trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-07:
Man må være litt varsom med hvordan man framstiller disse tallene. En nedgang på 17 pst. er selvfølgelig ikke ønskelig. Men la meg understreke at vi har en rekordstor søkning til førskoleutdanningen. Det vi også vet, er at det fremdeles er en betydelig oversøkning til lærerutdanningen, noe som gjør at man fremdeles har flere kvalifiserte kandidater å velge mellom. Vi tar denne utfordringen på alvor, og derfor kommer vi nå med, som jeg sa i mitt innlegg, en rekke tiltak for å styrke læreryrkets status og styrke lærerutdanningen som sådan. Vi er i dialog med hver enkelt institusjon. Vi ser at ved noen av våre institusjoner er det en tredjedel som ramler fra første året av lærerutdanningen. Det betyr at mange unge mennesker kommer inn på lærerutdanningen og ikke får den støtte og veiledning de trenger for å loses fram til å bli gode lærere. Det er et institusjonsansvar. Når en tredjedel ramler fra på noen institusjoner, er det klart at det kan vi ikke leve med. Men dette kan ikke statsråden gjøre noe med direkte, hvis jeg ikke går i dialog med den enkelte dekan, med den enkelte institusjon. Det er den prosessen vi nå er i gang med. Man kan jo like eller mislike det, men politikk og prosesser tar ofte litt tid. Det betyr at dialogen med institusjonene, med organisasjonene, er prosesser som nødvendigvis må ta noe tid. Det fins ikke noen kvikk-fiks på dette.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-07:
I mitt innlegg trakk jeg fram en rekke av de tiltak vi er i gang med. Vi har opprettet 500 nye studieplasser innenfor lærerutdanningen, og vi vil opprette flere hvis det er nødvendig. Men det er klart at det å opprette nye studieplasser ikke gir noen effekt hvis en tredjedel ramler fra før de har kommet i gang med studiet. Å ta tak i den enkelte institusjon og sørge for at flere av disse ungdommene som faktisk har kommet inn på lærerutdanningen, fortsetter i læreryrket og lærerutdanningen, og gi dem støtte og veiledning under studiet, er en veldig viktig bit. Mange ungdommer søker sikkert på flere utdanninger og havner kanskje på en utdanning de i utgangspunktet ikke ønsket. Men man skal ikke underslå at denne kontakten på den enkelte institusjon dypest sett kanskje er noe av det aller viktigste. De mange tiltak vi kommer med for å heve status og kvalitet på lærerutdanningen, er også en viktig bit. Mange av de tingene vi er i gang med, krever ingen egen rekrutteringsplan, for vi er allerede i gang, og vi er i dialog. Og vi har god tro på at dette vil ha effekt. Hvis en tar satsingen på realfag – som den forrige regjeringen prisverdig begynte, og som vi viderefører med fornyet kraft – ser vi at det tar mange år før en nedadgående trend snur. Det betyr at vi er i gang med å snu en nedadgående trend, i samarbeid med Stortinget.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-07:
Svaret vil være: begge deler. Vi starter nå et omfattende forsøk med heldagsskole. Det vil kreve flere pedagoger, og det betyr at vi må rekruttere flere lærere. Som jeg har sagt gjentatte ganger: Det å få flere til å velge læreryrket, til å forbli i læreryrket gjennom utdanning, og ikke minst sørge for seniortiltak slik at voksne lærere velger å forbli lærere, innebærer et sett av tiltak. Her er vi i gang med en dialog med skoleeiere og med institusjonene, og ikke minst et samarbeid med Stortinget, som jo har et sterkt engasjement. La meg si at det setter jeg pris på. Dette med lærerutdanningen er en helt avgjørende faktor, som jeg registrerer at mange har vært opptatt av i sine innlegg. La meg tillate meg å replisere til representanten Jensen, som spurte om jeg ville komme til Stortinget med en redegjørelse om tiltak når det gjelder lærerutdanningen, at jeg selvfølgelig vil gjøre det hvis det er Stortingets ønske. Lærerutdanningen er en av våre aller viktigste utdanninger – om ikke den viktigste. Med det brede engasjementet jeg registrerer i Stortinget, vil jeg gjerne kunne komme hit og redegjøre for hva Regjeringen gjør, og forsterke dialogen for å understreke hvor viktig læreryrket er. Men til det konkrete spørsmålet: Jeg oppfatter ikke at det er noen motsetning mellom de to tingene – vi har bruk for begge deler.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-07:
Jeg oppfatter ikke at det er noen stor uenighet mellom opposisjonen og posisjonen i dette spørsmålet. Spørsmålet om man skal ha en plan eller ha mange ulike tiltak som sammen fører i samme retning, er en stor del av det samme. Jeg er helt enig i at vi har bruk for flere lærere og dyktige lærere som forblir i skolen. Det engasjementet har regjeringspartiene vist gjennom praktisk handling i to år, og det vil vi fortsette med. Når det gjelder rekruttering til videregående skole, er det riktig at de nok står overfor en større utfordring, særlig når det gjelder realfag og språk. Der har jeg god tro på at den femårige masterutdanningen som nå er ved NTNU og Universitetet i Oslo, der de første kandidatene om kort tid vil bli uteksaminert, vil være et godt svar på den gamle lektoren vi hadde i skolen i Dørums og Djupedals tid – den gangen vi hadde lektorer med støvfrakk. Det er mulig at vi nå får dem tilbake, uten støvfrakk. Den femårige masterutdanningen som nå er ved våre to store universiteter, har jeg stor tro på vil være ett tiltak. Samtidig er dialogen med skoleeier og de seniortiltak vi satte i inn i forbindelse med statsbudsjettet, der vi bidro med 90 mill. kr i en omforent løsning mellom KS og Utdanningsforbundet, noe jeg håper også vil bidra til at flere velger å forbli i skolen.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-07:
Nå refererte statsråden til at vi hadde behandlet Dokument nr. 8:55 for en tid tilbake, men det er jo det vi behandler nå! Det er en spesiell gruppe vi ikke har nevnt, men som alle vet er spesielt berørt av dette. Det er guttene. Det er veldig ofte guttene som faller ut av den videregående opplæringen. Jeg synes forslag nr. 6 i innstillingen faktisk berører dette. Det å kunne få en læreplass når man er praktisk orientert, det å få bedrifter til å gi forskjellige tilbud til denne gruppen, er viktig. Derfor stusser jeg litt over at ikke statsråden kan være med på forslag nr. 6, som berører dette i innstillingen. Vi vet, som sagt, at gutter – og særlig gutter med innvandringsbakgrunn – vil ha godt av å kunne få tilbudt læreplass med den pedagogiske opplæringspakken som ligger i dette forslaget. Hvorfor deler ikke statsråden dette synet?
