trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1998-11-30:
Det er ei riktig oppfatning Kenneth Svendsen har gjort seg, at Senterpartiet er eit viktig parti for distrikta og distriktsnæringane og for dei som er opptekne av å skape næringsverksemd og å leve, bu og bygge i bygdene våre. Eg er derfor glad for at Framstegspartiet no ved slutten av handsaminga av statsbudsjettet subsidiært vil slutte seg til dei forslaga som denne regjeringa har fremma med omsyn til distriktssatsing. Eg vil legge til at det ikkje tidlegare i dette tiåret er satsa så mykje på tiltak for å motverke fråflytting, stimulere til næringsaktivitet og til at dei som vil bygge og bu i distrikta, skal få vilkår for det. Det er berre å vise til dei utvida rammene som ligg i Statens nærings- og distriktsutviklingsfond, det at vi no tar bort investeringsavgifta for viktige primærnæringar og reduserer kostnadene for dei, og at vi syter for at kommunane våre får dei midlane som trengst for å oppretthalde det tenestetilbodet som er viktig ute i distrikta. Når det gjeld tiltak som Framstegspartiet står for i distriktspolitikken, er sjølvsagt Kenneth Svendsen best i stand til å framstille dei. Eg skal ikkje ta frå Kenneth Svendsen æra av å representere det partiet som stort sett står for reduserte skattar og avgifter, men det er no eingong slik at for at det skal vere eit visst grunnlag for å betale skattar og avgifter ute i distrikta, må distrikta ha folk, og desse må ha eit inntektsgrunnlag. Det er viktig for oss å stimulere til at dei som bur i distrikta, vil sjå seg tente med å bu der framleis. Der skil det nok litt på vår og Framstegspartiet sin politikk.
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1998-11-30:
Representanten Kjellaug Nakkim tok opp eit viktig tema som Stortinget kanskje oftare burde ta innover seg. Det er forholdet til mindretalsregjeringar, som, slik eg sa i hovudinnlegget mitt, har vore regelen meir enn unntaket dei siste ti åra – vi treng ikkje å gå lenger tilbake. Og ei mindretalsregjering må sjølvsagt fungere slik i høve til dei partia som er på Stortinget, at ho søkjer samarbeid, søkjer mot gode løysingar slik at Regjeringa sin politikk blir gjenkjend. Sentrumspartia har gjennom budsjettprosessen vist forhandlingsvilje, dei har vist forhandlingsevne, og dei har vist vilje til å endre på Regjeringa sitt budsjettopplegg, ved å agere akkurat slik Arbeidarpartiet, som også sat i mindretalsregjering, gjorde i førre periode, da dei måtte gå til Stortinget for å få støtte for sin politikk. Så snakka Kjellaug Nakkim om omgrepet «blokkuavhengighet», og at ein må velje side. Eg har registrert at det med «blokkuavhengighet» er det ikkje berre Senterpartiet og sentrumspartia som har oppdaga. På siste landsmøte i Arbeidarpartiet vart det faktisk også frå det haldet sagt ettertrykkeleg frå at no kunne ein tenke seg samarbeid inn mot dei som tradisjonelt stod i den andre leiren i blokkpolitikken. Det må tyde på at det er fleire enn oss som no ser det politiske landskapet, og eg trur faktisk at Høgre kjem etter.
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1998-11-30:
Eg registrerte gjennom innlegget til Karin Andersen at ein var litt uroa over at SV ikkje hadde innverknad på dei løysingane som vart valde her i Stortinget. Dersom SV ville meldt seg gjennom dei organa som har gitt signal om korleis dei ser på denne regjeringa, er det klart at det i seg sjølv kunne lagt føringar for korleis vi ville oppfatte SV her i Stortinget. Men det som SV sitt landsstyremøte har sagt, og som er skildra som det viktigaste for SV, er å avvikle denne regjeringa og sette inn att representanten Thorbjørn Jagland og Arbeidarpartiet, som i innstillinga går i lag med Høgre når det gjeld unionspolitikk, som SV vel må vere imot. Det har ikkje kome nokon klare signal om at SV har hatt andre mål og oppfatningar av denne regjeringa enn at den snarast mogleg bør bli avvikla. Denne sentrumsregjeringa står som forsvarar for ein kommuneøkonomi som er i samsvar med kommuneøkonomiproposisjonen som Stortinget slutta seg til her i vår, og som vi også trur at SV stiller seg bak. Vi har til og med gjennom dei grepa som har skjedd her i Stortinget, greidd å forsvare kommuneøkonomien trass i at vi har samarbeidd om ei subsidiær løysing med parti som har lagt inn langt mindre til kommunane. Men dette er altså snakk om respekt for kvarandre, der vi har gjort det klart at kommuneøkonomien for oss er viktig å ta vare på gjennom den budsjettprosessen som vi har hatt i haust.
