trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Steinar Osmundnes (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
Sjukehusreforma, der staten overtok drift og eigarskap av sjukehusa, har vart sidan nyåret 2002, og vi er no inne i det tredje året. Ventetida er i det siste året redusert med 16 pst. for dei som mottek behandling eller utgreiing, og dei som framleis må vente, ventar i gjennomsnitt 30 pst. kortare tid enn for eitt år sidan. I Dokument nr. 8:10 vert det foreslått å sanere sjukehusa si gjeld på inntil 3 milliardar kr. Kristeleg Folkeparti meiner at slike spørsmål skal behandlast i samband med den ordinære budsjettbehandlinga og ikkje som eit privat forslag. Vi må heller ikkje gløyme at helse- og sosialbudsjettet er den største posten på statsbudsjettet, og at det i dag vert nytta om lag 5 milliardar kr meir til spesialisthelsetenesta enn kva som var tilfellet før føretaksmodellen vart innført. Vi brukar i dag om lag 25 000 kr pr. innbyggjar pr. år og ligg på tredje plass, etter USA og Sveits. Det finst nesten ingen grenser for kva tenester som kan utviklast mot ulike plager. På mange måtar kan ein sjå på dette som eit uendeleg behov som berre vil vekse og vekse. Rasjonell ressursbruk har derfor tvinga seg fram og bør tvinge seg fram. Sjukehusreforma gav ingen lovnader om nok pengar til alt. Dei økonomiske rammene har vore stramme, og kravet har vore meir effektivisering: Ventelistene skulle ned, og produktiviteten skulle opp. Og som eg gjekk igjennom i starten av dette innlegget, har det også vorte klare forbetringar når det gjeld nettopp dette. Det er rimeleg å tru at vi, med ei av dei dyraste helsetenestene i verda, kan redusere kostnadene utan at kvaliteten på tenestene for kvar enkelt pasient vert dårlegare. Det vil derfor verke demoraliserande overfor dei helseregionane og dei helseføretaka som har forsøkt å gjere leksa si, at dei så å seie skal verte straffa for å ha gjort jobben, dersom alle etter forslaget likevel får slått ein strek over gjelda si. Det er også på sin plass å minne om at det akkumulerte driftsunderskotet for 2002 og 2003 i helseføretaka ikkje skal dekkjast inn før etter at balanse er gjenoppretta, dvs. etter 2005. Det er også ei kjensgjerning at berre delar av helseføretaka sitt akkumulerte driftsunderskot er renteberande gjeld. Med dette Dokument nr. 8-forslaget vil ein derfor ikkje auke pasientbehandlingskapasiteten, slik forslagsstillarane trur. Eg vil seie meg einig med helseministeren når han i sitt brev seier at det er viktig ikkje å undergrave dei «grunnleggende prinsippene i foretaksmodellen, nemlig at det er styrene i de regionale helseforetakene som skal bære ansvaret for å gjennomføre Stortingets vedtak». Til slutt: For å bevare tilliten og legitimiteten til helseføretaka i befolkninga meiner vi i Kristeleg Folkeparti at det er viktig at ein framleis ser gode resultat av innsprøyta midlar, nemleg auka pasientbehandlingskapasitet, færre korridorpasientar og kortare ventelister. Kristeleg Folkeparti meiner at midlane skal kome pasientane til gode. Det gjer dei dessverre ikkje med dette forslaget.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-03-23:
Statsråden presiserte innledningsvis i sitt innlegg at gjeldssanering er uheldig. Det ville bl.a. kunne undergrave styringssystemet og svekke autoriteten. Men er det heldig at man i den situasjon vi har i helsevesenet vårt i dag, i spesialisthelsetjenesten og i sykehusene, som også andre representanter har vært inne på her, står i fare for nedleggelse og svekkelse av behandlingstilbudet? Vi vet at det er en økning i antall korridorpasienter, vi vet også at flere helseforetak har sagt at man nå kan få lengre ventelister, og vi vet også at sykehus har uttalt at når de har utbetalt feriepenger i 2004, må de søke driftskreditt for videre drift. Det kan ikke være noen forutsigbar og skikkelig situasjon for et helsevesen som vi skal være bekjent av. Gjeldssanering skal ikke oppfattes som en aksept for budsjettoverskridelser, og statsråden burde ha tatt tak i de høye lønningene langt før og ryddet opp i det, hvis det er det som er faren. Vi skal ikke ha premiering av slike ting. Ser ikke statsråden at det er et stort ressursbehov i helseforetakene og i spesialisthelsetjenesten som bør rettes opp før det får alvorlige konsekvenser?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-03-23:
Med fare for å bli betegnet som møteplager må jeg likevel ta ordet, det er en del ting jeg ikke kan la bli hengende i lufta her, bl.a. helseministerens utsagn om at en gjeldssanering ville premiere dem som har størst akkumulert underskudd. Vi ber i vårt forslag om at Regjeringen skal komme tilbake med en skikkelig oversikt over hvor behovene er størst, og vi sa at man ikke skulle premiere budsjettoverskridelser som var av en slik art at de ikke burde premieres. Det er også, som påpekt av representanten Alvheim, slik at det er helseministeren som skal sørge for at helseforetakene driver bra og riktig. Jeg synes det blir litt spesielt når helseministeren viser til de høringer vi hadde om sykehusøkonomien, høringer som på vegne av helseforetakene ble ledet og styrt av helseministeren. Jeg synes det hadde vært mer interessant om helseministeren hadde kommet inn på Riksrevisjonens rapport om den økonomiske styringen og den økonomiske rapporteringen både fra departement og tilbake fra helseforetakene til departement og storting, og hvordan vi skal kunne evne å ha innsyn og oversikt over hva som skjer. Det blir litt merkelig og nesten absurd at den høyest ansvarlige innenfor norsk helsevesen advarer mot og går så aktivt ut for å forhindre mer ressurser til et helsevesen som så klart og åpenbart trenger mer ressurser. De menneskelige og faglige ressursene skal helseforetakene prøve å bringe til veie, men da må vi gi dem rammer i form av økonomi, og det er vi som har ansvaret for det. Det blir også slik at man skyver hverandre foran seg. Helseministeren viser til at flertallet ordrett har vedtatt det samme som han sier herfra. Flertallet viser ofte til hva