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-07:
Det noe som bekymrer meg, og det er at man har lett for bare å bruke ord. Det er også nevnt av flere representanter her i dag. Men det å være konkret og det å være tydelig med hensyn til hva man vil gjøre, er egentlig det aller viktigste. Og som sagt: Det er stor grunn til bekymring når søkerprosenten til allmennlærerutdanningen viser så stor nedgang fra i fjor til i år. Da er det ikke nok bare å følge med på situasjonen, da må tiltakene inn – nå! Det må på plass en rekrutteringsplan for grunnskolen. Da undres jeg når jeg hører at statsråden ønsker en slik plan for barnehagesektoren, men altså ikke for grunnskolen og videregående skole. Er det slik at alle de barna som nå befinner seg i en skolehverdag, på sett og vis skal ofres fordi statsråden egentlig vil starte på scratch? Vi har ikke tid til å vente. Bekrefter ikke det vår oppfattelse av at det først og fremst har gått lite grann prestisje i barnehagesaken, og at den ordinære skolen har blitt taperen?
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-07:
Det finnes saker som engasjerer folk, og det finnes saker som alle har en mening om – og dette er en sånn sak. Det ble nevnt her fra en representant at det har vært en bred høring. Ja, det har vært sendt ut mye. Jeg er fremdeles kommunestyremedlem, og har vært med på å behandle dette i vårt bystyre. Men er det noen i denne sal som tror at den lille mann på hjørnet eller damen på butikken på et eller annet vis til nå har kunnet påvirke noe når det gjelder syn eller meninger som bør komme fram? Det er viktig at folk føler at de er med på en beslutning, at de føler at de bli hørt, at de er med på på alle mulige måter å kunne si hva de ønsker. Jeg er enig med statsråden i at det er komplekst, det er vanskelig. Men sånne saker må fram. De må opp, og de må plasseres der de hører hjemme, og det er blant folk flest. Hvordan vil statsråden klare å få fram folkets syn, når han ikke vil høre hva de ønsker?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-06-07:
Det framkommer ikke noe sted i OECD-rapportene – som statsråden viser til – at man advarer mot bruk av nasjonale prøver, snarere tvert imot. Det er OECD som helt siden 1985 overfor Norge har etterlyst et nasjonalt kvalitetsvurderingssystem der nasjonale prøver er en del. Vi visste før veldig lite om skolen. Mange «synset», og mange trodde de visste, men få hadde kunnskap om det som skjedde i skolen, og om hvorfor det som skjedde, skjedde. Så fikk vi i løpet av den forrige regjeringsperioden på plass et nasjonalt kvalitetsvurderingssystem, der nasjonale prøver er én av flere indikatorer. Det er faktisk veldig mange indikatorer, som handler om alt fra trivsel til antall pc-er pr. elev til mobbing osv. Det ville være ganske rart hvis læringsutbyttet, som er det viktigste som skjer på en skole, ikke skulle være en del av det nasjonale kvalitetsvurderingssystemet og de indikatorene vi har på en god eller en dårlig skole. Det er også slik – og det syns jeg er veldig gledelig – at mange lokalpolitikere nå har fått noe å diskutere på kommunestyremøtene som omhandler innholdet i skolen. Tidligere var de henvist til nesten bare å diskutere kretsgrenser og skolebygg, for det var det eneste man egentlig visste noe om og hadde et forhold til. Nå diskuteres det kvalitet i skolen og innhold i skolen, og det er bra. Så mener jeg også at det er viktig at vi har åpenhet om resultatene. Da det viste seg at elevene i Oslo-skolen leste svært dårlig, og at mange lå under kritisk grense i lesing, var det jo nettopp mye av den offentlige debatten om det som bidrog til at de elvene som i dag går på 2. trinn, leser voldsomt mye bedre enn de elevene som gikk på 2. trinn da undersøkelsene ble klare. Oslo kommune har tatt viktige grep for å bedre leseferdigheten hos alle elever, og det fortjener Oslo kommune stor ros for. Men det sier også noe om viktigheten av åpenhet. Kunnskap i skolen forutsetter kunnskap om skolen. Og dersom vi ikke er villige til å se resultatene av den skolen vi driver, i øynene, klarer vi heller aldri å forbedre den – eller å få de resultatene og det læringsutbyttet for elevene som jeg tror vi alle sammen ønsker.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-06-07:
I Norge er spørsmålet om lærerrekruttering veldig sammensatt. En ting er jo spørsmålet om hvor mange som søker seg inn til lærerutdanningene hvert eneste år. Som vi har hørt flere ganger her i dag, har altså søkningen til allmennlærerutdanningene gått ned med 17 pst. fra i fjor til i år. Det betyr at det er ca. 3 100 studenter som kommer til å begynne ved allmennlærerutdanningene nå i høst. Men problemet strekker seg videre. NIFU STEP har beregnet at allmennlærerutdanningene er de utdanningene med høyest frafall av alle utdanninger. 