Michael Tetzschner (Høyre), 2020-03-12:
Det foregående innlegg, fra komitélederen, etterlater undertegnede og kanskje en del andre også litt i tvil om hva som er Arbeiderpartiets forslag – hva er Arbeiderpartiets førende linje i utenrikspolitikken? Det begynte med et spark mot helseministeren, som vel ikke har avgitt noen redegjørelse for Stortinget! – deretter en sveip innom familieplanlegging i den tredje verden, som vi vel alle er for, og så et mer selektivt angrep på Israel, som om Israel representerer det eneste problemet i Midtøsten. Jeg gleder meg til Arbeiderpartiets fortsatte interesse for de menneskerettighetsbrudd som anvendes i de selvstyrte områdene som en målrettet undertrykking av sivile rettigheter, som vi tar som selvsagt i Israel. Men jeg regner med at tiden ikke strakk til, i sine angrep på regjeringen, for å redegjøre for egen politikk. Litt av det samme utgangspunktet: Den uavklarte pandemien minner oss om uttrykket «Den globale landsbyen» – «The global village» – og hvor konkret dette uttrykket egentlig er blitt. Det stammer fra 1964 av en samfunnsskribent som het Marshall McLuhan, og det gikk egentlig mer på at hele verdens kultur ville smelte sammen – det har heldigvis ikke skjedd. Men det vi kan minne oss om, og det vi ser, er at menneskeheten er tett vevet sammen gjennom internasjonal arbeidsdeling, gjennom økonomi og varebytte. Mye av dette er bra, og det er fredsbyggende. Klimaproblemene er også felles, og de kaller på felles innsats og samlende tiltak hvor vi ser at våre internasjonale institusjoner ikke fungerer effektivt nok. Likevel må det også konstateres at i denne tid har geopolitisk maktpolitikk hatt sin store renessanse. Den regelbaserte verdensorden er under press, proteksjonistiske ideer har fremgang. Det tosidige supermaktsystemet som vi var vant til å leve med, er, som mange har påpekt, erstattet av en multipolar orden, eller et system. Vi ser tydeligere fremveksten av regionale, hegemoniske stater som inngår i dette mønsteret. Den universelle regeldannelsen skjer langsomt og håndheves halvhjertet. Det er i dette bildet riktig at Norge som en del av det vestlige fellesskap ikke oppgir arbeidet for grunnleggende menneskerettigheter, demokratiske institusjoner og folkerett. Mye av dette er beskrevet vel i den multimeldingen som Stortinget akkurat har debattert i denne sal. Det kan likevel være på sin plass å understreke at det er nasjonalstatene som er aktørene i den internasjonale regeldannelsen. Særlig vil demokratiske land ha høy legitimitet hos sine borgere, ikke minst fordi de av alle kan påvirke sine myndigheter, og de kan skifte ut sine politikere direkte. Samtidig stopper ikke verden ved det enkelte lands statsgrense. Det er for mange der den begynner. I et land som Norge, som ikke er stort, men som har oppnådd sin velstand både ved arbeidsdisiplin, dyktighet og også hell, er vi mer enn mange avhengig av våre omgivelser. Det er ikke en passiv avhengighet eller en opportunistisk allianse som har gitt oss våre naturlige forbundsfeller. Det er felles kultur, det er felles ideer om frihet, felles ideer om respekt for enkeltmennesket og om en regelbundet statsmakt og fredelig maktveksling som gir dette det egentlige samholdet, det som holder. Derfor er det en svekkelse også av Norges interesser når våre allianser svekkes av tilbakeslag for disse ideene – når NATO-allierte land henfaller til autoritære eksperimenter og selv hengir seg til krigseventyr utenfor eget territorium, når nye medlemmer av Det europeiske fellesskap, som Polen og Ungarn, mener at det beste oppgjøret med sin kommunistiske fortid er å bruke sitt folkelige mandat til å hindre konkurranse om makten eller skaffe seg kontroll med mediene og om nødvendig svekke rettsstatens garantier mot maktmisbruk. I begynnelsen av denne uken besøkte jeg Polen og dets viktigste politiske institusjoner, også det såkalte senatet – det kalles senat – som jo har gitt opposisjonen en mulighet til å kontrollere nasjonalforsamlingen. Det politiske flertall har falt for fristelsen til å overutnytte sin posisjon til å underminere maktfordelingsprinsippet, og kanskje det viktigste