Svein Flåtten (Høyre), 2008-02-07:
Regjeringens politikk på mye av det maritime området har så langt vært preget av paradokser og motsetninger i hva man sier og lover, og hva man gjør og, fremfor alt, ikke gjør. Overskriften «Stø kurs» på den strategiske satsingen synes derfor lite velvalgt i forhold til det totalinntrykk utøvelsen av politikken så langt har etterlatt seg. Det omtalte dokument med et relativt beskjedent beløp til forskning, utvikling og kompetanseoppbygging, men mer ubeskjedent i retorikken, illustrerer godt bakgrunnen for denne interpellasjonen. Etter å ha brukt altfor lang tid kom endelig Regjeringen i fjor høst med forslaget til nytt skattesystem for skipsfartsnæringen. Som forventet fikk endelig skipsfarten de samme rammevilkår som sine europeiske konkurrenter. Det som imidlertid var fullstendig uventet, uvarslet og uforutsigbart, var at Regjeringen detonerte en skattebombe under de maritime næringer i form av en tilbakevirkende skattebelastning på 21 milliarder kr. Man gav med den ene hånden og tok i mangfold tilbake med den andre. Store deler av mange rederiers egenkapital var over natten omgjort fra egenkapital til en gjeldsforpliktelse. Egenkapitalandelen i selskapene sank til dels dramatisk, og det er beregnet at investeringsevnen kan være svekket med opptil 70 milliarder kr, hvis man legger bankenes krav om 20 pst. egenkapital for nyinvesteringer til grunn. Slike plutselige endringer i rammebetingelser får store virkninger for rederienes evne til investeringer, og det får store ringvirkninger i den maritime klyngen. Det siste skaper store bekymringer rundt om i landet. For vel et år siden besøkte jeg skipsdesignselskapet Vik-Sandvik på Fitjar. Der kunne leder og gründer fortelle en imponerende historie om hvordan et eventyr av et arkitektselskap hadde blitt til, hvordan de kunne vokse og gro og slå gjennom internasjonalt fra et lite nes på Vestlandet, slik vi ser det med østlandsøyne. Nøkkelordene handlet om den norske maritime klyngen, det handlet om avhengigheten og nærheten til rederier drevet fra Norge, det handlet om forutsigbare rammebetingelser, og det handlet ikke minst om kvalifisert arbeidskraft som stolte på at rammebetingelsene for klyngen gav sikre arbeidsplasser som gjorde at man kunne bygge og bo i Utkant-Norge. Den siste meldingen fra denne bedriften er at minst fem aktuelle prosjekter er stanset. Begrunnelsen fra kundene er alle Regjeringens forslag til ny rederiskatteordning, eller mer presist: kravet om tilbakebetaling av kredittene. Ikke minst for nærskipsfarten er slike endringer i rammebetingelser alvorlig. Nærskipsfarten står overfor store fornyelser, det er en gammel flåte på grunn av svak kapitalstyrke i rederiene, og skatteforslaget gjør denne delen av næringen enda mer utsatt og enda svakere i forhold til konkurransen. Det mest alvorlige med lovvedtaket om overgangsordninger, i tillegg til det økonomiske, er selvsagt det uavklarte forholdet til Grunnloven. Tre innkalte eksperter gav under høring i finanskomiteen uttrykk for sterk tvil om lovforslaget gav en tilstrekkelig analyse av konsekvensene for næringen. De gav også uttrykk for at hensynet til forutberegnelighet må veie tungt når forholdet til Grunnloven skal vurderes. Det ble fremhevet at forslaget, som innebærer en ny ordning, er irrelevant når selve overgangsordningene skal vurderes i forhold til konstitusjonen. Håndteringen av denne saken overfor næringen oppfatter jeg som sterkt kritikkverdig og svært lite egnet som en forutsigbar rammebetingelse og ikke minst som eksempel på en god dialog med næringen. Det er all grunn til å tro at resultatet blir en rettsprosess mellom enkelte aktører og staten. Det er uheldig, og det er ikke lett å hevde at man fører en aktiv og fremtidsrettet politikk, når vesentlige deler av den samme politikken ender i rettssak mellom næringen og myndighetene. Det kan være grunn til å tvile på om Regjeringen i en slik situasjon kan greie å føre en tilstrekkelig objektiv politikk overfor en næring, mens man samtidig håndterer en betydelig rettstvist. Akkurat dette dilemmaet er blitt oppsiktsvekkende illustrert av finanskomiteens medlem Marianne Aasen Agdestein fra Arbeiderpartiet, som til BT for en tid tilbake uttaler at skipsfartsnæringen kan forvente negative sanksjoner om man benytter muligheten til en rettslig prøving