helsestatsråden har skrevet i brev til komiteen. Hvis man driver denne formen med å skyve hverandre foran seg, er det klart at det blir en slags tefloneffekt i forhold til å komme inn til sakens kjerne og ta tak i det som er viktig. Jeg mener at helse – et forsvarlig, trygt tilbud som folk kan føle er slik de mener det skal være – er det viktigste velferdspolitiske spørsmålet vi kan befatte oss med. Da burde det kanskje være større seriøsitet i forhold til et forslag her om å skaffe til veie ressurser slik at helsevesenet vårt fungerer, i stedet for at det, som nå, nedlegges tjenestetilbud, avvikles behandlingsformer og sies opp personell. Dette er alt sammen slikt som befolkningen føler går på bekostning av det de forventer de skal ha et tilbud om hvis helsa slår klikk. Da er det ikke så rart om det dukker opp fakkeltog over det ganske land. Jeg synes at vi i hvert fall burde få et bedre beslutningsgrunnlag enn det vi har hatt her, hvor det sies at man har ingen gjeld, og at det bare vil undergrave prestisje og autoritet hvis man nå prøver å tilrettelegge for en bedre helsetjeneste i Norge.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
Det er Stortinget som har vedtatt helseforetaksloven, og det er Stortinget som har bestemt at de regionale helseforetakene og helseforetakene har arbeidsgiveransvaret i dette systemet. Med arbeidsgiveransvaret følger ansvaret for å forhandle lønns- og arbeidsvilkår med partene i arbeidslivet. Når representanten Ballo snakker om at politikerne skal ta tilbake styringen over sykehusene i sammenheng med lønnsforhold, må jeg spørre om han har tenkt å ta tilbake arbeidsgiveransvaret fra de regionale helseforetakene og legge det i Stortinget. Det vil mildt sagt være svært lite hensiktsmessig. Jeg tror at det er viktig å gjøre de ansvarlige ansvarlig, også for en utvikling som jeg synes det er grunn til å stille spørsmål ved. Og jeg synes det er en spesiell grunn til å stille spørsmål ved en utvikling hvor man får en slik vekst i legelønningene samtidig som legene drar i gang aksjoner hvor de skal ha helseministeren til å peke på hvilke pasienter vi ikke skal ha råd til å behandle.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
Selvsagt skal man ikke forhindre en politisk debatt om rammevilkårene for sykehusene. Den bør pågå, og den bør pågå kontinuerlig. Det er en styrke for sektoren. Men når budsjettet er vedtatt og rammebetingelsene er lagt, bør de ansvarlige få arbeidsro til å gjennomføre det opplegget som Stortinget har vedtatt. Hvis vi har en løpende vurdering av hvorvidt rammebetingelsene er riktige fra den dagen de er vedtatt, blir det en helt umulig oppgave å lede et helseforetak eller et sykehus i dette landet, fordi det faktisk fordrer at man har en viss forutsigbarhet fra den ene måneden til den andre når det gjelder rammebetingelsene. Jeg mener derfor, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, at Stortingets vurdering av dette bør knyttes til Stortingets budsjettrunder om høsten og i revidert nasjonalbudsjett.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
Jeg ser at sykehusene har store ressursbehov, og jeg ser også mitt ansvar for å vurdere utviklingen i sykehusene i forhold til de tøffe omstillingskrav som sykehusene er stilt overfor. Det kommer jeg til å gjøre, og jeg kommer tilbake til Stortinget i forhold til det. Jeg vil klart fastholde at en gjeldssanering slik som Senterpartiet har foreslått i dag, ville være å premiere dem som har større akkumulerte underskudd, og å straffe dem som lojalt har fulgt opp Stortingets forutsetninger. Det vil være uheldig og skadelig. Derfor bør forslaget ikke vedtas. Jeg må også minne om at forut for Stortingets budsjettbehandling var det en grundig gjennomgang av økonomien i foretakene og en åpen høring, hvor Stortinget fikk seg forelagt foretakenes egen vurdering av rammebetingelsene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
Jeg vil fastholde at et system hvor driftsunderskudd blir etterbevilget av Stortinget, vil undergrave ansvarligheten i foretakene. Her er jeg på trygg grunn i forhold til sosialkomiteens flertall, som ordrett har uttalt det samme. Så til spørsmålet om forutsigbarhet. Jeg mener selvfølgelig ikke at man i det øyeblikk Stortinget har vedtatt budsjettet, skal ta bind for øynene og propper i ørene og ikke følge med på utviklingen. Selvfølgelig skal det i en dynamisk politisk prosess både kunne stilles spørsmål og gis korrektiver og eventuelt vedtas andre rammebetingelser. Men det jeg i all beskjedenhet har forsøkt å påpeke, er at hvis vi har en kontinuerlig budsjettbehandling nærmest fra dag én etter at rammebetingelsene er fastsatt, vil det umuliggjøre det gjennomføringsansvaret som ledelsen og styret i helseforetakene har. Det er et stort og komplekst ansvar. Det er ikke en pølsebod man driver, det er en av de mest komplekse virksomhetene i Norges land.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
Jeg holdt på å si: Jeg takker representanten Ballo for svaret. Jeg er helt enig i at det på noen områder er nødvendig å ta grunnleggende grep for å styre og målrette bruken av ressurser. Det mener jeg at jeg har vist gjennom målrettet satsing på kreftbehandling og gjennom målrettet satsing på psykisk helse, hvor det har vist seg nødvendig å ta veldig sterke styringsgrep for å få ønskede resultater. Men jeg tror det er viktig at vi har en helhetlig og planmessig tilnærming til dette, og derfor har jeg invitert Stortinget til å delta i utviklingen av de planverktøyene som ligger i helseforetaksloven, ved at vi får en samlet behandling av dem i forbindelse med statsbudsjettet til høsten. Jeg vil i tråd med de føringer som sosialkomiteens flertall har gitt i budsjettinnstillingen for 2004, legge opp til en slik bred gjennomgang i høst.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-03-23:
