Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-06-16:
Jeg vil først takke den anonyme varsleren – en varsler som fortsatt er anonym for kontrollkomiteen – for hans store innsats. Det må være en person med betydelig erfaring og stor integritet, etter min vurdering en skikkelig hedersmann. Varsleren har sendt e-post til departementet, først 7. januar i 2015, så 8. januar, og så 13. januar. E-posten den 13. januar ble ikke oversendt kontrollkomiteen før 16. januar, to dager etter komiteens høring den 14. januar. Så kom det to e-poster på samme dag, den 13. februar, kl. 00.49 og kl. 15.12. Jeg har lyst til å sitere noe fra den første e-posten den dagen: «Jeg trodde den norske regjeringen, spesielt i forkant av parlamentets høring, ville være klar over visse åpenbare feilaktige fremstillinger. Intensjonen med materialet var å gi en generell oversikt som kanskje kunne være verdt et par spørsmål under høringen, ikke en detaljert oversikt for en etterforskning som egner seg til rettssystemet.» Dette er en uoffisiell norsk versjon fra komitesekretæren. Videre: «For et selskap som hevder å ha nulltoleranse for korrupsjon, er Telenors reaksjon, i hvert fall for meg, forvirrende. Hvis Telenor virkelig var opptatt av å utrydde korrupsjon, ville vel Telenor gå ut og sagt at selskapet tar disse sakene veldig seriøst og bedt om mitt materiale slik at Telenor kunne foreta sine egne undersøkelser. Men Telenors pressemelding synes å være, delvis, avvisende og anklagende, og Telenors etterfølgende uttalelser synes å ha samme tone. For å gjøre det klart, jeg har ikke mottatt noen henvendelser fra Telenor, og i lys av deres offentlige uttalelser, har jeg ikke sett noe poeng i å kommunisere direkte med dem.» Etter dette er det naturlig å se på Telenors pressemelding av 16. januar 2015. Overskriften var: «Informasjonen er sendt til departementet av en anonym kilde signert «whistleblower».» Der heter det først: «Den mottatte informasjonen beskriver forhold vedrørende VimpelComs inntreden i Usbekistan som er nye for Telenor. Dette gjelder påståtte betalinger utover de som allerede er bekreftet og antatt, samt beskrivelser av VimpelComs inntreden i andre markeder.» Videre heter det: «Telenor vil påpeke at flere forhold gjør det nødvendig å vise ekstra aktsomhet. Informasjonen som gjelder perioden fra tidlig 90-tall er ikke lett å forholde seg til, da notatet inneholder en sammenblanding av kjent og ukjent informasjon, påstander og spekulasjoner. I sum kan dette tolkes som et forsøk på å diskreditere Telenor i lys av den alvorlige situasjonen rundt VimpelComs investeringer i Usbekistan.» Det var Telenors pressemelding, publisert 16. januar 2015. I varslerens e-post av 13. februar 2015, den første, står det videre: «For å summere opp: Min taushet er et resultat av 1) Mangel på kommunikasjon med regjeringen eller Telenor med spørsmål om avklaringer eller ytterligere materiale, 2) at jeg i utgangspunktet aldri har søkt å være en del av en offentlig kamp med Telenor og ikke kan se hva videre kommunikasjon med Telenor skal føre til og 3) Telenors reaksjon, som neppe kan sies å være konsistent med deres politikk for null-toleranse eller beste praksis når det gjelder etterlevelsespolitikk. Jeg gjentar mitt tilbud om å levere mer materiale, selv om jeg foretrekker en måte der materialet ikke umiddelbart og ordrett publiseres av Telenor. Mens regjeringens mening som Telenors største aksjonær har mye mer å si enn min mening, synes jeg likevel det er fair å reise spørsmål om hvorvidt Telenors ledelse er i stand til å undersøke seg selv.» Videre heter det, i slutten av samme e-post: «Nå, måtte VimpelComs styre godkjenne hver eneste utgift til lisenser, blokkeringer eller anskaffelser? Tilsynelatende ikke, men her er det sundt folkevett kommer inn. Får Telenor sine norske lisenser bak lukkede dører fra dekkselskaper som eies av personer som ikke har noen erfaring med telecom-sektoren? Radiofrekvenser eies og kontrolleres av regjeringer. Ville det ha vært så vanskelig for en av Telenors representanter av og til å spørre «Forresten, hvordan fikk vi de lisensene?» Alt annet enn «en transparent offentlig anbudsrunde organisert av regjeringen», spesielt i land som er synonyme med uklarhet og korrupsjon, kunne gitt