Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2004-01-29:
Utenriksministerens redegjørelse sist tirsdag var i første rekke en påminnelse om at norsk utenrikspolitikk er best tjent med en klar internasjonal rettsorden, med sterke internasjonale institusjoner som legger rammer for staters utenrikspolitikk, og som samtidig skaper normer for hvordan stater bør opptre i forhold til hverandre. Like fullt må det være klart at Norge som et lite, men samtidig svært rikt land, trenger venner og allierte for å kunne nå sine overordnede utenrikspolitiske målsettinger. En slik målsetting er å ha handlefrihet og innflytelse over egen fremtid. Mangel på handlefrihet i internasjonal politikk tyder på utenrikspolitisk marginalisering og vil kunne ta ulike former: For det første som en situasjon der vi ikke har handlefrihet i forhold til de land og aktører som er viktige for oss. Og for det andre blir vi marginaliserte dersom land og aktører som er viktige for oss, seg imellom begynner å innta ulike standpunkter på viktige saksområder. Knytter vi Norges situasjon til disse to punktene, ser vi nå en stadig sterkere grad av marginalisering. Jo viktigere EU blir i vår verdensdel, desto mer marginaliserte blir de stater som har en annen tilknytningsform til EU enn fullt medlemskap. Dette ser vi også senere i dag, når Stortinget skal ratifisere EØS-utvidelsen. EØS er egentlig en overlevning fra den kalde krigen og var i første rekke et tilbud fra det daværende EF til EFTA om nærmere handelsforbindelser. Dette var viktig fordi fire av EFTA-landene i 1989 var nøytrale stater. I dag gir begrepet «nøytralitet» liten mening. EU forsterker sitt utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeid uten at NATO og de transatlantiske forbindelsene, som sådanne, blir skadelidende. Det betyr at EU tar et langt større ansvar for europeisk sikkerhet. For første gang siden 1949 er Norge ikke tilknyttet et forum som i så stor grad som EU er med på å sette rammer for europeisk sikkerhetspolitisk samarbeid. Kjennetegnet ved EU som sikkerhetspolitisk aktør er nettopp unionens brede tilnærming. Når vi diskuterer sikkerhet i EU-sammenheng, må vi derfor ikke bare se på FUSP- og ESDP-mekanismene, men hele fremdriften av integrasjonsprosessen i Europa. Den andre form for marginalisering var dersom aktører som er viktige for Norge, inntar forskjellige standpunkter på flere viktige saksområder. Norges utenrikspolitikk er basert på et atlantisk sikkerhets- og verdifellesskap. Nå må vi dessverre erkjenne at den politiske avstanden over Atlanterhavet har blitt større de senere år, samtidig som relasjonene mellom USA og flere toneangivende land, som Tyskland og Frankrike, har blitt kjøligere. Det forhold at de bilaterale tysk-amerikanske forbindelsene har blitt kjøligere, er foruroligende. Forbindelsene mellom disse to har siden opprettelsen av Forbundsrepublikken i 1949 vært et kjerneelement i de transatlantiske forbindelsene. Da forholdet mellom disse to forverret seg i løpet av våren 2003, var det et vesentlig tegn på at noe var galt i de transatlantiske relasjonene totalt sett. Samlet sett peker disse to utviklingstrekkene i retning av en stadig sterkere marginalisering av Norge. Det verste vil være en situasjon der vi må velge mellom USA og Europa. Vi får håpe at Norge unngår å komme i en slik situasjon. Derfor er det fra norsk side så viktig å støtte opp under reformprosessene i NATO, som gjør at Alliansen forblir relevant i forhold til de sikkerhetsutfordringene vi i dag står overfor. NATO er ikke lenger en regional aktør, men en organisasjon som kan engasjere seg hvor som helst og når som helst dersom trusler og utfordringer skulle oppstå. Det er en forutsetning for oss at militære operasjoner fra NATOs side skal være folkerettslig legitimert gjennom et vedtak i FNs sikkerhetsråd. Nøkkelen til NATOs suksess ligger likevel hos USA. USAs satsing på såkalte koalisjoner av villige kan være fornuftig i enkelte situasjoner, men kan på den andre siden bidra til å undergrave de institusjoner som har vært viktige for europeisk sikkerhet, slik som NATO. Fra norsk og fra europeisk side må vi overbevise USA om at formaliserte institusjoner er langt sterkere enn koalisjoner av villige, og at også USA er best tjent med multilateralt og institusjonsbasert samarbeid. Der vi er uenige, kan vi likevel skape konstruktiv uenighet. Det er en målsetting for oss i Norge at USA og EU kan utfylle hverandre. Det atlantiske fellesskap er en bærebjelke i utformingen av norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Skulle vi komme i en situasjon der det blir svekkelse i de transatlantiske relasjonene, faller også mye av grunnlaget for norsk utenrikspolitikk bort. Desto viktigere er det for oss å bidra til at så ikke skjer.