trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-25:
Det klarar seg òg. Eg brukte fleire tal. Eg sa ikkje at det var 2,3 milliardar kr ein skaut inn i dette prosjektet. Eg sa vel at det kunne dreie seg om 1,5 – 2,9 milliardar, men det er 2,3 milliardar kr budsjettet er saldert med, og som verken Arbeidarpartiet eller andre parti hadde innseiingar mot var eit tal som det var realistisk å selje for på det tidspunktet. Difor vert budsjettet svekt med 2,3 milliardar kr i forhold til dette vedtaket. Når det gjeld dei andre tala, er det gjort greie for tidlegare i dag av fleire frå Regjeringa og frå regjeringspartia, og det same er gjort i andre innlegg, at det ikkje er lett å fastslå akkurat kva det vert, men det er snakk om at ein går inn i eit eigedomsselskap med milliardbeløp for å utvikle heile området. Og dette var det eg sa òg i mitt første innlegg, og det trur eg står trygt fast.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-25:
Eg er glad for at kontroll- og konstitusjonskomiteen ikkje har funne grunn til kritikk av Statens utdanningskontor i desse sakene. Det er viktig at den delen av forvaltninga fungerer tilfredsstillande. Eg ser likevel alvorleg på at kommunane ikkje i større grad har høyrt foreldra sitt syn i dei aktuelle sakene. Den retten foreldra har til å framføre sitt syn i saker om skulenedlegging, er ein rett eg legg stor vekt på. Å ha skule i nærmiljøet kan ha mykje å seie reint velferdsmessig for barn og foreldre. Nærmiljøskulen gjev elevar og foreldre tryggleik og skaper eit nært forhold mellom skule, heim og lokalsamfunn. For meg er det derfor sjølvsagt at foreldra skal ha høve til å uttale seg før kommunen gjer vedtak i saker om nedlegging. For å medverke til betre rutinar i den kommunale saksbehandlinga sende departementet 10. februar 1999 ut eit informasjonsskriv til alle kommunane. I skrivet strekar departementet under at kommunane må syte for at saker om skulenedlegging er godt utgreidde, og at dei gruppene den enkelte saka gjeld, får høve til å uttale seg. Eg viser òg til den nye opplæringslova, som eg håpar vil medverke ytterlegare til å styrkje foreldra sin rett til å uttale seg. I den nye lova er kommunane gjevne heimel for å gje forskrifter om opptaksområda til dei enkelte skulane. Når slike forskrifter vert endra, fylgjer det av forvaltningslova at grupper dei vedkjem, skal få uttale seg. Det er òg i samsvar med Innst. O. nr. 70 for 1997-98 frå kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen, der dei uttala: «Spørsmål om skolestruktur og eventuelle nedleggelser av skoler berører foreldre og nærmiljø stort. Komiteen mener det er viktig å gi foreldre mulighet til å uttale seg om disse spørsmål før beslutninger fattes. Komiteen vil i denne sammenheng vise til at departementet i sin kommentar til § 8-1 første ledd andre punktum legger til grunn at forvaltningslovens § 37 innebærer at blant andre foreldrerådet eller samarbeidsutvalget ved de enkelte skoler skal høres før kommunen vedtar forskriften.» Gjennom statleg tilsyn og rettleiing frå utdanningskontora vil departementet fylgje opp den nye opplæringslova, slik at foreldre og andre involverte grupper i skulesamfunnet er med og får gjeve sitt syn til kjenne når viktige vedtak skal gjerast. For framtida må det bli ei sjølvsagd sak å sende spørsmål om skulenedlegging på høyring til foreldra og andre grupperingar i skulesamfunnet i god tid før vedtak skal gjerast i kommunestyret.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-25:
Eg er glad både for at interpellanten følte at han fekk svar, og for at det er så mange som har slutta opp om dei prinsippa som eg prøvde å gje uttrykk for. Eg må nok seie at eg er noko overraska over innlegget til leiaren i kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen, for eg unngjekk i det heile å kome med nokon kritikk av min forgjengar Gudmund Hernes, som er opphavet til interpellasjonen som eksempel, og som debatten no har dreidd seg i forhold til. Eg har ikkje noko grunnlag for å seie at han har gripe inn i denne prosessen. Men det ville òg ha vore heilt uansvarleg av meg som minister, som ikkje har fylgt departementet sitt indre liv i den perioden då Gudmund Hernes var minister, å seie at ikkje noko kunne ha vore ytra i møte o.l. som kunne oppfattast slik som debatten har vist. Det er òg mitt svar til representanten Karin Andersen, at eg synest det ville vere uansvarleg av meg å prøve å avklare ein del av dei påstandane, for det har eg ikkje noko grunnlag for. Eg gjentek altså: Eg har ikkje noko grunnlag for å seie at det er noko i den kritikken, men eg har sjølvsagt heller ikkje grunnlag for å seie at det ikkje er noko i han. Det ligg i sakas natur – då måtte eg ha kjent det indre livet i departementet betre. Når det gjeld prosessen ved Reform 94, vedkjenner eg meg den delen som eg har vore med på. Det kjem eg til å kome tilbake til i forhold til stortingsmeldinga – sjølvsagt gjer eg det. Så til spørsmålet frå representanten Evje – kan vi stole på Forskningsrådet? Det er ikkje noko som er fullkome. Men når ein har eit slikt system som vi har, der det er nokon som har eit overordna ansvar for norsk forsking, og dei har sine områdestyre – og nerven, kvalitetssikringa på all forsking, er òg at ein er uavhengig – må eg seie at det iallfall vil vere ganske oppsiktsvekkjande dersom vi ikkje kan stole på saklegskap hos dei som gjev oppdraga og set ned styringsorgan for denne fylgjeforskinga. Eg kan òg stadfeste at dette vil verte omtalt på ein grundig måte i stortingsmeldinga, utan at eg kan seie at vi er ferdige med alle prosessane.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-02-25:
