Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-01-19:
Kjært barn har mange navn. Det kan være St.meld. nr. 42 kompetansereformen, eller reform for etter- og videreutdanning – navnet skjemmer ingen, men det er viktig at folk forstår hva vi snakker om. Det er derfor med en viss undring jeg leser om Regjeringens forsøk på begrepsavklaringer i innstillingen: «Etter disse brukes «grunnutdanning» om all formelt kompetansegivende opplæring og «etterutdanning» om all opplæring som ikke er formelt kompetansegivende. Tidligere begreper som «førstegangsutdanning» og «videreutdanning» unngås.» Det har rent mye vann i havet siden det ble lovet at oljeformuen bl.a. skulle brukes til å utvikle ny teknologi og nye kunnskaper i næringslivet til erstatning for den industrien vi mistet på 1970-tallet. Jeg tenker spesielt på tekoindustrien og alle de arbeidsplassene som forsvant da Norge i henhold til avtaler med utlandet ikke skulle produsere, men kjøpe fra dårligere stilte nasjoner. Avtalene var nok ikke så gale, men utviklingen av det norske næringsliv som skulle komme i stedet, har ikke hatt den forespeilede virkning. En form for teknologibank og en generell kompetanseheving som virkelig skulle gi Norge fortrinn i forhold til andre land, er heller ikke åpenbar. Hvor skal det bli av vår tids arbeidere? Er det en bevisst politikk at alle på sikt skal bli enten akademikere eller klienter? Det var derfor både med spenning og forventning at Fremskrittspartiet deltok i komitearbeidet med denne reformen. Arbeidet har vært spesielt med tanke på den relativt store andel ungdom og voksne som ikke kan sies å inneha nødvendige lese- og skrivekunnskaper på tross av fullført skolegang. Disse uheldige personene har tapt mest i et samfunn som blir mer kunnskapsbasert og teknologisk innrettet. Hva med dem? Vil reformen fange opp deres situasjon? Vi har hele tiden vært smertelig klar over at den økonomiske siden ikke har vært tilstrekkelig vurdert, verken når det gjelder næringslivets kostnader på kort og lang sikt, når det gjelder stabiliteten rundt den enkelte arbeidstaker, eller når det gjelder fellesmidlene som vi her råder over. Kort sagt: Det er ikke mulig å beregne noe som helst på det nåværende tidspunkt. Disse økonomiske utfordringene kan heller ikke på noen måte sies å være forutsigbare. Vi vil i den forbindelse vise til svar på brev med forespørsel om omfang og konkrete kostnadsberegninger, hvor statsråden bl.a. svarer at ca. 90 000 voksne ikke har tilstrekkelig grunnskoleopplæring etter dagens krav, og at nesten 300 000 voksne ikke har videregående skole, som av noen anses som et «must» i dagens samfunn. Tenk om alle disse skulle bli faset inn i den offentlige grunnskole, for ikke å snakke om videregående skole samtidig! Da ville skolesystemet vårt bryte fullstendig sammen, på grunn av f.eks. manglende bygninger, for få lærere, for ikke å snakke om dårlige skolebøker og annet materiell. Hvem vil da bli de store taperne? Jo, nettopp barn og ungdom som befinner seg i et naturlig utdanningsmiljø, og ikke å forglemme de voksne som ikke har all verdens ballast fra før, som blir ytterligere stemplet som tapere i et system som ikke er skapt for å lage vinnere. Landets kommuner og også til dels fylkeskommuner har allerede i dag store budsjettmessige problemer, og mange steder reduseres antall lærere, både med og uten nødvendig kompetanse. Denne reduksjonen kan kanskje ses i et positivt lys fordi lærermangelen i andre kommuner er prekær, og et betydelig antall lærerstillinger er besatt av såkalt ukvalifisert personell. Men vil f.eks. ledige kvinnelige lærere virkelig flytte med mann og barn til en annen kommune for å arbeide i en ny grunnskole? Eller er det mer sannsynlig at vel kvalifiserte lærere finner arbeid i hjemkommunen utenfor skolen? Fremskrittspartiet vil på det sterkeste advare mot en vente og se-holdning når det gjelder noe så viktig som barn og unges fremtidige mulighet for å få utdanning. Vi må påpeke at reformen fort kan utvikle seg til en ytterligere utarming av det offentlige skoleverket. Et scenario kan være