trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-06-03:
Det er ikke godt å bli klok på Fremskrittspartiets opptreden i forhold til Telenors nett. De er enige med SV i å skille ut Telenors nett i et eget statlig selskap, men de tar altså ikke konsekvensene av det og stemmer mot fusjon mellom Telia og Telenor. Fremskrittspartiet har vært et parti som foretrekker privat eierskap framfor offentlig, men nå går Fremskrittspartiet inn for statlig eierskap av telenettet i Norge og i IT-satsingen på Fornebu. Siv Jensen tok i forkant av Fremskrittspartiets landsmøte til orde for økt statlig eierskap i norsk næringsliv, og nå står altså Fremskrittspartiet sammen med SV om å forhindre at privat kapital skal investere i telenettet – nei, det skal forbli statlig. Hva skyldes denne nyvunne troen i Fremskrittspartiet på at man gjennom statlig eierskap og statlig styring kan møte samfunnets utfordringer? Har Fremskrittspartiet noen erfaringer med monopolet som vi andre ikke har? Og hvis jeg skulle forsøke å ta Fremskrittspartiet i beste mening, at de er opptatt av dette nettet og utbyggingen av det, og at staten må sikre at abonnentene får et tilbud, hvorfor er de da ikke med på det forslaget som Høyre har fremmet sammen med regjeringspartiene?
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-06-03:
Kristelig Folkepartis profil på telesektoren fremstår ikke nettopp som tydelig, og partiet viker tilbake for klare standpunkter på noen områder. Kristelig Folkeparti sier i innstillingen at de er opptatt av å sikre konkurransemulighetene for teleindustri og teleoperatører, og det er vel og bra. Konkurransetilsynet sier at de konkurransebegrensninger en eventuell fusjon vil medføre, kan motvirkes ved at Telias aktiviteter i Norge avhendes. Kristelig Folkeparti har merket seg det, men jeg vil spørre om Kristelig Folkeparti akter å følge opp Konkurransetilsynets anbefaling, eller om de lar dette bare stå som en merknad.
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-06-03:
Senterpartiet har i en årrekke fremholdt statlig eierskap som et avgjørende styringsverktøy for ulike politikkområder. Nå har Senterpartiet i regjering vært ansvarlig for å fremforhandle en fusjonsavtale som legger veien åpen for privatisering av Telenor. Så hører jeg at Jorunn Ringstad klart sier at det er sider ved denne privatiseringen som Senterpartiet ikke liker. Har Senterpartiet måttet bøye av i Regjeringen, eller ser vi nå begynnelsen på en snuoperasjon i Senterpartiet i forhold til statlig eierskap? Mitt spørsmål er: Kan det vedtaket Stortinget gjør i dag, åpne for at Senterpartiet også på andre områder kan være villig til å slippe til private, f.eks. i NSB?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Høyre har normalt vært et teknologivennlig parti. Hvis myndighetenes regelverk ikke gir den nødvendige åpning for ny teknologi, vil investeringer søke dit hvor regelverket er mer fremtidsrettet. Arbeiderpartiet er bekymret for at vi kan være i ferd med å komme på etterskudd i forhold til den teknologiske utviklingen. Vi ber derfor i innstillingen om at Regjeringen foretar en snarlig tilpasning av reguleringsregimet – det er en merknad som Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti står sammen om. Men jeg må medgi at det overrasker meg, og det overrasker meg ganske betydelig, at Høyre ikke ville være med på en slik anmodning. Hvorfor?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Arbeiderpartiet tror på et kreativt og utviklende samspill mellom offentlig og privat sektor. Det er altså slik at de norske telereguleringene er blitt avregulert under Arbeiderpartiets ledelse og raskere enn det har skjedd f. eks. i EU. Men det er også slik at når Norge har hevet seg fra å være langt nede på stigen i forhold til teleteknologisk utvikling, til å være i første divisjon, har det først og fremst sammenheng med at det har skjedd en framtidsrettet satsing og et sterkt teknologisk engasjement i det norske televerket, som er 100 pst. statlig. Vi har også sett at vi har hatt en utvikling hvor vi ligger fremst i verden i å bruke teknologien. Det har skjedd med det norske Telenor i spissen, som er 100 pst. statlig. Vi har sett at Norge har fått noen av verdens laveste priser i telesektoren. Der har også utviklingen gått lenger i Norge enn i andre land, og det 100 pst. statlige Telenor har faktisk gått i front for denne utviklingen. Når det gjelder Internett, ble mye av grunnlaget for det lagt i offentlig sektor i USA. Jeg tror i mange sammenhenger at offentlig sektor er helt sentral for slik utvikling. Men det er viktig at vi har et samspill mellom det offentlige og det private, hvor det er rom for konkurranse, og hvor det er rom for kreative løsninger på framtidsrettede problemer. Men man må ikke framstille det som om alle utfordringer løses bare private slipper til. For det er ikke slik at land med private televerk har hatt en bedre utvikling enn vi har hatt i Norge. Det er ikke slik at de har lavere priser enn det vi har i Norge. Tvert imot har vi faktisk med 100 pst. statlig eierskap nådd veldig langt på teleområdet. Nå kommer vi over i en ny tid, og i den nye tid er vi åpne for en delprivatisering av Telenor. Og vi tror at det er egnet for å føre tradisjonen videre.