå å fornærme noen gjelder vel dagens forslag en litt annen alderskategori enn den representanten Eriksen representerer. Jeg har ikke opplevd at det er så veldig mange som opplever et lite kors i halsen som verken ekkelt eller undertrykkende. Jeg har for så vidt ikke opplevd at dette har noe stort omfang – det er heller en bruk som er i dalende omfang, kanskje, og man kan gjerne diskutere hvor heldig dét er. Jeg mener at det er en helt annen debatt. Det er en helt annen debatt enn en debatt om et klesplagg som på en måte er tilstedeværende, etter min oppfatning, for å unngå at menn får seksuell interesse av kvinner – og i dette tilfellet barn. Jeg har ikke hørt denne debatten reist i forhold til et kors i halsen, og jeg håper og tror at den debatten heller aldri kommer.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Jeg kjenner at jeg blir rett og slett fortvilet over at de som er tilhengere av hijab i barneskolen, presterer å gjøre dette til et kvinnesaksargument. De sier jo faktisk at man legger til grunn, at man legitimerer, at det er kvinners ansvar å passe på at menn ikke skal bli seksuelt tiltrukket av kvinner. Hvilken måte er det å tilnærme seg dette på? Jeg klarer rett og slett ikke å forstå hvordan dette kan bli gjort til et kvinnesaksargument. Her har man et plagg som jeg mener – jeg ble forsøkt arrestert i stad – at jeg har ganske god dokumentasjon på handler om at man skal unngå at menn blir seksuelt tiltrukket av kvinner. Man legger til grunn en aksept for at det er kvinner som har ansvaret for at menn ikke blir seksuelt tiltrukket av dem. Hva slags kvinnesyn er det? Jeg har vanskelig for å forstå at standpunktet til flertallet i denne saken er et kvinnesaksstandpunkt.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Det er helt klart mange, sikkert både barn og voksne, som går med hijab fullt og helt av egen fri vilje. Det vi diskuterer i dag, er jo at det er et betydelig, men dog ukjent antall, som ikke gjør det. Da er det sånn at komitéflertallet – jeg synes at statsråden holdt et reflektert og godt innlegg selv om hun konkluderte feil, eller annerledes enn jeg gjør – har hatt en litt tøffere tone i dag, og de sier i sin innstilling at dette må skolene løse lokalt. Da lurer jeg på om statsråden mener at det er hjemmel i menneskerettighetene og i norsk lov for at kommunene eller skolene kan nedlegge et slikt forbud, eller om det, som jeg tolket det i statsrådens innlegg, ikke er mulig å gjennomføre et sånt forbud heller på lokalt nivå.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Da synes jeg statsråden er veldig tydelig på det som jeg har savnet litt fra mange av de rød-grønne politikerne – om det da er en tredjedel eller to tredjedeler eller halvparten eller hva det nå er – nemlig at det er noen som i dag har valgt å gå med hijab fordi det er et sosialt press fra noen grupper, og det er også noen som i dag ikke gjør det, og som blir presset til det. Er det sånn at det er nåværende statsråd, daværende stortingsrepresentant Ola Borten Moe som har rett – skal vi vente til dette blir et stort samfunnsproblem før vi tar nødvendige grep, noe som helt åpenbart er legitimt så lenge det gjøres i denne sal, og ikke er legitimt i henhold til verken loven eller menneskerettighetene dersom det gjøres ved den enkelte skole?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Jeg kan jo berolige representanten Hadia Tajik med at det sitatet som vi har brukt i våre merknader, ikke bare har overlevd første avdeling i jusstudiet, men det er en del av en masteroppgave ved Universitetet i Oslo, som også med stor suksess ble bestått. Når vi så først er inne på jus, synes jeg det er litt morsomt med den rørende omsorgen regjeringspartiene til enhver tid har for Lovavdelingen i Justisdepartementet som tar feil hver eneste gang vi diskuterer noe i denne salen. Jeg nevner i fleng: Opplysningsvesenets