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1998-11-30:
Til det siste: Jo takk, veldig bra! Sentrum har her i Stortinget valt å finne gode løysingar også på budsjettet hos dei partia som er forhandlingsdyktige. Så har vi sjølvsagt møtt parti her i Stortinget som ikkje er forhandlingsdyktige, som vel på ei sak å låse seg inne, for så på andre saker å nulle seg ut. Det kan ikkje vi gjere så mykje med. Det er val som andre parti tar. Det å vere løysingsorientert er ikkje noko vi kan tvinge Arbeidarpartiet til. Når dei vel den situasjonen å vere utanfor, utan å ha innverknad, javel, så er det Arbeidarpartiet sitt val og ikkje noko vi kan tvinge nokon til. Så valde representanten å kome opp med ein del forslag prega av ei viss elendeframstelling, som vi har vore vitne til frå det største opposisjonspartiet i haust. Når det gjeld kommuneopplegget, er det i samsvar med det som Arbeidarpartiet og sentrum var einige om i samband med kommuneøkonomiproposisjonen. Det er viktige tiltak for å halde oppe fellesskapsgode, som er eit ynske også frå Senterpartiet. Når vi vel å strekke ut eldresatsinga, er det fordi kommunar har sagt at det vil tene situasjonen at ein blir gjord i stand til å bygge eldrebustader for den prisen som er avtalt, og ikkje den prisen som ein stram arbeidsmarknad påfører ein. Eg synest det er veldig interessant å registrere den omsuta Arbeidarpartiet no har for eldresatsinga. Eg hugsar faktisk tilbake til midten av 1980-talet, då det var eit visst arbeidarparti som lova einerom til alle eldre. Eg veit ikkje kor langt det kom før Arbeidarpartiet kasta korta i fjor haust.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Jeg må tillate meg å si når jeg hører tonen mellom Senterpartiet og Arbeiderpartiet, at det ikke lover godt for å få til et alternativt flertall her i Stortinget gjennom denne perioden. Hill-Marta Solberg henviste i sitt innlegg til arbeidsledigheten og mente det var en av de store utfordringene for det norske samfunn, og det er jeg veldig enig i. Men det som da blir påfallende, er at Arbeiderpartiet i sitt budsjett faktisk har en sterkere innstramming enn den sentrumspartiene sammen med høyrepartiene nå har foretatt. Sammenhengen mellom innstramming og et lavere rentenivå er jo ikke gitt. Det har vi allerede sett ved at man nå har strammet inn betydelig uten at renten har gått ned, eller at kronekursen er styrket. Men det vi med sikkerhet vet, er at store innstramminger vil føre til høyere arbeidsledighet. Og mitt første spørsmål til Hill-Marta Solberg er følgende: Mener virkelig Arbeiderpartiet at det er nødvendig å skjære ned med 9 milliarder kr, og også gi kommunene mindre handlefrihet til å løse de mange viktige oppgavene som vi mener norske kommuner skal ha? I så måte er SV og Arbeiderpartiet på linje, men også Arbeiderpartiet skjærer dypt i kommunenes mulighet til å løse velferdsoppgaver, som Hill-Marta Solberg var opptatt av. Og mitt spørsmål er da: Hvis vi står overfor en slik situasjon til neste år som arbeidsdirektøren beskriver – at vi kanskje får 20 000 nye arbeidsledige – ville det ikke da være riktig å stimulere kommunene til å løse velferdsoppgavene for å sikre sysselsetting og for å sikre ringvirkningene som offentlig sektor har til det private næringsliv. Arbeiderpartiet gjennomførte et landsmøte midt i budsjettprosessen som sendte doble signaler til velgerne og til Stortinget. På den ene siden ønsker man altså å samarbeide med de borgerlige partiene for å skape en stabilitetspakt og en regjering utgått fra Arbeiderpartiet, men på den andre siden kritiserer man de samme partiene. Det som kunne vært interessant etter det budsjettforliket som nå er inngått mellom den borgerlige regjering og de to borgerlige partiene på ytre høyre, er å få vite om Arbeiderpartiet her gjorde en taktisk vurdering eller om det var et strategisk valg. Mitt spørsmål er da: Mener Arbeiderpartiet virkelig at et samarbeid med høyrepartiene er bedre enn å prøve å skape et alternativt samarbeid som ligger til venstre?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Representanten Jensen sa at man kanskje kunne trekke på smilebåndet av Fremskrittspartiets politikk. Det skulle jeg gjerne ha gjort, men situasjonen er den at det kan man ikke lenger, fordi Fremskrittspartiet dessverre har hatt avgjørende innflytelse på det budsjettet som Stortinget nå skal vedta. Det er forstemmende, for det er helt riktig som representanten Børge Brende sier, at Fremskrittspartiet skjærer nesten 1 milliard kr til undervisningsformål, bare for å ta ett eksempel, man skjærer 7 milliarder kr til landbruk, man skjærer 7 – 8 milliarder kr til kommunene og man skjærer 7 milliarder kr til u-hjelp. Det kan man sikkert rettferdiggjøre og forsvare, men realiteten er jo den at her snakker vi ikke om å barbere seg, her snakker vi om å skjære av seg hele hodet. Det er jo ikke realisme i et slikt budsjett som Fremskrittspartiet legger fram. Noe av det som er mest urealistisk med det som Fremskrittspartiet nå legger fram, er at man later som om man har en kriminalpolitikk som henger sammen. Man snakker om at man skal styrke politi- og lensmannsetaten, og man snakker om at nå må man bekjempe kriminaliteten. Det