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Jeg forstår godt at representanten Sahl og representanter for mellompartiene blir litt oppskjørtet når de ser hva de selv har gått inn for eller ikke gått inn for i innstillingen. Det er det all grunn til! Arbeiderpartiet vil ikke bryte EØS-avtalen. Men hvor er det avklart at de forslag som her fremmes, er i strid med EØS-avtalen? Hvor er det avklart? Det står ingen steder. Så sier representanten Sahl at det er galt at det er noen forskjell på forslaget fra regjeringsfraksjonen og Høyre og forslaget fra Arbeiderpartiet og SV. La meg være enig med Sahl i at det er enighet om målene. Men poenget er jo at Sahl og hans partifeller og kolleger fra regjeringspartiene og Høyre ikke vil ta i bruk de virkemidlene som er nødvendige for å nå de målene. Da må jeg spørre representanten Sahl: Hvor i forslaget står det at regjeringspartiene vil ta i bruk leveringsplikt? Hvor står det? Tvert imot står det at man vil vurdere det – men det er håp og tro, som direktør Theodorsen i Tromsø sier. Hvor står det at man vil ta i bruk maksimalpris? På det punktet står det ikke engang i forslaget at man vil vurdere maksimalpris. Og er det ikke slik at det nettopp er leveringsplikt og maksimalpris som er de virkemidler vi har valgt å bruke for å nå de samfunnsrettede målene innenfor telesektoren? Hvor har representanten Sahl i sitt forslag at vi skal ta det i bruk? Ikke ett sted – på grunn av at han ikke vil ta i bruk disse virkemidlene! Han vil vente og se, han vil håpe og tro, som Theodorsen sier. Og når det gjelder markedet: Er det riktig gjengitt at det i meldingen fra Regjeringen faktisk står at Regjeringen ikke ser noe behov for å ta i bruk særskilte statlige tiltak for å sikre utbygging av telenettet? Man mener at markedet vil ivareta det på kommersielt grunnlag. Og kommersielt grunnlag betyr bedriftsøkonomisk grunnlag. Er det riktig, eller er det galt? Jeg tror nok vi kan bli enige om at det er et nokså riktig sitat fra meldingen.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Arbeiderpartiet har ikke sett noe behov for en delprivatisering av Telenor med de funksjonene som Telenor har hatt. Jeg har for egen del uttalt meg relativt sterkt mot en slik delprivatisering. Slik Telenor har fungert til nå, har det i siste instans kunnet brukes som et telepolitisk virkemiddel ved at staten kunne utøve eierstyring gjennom at staten har 100 pst. eierskap. I det øyeblikk staten ikke lenger har 100 pst. eierskap, kan ikke staten lenger utøve den samme eierstyring. Det er riktig at Arbeiderpartiet stemte mot forslaget i budsjettet, og representanten Gjerpe Hansen spør: Har det skjedd noe etter nyttår? Ja, det har det. Det har skjedd noe meget vesentlig, og det er muligheten for en sammenslåing av Telenor og Telia. Det gjør at vi fra Arbeiderpartiets side vektlegger et annet perspektiv knyttet til Telenor sterkere enn de styringsmulighetene som ligger her, og det er næringsutviklingsperspektivet. Det som åpnes av muligheter ved en sammenslåing av Telenor og Telia, mener vi er så interessant at vi bør utnytte mulighetene. Vi mener også at det nye selskapet vil være best egnet til å nå de målene som vi har i telepolitikken. Men vi erkjenner samtidig at vi da gir fra oss muligheten til å beholde 100 pst. statlig eierskap, og vi gir fra oss muligheten til å utøve eierstyring. Så kan man stille spørsmålet: Hvor langt går konsekvensene av det? Jeg tror vi skal erkjenne at de siste år har man i all hovedsak ivaretatt de samfunnsmessige mål gjennom telelovgivning og konkurranselovgivning, og det kan vi ivareta også med det nye selskapet. Men vi konstaterer at når vi kommer i en situasjon hvor vi velger å slå sammen Telenor med et annet selskap, vil i hvert fall ikke lenger eierstyringsfunksjonen kunne utøves gjennom 100 pst. statlig eierskap. Da er det også en lavere skranke å gå over å tillate delprivatisering. Det er bakgrunnen for at vi finner at det samlet sett er den beste løsning.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Det er stor enighet om målene i telepolitikken. Det er for så vidt i seg selv interessant. Det er ikke så mange år siden at, så langt jeg husker, både Senterpartiet og Venstre var imot at Telenor skulle omgjøres til aksjeselskap. Men det er altså slik at selv om det er enighet om mål, er det ikke enighet om bruk av virkemidler. Vi kommer veldig kort i å nå målene dersom det er behov for virkemidler og de ikke finnes. Da er det altså slik at Arbeiderpartiet og SV vil innføre leveringsplikt, Senterpartiet vil ikke. Da er det altså slik at Arbeiderpartiet og SV vil innføre maksimalpris, Senterpartiet vil ikke. Da er det altså slik at Arbeiderpartiet og SV viser til at det er behov for en gjennomgang av reguleringsregimet, Senterpartiet vil ikke være med på de merknadene. Og vi viser sammen med Høyre og Fremskrittspartiet bl.a. til det som skjer på mobiltelefonområdet – Senterpartiet er ikke med på den påvisningen. Hvis det bare er ordene som er problemet, hvorfor kan da ikke Senterpartiet slutte seg til Arbeiderpartiets forslag? Er ikke poenget at det er en vesentlig forskjell i realitet på grunn av at Arbeiderpartiet og SV vil bruke virkemidler, mens Senterpartiet ikke vil bruke virkemidler – man vil ikke styre på samme måte som det Arbeiderpartiet og SV vil? Så er det riktig at det finnes en plan for videre utbygging. Den er interessant. Den dekker ikke hele Norge. Men har Senterpartiet tatt innover seg at de selv i dag fremmer forslag for Stortinget om å delprivatisere Telenor, og at staten skal ha 1/3 eierandel? Da er mitt spørsmål til representanten: Hvor har Senterpartiet og Kristelig Folkeparti garanti for at de framtidige eierne av Telenor vil foreta den utbyggingen som nå er planlagt? Det er ikke noe annet enn planer. Hvor har de garanti for det? Og hvor har de garanti for at det vil bli foretatt i det omfang som jeg går ut fra at Senterpartiet og vi sammen ønsker?