fond, rederibeskatningen, krigsforbrytersaken, hjemfallsretten og klimakvoteloven. Det er de fem sakene jeg kommer på. De har det til felles at flertallet i denne sal, som Fremskrittspartiet alltid har vært en del av, har hatt rett – juridisk avdeling har tatt feil. Så kan selvfølgelig regjeringspartiene fortsette å ha tillit til dem. Jeg må innrømme at jeg synes det er greit også å lytte til andre jurister enn regjeringens egne jurister. Men når denne debatten forhåpentligvis nå går inn for landing, vil jeg si at jeg synes det har vært sagt mye selvmotsigende her i dag. Jeg må innrømme at jeg synes at statsråden var den som var nærmest til å levere et relevant innlegg, som jeg også sa i min replikk, selv om konklusjonen var noe annerledes enn det jeg hadde håpet på. Det var i hvert fall et innlegg som var relevant for den overordnede prinsipielle debatten. Det er klart at dette bærer preg av å være både en juridisk debatt og en prinsipiell debatt. Jeg synes for så vidt representanten Dagrun Eriksen var inne på noe viktig. Vi må som samfunn stå opp for alle individer i samfunnet som ønsker å gjøre noe annet enn det det sosiale presset ønsker de skal gjøre. Jeg mener at det er det Fremskrittspartiet prøver å legge til rette for i dag. Jeg noterer meg at samtlige partier, utenom oss, er uenig i det. Det hadde jeg for så vidt hatt stor respekt for, hadde man kommet med en annen løsning. Jeg opplever altså at flertallet sier at vi har et stort problem, som ennå riktignok, ifølge Ola Borten Moe, ikke har blitt et stort samfunnsproblem, men som er en tendens vi ikke liker, og som vi ikke har interesse av eller vilje til å gjøre noe med. Det er trist, men jeg håper at flertallet kommer tilbake med noen tiltak ved en senere anledning. Hvis ikke kan jeg jo love dem som har vært bekymret for at dette ligner veldig mye på et forslag Fremskrittspartiet har fremmet tidligere, at vi kommer til å holde denne debatten varm. Så får vi håpe at det slipper å gå så langt at det blir et stort samfunnsproblem.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Det vi diskuterer her, er jo egentlig noen lovfestede rettigheter som barn har, nemlig retten til et trygt og godt læringsmiljø. Det er hjemlet i opplæringsloven, det er statsråden godt kjent med. Der står det mye spennende. Det er altså slik at hvis private skoler bryter HMS-regelverket i forhold til opplæringsloven, og også andre lover, mister de retten til å drive skole. Staten tar over, elevene blir etter hvert overført til offentlige skoler på kommunalt nivå. Men hvis offentlige skoler bryter HMS-regelverket og opplæringsloven på andre måter, får det ikke noen andre konsekvenser enn at fylkesmannen sender et mer eller mindre surt brev til kommunene. Dette stemmer ikke regjeringspartiene for i dag, men: Vil statsråden vurdere hvorvidt man bør innføre sanksjonsmuligheter også for offentlige skoler?
Svein Harberg (Høyre), 2011-03-15:
Ordet kunnskapsnasjon brukes ofte av oss som har tilhold i salen her. Det er jo på bakgrunn av mange og til dels historiske vedtak som er gjort, om at vi vil være en kunnskapsnasjon. Det har dannet grunnlag for et næringsliv som er kunnskapsbasert, og som trenger leveranser. Derfor er det så viktig med samspillet mellom akademia og næringslivet når det gjelder denne kunnskapen. Det kunnskapsbaserte næringslivet er også internasjonalt. Vi ser stadig nye eksempler på hvor gode norske virksomheter kan være internasjonalt, der de faktisk kan være verdensledende i sine nisjer. Det betinger også at akademiabiten er internasjonal og har det internasjonale blikket. Rangering finnes, og det finnes bevisst gjennom de undersøkelser som gjøres, og de rangeringslister som settes opp. Selv om en ikke bruker dem, gjøres det ubevisst, og det må vi forholde oss til. Det er i all hovedsak positivt, selv om vi kan diskutere hvordan disse listene skal settes opp. Det gir attraktivitet, det