Jeg er grunnleggende enig med helseministeren i at det å bruke gjeldssanering som et virkemiddel overfor sykehusøkonomien nå ville være svært uheldig. Jeg mener også at det er svært viktig at det kravet om en økonomisk drift i balanse som nå er satt til utgangen av 2005, blir stående. Det betyr ikke at Stortinget ikke har et ansvar for å drøfte og forholde seg til den økonomiske situasjonen i sykehusene, men skal vi gjøre det, må vi etter min mening gjøre det gjennom fortløpende å vurdere om bevilgningsnivået er riktig. Der synes jeg at helseministeren var litt uklar. Jeg mener det er viktig med en fortløpende politisk debatt om hvorvidt bevilgningsnivået til sykehusene er korrekt, selv om sykehusene må forholde seg til at vedtak fattes i forbindelse med budsjett og gjelder inntil nye vedtak er fattet. Men man kan ikke forhindre en politisk debatt om bevilgningsnivået i sykehusene.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-03-23:
Jeg føler bare behov for å knytte et par små kommentarer til den samtalen, hadde jeg nær sagt, som var mellom helseministeren og Olav Gunnar Ballo. Representanten Ballo viste der blant annet til at bare helseforetakene framlegger en akuttliste, vil Fremskrittspartiet umiddelbart komme på banen for å dekke den biten og stemme mot en endring. Det er ikke det det dreier seg om. Spørsmålet som bl.a. representanten Alvheim stilte helseministeren, gjaldt om vi skal kunne diskutere helsepolitikk også utenfor de to ordinære budsjettbehandlingene, og det har ingenting å gjøre med det representanten Ballo var inne på. SVs representant har også gått inn for å øremerke og er bekymret for legelønningene. Der synes jeg helseministeren gav et utmerket svar. Jeg vil bare henvise til de endringer som også SV nå har gått inn for, som var den desidert beste øremerkingen for å få økt pasientbehandling, nemlig den stykkprisfinansieringsandelen som tidligere var på 60 pst., og som nå er redusert til 40 pst. Man går faktisk tilbake til en større rammefinansiering og kan dermed bruke mer midler til f.eks. lønninger og mindre til pasientbehandling.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-03-23:
Jeg stemte feil. Jeg skulle stemt imot.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2004-11-11:
På vegne av representantene Olav Akselsen, Bendiks Harald Arnesen, Svein Roald Hansen, Gunn Karin Gjul og meg selv vil jeg få lov til å legge fram forslag om obligatorisk opplæring av førere av fritidsbåter.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2004-11-11:
Jeg vil takke statsråden, og det sier jeg fordi jeg mener det, fordi han har gitt et så pass grundig svar på dette vanskelige temaet. Jeg føler også at det er nødvendig at Stortinget tar en del av disse debattene i denne salen langt oftere enn det vi faktisk har klart å gjøre fram til nå. Jeg er enig i mange av de tingene som statsråden trekker opp i sitt svar på denne interpellasjonen. Det er ingen tvil om at vi er nødt til å få mer smidighet i tiltakene for de prostituerte fra de offentlige etatene. Allikevel har jeg lyst til å utfordre statsråden litt mer på den biten, fordi dette handler om disse jentenes møte med hjelpeapparatet når politimannen ikke står der og kan hjelpe dem lenger. Det handler om hvordan vi fra samfunnets side møter de aller svakeste. Jeg håper faktisk at statsråden kan bruke den makten han har, til å presse sterkt på i forhold til våre offentlige etater, i den grad det går an å ta direkte kontakt med de ulike etatene, la det få gjennomsyres ned til sosialkontorene hvordan vi skal møte denne gruppen. La oss også slippe så firkantede regler at vi kommer i den situasjonen at de som sitter som saksbehandlere, føler at de ikke har trygghet til å kunne gi nødvendig hjelp. Vi var også litt inne på politiet. Som statsråden sa, har politiet et veldig stort ansvar i dag. Vi vet at politiet selv mange ganger føler seg som sosialarbeidere, og jeg synes det er viktig at vi også setter inn hjelpetiltak overfor denne gruppen, slik at de kan gjøre jobben best mulig. Det er veldig mange ting å komme inn på når vi diskuterer dette temaet. En annen viktig sak er å ta tak i problemstillingen med menn som kjøper sex. Det er ikke så enkelt som en faktisk skulle tro i utgangspunktet, når en begynner å snakke med en del av dem som har kjøpt sex. Vi vet at i dag er det 13 pst. av alle norske menn under 50 år som faktisk har kjøpt sex. Vi ser at veldig mange som har kjøpt sex, har gjort det når de har vært på reise i utlandet. Derfor mener jeg også at dette handler om at vi er nødt til å ha en del etiske retningslinjer på plass. Vi er hele tiden nødt til å ha en sterk offentlig debatt om hva dette faktisk betyr for de jentene som blir en handelsvare. Jeg mener det er viktig at vi finner veier å gå for å gi de prostituerte gode liv etterpå. Vi snakker nå, som statsråden var inne på på slutten av sitt innlegg, om handel og trafficking. Det er ingen tvil om at vi her på mange måter står overfor litt upløyd mark. Vi ser at hele prostitusjonsbildet i Oslo er sterkt endret i løpet av kort tid, og det gjør også at vi må være våkne og være søkende når det gjelder å finne fram til nye, treffende tiltak.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2004-11-11:
Jeg har lyst til å si at det er litt godt å kunne diskutere i denne salen med et sånt utgangspunkt av politisk enighet, for det er det ikke så ofte vi har. Det gir også statsråden veldig trygghet når han skal fronte denne saken i det offentlige rom, at han vet at han har Stortingets og opposisjonens fulle støtte for det arbeidet han gjør. Det synes jeg er veldig positivt. Representanten Schou og også flere andre talere var inne på sosialpolitiske tiltak. Jeg tror ikke det er noen tvil om at i den grad sosialetaten kan komme med et finmasket nett med tiltak overfor denne gruppen, vil det være svært, svært positivt. Jeg er fullt og helt enig i alt det representanten Inga Marte Thorkildsen sa. Hun pekte på en viktig ting som årsak, nemlig fattigdommen. Jeg tror at dette tilsier at vi hele tiden må ha en uredd sosial boligpolitikk. Vi er nødt til å ha en politikk som gjør at enslige forsørgere klarer seg på en forholdsvis lav inntekt. Vi må hele tiden tenke på at samfunnet vårt er under endring, ikke minst