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Vi kan alle være enige om at det ideelle hadde vært om Telenor kunne blitt tilført de samme musklene som det sammensluttede selskapet nå blir tilført, og samtidig hatt all virksomhet i Norge og ikke trengt endret eierskap. Men verden er nå engang ikke slik, og jeg har begrunnet i et tidligere svar hvorfor vi fra Arbeiderpartiets side mener at den samlede løsningen som ligger på bordet, er god. Så reiser representanten Myrvoll spørsmålet: Hva så med begrensningen på 33,4 pst? Vi har fra Arbeiderpartiets side i innstillingen sammen med et flertall i komiteen uttalt at vi ser det som et mål å videreføre 51 pst. felles statlig eierskap fra norsk og svensk side, i likhet med det som de to regjeringer har uttalt som sin policy – det står faktisk «policy» i avtalen. Det har man ingen garanti for, og vi har heller ingen garanti for at det ikke kan bli et flertall i Stortinget som legger opp til at staten skal selge seg ned i forhold til de 33,4 pst. Arbeiderpartiet legger også til grunn at vi ser det som et mål å beholde 51 pst. felles statlig eierskap, og at Norge skal videreføre de 33,4 pst. Men det vil være en løpende politisk diskusjon, og det kommer sikkert til å være partier som har et annet mål. Hvis jeg kunne få lov til å bruke de siste sekundene til å svare på et spørsmål som jeg ikke fikk svart på fra representanten Sahl, som gjaldt opsjoner: Arbeiderpartiets poeng er at når dette selskapet skal børsintroduseres, er det veldig stor usikkerhet om hva slags verdi selskapet vil ha. Hvis man da på forhånd har satt en antatt gunstig pris for de ansattes kjøp av aksjer, vil verdien kunne være langt høyere enn hva man på det tidspunktet trodde. Det betyr at det blir helt uforutsigbart og tilfeldig hva slags gevinst de ansatte eventuelt vil kunne få. Det mener vi vil være uheldig, og derfor mener vi at man bør vente med å ta i bruk et slikt instrument til verdien er mer avklart.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
President! Til oppklaring av en åpenbar misforståelse – det er viktig for den videre debatt.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Dersom statsråden oppfatter det som at det er likhet mellom forslagene fra Senterpartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre og Høyre og fra Arbeiderpartiet og SV, så er det en åpenbar misforståelse. Det er ingen tvil om at Arbeiderpartiets og SVs forslag innebærer en prinsippavklaring om at det innføres leveringsplikt. Men det er selvfølgelig slik at det er de utøvende myndigheter som fastsetter hvor stor kapasitet det skal være, framdriften, i den prosentvise dekning …
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
mens spørsmålet i forbindelse med det andre forslaget er om det i det hele tatt skal innføres. La det være avklart for den videre debatt i Stortinget.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Jeg er glad for at statsråden, i motsetning til mange andre talere, så klart erkjente realitetsforskjellen mellom å innføre og å vurdere leveringsplikt. Jeg er mer overrasket over at statsråden ikke tar inn i sin vurdering av behovet at det selskap som er mest aktuelt i denne sammenheng, nå endrer eierform og ikke lenger vil være under full statlig kontroll. Jeg er også overrasket over at Regjeringen, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, sier at den utbygging som nå planlegges – la oss si at anslagsvis 80 pst. av Norges befolkning dekkes – er tilfredsstillende. Det er interessant. Mitt poeng er imidlertid at vi har en stor diskusjon om hvor selskapet skal legge sine ulike forretningsområder, og det er meget viktig. Mitt spørsmål er hvordan Regjeringen vil legge til rette for at vi skal få rammebetingelser som kan bidra til at mest mulig av utviklingsvirksomheten, mest mulig av innovasjonen, skjer i Norge. Hva slags perspektiv har Regjeringen på den framtidige utviklingen innenfor informasjons- og kommunikasjonsteknologiforskningen, som Forskningsrådet så sterkt har påpekt? Hva vil statsråden gjøre for mer konkret å følge opp der det kan se ut som om vi er i ferd med å havne litt på etterskudd i forhold til det teleregulatoriske regimet? Jeg registrerer med interesse hans understreking i innlegget av at han vil ta med seg synspunktene og tillegge dem vekt. Videre og mer konkret: Jeg registrerer at statsråden i innlegget sier at man vil komme tilbake til utlysning av lisenser for tredje generasjons mobiltelefoni i andre halvdel av år 2000. Hva er årsaken til at man må bruke enda 1-1 ½ år for å få til en utlysning, som Finland allerede har foretatt, i en situasjon hvor tiden er en viktig konkurransefaktor for operatører og for industri?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Det er riktig som saksordføreren her understreker, det er ganske stor enighet på alle vesentlige punkter i disse tre sakene som vi har til behandling her i dag. Men en del skillelinjer er det også mellom Høyre og sentrumspartiene, og det som jeg særlig har merket meg, også i innlegget, er Høyres sterke opptatthet av markedet og fri konkurranse og – ikke minst – virksom konkurranse. Nå er det jo sånn at virksom konkurranse virker kun der det er noe å konkurrere om, og for Distrikts-Norges del vet vi at det er veldig fort gjort for distriktene å bli påført et ulønnsomhetsstempel, for der det ikke er noe å konkurrere om, har konkurransen på mange måter mistet sine fordeler. Og jeg ønsker å utfordre Høyre litt på det i forhold til Telenor og den sterke fokuseringen på at den norske stat her skal være på banen hele tiden og sørge for at man opprettholder en stadig mer virksom konkurranse, en konkurranse som jo da påfører store deler av dette landet et ulønnsomhetsstempel. Har Høyre noe forhold til det? Videre: Høyre har også landet på at de vil pålegge Telenor å leie ut linjene helt fram til kunden, det såkalte LLUB. Ser ikke Høyre at et sånt pålegg kan redusere selskapenes lyst til å investere i linjenettet?