27 pst. av studentene faller fra i løpet av studiet. En femtedel av dem faller fra allerede det første året. Det må vi igjen kombinere med at veldig mange av dem som er lærere i dag, er i ferd med å gå av for aldersgrensen, og mange av dem ønsker å gå av tidligere enn normal pensjonsalder skulle tilsi. Vi har altså en kombinasjon av skjev alderssammensetning blant dem som er lærere, dårlig rekruttering til allmennlærerutdanningene, mange lærere som i dag gjør andre ting enn å jobbe i skolen og være lærere, og på toppen av det hele har vi altså et stort frafall når de som har valgt lærerutdanningen, begynner å studere. KS har gjort beregninger på at en utvidelse av skoledagen til 28 timer i uka vil kreve 4 000–5 000 nye lærerårsverk. Per i dag virker det ikke som Regjeringa eller statsråden klarer å gi noe svar på hvor de lærerne skal hentes fra. Vi vet også at vi har store utfordringer når det gjelder å holde lærerne i yrket over lengre tid. Det svarbrevet datert 2. mai 2007 som statsråden gav til komiteen gir etter min oppfatning ikke særlig stor grunn til ro. Selv om statsråden i brevet gir uttrykk for at det ikke er grunn til uro, mener jeg det er stor grunn til bekymring nettopp fordi situasjonen i dag faktisk er enda mer dramatisk enn da SSB gjorde sine siste framskrivinger i 2005. Vi vet også at vi er nødt til å handle aktivt i dag hvis vi skal ha godt utdannede lærere og mange nok lærere i framtida. Statsråden har helt rett i at det er ingenting som skjer over natta her, det tar lang tid. Derfor er det selvfølgelig veldig uheldig at også lærerutdanningsinstitusjonene nå opplever å bli rammet av det kuttet som kom i basisbevilgningene til høyere utdanning i budsjettet for 2007. Jeg vil oppfordre statsråden nok en gang til å se på om det ikke er mulig å ha en noe mer offensiv holdning til det forslaget som opposisjonspartiene nå står sammen om, og om det ikke er mulig å være mer imøtekommende når det gjelder å ta de problemene vi ser, på alvor, og ikke minst kompleksiteten i problemene. Det er ikke én faktor her som er avgjørende, det er ganske mange. Det alvoret må også statsråden ta inn over seg.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-06-07:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet, men jeg kunne ikke stå imot fristelsen under Inger Engers andre innlegg, for det er jo en ganske merkelig og etter min oppfatning uprinsipiell holdning til folkeavstemningsinstituttet hvis det er sånn at det er greit og det er ønskelig med en folkeavstemning dersom stat og kirke skal skille lag, men at man ikke skal ha en tilsvarende folkeavstemning og be om folkets råd hvis man skal fortsette som i dag. Forholdet mellom kirke og stat handler jo vel så mye om hva slags stat vi skal ha, som hva slags kirke vi skal ha. Det minner påfallende om den holdningen Senterpartiet hadde til folkeavstemning i EU-spørsmålet. Så vidt jeg husker, var det ingen andre partier enn Senterpartiet som gav klart uttrykk for at de ikke kom til å følge folkets råd dersom folkets råd var motsatt av det Senterpartiet ønsket. Altså: De kom til å følge folkets råd i en folkeavstemning dersom folket svarte nei. Dersom folket svarte ja, hadde Senterpartiet gitt klart uttrykk for at de ikke kom til å følge folkets vilje. Så selv om vi ikke i dag skal ha den store prinsipielle debatten om folkeavstemninger og heller ikke den store prinsipielle debatten om forholdet mellom stat og kirke, og hva slags stat vi skal ha, syns jeg det er grunn til å minne om, når først folkeavstemninger blir et tema, at det er nødvendig å ha en prinsipiell holdning til folkeavstemninger i større grad enn det Senterpartiet her oppviser, dersom det skal være grunnlag for å diskutere spørsmålet om folkeavstemning også i denne saken. Det er flere partier her, og statsråden inkludert, som har gitt uttrykk for synspunkter jeg deler når det gjelder spørsmålet om muligheten for å avholde folkeavstemning i denne saken, og spesielt muligheten for å gjøre det innen det tidsrommet Fremskrittspartiet opprinnelig ønsker. Men jeg syns i hvert fall det hører med til debatten og til historien at det er viktig å ha prinsipielle holdninger til folkeavstemninger, og at de skal gjelde begge veier: at de ikke bare skal gjelde dersom folkets råd stemmer overens med det rådet vi gjerne vil høre, eller den meningen vi sjøl gjerne har.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-07:
Representanten Eriksens og representanten Dørums innlegg kan ikke stå uimotsagt. Disse representantene prøver å si at Regjeringen ikke har tiltak, og at det bare er snakk om ord. Men når vi ser på redegjørelsen fra statsråden i denne debatten om de tiltakene man gjør, f.eks. når det gjelder seniortiltak, når Regjeringen har gått inn med tiltak når det gjelder lærerutdanningen, når det vil komme en redegjørelse for Stortinget om de tiltak man ser for seg, både de man har satt i gang og de man vil gjøre for lærerutdanningen, når denne regjeringen har satt i gang 500 nye studieplasser på lærerutdanningen osv., osv., viser det at Regjeringen har satt i gang tiltak. Det er ikke bare ord. Denne debatten har også vist at på det nåværende tidspunkt har man ikke behov for en rekrutteringsplan, fordi man gjennomfører tiltakene på ulike måter. Og disse tiltakene blir gjennomført. Men fra opposisjonens side er det jo faktisk bare ord. I denne debatten har de ikke fremmet noen konkrete tiltak i det hele tatt for hva en slik plan bør inneholde, annet enn det som statsråden har redegjort for, og som han gjennomfører. Det er slik at det er viktig med lærerrekruttering. Lærere og skoleledelse er den aller viktigste ressursen i skolene våre, både for å gi kompetanse og for å forme det samfunnet som vi har i dag. Da mener jeg at når opposisjonen tilegner seg den måten å snakke på i Stortinget, som om denne regjeringen og flertallet i denne salen ikke er opptatt av rekruttering til læreryrket, så er dette fullstendig feil.