i forhold til gruppen enslige, som i dag etter hvert har store problemer med å klare å etablere seg i de største byene våre. Representanten Finn Kristian Marthinsen sa noe som jeg synes vi alle skal legge oss på minne, nemlig at alle mennesker er like mye verdt, uansett. Han var også inne på, som representanten Trine Skei Grande, at menn må ta ansvar. Det er ofte slik når vi diskuterer disse spørsmålene i denne salen, at det er kvinner som engasjerer seg, og jeg vil oppfordre alle mine mannlige kollegaer til å ta aktivt del i disse debattene i tiden som kommer. Sollied Øveraas var inne på at det kanskje er naivt å tro at vi kan fjerne verdens eldste yrke, og det kan jeg være enig med henne i. Men allikevel kan ikke det bli en hvilepute for oss til ikke å komme med gode tiltak overfor denne gruppen. Jeg synes i hvert fall at vi kan slå fast én ting etter denne debatten som justisministeren kan ta med seg tilbake til Regjeringen, og det er at det ikke er noe gehør i denne salen for kriminalisering av de prostituerte. Så har jeg lyst til å avslutte med å referere til dem som har sagt at målestokken på hvor godt et samfunn er å leve i, nettopp er hvordan vi klarer å ta vare på de aller svakeste i samfunnet. Det synes jeg vi skal tenke på hver eneste gang vi fatter et vedtak og i all politikkutforming. Da tror jeg også vi hadde klart å hjelpe denne gruppen til å kunne leve et bedre liv ute i kommunene våre.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-11:
Representanten Bekkemellem Orheim og jeg er enige om at man i førstelinjen mange steder kan sitte med saksbehandlere som ikke alltid har erfaring til å møte de komplekse sakene. Det er svært viktig – der deler representanten Bekkemellem Orheim og jeg samme syn – at da må politikere kunne gi ryggdekning for at man faktisk skal kunne få lov til å tørre å gjøre det. Den ryggdekningen går videre til at vi må oppmuntre lokale politikere til å gå inn i en ombudsrolle, slik at de tør gi ryggdekning til etatsledere, som igjen tør gi ryggdekning til dem som skal møte disse menneskene. Det er den måten jeg er nødt til å jobbe på som statsråd når jeg skal gi ryggdekning til politiet til å møte det komplekse og sammensatte, enten det er den situasjonen som er tema i dag, eller for ikke å snakke om alle de situasjoner hvor politiet i praksis nærmest blir en slags førstelinje innenfor den psykiske helsetjenesten. Jeg har tenkt å samle alle dem som på ulikt vis berøres av samarbeidssituasjonen i Oslo-området, for personlig å høre hva de har å fortelle, og for å være sikker på at det kan være et konstruktivt heiarop til dem som er i denne situasjonen, at de skal kunne tørre å møte hverandre. Jeg har gjort det i andre sammenhenger. Jeg har gjort det i den samarbeidskjeden som skal til for at mennesker som vil ut av stoffmisbruk, skal føle at det er en forbindelseslinje fra politiet til kommunale tjenester og helseforetak. På samme måte kommer jeg til å initiere et slikt møte også blant dem som på ulikt vis er berørt av de tiltakene jeg nevnte i det første svaret. Når det gjelder politiet, jobber vi veldig intenst fra mitt departement opp mot Politidirektoratet, og Politidirektoratet jobber også med dette fordi de er dypt engasjert i det. Jeg tror jeg tør si at det er svært mange politifolk som etter hvert har fått et ganske dypt og tungt engasjement spesielt i trafficking-sakene fordi de opplever kriminaliteten bak det som veldig rå og kynisk, samtidig som de er klar over at det er komplekst. Vi kan vel nettopp ved å følge den saken som går for retten i disse dager, få med oss mange ting til ettertanke i det som føres fram både fra påtalemyndighetenes side og fra forsvarets side. Når det gjelder det siste punktet, om kjøp av sex, er representanten Bekkemellem Orheim og jeg helt enige om at det er snakk om å ha en etisk bevissthet. Fra mitt ståsted må jeg si følgende: Det er åpenbart at det er mange mennesker som tror de kjøper seg følelser, men har man levd litt, vet man at følelser kan man ikke kjøpe. Det er klart at vi skal være bevisst på de etiske retningslinjene. Regjeringen har iverksatt slike for folk i offentlig tjeneste. Vi har hatt en gledelig opplevelse av at andre aktører, både i næringsliv og i frivillige organisasjoner, har sluttet seg til, og det er en måte å sette en tone på. Når det gjelder kriminaliseringsdebatten, vil jeg nok ha med som et hovedperspektiv at det som er et sosialpolitisk problem, skal møtes sosialpolitisk. Stridbeck sa til slutt da han gav rapporten til meg: Statsråd, start i sosialpolitikken før du tyr til kriminalpolitikken.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-11:
La meg først gi noen konkrete opplysninger om det alvorligste baklandskapet, som vi alle er enige om, nemlig trafficking. Politiet har i år vært borti 42 saker hvor det har vært mistanke om menneskehandel, og 36 halliksaker med utenlandske forgreninger. Noe av kompleksiteten illustreres av følgende opplysning: En av sakene omhandler 124 personer bosatt i 21 land. For øyeblikket er det slik at det er fem politidistrikter og enheten Catch som jobber med å få omsatt informasjon og kunnskap til bruk i straffesaker. Dette fører meg over til det alvor som er berørt av flere representanter. Er det slik at vi f.eks. i ytterste forstand når det er snakk om beskyttelse av vitner, har nordisk samarbeid? Ja, det har vi. Det er et opplegg som vi jobber med å få bygd opp, slik at det skal fungere bra. Så reiste representanten Thorkildsen spørsmålet om hvor godt man praktiserer kunnskapen om refleksjonsperioden. Jeg har vel ingen grunn til å betvile at politiet ikke har de beste hensikter. Men for å være helt sikker på at refleksjonsperiodens hensikt og det som ligger bak mulighetene i utlendingspolitikken i en slik sammenheng, blir best mulig praktisert, vil jeg gjennom min fagavdeling og sammen med Politidirektoratet gå igjennom aktuelle erfaringer for å være helt sikker på at dette i praktisk liv blir håndtert på en slik måte at vi er trygge på at kunnskapen når fram. Så vil jeg generelt si at