Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-03-29:
Fordelingsmeldingen er en av de viktigste meldingene dette stortinget behandler. Små forskjeller og lite fattigdom er en av de helt sentrale kjennetegnene ved det norske samfunnet, og er helt sentralt for de kjennetegnene som gjør at FN gjentatte ganger har kåret Norge til verdens beste land å bo i. Jeg er svært glad for at et samlet storting i forbindelse med denne meldingen erklærer at «det er et mål at de økonomiske forskjellene skal reduseres, og at vi skal ha et samfunn uten fattigdom». Selv om det er et betydelig sprik mellom mål og virkemidler for en del av partiene som stiller seg bak dette målet, viser dette at i Norge er det ikke mulig å vinne valg hvis man ikke er opptatt av små forskjeller. Den nordiske modellen har gitt trygghet og frihet til innbyggerne i en helt annen grad enn samfunn som baserer seg på markedsliberalistiske løsninger. Rettferdig fordeling handler ikke om å hindre folk i å bli rike. Det handler om å bevare et samfunn med høy tillit mellom mennesker, slik at vi sikrer oppslutningen om fellesskapsløsninger, samtidig som vi får bedre forutsetninger for å lykkes med omstilling i arbeidslivet. Dette gir igjen grunnlag for et mer produktivt arbeidsliv. Universelle offentlige tjenester bidrar til bred oppslutning om spleiselaget. Utstrakt bruk av behovsprøving, høye egenandeler og privatisering fører på sin side til at den brede middelklassen i mindre grad vil være interessert i å bidra. Å øke forskjellene gjennom skattelette til dem som har mest fra før, og kutte i universelle velferdsgoder vil derfor være et angrep på hele den nordiske modellen. Forskning viser at de samfunnene som har minst inntektsforskjeller – de nordiske landene og Japan – klarer seg best. De som har størst forskjeller – bl.a. USA og Storbritannia – klarer seg dårligst. Forskjellene i Norge er små sammenlignet med andre land. Det gjelder både når vi ser på inntekt og formue, og når vi tar med andre forhold som påvirker levekår, som utdanning, helse, bolig og andre velferdsgoder. Samtidig har forskjellene økt sterkt i Norge de siste to tiårene. Utviklingen skjøt fart på 1980-tallet. Fra 2005, da den rød-grønne regjeringen tiltrådte, har forskjellene igjen blitt redusert. Innføring av skatt på aksjeutbytte har gjort det vanskelig å slippe unna en progressiv inntektsbeskatning gjennom å omdefinere lønn til kapitalinntekt. Omlegging av formuesskatten har medført at denne skatten i langt større grad beregnes ut fra reell rikdom, mens økte bunnfradrag har betydd skattelette for småsparerne. Til sammen betaler de rikeste i Norge nå langt mer skatt enn de gjorde i 2005. Sammen med høy vekst i sysselsettingen og tiltak som økte minstetrygder, økt bostøtte og innføring av kvalifiseringsstønad har dette bidratt til at forskjellene er redusert siden 2005, selv om lønnsforskjellene isolert ikke er blitt mindre. Utviklingen siden 2005 er et brudd med en trend i retning av økte forskjeller siden 1980-tallet. Dette er en utvikling vi ikke ser i land som Sverige, Danmark, Tyskland og Storbritannia, der forskjellene er stabile eller øker. Mens forskjellene er redusert de siste årene, har andelen med lavinntekt holdt seg ganske stabil. Jeg er bekymret for at det er en økende andel barn i Norge som tilhører familier med vedvarende lavinntekt. Dette gjelder spesielt barn i barnerike familier med innvandrerbakgrunn og barn av enslige forsørgere, ofte alenemødre. Barn har rettigheter som vi som samfunn plikter å ta på alvor, og de rammes spesielt hardt når foreldrene har det vanskelig. Fattige barn opplever det som særlig belastende at de ofte havner utenfor sosiale fellesskap. Dette kan prege dem negativt gjennom hele livet. For å forhindre dette trenger vi tiltak som kan hjelpe barn på kort og lang sikt. Det handler om en kombinasjon av universelle fellesgoder, inntektssikring og målrettede tiltak, som et velfungerende barnevern og tiltak som skal gi foreldre mulighet til å delta i yrkeslivet. Det oppsøkende tiltaket Ny sjanse er ett av flere eksempler på tilbud som kan hjelpe de aktuelle familiene til en bedre økonomisk og sosial situasjon. Andre viktige tiltak er gratis kjernetid i barnehagene, aktivitetskort og barnetrygd. Dette er likevel ikke nok, og det er derfor også nødvendig med målrettede tiltak. Regjeringen har økt de laveste trygdene til 2 G og sørget for at de følger lønnsutviklingen i samfunnet. Bostøtten er utvidet til å gjelde flere grupper, og stønadsbeløpene er økt. Kvalifiseringsprogrammet som skal hjelpe folk som står langt unna arbeidslivet, over i jobb og aktivitet, er innført. Dette er noen av tiltakene som sammen med kraftig økt sysselsetting har løftet mange ut av fattigdom. I fordelingsmeldingen har regjeringen lagt fram for Stortinget tiltak for bedre fordeling og bekjempelse av fattigdom. Dette er et godt grunnlag for fortsatt reduksjon i økonomiske forskjeller i Norge og for intensivert innsats mot fattigdom.