er da ingen som er uenig i at vi skal bekjempe kriminaliteten. Men hva er det Fremskrittspartiet da gjør? Man skjærer altså på samtlige av de tiltak som det er mulig å tenke seg skal begrense kriminalitet; man skjærer på barnevern, man skjærer på skoler, man skjærer på skolefritidsordning, man skjærer på barnehager, man skjærer på alle mulig tenkelige tiltak som kunne ha bidratt til å skape tryggere og bedre oppvekstvilkår for barn og unge i Norge. Så ønsker man da å styrke politi- og lensmannsetaten! Men det er ikke mulig å styrke politi- og lensmannsetaten så mye at man kan kompensere for alle de gode tiltak som foregår i de tusen lokalsamfunn i Norge for å få barn som er kommet litt galt ut, inn på en bedre kurs. For det er jo faktisk på den måten man kan hindre kriminalitet over tid. Å fylle gatene opp med politi kan være vel og bra. SV er enig i at vi også skal styrke politi- og lensmannsetaten, vi er enig i at vi skal ha mer politi i Oslo, men vi er dypt og inderlig uenig i den prioritering som Fremskrittspartiet her gjør, for det er Fremskrittspartiets politikk som faktisk skaper kriminaliteten.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Jeg opplevde representanten Myrlis replikk mer som et angrep på Senterpartiet og sentrumspartiene enn et angrep på SV. Følgende ligger fast: Vi møtte den nye regjeringen med forventning – rett og slett fordi den sittende arbeiderpartiregjering i forrige periode på veldig mange viktige områder gikk i helt feil retning. Man allierte seg også den gangen med Høyre, som gjorde at vi fikk en dårligere fordelingspolitikk enn vi burde fått. Vi fikk en dårligere miljøpolitikk. Vi fikk en mer hard asyl- og flyktningpolitikk, og vi fikk også etter vår vurdering en miljøpause. Men representanten Myrli har helt rett – den sittende regjering har etter vårt skjønn sviktet på alle disse viktige områdene. Jeg skal være meget åpenhjertig og si at jeg ønsker meg gjerne Thorbjørn Berntsen tilbake i denne salen, for nå har vi en miljøvernminister som vi ikke en gang vet eksisterer, og som er en sinke til og med i forhold til EU. Vi har altså innført en miljøpause, dessverre. Jeg skulle gjerne bidratt til at vi fikk miljøpolitikken mer opp å stå, at vi skulle få en mer aktiv bistandspolitikk og ikke minst en mer aktiv politikk for rettferdig fordeling. Det er jo det som er den store utfordringen i de årene vi har igjen i den nåværende stortingsperioden. Det finnes nemlig mulighet for et alternativt flertall, et flertall som faktisk kan sette miljøpolitikken høyere på dagsorden, som kan føre en mer human flyktningpolitikk, som kan ha en mer aktiv miljøpolitikk, som kan ha en fordelingspolitikk som omfordeler, og ikke sånn som det budsjettforliket vi nå har, som gir mest til dem som har mest fra før. Det må bety at Arbeiderpartiet må velge side, men det må også bety at den sittende regjering sprekker, for det er en kjempebelastning, vil jeg tro, for alle dem som har stått utenfor Stortinget og holdt appeller mot den forrige regjeringen, at de nå skal sitte og administrere en politikk sammen med Høyre og Fremskrittspartiet på miljøområdet, på asylområdet og når det gjelder fordeling. Det finnes jo ikke i det budsjettet vi i dag kommer til å vedta, et snev igjen av alle de hjertesakene som Regjeringen gikk til valg på. Det er ikke et problem for SV, men det er et problem for Regjeringen. Vi utfordrer dem gjerne: Gå i en annen retning.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Det er noen replikker man får hvert år, og i så måte var Svendsens replikk en gjenganger fra i fjor. La meg da si følgende: Jeg har hele mitt yrkesaktive liv vært ansatt i en av de små og mellomstore bedrifter som er helt avhengig av at hjulene går rundt, som er helt avhengig av at man har et lite lokalt marked, som gjør at man faktisk får skapt de arbeidsplassene som er nødvendige. SV har med sitt forslag, som i all hovedsak deles av Arbeiderpartiet i innstillingen, selvfølgelig ikke noe ønske om å slå bena under noe næringsliv – overhodet ikke. Men vi har heller ikke noe ønske om at bare fordi det er en liten bedrift, skal den få spesielt gunstige skatteordninger. Hele poenget med det samfunnet vi har, og som er hele grunnlaget for SVs politikk, er at alle skal bidra. Man skal altså bidra til det solidaritetssamfunnet vi ønsker. Man skal bidra til å få gode skoler, bidra til et godt helsevesen. Vi har et helt sett av skatteregler som gir skatteamnesti for mange i det norske samfunn. Ta skatterabattene, eller aksjerabattene som Svendsen var opptatt av. Hvorfor skal det være sånn at hvis man investerer i aksjer, skal man ikke skattlegges for hele summen av verdien av de aksjene man har? Hvis en hadde satt pengene i banken, skal en skattlegges 100 pst. for hver krone. Hva slags rimelighet finnes i at hvis du ønsker å investere i aksjer, skal de andre skattebetalerne subsidiere dine aksjer? Den ordningen er SV helt imot. Du må gjerne sette pengene dine i aksjer, men ingen skal si at jeg skal subsidiere ditt aksjekjøp på samme måten. Så hvis jeg setter pengene i banken, slipper hr. Svendsen å subsidiere min formue – min manglende formue er vel kanskje mer riktig å si. SVs avgifts- og skattepolitikk omfordeler, og det er helt feilaktig når Svendsen sier at vi går inn for 8 milliarder kr i økte skatter og avgifter. Det er på den ene siden, ja – men så omfordeler vi, som betyr at vi gir betydelige skatte- og avgiftslettelser. Ikke minst arbeidsgiveravgiften, hvor vi vil gi en lettelse på et halvt prosentpoeng, vil bidra til meget positiv sysselsettingsutvikling i mange av de bedriftene Svendsen angivelig skal være svært opptatt av.