jeg ikke har noe grunnlag for å si at det ikke er slik, for, som representanten Skei Grande var inne på, det er vel noe av forholdene at du skal vel ikke umiddelbart kunngjøre at du nå melder deg til tjeneste for myndighetene. Vi må være sikre på at refleksjonsperioden også håndteres på en slik måte at tillit kan skapes. Jeg er overbevist om at alle de som jobber med det, vil være innstilt på å være med på det. Derfor uttrykker jeg meg på den måten. Så en siste kommentar: Jeg kan vel ikke la det stå uimotsagt at det er politiets hensikt å jage prostituerte og narkomane. Det er ikke slik jeg opplever det. Men jeg tror vi skal være ydmyke nok til å innrømme at det er ikke alltid at overgangen fra politi, som ikke skal bruke strafferettsapparatet mer enn strengt nødvendig, til lokale helse- og sosialtjenester og statens helseapparat er smidig nok. Derfor har jeg faktisk brukt en del tid som statsråd på å drive det man kan kalle for «stille lemping» for å være sikker på at det er gode kontakter nettopp her, slik at den praktiske hverdagen skal være slik som vi ideelt vil at den skal være, nemlig at de som trenger hjelp, skal få hjelp, og ikke bli utsatt for noe annet. Men jeg synes det er viktig at problemstillingene spisses til fra Stortingets talerstol, og jeg vil velge å svare på det ved å si at jeg tar de utfordringene med det største alvor. Så vil jeg takke for at vi har fått en rolig refleksjon over et tema som er sammensatt, og jeg er enig med representanten Karita Bekkemellem Orheim i at vi ikke prøver å løse sosialpolitiske problemer med kriminalpolitiske virkemidler.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-11:
Det er en stor dyd å være utålmodig, og det er også en stor dyd å være seig. Da kan vi jo se det slik at i skjæringspunktet mellom representanten Inga Marte Thorkildsen og meg som statsråd ligger det kanskje hvordan man skal få til svarene. I hennes tilleggskommentar får vi jo på bordet for det første hva som bør bedres, og som jeg åpent snakket om i mitt innlegg, og så kommer det selvfølgelig fram at vi også utfordrer holdninger internt i en etat. Det er det ingen tvil om. Det gode eksempelet er Vestfold. Jeg kunne gjerne nevnt andre eksempler, men Vestfold får stå uimotsagt fordi det er godt. Når jeg venter på politiets strategiplan, er det fordi jeg forventer at Politidirektoratet går inn i slike interne organisatoriske og kulturelle utfordringer, for å være sikker på at en sak blir løftet fram og tatt på alvor. Det er nemlig slik at fortidens øremerking i mange sammenhenger i politiet ikke alltid har ført til resultater. Om man skulle øremerke f.eks. en konkret stilling, er jo personen helt avhengig av at det er en vilje i hele korpset til å være med på dette. Blir man sittende alene, kommer man ikke noe sted. Det er nettopp gjennom bredden, slik den er skildret med Vestfold-eksempelet, og for så vidt gjerne den innsikten vi har fått i møte med dem som arbeider med disse spørsmålene her i Oslo, pionerene som startet på Stovner, og som også har skaffet seg en organisatorisk ryggdekning i Oslo politidistrikt – det er ved å ta vare på disse trekkene at ordningen skal bli god. Det er derfor jeg i tillegg til den evalueringen jeg bad om, som heter «Alt på bordet», også har bedt om en strategiplan for at dette klart skal forbedres. Da har jeg den tiltro til Politidirektoratet at jeg får tilbake et sett av virkemidler. I den sammenheng vil jeg forbeholde meg retten til åpent å vurdere om jeg skal gå inn på den øremerkingen som representanten Thorkildsen spurte meg om, som jeg også sa i mitt åpningssvar til henne. Jeg synes det er viktig at vi har klart å løfte noe som har vært fortiet så lenge, fram så mye. Jeg har et politisk slagord som muligens forener representanten og meg, nemlig at vi skal være stolte av det vi har fått til, men vi skal ikke være nøgd. Vi skal alltid stå på for at det som er bra, skal bli bedre, og for at det som ikke er bra nok, definitivt skal bli bedre. Så jeg holder meg til det slagordet på dette området. Så vil jeg gjerne tilføye: Jeg har lært et godt slagord av den norske kvinnebevegelsen som går på «glassveggen»: Når du løfter opp noen saksområder, lytter folk høflig på deg, og deretter gjør de ingen ting med det. Jeg tror at vi når det gjelder familievold, er tett opp til den begrepsforståelsen, uansett hvor vi beveger oss blant norske borgere, i eller utenfor politiet. For min del har jeg stor seighet og lar meg ikke stoppe av den glassveggen, på samme måte som representanten Thorkildsen er utålmodig etter å sørge for at den ikke skal være der.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-11:
Det som jo er temaet, som representanten var inne på, når det gjelder alle interpellasjonene, er at Norge av og til er et svært oversiktlig samfunn. Av og til velger vi å bruke den kunnskapen til det beste, av og til bruker vi den til å snu oss bort. Det som er utgangspunktet her, er at vi i lengre tid i Norge har satset på en god utdanningsmessig bakgrunn, både for dem som jobber i politiet, som har vært temaet tidligere i dag, og for fengselsansatte. Og jeg er overbevist om at det er nettopp det grunnlaget som gjør at vi har noe å bygge på. Det at det er et engasjement blant fengselsansatte i forhold til å tørre å gjøre det som er vanskelig – i tillegg til kontroll og sikkerhet, som faktisk var et tema for meg også i spørretimen i går – og også gå inn i det som er krevende, har sin bakgrunn i at man har denne grunnkompetansen. Et slikt engasjement jeg møtt flere steder. Og det er riktig, som interpellanten sier, at det er samspillet med andre som avgjør hvorvidt man kan lykkes. Når jeg sier at det er på grunn av barnas behov, er det fordi vi i Norge har tatt det standpunktet at vi ikke skal ha barn i fengsel. Jeg har vært i land hvor det har vært barn i fengsel sammen med foreldre – ikke fordi barna har vært dømt for noe – men jeg synes ikke det er tiltak vi skal ha, og vi har ikke valgt det. Men en kan gjerne bruke tiltaket på Bredtveit for å skildre forskjellen. Det er helt klart