Representanten Breimo hadde en visitt til Senterpartiet. Hvis Breimo ikke ser forskjellen på dimensjonene mellom flertallets og mindretallets opplegg, ja, så er det Arbeiderpartiets og Breimos eget problem. Når det gjelder spørsmålet om statlig medvirkning, må vel også Breimo ha registrert at også mindretallets alternativ forutsetter stadig statlig medvirkning, men da på et område hvor det er naturlig at staten engasjerer seg. Det er fremmet et forslag om at saken skal gå tilbake til næringskomiteen og at det skal holdes åpen høring. Det har blitt kritisert som uaktuelt fordi det ikke har skjedd noe nytt. Som jeg tidligere i dag har vært inne på, har det faktisk – etter at innstillingen er avgitt – kommet utsagn som bl.a. viser at de partier som står bak flertallet når det gjelder det offentlige utdanningssystemets rolle i denne saken, har vidt forskjellig oppfatning av hva som ligger i dette. Det kunne vært interessant å få klarlagt. Dessuten er det også en realitet at det f.eks. i fjernsynsdebatten i går kveld ble klarlagt at det er stor usikkerhet knyttet til hva de private investorene her skal gå inn med, om det overhodet er interessant å satse – slik det har vært antydet fra de interessentene som dette opplegget egentlig er ganske skreddersydd for. La meg også nevne en del andre usikkerhetsmomenter som taler for en grundigere behandling og høring. Det er bl.a. skapt tvil om IT-bransjen som sådan har interesse for det prestisjeprosjektet som er etablert. Samferdselsministeren har gitt en del interessante og kanskje, etter manges oppfatning, skremmende opplysninger om hvilke samferdselspolitiske konsekvenser dette vil få, så her er det faktisk ganske mange ting som taler for at denne saken bør sendes tilbake, og at det bør holdes åpen høring. Og så kan jeg ikke holde tilbake en kommentar til slutt, fordi jeg har gått tilbake og sett hva som lå til grunn for Stortingets vedtak om å avholde åpen høring, og ett av de argumenter som ble flittigst brukt og som er sterkt understreket i innstillingen, er følgende: «Åpne høringer kan bidra til å synliggjøre hvordan særinteresser og pressgrupper søker å påvirke den politiske beslutningsprosessen, ..» Jeg nevner for ordens skyld at også Carl I. Hagen stod bak disse merknadene.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-02-25:
I den foregående saken var det spørsmål om visjoner, kompetanse og utdanning. I den saken vi behandler nå på bakgrunn av en særskilt melding fra sivilombudsmannen, går det på noe så trist som nedlegging av skoler. Jeg skal ikke trekke parallellene noe lenger enn det, jeg vil bare understreke at det er en enstemmig komite som har gjennomgått og behandlet denne saken, men at det er delte meninger i komiteen om saksbehandlingen som har vært når det gjelder nedleggingen av disse fire skolene i henholdsvis Skånland, Høyanger, Fyresdal og Gausdal kommuner, som vedtaket innbefatter. Komiteen er enig med sivilombudsmannen når han fant grunn til å kritisere at ikke foreldrene og elevene ved Breistrand skule ble informert om de ulike forslagene til vedtak fra administrasjonen før kommunestyret fattet vedtaket, som medførte store endringer for elevene på skolen. Vi ser også alvorlig på at grunnskoleloven av 13. juni 1969 nr. 24 § 32 nr. 1 ikke er blitt fulgt opp. Der fremgår det klart og tydelig at hver av skolene skal opprette et samarbeidsutvalg med to representanter for lærerne, en representant for andre tilsatte, to representanter for foreldrerådet, to representanter for elevrådet og rektor som en representant for kommunen. Dette er for at disse sakene skal bli behandlet på en måte som gjør at de ulike syn blir hørt. Komiteen vil også understreke at vi er enig i, og det er enstemmig, at saksbehandlingsreglene i slike saker må følges bedre opp enn det som er blitt gjort her. Det er uheldig at det i ettertid er blitt skapt strid om vedtakene. Men det er kanskje ikke så rart, i og med at partene som ikke er blitt hørt på en grundig og seriøs måte, føler seg overkjørt. Derfor er det i hvert fall en enstemmig komite som understreker at saksbehandlingsreglene er til for at de skal følges i slike saker, før vedtak blir fattet. Ellers må jeg si at det store springende spørsmålet i henhold til flertall og mindretall i komiteen har vært komiteens flertallsmerknader, som går på at mye av det som har oppstått når det gjelder nedlegging av disse skolene, dreier seg om særlovgivningen kontra deler av forvaltningsloven. Vi mener, fra Fremskrittspartiets og SVs side, at disse fire sakene klart og tydelig viser at demokratiet i henhold til loven ikke fungerer på en måte vi er tjent med. Det er en kjensgjerning at det har vært mange diskusjoner når det gjelder nedlegging av skoler. Det er også en kjensgjerning at flere har fått gjennomslag når de har anket til fylkesmannen i slike saker, med den begrunnelse at saksbehandlingsreglene ikke har blitt fulgt, at høringene av alle som skal tas med på råd, ikke har blitt foretatt før kommunestyrene har fattet sine vedtak. Jeg vil bare henvise til innstillingen vi har lagt fram, og det er i hvert fall en enstemmig komite som sier seg glad for at sivilombudsmannen nok en gang har pekt på et viktig område der vi som folkevalgte politikere og kommunestyrene må følge opp de reglene som gjelder.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Det er enighet i komiteen om at kommunene ikke burde ha opptrådt på den måten de gjorde i forbindelse med saksbehandlingen når det gjaldt spørsmålet om nedleggelse av disse skolene. Det er klart at det hadde vært en mulighet til å få en politisk prosess i disse kommunene som kanskje innebar ro etter at beslutningene var fattet, istedenfor å komme inn i en prosess der man hadde omfattende klagebehandling og stor støy. Det som imidlertid har vært viktig for flertallet å få fram gjennom sine merknader, er skillet mellom hva som er et gyldig fattet vedtak, og hva som er et ugyldig vedtak. Det er helt åpenbart at selv om kommunene absolutt burde ha hørt samarbeidsutvalgene, hadde de ikke en plikt til å gjøre det, og vedtaket om nedleggelse var sånn sett ikke ugyldig. Det har vært viktig for komiteen å peke på akkurat dette, fordi man har hatt en omfattende klagebehandling, og det har vært reist en del kritikk bl.a. mot statens utdanningskontorer