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Jeg må først få takke for en hyggelig replikk. Den var så omfattende at jeg ikke vil klare å svare på alt, men la meg starte med småbarnsfamiliene. Det finnes ingen rimelighet i at de som velger å ha barn utenfor barnehage, men som selv velger ikke å være sammen med barna, skal få kontantstøtte. Ved det omvendte prinsippet som innføres, at de som ikke har barnehageplass, skal få kontantstøtte, premierer man ikke nødvendigvis samvær med egne barn. Man kan altså velge en dagmamma, en bestemor eller hvem som helst, og så får man altså kontantstøtte. Det er et urimelig prinsipp som innføres. Det at man ikke benytter seg av en velferdsordning, skal premieres. Skal det også være sånn at de gamle som heldigvis klarer å bo hjemme og passe seg selv, skal få det tilskuddet vi ellers skulle gitt til sykehjemmet eller aldershjemmet? Det er en merkelig form for tankegang som her føres i politikken. Og det som er det mest skuffende, er at regjeringen Bondevik har en familiepolitikk som er meget nedslående. Man omfordeler fra sånne som meg til dem som har kontantstøttebarn. Det betyr at alle vi som har barn i skolen – og skolen står nå foran nedskjæringer, både på skolesektoren og i skolefritidsordningen, man kutter i småbarnstillegget, man kutter ned på barnetrygden – på mange felt skal bidra til å finansiere kontantstøtten, som etter vårt skjønn er en helt feil familiepolitikk. Dette har vært kritisert av SV hele tiden. Og de mange småbarnsforeldrene som nå ser at kontantstøtten blir vedtatt, vil se at det er vi – det er faktisk vi – som betaler kontantstøtten. Det kan man godt mene er riktig, og det vil vel sannsynligvis Regjeringen mene er riktig, men det har vi aldri ment er riktig. Vi mener tvert imot at fellesskapet skal bidra med barnehageplasser, slik at folk får en faktisk valgfrihet i politikken. Så to ord om Europa-politikken, som representanten Kofoed-Larsen også tok opp. Det som er det viktigste, og som jeg hadde håpet at et samlet storting kunne være enig om, er følgende: Ingen i denne salen, ikke noe parti, ønsker at medlemskapsspørsmålet skal opp i denne perioden. Det betyr at den viktige Europa-debatten nå er følgende: Hvordan bruker vi handlefriheten utenfor EU, hvordan skaper vi full sysselsetting, hvordan skaper vi en aktiv miljøpolitikk? For vi er ikke medlem og kommer ikke til å bli medlem i hele perioden, og forhåpentligvis heller ikke i framtida. Medlemskapsspørsmålet står ikke på dagsordenen, men handlefriheten utenfor EU står på dagsordenen.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Det er riktig som Erna Solberg sier, at SV i altfor stor grad dessverre må kommentere det politiske spillet som andre deltar i. Jeg skal være helt åpenhjertig og si at jeg veldig gjerne skulle sett at det partiet som jeg selv er medlem av, hadde vært i en helt annen posisjon, der andre partier i større grad måtte kommentere det vi gjør. Det er en målsetting, og jeg håper også at det skal la seg realisere i løpet av denne stortingsperioden, at den regjeringen vi nå har med støtte fra to høyrepartier, ikke overlever, og at det skal være mulig å bygge et annet flertall her i Stortinget. Men det gjenstår jo å se. Så til pensjonistene og eldrereformen. Det som har vært det viktigste for SV i forbindelse med budsjettet, er å sørge for et høyt offentlig forbruk. Det betyr at vi ikke har akseptert en innstramming på 9 milliarder kr, som har vært en gjengs oppfatning her i salen – nå er det riktignok noen som går ned til 8 milliarder kr, men det er en stor innstramming i det offentlige forbruket. SV har hele tiden sagt at det er mulig at en viss innstramming er viktig for å gi noen signal til finansmarkedene om at man faktisk har styring med økonomien. Men det vi har ønsket, er å bidra til at kommunene skal opprettholde en anstendig eldreomsorg. Vi har ønsket at kommunene skal ha muligheten til å opprettholde ikke bare en anstendig eldreomsorg, men et anstendig velferdstilbud til de mange som faktisk trenger det. Og jeg må si at noe av det mest nedslående med det budsjettet vi nå behandler, er at de partiene som før var enige med oss i det, som inngikk forlik om å få 4,5 milliarder kr til kommunene bare for få år siden, nå glatt sitter der og sier at det er ikke viktig lenger – det er mye viktigere at vi sitter på taburettene, så får kommunene seile sin egen sjø. Det er nedslående. Så til særfradraget for pensjonister. Det er riktig at vi ikke går opp til 17 650 kr, men vi prisjusterer særfradraget for pensjonister. Det mener vi er riktig i den situasjonen vi nå er i. Vi velger å bruke de andre midlene som vi da har, til å styrke kommuneøkonomien, slik at mange eldre skal få det bedre, så vi slipper det som vi akkurat så på TV forleden dag fra fru Solbergs hjemkommune, nemlig at eldre skal få oppvarmet mat, hvilket vi synes er uverdig. Men det skyldes dårlig kommuneøkonomi og ikke dårlig vilje – selvfølgelig – hos politikerne i Bergen bystyre.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