gir mulighet for lettere å rekruttere, og ikke minst gir det samarbeidsposisjon for utdanningsinstitusjonene. Det siste betinger at en har en posisjon internasjonalt som gjør det attraktivt å samarbeide. Jeg må si at etter å ha hørt statsråden føler jeg at dette føyer seg inn i et bilde som vi har diskutert flere ganger i denne salen. Statsråden viser til institusjonene og hva de vil, og hvordan de skal utvikle seg. Når vi er rundt og snakker med institusjonene, roper de litt på statsråden, eller i hvert fall på det politiske miljø, for de skulle nok i større grad ønske seg at vi hadde en visjon, at vi hadde en plan, at vi hadde noen mål som vi satte oss for sektoren på forskjellige nivåer. Jeg synes det er flott med tanken om og innsatsen på mangfold innenfor høyere utdanning, og at de nasjonale oppgavene skal gjøres. Men det er også viktig at vi har klare mål for hvordan vi skal forholde oss til det internasjonale utdanningsmarkedet. Det er vi som er eier og oppdragsgiver, og da forventes det at vi gir signaler, gir oppdrag, og at vi også gir ressurser som gjør at oppdraget kan fullføres. Statsråden viste til at universitetene har høye ambisjoner. Jeg må si at jeg langt på vei er enig med representanten Lien som nettopp påpekte at høyskolene er fantastisk flinke til å jobbe spisset mot å bli gode på sine felt, samarbeide for å skape gode kompetansemiljøer. Kanskje er det mer å hente på universitetsbiten der? Når de har så høye ambisjoner og vil så mye, hvorfor når de da ikke høyere på disse rangeringene? Det synes jeg er et spørsmål vi må stille oss, og om det kan gjøres noe med våre ambisjoner for å gi dem inspirasjon, for å gi dem ressurser som gjør at de kan nå lenger. Når statsråden påpeker at jo, regjeringen har ambisjoner for universitetene, også i forhold til det vi diskuterer nå, og ikke snakker om mangfold og alt det andre, hadde det vært spennende å vite helt konkret: Hvilke ambisjoner har statsråden for våre beste universiteters nivå sett i en internasjonal sammenheng?
Svein Harberg (Høyre), 2011-03-15:
De siste tiårene har gitt oss nye og spennende utfordringer når det gjelder mangfold og integrering – nye kulturer, nye religioner og nye demokratiske forståelser. Saken i dag inneholder alt dette og er således en liten prøve på vår evne til å møte de utfordringer mangfoldet gir oss. Jeg for min del har opplevd at dette mangfoldet har utfordret meg mange ganger, og at jeg gjennom det har lært meg å møte saker på en ny måte. Jeg er takknemlig for den økende evne til raushet dette har gitt meg, og jeg opplever at mange andre tenker på samme måte. Så til selve forslaget i denne saken, forslaget om å forby bruk av hijab i barneskolen. For Høyre har denne saken faktisk vært ganske enkel, ikke enkel fordi vi ikke ser utfordringer i det temaet som bringes på banen, men enkel fordi Høyre mener det er grenser for politikk. Det er grenser for hva vi som politikere skal bestemme. Høyre mener det er nødvendig å stå fast på at hvilke klær man bruker, og hvilken tradisjon eller symbolverdi disse klærne har, er og skal være en privatsak. Forslaget innebærer en inngripen overfor barns foresatte som går langt inn i den private sfære, og det kan ikke Høyre være med på. Jeg er veldig glad for at et solid flertall i salen er med på å bekrefte denne grensen, og gjennom innstillingen er med på å bekrefte at vi som politikere ikke skal krysse den linjen. Det er grenser for politikk. Det er ikke vanskelig å bli betenkt over bruken av symbolske plagg hos barn og unge, enten det er hijab eller andre plagg. Personlig er jeg f.eks. sjokkert over hvilke budskap barn får lov til å målbære på T-skjorter, gensere og jakker. Jeg spør meg om hva de foresatte har tenkt. Jeg liker dårlig det jeg ser, og jeg kan love at mine døtre liker fryktelig dårlig at jeg blander meg opp i det. Ja, jeg er også så gammeldags at jeg nekter barna mine å gå med