opphav til noen oppfølgingsspørsmål.» Dette er etter min vurdering meget, meget gode spørsmål. Den andre e-posten fra whistleblower-en den 13. februar kom kl. 15.12. I en uoffisiell oversettelse fra engelsk står det der, i siste setning: «Hvis departementet eller kontrollkomité vil ha noen av mine primære dokumenter referert til i min tidligere kommunikasjon, vil jeg med fornøyelse forsyne komiteen med det.» Det er en stor svakhet for komiteens behandling og innstilling at vi ikke ba om denne dokumentasjonen. Det er også mitt ansvar. Dette temaet var også sentralt ved høringen. Konsernsjef Sigve Brekke sa når det gjelder varslerens innsats, ifølge referatet: «En Telenor-ansatt reagerte i 2011 på mulige kritikkverdige forhold i VimpelCom, og jeg har lyst til å benytte anledningen til å gi stor anerkjennelse til den ansatte som i tråd med Telenors verdier og etiske retningslinjer faktisk valgte å si ifra. Vi må derimot erkjenne at Telenor ikke lyktes i å håndtere denne viktige bekymringsmeldingen knyttet til VimpelComs investeringer i Usbekistan slik som vi kunne forvente. Derfor er det viktig å slå fast: I framtiden vil vi ikke at taushetsplikt skal være til hinder for at Telenor får kjennskap til og agerer på mistanker om korrupsjon eller andre grove ulovlige handlinger.» Jeg spurte konsernsjefen, Sigve Brekke, om han ville tilrå at varsleren sto fram eller ikke, og da svarte Sigve Brekke: «Svaret er faktisk nei. Hele varslingssystemet er bygd på anonymitet, egentlig. Hvis det er sånn at du på en måte risikerer å få brettet ut navnet ditt, ødelegger det noe av hele ideen bak varslingssystemet.» Det var altså svar på mitt spørsmål: «Vil du tilrå at han står fram? Ja eller nei?». Videre sa Sigve Brekke: «Jeg har hatt dialog med varsleren, og jeg valgte også her å gi ham kredit, men på den andre siden er hele varslingssystemet bygd på at man kan beholde sin anonymitet. Hvis det rakner, rakner også mye av måten vi kan sørge for at saker blir tatt fram på.» Departementet må avklare om vi skal ha det slik framover. Representanten Tetzschner sa at det var ubotelig skade for varlingsinstituttet om varslerens identitet ble kjent. Jeg forventer at dette blir fulgt opp av dem som arbeider tettest på det å sikre varslerens interesser. Alle snakker positivt om varslere, men varslere erfarer jo selv når de får rett, stor personlig belastning, og sånn kan det ikke være framover. Den 17. februar 2016 ble det inngått forlik mellom VimpelCom og amerikanske og nederlandske myndigheter etter etterforskning av VimpelComs virksomhet i Usbekistan og tidligere forretninger med Takilant Ltd. Som en del av forliket vil VimpelCom betale 795 mill. US-dollar i bøter og inndragelser til amerikanske og nederlandske myndigheter og være underlagt uavhengig og ekstern oppfølging i minst tre år. Komiteen har ikke hatt tilgang til hva som står i forliket, som innebar en bot som er den største som noen gang er gitt til et selskap med norske eierinteresser, over 6 mrd. norske kroner. Det ikke å ha tilgang til dette forliket er en stor svakhet for komiteens behandling og innstilling. Komiteen har heller ikke fått tilbake dokumentasjonen fra departementet som først ble oversendt komiteen og så sendt tilbake. Det er også en stor svakhet for komiteen for å kunne gjøre seg opp en egen vurdering av situasjonen. Det er stor politisk enighet i komiteen ved behandling av denne saken, men Høyre, anført av representanten Tetzschner, er kraftfullt uenig. På vegne av Senterpartiet slutter jeg meg helt til komitéleder Kolbergs vurderinger av Høyres standpunkt i saken. Høyres lange merknad kan ikke forstås annerledes enn uvilje mot å få klargjort saken, og dermed også sakens konsekvens: at det trekkes lærdom av det, slik at eierstyring fra departementets side kan endres, og slik at Stortingets vilje, nulltoleranse for korrupsjon, får et langt mer presist og, for selskapene, mer krevende innhold. Store ord om etikk og nulltoleranse kan ikke lenger presenteres på en like naiv måte overfor Stortinget etter denne behandlingen. Jeg har lyst til å gå litt nærmere inn på selskapets ansvar for å gi statsråden rett informasjon. Etter Senterpartiets vurdering er den generelle regelen for styremedlemmers taushetsplikt at når en går ut med