at skolebygninger forblir miljøbomber, og at elevenes arbeidsvilkår, som synes å oppta mange politikere, forverres sakte, men sikkert. Sammenslåing av klasser og nedlegging av grendeskoler er dagens virkelighet stadig flere steder, og det trygge, gode skolemiljøet smuldrer sakte bort. Fremskrittspartiet kan ikke akseptere at «einskapsskulen», som er så viktig for et flertall, med garanti om utdanning for barn og unge uten krav til foreldrenes økonomi, forsvinner uten at det finnes klare alternativer. Lærermangelen er allerede i dag et betydelig problem på landsbasis. Lærerskolene har fått et nytt evalueringspunkt, nemlig å vurdere om den enkelte student er egnet. Det er sannsynlig å tro at noen kommer til å bli diskvalifisert fra videre utdanning på grunn av dette prinsippet. I tillegg vet vi at det er vanskelig å rekruttere høyt kvalifiserte studenter til studiet, og hvem ønsker å bruke år av sitt liv for å bli lærer i grunnskolen med dårlig lønn og små muligheter til avansement? Permisjonsordning for etterutdanning kan være et lokkemiddel, men hvem skal vikariere? Problemet med å finne vikarer er påtagelig uten reformen, og den vil neppe gjøre det bedre. Det skal ikke komme mange voksne inn i dette skjøre systemet før det kollapser totalt, og hvem skal i tilfelle måtte stå i kø for å få lovpålagt undervisning? Vil det bli de eldste, eller er det tenkelig at 16–19-åringene må vente? Jeg ser for meg en ventelistegaranti etter modell fra helsevesenet, uten reelt innhold – for hvem kan med hånden på hjertet si noe om prioriteringer og tidsaspekt for dem som i tilfelle køer til utdanning? Mine damer og herrer, kjære president! Hvis dette er en realitet, går den ut over oppfatningen av norsk undervisning som seriøs. Fremskrittspartiet tar barn og unge på alvor, og vi har et problem når vi blir invitert til å vedta en meget omfattende reform uten prislapp. I det minste burde det førende parti i forhold til reformen ha en vag idé om kostnadene. Vårt primære forslag er å returnere reformen, men vi forventer ikke flertall for dette meget fornuftige forslaget, dessverre. Derfor har vi valgt å vurdere de enkelte problemstillinger for om mulig å kunne fungere som skadeforebyggende i noen grad. Det som er hevet over enhver tvil, er alle menneskers rett til grunnskole og en reell mulighet for videregående opplæring. Aksept for realkompetanse er også et viktig element for Fremskrittspartiet. Realkompetanse er kunnskap satt i system – både kunnskap mottatt i skoleverket og ikke minst kunnskap mottatt ut fra erfaringer ved liv og lære over tid, med andre ord summen av skolering og erfaringsmessig kunnskap. Realkompetanse vil etter Fremskrittspartiets syn ikke nødvendigvis alene være ensbetydende med opptak ved verken det medisinske fakultet eller andre høyere læresteder. Det er lærestedene selv som må kvalitetssikre studentenes kompetanse i forhold til det ønskede studie eller kurs. For å få reformen på skinner må utdanningssektoren få fleksible rammer, noe vi også påpekte og fremmet forslag om i budsjettdebatten. Fremskrittspartiet fremmer forslag om at fleksibiliteten i arbeidslivet må bedres, både generelt og spesielt med tanke på høyskolers og universiteters behov i dag og i fremtiden. Fremskrittspartiet er glad for at Høyre endelig har kunnet gi sin tilslutning til dette. I tillegg må Lånekassens retningslinjer endres og tilpasses voksnes behov, og det må foretas en nøye vurdering av de skattemessige forhold både for den enkelte og for arbeidsgiver. Fremskrittspartiet konkluderer derfor med at det er beklagelig at det ikke er mulig å finne en mer konstruktiv og visjonær løsning. Dette beklagelige faktum relaterer seg til tidligere regjeringers reformkåthet og manglende evne eller vilje til å forstå at ved innføring av f.eks. 200 000-300 000 nye elever i den offentlige grunn- og videregående skole kreves det et vesentlig større antall lærere enn dagens marked kan fremvise, og en omlegging av finansieringen av grunnskoler og videregående skoler. Jeg vil med dette ta opp de forslag som Fremskrittspartiet står bak.