lue inne, og det liker min sønn dårlig. Dette er imidlertid saker mellom meg og mine barn. Vi kan ikke begynne på den linjen at vi som politikere skal lovregulere alt det vi ikke liker, eller det vi er imot. Det ansvaret må vi som foresatte ta når det gjelder barna, og det er vel på sin plass å minne oss alle om oppgaven som gode rollemodeller. Barn som påtvinges bekledning som gir dem problemer, er noe vi må ta på alvor. Lovforslag er imidlertid ikke tingen. Det må vi ta opp på andre måter. Til slutt vil jeg tilbake til der jeg begynte. De utfordringer vi møter, vurderer vi naturlig nok med våre øyne, ut fra våre erfaringer, vår kulturelle arv og bakgrunn. Det blir fort en utfordring når det vi diskuterer, har et helt annet utgangspunkt. Med dette som bakgrunn må jeg avslutte med å si at jeg heller ikke er sikker på om Fremskrittpartiets forslag ville hjelpe de barna det er ment å hjelpe. Det komplekse følelsesbildet knyttet til bruken av slike plagg vil ved et forbud kunne skape helt nye og andre utfordringer som vi antagelig ikke ser rekkevidden av. Flertallet i komiteen har kommet til en god beslutning og bekrefter et viktig prinsipp som vi i Høyre setter pris på: Det er grenser for politikk! Noe tilhører privatlivet og er den enkeltes ansvar.
Svein Harberg (Høyre), 2011-03-15:
Mobbeproblemet og omfanget av det må vi gripe fatt i, men jeg tror det er en viss fortvilelse blant oss som diskuterer dette her i salen, for vi har ikke fasiten på hvordan vi skal gripe fatt i det, slik at vi får stor uttelling. Et par kommentarer: Først og fremst har jeg lyst til å understreke den merknaden som vi er med på, der vi uttrykker bekymring for Utdanningsdirektoratets konklusjon om å fjerne bevilgninger til antimobbeprogram. Det er nok noen program som ikke har virket etter hensikten, men det å ikke ha tro på og satse på forebyggende arbeid er en resignasjon som jeg synes er skummel. Jeg må si at da jeg sluttet som ordfører i Grimstad, ble det mange spørsmål om hva jeg var mest fornøyd med. Det var lett å svare Universitetet i Agder og ny campus og næringsliv og boligbygging. Jeg angrer i ettertid på at jeg ikke svarte at det viktigste vi gjorde i Grimstad, var å gjøre Grimstad til en MOT-kommune. MOT er ikke et rent antimobbeprogram, men et holdningsprogram som går på å dyktiggjøre unge til å gjøre gode egne valg og få alle de andre til å bry seg. Jeg tror at skal vi virkelig få slutt på mobbingen, må vi – med respekt for ombudsbegrepet, som Trine Skei Grande påpekte – ha litt over fire millioner mobbeombud i dette landet. Det dreier seg om at hver enkelt må ta et ansvar, hver enkelt må bry seg. Derfor er dette en vanskelig sak, og vi i Høyre har slitt litt med hva vi skulle gjøre i denne saken. Vi tror det er viktig, hvis det skal være fire millioner mobbevakter – la oss kalle det det – å ha et støttesystem og ha et sted der ting kan følges opp. Det kunne være fristende å gå for begge mindretallsforslagene, for begge har noe i seg som kunne være bra. Vi synes også det er veldig viktig å se på sanksjonsmuligheter. Det er en erfaring at når det er reaksjoner, får en effekter. Det viktigste er å ikke få ansvarsfraskrivelse hos enkeltmennesker – hos foresatte, hos rollefigurer, hos ledere i skolen og i fritidsaktiviteter. Høyre vil også presisere at her er det ikke snakk om posisjon og opposisjon, som det var en tendens til debatt om i sted. Her er det altså to av opposisjonspartiene som er med i flertallet. Vi ønsker å være med på å se på aktuelle løsninger. Da er det riktig å vente på den utredningen som er på vei. Det er bakgrunnen for at vi ikke støtter noen av mindretallsforslagene i dag, Men vi forventer at vi kommer tilbake til dette på en grundig måte. Dermed mener vi også å ha gjort det som representanten Warloe varslet, at han ville komme opp og forklare hvorfor vi ikke støtter mindretallsforslagene.