at det å få besøk av et barn i et besøksrom i tre timer er noe annet enn å ha en besøksleilighet hvor besøket kan vare i 24 timer og man kan være sammen om måltider, lese sammen, lese for barnet, gjøre andre ting som er bra. Det er ingen tvil om at det er en vei å gå, og som jeg tar med meg. Så er det slik at folk som sitter inne, også er veldig forskjellige. Det er noen som ikke mestrer foreldrerollen, og som først og fremst trenger å få hjelp til å mestre sitt eget liv. Men like fullt er de foreldre. Så er det mange som er i stand til det, og derfor er det det å koble tiltak til barnas beste som skal være i fokus for alt det vi har snakket om her. Det er det viktig for dem som skal være foreldre, å koble sammen med en utfordring om at de skal styrke seg selv. Det er derfor jeg har lagt vekt på både det som jeg har beskrevet, fra Kroksrud, og som interpellanten har tatt opp, Bredtveit-eksemplet og det faglige samarbeid som vi ønsker å ha med Barne- og familiedepartementet, slik at den voksne gjør sitt ytterste for nettopp å kunne være en god forelder for det barnet som skal møte den voksne personen. Vi er inne i et vanskelig landskap, men politikk er jo til for å ta opp vanskelige emner, og i politisk arbeid er vi nødt til å ha viljen og motet til å gjøre det. Selv om det av og til kan oppfattes som krevende å gjøre det, synes jeg at det å sette på dagsordenen det som interpellanten har gjort her, er svært fortjenstfullt, og det er svært viktig. Jeg tror også det trengs som en motivasjon til å fortsette for de ildsjelene som har startet dette arbeidet i norske fengsler, og som i hvert fall har min ryggdekning i sitt arbeid.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-11:
Jeg skal bare nevne noen små refleksjoner. I går i spørretimen fikk jeg en ganske intens pågang fra en representant som lurte på om sikkerheten i norske fengsler var god nok. Det skal den jo være. Jeg synes det er ganske viktig at vi den ene dagen kan diskutere sikkerheten når det er viktig, og den andre dagen faktisk holde fram den tanken som er tema her i dag, nemlig hvordan barn skal kunne få ivaretatt sine behov i dette landskapet. Jeg synes faktisk det er ganske viktig at det ene spørsmålet og denne debatten finner sted med et døgns mellomrom, for det er jo i det skjæringspunktet at straffegjennomføringen ligger. Vi skal på den ene siden sørge for at de vi kaller for «de lure gutta», ikke skal lure oss og herje med oss f.eks. ved organisert kriminalitet, og vi skal på den andre siden, når vi først har erkjent at noen er slik, ikke bruke det for å si at slik skal vi behandle det store flertallet. Og så skal vi hele tiden ha med oss dette bakteppet, som har vært interpellantens bakgrunn, at barn skal ha rett til foreldre, så langt voksne faktisk er i stand til å være foreldre, opptre som foreldre og møte dem på skikkelige vilkår. Dette er jo så spenningsfylt og motsetningsfylt, og jeg er glad for at Stortinget, gjennom et spørretimespørsmål og en interpellasjonsdebatt med et døgns mellomrom, tegner det bildet. Det er i det spenningsfeltet vi må tørre å leve dersom vi skal ha en straffegjennomføring som ser menneske for menneske, og som skjønner at folk kan være veldig forskjellige når de gjør opp for seg. Jeg er også enig med representanten Thorkildsen, som tar opp temaet at det er mange måter å gjøre opp for seg på. Vi har sett bruken av samfunnsstraff, hvor nyttig og viktig den er. Vi vet at vi kan bruke åpne fengsler langt mer enn det vi gjør, og vi er i ferd med å øke nettopp den innsatsen, fordi det er viktig og riktig å gjøre det. I det rundskrivet sist sommer hvor vi sa at vi skulle være strengere overfor dem som prøver å lure oss, sa vi også at vi skulle se på hvordan vi kunne differensiere for å se om det er noen som nå sitter inne på lukket anstalt som egentlig ikke skal være der. Jeg vedkjenner meg som politiker og statsråd å stå i det spenningsfeltet. I dag var det altså barna som ble trukket fram på en skikkelig måte. Jeg tror kjernen til syvende og sist ligger i motivasjonen hos voksne som sitter inne – pappaer, det er flest av dem, men også en del mammaer – til å være foreldre og til å ta den utfordringen, og så ligger den i kompetanse og engasjement hos de ansatte. Og så er selvfølgelig det representanten Helleland sa, riktig. Jeg har også, etter å ha besøkt 42 fengsler, konstatert at det finnes steder hvor cellene er triveligere enn besøksrommet. Men det finnes også steder hvor besøksrommene er skikkelig trivelige. La det også være sagt! Representanten Hellelands lille lune refleksjon over et veldig alvorlig tema kan vel kanskje også understreke interpellantens alvor, nemlig at vi skal se barn, også om det er krevende forhold rundt disse barnas livsforhold. Det er en styrke at vi i Norge kan føre så motsetningsfylte debatter, på en fredelig og rolig måte, med 24 timers mellomrom.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-11:
Jeg vil først gi honnør til representanten Bekkemellem Orheim for å ha tatt opp en veldig viktig interpellasjon. Jeg vil også gi honnør til statsråden for å ha vært så kunnskapssøkende og aktiv for å kunne håndtere et fryktelig vanskelig tema på en klok måte, med ydmykhet og respekt for dem det gjelder. Prostituerte er, som det er sagt, som oss: individer med forskjellig bakgrunn. Det er ulike årsaker til at folk blir prostituerte, på samme måte som det er ulike årsaker til at mennesker blir kunder. Jeg tror at vi i utgangspunktet må ha en søkende holdning, vi må søke kunnskap og drive ytterligere forskning. Jeg skulle ønske at statsråden også ville ta initiativ til at Reform, ressurssenteret for menn, fikk midler, slik at de kunne ha et prosjekt vis-à-vis kundene, for vi er nødt til å ansvarliggjøre kundene. Det er det utgangspunktet vi særlig må ha. Jeg vil også oppfordre til å lese boken til May-Len Skilbrei «Når sex er arbeid», som kan si veldig mye om inneprostituertes situasjon med hensyn til fattigdomsproblematikk, alenemødres situasjon, gjeldsproblematikk osv. – veldig nyttig informasjon. Jeg har lyst