Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-04-14:
Jeg har her fremmet en interpellasjon basert på en nedleggelse av småskoler som vi har vært vitne til gjennom mange år, og som ikke ser ut til å ta noen ende. Bekymrede foreldre klager, naturligvis, de er redd for sine egne barn. Lærerlagets leder har tatt problemet opp i mange forskjellige sammenhenger. Jeg er dypt og oppriktig uenig med henne i en lang rekke ting, men når det gjelder nedleggelse av småskoler i distriktene, er vi 100 pst. samstemte. Dette er ikke bra. Det er rett og slett en politikk basert på selvskudd uten snev av fremtidige vyer om et fortsatt liv i Distrikts-Norge. For ordens skyld vil jeg gjøre den ærede forsamling oppmerksom på at Norge er mer enn de store byene med et tillegg av Tromsø. Grunnen til offentlig rasering av barns trygghet i nærmiljøet sies å være dårlig kommuneøkonomi. Er den norske kommuneøkonomien virkelig så dårlig at barn, syke og eldre må sendes på legd i velferdssamfunnet? Enhver kommune har tilstrekkelige midler til å sikre de kommunale kjerneområdene på en forsvarlig måte dersom det politiske flertall ønsker å gjøre det. Eller mener statsråden at overføringene til skolene i kommunene ikke sikrer en forsvarlig skoledrift? Hva er så det viktigste ansvarsområdet for kommunene? «Elementary, dear Mr. Watson.» Det er å ivareta og sikre innbyggernes primære behov etter lov, på innbyggernes premisser. Skole er et viktig premiss for at yngre mennesker vil bosette seg utenfor tettområdene og de store byene. Uten skoler hjelper det ikke mye med virkemiddelpakker som kun vedtar at et geografisk område ikke kan anses å være noe annet enn et underutviklet strøk i forhold til de mer urbane områder. Den såkalte Agdermodellen – det matematiske beregningsgrunnlaget som endrer voksne og barn til tall – legger opp til at store sentrale skoleenheter er billigere for kommunene å drive. Hvem vil ta på seg ansvaret for dette regnearket hvis liv går tapt? Jeg velger ikke å karakterisere beregningsmodellen, som setter økonomi over den enkeltes muligheter og trivsel. Fremskrittspartiet derimot vil, som jeg regner med at alle vet, ha en skole hvor pengene skal følge den enkelte elev. Denne modellen betyr at foreldrene har kontroll med hvor barnet skal gå på skole og hvilke faglige kvaliteter som skal legges til grunn, og hvor rammene i L97 gir et relevant minimum av basiskunnskap. Når så Volda, skolekommunen par excellence i Norge, helt plutselig vil legge ned fem skoler – det var det de begynte med, i øyeblikket er det bare to, men flere ligger i kjømda – og busse barna langs de kanskje mest rasutsatte veier i Norge, må det være en total kortslutning. Framlegget til behandling i skule- og kulturutvalet den 16. februar 2000 sier: «Ved mange av kombinasjonane til endring i skulestrukturen vil den nye skulevegen vere på strekningar med rasfare.» I en kommune med Voldas spesielle geografi er det ikke alternative veier til disse rasutsatte skoleveiene. Det spiller formodentlig ingen stor rolle for den enkelte om en blir tatt av et stein- eller jordras, eller om det er en snøskavl som detter i hodet på en. Et menneske eller en skolebuss blir ganske sjanseløse mot disse enorme kreftene. Er det en ansvarlig skolemodell å utsette barn i statsskolen for dette hver dag, 200 skoledager i året? Det blir 400 ganger forbi rasfarlige strekninger pr. år pr. barn. Vi vet av all statistikk at risikoen for uhell øker proporsjonalt med lengden på veien som blir trafikkert. I tillegg vet vi at det på disse veiene går ras hvert år, men vi vet aldri når raset går. Jeg vil be statsråden utdype hvordan vi skal forstå L97, som sier at skolen skal være et kulturbærende sentrum i nærmiljøet. Hva blir nærmiljøet for barn som bor flere kilometer borte fra dette kulturbærende sentrum? Og hvordan skal statsråden sørge for at disse barna kan bruke denne institusjonen også utenom skoletid? For det er vel slik at disse barna skal ha samme mulighet som andre for sosialt samvær med jevnaldrende? Videre vil jeg tillate meg