Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-23:
Etter å ha lyttet til herrene Ludvigsen, Hove og Thoresen, som hadde en slags tiljubling av den uavhengige enkeltrepresentant, må jeg få lov til å innrømme at jeg syns det hørtes litt hult ut. Man skulle jo tro, etter å ha hørt disse innleggene i saken, at den ordinære saksbehandling i Stortinget var at hver enkelt representant traff sin beslutning i hver enkelt sak basert på egen innsikt – at det liksom var det normale. Jeg vil da gjerne nevne at det normale er at hver enkelt partigruppedrøfter sakene – av og til bare i gruppestyret, av og til bare i fraksjonen innad i partiet, og at de øvrige medlemmer av samme gruppe slutter seg til sin fraksjon eller til gruppestyret, og at visse saker avgjøres i gruppemøte. Det er det som er det normale. Den uavhengige representant som etter en nøye vurdering og overbevisning velger å ha et annet standpunkt enn sitt parti, er jo en sjeldenhet, så jeg syns man kunne være litt tilbakeholden når det gjelder tiljublingen av dette. Det er jo ikke bare det at partieneeksisterer – hvis man leser noe som heter Stortingets forretningsorden, vil man se at den er gjennomsyret av partigruppene. Man kan godt si at det er feil, men jeg har ikke hørt at noen av dem som har uttalt seg gledesstrålende om den uavhengige enkeltrepresentant, egentlig har gjort det. Hele systemet er gjennomsyret av partiene – og jeg syns i hvert fall man kunne innrømme det. Jeg respekterer fullt ut at vi har forskjellige konklusjoner i saken, og det er gode argumenter den andre veien også, det er jeg fullt klar over. Men denne formen for tiljubling syns jeg er litt merkverdig. Det er altså ikke bare hvordan Stortinget blir sammensatt som har noe med partiene å gjøre, det er hvordan Stortinget arbeider som nasjonalforsamling. Hele systemet i dette hus er gjennomsyret av partigruppene – og det syns jeg faktisk hører hjemme her. Så er det et annet overordnet «demokratiproblem» som egentlig ikke hører med i denne debatten, men som har med partiene å gjøre. Kåre Willoch har i den senere tid snakket mye om dette – altså færre partier. Hvis man skal ha en handlekraftig nasjonalforsamling og en solid støtte til en regjering, er jo sterke partier en konsekvens for å få til slike ting. Et system hvor alle 165 representanter til enhver tid stemte som de selv ville, mente og ønsket i hver eneste sak, ville vel være det man i gamle dager kalte en «polsk riksdag», hvor det ikke var mulig å få – la oss si – en del partiledere eller parlamentariske ledere sammen og drøfte diskusjoner og kanskje fatte en slags beslutning med forbehold om sine respektive gruppers godkjennelse. Hvis alle 165 i alle sammenhenger opptrådte hver for seg, ville det være et betydelig problem. Så jeg må si at denne tiljublingen av en sånn tenkning kanskje kan være å gå litt for langt. Man må også se berettigelsen og nødvendigheten av en del regler for å finne frem til beslutninger innad i grupper, som man i normale sammenhenger forventer at hele gruppen slutter seg til med mindre det er særskilte omstendigheter, som det kan være i enkelte saker. Jeg ville bare si dette, for jeg syns denne tiljublingen av en modell hvor bare enkeltrepresentanter skulle operere, gikk litt over støvelskaftene. Jeg må også si at det var et rosenrødt bilde hr. Ludvigsen tegnet av forholdene i Høyre, når vi vet hvordan partipisken i Høyre medførte det ulykksalige vedtak om å bygge en hovedflyplass på Gardermoen!