La meg først få si til Erna Solberg det jeg glemte når det gjelder forrige replikk, at SV også går imot egenandelene, som nå er forsøkt økt med 700 mill. kr bare innenfor de ulike felt som bl.a. også rammer eldreomsorgen. Så til representanten Giske. Ingen skal beskylde oss for å ta lett på at vi nå har et rekordhøyt rentenivå. Men vi har ikke klart å se en eneste faktisk begrunnelse for hvorfor man skal stramme inn med 9 milliarder kr, og hvilken effekt det umiddelbart skal ha på kronekurs eller rente. Og det har jo vist seg å være riktig. Nå har man snakket om det i høst. Nå har vi et budsjett. Kronen har ikke styrket seg, dessverre, og renten har ikke gått ned. Det betyr at det vi sier, at vi skal stramme inn 4,5 milliarder i det private forbruket, men vi skal bruke 4,5 milliarder i det offentlige forbruket, som jo er SVs profil i statsbudsjettet, hadde vært langt riktigere. Det å få opp oljeprisen hadde vært ett tiltak som vi faktisk kunne ha bidratt til for å prøve å styrke kronekursen og dermed få en lavere rente. Men det er på to felt det er mulig for Det norske storting å sørge for at småbarnsfamiliene eller familiene i sin alminnelighet får et lavere rentenivå, og der er jo Arbeiderpartiet sammen med Høyre, nå også støttet av Regjeringen. Det ene gjelder studielånsrenten, der man altså har valgt at det er markedet som skal styre studielånsrenten, slik at 700 000 norske låntakere fra første kvartal neste år skal få nesten 9 pst. rente i Lånekassen. Etter SVs mening skal ikke Lånekassen være en bank som skal være kommersielt innrettet, den skal være en studiestøtte for at mennesker skal kunne gis en mulighet til å ta utdanning. Jeg hadde gjerne sett at Arbeiderpartiet nå gikk tilbake til det gamle systemet der vi sørget for å ha et lavt rentenivå i Lånekassen, som Stortinget faktisk bestemte. Det andre feltet gjelder Husbanken. Det å gi folk muligheten til å få seg et sted å bo, betyr at vi må ha rammer i Husbanken som gjør at vi ikke opplever det vi har opplevd i høst, at Husbanken plutselig stod uten midler, mens det var mange familier som hadde sendt inn lånesøknader. Der kan vi også styre renten til gavn for de mange hundretusen familier.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Det er ett forhold som finansministeren undervurderer veldig når det gjelder oljeøkonomien, og det er at Norge er verdens nest størst oljeeksportør. Det betyr at vi har en mye større påvirkningsgrad på oljeprisen enn vi liker å tro. Det er klart at det eneste riktige for Norge i en slik situasjon, slik oljeprisen er i dag og så avhengig som norsk økonomi er av oljen, ville ha vært å ta et initiativ overfor OPEC i forbindelse med det møtet man nå hadde i Wien. Om det hadde hjulpet, tviler også jeg på, men vi hadde i hvert fall vist positiv vilje til at Norge er villig til å redusere oljeutvinningstempoet, slik at vi kunne legge et press og sende et signal til OPEC om å gjøre det samme. Vi som nasjon er meget lite tjent med en lav oljepris, ikke bare økonomisk ved at oljefondet ikke fylles opp med penger, men – ikke minst – også økologisk, for det er klart at når oljeprisen er så lav, priser den ut alle alternative energikilder som ikke er CO2 –forurensende. Der har Norge en selvstendig forpliktelse til å prøve å bidra til at oljeprisen går opp, slik at vi får et økologisk forsvarlig energiregime, og der skal vi ikke undervurdere den norske rollen. Finansministeren la vekt på tre forhold som han mente var viktige ved det han kaller et justert sentrumsopplegg. Hva som ikke er et justert sentrumsopplegg, det må jeg si jeg stiller stadig større spørsmålstegn ved. Jeg vet ikke hva denne regjeringen ikke kunne ha presentert som et såkalt justert sentrumsopplegg. Hvis man ser i innstillingen, vil en se en lang liste av ting som sentrumspartiene nå ikke lenger støtter, som man selv har fremmet. Så trekker finansministeren fram tre forhold som liksom skal være den store seieren til sentrum. Det er kontantstøtten, som Senterpartiet har vært imot. Så er det innstrammingseffekten, som man nå har sklidd på, og som ikke er på det nivået man opprinnelig la fram. Det siste poenget er kommuneøkonomien, som alle Senterpartiets 149 ordførere raser mot. De mener at det nå vil være helt umulig å gjennomføre en anstendig velferdsproduksjon i kommunene. Nå er Stortinget i ferd med å vedta et budsjett det egentlig ikke er flertall for, det er bare Høyre og Fremskrittspartiet som er enig i det budsjettet vi nå skal vedta. Mitt spørsmål til finansministeren er veldig klart: Har denne Regjeringen noen tålegrense overhodet?