Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2010-03-09:
Arbeiderpartiet har «Alle skal med» som slagord, og transport er en forutsetning for å kunne delta aktivt på en rekke områder i samfunnslivet. Formålet med transporttjenesten for funksjonshemmede som fylkeskommunene har ansvaret for, er å gi funksjonshemmede som er avhengig av dør til dørtransport, et transporttilbud slik at de har mulighet til å delta i aktiviteter i nærmiljøet på lik linje med den øvrige befolkningen. Som interpellanten selv fastslår, er det store variasjoner mellom fylkene. En sammenlikning mellom fylkene som ble gjort i 2003, viste at Oslo brukte nesten 10 000 kr pr. bruker, mens Nord-Trøndelag, som brukte nest mest pr. bruker, brukte i overkant av 5 000 kr. Også i forhold til antall innbyggere var bildet det samme. Oslo brukte 372 kr pr. innbygger, mens også her var Nord-Trøndelag en god nummer to med 75 kr pr. innbygger. Selv om tallene er gamle, er det grunn til å tro at de illustrerer også dagens situasjon. Derfor er det betimelig å stille spørsmål, som representanten Hareide gjør, om hva som kan gjøres for å sikre et godt tilbud uavhengig av bosted. Som samferdselsministeren sa i sitt innlegg, er det to viktige tiltak Regjeringen gjør. Å sikre at fylkeskommunene har økonomiske muligheter til å gi alle et godt transporttilbud, er viktig – et godt kollektivtilbud og en god transporttjeneste for funksjonshemmede. Derfor er en styrking av kommuneøkonomien bra også for TT-tilbudet. Men det handler også om politisk vilje blant folkevalgte regionalt. Derfor må jeg, som tidligere ansvarlig fylkesråd i Nord-Trøndelag, si meg godt fornøyd med den andreplassen som Nord-Trøndelag har på den uoffisielle listen. Men det er store forskjeller på hvordan det er å drive transporttjeneste i Oslo, med korte avstander, med muligheter for å benytte ordinære transporttjenester, med muligheter for serviceruter, og det å drive transporttjeneste i et spredtbygd fylke og et distriktsfylke som Nord-Trøndelag, med store avstander og svært spredt befolkning, og der transporttjenesten for funksjonshemmede oftest består i transport av enkeltpersoner i taxi over forholdsvis lange avstander. Da sier det seg selv at man må drive transporttjenesten på en annen måte i distriktene enn i de store byene. Derfor er det sånn at vi i Arbeiderpartiet mener det er et godt grep å teste ut nye driftskonsepter. Hvis jeg igjen kan tillate meg å benytte Nord-Trøndelag som eksempel, vil jeg vise til at det der er et prøveprosjekt med kollektivtransport i distriktene, KID bestillingstransport, inn til gjennomgående busstransporter, til gjennomgående hurtigbåtruter eller til tog, og i kombinasjon med serviceruter i de store kommunene. Det viser seg at så langt er dette prøveprosjektet et godt og meget vellykket prosjekt. Derfor er det riktig å prøve ut en samordning med TT-tilbudet og det såkalte KID-prosjektet. Det skal man gjøre i Nord-Trøndelag, sammen med Oslo og fem andre fylkeskommuner. Jeg er ganske sikker på at en sånn samordning vil være positiv, både for brukerne og for fylkeskommunene. Flere funksjonshemmede vil kunne bruke dette som er det ordinære tilbudet, kanskje med noen tilpasninger. Dette vil være helt i tråd med målet om universell utforming. Flest mulig kan benytte det ordinære tilbudet. De trenger ikke spesialtilpassede løsninger. Dette er universell utforming i praksis. Dersom flere av dagens brukere av transporttjenesten kan bruke det ordinære tilbudet, vil det kunne frigjøre ressurser til de brukerne som er igjen, og som må kunne ha en egen og spesialtilpasset transporttjeneste, og gjøre TT-ordningen enda bedre for de brukerne som fortsatt har behov for transporttjenesten. Arbeiderpartiet er opptatt av at alle skal med. Transporttjenesten for funksjonshemmede er et virkemiddel i denne sammenhengen. Vi har stor tro på forsøksordningen, og vil avvente resultatet av denne. Jeg vil også framheve at uavhengig av hva vi venter på her på Stortinget – om vi avventer resultatene av denne forsøksordningen – er det lov for fylkeskommunene å prioritere å bruke mer penger på transporttjenesten for funksjonshemmede. Det kan være en like stor oppgave for de ulike politiske partiene å påvirke sine fylkespartier regionalt. Det viser seg at når det er økonomiske muligheter og når det er politisk vilje, så får man det til også i fylkeskommunene. For å oppsummere: Vi tror ikke at nasjonale retningslinjer nødvendigvis er den rette veien å gå, fordi forskjellene er så store i de ulike delene av landet. Det betyr at man må ha ulike løsninger for å tilfredsstille ulike behov.