Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Finansministeren la frem Regjeringens statsbudsjett den 4. oktober. Tillat meg å spørre: Hva er situasjonen for Restads kollega, finansminister Daniel N. Yona i et av verdens fattigste land? Tenk deg at du for et øyeblikk er i hans sko, som finansminister. Du ønsker å gjøre ditt beste for landet ditt, for folket. Ditt viktigste instrument er budsjettet, men her står du overfor et betydelig «finansieringsgap». For å dekke gapet, må du enten ta opp nye lån eller få mer bistand. Er du heldig, så får du det, men på betingelser. Alle giverne setter nemlig sine særegne betingelser for å bygge de sykehusene og veiene som landet ditt trenger. De vil kreve å bruke sine egne eksperter og sin egen teknologi, til tross for at slik binding til leveranser fra giverlandet fordyrer prosjektet med kanskje så mye som 25 pst. Du erkjenner også at du, ved å godta givernes betingelser, vil måtte sette av store deler av din og ditt departements tid og ressurser til å arbeide med giverdefinerte oppgaver. Du måtte lage kvartalsrapporter til hver eneste giver. Som finansminister i Tanzania må du lage 2 400 rapporter til giverne i kvartalet, 9 600 i året! Hver giver har nemlig sine egne nasjonale krav til hvordan rapporteringen skal utformes. Giverne vil også insistere på at du bruker deres former for regnskapsføring, uavhengig av hvordan dette gjøres i ditt land. Samtlige givere vil ønske regelmessige møter med deg og dine medarbeidere, og dere må stille opp, ofte flere ganger hver dag. Et annet forhold du må håndtere, er gjeldsproblemene. I et brev jeg fikk fra nettopp finansminister Yona i går, fortalte han at han må bruke mer penger på gjeldsbetjening enn på helse og utdanning til sammen. For hver dollar Tanzania bruker på helse, bruker landet 4 dollar på gjeldsbetjening. Det samme er tilfellet for utdanning. En svært stor andel av budsjettet, ja opptil 40 pst., er bundet opp i betjeningen av gjelden. FNs utviklingsprogram, UNDP, har regnet ut at hvis pengene afrikanske land benyttet til gjeldsbetjening i 1997, i stedet hadde blitt brukt til fattigdomsbekjempelse, ville 21 millioner barn ha reddet livet fram mot år 2000, og 90 millioner jenter og kvinner kunne fått grunnutdanning. Fortsatt lever nesten en tredjedel av jordens befolkning i dyp fattigdom med mindre enn én dollar om dagen å leve av. De fleste av verdens finansministere har slike utfordringer å forholde seg til hver dag. Det er ikke et mål i seg selv å gjøre en finansministers hverdag lettere. Men det er et mål å gjøre mer for at de fattige i et land som Tanzania skal få det bedre. Derfor har Regjeringen satt seg tre mål for å gjøre noe med det. Dette er også reflektert i forslaget til statsbudsjett for neste år. For det første: koordinering av alle giverne. Vi må rett og slett legge om hele måten vi driver bistand på. Vi må ta et oppgjør med flaggene og egeninteressene og sette resultatene først, resultater for de fattigste. Ved at vi som givere samordner oss, vil vi få større effektivitet og mer bistand for hver krone. Vi har ikke råd til å sløse vekk en eneste dollar! Her skjer det nå mye internasjonalt gjennom koordineringsinitiativ i regi av Verdensbanken og FN, initiativ som begynner å gi resultater på landnivå, og som Norge er pådriver for. For det andre: Vi vil gjøre noe for å bli kvitt gjelden. Vi må få slettet u-landsgjelden. Her har den norske gjeldsplanen fra mai 1998 betydd en god del. Den følges nå suksessivt opp. Der inngår også multilaterale gjeldslettemekanismer som det såkalte HIPC-initiativet for de fattigste og mest gjeldstyngede landene. Initiativet omfatter alle typer gjeld. Under toppmøtet i Køln i juni i år tok G-7-landene initiativ til å forbedre og utvide denne mekanismen. Gjeldsletten skulle bli større, komme flere land til gode og skje vesentlig raskere enn før. Forslagene ble senere, med sterk norsk støtte, vedtatt på Verdensbankens og Valutafondets årsmøte nå i september. Finansminister Yona vil etter dette kunne imøtese en betydelig forbedring av gjeldssituasjonen for sitt land. Men initiativet er ennå ikke fullt ut finansiert, og der er vi nå inne i en kritisk fase på grunn av den amerikanske kongressens beslutning sist uke om ikke å bevilge penger til nettopp dette trustfondet i Verdensbanken. Sammen med andre likesinnede land vil vi i månedene fremover drøfte med den amerikanske administrasjonen hvordan den oppståtte situasjonen skal håndteres. USA har et åpenbart ansvar for å delta med betydelige midler til de omfattende gjeldslettetiltakene gjennom HIPC-mekanismen. For det tredje: Vi vil trappe opp bistanden. Både Verdensbanken og andre aktører er helt klare på at gjeldslette og sletting av gjeld har liten mening uten at det kommer mer bistandsressurser til de fattigste landene. Derfor er det avgjørende at trenden med reduksjon i den internasjonale bistanden snus. Det stanset opp i 1998, og vi får vente og se om den øker fremover. OECDs utviklingskomite har i høst foretatt en gjennomgang av norsk utviklingspolitikk, og der understreket de viktigheten av at vår aktive bistandspolitikk understøttes av nettopp en konkret plan for opptrapping av bistanden. Også IMF har støttet dette. Årets budsjettforslag er starten på en slik opptrappingsplan med 660 mill kr pluss, til 0,89 pst. av BNI. Regjeringen inviterer med dette Stortinget til å slutte seg til planen om opptrapping, slik at bistanden kan nå 1 pst. av BNI i år 2005, til beste for de fattigste ved tusenårsskiftet.