Vera Lysklætt (Venstre), 2007-06-07:
Det er en veldig viktig sak vi setter i fokus i dag, nemlig rekruttering av kvalifiserte lærere i skolen. I Finnmark var det i desember 2006 hele 724 lærere i grunnskolen og videregående skole som var 50 år eller eldre, viser tall fra Utdanningsforbundet. Mer enn halvparten av lærerne i videregående skole er over 50 år. Høgskolen i Finnmark anslår at det vil bli behov for 600 nye lærere de neste ti årene, og det er høyst usikkert om antallet nyutdannede lærere vil kunne kompensere for disse utviklingstrekkene. Bekymringen er også stor for rekrutteringen til grunnskolen. I fjor var det bare 12 søkere til lærerutdanningen ved Høgskolen i Finnmark. Ved Samisk høgskole i Kautokeino innførte man i 2003 inntak av lærerstudenter kun annethvert år grunnet lave søkertall. Det er med andre ord et åpenbart behov for både en nasjonal og en fylkesvis plan for å rekruttere nye lærere og i større grad beholde eldre lærere. Virkemiddelordningen for lærere i Nord-Norge opphørte i 2003, og man ser en klar tendens til at andelen ufaglærte på skoler i fylket igjen øker. Virkemiddelordningen hadde en positiv effekt på søkertallet. Flere ønsket å bli lærere på bakgrunn av virkemidler som var gunstige i forhold til å bosette seg og jobbe i fylket. Fra høsten av prøver man å gå nye veier ved Høgskolen i Finnmark, noe som er veldig bra. Prosjektet Utinor blir igangsatt, hvor det i større grad enn tidligere vil bli lagt vekt på natur og uteområder i utdanningen. Dette ser ut til å vekke stor interesse blant søkerne. Nærmere 100 søknader har kommet inn for neste skoleår, men en vet ennå ikke hvor mange av disse som blir tatt opp til studiet. Egne lokaltilpassede lærerstudier som dette kan være en god måte å legge til rette på slik at flere ønsker å ta lærerutdanning. Læreryrket må dessuten gjøres mer attraktivt, og statusen til yrket må heves. En endring og utvidelse av allmennlærerutdanningen vil bl.a. kunne bidra til det, i tillegg til at det må settes et større fokus på arbeidsmiljø og de forhold lærerne jobber under så vel i den norske som i den samiske skolen. Skolen i de samiske områdene av landet har spesielt et stort behov for utvikling av nye læremidler og lærebøker. Et annet viktig forslag er at vi må se på hvordan vi i større grad kan trekke veksler på den kompetansen som finnes utenfor skolen. Det er et stort behov for realfagskompetanse, og derfor innehar så vel ingeniører som økonomer viktig kompetanse som skolen har behov for. Vi ønsker derfor en ordning med stipend til dem som ønsker å ta en pedagogisk tilleggsutdanning. Og sist, men ikke minst ønsker vi seniortiltak for å kunne beholde verdifull kompetanse. Så mange som tre av fire lærere ønsker å arbeide etter fylte 60 år. I dag legges det dessverre ikke godt nok til rette for det. Redusert arbeidstid og arbeidsbyrde kan her være veien å gå, slik at de som ønsker det, kan jobbe lenger i skolen.
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2007-06-07:
Det er vel derfor vi er valgt, både Lønning og jeg, tenker jeg, for å prøve å få gjennomslag for en spesiell politikk – altså for vårt partis politikk. Jeg skjønner godt at Lønning prøvde å riste litt i meg i forhold til dette med «egnet tidspunkt». Men det er altså slik at vi i Senterpartiet ikke ønsker en folkeavstemning hvis – som jeg uttrykte det – båndet mellom stat og kirke ikke glipper. Det er også det ulike meningsmålinger og også høringsinstanser faktisk har gitt uttrykk for. Men hvis en i en stortingsmelding får fram saker hvor dette ser annerledes ut, hvor stat og kirke skiller lag, så mener vi det er riktig at en får en folkeavstemning i den sammenhengen. Jeg vil med det samme jeg har ordet, også gjerne ta opp én ting i forhold til Dagrun Eriksens innlegg, hvor hun sa at hun håpa at ikke avgjørelsen i denne viktige saken ble tatt på «de rød-grønnes bakrom». Da syns jeg det er morsomt å tenke på at vi i dag skal diskutere privatskoleloven, hvor altså Kristelig Folkeparti er vel inne i varmen, for å bruke det uttrykket. Jeg tenker også at i en stat–kirke-sak er det svært viktig at man får et bredt kompromiss.
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2007-06-07:
Jeg er veldig glad for at Trond Giske sier at folkeavstemning skal bli en sentral del i den stortingsmeldinga som kommer. Det tror jeg vi alle vil være tjent med, om en er for folkeavstemninger, eller om en er mot folkeavstemninger. For det er tross alt mange som er opptatt av dette temaet. Når det gjelder statskirka, får vi jo si det sånn at alt som har med kirkelig virksomhet å gjøre, griper dypt inn i folks liv. Hvis jeg skal forsvare hvorfor vi ikke ønsker en folkeavstemning hvis det er som nå, er det fordi folk føler trygghet rundt den ordninga som er nå. Vi veit hva vi har, og vi aksepterer selvfølgelig en modernisering, altså at det kan gjøres endringer innenfor dagens kirkeordning – det er Kirkemøtet vel i gang med å gjøre. Men hvis det skal bli store endringer, mener vi at det er riktig at folket blir spurt. Vi har rådgivende folkeavstemninger i dette landet, og så er da spørsmålet: Skal man høre på et råd eller ikke? Ja, man skal høre på et råd, men det er de valgte politikerne som til sjuende og sist skal ha siste ordet. Jeg hører i salen i dag at det faktisk er representanter som ikke vil ha folkeavstemning, og de syns heller ikke at høringsuttalelsene og svarene der har så stor betydning. Da tillegges jo de valgte politikerne svært stor makt. Det er riktig at vi har det, men samtidig må vi være villig til å lytte til folkets råd på ulike måter.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Arbeiderpartiet vil ikke støtte forslaget fra Fremskrittspartiet. Alle ønsker vi at folkets vilje skal komme til uttrykk i denne saken. Derfor har vi arrangert den mest omfattende høringsprosess i noen sak. Problemet med dette representantforslaget er at det ikke angir hva folkeavstemningen egentlig skal handle om. Skal det være paragrafen om at staten skal ha en offentlig religion, om oppdragelsesplikten, om antall statsråder som skal utgjøre kirkelig statsråd, eller om Kongens rolle innenfor kirken? Hvis vi ikke har klart for oss hva denne folkeavstemningen skal handle om, kan vi ende i en situasjon hvor vi har arrangert en folkeavstemning, men hvor det blir full strid om hva denne folkeavstemningen egentlig skal få av konsekvenser for landets konstitusjon. Dermed kan en folkeavstemning bidra til å øke konfliktnivået, og ikke føre til et omfattende kompromiss. Jeg er overbevist om at dette Stortinget kommer til å komme fram til et omfattende kompromiss i spørsmålet om forholdet mellom stat og kirke. Da vil Fremskrittspartiets klare syn, som motstander av statskirken, også være en del av denne omfattende diskusjonen. Jeg ser fram til en grundig debatt om dette spørsmålet i løpet av perioden.