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen gav etter mitt skjønn en glimrende innføring i framtiden. Han var også inne på at også de tre siste dager kan bli veldig viktig når det gjelder utviklingen i framtiden. Jeg må bare si at de tre siste dagers skriverier i avisene, og det som nå er gjentatt av representanten her, på mange måter har sjokkert sentrumspartiene. Jeg siterer fra Finnmark Dagblad. Etter at han har presentert Arbeiderpartiets gode forslag, fortsetter han: «Flertallet i Stortinget går imidlertid mot å ta slike virkemidler i bruk. De vil vurdere disse spørsmålene videre, og vil ikke ta standpunkt.» Han er spesielt skuffet over sentrumspartiene: «I stedet for å sikre viktige samfunnsmål overlater sentrumspartiene til markedet å styre utviklingen.» Dette er mildest talt en misvisende framstilling av hva de samme partiene har gått inn for. Vi har omtrent likelydende forslag. Den eneste store forskjellen jeg kan se, er at Arbeiderpartiet ønsker å vedta at vi skal være først i verden når det gjelder utvikling på telesektoren. Det blir omtrent som om Norges Fotballforbund skulle vedta at Norge skulle vinne EM i fotball. Så vidt jeg kan skjønne, er det den jobben vi skal gjøre på forhånd som skal medvirke til at vi skal være først i verden. Jeg ønsker å stille noen konkrete spørsmål til Arbeiderpartiet: Hvorfor vil Arbeiderpartiet pålegge Regjeringen å innføre virkemidler som strider mot EØS-reglementet i dag? Hvorfor går Arbeiderpartiet imot at de ansatte skal få lov til å kjøpe aksjer når den tiden er inne? Jeg vil til slutt utfordre Schjøtt-Pedersen til å si noe om hva den reelle forskjell i målsetting mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene er når det gjelder telepolitikken i framtiden.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Jeg har oppfattet det slik at for Fremskrittspartiet er markedsfri konkurranse og liberalisering honnørord. Nå har vi jo et liberalisert telemarked, og som en konsekvens av det får vi altså en fusjon mellom Telenor og Telia. Det kan fra Kristelig Folkepartis side se ut som om Fremskrittspartiet har et ambivalent forhold til det. På den ene siden blir det fusjonerte selskapet for stort, og det blir et problem for det innenlandske markedet, men på den annen side er fusjonen god for det utenlandske markedet, for konkurransen utad. Jeg skulle gjerne ha hatt et svar fra representanten Stensaker på om han ikke er enig i at sammenslåingen som vi nå har fått, nettopp er et resultat av denne liberaliseringen. I tillegg ønsker Fremskrittspartiet å skille telelinjer og teletjenester. Det ønsker de å oppnå gjennom et selskap som skal være 100 pst. eid av staten, og i tillegg skal ikke dette selskapet tjene penger. Da har jeg to spørsmål til representanten Stensaker. Det første er: Hva er det som i dette tilfellet gjør at Fremskrittspartiet ønsker å ha et 100 pst. statlig eid selskap? Det andre er: Hvorledes skal en kunne finansiere dette når det stadig stilles nye krav til nettet, og når partiet også understreker at de «vil arbeide for en raskere utbygging av stamnettene og informasjonsmotorveien»? Hvor skal en så hente pengene til å finansiere motorveien når selskapet skal være et såkalt break even-selskap?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Sosialistisk Venstreparti skriver i sin merknad på side 7 i Innst. S. nr. 197: «Dette medlem ønsker å opprettholde Telenor AS som et heleid statlig selskap, som har mulighet for å inngå strategiske allianser med andre selskaper for å styrke seg i internasjonal konkurranse.» For det første ønsker jeg å utfordre representanten Myrvoll på hva han mener med «strategiske allianser» i denne merknaden. Er det ikke en «strategisk allianse» vi inngår i dag? Kristelig Folkeparti stiller store spørsmålstegn ved realismen i dette når virkeligheten i dag er at markedet er deregulert. Et heleid lite statlig selskap i et deregulert marked vil møte hindringer når det skal finne strategiske alliansepartnere. Og spørsmålet er: Hvordan vil SV legge til rette for det? Sentrumspartiene ser strategiske allianser som en absolutt nødvendighet i det markedet som vi nå er inne i, og går derfor inn for denne fusjonen med delprivatisering. Til slutt: Å ha døra på gløtt for utvikling, slik vår representant May-Helen Molvær Grimstad uttrykte seg, har i ettertid vist seg å være klok tale. Men det SV gjør i dag, er jo å lukke og låse den samme døra.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Det er jo litt sørgelig at vi i den forrige telepolitiske debatten i Stortinget av noen størrelse fikk en masse ros fra Høyre nettopp fordi vi så framover og var på leting etter løsningene, mens Høyre denne gangen har funnet tilbake til sin fordomsfulle virkelighet og sagt at SV på en måte er skremt av den teknologiske utvikling og redd framtida. Langt derifra, vi bare finner de virkemidlene som gjør at vi kan nærme oss framtida på en samfunnsmessig god måte. Høyre derimot, de lever i sin fordomsfulle, ideologiske verden. Når vi leser deres merknader, kan vi se at de mener det er liberaliseringa som har ført til at det har blitt gode tilbud og reduserte priser, det skriver de flere ganger. Da lurer jeg på hvordan Høyre kan forklare at en timinutters rikstelefon fra Oslo til Hammerfest som kostet 22,30 i 1990, i 1995 – før dereguleringa var på plass – kostet 7,40. Prisen er altså redusert til en tredjepart. Når det ikke var markedsmekanismen som fungerte, hvorledes var det mulig ut fra de merknadene Høyre har skrevet? Jeg syns at Høyre bør erkjenne at dette ikke bare dreier seg om markedet, det dreier seg i hovedsak om en teknologisk utvikling som kom oss til gode lenge før dereguleringa, de bør prøve å se at her er mer enn spørsmål om konkurranse. Og da kommer vi til den biten som er problematisk når det gjelder framtida. Høyre sier jo at hele landet skal få dette, at en skal prøve å gjøre tjenester og priser gunstige, og så vet vi at markedet ikke fungerer sånn. Men da er det at Høyre kommer på etterskudd og sier at hvis dette blir helt skjevt en gang i framtida, så skal vi vurdere å gå inn med tiltak. Er ikke Høyre villig til å ligge i forkant og si at vi må legge premissene sånn at hele landet får ta del i godene, både kvaliteten og prisen på framtidas tjenester?