å sitere en liten snutt til fra saksframlegget: «Det inneber også at det vert trangt på ein del skular. Det gjeld Mork, Austefjord og Folkestad. Den sistnemnde skulen treng eit klasserom til om to år.» Kort kan det sies at nedleggingen innebærer økte skyssutgifter, økte SFO-utgifter på grunn av dårlig kommunikasjon for enkelte, økte bygningsmessige kostnader i løpet av en relativt kort periode, samtidig med at kommunene skal opprettholde et forsvarlig kvalitativt nivå på undervisningen. Det likeverdige opplæringstilbudet for barn i Volda kan meget fort komme i en kritisk situasjon. Hvis det likeverdige kvalitative opplæringstilbud settes under press ved en innsparing av de beregnede 225 rammetimer pr. uke, skjer følgende: «Det vert såleis innspart om lag 80 timar pr. veke meir enn det som trengs for å halde oppe rammetimetalet på noverande nivå.» Tenk det; ikke å øke rammetimetallet, men holde det oppe på det nåværende nivå! Det konkluderes med at kvaliteten på de skolene som ikke nedlegges, blir bedre, både fordi rammetimetallet på disse skolene ikke reduseres, og fordi andre udefinerte poster skal styrkes vesentlig. Jeg har her igjen et nytt spørsmål: Hvordan kan noe bli bedre når det ikke blir styrket? Man beholder jo bare rammetimetallet. Hvordan kan en administrasjon i en kommune hevde at dette blir bedre enn det de har? Det henger jo bare ikke på greip. Alt blir i realiteten ved det gamle, med unntak av at flere elever skal stues sammen på det samme antall timer. Vi snakker her om en sum på den fantastiske størrelse av ca. 390 000 kr høsten år 2000. I tillegg er det i fremlegget en innsparing på spesialundervisningen på 5 pst. Dette er ikke holdbart. Det er så naivt og lite gjennomtenkt at det blir tilnærmet spenstig. Det må være klinkende klart at Volda kommune, som alle andre kommuner, står fritt til å bruke av sine frie midler til skoledrift. De står ikke bare fritt, men finansieringen av statsskolen er lagt opp slik at en minimumsløsning blir finansiert via rammetilskuddet, og resten skal finansieres av kommunenes frie midler. Det er merkverdig hvor vanskelig det er for en del kommuner å innse at uten innbyggere har ikke kommunen noen berettigelse og bør antakeligvis legges ned som eget forvaltningsorgan. Vil ikke folk bo der, de yngre, så dør jo de gamle ut, og til slutt vil dette være et faktum. Det er viktig å vise til at Volda kommune og Møre og Romsdal ikke er spesielle i denne sammenhengen, selv om også Herøy kommune visstnok ønsker å legge ned et enda større antall skoler. Hordaland er i samme situasjon, og Nord-Trøndelag stiller høyt oppe på listen. Sågar i statsrådens eget hjemfylke, Sør-Trøndelag, er det flere kommuner som fremmer ønske om skolenedleggelse. Bjugn kommune, som vi alle kjenner av omtale, er en av dem. Det er med en viss undring en observerer at politikere og administrasjon i denne utsatte kommunen ønsker å bryte ned det trygge nærmiljøet for å sentralisere elever til større skoleenheter lenger borte fra hjemmet enn strengt tatt nødvendig. Jeg skal ikke omtale hver enkelt skole eller kommune; det vil ta altfor lang tid. Jeg vil isteden snakke litt om rassikringsplanen for riks- og fylkesveiene i Møre og Romsdal. Den viser at mye er gjort i forhold til rassikring i dette fylket, men det er betenkelig mye som står ugjort før barn kan busses uten mål og mening. Stedsnavn og navn på rasutsatte områder som ikke er sikret, vil ikke hjelpe de tilstedeværende representanter spesielt mye, med unntak av de som bor i fylket. Å snakke for disse representantene er vel å snakke for døve ører, siden de ikke på selvstendig grunnlag har tatt nødvendig initiativ i saken på et langt tidligere tidspunkt enn det jeg har kunnet gjøre. Denne interpellasjonen har vært fremmet tidligere, for Lilletun. Han fikk ikke anledning til å ta den. Jeg har fremmet den igjen for den nye statsråden, og jeg vil vise til at det har gått to ras på disse veiene siden jeg fremmet interpellasjonen. Det siste var den 30. mars. Jeg håper at noen kan gjøre noe med denne saken.