til å fokusere på de utenlandske prostituerte, og det som nå er blitt ganske akutt den siste tida. Det er med sjokk jeg har registrert at politiet i stor grad har tatt i bruk virkemidler som jeg tror først og fremst kommunalministeren er glad for, nemlig at man har kastet ut kvinner som ikke har hatt gyldige papirer, og således sendt et meget sterkt signal til alle utenlandske kvinner som er her som prostituerte, om at politiet egentlig er en motspiller og ikke en medspiller. Jeg mener at det er meget alvorlig at vi ikke har sendt disse kvinnene et helt entydig signal om at de i Norge skal oppleve trygghet, og det er det viktigste. Da må man gjøre som OSSEs representant Helga Konrad har anbefalt Norge, nemlig å tilby midlertidig oppholdstillatelse, slik at man kan bruke perioden til å kartlegge hva som er den enkelte kvinnens situasjon, og hva som er trusselbildet rundt henne, og sørge for at hun opplever den nødvendige sikkerhet, slik at hun skal tørre å vitne. Bare på den måten vil vi klare å komme dette skikkelig til livs. Jeg vil ikke tro at man hadde kastet ut noen av vitnene hvis disse sakene hadde vært narkotikasaker, handlet om økonomisk kriminalitet, våpen eller noe annet. Dette handler rett og slett om at kvinner i prostitusjon, og i særdeleshet utenlandske kvinner i prostitusjon, ikke er viktige nok til at vi vil stille de nødvendige virkemidlene til rådighet. Det håper jeg at statsråd Dørum vil ta skikkelig tak i, for dette er fryktelig alvorlig.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-11:
Det sies ofte at tålmodighet er en dyd, men jeg tror jammen det er en dyd å være utålmodig også. Jeg er enig med statsråden i at det selvfølgelig også har skjedd positive ting. Men det overordnede bildet, de konklusjonene som kommer fra Politidirektoratets egen rapport, er at det er ganske dystre utsikter for denne ordninga hvis vi ikke tar noen ganske klare grep fra ledelseshold. Jeg har imidlertid lyst til å trekke fram Vestfold politidistrikt. Vestfold er tilfeldigvis hjemfylket mitt, men det er et veldig godt eksempel på at det er mulig å lykkes hvis man har en politimester som er tøff, og som tør å prioritere. Vi skal heller ikke legge skjul på at det innenfor politiet kan være ganske utfordrende og krevende å få et ganske mannsdominert korps til å se på dette med nye øyne og ikke vurdere det som en privatsak, slik det ble gjort tidligere, men å løfte det fram som minst like viktig som f.eks. narkotikasaker og andre saker. Men i hvert fall i Vestfold har politimester Hans Sverre Sjøvold og familievoldskoordinator Camilla Grimsæth fått antallet anmeldte saker drastisk opp. De var vel, så vidt jeg vet, først ute. Distriktets ansatte tilføres kompetanse, håndteringen av sakene strømlinjeformes, all informasjon loggføres, det samarbeides tett med andre offentlige instanser, og det er til og med sendt søknad på vegne av flere lokale instanser om å få midler til å starte Alternativ til Vold i Region Sør. Dessverre er søknaden avslått av Justisdepartementet. Det skal ikke være slik at det er avhengig av hvor man bor i landet, om politiet har valgt å prioritere familievolden eller ikke. Det gir heller ikke noe godt signal når Politidirektoratet nesten 2 1/2 år etter at ordningen ble satt i verk, ikke har lagd statistikkverktøy som fanger opp familievold. Politimester Truls Fyhn karakteriserte dette på følgende måte da VG intervjuet ham om dette i juni: «Det er ubegripelig at datasystemet ikke er i orden for lengst. Det er for dårlig at vi ikke har tallmateriale. Konsekvensen er at vi må bruke kvalifisert synsing for å ha en viss oversikt». I VG 7. juni i år kunne vi lese en uttalelse – det gjaldt for øvrig samme sak – fra en frustrert familievoldskoordinator. Han sier: «Jeg kan si deg hvor mange sykler som ble stjålet i vårt distrikt i mars i fjor. Men jeg kan ikke si hvor mange barn som var involvert i familievoldssaker.» Dette er flau lesing for oss som justispolitikere og for Dørum som ansvarlig statsråd. Mitt spørsmål er: Mener statsråden det er akseptabelt at vi ikke har informasjon om vitale sider ved vårt samfunn, informasjon som angår menneskers helse, og i verste fall deres liv? Der tror jeg svaret er nei, men jeg vil gjerne ha konkret tilbakemelding på hva man i så fall akter å gjøre med det mangelfulle opplegget fra Politidirektoratet.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-11:
«Faren til Lisa sitter i fengsel. Lisa vet det ikke ennå. Moren til Lisa synes det er vanskelig å vite hva hun skal si. Hun er fortvilet over alt hun ikke vet og ikke får svar på. Hva vil skje med far? Hvor lenge blir han borte? Hva vil skje med oss? Hvordan skal vi klare oss alene? Mor er bekymret for Lisa. Skal hun fortelle det? Hva skal hun si og når passer det å si det? Akkurat nå er det nok å holde seg på beina og få hverdagen til å fungere.» Dette sitatet er hentet fra et informasjonshefte om barn som har mor eller far i fengsel, gitt ut av Foreningen for Fangers Pårørende, som er noen av de som har drevet fram fokuseringen på fangers pårørende – at det til dels er en skjult gruppe, en gruppe som ofte preges av mye skam, kanskje også skyldfølelse og mye usikkerhet, og som er til dels i krise. Jeg syns det er kjempeflott at representanten Trine Skei Grande har tatt opp denne interpellasjonen, fordi dette er et tema som vi veldig sjelden diskuterer. Noen ganger når dette blir tatt opp, er reaksjonen at dette burde han eller hun ha tenkt på før de begikk den kriminelle handlingen. Jeg tror de færreste har et så brutalt syn på det, de fleste er opptatt av at vi skal legge til rette for at soningen ikke skal føre til unødvendig belastning for de familiene som blir berørt. Jeg synes representanten Trond Helleland holdt et veldig flott innlegg i den forbindelse. Det er klart at noen fengsler er kommet veldig langt når det gjelder å legge til rette for samvær med familie. Kroksrud er en av de anstaltene som har bidratt til at man har klart å få pappagrupper. Det er kjempebra, for jeg tror det er en tendens til å tenke at når det