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Det er ikke så ille at Høyre nå for så vidt erkjente at vi også under regimet til forvaltningsbedriften Televerket, etter hvert Telenor AS, i deres monopolperiode, hadde et dramatisk fall i prisene og en stor bedring av tjenestene i landet. Jeg syns det er en grei erkjennelse. Så vi er i hvert fall enige om at det er ikke bare er markedet og konkurransen som har ført til at det norske folk har noen av de beste og billigste teletjenester i Europa. Det har faktisk Telenor og det gamle Televerket i en monopolsituasjon bidratt til. Poenget for meg er ikke at staten skal ha dette markedet, men at vi også har én statlig aktør i et marked hvor SV har vært med på å oppheve eneretten. Vi sier likevel at vi ønsker én statlig aktør, at vi kan bruke eierskap som ett av virkemidlene. Det betyr ikke at de er alene på det markedet, de er i en hard konkurranse. Når det gjelder infrastruktur, tror jeg faktisk at Høyre generelt mener at infrastruktur er en statlig oppgave, og da kan man diskutere hvor klokt det er å skille ut telenettet. Det er faktisk slik at en rekke aktører innafor telesektoren mener at det ville vært en klok løsning at vi hadde et telenett som alle hadde samme tilgang til. Syns overhodet ikke Høyre at det er en interessant tanke? Det andre spørsmålet går på dette med etablering av et fond for utjevning av priser. Hvis Høyre mener at hele landet skal med, hvorfor er Høyre så motvillig til at alle aktører skal delta i et slikt spleiselag, slik at det ikke bare blir den store aktøren som skal ha påleggene? Hvis det skal være likhet i en konkurransesituasjon, bør alle aktørene ha sine forpliktelser. Eller mener Høyre at det bare er Telenor, og da eventuelt det nye selskapet Telenordia, Telianor eller hva det blir, som skal ha den forpliktelsen?
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
For oss som deltok i den store telepolitiske debatten i juni 1996, er det interessant å registrere hvordan posisjonene har endret seg, og hvem som kritiserer hvem for hva. Ellers, da representanten Schjøtt-Pedersen snakket om mulighetene i framtida og det å kunne få se gårsdagens fotballkamp når man ville, tenkte jeg at gårsdagens fotballkamp vet jeg jo resultatet av. Jeg har mer lyst til å se morgendagens fotballkamp – men det kan kanskje representanten ikke hjelpe meg med. Men jeg har lyst til å ta utgangspunkt i et sitat fra Kartell-nytt i valgkampen, hvor Jagland skriver følgende: «Det er ikke Arbeiderpartiets politikk å svekke det statlige eierskapet i næringslivet. Tvert imot mener vi det er viktig at staten spiller en aktiv rolle for å sikre langsiktighet, stabilt og nasjonalt eierskap.» Det er sikkert noe representanten Schjøtt-Pedersen er enig i. Det som overrasker, er å følge den debatten som pågår nå på oljesektoren omkring Saga, hvor Arbeiderpartiet har sterke synspunkter om nødvendigheten av statlig eierskap. Sjøl om man har Statoil fullt ut, og man har flertall i Hydro, er man veldig opptatt av at Saga ikke skal ende på utenlandske, private hender. Jeg må si at jeg skjønner ikke helt det engasjementet. Telepolitikk og Telenors skjebne må jo nesten være viktigere samfunnsmessig sett enn hva som skjer med Saga og eierskapet der, og da er det jeg lurer på hvordan Arbeiderpartiet så lett kan fare med en harelabb over det. Schjøtt-Pedersen sier til Dagens Næringsliv 4. februar at «det viktigste definitivt er at Norge beholder sine 33,4 prosent», og han synes ikke det har noen vesentlig betydning hva svenskene gjør. Men har Schjøtt-Pedersen noen garanti for dette med 33,4 pst? Det ligger allerede i intensjonsavtalen at man kan gå ned til 25,5 pst., og ved neste budsjettforlik kan det jo hende at sentrum bøyer kne for Høyre og Fremskrittspartiet, og så er man nede i 0.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Representanten Kofoed-Larsen sa i sitt innlegg, og understreket, at man ikke er imot et godt tilbud til akseptable priser for hele landet. Nei, hvem er det? Spørsmålet er ikke egentlig hva man er imot eller hva man er for, det er hvilke virkemidler man vil bruke som er det grunnleggende spørsmålet – og hun omtalte det som den «lille uenigheten». Men det kan være at det er den lille uenigheten, den lille forskjellen, som er avgjørende. Tormod Hermansen sa til Svenska Dagbladet 25. januar i år noe som er helt riktig, som er den utilslørte sannhet, nemlig at alle skal vite at Telia-Telenor skal drives på rene markedsmessige vilkår, og de som satser penger i selskapet behøver ikke være redde for at vi kommer til å føre distriktspolitikk. Det tror jeg er helt riktig. Og da er spørsmålet: Hva gjør vi? Det er klart at Telenor har egne utbyggingsplaner, og at det nye selskapet kommer til å gjennomføre de delene av planene som de finner markedsmessig lønnsomhet for. Og da kommer den lille forskjellen fram: Skal vi vente til i ettertid og se hvordan dette går, eller skal vi sørge for å være i forkant og få lagt premissene og gitt de nødvendige pålegg som gjør at hele landet følger med? Alle har vært så opptatt av at her er det om å gjøre å ikke komme på etterskudd. Det er det på dette området også. Kommer distriktene i bakevja, kommer de til å bli liggende i bakevja. Der er den lille forskjellen – og det er den avgjørende forskjellen.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Representanten Ringstad åpnet med å snakke om Senterpartiets målsetting i telepolitikken. Hun burde vel ha sagt: Senterpartiets målsetting i telepolitikken i dag. Alle utvikler vi oss når det gjelder telepolitikken, men Senterpartiet gjør det i store, store sprang over djup som det ikke kan være mulig å hoppe over. Når representanten Ringstad snakker om Arbeiderpartiets og SVs ekstreme lyst til å styre, blir jeg litt forundret. Jeg ser at også parlamentarisk leder, Johan J. Jakobsen, er til stede i salen, og jeg sitter her med en bunke sitater fra den parlamentariske lederen i en tidligere teledebatt, hvor han nettopp påpeker nødvendigheten av å styre. Han sier bl.a.: «Jeg mener at lovverket vi har på dette feltet, er et av de virkemidlene vi i dag kan bruke, men som ikke er utnyttet fullt ut.» Det sa han for tre år sia da vi diskuterte oppheving av eneretter, og jeg har en rekke slike sitater hvor Senterpartiet gikk lengst av alle i spørsmålet om å styre. I dag vil de ikke styre overhodet. Jeg må også si at jeg blir litt forundret når jeg hører hva som blir sagt, at de ser en del positive elementer med privatisering. Jeg sitter her med Telecom Revy fra 21. august 1997, og det er valgkamp. Daværende leder i samferdselskomiteen, Magnus Stangeland, sier følgende – og han er livredd for privatisering av Telenor: «Vi ser på Telenor på samme måte som vi ser på Luftfartsverket, Jernbaneverket og Vegvesenet: Vi må ha infrastruktur og den skal være et statlig ansvar.» Så kan en spørre: Er det neste at Luftfartsverket, Jernbaneverket og Vegvesenet skal privatiseres? Med andre ord, det finnes ingen sammenheng i telepolitikken hos Senterpartiet for et par år sia og nå. Alle endrer vi oss til politikken, men vi prøver i alle fall å ha en liten tråd i endringene. Senterpartiet har ingen tråd. Representanten Ringstad burde sagt at denne avtalen er ille, men vi er nødt til å gå med på den – vi gikk med på privatiseringa i fjor høst fordi vi ble tvunget i kne av Høyre og Fremskrittspartiet for å få budsjettet i havn. Det kan komme til å gjenta seg.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
President, en åpenbar misforståelse!
