Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2008-09-25:
Denne loven er utvilsomt viktig. Det er absolutt ikke slik representanten Gundersen framstiller det, en kamp mot en liten andel private eiere. Dette er en sak om en stadfestelse og utnyttelse av et handlingsrom i en diskusjon om eierskapet knyttet til norske vannkraftressurser som har pågått nesten kontinuerlig de siste ti år. Loven er også, sånn som den nå er lagt fram, egentlig en videreføring og en forsterkning av det regelverket som denne ressursen har vært underlagt tilnærmet de siste 100 år. Prinsipielt er den også viktig i den forstand at den samsvarer godt med synspunkter som godt over 90 pst. av den norske befolkning deler. I 100 år har ren norsk vannkraft vært en viktig bidragsyter til den velferdsutviklingen vi i dag nyter godt av. Hjemfallsinstituttets mål har vært å sikre offentlig kontroll med og eierskap til vannkraftressursene. I 2000 begynte departementet arbeidet med å vurdere hjemfallsinstituttets virkninger. Parallelt med dette hadde allerede ESA rettet søkelyset mot den lovgivning og den konsesjonsmodellen som var i Norge. I november 2000 la Olje- og energidepartementet fram et forslag som i hovedtrekk gikk ut på at alle framtidige erververe av rettigheter som var konsesjonspliktige etter industrikonsesjonsloven og vassdragsreguleringsloven, skulle likebehandles ved at samtlige ble underlagt konsesjoner på 75 år. Dette var et forslag som jeg antar de fleste husker ble mye omdiskutert, ikke minst med tanke på den verdioverføring dette forslaget representerte. Så startet man en politisk utredning - ved nedsettelse av et utvalg i 2003 - av hvordan en kunne utforme et framtidig hjemfallsinstitutt. Flertallet den gang tilrådde en ordning med partielt hjemfall etter 75 år, som ville innebære at eierne på hjemfallstidspunktet ville få sin eierandel redusert til 1/3, og at staten ville overta 2/3 av vannfall og kraftverk. Disse forslagene ble det arbeidet med fram til 2005. Heldigvis, i april 2006 besluttet den rød-grønne regjeringen at hjemfallsordningen skulle praktiseres slik som den ble praktisert. På denne bakgrunn ble Norge altså stevnet inn for EFTA-domstolen av ESA i juli 2006. Dommen, som falt 26. juni 2007, var tydelig på at den ordning som ble praktisert, ikke samsvarte med EØS-rettslige forhold. Dommen gav allikevel en klargjøring av at loven kan bygges på et prinsipp om offentlig eierskap. Er det noe jeg har ment, og er det noe jeg har forstått at de fleste har villet, er det at man faktisk skal bygge på det offentlige eierskapet, som jo ble omstridt allerede fra 2000. I tråd med dommen fra EFTA-domstolen har Regjeringen nå gjennom innføring av konsolideringsmodellen forsterket prinsippet om et fortsatt offentlig eierskap til landets vannkraftressurser, nettopp for å ivareta dommens tydelige aksept av at loven kan bygges på et bærende prinsipp om offentlig eierskap. Så har det i denne saken vært mye jus og lite politikk. Jeg aksepterer at jus ikke er eksakt vitenskap, ei heller gir fasit. Jeg synes allikevel det er grunn til å være tydelig på at det er viktig å bygge en lovgivning som vi er sikre på kan underbygge aksepten av offentlig eierskap som et bærende prinsipp - som gjennom den loven som nå behandles. En likestilling av private og offentlige eiere gjennom likestilte andeler, eller for den saks skyld forlengelse av eksisterende hjemfallstidspunkt, vil utvilsomt være en svekkelse av den robustheten som det lovforslaget som vi nå behandler, legger opp til. Det vil også, tror jeg, være svært alvorlig dersom en ikke bifaller loven, men faktisk ser bort fra ordningen med hjemfall, slik Gundersen egentlig foreslår. De private er ikke satt til side, de er fullt ut med gjennom muligheten for å delta med inntil 1/3 eierskap. Det burde gi muligheter for kunnskap, delaktighet osv. i en svært stor og kapitalkrevende virksomhet. Det er også slik at det offentlige eierskapet, som utgjør 88 pst. i dag, på ingen måte har forvaltet ressursene dårlig. Tvert om er det en kapitalintensiv bransje som til de grader utnytter og underbygger de verdiene den er satt til å forvalte. På denne bakgrunn vil jeg på det sterkeste anbefale Lagtinget å bifalle Odelstingets vedtak.