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Det vil nok være en fordel om representanten fra Arbeiderpartiet tok seg bryet ved både å lese Fremskrittspartiets alternative budsjetter og legge merke til hvordan vi prioriterer hvert eneste år i budsjettbehandlingen, for vi er dønn forutsigbare når vi legger våre budsjetter. Vi prioriterer de samme viktigste oppgavene hvert eneste år, og vi prioriterer vekk de oppgavene vi syns er mindre viktige. Påstanden om at Kommune-Norge ville lide hvis vi hadde fått gjennomslag for vårt kommuneopplegg, er med respekt å melde feil. Fremskrittspartiet har gjort endringer i kommuneopplegget fordi vi tror det er grunn til å øremerke mer penger nettopp til helsevesen, eldreomsorg og skole, fordi vi har erfaring i å se at en rekke kommuner rundt om i landet prioriterer vekk disse oppgavene og bygger kulturbygg og andre ting i stedet. Det må legges krav på Kommune-Norge. I en tid hvor alle er opptatt av å effektivisere og rasjonalisere, må også kommunene kunne gjøre det samme. Det har vi sett svært lite av rundt om i Kommune-Norge. Det er altså slik at det går an å prioritere det viktigste først uten å drive og klatte rundt til en rekke formål som aldri får effekt. Så snakket representanten Brørby om arbeidstakernes rettigheter som skulle bli svekket med et fremskrittspartibudsjett. Jeg har i den senere tid syntes å registrere at arbeidstakerne i langt større grad har begynt å stole på Fremskrittspartiet enn de har stolt på Arbeiderpartiet, som har vist hvem det er de prioriterer. Ja, for Arbeiderpartiet prioriterer de store næringslivskolossene fremfor vanlig folks interesser. Det viser Arbeiderpartiet svært godt gjennom den pengepolitikken de støtter opp om, som faktisk gjør at det er de vanlige skattebetalerne som må betale byrden gjennom økt rente fordi man altså ikke ønsker at kronekursen skal svinge. Det er for å skjerme næringslivet, ikke for å skjerme vanlige folk.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Det blir nesten litt underholdende å høre på representanten Sørfonn når han snakker om kynismen og det iskalde samfunn knyttet til markedsliberalisme, særlig når representanten snakker om pasientenes opplevelser av sykehusbehandling i et markedstilpasset system. Ja, hva slags helsevesen har vi hatt i Norge fram til i dag? Det har overhodet ikke vært markedstilpasningene som har fått råde, men ene og alene politikernes evne, eller manglende evne, til å prioritere. Hvorfor er det f.eks. slik at Kristelig Folkeparti og de andre partiene ikke er villige til å være med og lovfeste pasientenes rettigheter i det norske samfunn? Det ville satt pasienten i fokus. I stedet setter man i dag sykehusenes budsjetter i fokus, og man er altså ikke opptatt av å behandle pasientene. Ja, en av grunnene til at vi stadig får behandlet flere pasienter, er at vi gradvis øker den innsatsbaserte finansieringen hvert eneste år. Sykehusene sier jo selv at dette er det viktigste virkemiddelet for å få behandlet flere pasienter på kortere tid og til en rimeligere penge, og da syns jeg det blir litt lettvint å beskylde Fremskrittspartiet for å ønske et kaldere samfunn. Det er jo ikke slik at samfunnet blir kaldere fordi vi utnytter ressursene våre på en mer effektiv måte. Ja, nettopp ved å gjøre det blir det mer penger igjen til andre gode formål, og det burde være i alles interesse at vi bruker hver eneste skattekrone på en fornuftig måte i stedet for å late som om vi har arvet dem fra et eller annet sted. Det syns jeg bør være overordnet, ikke at politikerne til enhver tid skal kontrollere alt og tro at de skal være overdommere over folks vett.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Jeg får vel også benytte anledningen til å takke representanten Brende for et relativt konstruktivt samarbeid i budsjettforhandlingene. Men når representanten Brende snakker om avviket mellom Fremskrittspartiets forslag til skatte- og avgiftsopplegg kontra det som nå er blitt vedtatt, vil jeg få minne om at det ikke var Fremskrittspartiet som gjennom VG lovet alle skattebetalerne ikke én krone i skatte- eller avgiftsøkning neste år. Det var Høyre. Så hvis Høyre nå er komfortabelt med det budsjettforliket som foreligger, er det vel grunn til at flere partier kan være det. Men vi gikk ikke ut med ultimative krav, for vi var klar over at forhandlinger betyr å gi og ta. Fra Fremskrittspartiets side var det avgjørende at skattene og avgiftene ble nullet ut slik at ikke vanlige folk fikk en økt skatte- og avgiftsbyrde neste år, og det håper jeg da virkelig at representanten Brende også er fornøyd med. Så til kutt. Ja, det er riktig at vi kutter på en rekke områder som vi mener er mindre viktig, men det er feil at Fremskrittspartiet kutter i utdanning. Tvert imot skjermer Fremskrittspartiet utdanning fordi vi mener det er et svært viktig satsingsområde. Men vi kutter på en del områder som er knyttet til utdanningsbudsjettene, fordi vi mener det er på tide å få effektivisert en del administrasjon rundt omkring. Og vi kutter i skolefritidsordningen akkurat på lik linje med Høyre, fordi vi mener at det ikke er en viktig del av utdanningstilbudet i Norge. Så vi står inne for hvert eneste kutt vi har foretatt i budsjettet fordi vi mener det er en unødvendig måte å bruke penger på, og fordi vi trenger å omfordele penger over budsjettet for å få styrket andre innsatsområder.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
