Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Havne- og farvannsloven skal sørge for at havnene kan betjene sjøtransport og næringsliv i kystområdene, og at havnene kan tjene som knutepunkter innenfor et integrert transportsystem. I dette transportsystemet er havnene nødvendige for å sikre sjøtransporten, og la meg minne om at sjøtransport generelt krever mindre landarealer og infrastruktur enn landtransport. Videre er støyproblemene av begrenset omfang. Norge må derfor til enhver tid ha rammebetingelser som sikrer og utvikler infrastruktur for sjøtransport. Jeg vil i denne sammenheng nevne at også andre land er opptatt av sjøtransportens fordeler når man vurderer et helhetlig transporttilbud. Det satses derfor på bruk av sjø og innenlandske vannveier i Europa. Jeg er som fiskerminister ansvarlig for at regelverk m.m. holdes oppdatert og er egnet til å regulere det respektive område i samsvar med samfunnsutviklingen. Jeg er enig i at havne- og farvannsloven er moden for revisjon. Arbeidet med revisjon av loven er satt i gang. Det er i 1999 gjennomført et internt forprosjekt i departementet, og sammensetningen av et utvalg for å forestå videre utredning, er nå straks avsluttet. Det arbeid for revisjon av loven som representanten Dørum etterlyser, er altså godt i gang. Det som gjenstår, er å treffe beslutning om å sette selve utvalgsarbeidet i gang, og denne beslutningen tas nå. Når det gjelder muligheten for å anvende økonomiske ressurser fra et havnedistrikt i et annet geografisk område, foreligger det en slik mulighet allerede etter gjeldende havnelov. Begrensingen ved at havnekassen kun kan brukes til havneformål, innebærer ingen ubetinget geografisk begrensning i den forstand at havnekassens midler kun kan brukes innenfor havnedistriktets grenser. Ved interkommunalt havnesamarbeid kan det eksempelvis opprettes en felles havnekasse til benyttelse innenfor samarbeidets totale havnedistrikt. For øvrig ligger flere av de spørsmål som representanten Dørum tar opp i sitt Dokument nr. 8-forslag, allerede innenfor mandatet lovutvalget skulle få. Dette gjelder bl.a. spørsmålet knyttet til forvaltningen av havnekassen. Et sentralt poeng i denne sammenhengen er næringslivets transportkostnader. Det er næringslivet som er de egentlige brukerne av havnene. Gjennom avgifter og vederlag til havnen har brukerne finansiert de midlene som ligger i havnekassen, og som dermed gjør det mulig å drive dagens havnevirksomhet. Dette prinsippet, sammen med prinsippet om at havnekassen skal brukes til havneformål, er det Stortinget som har slått fast gjennom den gjeldende havne- og farvannsloven. Store endringer i dette prinsippet vil nødvendigvis få direkte virkninger for næringslivets transportkostnader. Den gang havnene ble kommunalisert, for 15 år siden, var forutsetningen at de fremdeles skulle beholde en utstrakt selvstendighet i forretningsmessige og økonomiske anliggender. Havnene er av vesentlig betydning for sjøtransporten og for norsk næringsliv. Vi må derfor ikke stelle oss slik at rammebetingelsene for sjøtransporten forverres, og at vi dermed påvirker næringslivets konkurransekraft negativt. Vi må ha helhetlige, langsiktige og forutsigbare rammebetingelser. Staten skal gjennom havne- og farvannsloven garantere for dette. Dersom sjøtransporten skal være et reelt alternativ til landtransport, må havnene være effektive ledd i et helhetlig transportsystem. Innenfor denne målsettingen må det utvalget som nå skal arbeide med en revisjon av havne- og farvannsloven, ta opp alle de spørsmål som måtte aktualisere seg. For øvrig legger jeg til grunn at utvalget ikke bør bindes opp mer enn at det arbeidet som utføres, kan gjennomføres på fritt og faglig grunnlag. La meg legge til at en ny havne- og farvannslovgivning først og fremst bør fastlegge prinsippene for den offentlige regulering av havne- og farvannsområdet. En ny lovgivning bør utformes som en rammelov, som vil muliggjøre tilpasning av enkelthetene i regelverket i lys av utviklingen når det gjelder så vel transportbehov og handelssamkvem som tekniske og sikkerhetsmessige forhold. En illustrasjon på nødvendigheten av en revisjon av havne- og farvannsloven og en bevisst holdning til de muligheter sjøtransporten og havnene åpner for når det gjelder transporttilbud, er situasjonen i Oslo. På den ene siden legger havnestyret i Oslo stor energi i å sikre havnens arealer og inntekter, slik at havnevirksomheten kan være et reelt alternativ til landtransport. På den andre siden har kommunepolitikere ønske om å drive byutvikling på havneområdene. La meg forsikre at jeg skjønner godt begge syn og har forståelse for at det har blitt som det er. Situasjonen i Oslo viser at det er behov for en avklaring av forholdet mellom de kommunale interesser og de statlige interesser knyttet til havnene og den overordnede transportplanleggingen. Jeg mener det må være mulig å legge til rette for både transport og byutvikling dersom man virkelig går inn for dette. Dette fordrer imidlertid et samarbeid, og man kommer ikke videre dersom hver av sidene skal stå steilt på sitt. Jeg har derfor invitert Oslo kommune og Oslo havn ved havnestyret til et møte i neste uke for å diskutere den videre prosess og et samarbeid om utvikling av Oslo havn. Min forutsetning for møtet er at det er mulig å komme fram til løsninger, og jeg godtar ikke at dette ikke lar seg gjøre. I denne sammenheng er det viktig å være klar over den betydning havnene har ikke bare for vertsbyen, men i forhold til hele den omkringliggende regionen. Dette gjelder kanskje særlig for Oslo havn, som betjener et område med betydelig industri og næringsliv, og dermed et område med et stort transportbehov. Jeg minner om at Oslo havn er en av åtte nasjonale havner. De nasjonale havnenes status ble fastlagt ved Stortingets behandling av St.meld. nr. 46 for 1996-1997 Havner og infrastruktur for sjøtransport – nettopp på bakgrunn av deres betydning for hele landet. Oslo havns plass i denne sammenheng er udiskutabel. Det er landets største stykkgodshavn. Det vil si at det er den største havnen for håndtering av den type varer som angår de aller fleste av oss til daglig. De nasjonale havnene spiller naturlig nok også en helt sentral rolle i forhold til den regionen de ligger i. Norge må basere seg på utvikling av sterke regioner, og i denne sammenheng spiller havnene en viktig rolle. De danner knutepunkter for transportvirksomhet til og fra utlandet, og for utviklingen av næringslivet i regionen. Kommunene på sin side må derfor også tenke regionalt når det gjelder havnene. Jeg vil i denne sammenheng peke på de muligheter det er etter gjeldende havne- og farvannslov for samarbeid mellom kommunene om havnespørsmål. Gjennom interkommunalt havnesamarbeid vil man kunne legge til rette for den regionale tenkningen og planleggingen. På denne måten vil man også bedre kunne utnytte de eksisterende havneressursene og derigjennom stille bedre og billigere infrastruktur til rådighet for sjøtransporten. Ved at man i interkommunalt havnesamarbeid har mulighet for en bedre utnyttelse av havneressursene, er det også gode muligheter for å få til både byutvikling og framtidsrettet havnevirksomhet uten ensidig å ta hensyn til byenes bolig- og rekreasjonsbehov. Effektiv transport i Norge og til og fra utlandet er helt avgjørende for verdiskapingen og utviklingen av norsk næringsliv. Det er derfor viktig fortsatt å utvikle sjøtransporten og havnene.