rundt omkring i fylkene, en kritikk som vi på denne måten forsiktig sier har vært uberettiget. Men det fritar ikke disse kommunene for den forholdsvis sterke merknaden som egentlig både flertallet og mindretallet er helt enig i, at kommunene har utøvd særdeles dårlig skjønn og hatt en svært dårlig saksbehandling i forhold til det de burde ha hatt. Det er fint at sivilombudsmannen har fremmet saken for Stortinget på en sånn måte at det er muligheter for å få dette allment kjent og offentliggjort. På den annen side bør det også minne Stortinget på, når man behandler saker som angår utviklingen av lokaldemokratiet og det enkelte kommunestyres rett til å administrere og organisere virksomheten i sin kommune på den måte de selv synes er best, å være litt forsiktig med særlovgivning på enkelte områder av kommunens virksomhet. Jeg anser ikke dette for å være noe problem så fremt Stortinget til enhver tid er oppmerksom på at særlovgivningen må være tilpasset de pålegg Stortinget og staten gir kommunene i forhold til god økonomiforvaltning, god langtidsplanlegging og en god forvaltning av de ressurser man har til rådighet.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Jeg viser til den bebudede meldingen om forskning hvor det da vil bli innlemmet forslag om etiske kjøreregler for forskningen, noe som jeg er helt enig i, for forskning har en tendens til å bli selvdrivende i seg selv. Ellers unngår statsråden i sitt innlegg å gå inn på den konkrete saken som er bakgrunnen for at representanten Inge Lønning har reist en hel interpellasjon her i huset. Statsråden sier at etter at han selv kom i departementet har alt vært i orden – underforstått: Det kan ha vært noe med noen andre som var der før. Jeg vil si det slik at hvis en statsråd skal bruke forskningsresultater som grunnlag for senere beslutninger, må enhver statsråd samtidig gjøre opp med seg selv hvilken vekt man vil legge på den forskningen sammenlignet med andre data som også vil gi premisser for beslutninger. I Norge er det faktisk ytringsfrihet, så hvis en statsråd mener at forskningsresultatene eller metodene er for dårlige, må jo statsråden, på samme måte som alle vi andre, ha lov til å gi uttrykk for det. Påstand nr. 1 fra Inge Lønning: Tidligere statsråd Gudmund Hernes drev med overstyring av forskningen i forbindelse med Reform 94 – underforstått: Han burde hatt armlengdes avstand til forskningen. Til dette er å si, og det vet statsråd Lilletun, at det ble etablert en oppfølgingsgruppe under ledelse av professor Kristin Tornes, og med representanter fra skole, fagopplæring, elever og departement. Det var følgelig den oppfølgingsgruppen som vurderte forskningens kvalitet og relevans. Det var også denne gruppen som foreslo at enkelte grupper ikke skulle få fornyet sin kontrakt. Det var nettopp denne gruppen Inge Lønning etterlyser. Dette burde statsråd Lilletun vite når han sitter med ansvaret i det departementet han gjør. Påstand nr. 2 fra Inge Lønning: Gudmund Hernes brukte kupplignende metoder for å få gjennom vedtak om Reform 94. Det er rene sprøyt, må jeg få si. Reform 94 var en langdryg prosess. Blegen-utvalget ble nedsatt i 1989 og avgav sin innstilling i 1991. Etter det gikk det tre år med meldinger, proposisjoner, budsjetter pluss et meget omfattende arbeid med læreplaner. Reform 94 var blant hovedsakene i valgkampen i 1993. Representanten Lønning forutsetter at ingen av dem som fulgte reformen – ikke minst nåværende statsråd, som satt i komiteen som behandlet den, og jeg selv – skjønte noe av det vi var med på. Jeg hadde forventet at statsråd Lilletun hadde satt denne saken på plass når det gjelder kritikken av Gudmund Hernes, nettopp fordi han var med på hele prosessen selv.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-02-25:
Som statsråden understreket, tar interpellanten opp et viktig og prinsipielt spørsmål, som jeg mener ikke bare må fokuseres i forhold til en tidligere forskningsministers eventuelle overaktivitet overfor forskeres arbeid. Statsråd Lilletun har tydeligvis tatt dette spørsmålet på alvor, bl.a. ved at oppdragsansvaret for forskningsarbeidet knyttet til evalueringen av Reform 97 er lagt til Forskningsrådet. Det er svært viktig at det ikke er tvil om at forskning – om det er på oppdrag fra det offentlige eller private – er uhildet og kvalitetsmessig på topp. Det er positivt at statsråden og Regjeringen som hele tar denne problemstillingen på alvor. Særlig fordi departementene både er oppdragsgivere og for en del forskningsinstitusjoner også eiere, er det viktig at det er ryddige forhold rundt oppdragene som blir gitt. Forskningsinstitutter er i økende grad blitt avhengig av oppdrag. Dette er i seg selv en utvikling som kan virke uheldig med hensyn til den alminnelige oppfatning av forskningens troverdighet – og jeg understreker oppfatning. Det er ingen grunn til å tro at norske forskere lar seg «kjøpe» eller presse til resultater. Men for å underbygge forskningens uavhengighet er det viktig at institusjonene i seg selv er uavhengige. Ett element for å sikre dette er gode og stabile rammebetingelser for institutter og for forskere. Dette gjorde Regjeringen noe med i årets budsjett, bl.a. ved å styrke grunnbevilgningen til de regionale forskningsinstituttene og ved å øke andelen av grunnforskning i forskningsbudsjettet. Jeg vil understreke at det er viktig å fortsette denne utviklingen, og jeg regner med at også dette er noe Regjeringen vil komme tilbake til i stortingsmeldingen om forskning som skal komme i vår.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-02-25:
