Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Når kommunepolitikerne i disse dager behandler kommunebudsjettene for 2012, vil mange av dem erfare at utgiftene til sosialhjelp sprenger nye grenser. I Tønsbergs Blad så sent som i går vitnet rådmann Geir Viksand i Tønsberg om dette. Og Karoline Lien i Kirkens Bymisjon forteller at de stadig møter nye ansikter i sitt arbeid, og føyer til: «Det er mange unge som har falt ut av videregående, og som har bodd litt her og der hos kamerater i en tid, men som plutselig står uten et sted å sove.» Da er hoteller og pensjonater og midler til livsopphold gjerne løsningen. Ingenting er verre enn å plassere arbeidsføre unge mennesker i passivt trygdemottak over tid. Noen forblir en utgiftspost på offentlige budsjetter gjennom et helt liv. I Tønsberg reagerer kommunen på tingenes tilstand med å opprette 33 nye tiltaksplasser i 2012, og det er bra. Jeg skulle ønske at riktig mange kommuner tar eksempel av det. Unge arbeidsføre mennesker skal ikke ha sosialhjelp. De skal ha hjelp tilbake til skolebenken eller hjelp til å komme ut i arbeidslivet – eller rett og slett behandling, noen av dem trenger det også. Det er mulig å få dette til, som interpellanten prisverdig antyder, gjennom et nærmere samarbeid mellom skole, fylkeskommune og Nav og kommunene. Mitt eget fylke, Vestfold, er faktisk et foregangsfylke i så måte, der fylkeskommunen og Nav har funnet hverandre i arbeidet med drop-out-problemene, og faktisk med ganske gode resultater. Lærdommen herfra er at alle må dra i samme retning. Ikke alle klarer det. Samarbeid kan som kjent være en ganske vanskelig disiplin, især når aktørene velger å ri sine kjepphester, dvs. krangler om hvem som skal betale regningen, i stedet for å forene krefter. Jeg tror derfor at en klarere ansvarsdeling mellom forvaltningsnivå ville gjøre det lettere å håndtere disse spørsmålene. Som statsråden viste til i sitt svar til interpellanten, har regjeringen tatt grep for å redusere frafallet i videregående skole. Ny GIV, som er et samarbeidsprosjekt mellom Kunnskapsdepartementet og Arbeidsdepartementet, retter seg som kjent mot ungdom i aldersgruppen 16–19 år som verken har skole eller arbeid. Ungdomsgarantien skal sikre ungdom under 20 år arbeid eller utdanning, og oppfølgingsgarantien retter seg mot arbeidsledige i aldersgruppen 20–24 år. Regjeringen viderefører også tiltaksgarantien, som skal sikre tilbud om arbeidsmarkedstiltak for ungdom mellom 20 og 24 år som har vært arbeidsledige i mer enn seks måneder, og vi har kvalifiseringsprogrammet for de ungdommene som på mange måter står lengst fra en plass i arbeidslivet. Når vi likevel ikke alltid lykkes i å fange opp ungdom som faller ut av skolen, har det sikkert mange årsaker. Noen mener at teoretiseringen av yrkesutdanningen er noe av årsaken, og det er faktisk slik at noen har åpenbart lettere for å lære gjennom praksis. Jeg er derfor glad for at mange bedrifter og kommuner nå gir slike tilbud. Dessuten mangler vi lærlingplasser. Den situasjonen bedres ikke av at offentlige og private oppdragsgivere i altfor stor grad tildeler oppdrag til bedrifter som leier inn arbeidskraft fra Polen og Litauen, framfor å benytte seg av norske lærlingbedrifter. I min tid var det bare en liten del av ungdomskullene som gikk over i videregående utdanning. Siden har vi hatt en utdanningsrevolusjon, og i dag har som kjent alle en rett til å fullføre videregående skole. Da tror jeg også vi må innse at det ikke er alle gitt å fullføre videregående opplæring, men det skal også være plass til dem i et inkluderende arbeidsliv. Det er ofte spørsmål om tilpasset opplæring. Jeg hadde en gang en kamerat som en lang periode ikke klarte å skaffe seg førerkort for bil. Han kom aldri lenger enn til teoriprøven. I dag er ikke det noe problem, det er mulig å måle kunnskap på annen måte. Og han er en god sjåfør!