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Takk for en god debatt. Jeg ser fram til de neste. Det har vært en interessant debatt, sjøl om den egentlig ikke ble slik som vi nesten var enige om da vi diskuterte debattopplegget, at vi først og fremst skulle diskutere ombudsproblematikken og ikke ta den store mobbedebatten. Men som flere har understreket, er det aldri bortkastet å fokusere på det temaet. Jeg prøvde som saksordfører å gi en presentasjon av den tenkinga som lå til grunn for det som er lagt fram her, og den debatten vi har hatt i komiteen. Jeg rakk ikke å ta med det poenget som Venstre på en god måte både har skrevet ut her, og som Trine Skei Grande har presentert i debatten – noen refleksjoner omkring ombud. Det syns jeg vi skal ta med oss. Det kan fort være enkelt å be om et nytt ombud når et sakskompleks oppstår på den måten. Det er to problemer knyttet til det: Det ene er demokratiproblemet, forholdet mellom et ombud og oss politikere, men i dette tilfellet også forholdet til andre tunge viktige aktører, slik som fylkesmann, som barneombud, som eksisterende elev- og lærlingombud. Det andre – som henger litt sammen med dette, og som flere på en god måte har vært inne på – er at mobbing er et komplekst og innfløkt problem. For eksempel dette med ikke å glemme mobberen: Vi vet at det er noe grunnleggende trist knyttet til han eller hun som spiller den rollen der. All erfaring viser at de har det heller ikke bra på noen som helst måte, og de vil kanskje heller ikke få det bra videre i livet hvis de ikke klarer å ordne opp i dette. Det har vært gode innlegg rundt dette, og la oss for all del ta med oss det. I inngangen videre til debatten som vil komme, vil jeg signalisere at jeg i utgangspunktet har stor sans for at vi skal ta i bruk og videreforedle eksisterende apparat og eksisterende ordninger når vi skal sette større fokus på denne problematikken med mobbing, mer enn at vi skal skille det ut. For dette er ikke et deltema; det er en helhet som skal fungere her for at vi skal bli kvitt, eller i hvert fall få minsket, dette problemet.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
En av de diskusjonene der jeg føler at Fremskrittspartiet ikke blir enig med seg selv, er om hijab er et religiøst symbol eller ikke. I mars 2010 kunne vi lese at det de egentlig ville forby, var såkalte prangende religiøse symboler, men små smykker kunne være greit. Dette kunne vi lese i forbindelse med at Per-Willy Amundsen skulle fremme dette forslaget for Stortinget. Da har jeg bare ett enkelt spørsmål. Jeg har i dag utstyrt meg med et kors. Vil dette etter Fremskrittspartiets syn være et prangende religiøst symbol som vil være akseptabelt i den norske skolen, eller vil det være noe som bør være forbudt etter Fremskrittspartiets mening?
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
Jeg gjorde det ikke helt på slutten, men før.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
I innlegget mitt siterte jeg fra skolens formålsparagraf. Jeg synes at formålsparagrafen har så mange bra elementer som går an å bruke i denne type saker, og jeg har lyst til å utfordre statsråden litt på om hun ser at dette er en vei å gå for å sette mobbing på dagsordenen på en litt annen måte enn vi har gjort til nå. Så har jeg lyttet veldig til hva regjeringspartiene har sagt her i dag. Jeg er glad for alle positive signaler i forhold til det med å nærme seg en ombudsfunksjon på dette området. Men jeg har også sett at statsråden har pekt på at det kan være mulig å utvide barneombudets mandat til å inneholde også dette. Da vil ikke det gi noen pådriverrolle overfor hver enkelt skole. Det vil heller ikke være en lav terskel slik at en lærer kan ta kontakt på et tidlig nok tidspunkt. Mener statsråden fortsatt at det er barneombudet og en sentral funksjon som vil kunne være den rette måten å gi en hjelp til både foreldre, elever og lærere i denne saken?
