Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2005-10-20:
Det hersker bred enighet om utviklingspotensialet i nordområdene, og Nord-Norge er i dag preget av optimisme. Næringslivet går godt, og det skapes jobber som aldri før. Jeg er ubeskjeden nok til å gi den avgåtte regjeringen hovedæren for denne utviklingen. En ansvarlig økonomisk politikk har, sammen med en offensiv petroleumspolitikk i nord, lagt grunnlaget for nye attraktive arbeidsplasser, bl.a. innenfor olje- og gassvirksomhet. Den avgåtte regjeringen hadde en klar ambisjon om vedvarende, høyere aktivitet i Barentshavet innenfor miljømessig forsvarlige rammer. Den helhetlige forvaltningsplanen for Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten vil, når den foreligger, gi grunnlag for avklaring av nye leteområder. Det ypperste av petroleumsteknologi kombinert med verdens strengeste miljøkrav viser at vi ikke vil gamble med miljøet. Vestlandet har fått oppleve olje- og gasseventyret. Turen var kommet til Nord-Norge, trodde jeg. Etter å ha lest den politiske plattformen fra Soria Moria og hørt tiltredelseserklæringen føler jeg meg ikke like sikker. Formuleringene i kapitlet om energipolitikken preges av mange forbehold. Det er positivt at Regjeringen vil sluttføre 19. konsesjonsrunde, men hva med fortsettelsen, 20. runde? Det gir plattformen og erklæringen ingen svar på. Og hva slags signal er det til Nord-Norge når miljøvernministeren i dag har gitt oppsettende virkning for leteboringen på Goliat, som er godkjent av SFT? Jevn aktivitet i Barentshavet over tid krever løpende tilrettelegging for nye konsesjonsrunder. Stengingen av Nordland VI, før man om kort tid får forvaltningsplanen til behandling, er en åpenbar konsesjon til SV. I hele valgkampen fikk den nordnorske befolkningen forsikringer fra arbeiderpartihold om at man ikke ville forhandle bort olje- og gasspolitikken. Men er det ikke nettopp det som nå har skjedd? Stoltenberg har satt et påholdent senterparti til å styre Olje- og energidepartementet og overlatt Miljøverndepartementet til et SV som kjører med alle bremsene på i petroleumspolitikken. Mange husker sikkert Heidi Sørensen fra SV, nå fraksjonsleder i energi- og miljøkomiteen, som lenket seg fast i protest mot Snøhvit-anlegget. Når de to mest defensive partiene i Regjeringen er satt til å bestemme over framdriften på olje- og gassområdet, er det all grunn til bekymring. Derfor står Arbeiderpartiet nå foran en betydelig utfordring innad i Regjeringen. Det handler om Arbeiderpartiets troverdighet i en sak der partiet alltid før har vært til å stole på. Det kan virke som partiet har skaffet seg dårlige venner i Regjeringen. Et velferdssamfunn som det norske kommer ikke av seg selv. Hadde motstanden og forbeholdene mot oljeboring i Nordsjøen vært like sterke som mot oljeboring i Barentshavet, hadde vi trolig aldri kommet i gang i sør. Da hadde vi heller ikke hatt et velfylt pensjonsfond og den velferd vi opplever i Norge i dag. Olje- og gassvirksomheten må derfor videreutvikles basert på kunnskaper, ikke følelser – i nord som i sør. Russernes virksomhet i nord er nå kommet for å bli. Uavhengig av hva vi foretar oss på norsk side, er det full fart på Shtokman. Hva er da logikken i at Norge skal holde seg borte fra Barentshavet? Det ville frata oss muligheten til å sette norske standarder på miljøtiltak og svekke sjansene for leveranser fra norsk og nordnorsk oljeindustri knyttet til utbygginger på russisk side. Regjeringen må bestemme seg. Halvhjertet innsats i nord holder ikke! For dem som vil satse innenfor olje og gass, er langsiktighet et «must». Derfor bør statsministeren, som var i Tromsø og gav forsikringer om en fortsatt offensiv petroleumspolitikk i nord, selv sørge for at dette løftet innfris. Det koster lite sammenlignet med hva vi vil få igjen. Det ville antakelig også bringe SV nærmere oppfyllelse av sitt valgløfte om 10 000 flere nordlendinger innen 2010.