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Jeg registrerer at Fremskrittspartiets holdning i dette spørsmålet er at folket skal stemme over dagens ordning eller ingen statskirke overhodet, ingen henvisning til religion i Grunnloven overhodet. Dermed kan vi komme i en situasjon hvor vi forandrer en mange hundre år lang tradisjon i Norge i en folkeavstemning kanskje med et knappest mulig flertall. Det tror jeg kommer til å øke motsetningene i Norge i spørsmål om våre felles verdigrunnlag og viktige syn som handler om hensynet til våre minoriteter. Det kommer til å skape motsetninger og viser veldig klart at Fremskrittspartiet ikke er interessert i å være med på å skape brede kompromisser og omfattende løsninger om det som skal være et felles verdigrunnlag i vårt samfunn.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Jeg må si at man har et ganske snevert idégrunnlag for hvordan man skal få folk flest til å bli hørt, hvis folkeavstemning er den eneste måten det kan gjøres på. Vi har gjennomført en av historiens største høringer, med 2 500 høringsinstanser. Samtlige menighetsråd, samtlige tros- og livssynsorganisasjoner, alle kommuner, alle de store og små politiske organisasjonene og mange andre er blitt hørt og har fått anledning til å diskutere dette spørsmålet. Den diskusjonen håper vi at vi skal fortsette med gjennom arbeidet med stortingsmeldingen, og ikke minst når Stortinget får saken til behandling – og kanskje også i valgkampen i 2009, som skal sette sammen det stortinget som skal foreta de endelige valgene om hvordan Grunnloven eventuelt skal endres. Høringsresultatene endte i at det var et flertall som ønsket videreføring av dagens statskirke. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet har vedtatt at man ønsker en oppløsning av statskirken, så det er ikke nødvendigvis sånn at de politiske partiene konkluderer med det samme som det folk flest gir uttrykk for gjennom en høringsprosess. Det å lytte kan vi jo kanskje lære litt om, noen hver.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Det er nettopp det at jeg legger mine personlige meninger og mitt personlige engasjement inn i stortingsmeldingen, som gjør at den blir ryddig og ordentlig. Når jeg uttrykker skepsis – men trekker ingen konklusjon – mot folkeavstemning, bunner det i de forhold som jeg påpekte i mitt innlegg, men kanskje aller mest i at det er veldig vanskelig å finne brede kompromisser gjennom folkeavstemning. Når man skal ha folkeavstemning, må man legge et veldig skarpt og konkret forslag til grunn, og man må si ja eller nei til det. Som vi har sett i debatten så langt, inneholder spørsmålet om organiseringen mellom stat og kirke veldig mange ulike spørsmål. Skal vi endre § 2 i Grunnloven eller skal vi beholde den? Skal eventuelt den delen som går på statens forhold til religion, fjernes? Skal vi flytte utnevningen av biskoper fra kirkelig statsråd til andre kirkelige organer? Skal økonomien i Kirken organiseres på en annen og ny måte? Hvordan skal alle disse spørsmålene kombineres? Det er det veldig vanskelig å komme fram til gode, brede og samlende kompromisser om, hvis man skal ha en folkeavstemning.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Selvsagt kan ethvert svar bli påvirket av det spørsmålet som stilles. Nå vil jeg si at når det gjelder den høringsrunden vi har hatt om stat og kirke, er egentlig spørsmålet å kommentere Gjønnes-utvalgets innstilling. Det er det som ligger til grunn. Men i tillegg stilte vi en del konkrete spørsmål for lettere å kunne oppsummere høringssvarene. Når det var 2 500 høringsinstanser, trengs det en viss systematisering. Men det stod alle høringsinstanser helt fritt også å gi sine egne frie vurderinger helt uavhengig av dem. Jeg er også helt enig i at man på en måte sammenligner epler og pærer når man f.eks. teller opp kommuner. Da får man en litt annen opptelling enn hvis man ser på befolkningstall. Men på akkurat samme måten er det når man teller opp organisasjoner. LO – som uttaler seg for statskirke – er betydelig større enn små organisasjoner, som kanskje har uttalt seg mot. Jeg tror at man ikke kan dra en klar matematisk konklusjon, men man kan i hvert fall se av høringsuttalelsene at det ikke er noe bredt folkekrav å skille stat og kirke.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Som sagt kommer vi tilbake med en vurdering av denne saken i forbindelse med stortingsmeldingen som kommer til høsten, så vi får jo muligheten til å diskutere det da. Men det kunne være interessant også å få høre fra forslagsstillerne hva man allerede nå har tenkt seg skal være temaet for denne folkeavstemningen, for det er helt åpenbart det problematiske spørsmålet. Skal man si ja eller nei til en statskirke? Hva innebærer det i så fall å si ja? Hva innebærer det å si nei? Hvilket handlingsrom har Stortinget og Regjeringen etter at man eventuelt har fått et ja eller et nei, til å finne ulike løsninger? Det mener jeg må være et minimum av en klargjøring i en slik debatt, og det vil også være et grunnlag for oss når vi skal jobbe videre. La meg også bare anføre en grunn til til den skepsisen som jeg har mot folkeavstemning. Det er at tros- og livssynsspørsmål handler delvis om vårt samfunn i det store og majoritetens forhold til sin kirke i Norge. Men det handler også om noen grunnleggende minoritetsrettigheter, altså menneskerettighetsspørsmål i forhold til tros- og livssynsfrihet, som ikke bestandig egner seg for majoritetens beslutningsrett gjennom en folkeavstemning, men hvor vi er nødt til å avveie hensynet mellom det majoriteten ønsker, og det som er viktige minoritetsprinsipper. Det perspektivet bør man også ta inn over seg når man vurderer slike grunnleggende spørsmål for hvordan et samfunn organiseres.