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
Det er usikkert hvor mange dette gjelder i skolen. Vi har hørt tall som 40 000. Mens jeg har jobbet med denne saken, har jeg prøvd å tenke: Hva om dette var 40 000 som druknet? Hva om dette var 40 000 som var utsatt for andre ting? Da hadde sannelig det politiske miljøet brettet opp ermene. Hadde det vært fire som hadde druknet, hadde vi sikkert laget både nye lover og kommet med store tiltak. Jeg tror dette kan føles nesten som å bli psykisk druknet midt i skolehverdagen, og derfor er jeg glad for at Stortinget tar seg tid til å diskutere dette i full bredde nok en gang. Kristelig Folkeparti fikk gjennomslag for at alle skoler enten skulle ha et antimobbeprogram eller en handlingsplan mot mobbing. Det var vi glad for. Vi leser de positive signalene vi får i dag, og vi kommer ikke til å gi oss – på vegne av alle dem som opplever mobbing ute i skolen. Vi tror på en slik type mobbeombud. «Hva skjer når menneskeverdet trues?» sa jeg i innlegget mitt. På Sørlandet har vi Stiftelsen Arkivet, som har satt opp dette som en sak som de møter mange skoleelever med. De forteller om hvordan mennesker i Norge sto opp for hverandre, eller ikke sto opp for hverandre, under krigen. Hva med de som ser og ikke handler? Hva med de som opplever at andre rammes, men ikke sier fra? Det er mange gode krefter som kan være med i kampen mot mobbing, som kan sette menneskeverdet på dagsordenen igjen, som kan si noe om at hvert enkelt barns skolegang betyr noe for oss, og vi vil virkelig sette i gang alt vi kan for at det skal bli et annet resultat enn det barn opplever i dag. Noen har pekt på fylkesmannen. Jeg har sagt i denne salen før, og jeg sier det igjen: Jeg tror ikke det er det første stedet man tenker på å henvende seg når man har opplevd en mobbesituasjon i sin egen familie. Jeg tror at fylkesmannen kan være et sted hvor man kan legge mobbeombudet fysisk, men det må ha et ord, eller en tittel, som gjør at folk skjønner at her kan vi henvende oss og få hjelp. Jeg gleder meg til å se det resultatet som statsråden får i de utredningene, at vi kanskje kommer noen skritt nærmere å få en funksjon ute som hjelper skolene til å holde oppe et kontinuerlig antimobbearbeid, men som også kan være en ressurs for de elevene og foreldrene som opplever at skolen ikke tar dette på alvor. Jeg håper virkelig at man også ser på sanksjonsmuligheter og muligheter for å kunne kjøre disse sakene for retten, slik at ikke allerede sarte og skjøre, nesten ødelagte liv sitter igjen med saksomkostningene når det er samfunnet som har sviktet.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
Jeg håper at statsråden også hørte innlegget mitt hvor jeg nettopp sa at det ikke handlet om å være mobbeoffer, men at et barn som har opplevd det og kommet seg gjennom det, er en mobbeoverlever, som er et begrep som brukes i Kristin Oudmayers bok, hvor mange forteller om sine sterke historier. Mitt poeng med å bruke sammenlikningen er at hadde det vært andre ting som hadde skjedd, hadde kanskje politiske miljøer reagert mye tøffere og mye sterkere. Det var min sammenlikning med at man drukner. Jeg håper at vi skal kunne stå her om noen år og si at det ikke er på tross av hva det politiske miljøet gjør, men på grunn av hva det politiske miljøet gjør, at barn blir mobbeoverlevere i samfunnet vårt.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Før vi går i gang med dagens debatt, vil jeg gjerne beklage den situasjonen som oppsto i Stortinget fredag morgen. Det er mitt ansvar å være til stede i Stortinget når de sakene som jeg har konstitusjonelt ansvar for, behandles, med mindre noe annet er avtalt med komiteen, presidentskapet, eller hvis det er sykdom. Jeg har vært fast representant i Stortinget siden 1989 og er blant dem her på huset med lengst fartstid. I tillegg har jeg vært under opplæring av Hanna Kvanmo, så jeg vet at det ikke er noen tvil om at tilstedeværelse i Stortinget skal gå foran alt. Fredag