informasjon til andre enn selskapets ledelse, skal det være et resultat av styrets vedtak – altså at det er styret som bestemmer hva som sies til andre enn selskapets ledelse. Hvor langt det enkelte styremedlems taushetsplikt gjelder, må imidlertid avveies mot de hensyn som gjelder i konkrete saker. Det er rimelig klart at styremedlemmers taushetsplikt ikke kan brukes som begrunnelse for å skjule kriminelle forhold. Ved mistanke om korrupsjon som enkelte styremedlemmer får innsyn i, har, etter min vurdering, et norsk styremedlem i VimpelCom et sjølstendig ansvar for å melde sin mistanke til administrerende direktør og styre i Telenor, og disse har så ansvar for å melde dette videre til staten som deleier i Telenor. Bare til informasjon: Styremedlemmer fra Telenor i VimpelCom Ltd. var i 2011 Jon Fredrik Baksaas, Kjell Morten Johnsen og Ole Bjørn Sjulstad. Etter min vurdering av taushetsplikten burde Telenors daværende administrerende direktør, Jon Fredrik Baksaas, som satt som styremedlem i VimpelCom i 2009, i 2010, i 2011, i 2012 og i 2013, altså i fem år, og tidligere styreleder i Telenor, ha tatt opp med statsråden mistanke om korrupsjon i de mange møter som er avholdt gjennom årene. Dersom disse to lederne i Telenor ikke tok det opp, måtte de være trygge på at andre personer informerte statsråden om mistankene. En slik opptreden er helt nødvendig når en kjenner bakgrunnen for etablering av VimpelCom. Selskapet ble over tid etablert med de norske og russiske statslederne Putin og Bondevik som bisittere. Vi husker alle veldig godt bildet fra regjeringens representasjonsbolig 12. november 2002, hvor Putin og Bondevik sto bak, og de to konsernlederne signerte, og en av dem var Baksaas. Det var åpent erkjent at de ulike forretningskulturene skapte store problemer i ledelsen av selskapet, og dette burde opplagt tilsi at den statsråd som representerte den norske regjering, hadde et særlig ansvar for å følge årvåkent med på hvordan selskapet utviklet seg. Særlig årvåkenhet måtte opprettes for å hindre korrupsjon, noe som alle erkjente var et stort problem for å få myndighetsgodkjente lisenser i land som f.eks. Usbekistan – et land som har et svært dårlig rykte på dette området. VG hadde et oppslag 7. oktober 2009 om nettopp etableringen av VimpelCom Ltd., der det kom fram at det var et selskap som hadde hovedkontor i Nederland, at eierselskapet skulle registreres på skatteparadiset Bermuda, at ordningen var valgt av juridiske og skattemessige grunner, ifølge Telenor, og at det skulle børsnoteres i USA. Daværende statsråd Brustad sa i sin pressemelding om saken at hun tok forbehold om at hun ikke hadde hatt mulighet til å gå inn i alle de forretningsmessige sidene ved avtalen. Det var den gang for meg en sterk uttalelse. I ettertid ser vi at en er nødt til å gå grundigere inn i sakene, og her har statsrådene et betydelig ansvar. Telenor bestilte granskingsrapporten fra Deloitte. Telenor definerte derved også mandatet for denne granskingen. Etter min mening burde det vært departementet som bestilte granskingsrapporten. Som en del av departementets mandat skulle sjølsagt granskingen også ha omfattet administrasjonen og styret i Telenors befatning med saken over tid. Dersom departementet ikke hadde fått oppslutning om dette på ekstraordinær generalforsamling i Telenor, måtte de ha bedt om en aksjerettslig gransking etter aksjeloven, noe som de har anledning til. Etter min vurdering er det en stor svakhet ved komiteens behandling av saken at vi ikke har fått en slik gransking, som ville belyst saken også på ansvarsnivå utover VimpelCom. Et sentralt begrep fra Stortinget overfor regjeringen i styringen av statlige hel- og deleide selskaper er begrepet «nulltoleranse for korrupsjon». Det som der er saken, er at det, så langt jeg har funnet, bare er ett sted det er nevnt i en komitémerknad, og det er i komitémerknaden til Innst. S. nr. 163 for 2006–2007, som ble avgitt 29. mars 2007 i tilknytning til St. meld. nr. 13 for 2006–2007. Der heter det på s. 18: «Komiteen forventar at alle selskapa med statlege eigarposter praktiserer nulltoleranse mot korrupsjon, og har gode system på plass for å kontrollera dette.» Det er for øvrig formuleringer som er fulgt opp i statsrådens svarbrev til komiteen av