Det er betryggende å få bekreftet at barne- og familieministeren tar arbeidet med å nå målet om full barnehagedekning innen år 2000 seriøst. Det må aldri være tvil om at denne regjeringen arbeider med å gi barn og foreldre et bedre barnehagetilbud enn det som tilbys i dag, for noen arbeiderpartirepresentanter har tydeligvis problemer med å forstå at det går an å ha to tanker i hodet på en gang – både barnehager og økt frihet for foreldrene gjennom kontantstøtten. Som flere har vært inne på, er barnehager viktig for barns utvikling. Det er det ingen uenighet om. Etter at 6-åringsreformen er gjennomført, er nok enda flere foreldre opptatt av å etablere gode vennskap og sosiale relasjoner for barna sine før de slipper av gårde til skolen – de yngste fra de er fem og et halvt år. Foreldre er opptatt av at barna ikke skal falle utenfor i læringsmiljøet i skolen. Det er vår plikt å legge til rette for at foreldre og barn får det tilbudet de etterspør. Men dette handler om mer enn antall plasser. Jeg er veldig glad for at statsråden vil legge fram en stortingsmelding som vil ta opp de juridiske, økonomiske og faglige rammevilkårene for barnehagene. På den måten får Stortinget en anledning til å gå grundigere inn i problemstillingene enn bare å telle antall barnehageplasser. Venstre er spesielt opptatt av at barnehagetilbudet må dekke foreldres og barns reelle behov og i sterkere grad enn det som hittil har vært tilfellet med Arbeiderpartiets politikk, ønsker vi at barnehagetilbudet skal bli mer fleksibelt og variert. Foreldre og barn er forskjellige og har ulike behov. For mange barn vil noe tid i barnehage med pedagogisk opplegg og samvær med andre barn være det riktige. Andre trenger et heltidstilbud. De statlige rammebetingelsene for barnehager må gjenspeile dette varierte landskapet. Til sist vil jeg peke på en gruppe foreldre som når det gjelder barnehage, blir behandlet spesielt, nemlig studentene. Det kan virke litt pussig at laveste sats for studentforeldre som lever på lån og stipend, er i underkant av 1 116 kr, mens laveste sats i kommunale barnehager i Oslo er 683 kr. Jeg skulle ønske at en ved en gjennomgang av barnehagepolitikken tar opp disse spørsmålene.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-02-25:
Jeg er glad for at representanten Lønning har tatt opp dette spørsmålet, for det viser seg jo helt klart i debatten her i kveld at dette er et betimelig og viktig spørsmål. Det ble sagt her at man skal definere problemstillingene. Da vil det være naturlig å tro at de problemstillingene som den enkelte bestiller anser for å være et problem eller et felt som man ønsker nærmere belyst, vil bli det, mens andre felt kanskje vil bli stilt litt i skyggen. I tillegg skal vi tenke på at vi har ca. 60 forskjellige forskningsinstitutter i dette landet. Den store hoveddelen av dem er fristilte og får kun sin basisøkonomi dekket fra dette hus via Forskningsrådet, mens de andre er helt og fullt finansiert av et departement eller flere departementer i fellesskap. Det er ikke helt enkelt til enhver tid å se hva disse driver med, hvor fritt de driver, og hvor grunnleggende dyktige de er. Det skulle det også være morsomt å finne ut av. Nå har vi jo lest side opp og side ned i avisene om Reform 94. Det vi har lest, har ikke vært like hyggelig hele tiden. Men det som vi kanskje får håpe kommer ut av dette, er at Reform 97 ikke blir evaluert ut fra et overordnet ønske om å bevare «einskapsskulen» som den eneste riktige og rådende i dette land. For statsråden sa at Forskningsrådet har fått en bestilling fra departementet, og Forskningsrådet er ansvarlig for ledelse og utvelgelse av den enkelte forsker. Det høres tilforlatelig ut. Men kan det tenkes at Forskningsrådet også, for å tekkes departementet, til en viss grad vil velge den forskeren som er minst kontroversiell?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Jeg vil begynne med å si at jeg er glad for at statsråden vektlegger de samme verdiene i innholdet i barnehagene som det Arbeiderpartiet gjør. Statsråden sier at vi skal få presentert en barnehagemelding i juni måned. Det betyr at Stortingets behandling av denne store saken ikke vil skje før til neste år. Statsråden sier i sitt svarinnlegg til meg at hun ikke kan gi konkrete opplysninger om innholdet i meldingen. Men situasjonen for landets barnehager er jo blitt dramatisk etter at Bondevik-regjeringen tok over makten. Derfor mener jeg at barne- og familieministeren nå er nødt til å ta tak i de problemene som hun ser i Barnehage-Norge, og ikke skyve problemstillingen foran seg til en barnehagemelding vil komme i løpet av sommeren. Ja, jeg vil si det så sterkt at Regjeringen rett og slett ikke gjør jobben sin hvis den nå ikke våkner opp og tar tak i dette problemet. De siste dagene er vi blitt kjent med den endringen som har skjedd ved at tilskuddsordningen til barnehagene er gjort om. Først vil jeg si at jeg beklager at Arbeiderpartiet ikke var oppmerksom på de endringene da vi behandlet statsbudsjettet i fjor høst. Dette er noe vi vil komme tilbake til i det reviderte budsjettet, for disse endringene betyr at barnehagene får mindre å drive for. Det betyr at alle barn i barnehager får mindre statlige driftstilskudd. Igjen betyr det at foreldre får en enda høyere pris på sin barnehageplass. Jeg vil spørre statsråden om hun ikke synes det går en grense for hvor mye det skal være akseptabelt å ta i betaling for en barnehageplass. Vi har i Norge basert oss på å få full barnehageutbygging innen år 2000, og det med hjelp av de private barnehagene her i landet. De står for 45 pst. av det totale barnehagetilbudet vi kan gi. Men det kan ikke bli slik at de private barnehagene bare blir et tilbud for de mest ressurssterke foreldrene, som har råd til å betale for svært dyre barnehageløsninger. Da klarer vi ikke å gi den valgfriheten som foreldrene skal ha. Ja, statsråden sier også i sitt innlegg at det er bred støtte om måltallet for 1999, men det er jo hvis hun baserer seg på Fremskrittspartiets syn i barnehagepolitikken. Jeg må igjen stadfeste at det er en defensiv satsing med kun 2 500 plasser i 1999. Med dette kan vi egentlig slå fast at vi ikke tror at Regjeringen ønsker at vi skal ha en full barnehageutbygging her i landet. Det er ikke grunn til å tro at barnehageutbyggingen stopper opp, sier statsråden. Men det som er situasjonen i Barnehage-Norge nå, er at vi får ukentlige, ja daglige rapporter om at situasjonen i Barnehage-Norge er dramatisk. Barnehager blir nedlagt. Jeg er alvorlig bekymret for hva denne nedbyggingen av Barnehage-Norge vil bety. Hvis fagpersonell begynner å søke seg bort fra barnehagene, vil vi få en massiv nedbygging. Jeg tror det vil ta lang tid før vi får bygd opp et forsvarlig og godt pedagogisk tilbud igjen. Derfor bør nå barne- og familieministeren konkret svare på hva hun har tenkt å gjøre med situasjonen – der landets kommuner sitter stille og ikke foretar utbyggingsplaner som de tidligere har vedtatt, på grunn av innføringen av kontantstøtteordningen.