er snakk om barn, er det først og fremst mødrene som er viktige – det er de kvinnelige innsatte vi tenker på, mens det er veldig mange fedre som også trenger støtte og bistand for å kunne være gode pappaer. Det er også sånn at vi er bundet av Barnekonvensjonen. Den sier noe om barns rett til å ha samvær med sine foreldre, og der har vi også et stykke vei å gå. Jeg tror det er viktig å se på hvordan vi kan legge til rette for at samvær kan bli best mulig, også ved å være kritiske til hvor mye vi bruker lukkede fengsler. Men samtidig er det viktig å se på soningskøen, fordi den helt åpenbart fører til at man er nødt til å flytte noe rundt fra fengsel til fengsel, at man er nødt til å sone noen ganger langt unna hjemstedet sitt. Lukkede anstalter gjør det mye vanskeligere å ha det samværet som også kan lette den såkalte rehabiliteringsprosessen og reintegrasjonen av fangene. Jeg vil løfte fram dette med utenlandske fanger til slutt. SV mener at utvisningsvedtak bør komme som en del av dommen, i domstolene, slik at man får forutsigbarhet. I dag er det et forvaltningsvedtak. Noen barn får aldri vite før dommen er ferdig sonet, om faren deres forsvinner ut av landet eller ikke. Det mener jeg er galt.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-11-11:
Dette er en meget viktig interpellasjon, og jeg gir min fulle tilslutning til den beskrivelse som er gitt av alvoret i situasjonen. Det er også, synes jeg, viktig å understreke at Regjeringen tar dette virkelig på alvor. Alle de tiltakene som er på gang, som justisministeren har redegjort for, viser nettopp det. Jeg synes imidlertid at det er veldig nødvendig og riktig å understreke at prostituerte har det samme menneskeverd som enhver annen person. Det har så veldig lett for å bli slik at vi ser ned på noen som mindreverdige, som noen som vi kan bruke og kaste. Jeg taler selvfølgelig ikke minst på vegne av mitt eget kjønn. Det er vi som i stor grad er «forbryterne» i dette tilfellet. Prostituerte har det samme menneskeverdet. Det skal de også føle når de blir møtt av hjelpeapparatet. Det er viktig at vi understreker dette for hverandre titt og ofte, i de ulike samfunnsposisjonene som vi har. Det er så fort gjort å glemme det. Det er så fort gjort at det blir en tilfeldighet som avgjør om vi behandler folk med respekt eller ikke, istedenfor at det skulle være en inngrodd holdning hos oss. Alle mennesker er like mye verdt. Derfor er jeg glad for alt det som blir gjort for nettopp det som denne interpellasjonen har tatt opp, for å se alvoret og gi nødvendig både hjelp og respekt tilbake. Vi har statsrådens utsagn om at man ikke kan kjøpe seg følelser. Det tror jeg er helt riktig. Jeg støtter det fullt ut. Derfor er det kanskje også viktig at vi griper fatt i noen av de områdene hvor dette blir formidlet. Vi vet at reiselivsbransjen er en viktig aktør, 80 pst. av norske menns sexkjøp skjer i utlandet. På skolen og i militæret kunne vi f.eks. bruke filmen «Lilja 4-ever» eller andre, bedre egnede, illustrasjoner, som kunne ha et påfølgende debattopplegg. Jeg har også lyst til å gi tilslutning til det som representanten Thorkildsen gav uttrykk for, nemlig at vi må vurdere å gi prostituerte som er ofre for trafficking amnesti/opphold i Norge. Vi må gi et signal om at de blir møtt med respekt og med forståelse i hjelpeapparatet, slik at de kan få sin sak behandlet på en god måte. Jeg har dessuten et spørsmål til ministeren: Har vi et opplegg på nordisk basis om et vitnebeskyttelsesprogram, slik at man kan ha et samarbeid om dette?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-11-11:
Et liv i frihet og mulighet til livsutfoldelse forutsetter rettssikkerhet og trygghet for liv og helse. Forebygging og bekjempelse av kriminalitet er derfor en av Kristelig Folkeparti og Regjeringens aller viktigste oppgaver. Uten trygghet, fravær av overgrep og frihet for den enkelte forringes våre levekår betydelig. Vår ambisjon og vårt mål er at vold i alle former må bekjempes. I vårt moderne og åpne samfunn finnes det få tabuer. Vold er imidlertid et tabuområde som fortsatt eksisterer. Voldsutøvere skryter ikke av at de slår. I hvert fall de færreste gjør det. Vold mot kvinner og barn gir ingen respekt eller status. Ofrene forteller sjelden om overgrepene de utsettes for. Man frykter fordømmelsen om man ikke er klar for et endelig brudd. Resultatet er at voldsutsatte vegrer seg for å kontakte hjelpeapparatet og politiet. Terskelen for voldsutøveren for på eget initiativ å søke hjelp er dessverre også ofte meget høy. Vold i familien er ikke et privat anliggende. Uansett hvor og hvordan vold skjer, er det å anse som et samfunnsproblem. De fysiske og psykiske konsekvensene for den som utsettes for vold og mishandling, er store. Familievold utgjør et alvorlig kriminalitetsproblem. Derfor er det viktig med det som vi nå snakker om, familievoldskoordinatorer, at vi fokuserer på at noen spesielt skal ha ansvar for å følge det opp. Jeg registrerer det som har vært sagt så langt i denne interpellasjonen i dag. Jeg registrerer det som foreligger av resultater og undersøkelser, og også den misnøye som interpellanten har gitt uttrykk for i forbindelse med dette, som også for så vidt mange av oss kan istemme, ikke med ordningen som sådan, men at man ikke har kommet til de resultatene som man forventer. Det er viktig at vi fokuserer på dette, slik at vi viser at dette er noe som vi tar på alvor. Så ønsker jeg å føye til at ofte vet noen konkret om at det skjer overgrep – og noen, det kan være vi som sitter her på Stortinget. Når noen vet, oppstår det en forpliktelse. Vi må tilby vår hjelp og si fra. Vi må simpelthen tørre å være medmennesker. For mange voldsutsatte er mennesker i nærmiljøet som bryr seg, selve forutsetningen for et liv i frihet uten overgrep. Så får det andre, det offentlige, være tilleggsgoder eller hjelpere som kan være med og bidra til at det som både er fornedrende og ødeleggende i familien, blir fjernet. Vi har vår oppgave. Vi må se den, og så må vi ha det andre som et bistands- og hjelpeapparat.