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Jeg skal ikke ta ordet til diskusjonen om folkeavstemningens logikk og om Lønning har rett i at 99 pst. av folkeavstemningene ender med status quo. Det lover i så fall godt for framtidige folkeavstemninger om EU-spørsmålet! Men jeg tok ordet fordi Fremskrittspartiets representant sa at han mente at statskirkespørsmålet var en helhet. Representanten Lønning har her i salen tidligere med stor tyngde ment at § 2, § 16, § 21 osv. henger sammen i en helhet, og at dersom man avvikler statskirkeordningen, må man også avvikle henvisningen i § 2 til statens religion og kristendommen. Jeg tolker da representanten fra Fremskrittspartiet dit hen at han deler det synet at vi gjennom å oppheve statskirkeordningen slik Fremskrittspartiet vil, også må endre § 2 fullt ut, slik at man ikke lenger har en henvisning til Norge og kristendommen. Det er oppklarende, for det gjør landskapet ryddigere. Jeg registrerer at Kristelig Folkeparti har et helt annet syn på den saken, men det gjør jo at debatten blir klarere.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Jeg synes at det at debatten tok av, eller utviklet seg – eller hvilket ord man bruker – har vært usedvanlig nyttig. Særlig synes jeg det siste innlegget var forbilledlig uoppklarende. Når man går på talerstolen her og sier at vi vil ha en folkeavstemning i september om skille mellom stat og kirke, men at alt det der med om vi skal ha en bred folkekirke, det får vi komme tilbake til, synes jeg det i sannhetens navn er en utrolig merkelig tilnærming til beslutningsprosessen om denne stortingsperiodens kanskje viktigste grunnlovsmessige spørsmål, fordi dette berører alle mennesker i Norge på en helt fundamental måte. Jeg synes rett og slett ikke at folk flest fortjener å bli møtt med en slik nonchalant holdning til ting som berører deres liv i veldig mange viktige sammenhenger, enten man tilhører Den norske kirke, andre tros- og livssynssamfunn, eller ingen tros- og livssynssamfunn. Det er helt riktig som representanten Eriksen Søreide sier, at dette ikke bare dreier seg om hvilken kirke vi skal ha. Det dreier seg om hvilken stat vi skal ha. Når man da gjennom et Dokument nr. 8-forslag inviterer Stortinget til å si at man skal ha en folkeavstemning i september, må man i hvert fall kunne gå opp på talerstolen i Stortinget og si hva man skal ha folkeavstemning om. Representanten Lønning har rett i at den interpellasjonsdebatten vi hadde her tidligere, dreide seg om hvorvidt man kunne endre § 2 uten å endre §§ 4 og 16. Men så vidt jeg registrerte i forbindelse med Gjønnes-utvalgets arbeid, mener jo Lønning også at noe i § 2 skal bort, altså ikke hele § 2, men at henvisningen til «Den evangelisk-lutherske Religion» som statens religion ikke bør stå i § 2. Når Fremskrittspartiet sier at dette er en helhet, må man jo tolke det dit at det er en pakke, enten–eller, og at et nei til statskirken ved folkeavstemning i september må føre til at alle disse paragrafene endres. Ellers, hvis man mener at det er kompromissløsninger imellom her, må man spesifisere hva denne folkeavstemningen skal dreie seg om. Tenker man seg et slags «mulitiple choice»-skjema for velgerne, hvor de kan krysse av på folkeavstemningen § 2, § 4, § 16, § 21 osv., finansiering kommunalt eller selvstendig, Opplysningsvesenets fond følger med eller følger ikke med, osv., da mener jeg at man har abdisert som parlamentariker. Det er heller ikke den måten folkeavstemninger noensinne er blitt brukt på i vår politiske historie.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-07:
Vi har få anledninger i denne sal til å diskutere statskirkespørsmålet. Dette er én av dem, og sånn sett er det bra at det er en grundig debatt, for det er en viktig sak. Nå tror jeg at representanten Dørum vil være tjent med å se på Stortingets kart, og se at diskusjonen i dag dreier seg om spørsmålet om folkeavstemning eller ei. Det er det Dokument nr. 8-forslaget dreier seg om. Om Arbeiderpartiets landsmøtevedtak er egnet til et bredt kompromiss eller ei, det er kanskje en litt annen diskusjon, men siden representanten Dørum tar det opp, kan jeg gjerne svare på det. Det er fullt mulig å endre § 2 uten å endre de andre paragrafene. Det gjorde Sverige da de tok sitt første steg mot en oppløsning av statskirkeordningen. I mange år hadde man fjernet den paragrafen som henviste nasjonens religion til kristendommen, samtidig som man opprettholdt andre paragrafer. Ja, man har sågar etter at man har oppløst statskirkeordningen helt, beholdt den paragrafen som sier at Kongen skal tilhøre den svenske kirken. Så her er det altså mange praktisk mulige løsninger. Det er mulig at Dørum ikke er interessert nok i spørsmålet om folkeavstemning, og at han derfor må ta for seg andre temaer her. Men når han sier at staten skal beholde sitt styre over Kirken, er det helt feil. Det forumet, det organet, som har myndighet i Kirken, er statskirkemedlemmene, medlemmene i Den norske kirke i den norske regjering. Vi er en fullverdig del av Den norske kirke, vi er et organ i Den norske kirke, og vi er ikke da staten som styrer over Kirken. Vi er en gruppe statskirkemedlemmer som har en bestemt myndighet i Den norske kirke. Såpass bør man ta med seg i ballasten hvis du skal gjøre mot andre det du vil at andre skal gjøre mot deg selv. Da tror jeg punkt nr. 1 er å være nøyaktig i hva man beskriver, og punkt nr. 2: heller ikke utlegge andres standpunkt annerledes enn de er.
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-07:
Jeg deler alle statsrådens kritiske overveielser rundt bruk av folkeavstemning i denne saken. Der tror jeg vi er helt ut enige. Men jeg synes det er et snev av inkonsekvens når statsråden i neste øyeblikk bruker høringsprosessen som om den var en folkeavstemning. Det har jo enda større svakheter hvis man bare begynner å telle opp antall kommunestyrer som har svart sånn og antallet som har svart sånn, antall menighetsråd osv. Det finnes som kjent kommuner i dette land med under 500 innbyggere, og det finnes kommuner med over 500 000 innbyggere. Så det blir direkte å villede folk, hvis man bruker en enkel opptelling på den måten. I tillegg til det har både folkeavstemningsinstituttet og høringsinstituttet den iboende svakhet at det er noen som formulerer spørsmålene, og de har meget lett for å formulere spørsmålene ut fra de svarene de ønsker. Deler statsråden mitt syn på det?