For det første tror jeg det er grunn til å minne om at barnevern er en kommunal og ikke en statlig oppgave, slik at å si at vi kutter så drastisk i barnevern, tror jeg er å ta i litt. Men så er det faktisk ikke slik at vi ikke er opptatt av forebyggende arbeid. Tvert imot er vi også opptatt av det, men når vi står i en situasjon – som jeg også sa i innlegget mitt – hvor folk blir plaffet ned på åpen gate og hvor de ikke lenger kan gå trygt på gaten etter mørkets frembrudd, ja, da holder det ikke å bruke tid på å snakke om forebyggende arbeid og gjøre slik som SV har gjort i alle år, bruke mest tid på å forstå i hjel de kriminelle. Da må det hardere skyts til, og da er det også der bevilgningene må komme. Derfor er det hyggelig å observere at SV nå plutselig har blitt opptatt av at det skal bevilges mer penger til politi. Men å komme med en beskyldning om at det er Fremskrittspartiets politikk som avler vold, det vil jeg ha meg frabedt! Det er heller ikke slik, som representanten Djupedal hevder, at vi rammer barnefamiliene med vårt opplegg. Tvert imot. Og bare det at vi nå har fått innført kontantstøtten, som kan skape mulighet for barnefamiliene til å tilbringe mer tid sammen, og hvis ikke det er forebyggende arbeid, da vet jeg ikke hva som er det, for det er nettopp der kjernen til en solid oppvekst ligger – dette at barn og foreldre har tid til å være sammen, i stedet for at barna blir stuet vekk i barnehager eller andre institusjoner hele dagen. Det er samvær med foreldre som skaper trygge oppvekstmiljøer og en god etikk og moral i et oppvoksende ungdomsmiljø. Det er det vi må satse på, ikke kommunale barnehager og statlig styring av barns oppvekstvilkår. Derfor har kontantstøtten vært viktig for oss, og derfor prioriterer vi også den type virkemidler som skaper rom for mer samvær mellom barn og foreldre.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Jeg er helt enig i at vi har et ansvar for å synliggjøre hvordan budsjettet vårt ser ut. Derfor brukte jeg også ganske mye av mitt innlegg på nettopp å forklare om en del av kuttene. Da forklarte jeg særlig om de kuttene som er av betydelig størrelse. Det er klart at det også er en rekke mindre kutt – det er det også i Arbeiderpartiets budsjett – for å finne finansiering til de oppgavene og de formålene som er viktige. Men det er altså feil når representanten Giske hevder at det vil bli 2 100 færre sykehjemsplasser til neste år på grunn av budsjettforliket. Det er de facto feil. Det som er riktig, er at man ønsker at fremdriften av sykehjemsutbyggingen skal gå som planlagt. Men fordi en rekke kommuner i Norge har bedt om å få muligheten til å trekke ut dette ytterligere to år fordi de har vanskeligheter med sin egen økonomi, syns ikke Fremskrittspartiet at det en urimelig imøtekommelse overfor de kommunene som sliter økonomisk. Det er faktisk den beste måten å sikre en fremdrift for utbygging av sykehjemsplasser på, og det burde også være i Arbeiderpartiets interesse at vi fikk det til. Det er heller ikke slik at vi har så mye mer penger enn alle andre. Vi har akkurat like mye penger til disposisjon når vi skal behandle statsbudsjettet, som Arbeiderpartiet har, men vi velger å prioritere annerledes. Og vi har, som sagt, aldri lagt skjul på at vi kutter på en rekke områder for å prioritere andre. Men det må jo være litt forstemmende å sitte og behandle et budsjett hvor man aldri klarer å satse ekstra på de områdene som vi alle sammen er ute og snakker om i valgkampen. Jeg har hørt Arbeiderpartiet i hele valgkampen før stortingsvalget snakke om helse og eldre først. Når ser vi at Arbeiderpartiet bevilger penger til helse og eldre? Det er svært sjelden. Og da er det snakk om å løpe fra valgløftene sine rett etter at valget er over, og det er i hvert fall ikke redelig politikk.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Jeg er helt enig med finansministeren i at oljeprisen har mye å si for kronekursutviklingen og dermed også for rentenivået. Man vet at anslaget som Regjeringen opererer med i budsjettet for oljeprisen for neste år, er på 110 kr. I løpet av budsjettprosessen har det ikke kommet signaler fra Regjeringen om at man ønsker å redusere det anslaget i takt med det som alle ekspertene på oljemarkedet har gitt uttrykk for, nemlig at det kommer til å være en vedvarende lavere oljepris i hele 1999. Da vil det være interessant å høre finansministerens vurdering av hvorfor Regjeringen ikke har funnet det aktuelt å nedjustere anslaget for oljeprisnivået slik at det kommer i takt med det hele markedet oppfatter vil være et riktig nivå for 1999. Dernest: Så sa finansministeren i sitt innlegg at det var en veldig nøye sammenheng, at oljeprisen påvirker kronekursen, som igjen påvirker rentenivået i Norge. Og nettopp fordi oljeprisen er en faktor som det er svært vanskelig for norske politikere å styre, blir det desto rarere at finansministeren gjentar at pengepolitikken fortsatt ligger fast fra Regjeringens side. Hvis det er slik at Regjeringen heller ikke ønsker å ta pengepolitikken i bruk for å få renten ned, hva er det da som ligger i dette som finansministeren snakker om, å kjøle ned økonomien? Hva slags virkemidler er det Regjeringen ønsker å ta i bruk som i seg selv vil føre til en mer stabil krone, som igjen vil føre til et lavere rentenivå?