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Min gode venn og kårkall, representanten Røtvei – det er vi to som er kårkallene i komiteen, de med lengst fartstid – sa at jeg hadde mange tanker, og det er klart at det av og til vil være vanskelig å organisere mange tanker for dem av oss som har tungt for det. Det som forundret meg litt er det perspektiv man har på staten. Telenettet er finansiert av alle brukerne i landet som har vært med på å betale disse tjenestene som etter hvert er blitt rimeligere og rimeligere, slik at dette i utgangspunktet på en måte er et felleseie. Hvis staten på en måte har ansvar for dette nettet og gjerne kobler det med de øvrige statlige nettene som også er inne når det gjelder formidling av teletjenester etter hvert, slik som Jernbaneverkets nett og Statnett, er det liksom ingen interesse for å bruke og betale for å bruke dette nettet, og derfor blir det et nett som er uinteressant i en konkurransesituasjon, mens hvis det er en del av det fusjonerte delprivatiserte selskapet, er det et interessant nett. Det perspektivet greier jeg ikke helt å se. Jeg tror at et slikt statlig nettselskap faktisk også kan spille en rolle og være interessant for telemarkedet. Jeg ser ikke så negativt på det, og det gjorde heller ikke Arbeiderpartiet da de sendte over det nevnte forslaget for noen år siden. Dette forslaget hadde ikke Arbeiderpartiet så lang tid til å se på fordi det ble regjeringsskifte. Jeg lurer på om de så på det før de forlot regjeringskontorene, og jeg lurer på om noen av dem som overtok regjeringskontorene, har sett på det. Det får man vel aldri svar på, fordi det ligger mye papirer i skuffene der.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Jeg tror faktisk at Fremskrittspartiets statsskrekk er mye, mye større enn Sosialistisk Venstrepartis markedsskrekk. Det er faktisk slik at jeg på en rekke områder tror at markedet er den riktige regulatoren, men skal den være det må det også være visse spilleregler. Jeg tror ikke på den frie konkurranse, jeg tror på en konkurranse som har visse spilleregler å følge, slik at det fungerer. På telesektoren er det veldig viktig at det er slike spilleregler, hvis ikke, vil det bli ulike typer tjenester og priser over hele landet. Jeg tror at det gamle Televerket faktisk gjorde en god jobb som forvaltningsbedrift. Så ble det AS – det stemte vi imot, det burde vi kanskje ikke gjort den gangen – og også som statsaksjeselskap har de gjort en god jobb, lenge før konkurrentene kom inn og lenge før man så perspektivene og hvor tøff konkurransen ville komme til å bli. Prisene gikk nedover og tjenestene ble bedre. Det er ganske fantastisk. Egentlig burde Fremskrittspartiet gå i seg sjøl og undre seg på hvordan det er mulig at et statsselskap i et land som har vært så vanskelig å bygge ut som Norge, kan være landsomfattende og være blant dem som har de billigste og noen av de beste tjenestene i Europa. Hvordan kan det være mulig? I Fremskrittspartiets ideologiske verden burde det egentlig være en absurditet, men jeg tror ikke de akter å bruke tid på å tenke gjennom det, for de har en slags fobi som går ut på at alt staten gjør, må bli galt. Jeg tror markedet har sin rolle å spille, men jeg tror ikke det frie markedet nødvendigvis er det beste. Jeg tror det markedet som har spilleregler å følge, er det markedet som kan føre til at vi får et godt samfunn å leve i, og at vi får reguleringer som gjør at vi ikke får de aller mest negative utslagene av de frie markedskreftene. De tar nemlig ikke noen menneskelige eller samfunnsmessige hensyn. Det er der vi er nødt til å gripe inn.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Ja, en kan ha døra på gløtt, en kan ha den vidåpen, og så kan en ha svingdører som gjør at en aldri kommer seg ut – det er mange slags døroperasjoner. Når representanten Sahl prøver å forklare hvor riktig det var å ha døra på gløtt i valgkampen for to år siden, må jeg bare minne ham på at da var det et deregulert marked, eneretten var borte, alt slikt var borte. Det har ikke skjedd noe spesielt fra høsten 1997 og fram til nå på det telepolitiske området slik sett, men det har skjedd noe på det regjeringspolitiske området: Kristelig Folkeparti er kommet i regjering og må forhandle med Høyre og Fremskrittspartiet – det er nytt siden august 1997. Kristelig Folkeparti sa i august 1997 at en ønsket at Telenor skulle være et 100 pst. statlig eid selskap, men at en ikke var sikker på om det skulle være det for all framtid. Så det er klart at det har blitt en ny framtid når en skal forhandle bort sine prinsipper og sin politikk! Det har jo vært slik før også at teleselskaper har inngått samarbeidsavtaler og allianser av forskjellig karakter. Det tror jeg også det nye konsernet kommer til å gjøre, for det opereres med allianser, og det er den typen strategiske allianser jeg snakker om. Jeg mener at dette lille Telenor som vi har, som er stort i Norge, og som faktisk er god på en del utenlandske områder, kunne ha operert i en slik verden. Jeg tror nok det nye selskapet også kan gjøre det, men for meg er det viktig å si at det er ikke nødvendigvis slik at alt som er godt for Telenor og Telia, er godt for Norge. Hva er best for Norge? Det er det som har vært mitt utgangspunkt for ikke å ønske fusjonen. Jeg tror nok ikke Telia og Telenor som selskap vil få noen ulemper av fusjonen, men jeg tror at Norge kan få det, og jeg går ut fra at Jan Sahl som politiker er opptatt av det.