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Etter debatten i kveld kan det virke som om det er bred enighet og oppslutning om en offensiv satsing på barnehagene, men i virkeligheten er det jo etter forliket mellom Regjeringen og høyrepartiene det motsatte som skjer. Så vil jeg si til representanten May-Helen Molvær Grimstad at det er enkelt å slå fast at sentrumspartiene ikke klarer å konkurrere med seg selv når de kommer i posisjon. Det er lett å være best i klassen når en har 4 milliarder kr mer å bruke, men vi kjenner alle den virkeligheten som sentrumspartiene ble møtt med da de opplevde hvordan de økonomiske lovene fungerer også for dem. Vi har hørt statsråden si at konsekvensene for barnehagene ved innføring av kontantstøtten er lik null. Jeg må bare si at det blir veldig spennende å følge denne utviklingen videre, og vi får se om evalueringen gir det samme svaret. Jeg har også merket meg at Senterpartiet og Unn Aarrestad tydeligvis er av en litt annen oppfatning i denne saken. Kontantstøtten betyr jo noe langt mer enn det som kan inngå i partipolitiske seirer og tap. I Norge har de fleste barn det veldig bra selv om vi sammenligner oss med mange andre land. Begrunnelsen for kontantstøtten var jo at det var urettferdig at noen voksne fikk pengetilskudd gjennom barnehagesubsidier, mens andre ikke fikk det – altså kunne de voksne som ikke hadde barn i barnehagen, få kontantstøtte i stedet. Med våre konstante behov for kontanter var det vel ikke noe særlig overraskende at svært mange takket ja til denne gullkantede ordningen. Jeg vil si at samfunnet påvirker barnas liv og oppvekst. Foreldreansvaret vet vi alle er stort, men det tilbudet samfunnet har av holdninger, aktiviteter og tjenester, vil i stor grad påvirke barn og unge. Jeg vil understreke at Arbeiderpartiet tror på et samfunn der det er små forskjeller mellom folk, og der vi alle er likeverdige. Og kanskje burde vi som politikere kvalitetssikre våre vedtak, slik at vi var sikre på at det var bra for barna våre. Dette ville igjen gi en sikkerhet for at samfunnsutviklingen ville bli bra over tid. Jeg vil avslutte denne interpellasjonsdebatten med å si at statsminister Kjell Magne Bondevik sa i VG 6. juli i år at kontantstøtten ikke ville gå ut over noe. «Dette er en tøvete problemstilling», sa han – og videre: «Ingen får unngjelde på grunn av kontantstøtten.» Jeg tror at mange av landets småbarnsforeldre i dag vil være enig med meg når de opplever at det blir færre barnehageplasser, at barnehageplassene blir langt dyrere og at skolefritidsordningen blir dyrere. Jeg beklager å måtte si til slutt at Regjeringen og sentrumspartiene bygger sin støtte i familiepolitikken på støtte fra Fremskrittspartiet som mener at barnehagene kun er et institusjonspreget tiltak.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-02-25:
Eg skal prøva å ta fatt i nokre av dei problemstillingane som Bekkemellem Orheim reiste. For det fyrste har eg lyst til å seia til det at vi dagleg får rapportar om at situasjonen i barnehagane er vanskeleg: Eg trur vel at dei som sit med best opplysningar om korleis det står til i Barnehage-Noreg, sannsynlegvis er vi i departementet. Vi følgjer dette nøye i forhold til dei signala vi får. Men eg er òg klar over at motkreftene er store. Det er bl.a. mange som jobbar i barnehagar – som òg ynskjer å nå ut med sine standpunkt – som er imot heile kontantstøtta. Dei brukar den som unnskyldning bl.a. for at ikkje barnehagetilbodet er godt nok. Eg opplever at kontantstøtta i fleire kommunar blir brukt som grunngiving for f.eks. nedlegging av barnehagar. Dersom vi går inn på dei konkrete sakene, opplever vi veldig ofte å få som svar at det er ingen av desse borna som eventuelt skulle ha fått kontantstøtte. Det har eigentleg ikkje noko med kontantstøtta å gjera. Det eg innrømmer, er at det lønnsoppgjeret vi hadde sist vår, er eit stort problem for veldig mange barnehagar. Det er eit stort problem spesielt for dei private barnehagane, fordi kommunane ikkje fylgjer opp det som vi i Stortinget har sagt i forhold til betalinga når det gjeld barnehagesatsinga. Som representanten er klår over, har Stortinget sagt at staten skal betala 40 pst., kommunane 30 pst. og foreldra 30 pst. Når det gjeld staten sine 40 pst., ligg vi iallfall ikkje langt unna. Men når det gjeld kommunane sine 30 pst., er det, spesielt for dei private barnehagane, veldig dårleg. Det er store forskjellar frå kommune til kommune, men det er opplagt at dersom dei private barnehagane hadde fått det kommunale tilskotet som dei skulle i forhold til den 30-prosenten, hadde dei ikkje hatt dei problema som dei har i dag. Er det då kontantstøtta si skuld at dei må leggast ned? Eg trudde forresten at vi skulle diskutera barnehagar i dag og ikkje kontantstøtte, men det blir jo tatt opp, så eg er nøydd til å nemna det. Men i og med at vi har barnehagekø, kan det ikkje vera kontantstøtta si skuld. Det einaste kontantstøtta kan føra til i forhold til barnehagetilbod, er at køane blir mindre fordi det er fleire som vel alternative løysingar. Det er fleire foreldre som sjølve ynskjer å bruka tida på borna sine, og det er fleire foreldre som vel alternative løysingar for dei minste borna. Vi i departementet fylgjer situasjonen veldig nøye, og vi vil sjølvsagt gjera og foreslå det som trengst i høve til dei budsjetta som vi har framfor oss. Eg er interessert i eit godt barnehagetilbod for borna. Det er òg Regjeringa si målsetting, og eg håpar at representanten stolar på at vi, når vi legg fram stortingsmeldinga, vil ta opp desse problemstillingane. Men eg håpar ikkje det er rett, som representanten seier, at den ikkje blir handsama før til neste år. Eg håpar inderleg at ein vil handsama den stortingsmeldinga til hausten.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-02-25:
