Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Retten til tros- og livssynsfrihet er en grunnleggende menneskerett. Tros- og livssynsfrihet innebærer at den enkelte har rett til å tro det han eller hun vil, til å gi uttrykk for og å leve i tråd med sin tro, å skifte tro, og til å ha et livssyn som innebærer ikke å ha noen religiøs tro. Det at vi lever i et samfunn hvor folk har ulike religioner, er et spørsmål som omhandler hele vårt velferdssamfunn. Skolen har de siste årene gjort mye for å ta vare på det livssynsmangfoldet som finnes blant deres elever. Sykehusene har i økende grad tatt hensyn til at folk som er der, har ulike religioner. For ikke så veldig lenge siden ga jeg en pris til en dame som hadde jobbet med flere ulike nasjonaliteter innenfor demensomsorgen. Her er vi ikke gode nok på alle områder innenfor vårt velferdssamfunn, som i økende grad bør ta høyde for at folk har ulike religioner. Det handler om respekt for hver enkelt. I Soria Moria-erklæringen tar vi nettopp til orde for å bidra til at det opprettes flere livssynsnøytrale seremonirom. Det er ikke så lett for alle som mister sin kjære og som kanskje ikke tilhører noe livssynssamfunn i det hele tatt, at det ikke finnes rom hvor man kan ha en siste stund med sine aller nærmeste. Vi sier at velferdssamfunnet skal ta vare på oss fra vogge til grav, men vi er ikke gode nok til å ta vare på menneskene i et samfunn preget av mange religioner, slik det er i dag. I Oslo-området er nå ca. 8 pst. av folkemengden medlemmer av andre tros- og livssynssamfunn enn Den norske kirke. Og om lag halvparten av kommunene har kun kirkebygg som egner seg for gravferdsritualer, selv om man ikke hører til i Den norske kirke. Så her er vi nødt til å gjøre en stor innsats når det gjelder gravferd, og også på andre områder i vårt velferdssamfunn. Statens oppgave er jo å bidra til å styrke og beskytte tros- og livssynsfriheten. I Norge har staten en målsetting om å føre en aktiv, støttende tros- og livssynspolitikk og aktivt fremme tros- og livssynsmessig virksomhet. Norge er i en særstilling når det gjelder å yte økonomisk støtte til tros- og livssynssamfunn. Vi har en tilskuddsordning som sikrer en stor grad av økonomisk likebehandling av alle tros- og livssynssamfunn i Norge. I 2008 var det ca. 400 000 tilskuddsberettigede medlemmer i tros- og livssynssamfunn utenfor Den norske kirke – det blir tilskudd til mer enn 600 tros- og livssynssamfunn. Over halvparten av disse er medlemmer av kristne trossamfunn. Den katolske kirke og pinsebevegelsen er de to største gruppene, ca. 20 pst. er medlemmer av islamske trossamfunn og 19 pst. er medlemmer i livssynssamfunn. I innstillingen om staten og Den norske kirke peker Stortinget på behovet for en samlet tros- og livssynspolitikk, og at en slik politikk først og fremst må berøre de ulike praktiske sidene ved tros- og livssynssamfunnenes virke i Norge. I samsvar med Stortingets innstilling vil Regjeringen legge fram en sak om tros- og livssynspolitikken i dialog med tros- og livssynssamfunnene, med sikte på å skape en samlet politikk på dette området. Kultur- og kirkedepartementet, som skifter navn om ikke så altfor lenge, forvalter en tilskuddsordning for privateide kirkebygg. Formålet er å gi trossamfunn utenfor Den norske kirke, private stiftelser og frivillige organisasjoner innenfor Den norske kirke anledning til å bygge kirkebygg med lavere egenfinansiering. Navnet på tilskuddsordningen kan virke litt misvisende, da «kirkebygg» først og fremst assosieres med den kristne tro, men ordningen omfatter altså bygg, eller deler av bygg, som et trossamfunn bruker til å utøve sin religiøse tro. I praksis har ordningen vært med på å finansiere et stort mangfold av religiøse bygg – fra små bedehus til store moskeer. For Regjeringen er det viktig å bidra til dialog og samarbeid mellom tros- og livssynssamfunnene i Norge. Åpenhet og samtale fremmer gjensidig forståelse og bidrar til respekt for ulikhet og felles verdier som samfunnet vårt skal bygge på.