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Jeg er ikke i tvil om at Høyre har en rimelig god dag i dag, de har hatt flere gode dager når det gjelder det telepolitiske området. Nå er det jo slik at også vi i SV har forandret og utviklet vår politikk, og det tror jeg er veldig nødvendig – en kan på en måte ikke stå på gamle posisjoner på det telepolitiske området. Vi har her også fått kritikk i sin tid for å være for markedsliberalistisk osv. Vi er nok litt alene i dag, det stemmer det. Men vi har ikke tenkt å gå inn i noen slags hundreårsensomhet. Når selskapet er sammenslått, når nettforslaget er nedstemt, er vi veldig opptatt av hvilke typer regulatoriske holdninger som kan brukes for å få dette tilbudet som vi trenger over hele landet, til priser som er mest mulig likeverdige. Det er vårt utgangspunkt når våre primære ting er nedstemt. Hvis jeg i dag skulle fått det som jeg ønsker, hadde jeg opprettholdt Telenor som et selskap. Men jeg ville samtidig ha sett på det som var vårt forslag for noen år siden, nemlig et samarbeid mellom de statlige nettselskapene, gjerne i nær tilknytning til Telenor som et 100 pst. statlig eid selskap. Det kommer da ikke til å bli resultatet, og derfor skal jeg nå konsentrere min oppmerksomhet om framtida – det er der de fleste av oss skal leve resten av våre liv, hvor lenge nå det blir. Telepolitisk tror jeg i hvert fall at Arbeiderpartiet og vi har greid å finne sammen når det gjelder de regulatoriske ordningene, og det er det som kommer til å være vesentlig framover. At Høyre ikke er helt med, er vi ikke overrasket over. Derimot er jeg overrasket over at de mest styringskåte for tre år siden ikke er med, og det var bl.a. Senterpartiet, som hadde store runder i denne sal. Høyre rekner jeg ikke med i så veldig stor grad.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
I debattens hete glemte jeg å ta opp det forslaget som SV har i Innst. S. nr. 196. Det tas herved opp!
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Jeg skal for en gangs skyld prøve å gå videre på et innlegg fra Fremskrittspartiet, fra representanten Stensaker, og snakke litt over temaet «Når nettene blir lange». De investeringsplanene som foreligger, går etter det jeg skjønner, på å forlenge transportnettet, slik at fibernodene – språk er et forferdelig maktinstrument; «fibernoder», «kostnadseffektivitet» og «innovasjon» er ganske fremmedgjørende – blir liggende nærmere brukeren, toppen 200 – 300 meter. En sånn investeringsplan er beregnet til å ligge på 10-20 milliarder kr. Det vi sjølsagt i utgangspunktet veit, er at en del av planen vil være lite lønnsom. En del av kundene er lokalisert på steder hvor det er langt mellom disse, og det er en kostbar investering for å få nærheten. Da syns jeg det er veldig defensivt av en sentrumsregjering, som før har vært veldig opptatt av likeverdigheten, å skulle vente og se om det er nødvendig gjennom regulatoriske tiltak, gjennom pålegg, eventuelt å ta den kostnaden det medfører å sørge for at likheten kommer – ikke i ettertid, men når utbygginga skal skje. Jeg syns det er veldig defensivt, og jeg undrer meg på: Er dette helt nye toner – regjeringstoner? Ville man ikke ha sagt noe helt annet i en debatt om telepolitikk for et par år siden med ei arbeiderpartiregjering hvis denne hadde ei så defensiv holdning til distriktsprofilen i investeringene? For som Hermansen sier: De kommer ikke til å drive noen distriktspolitikk. Og det kan man ikke vente av et selskap i dette markedet. Det er det vårt ansvar å sørge for.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Representanten for partiet Høyre kjørte i innlegget for så vidt i gang en god gammel Høyre-lekse: Bare det blir nok konkurranse, mer konkurranse enn i dag, vil alt bli så meget bedre. Men dersom man skal overlate hele ansvaret for tilgang til telekommunikasjon av en god kvalitet og til en lav pris til markedet alene, har man samtidig fra politisk hold fraskrevet seg ansvaret for å sikre at en slik tilgang også gjelder i distriktene, noe som vil ramme næringslivet i Distrikts-Norge. I replikkordvekslingen nå har Høyre åpnet for at man kanskje en gang i framtida kan være med på f.eks. å pålegge leveringsplikt. Men allerede i dag varsler næringslivet i Nord-Norge, f.eks. innenfor banksektoren, at transaksjoner går for tregt fordi kapasiteten er for liten. Så sent som i går fikk jeg brev fra Næringsforum Nord, som består av NHO og LO i de tre nordnorske fylkene, der de bl.a. skriver: «Næringsforum Nord ser den videre utvikling av telekommunikasjoner med bredbåndsnett mv. i alle deler av landet som en avgjørende konkurransefaktor og nødvendig infrastruktur for både privat næringsliv og offentlig forvaltning.» Mitt spørsmål til partiet Høyre er om hovedtalspersonen i disse spørsmålene på en god pedagogisk måte kan forklare hvorfor Høyre foreløpig vil overlate hele jobben til markedet, og ikke bruke de mulighetene vi faktisk har for å sikre næringslivet i distriktene det de selv omtaler som «en avgjørende konkurransefaktor og nødvendig infrastruktur».