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-07:
Jeg tolker foreløpig debatten slik at forslagsstillerne egentlig bare for syns skyld har opprettholdt forslag nr. 1, men er enig med komiteflertallet i at det ved nærmere ettersyn var et urealistisk og ugjennomførbart forslag. Da synes jeg vel at man like godt kunne ha droppet det og nøyd seg med det subsidiære forslaget – men la gå. Grunnen til at jeg bad om ordet, var at debatten jo alltid når det gjelder forslag om folkeavstemning, blir en blanding av en mer prinsipielt betont debatt om folkeavstemning i sin alminnelighet og forholdet mellom det representative beslutningssystem og bruk av rådgivende folkeavstemning – det er jo tilfellet i denne saken òg – men enda mer fordi jeg ble litt perpleks over saksordførerens innlegg. Hvis jeg oppfattet henne riktig, så er jo hennes beskrivelse av Senterpartiets syn på spørsmålet praktisk talt sammenfallende med det subsidiære forslaget, men jeg oppfattet det slik at Senterpartiet allikevel ikke vil slutte seg til det subsidiære forslaget. Nå har det forslaget selvfølgelig én avgjørende mangel, om det eventuelt skulle bli vedtatt, nemlig at det er formulert så åpent at det kan tolkes nær sagt hvordan som helst. Det er ikke engang nødvendig i det hele tatt å se det i sammenheng med den pågående prosessen, for «egnet tidspunkt» kan jo være et tidspunkt om 100 år, for den saks skyld. Så jeg synes vel kanskje presisjonsnivået kunne ha vært litt høyere. Men det grunnleggende problem blir stående – nemlig at det er meget vanskelig å formulere spørsmål som egner seg til folkeavstemning, fordi de som regel er nødt til å forløpe i ja/nei-kategorier, altså valget mellom to helt klare alternativ. Og den eneste måten man kan tenke seg det på i denne saken, er jo det som – så vidt jeg forstår – er Senterpartiets taktiske ønskescenario, nemlig for eller imot status quo. All folkeavstemningsforskning viser at formulerer man spørsmålet slik, er man nesten 99 pst. sikker på at svaret blir mot forandring og for status quo. Men Senterpartiet ønsker å ha det bare i reserve – dersom det bærer i retning av et standpunkt man altså ikke deler selv. Mitt spørsmål til saksordføreren er: Blir ikke det en i overkant taktisk bruk av folkeavstemning? For da er det jo ikke interessen for hva folket måtte mene, som driver det hele, men det å bruke en folkeavstemning som et instrument for å få gjennomslag for en bestemt politikk.
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-07:
Representanten Inger S. Enger mente å ha hørt at statsråden sa at spørsmålet om folkeavstemning skulle bli «en sentral del» av stortingsmeldingen. Det hørte ikke jeg, og det ville overraske meg om det skulle være «en sentral del» av en omfattende melding om sakskomplekset. Når jeg bad om ordet, var det fordi jeg gjerne vil takke Inger S. Enger fordi hun bidrog til å klargjøre det jeg spurte om, ved at hun bekreftet helt entydig at for Senterpartiet er folkeavstemning et partitaktisk spørsmål og ingenting annet, dvs. folkeavstemning er noe man bruker som ledd i den politiske prosess i Stortinget. Da må jeg nok si at jeg deler representanten Ine Marie Eriksen Søreides syn, at det blir en form for dobbeltkommunikasjon som jeg tror er egnet til å undergrave velgernes tillit til vårt politiske beslutningssystem. Det er jo Stortinget som suverent avgjør om det vil uteske folkets svar på et spørsmål, og det er selvfølgelig riktig at formelt sett kan ingen folkeavstemning binde Stortinget. Men moralsk sett er det jo like entydig for meg at hvis Stortinget ber velgerne om å umake seg og gå til urnene og svare på et spørsmål fordi Stortinget anser det veldig viktig, da har man inngått en stilltiende moralsk forpliktelse til å ta hensyn til det svaret man får tilbake, enten man liker svaret og kan bruke det for egne formål, eller man ikke liker svaret. Så jeg vil advare innstendig mot at Stortinget driver svarteperspill med velgerne ved å bestemme folkeavstemning i et spørsmål samtidig som de folkevalgte reserverer seg i forhold til at de bare vil rette seg etter utfallet dersom de får det svaret de selv ønsker.
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-07:
Tredje og absolutt siste gang – president! Jeg bad om ordet fordi jeg føler behov for å oppklare en misforståelse. Statsråden kom i skade for å gjengi mitt syn feil. Mitt syn, som jeg har argumentert for også i denne sal, er at dersom man ønsker å beholde statsreligionen i § 16 og § 4, er man nødt til også å beholde den i § 2, og det er noe helt annet enn det statsråden utla det som.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2007-06-07:
Jeg skal slutte meg til at jeg synes debatten har tatt litt av i forhold til det som egentlig var temaet, og hadde vel heller ikke ventet at vi skulle få en prinsipiell debatt i forhold til folkeavstemninger generelt. Jeg synes også representanten Anniken Huitfeldt drar tolkningen av vårt svar på hva som burde være temaet for en slik folkeavstemning, vel langt. Vi snakker altså her om en rådgivende folkeavstemning, hvor vi ønsker å sette fokus på skillet mellom kirke og stat. Fremskrittspartiet er også veldig opptatt av at vi fortsatt skal kunne ha en folkekirke, og vi er fortsatt opptatt av å ta vare på norsk kulturarv og den kristne tro, som vi bygger vårt samfunn på, så det vil være et tema vi kommer tilbake igjen til. Men denne saken dreier seg om spørsmålet om å legge dette ut til folket for å få en avklaring på om vi skal ha et skille mellom kirke og stat.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-10-25:
Statsråden har også bakgrunn fra Mjøs-utvalget, som la opp til den kvalitetsreformen i høyere utdanning som nå er innført. Jeg la merke til at statsråden i sin innledning sa at kvalitet er et overordnet mål. Da har jeg lyst til å henlede oppmerksomheten på en litt annen side av dette med progresjon og gjennomføring, nemlig at evalueringen av Kvalitetsreformen viser at studenter i veldig liten grad har anledning til å gjøre faglige dypdykk utenfor det som er oppsatt som pensum. Mange studenter sier at det skyldes at det er for liten tid og anledning til de fordypningene som de egentlig ønsker. Som statsråden også sier: Det er viktig å avstemme balansen mellom gjennomstrømming og kvalitet. Jeg vil gjerne at statsråden utdyper litt hvordan man kan klare å ivareta perspektivet med større faglig fordypning samtidig som man klarer å opprettholde en progresjon og kanskje endog gjennomføre raskere enn det som er normert.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2007-10-25:
