Ivar Kristiansen (Høyre), 2011-05-31:
Når tv-kameraene over konflikten i Sri Lanka er slått av og tausheten har senket seg i betraktelig grad over samme konflikt, er dagens interpellasjon viktig med hensyn til å skape oppmerksomhet rundt en konflikt som ikke er avsluttet, og som verdenssamfunnet ikke må glemme. Derfor er det godt å høre at det er bred enighet rundt tilnærmingen til fremdrift rundt interpellasjonen fra representanten Skovholt Gitmark. Det tror jeg er svært, svært nødvendig, for vi tar jo alle sammen avstand fra krigsforbrytelser og overgrep generelt, og vi støtter alle sammen sivilbefolkningen på Sri Lanka, som over mange år har lidd under undertrykkelse og massive overgrep, både fra myndighetene i Colombo og fra LTTE. Det må man være ærlig om. Ingen av partene i konflikten på Sri Lanka er uten blod på hendene, for å bruke det uttrykket. Jeg deler helt og fullt utenriksministerens henvisning til at FNs sikkerhetsråd er nødt til å spille en rolle i å etablere en varig løsning, en varig fred. Jeg henviser også til utenriksministerens uttrykk at det internasjonale samfunn må svare der freden ikke følges opp. Regjeringshæren vant den militære kampen, men de har på ingen måte vunnet freden. Den militære seieren har ikke skapt varig fred. Den har ikke skapt utvikling. Selv om det finnes små prosenttall, som representanten Høglund var inne på, når det gjelder økonomisk vekst, er ikke dette noe som skinner i noen slags sammenheng. Regjeringen i Colombo har et stort ansvar. De har ansvar ikke bare for de forbrytelsene som regjeringshæren begikk under krigføringen, men også for de overgrep som fulgte – tvangsflytting av hundretusener av mennesker, interneringsleire, vilkårlige fengslinger, tortur og henrettelser. Den humanitære situasjonen er fortsatt helt uakseptabel, med undertrykkelse av sivile og politiske rettigheter for hele Sri Lankas befolkning, ikke bare tamilene. Disse handlingene fortsetter mens regjeringen mer eller mindre feirer seg selv og sin såkalte seier. Det internasjonale samfunn har naturlig nok et ansvar for tausheten og indirekte også for å skjule sannheten. Jeg mener at verdenssamfunnet må få klarhet i hva som egentlig har skjedd, i krigens og forbrytelsenes egentlige omfang. De ansvarlige må stilles til ansvar. Det finnes heldigvis internasjonale rettsinstitusjoner som kan håndtere dette. Forbrytelser og overgrep fant sted fra begge parter i denne konflikten. De som gjennom vold og terror har kjempet for en selvstendig stat, bærer et like stort ansvar. Deres handlinger og deres overgrep må følges opp på samme måte. En forbrytelse fra den ene part rettferdiggjør selvfølgelig ikke en forbrytelse igjen fra den andre part. Mitt hovedpoeng er at det finnes ikke noen endelig løsning på denne konflikten. En varig og bærekraftig løsning kan ikke tvinges frem, verken fra den ene eller den andre av partene eller utenfra. Uansett hvilken løsning man ender opp med, må befolkningen måtte leve med hverandre som naboer på samme øy. En fredelig løsning basert på gjensidige forhandlinger er derfor den eneste veien fremover. Som representanten Eva Kristin Hansen ga uttrykk for: Det tamilske miljøet i Norge representerer også med sitt nærvær et betydelig ansvar – et ansvar for å se mot fremtiden og ikke mot fortiden, for å støtte de politiske lederne som søker mot løsninger gjennom fredelige midler, ikke krig, og for å støtte en forhandlingsprosess som må komme for å skape en grad av forsoning i et krigsherjet land. Det tamilske miljø har sterke organisasjoner også i Norge. De gjør en viktig jobb som en del av det sivile samfunn innen kultur, språk og utdanning. De, sammen med andre tamiler i eksil over hele verden, kan være den kanskje aller viktigste drivkraften for fred og forsoning.