Eg har lyst til å nytta høvet til å seia at støtte frå Framstegspartiet tek vi imot nokon kvar når sakene melder seg. Eg kan berre nemna den debatten de har hatt her i huset før i dag. Eg er nøydd til heilt innleiingsvis å få lov til å koma med nokre saksopplysningar. Eg må ærleg innrømma at det nivået Grethe Fossum la seg på i innlegget sitt, sjokkerte meg. Eit slikt angrep på meg som person har eg ikkje vore vitne til nokon gong. For det fyrste vil eg berre opplysa: I forhold til denne debatten trudde eg ikkje det hadde noko med saka å gjera om eg hadde gått i barnehage eller om borna mine hadde gått i barnehage. Men for å roa representanten – eg vil ikkje stilla dei same spørsmåla til henne, for eg er ikkje interessert i å veta det – kan eg seia at borna mine faktisk har gått i barnehage opptil mange år. Ein av dei begynte då han var tre, og den andre begynte litt seinare, dei begynte i park då dei var to år – slik at det er sagt, så eg slepp å møta dei påstandane frå representanten Fossum fleire gonger. Ho har brukt det ganske mange gonger mot meg. Når det gjeld det med ei gammalmodig foreldrehaldning og at mødrene ikkje skal ut i yrkeslivet, kan eg opplysa at eg har vore ute i yrkeslivet all mi tid, hatt permisjonane mine og gått tilbake igjen til yrkeslivet. Men det trudde eg heller ikkje hadde noko med denne debatten å gjera. De merker nok på meg no at den måten debatten blei ført på frå representanten Fossum si side, opprører meg. Så blei altså dette òg på nytt ein kontantstøttedebatt og ikkje ein debatt om morgondagens barnehage. Det er eg skuffa over. Eg hadde håpt at representantane frå Arbeidarpartiet hadde kome med innspel – det kom i nokon av dei andre innlegga her – men Arbeidarpartiet var ikkje opptatt av å vera konstruktiv i forhold til den barnehagemeldinga vi skal legga fram. Det får eg då ta til etterretning. Så skal eg prøva å svara på nokre av spørsmåla frå representanten Helleland. Representanten spurde fyrst om utviklinga på barnehagesektoren når det gjeld nedlegging av barnehageplassar dei siste åra. For å seia det slik, vil det kvar haust bli lagt ned nokre barnehagar og nokre vil bli oppretta. Spesielt er familiebarnehagane veldig variable, fordi det har veldig personlege relasjonar til dei som driv dei. Men om vi skal sjå på tala – skal vi seia frå 1992 til 1996 – så har dei offentlege barnehagane auka frå 2 850 plassar til 3 057, og dei private barnehagane frå 2 415 til 3 352, slik at den største veksten har kome hos dei private barnehageeigarane, som vi òg er klare over. Det må vi òg ta ad notam i forhold til dei støtteordningane som kommunane ikkje gir til private barnehagane. Vi må finna ei løysing som er så god at vi kan sikra den vidare drifta av dei barnehagane. Når det gjeld omlegging av satsane, må barnehagane frå i år ha to oppteljingar i forhold til borna som går i barnehage. Eg ser at tida er ute, men eg skal heller forklara representanten det på tomannshand. Det er innfløkt. Men dei aller fleste kommunane vil faktisk vinna på det opplegget som vi har gjort framlegg om.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Jeg har ofte tenkt på om det noen gang har slått statsråden at hun faktisk kan spre negative holdninger om kvinner, barn og barnehage gjennom sitt engasjement for kontantstøtten og en tilsvarende mangel på satsing på barnehagesektoren. Av og til ser jeg faktisk en skjult pekefinger som gir folk en følelse av at barn egentlig lider fordi deres mødre velger å være yrkesaktive. Jeg er redd dette ikke bare handler om Kristelig Folkepartis noe gammelmodige, foreldede holdning til kvinners yrkesdeltakelse, men også om en holdning som reduserer barnehagene til et oppholdssted for barn der de har tilsyn mens foreldrene er på jobb. Etter statsrådens oppfatning, slik jeg har oppfattet det gjennom medier og gjennom bevilgningsforslagene i budsjettet til barnehager, kan dette tilsynet faktisk like gjerne utføres av tilfeldige dagmammaer eller en ung praktikant. I 1970 gikk 2 pst. av barn i barnehage. Vi var da faktisk ganske mange kvinner som aktiviserte oss i kommunepolitikken for å bygge barnehager. Det som skremmer meg, er at det har tatt utrolig kort tid å bringe barnehageutbyggingen tilbake til nivået den var på på 1980-tallet. Og det ansvaret har faktisk denne regjeringen. Førsteamanuensis Ivar Frønes ved universitetet påpeker at politikernes syn på barnehager henger sammen med mangel på barnehageplasser i deres egen barndom. Det er jo kjent at barnehageministeren i liten grad har brukt barnehage til sine egne barn. Om hun selv har gått i barnehage, vet jeg ikke. Men jeg tror vi ville få et annet svar på hva barnehager var verdt dersom vi spurte bl.a. svenske ungdommer hva de hadde opplevd i barnehagen – slik det ble gjort i et intervju. De husket gode venner og lek, de husket voksne som hadde tid, og de fikk mye positiv oppmerksomhet. Vi kjenner til mange av barnehagens fortrinn, og vi får stadig dokumentert det gjennom forskning. Det burde tilsi at barnehageministeren ikke bare anbefaler barnehager på det varmeste, men også gjør noe med det i budsjettene. Statsråden sa i sitt innlegg at hun fulgte situasjonen nøye, og at det ikke var kontantstøtten som hadde skylda for at vi fikk så få barnehageplasser i 1998, og som vi kanskje også får i 1999. Men det var faktisk de ansattes lønn som hadde skylda – den lønna som Regjeringen selv har forhandlet seg fram til. Jeg tror at barne- og familieministeren snart er nødt til å ta ansvaret for barnehageutbyggingen og ta på egne skuldre det denne regjeringen gjør med barnehagene.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 1999-02-25:
