Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-06-18:
Jeg må si at dette er en ganske spesiell debatt. Det foreligger et representantforslag fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre med 14 forslag om tiltak mot barnefattigdom. Det foreligger 9 forslag fra Kristelig Folkeparti om å bekjempe fattigdom. Hvis jeg forholder meg til Høyre og Fremskrittspartiet, er de to partienes fremste kritikk av regjeringspartiene at man bruker for mye penger på fellesskapets hånd, at vi har en for stor del av bruttonasjonalproduktet over fellesskapet hvis formål er å sikre verdige forhold for mennesker. Vi er i den situasjonen at disse 23 forslagene lider den skjebne at de «vedlegges protokollen», og at det så i en eller annen form skal framstilles som om regjeringspartiene er mindre offensive når det gjelder å gi verdige forhold blant mennesker enn det opposisjonen er. Det er noe spesielt norsk over dette, synes jeg. Jeg vet ikke hvordan det er i andre land, men jeg må si at det er litt spesielt norsk at det er en slags konkurranse i å være hyggeligst mot hverandre og snillest mot hverandre på områder som i mange tilfeller er ganske små, når vi samtidig har de store skillelinjene, og regjeringspartiene blir angrepet for at en for stor andel av bruttonasjonalproduktet går over fellesskapet – nettopp fra spesielt Høyre og Fremskrittspartiet, men også i økende grad fra Venstre. Det å ha det materielt trygt og godt har med verdighet å gjøre, og det er arbeidslivets organisering, det er de trygdeordningene vi har, det er den boligpolitikken vi kan føre, og det er den solidariteten vi har i hverdagslivet, som avgjør det. Det er rett og slett at en her inspirerer til eller engasjerer seg for å ha et Samholds-Norge som er varmere og bedre enn et Markeds-Norge. De samme partiene som her er veldig offensive når det gjelder fattigdom, er jo de som er de fremste i å gjøre strukturelle endringer med tanke på å fremme Markeds-Norge, hvor det blir mindre samhold. Situasjonen i dag, etter Senterpartiets vurdering, er at forskjellene i inntekt øker blant mennesker i Norge – ikke blir mindre. Nasjonalstaten har ansvaret for trygghet og sikkerhet, men vi har en situasjon hvor det er friest mulig flyt av arbeid og kapital, og vi vet – ut fra historisk erfaring – at det fører til stadig større forskjeller. Det er avgjørende å ha en nasjonalstat som har herredømme over de nødvendige politiske virkemidler, sånn at man kan korrigere markedet og dermed sikre et samholdssamfunn som er vesentlig mer sentralt på viktige livsområder, enn det et markedssamfunn vil kunne være. Dette med kommunal velferd er jo helt avgjørende. Vi ser en rekke kommuner som er dyktig på dette og greier å ha forebygging, som greier å ha en ansvarsoppbygging i hele livsløpet til mennesker, og som greier å gripe inn på et tidlig tidspunkt og hjelpe – det skal mange ganger ikke så veldig mye til, når en er tidlig ute. Vi vet at det er mange trygge lokalsamfunn rundt om i Norge, hvor det ikke er så stor grad av flytting, innflytting og det hele – det er en stor grad av stabilitet. Man kjenner naboen, det er sterke frivillige organisasjoner, og det er folk som tar ansvar og hjelper hverandre. Dette er noe av det som virkelig er den sterke delen av norsk kultur, som har gitt egalitære samfunn, og som er et bolverk mot ulike former for fattigdom. Jeg vil avslutte med å si at en kan fremme slike forslag, og det er bra, men det er de store økonomiske og politiske linjene som avgjør i hvilken grad vi greier å skape verdighet mellom mennesker. Jeg kunne håpe at i hvert fall noen av de partiene som står bak dette, i større grad kunne være med på det laget som altså legger til rette for jamnbyrdige forhold i alle deler av samfunnslivet. Da ville diskusjonen om fattigdom få en større grad av ærlighet over seg.