delprinsippet i dette: dommernes og domstolenes uavhengighet. Norges bidrag gjennom EØS-midlene brukes målrettet for å understøtte en demokratisk utvikling og det frie organisasjonslivet. Besøket omfattet også OSSEs representasjon, og bildet som tegnes både av polakkene selv og de utenlandske observatørene, er ikke entydig dystert: Polen er ennå ikke fortapt, slik det også heter i første linje av landets nasjonalhymne. Men det er klart at uten EUs pågående prosedyre etter artikkel 7 og de andre monitoreringsordningene ville forholdene vært langt verre. Ennå vil systemet kunne reformeres fra innsiden, og ennå har ikke noe valg vært underkjent som ikke fritt og fair av observatørene, til en viss forskjell fra utviklingen i Ungarn. Det samme krav til demokratisk utvikling har ytterligere fremgang i andre EU-land i det tidligere Sovjet-dominerte beltet fra Stettin til Trieste. I virkeligheten representerer det en formidabel fremgang fra etterkrigstidens «best case scenario», som jo var fredelig sameksistens mellom demokratiske land i vest og totalitære sosialistiske ettpartidiktaturer i øst. Men det betyr jo ikke at vi skal måle oss mot historiske standarder. Vi må jo måle oss mot en standard som gir håp om medvirkning og menneskerettigheter i den verden vi er i nå. Når det gjelder forholdet til Ungarn, er det også reist internasjonal kritikk av lovgivningen, som retter seg mot NGO-er, mot internasjonale universiteter og forholdene for uavhengige medier, også domstolssystemet. Den tidligere kommisjonen i EU har i to rapporter, fra april og juli 2019, presentert en ambisjon om å styrke rammen på europeisk plan for å håndheve rettsstatsprinsipper og for å forebygge at det oppstår problemer med etterlevelsen av rettsstatsprinsippene i medlemslandene. Foruten det allerede fremsatte forslag i regi av MFF-forhandlingene om å la manglende etterlevelse av rettsstatsprinsippene få økonomiske konsekvenser, presenterer EU bl.a. en idé om å øke monitoreringen på rettsstatsområdet og avgi en årlig rettsstatsrapport. Jeg vil så også henvise til Parisavtalen, som mange helt naturlig hyller. Men det er allikevel EU som sørger for at den innenfor sin medlemskrets gjøres rettslig bindende, i motsetning til en del andre land som betrakter Parisavtalen mer som en resolusjon og en tilkjennegivelse av holdningen. Derfor har EU fulgt opp gjennom The green deal, EUs grønne dagsorden, og den nåværende kommisjonspresident har nettopp gjort den grønne dagsorden til en absolutt topprioritet med presentasjonen av en europeisk avtale og dertil hørende arbeidsprogram som skal utgjøre den overordnede ramme om arbeidet med klima-, miljø- og naturpolitikk. I tillegg skal man gjøre den grønne dagsorden til et gjennomgående, tverrgående hensyn i EU-samarbeidet, med integrasjonen av verdensmålene om bærekraft, og EU ventes i 2020 å fremlegge en rekke tiltak på de forskjellige sektorområdene. EU vil også fremlegge en biodiversitetsstrategi for å sikre høye ambisjoner på dette området til toppmøtet i oktober og en skogstrategi for å stoppe avskoging. Jeg nevner dette for å si at det viktigste politiske samarbeidet i Europa kjøres frem og drives frem av EU-institusjonene, med sine feil og med sine mangler og med sine uenigheter, men innenfor en demokratisk ramme som betyr at man ikke nedkjemper alle andre med makt, men at man gjennom gode argumenter kommer frem til felles politikk. Det er derfor trist at Norge står utenfor dette fellesskapet. Vi er med, så langt det lar seg gjøre, på de andres premisser. Vi vil også gjerne være med og utforme en videre utvikling av Dublinavtalen innenfor Schengen, men vi har bare konsultasjonsordninger selv om vi har sluttet oss til selve Schengen-regelverket. Jeg mener at norsk utenrikspolitikk vil mangle en avgjørende faktor så lenge vi ikke er med for fullt i Europas politiske samarbeid. Det vil være opp til de forskjellige representantene å arbeide for i sine partier, slik at det kan endres, men det vil være en mangel, og det er noe hult ved vår – skal vi si – tilkjennegivelse av internasjonal regelorden når vi ikke selv er med på å utvikle den rett utenfor vår egen stuedør.