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen startet sitt innlegg med å fortelle om det elektroniske samfunn som vi nå er en del av og er avhengig av. Tror representanten at dette hadde vært mulig med bare statlige selskap uten konkurranse, og at Internett hadde blitt det det er, uten at private hadde utviklet dette? Det er ikke offentlig styring og regulering som har gitt oss vår elektroniske hverdag. Tilgang på mange elektroniske hjelpemidler er utviklet av private, for private og også uten at det er regulert. Som radioamatør har jeg tilgang på flere amatørsatellitter, som jeg kan bruke fritt, uten at det er under offentlig styring.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Representanten Eirin Faldet mente at det var flott at Fremskrittspartiet går inn for likeverdige tilbud over hele landet, at man sikrer et tilbud til alle, og lurte derfor på hvorfor man ikke går inn for maksimalpriser. Det er nok slik at markedet bestemmer også at folk skal ha klær og sko, selv i alle utkanter i Norge. Det er ikke slik at staten må eie og drive klesbutikker og skobutikker, selv om dette er varer folk må ha. Og maksimalpris, hva er det? Er det meningen at det offentlige skal sette et tak for prisen, slik at hvis denne prisen ikke dekker de faktiske kostnader, så dekker det offentlige differansen med skattebetalernes penger? Det må jo være bedre at det offentlige legger forholdene til rette for at konkurranse i markedet regulerer prisen, uten offentlig innblanding. Når sosialistene og Arbeiderpartiet snakker om at de ønsker regulering og styring, begynner jeg å fryse på ryggen. Fremskrittspartiet ønsker også regulering på telemarkedet, men det er kun ut fra en konkurransesituasjon, og vi ønsker ikke den type styring og regulering som Arbeiderpartiet ønsker.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Jeg skal ta det siste først, hvordan man kunne finansiere et bredbåndsnett med et break even-system. Det ligger jo i ordet at inntekter er lik utgifter og finansieres av brukerne. Så til dette med det fusjonerte selskap og konkurransen innenlands og utenlands. Det er klart at Fremskrittspartiet ser at det er et problem at man får et sterkt selskap innenlands i konkurranse med mindre. Derfor ønsker vi at det legges til rette slik at ingen hindres i aksess på nettet. Vi ser også det positive i at selskapet fusjoneres med det svenske, at det er bra for konkurransen mot utlandet. Det er helt klart at vi er veldig små i utenlandsk sammenheng, og for å konkurrere på det markedet er man nødt til å fusjonere eller slå sammen, som er et bedre, godt norsk ord. Så til det at vi ønsker å skille ut telelinjene, og at det skal være i offentlig regi. Det gjør vi ut fra det syn at man ikke kan ha ti linjer inn i et hus, man er nødt til å finne én vei, på samme måte som med strøm, vann og slike tjenester, og da er det greit at det er et break even-foretak, som sørger for at alle har lik tilgang, aksess, til den enkelte sluttbruker.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Representanten Ellen Gjerpe Hansen var inne på det med statlig eierskap i telenettet, privat kapital og leiepris. Jeg trodde det gikk fram av mitt innlegg, men jeg kan jo gjenta det igjen, at vi tror på statlig eierskap i telenettet for å sikre en konkurranse, noe også Høyre er opptatt av. Konkurransen sikres ved at ingen har privat eierinteresse i og monopol på dette nettet. Betalingen ser vi også som et break even-foretak, som jeg var inne på, der leieprisen for nettet er lik utgiftene for utvikling og drift. Med det skulle man sikre at alle leverandører har lik tilgang til hver enkelt husstand her i landet, og at man kan regulere markedet ved at ingen hindres aksess. Det tror vi er det beste rådet vi kan gi i telemarkedet – og at det offentlige ellers holder fingrene fra fatet.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Representanten Gunn Olsen lurte på om vi var redde for reguleringsspøkelset. Jeg må svare at vi er ikke redde for verken reguleringsspøkelser eller andre spøkelser. Vi er vel mest redde for at Arbeiderpartiet skal komme til makta igjen. Men når det gjelder å sikre næringslivet et høyhastighetsnett med leveringsplikt, kan vi ikke se at det går ut over det fordi om vi går inn for at staten skal eie høyhastighetsnettet. Vi tror at det er det som må til for at man skal ha et vel fungerende konkurransesamfunn på telesektoren.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Representanten Rigmor Kofoed-Larsen var opptatt av det med konkurranse. Nå er det slik at Telenor er det eneste selskapet med jordbundet nett som har fri framføringsrett, og har slik sett et viktig konkurransefortrinn, bl.a. ved at Telenor varsles og selskapet får mulighet til å legge sine kabler i grøfter, som andre graver, til langt lavere kostnader enn hvis Telenor skulle dekke de fulle gravekostnadene. Når Kristelig Folkeparti er opptatt av konkurranse, vil det vel kanskje være naturlig at partiet ser på dette spørsmålet?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Representanten Jorunn Ringstad var inne på likhet og at alle skal ha tilgang til høyhastighetsnett i alle deler av landet, og det er vel og bra. Men å bygge helt ut fibernettet i Norge koster i dag mellom 10 og 15 milliarder kr, røft regnet. Hvem mener Senterpartiet skal betale dette? Etter det som representanten fra Senterpartiet har sagt, er det meningen å innføre maksimalpris. Vil Senterpartiet og Regjeringen nå gå inn for at disse midlene som mangler for å få et fullt utbygd fibernett, bevilges slik at alle får lik adgang til høyhastighetsnett hvor enn i landet de bor? Og i så fall: Når vil den bevilgningen komme?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Statsråd Fjærvoll uttrykte glede over at alle i dette landet sikres grunnleggende rettigheter til likeverdige teletjenester. Selv om man har vært inne på området før, og statsråden har prøvd å svare, er det egentlig ikke kommet noe godt, fullverdig svar på det jeg nå skal spørre om. Som jeg tidligere har påpekt, vil en videre utvikling av fibernettet koste mellom 10 milliarder og 15 milliarder kr – noen har uttrykt opptil 20 milliarder kr. Alle i landet har ikke dette tilbudet i dag. Når det gjelder tilgang til fibernettet, er det forskjell på tettsteder og steder med spredt bebyggelse. Derfor spør jeg statsråden: Dersom det er slik at staten skal koste denne utbygging, når vil det skje at alle får en lik tilgang til samme tjenester? Dersom staten ikke skal koste dette, på hvilken måte vil statsråden nå sine mål?