Michael Tetzschner (Høyre), 2012-02-09:
Som flere før meg har vært inne på, har denne rapporten dokumentert at det er et stort potensial for reduserte ventetider ved større bruk av ordningen med fritt sykehusvalg. De enkle fakta er at ventetiden i undersøkelsen er kortere for brukere av ordningen, dem som aktivt har valgt et sykehus, enn for pasienter behandlet ved sitt henviste sykehus. Det betyr at 70 pst. av brukerne har ventet kortere enn dem som bare fulgte det henviste tilbudet. De 30 pst. av brukerne av ordningen som hadde noe lengre ventetid, hadde det fordi de hadde lagt vekt på andre sider enn rask behandling, nemlig det de oppfattet som et bedre tilpasset tilbud, der de hadde hørt om kvaliteten og dermed for sin del fant mer betryggende. Samtidig med at et flertall av brukerne oppnår raskere behandling, viser også undersøkelsen – interessant nok – at det ikke fortrengte pasienter som man ellers skulle tro var i konkurranse til sitt lokalsykehus, hvilket jo var en innvending da ordningen ble diskutert i sin tid. Slik sett kan vi si at retten til fritt sykehusvalg har innfridd Stortingets forventninger i 1999, da reformen ble vedtatt. Det er knapt noen helsereform som har vært i nærheten av å innfri så mange av de gode intensjonene som Stortinget har hatt, som nettopp denne retten til fritt sykehusvalg. Større pasientinnflytelse, raskere behandlinger, kortere køer og ikke bare omfordeling av dem. Alt dette er noe spesialisthelsetjenesten, med over en kvart million mennesker i helsekø, burde verdsette. Likevel er det slik at ordningen med fritt sykehusvalg aldri har vært mottatt særlig entusiastisk av de statlige helseforetakene, av sentrale helsemyndigheter og, det tør jeg også si, heller ikke av departementet under denne ledelsen. Ordningen har vært for pasienter med særlig interesse for sin situasjon og med utdannelse og andre ressurser til å gjøre noe med den – som enkelte andre talere også har vært inne på. I tillegg kan jeg si at jeg sitter med konkrete eksempler fra sykehus som også har følt konkurransen på grunn av valgfriheten for pasienter de føler de eier, og har funnet frem til behandlingstilbud etter at vedkommende pasient har antydet at man kom til å bruke valgfriheten og søke seg til et annet sykehus. Det betyr rett og slett at denne pasienten som benyttet sin valgfrihet, ikke fikk den imøtekommet ved et annet sykehus, men rykket frem i køen ved det ordinære sykehuset som vedkommende sognet til, til skade for en annen pasient, som, uvitende om dette, ikke rykket frem i køen. Dette er et av mange symptomer på at de statlige helseforetakene ikke ser seg tjent med å informere eller på annen måte bidra til at hele den samlede kapasiteten i spesialisthelsetjenesten kunne ha vært utnyttet bedre og fullt ut. Vi kan med dagens system tilby plasser til pasienter som velger dem aktivt, på ikke-statlige sykehus som har avtale med et regionalt helseforetak, etter utløpet av fristen som er satt for behandling av den enkelte pasient. Men disse sykehusene melder også stadig om hvordan systemet forsinkes, obstrueres og i verste fall motarbeides. Jeg synes at departementet bør interessere seg sterkt for om ordningen blir etterlevd etter intensjonen. Sånn sett er det betegnende at det er Riksrevisjonens etterkontroll som gjør at Stortinget får en sak om hvordan retten til å kunne velge sykehus fritt har utviklet seg. Riksrevisjonens arbeid med et område vil i sin natur være rettet mot fortiden, men i Helse- og omsorgsdepartementets tilsvar til rapporten er det lite som tyder på at ordningen med fritt sykehusvalg vil bli sterkere og understreket som en mulighet for pasientene. Det er særlig interessant når departementet sier på side 15, nederst i første spalte: «Departementet mener at anbefalt frist i prioriteringsveilederne ikke uten videre kan sammenliknes med den lovfestede retten som fremkommer i pasientrettighetsloven og prioriteringsforskriften. Prioriteringsveilederne inneholder anbefalinger på gruppenivå, mens pasientrettighetsloven og prioriteringsforskriften omhandler individuelle pasienters rettigheter. Individuelle forhold kan derfor tilsi at rettighetsstatus og/eller frist blir annerledes for den aktuelle pasienten enn for tilstandsgruppen som pasienten tilhører.» Dette betyr – oversatt til norsk dagligtale – at man ikke har noe behov for å informere om alternative behandlingssteder så lenge man har oversittet det man fra medisinsk synspunkt mener er anbefalelsesverdig. Man mener at pasientrettighetsloven skal ha effekt først når det blir farlig. Det er etter min mening for defensivt. Dette viser etter mitt skjønn at departementet mener at ordningen med fritt sykehusvalg er noe som skal inntreffe dersom mangel på behandling er i ferd med å overskride en forsvarlighetsgrense for pasienten. Jeg vil igjen si at dette er på grensen til en motvillig holdning til fritt sykehusvalg som idé. Det er nemlig ikke noe i veien for at vi allerede i dag kan informere om at andre sykehus har et tilbud for den angjeldende pasient allerede på det tidspunktet hvor man konstaterer at pasienten oppfyller kriteriene for rett til helsehjelp. Det er ingen grunn til å fastholde den praksis som gjør at denne informasjonen først kommer når fristbruddet er et faktum. Jeg tør også minne om at det i denne sal ble nedstemt et forslag, Dokument 8:158 S for 2010–2011, fra Bent Høie, Sonja Irene Sjøli og meg selv. Ellers så har disse gode ideene, om tidligere informasjon i sykdomsforløpet, ikke vunnet gjenklang i departementet under den nåværende ledelsen. Hvis man tenker litt videre, er det ikke noe i veien for at fra systemet med at pasienter først kan velge fritt mellom landets sykehus som subsidiær ordning, kan man også tenke seg at den ble introdusert som en primærordning – en ordning der alle sykehus som tilfredsstilte godkjente krav, kunne være med og gi tilbud som pasientene kunne orientere seg om før de ble for dårlige og for svekket til å ha glede av en slik rettighet.