Borghild Tenden (Venstre), 2007-05-14:
Elever i 2.–10. klasse som bor mer enn fire kilometer fra skolen, har rett til gratis skoleskyss. Elever i 1. klasse har rett til skyss når de bor mer enn to kilometer fra skolen. I tillegg har elever som har en særlig farlig eller vanskelig skolevei, uansett rett til skoleskyss. Denne interpellasjonen skal imidlertid ikke handle om skoleskyssreglene, men om alle de andre, de som ikke bor langt fra skolen, og som ikke har særlig farlig skolevei, men som «bare» har en utrygg skolevei. Hva gjør vi for disse barna? Temaet «farlige skoleveier» tas opp fra Stortingets talerstol med jevne mellomrom, særlig når det nye skoleåret nærmer seg. Det er bra. Men det som er enda bedre, er om det faktisk blir gjort noe for å sikre skoleveiene, slik at flere barn kan sykle eller gå til og fra skolen. Dette temaet er ikke så hett å snakke om som rassikring og nye veier. Media viser liten interesse. Jeg merker hvordan pennene til journalistene hviler når jeg engasjert snakker om dette temaet, selv om dette er minst like viktig. Det handler om våre barns helse og sikkerhet. Jeg var i valgkampen rundt om i mitt eget hjemfylke, Akershus, for å se på skoleveier. Jeg ble sjokkert over hvor farlige skoleveiene var enkelte steder. Jeg ble faktisk litt skamfull. Vi må kunne forsikre foreldrene rundt om i landet om at de trygt kan sende barna sine til skolen! I 2005 spurte Trafikkøkonomisk institutt 7 500 skolebarn og deres foreldre hvordan de kom seg til og fra skolen og hvordan de opplevde skoleveien. Undersøkelsen var en del av evalueringen av prosjektet Aktive skolebarn. Ifølge undersøkelsen går 43 pst. av barna til skolen, og 25 pst. blir kjørt i bil. Nesten halvparten av førsteklassingene kjøres. Bare hvert fjerde barn har fortau på hele skoleveien. Mer enn halvparten opplever trafikkproblemer ved skolen. Foreldre synes ofte det er vanskelig å avgjøre hvordan barna skal komme seg trygt til skolen. Skal barnet gå, sykle eller bli kjørt? Undersøkelser, som den fra Trafikkøkonomisk institutt, viser at mange foreldre opplever skoleveien som så utrygg at de velger å kjøre dem til og fra skolen. Det paradoksale er at foreldrekjøringen fører til en sterk økning av trafikken ved skolen og i dens nære omgivelser. Ofte er ikke skolens nærområde laget for den økte trafikken. Dermed oppstår det uoversiktlige og farlige situasjoner i forbindelse med avlevering og henting. Dermed er vi i ferd med å få en ond sirkel: Foreldrene kjører barna til skolen fordi de synes veien er for farlig. Resultatet blir økt trafikkfare for alle som ferdes til og fra skolen. Å få flere barn til å gå til skolen vil ha en helseeffekt og en miljøeffekt. Vi vet at fysisk aktivitet har en gunstig effekt på barns trivsel og yteevne. Fysisk aktivitet er også viktig for en god helse i oppveksten og senere i livet. Like fullt kan vi nesten daglig lese at norske barn og unge er langt mindre fysisk aktive nå enn tidligere. Å få barn til å gå til skolen vil bidra til å øke barns fysiske aktivitet på en naturlig måte. I tillegg til helseeffekten vil det føre til mindre kjøring og mindre forurensing. Det er med andre ord bare fordeler. Alle barn plikter å gå på skolen, og det er foreldrenes ansvar at barna møter opp på skolen. Men barn har ingen rettigheter til trygge skoleveier. Ifølge Trygg Trafikk utgjør de myke trafikantene en stadig større andel av de drepte i trafikken. Ifølge Vegdirektoratet ble seks skolebarn drept på skoleveien i perioden 2001–2005, mens 50 ble alvorlig skadet. Hele 546 barn ble lettere skadet. Det er for mange. Det er i utgangspunktet vei-eier som er ansvarlig for skoleveiene, dvs. at det først og fremst er kommunene og fylkene som har et ansvar for å sørge for trygge skoleveier. Staten har ansvaret for riksveiene, og Samferdselsdepartementet har også gjennom flere år bevilget penger til trafikksikkerhetstiltak. Jeg tilhører et parti som ønsker mer makt til lokaldemokratiet, og jeg tar derfor ikke til orde for at staten skal overstyre kommunene og fylkene på dette området. Ansvaret og utfordringene er i hovedsak lokale. Men staten har åpenbart en pådriverrolle og et ansvar for å skaffe penger i potten. Når det kommer til de konkrete tiltak for å sikre skoleveiene, er det lite annet enn penger som er effektivt. Her kan staten bidra mer enn det den gjør i dag. I forbindelse med Norsk veg- og vegtrafikkplan for 1998–2007 ble det utarbeidet sjekklister for å sikre veier der 6-åringer skal gå til skolen. Sjekklistene forutsetter at den faktiske farten ikke er høyere enn fartsgrensene tilsier. Det gjøres mye bra i kommuner og fylkeskommuner, men jeg tror det er på tide å tenke litt nytt. Jeg tror det kunne vært lurt å vurdere statlige incitamenter for at flere fylker og kommuner kunne komme i gang med tiltak for å sikre skoleveiene. For eksempel er det mulig å innføre en belønningsordning etter modell av kollektivtransporten, som gjør at de kommunene som bruker mye penger på skoleveier etter målbare kriterier, også får mer penger fra staten. Jeg synes det ville være interessant å høre om statsråden er enig med Venstre i en slik tankegang.