Jeg er enig med interpellanten i at det er viktig med trygge og gode barnepassordninger for barn i den tiden foreldrene deltar i arbeidslivet. Men det må ikke bli slik at barnehageutbygging er et viktig og vesentlig mål i seg selv, og at full dekning betyr barnehageplass for samtlige barn under skolepliktig alder og ikke er et middel for å dekke barneforeldrenes og barnas behov. Poenget må jo være at man tilrettelegger en familiepolitikk der foreldrenes valgmuligheter blir utvidet til å inneholde et naturlig mangfold som er tilpasset hver enkelt. Dette kan man best gjøre ved at man aksepterer og godtar flere alternative måter for barnepass. Jeg vil understreke at den norske velferdsstat i stor grad har tiltatt seg familiens tradisjonelle oppgaver, og har dermed svekket familiens betydning i samfunnet. Denne utviklingen vil Fremskrittspartiet på det sterkeste advare mot, og spesielt advare mot at familiens oppdragerfunksjon veltes over på det offentlige. Slik samfunnet i dag har utviklet seg, har det etter mitt syn fått et stadig større preg av det såkalte institusjonssamfunnet, der barn som hovedregel blir holdt i mamma kommunes og pappa stats klamme hånd fra de er to-tre år og til de er opptil 18-19 år. Å pakke barna inn i et såkalt A4-format vil etter mitt syn være den sikreste vei til å hemme barna i en naturlig og kreativ utvikling. Man må også huske på at det er foreldrene som kjenner sine barns behov og ønsker best, og ikke det offentlige. Derfor bør det også være foreldrene som skal bestemme hva som er den beste barnepassordningen for deres barn, og ikke staten og politikerne ved å særbehandle enkelte tilbud fremfor andre. Jeg må ærlig innrømme at jeg blir litt skuffet når enkelte partier fremhever at offentlige barnehager er den eneste rette pedagogiske og utviklingsmessige barnepassordningen. Fremskrittspartiet mener ut fra et prinsipielt syn at det ikke er en offentlig oppgave å bedrive barnepass, men at det i størst mulig grad bør utøves av det private. Politikernes rolle bør, som tidligere nevnt, være å legge til rette for at foreldrene kan få en utvidet og reell valgmulighet, uten at politikerne fordømmer den ene løsningen framfor den andre gjennom lover, regler, forskrifter og andre særordninger. Jeg synes det er litt interessant, når Arbeiderpartiet trekker fram situasjonen i Sverige og henviser til at ungdom der syntes det var positivt at voksne hadde tid og anledning til å ta seg av dem, samtidig som de ikke synes det er viktig å gi de biologiske foreldrene her hjemme de samme muligheter, ved at de går imot kontantstøtten.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-02-25:
Når eg høyrer innlegget til representanten Grethe Fossum, lurer eg nesten på om det er noko gale med lyden her i stortingssalen, for representanten Fossum vil tydelegvis ikkje høyre etter kva barne- og familieministeren seier. Gong på gong kjem Arbeidarpartiet og seier at Kristeleg Folkeparti har ei gammalmodig haldning til familiepolitikken – til kvinner, barn og barnehage har vi ei gammalmodig haldning. Eg veit ikkje kor mange gonger vi frå denne talarstolen har sagt at vi ikkje har det, men det passar tydelegvis Arbeidarpartiet best å prøve å framstille oss som om vi har det. Grethe Fossum sa at bak barne- og familieministeren si fråsegn ser ho ein skjult peikefinger. Har Arbeidarpartiet ein skjult peikefinger når dei ønskjer å fordoble den lønna svangerskapspermisjonen? – Det vil medføre at mange vil vere lenger heime. Eg synest det er eit ganske utruleg åtak som kjem frå Arbeidarpartiet når det gjeld familiepolitikken. Den har blitt svært positivt mottatt blant mange i forhold til kontantstøtta, og vi har ei offensiv haldning i barnehagepolitikken. Representanten Karita Bekkemellem Orheim tar opp kor viktig det er at alle som ønskjer det, skal få eit tilbod om barnehageplass i år 2000. Vi har i lang tid vore opptatt av å ha trygge og gode barnehagar. Vi har, saman med m.a. Arbeidarpartiet, vore samde om målet om full behovsdekning i år 2000. Somme kommunar har allereie oppnådd målet om full behovsdekning, mens andre framleis har ein stor jobb å gjere. Det er stor sjanse for at kontantstøtta reduserer behovet for barnehageplassar noko, for ein del ønskjer å vere heime med barna lenger, og ein del ønskjer deltidsplass. Dette gir ein nettopp moglegheit til både å vere yrkesaktiv og å vere heime, som representanten Karita Bekkemellem Orheim peikte på. Men det er svært viktig at vi held fram med utbygginga av nye barnehageplassar der etterspurnaden er større enn tilgangen. Arbeidarpartiet prøver stadig å framstille det som om vi ikkje er engasjerte i å nå målet om full barnehagedekning. No håper eg at dei for ein gongs skuld kan høyre etter kva vi seier, slik at dei får det med seg, så vi slepp å høyre dei same påstandane fleire gonger frå talarstolen. Eg vil nytte høvet til å minne Arbeidarpartiet om at då dei sat i regjering, føreslo faktisk Kristeleg Folkeparti å satse meir på barnehagesektoren enn Arbeidarpartiet. Fleire gonger føreslo Kristeleg Folkeparti meir pengar til barnehagane, men Arbeidarpartiet stemte imot. Ein gong, i 1996, fekk vi faktisk i lag med Senterpartiet, Høgre og SV fleirtal for å løyve meir pengar til barnehagesektoren. Men dette har dei etter alt å døme gløymt, eller i alle fall fortrengt, når dei har kome i opposisjon. Dei private barnehagane står for mange av dei nye barnehageplassane vi har fått den siste tida, og det er viktig at vi tar på alvor dei utfordringane som dei private barnehagane står overfor. Som barne- og familieministeren nemnde, vil Regjeringa kome med ei stortingsmelding. Vi er glade for at Regjeringa jobbar offensivt når det gjeld barnehagepolitikken, fordi vi meiner det er viktig med eit godt barnehagetilbod.