vårt brev av 17. februar 2015. Der spurte komiteen: «Komiteen ønsker opplysninger om hvilke systemer for varsling departementet har bedt om i de statlige heleide og deleide selskaper. Herunder også en vurdering av Telenors håndtering av denne spesielle varslersaken.» I statsrådens brev heter det: «Som det fremgår av eierskapsmeldingen, Meld. St. 27(2013–2014) som ble behandlet av Stortinget 5. februar, forventer regjeringen at selskapene med statlig eierandel har gode varslingssystemer i egen virksomhet. Det er selskapene selv som har ansvaret for dette. Selskapenes håndtering av dette har vært tema i eierdialogen med selskapene, blant annet i forbindelse med de årlige møtene om selskapenes arbeid med samfunnsansvar. I tillegg er departementet og selskapene, som arbeidsgivere, underlagt reglene om varsling i arbeidsmiljøloven.» (2013–2014) Departementet har altså vurdert det slik, etter Stortingets merknader, at det er selskapene sjøl som har ansvaret. Den store svakheten ved begrepet «nulltoleranse for korrupsjon» er at innholdet ikke er definert. Det er langt fra tilfredsstillende bare å terpe på denne overskriften uten å gi den et nærmere innhold for hvordan et selskaps ledelse skal oppføre seg for at det ikke skal forekomme korrupsjon. Etter min vurdering må regjeringa gi begrepet et innhold og komme til Stortinget med dette på egnet måte, slik at bevissthetsnivået for hva som må gjøres for å avverge korrupsjon, heves betraktelig. Etter min vurdering må det optimale beviset for nulltoleranse være om selskap kan dokumentere en forsvarlig nulltoleransepraksis. Det har selskapet gjort hvis det, når det har stått overfor et konkret og vanskelig valg, har foretatt en avveining mellom interessante forretningsmuligheter med god inntjening på den ene side, og på den annen side en høy risiko for korrupsjon dersom forretningsprosjektet gjennomføres, såkalt «compliance dilemma». Selskapet må dokumentere, hvis det blir utfallet, at virksomheten her trådte ut av muligheten grunnet for høy risiko for korrupsjon. Dette vil være et godt indisium på etterlevelse av sitt eget kontrollregime. Etter min vurdering må denne type avgjørelse tas av toppledelsen, noe som vil gi en god dokumentasjon på at ledelsen er i front i arbeidet mot korrupsjon. Den videre forutsetning for kontrollsystemet er at ledelsen instruerer nedover i selskapet om korrupsjonsrisiko, rutiner for håndtering, kartlegging av særlige risikoelementer, konkret oppfølging av disse og regelmessig innskjerping og oppfrisking av rutiner. Etter min vurdering må tre punkter tilfredsstilles for at man skal kunne snakke om nulltoleranse for korrupsjon: Selskapet må 1) dokumentere tidligere håndtering av korrupsjonsmistanker, 2) dokumentere hvordan de har nådd sine forretningsmessige mål uten korrupsjon i land som er kjent for omfattende korrupsjon, og 3) dokumentere et opplæringssystem i nulltoleranse og hvordan det er iverksatt i sin egen toppledelse og styre – altså for seg sjøl. Jeg vil påpeke at i enhver slik sak, hvor det har foregått misligheter, er den beste lærdom for organisasjonen at de som har hatt overordnet ansvar, trer tilbake. Det er diplomatisk sagt: trer tilbake. Etter min vurdering er det ikke å ta ansvar når en blir sittende i sin posisjon samtidig som vedkommende sier at nå er forholdene rettet opp for framtida. Enkel organisasjonspsykologi viser at fratredelse fra stilling virker best i hele organisasjonen. Etter min vurdering vil jeg påpeke at størrelsen på foretaksboten er på ca. 6 mrd. kr, og at innholdet i Deloitte-rapporten er så foruroligende og risikoen for nye korrupsjonsoverraskelser er så stor at departementet må ta initiativ til ny gransking – dette for å få en total gjennomgang av alt det Telenor foretar seg i utlandet, spesielt i Øst-Europa, Thailand, India og Myanmar, for å kartlegge hvordan nulltoleranse for korrupsjon blir praktisert. Riksrevisjonen – og det vil jeg understreke – må få det faglige ansvaret for dette arbeidet, og at det blir utført på en grundig måte ut fra det norske stortings vedtak og holdninger mot korrupsjon. Jeg vil også gi honnør til saksordføreren for grundig arbeid, og for å ha greid å takle denne saken gjennom den storm som den har stått i. Det tjener komitélederen til ære.