Jeg vil også benytte anledningen til å ønske statsråd Aasland velkommen tilbake til stortingssalen! Vi ser fram til et tett samarbeid i den perioden som kommer. Forslaget fra Fremskrittspartiet om å gi mer penger til de studentene som gjennomfører sine studier fortere enn det som er normert, vil etter Arbeiderpartiet og de andre regjeringspartienes mening ikke fremme kvalitet i utdanningen. Dette vil bli et forslag som kommer til å fremme middelmådighet. Det kommer til å fremme en kultur hvor det er om å gjøre å ta flest mulig fag på kortest mulig tid, og hvor målet ikke er å oppnå gode karakterer. Så dannelseselementet tilsier at den studenten som har gode forutsetninger, bør bruke tiden sin på å fordype seg ytterligere i faget sitt. Å valse over enda et fag på kortest mulig tid, vil etter vår mening ikke styrke dannelseselementet, ikke styrke kvaliteten og ikke styrke kunnskapen. Derfor har vi gått mot dette forslaget. I Kvalitetsreformen var det viktig at vi skulle øke progresjonen til studentene. Vi har ikke nådd langt nok. Derfor imøteser vi kvalitetsreformmeldingen, som skal gjennomgå om vi har nådd de målene vi hadde. Her er det også økonomiske incentiver som gjør det fordelaktig å gjennomføre på normert tid. Det er tverrpolitisk enighet om at dette har vært et riktig mål. Dette forslaget vil etter vår menig ikke fremme kvalitet. Det vil etter vår mening fremme middelmådighet, derfor er vi imot det.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2007-10-25:
Representanten Anundsens mest markante debatt-triks er å fortegne det motstanderen har sagt fra Stortingets talerstol. Jeg har overhodet ikke kommet med karakteristikker av studenter som går raskere fram og avlegger flere studiepoeng enn det som er krevd. Det som er vårt poeng, er at med den ordningen som Fremskrittspartiet foreslår, vil man få mer penger dersom man avlegger to eksamener med den dårligste ståkarakteren framfor én eksamen med toppkarakter. Det er mange fag på universiteter og høyskoler som har overlappende pensum. Dersom det skal bli slik at om man tar to fag med overlappende pensum og får dårligste karakter, skal man få mye mer penger enn dersom man tar ett fag med høy kvalitet og fordypning med beste karakter, fremmer det etter min vurdering middelmådighet. Det fremmer ikke de beste, det fremmer ikke faglig fordypning. Derfor går vi mot Fremskrittspartiets forslag, som belønner kvantitet og ikke kvalitet.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2007-10-25:
Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag fra innstillingen.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2007-10-25:
Statsråden gav uttrykk for at det var umulig å gi et eksakt tall for hvor mange studiepoeng en kunne gjennomføre før det gikk på bekostning av kvaliteten. Likevel kan en vel si at det nå er satt et tall, som ligger på 30 studiepoeng hvert semester. Statsråden gjorde selv rede for ordningen hvor studenter som ikke gjennomfører på normert tid, kan gjennomføre flere studiepoeng påfølgende semester og senere og få konvertert lånene da. Hvorfor vil ikke statsråden da stimulere til at studenter som likevel klarer dette til normert tid, skal få den samme muligheten? Og et spørsmål til: Statsråden har hevdet at det er slik at en ved å gjennomføre flere studiepoeng reduserer kvaliteten i høyere utdanning. Hvilken dokumentasjon har statsråden for en slik påstand?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2007-10-25:
Jeg vil først takke statsråden for at hun bekreftet at det ikke er empirisk materiell som skulle dokumentere påstander som er kommet fra flere representanter fra denne talerstol i dag, nemlig at økt studieprogresjon automatisk medfører redusert kvalitet i studiene. Det er altså ingen dokumentasjon for at det er tilfellet. Det er ren synsing, og det er basert på mangelfull tillit til studentene. Representanten Huitfeldt dro det ganske langt, synes jeg, da hun sa at økt studieprogresjon fremmer middelmådighet. Med det indikerer hun altså at de ti prosentene ved universitetene som i dag avlegger flere studiepoeng enn normert, og de 18 prosentene ved de vitenskapelige høyskolene som gjør det, er middelmådige studenter. Det synes jeg er en ganske drastisk påstand fra representanten Huitfeldt. Så registrerer jeg også at Huitfeldt er kategorisk: Dette er et dårlig forslag. Jeg registrerer at representanten Enger er åpen for – og det er også statsråden, og det er jeg glad for – å se på dette med nye øyne under evalueringen av Kvalitetsreformen. Jeg håper det er statsråden og representanten Enger som vinner frem, og ikke representanten Huitfeldt. Grunnen til at jeg tok ordet, var at jeg ble litt overrasket over representanten Elviks innlegg fra denne talerstol. Hun klarte å si at hun var overrasket over at Fremskrittspartiet brukte energi på denne saken og ikke på at funksjonshemmede opplever at de har vanskeligere studieforhold nå enn før Kvalitetsreformen. Jeg vet ikke hvordan det er i SV, men i Fremskrittspartiet klarer vi å ha et bredere utdanningspolitisk fokus enn på bare én sak. Derfor er Fremskrittspartiets engasjement når det gjelder studiepolitikk, svært bredt og viktig. Vi vil selvfølgelig støtte et initiativ fra SV når det måtte komme, om å bedre situasjonen og forholdene for funksjonshemmede studenter ved universiteter og høyskoler. Jeg venter på et initiativ fra Sosialistisk Venstreparti på dette, så skal vi være med. Jeg frykter at vi må vente lenge. Representanten Dagrun Eriksen var inne på noe flere har vært inne på, nemlig at det viktigste er å hjelpe dem som ikke klarer studieprogresjonen, til å komme igjennom studiet. Fremskrittspartiet er også enig i det. Men det er ikke sånn at det er en motsetning mellom det å hjelpe studenter som ikke klarer å følge ordinær studieprogresjon, og å stimulere dem som klarer å følge en raskere studieprogresjon. Her er det også snakk om å ha to tanker i hodet på en gang. Det er Fremskrittspartiet ganske gode til.