morgen var jeg veldig opptatt med en sak som skulle i statsråd samme dag. Jeg hadde derfor et ønske om å spørre komiteen og presidentskapet om det var akseptabelt at vi enten skjøv på den debatten jeg skulle vært med på i Stortinget kl. 9, eller om forsknings- og høyere utdanningsminister Tora Aasland kunne være til stede i mitt sted. Hvis ikke det hadde vært akseptabelt for komiteen og presidentskapet, skulle jeg selvsagt møtt i Stortinget. Dessverre glapp hele situasjonen for meg fredag morgen. Det er selvfølgelig helt uakseptabelt for Stortinget at den som er konstitusjonelt ansvarlig statsråd, ikke møter når saker står på kartet.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Jeg leser ikke merknaden fra komitéflertallet på samme måte som Tord Lien gjør, for jeg opplever ikke at flertallet ber om at det skal innføres forbud mot hijab lokalt. Det som er klart etter norsk lov, er at niqab eller burka – altså tildekking av ansiktet som vanskeliggjør en undervisningssituasjon, og som kan vanskeliggjøre en eksamenssituasjon f.eks. – kan forbys i de lokale regelverk av den enkelte skoleeier. Men hijab er det ikke noen hjemmel i loven for å forby. Jeg leser komitéflertallet dit at de er helt enige med meg, nemlig at dette er spørsmål som man i tilfelle må ta opp til diskusjon med foreldregrupper, med lærere og med barn. Men det avgjørende viktige er at ikke andre barn også føler at de er under press, eller at andre foreldre føler at de er under press. Jeg har opplevd å få henvendelser fra andre foreldre som sier de synes det er et press for at deres barn skal gå med hijab. Da er det selvsagt en sak for skolen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Vi har tilnærmet oss dette spørsmålet både prinsipielt og mer normativt. De prinsipielle innvendingene mot et forbud mot hijab endrer seg ikke om det gjelder få eller mange. Diskusjonen om hvordan man håndterer det presset eller det ønsket om kontroll over små jenters utvikling, er noe man uansett må ta om det er få eller mange. Men jeg tror at det er sunt at den diskusjonen går. Det som er en veldig alvorlig innvending mot Fremskrittspartiets innfallsvinkel i denne debatten, og som jeg vil be Tord Lien om å reflektere litt over i fred og ro i etterkant, er at denne framgangsmåten antakelig bare fører til én ting, nemlig at de miljøene som i dag ikler barna sine hijab, lukker seg enda mer inne, og at friheten for disse jentene bare blir enda lenger unna.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Når opposisjonen vet at det er bestilt to vurderinger fra Universitetet i Oslo, der den ene dreier seg om opprettelsen av et mobbeombud eller en ombudsfunksjon knyttet til mobbesaker, og den andre dreier seg om hvorvidt lovverket er godt nok i forhold til å forhindre mobbing eller slå ned på mobbing, er jo denne typen Dokument nr. 8-forslag litt som å slå inn åpne dører. Opposisjonen vet utmerket godt at dette er forslag som nå er til utarbeidelse og vurdering. Jeg vil selvfølgelig ta imot de vurderingene, gå gjennom dem og følge dem opp overfor Stortinget.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Jeg har jo lang erfaring i å være opposisjonspolitiker, og de gangene jeg syntes at jeg lyktes best, var når jeg hadde en viss raushet overfor posisjonen. For det er ikke sånn at kampen mot mobbing er noe som bare foregikk på Bondeviks tid, eller som ble oppfunnet etter at VG satte i gang en kampanje. Warloe er jo medlem av komiteen. Han har utmerket god oversikt over alle de forslagene og tiltakene som vi har satt i gang for å få til bedre læringsmiljø og bekjempe mobbing. Vi har hatt en ekstra sterk innsats på det i løpet av det siste halvannet året, og jeg mener det er helt avgjørende og nødvendig å holde det fokuset. Jeg er veldig glad for at opposisjonen også er opptatt av dette, men jeg synes ikke dette er et tema der vi trenger å konkurrere mot hverandre om oppmerksomhet, men heller bidra med hverandre for å få et skikkelig trøkk i saken.