av om lovvedtaket står seg i forholdet til Grunnloven. Dette er uhørte uttalelser hvis man ønsker et samarbeid med næringslivet. Hvis det er representativt for holdningen i Regjeringen, har statsråden og departementet et betydelig forbedringspotensial når det gjelder objektiviteten. I de beste tider noen gang for norsk næringsliv leverte Odfjell-rederiet for to dager siden store minustall som følge av kostnadsføringen av skattekredittene. Dette har med å gjøre at man også må ta miljøtredjedelen som kostnad og gjeldsforpliktelse. Bakgrunnen er stor uklarhet på dette området, siden overgangsreglene gjelder allerede for 2007 og selve regnskapsforståelsen ikke er avklart. Dette er ikke i tråd med bl.a. næringsministerens utsagn om at den siste tredjedelen skal være egenkapital. Egenkapital er det definitivt ikke hos Odfjell, der det nå står på gjeldssiden i balansen. Det vil være nyttig om næringsministeren kanskje i dag kunne bekrefte overfor Stortinget sine tidligere utsagn om at miljøtredjedelen skal være egenkapital - og fra dag én, ikke fra den dagen investeringene er gjort. På samme måte som for rederiskatteordningen har også Regjeringen i saken om NOx-avgiften på mange måter slept føttene etter seg og brukt lang tid på å klargjøre de viktige rammebetingelsene. Nå har det kommet på plass en fondsløsning for bransjen som innebærer en lavere avgiftsbelastning enn den opprinnelige, men Regjeringen har ikke funnet å kunne bidra økonomisk til ordningen. Mangelen på arbeidskraft er det viktigste problemet i norsk økonomi i øyeblikket. Det er svært merkbart makroøkonomisk og også ned i bransjer og enkeltnæringer, ikke minst innen de maritime. Et av de beste eksempler er rekrutteringssituasjonen innen fiskerinæringen. Det er i dag store problemer med å skaffe både fagpersonell og ufaglærte fiskere. Det har selvsagt sammenheng med svakere inntjening i denne delen av de maritime næringene enn i skipsfartsnæringer med høyere inntjening. Intet vondt ord om høy inntjening fra min side, men kombinasjonen av konkurranse om arbeidskraft med bedrifter med høy inntjening og subsidierte arbeidsplasser er selvsagt ekstremt krevende for fiskeflåten. Det er en konkurransevridning som man kanskje kan håndtere i tider med bedre tilgang på arbeidskraft, men når man samtidig ser at Regjeringen er nokså fraværende når det gjelder tiltak for å få flere i jobb, er dette betenkelig. Det er et faktum og nok et paradoks at det i 2008 vil gå med opp mot 2 milliarder kr over statsbudsjettet i tilskudd til sysselsetting av sjøfolk. En god del av dette beløpet kan betraktes som konkurransevridende subsidier. Høyre har også vært i denne ordningen og er der fremdeles i sine budsjetter i sin kompetansemodell, men med den utviklingen vi har sett i beløpenes størrelser og i arbeidsmarkedssituasjonen, hadde jeg kanskje ventet at Regjeringen og næringsministeren etter hvert ville ha en oppfatning av om dette nå er like målrettet som det var tidligere. Høyre for sin del har også innsett problemene i fiskeriene og i fiskeflåten og har bl.a. foreslått økninger i fiskerfradraget for å forsøke å avhjelpe situasjonen, som nå må være innlysende for alle som får øye på denne næringen. Et annet paradoks ved Regjeringens politikk er at mens den høyt besynger sine enkeltstrategier, forverres de generelle rammebetingelser. Tusenvis av bedrifter i Norge, også innenfor de maritime næringene, merker at formuesskatten og skatten på privat eierskap så langt under denne Regjeringen har økt med milliardbeløp. Jeg har i dette innlegget forsøkt å risse opp eksempler og områder hvor mitt grunnleggende spørsmål i debatten er blitt illustrert: hva næringsministeren vil gjøre på det maritime område for å skape bedre samsvar mellom politikken, retorikken og løftene som er skapt om forutsigbarhet, stabilitet og næringspolitisk dialog. Jeg har lyst til å legge til til slutt at verden rundt oss betrakter også dette. Det er sjelden at Norge får oppslag i aviser som Financial Times og The Economist, men skatteordningene for rederiene har vært omtalt, i negativ form. Det skaper et dårlig omdømme, fordi dette gjelder en bransje som er internasjonal, som har internasjonale aktører, internasjonale investorer. Jeg ser frem til å høre fra statsråden hvordan han tenker seg både dette og de andre tingene jeg har tatt opp, fremover.