Trond Helleland (Høyre), 1999-02-25:
Utviklingen når det gjelder barnehagedekningen, er en svært interessant debatt. Stortinget har gjennom flere år fastslått at det skal være full barnehagedekning i år 2000. Arbeiderpartiet kritiserer at deres plan om barnehageutbygging ikke er fulgt opp. Det Arbeiderpartiet selvsagt ikke hadde lagt inn i sine planer, var effekten av kontantstøtten. Det sier seg selv at behovet for nye barnehageplasser for de aller yngste barna blir mindre når kontantstøtten nå er et faktum. Hva dette betyr for behovet for barnehageplasser, er det ennå for tidlig å si noe eksakt om. Men når det er sagt, så er det viktig for Høyre å understreke at barnehagene i denne litt usikre perioden må ha gode rammevilkår. Vi er urolige for utviklingen i økonomien til de private barnehagene spesielt. Det siste usikkerhetsmomentet som er skapt, har jeg tidligere omtalt og spurt statsråden om i spontanspørretimen. Det var ikke lett å gi noe svar den gangen, og det var kanskje ikke så godt formulert spørsmålet heller, men hovedpoenget er at beregningene med hensyn til hvilke barn som kvalifiserer for høyt og for lavt tilskudd i barnehagene, blir endret den 1. august 1999. Dette er visstnok omtalt som en tabell i statsbudsjettet. Det står ingenting der om de økonomiske konsekvensene for barnehagene av denne omleggingen. Jeg ønsker å spørre statsråden i dag, i og med at hun ikke kunne svare i spontanspørretimen: Hvilke økonomiske konsekvenser har dette for barnehagene, hva er statsrådens vurdering av konsekvensene, spesielt for de private barnehagene, og hvilke tiltak vil i så fall statsråden sette inn dersom det viser seg at dette har negative konsekvenser? Regjeringen har varslet at de kommer med barnehagemeldingen i juni. Jeg er veldig innstilt på at vi skal få behandlet den så fort som mulig, nettopp fordi vi nå ser at det er en kraftig negativ forskjellsbehandling av private barnehager. For Høyre er det en forutsetning at vilkårene for private og offentlige barnehager blir tilnærmet like. Det viktigste for oss er at barna får en barnehageplass, ikke om de får det i en privat eller i en offentlig barnehage. Jeg håper at Regjeringen også vil vurdere en form for stykkprisfinansiering, det er jo for så vidt det vi har i dag når det gjelder tilskudd til barnehageplasser. Men til forskjell fra det systemet vi har i dag, ønsker vi et system hvor man ser de totale kostnadene i sammenheng, og jeg håper at en får dette med i den nye meldingen. Skal vi nå målet om full dekning neste år, må vi ikke risikere at en rekke private barnehager blir lagt ned i år, i 1999. Kan statsråden si noe om hvordan utviklingen har vært i de private barnehagene det siste året, f.eks. hvor mange barnehager som er lagt ned, og hvordan utviklingen har vært når det gjelder antall barnehageplasser?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-25:
Jeg deler Arbeiderpartiets syn om at situasjonen for barnehagesektoren har utviklet seg til å bli dramatisk – både når det gjelder nedlegging av plasser, at det ikke blir bygd ut nok plasser og ikke minst den økende foreldrebetalinga. Jeg har lest, og jeg tror på det, at i Hedmark har foreldrebetalinga for kommunale plasser økt med 7 pst., og det er ganske dramatisk. Det er to ting som svekker foreldrenes valgmuligheter når det gjelder barnetilsyn, og det er mangel på barnehageplasser og for dyre barnehageplasser. Med sterk øking i foreldrebetalinga blir ikke valgfriheten særlig stor for småbarnsforeldre. Vi har gjentatte ganger sagt at kontantstøtteordninga gjør barnehageplassene dyrere enn alle andre tilsynsordninger, og det hindrer Regjeringa i å satse helhjertet på full barnehageutbygging. Og utviklinga viser at vi har fått rett. Men i tillegg er det ett moment som det er viktig å ta fram, og som bare SV har tatt på alvor, og det er betydningen av den svekkede kommuneøkonomien. Både den dårlige kommuneøkonomien og kontantstøtta står i veien for flere og billigere barnehageplasser. Jeg er veldig glad for at interpellanten har tatt opp dette spørsmålet, og det er flott at Arbeiderpartiet engasjerer seg i økt barnehageutbygging. Arbeiderpartiet skal få full støtte fra SV i det, men engasjementet blir først helt troverdig den dagen også Arbeiderpartiet går inn for å bedre kommuneøkonomien. Og neste milepæl for det er revidert nasjonalbudsjett. For oss er barnehager en viktig forutsetning for kvinners yrkesdeltakelse og for likestilling. Men barnehagen er viktig for barn, og dette barnefellesskapet ønsker vi å styrke. Barn har godt av å være i barnehage, og de som får dette tilbudet, stiller ofte bedre rustet når de begynner på skolen, enn barn som ikke har fått gå i barnehage. Barnehageplasser til alle som ønsker det, er derfor viktig for å hindre forskjeller i samfunnet. Barnefellesskapet i barnehagene skal være tilgjengelig for alle og ikke hindres av foreldrenes dårlige økonomi. Derfor vil SV senere foreslå gratis kjernetid på fire timer og maksimal foreldrebetaling på Finlands nivå, på vei mot gratis barnehage for alle barn. Og så ønsker vi å lovfeste retten til barnehageplass. Der hørte jeg positive signaler fra Arbeiderpartiet, og det er jeg veldig glad for. Skal retten til barnehage til alle barn som ønsker det, være reell, må vi bedre kommuneøkonomien, og vi må øke statstilskuddet for å få flere og billigere barnehageplasser.