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Fremskrittspartiets politikk har en ganske stygg bakside, som jeg syns Siv Jensen nå fikk veldig godt fram, men her er noen smakebiter til: Hele Kommune-Norge vrir seg for å finne nok penger til å løse pålagte velferdsoppgaver! Fremskrittspartiets svar er å gi kommuner og fylkeskommuner flere milliarder mindre! Og nå hørte vi akkurat representanten Jensen kalle det for «pengesløsing». Det er altså sløsing å gi kommunene det de trenger. Skoler, utdannings- og forskningsinstitusjoner roper på mer penger for å kunne levere et høyt kunnskapsnivå både for elever og lærere. Fremskrittspartiets svar er å gi dem nærmere 1 milliard kr mindre. Med andre ord: Fremskrittspartiets politikk er mye mer enn mer til politi og ut med innvandrere. Fremskrittspartiets faste livredning av Bondevik-regjeringen har gitt resultater i den retningen Fremskrittspartiet vil: mer fremskrittspartipolitikk. Hva vil representanten Jensen og Fremskrittspartiet prioritere neste gang de skal gi liv til Bondevik-regjeringen? Kan det være innenfor området arbeidsmiljøet/arbeidstidsbestemmelser? Skal Fremskrittspartiets program her prioriteres, vil dette innebære en kraftig svekkelse av arbeidstakernes rettigheter. Jeg vil minne om at Einar Gerhardsen en gang sa at det viktigste i hans tid var at vanlige arbeidsfolk skulle slippe å stå med lua i handa når storfolka kom. Fremskrittspartiets såkalte frivillighetslinje i arbeidsmarkedet vil sette arbeidervernet tilbake til mellomkrigstidens tilstander. Og jeg spør igjen: Hva vil representanten Jensen og Fremskrittspartiet prioritere neste gang de skal gi liv til Bondevik-regjeringen?
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Me i Kristeleg Folkeparti er tilhengjarar av eit blandingsøkonomisk opplegg der me ser at element frå marknadsliberalismen kan ha ein positiv effekt, men vidare at det av omsyn til fordeling og det å ta vare på svake grupper sine interesser òg er nødvendig med justerande tiltak for å forhindra at den reindyrka marknadsliberalismen slepp til med sine kalde og kyniske resultat. Som eit eksempel meiner me at det finst andre og betre mål på eit godt sjukehus enn berre økonomisk resultat. Etter vårt syn er det heller ikkje heilt av vegen korleis pasienten opplever sjukehusopphaldet. Me er òg skeptiske til ei samfunnsutvikling som har gjort at det er god latin at det første argumentet som vert nemnt når ei bedrift kjem i vanskar, er at den har for mange tilsette, den må slanka organisasjonen. Når dette vert sagt samtidig som det vert avdekt ledarfallskjermar i millionklassa, burde det ringa varselklokker for oss alle. Framstegspartiet har ei marknadsliberalistisk grunnhaldning som går ut på at alle bransjar skal drivast i fri konkurranse på grunn av at dette etter deira meining gjev den beste samfunnsøkonomiske løysinga. Parallelt med dette er det i Framstegspartiet òg sterke talsmenn og talskvinner for valfridom, rettar, plikter og ikkje minst fridom for enkeltmenneske. Ser representanten Jensen at desse to områda kan vera gjensidig utelukkande i forhold til kvarandre? Me ser vidare at Framstegspartiet i mange saker og på mange område har eit varmt og ekte engasjement for å ta vare på enkeltmenneske og utsette grupper sitt ve og vel. Og for å halda meg på makroplanet: Ser representanten Jensen og Framstegspartiet at det er nødvendig å korrigera den reindyrka frie marknadsliberalismen med justerande grep for å unngå eit iskaldt samfunn prega av at overordna mål er høgast mogleg kapitalavkasting og den sterkaste sin rett – eit samfunn med dårlege vilkår for det enkeltmennesket eller den gruppa som av ein eller annan grunn ikkje greier å hevda seg i eit sterkt konkurranseprega samfunn?
Børge Brende (Høyre), 1998-11-30:
Først vil jeg benytte anledningen til å takke for et godt samarbeid gjennom budsjettforhandlingene i høst. Jeg vil også rose Fremskrittspartiet og representanten Jensen for stor fleksibilitet, tatt i betraktning at partiet lanserte skatte- og avgiftslettelser på 25 milliarder kr og til slutt på ett tidspunkt var villig til å akseptere økninger. Men etter at vi har gått på Fremskrittspartiet en tid for å få se på kuttlisten deres, har vi nå fått den på bordet. Der er det kutt på 30 milliarder kr, og da ser vi virkelig at alle de fine ordene har en bakside. Det kuttes ikke bare i opera og bistand, som representanten Jensen skulle ha det til. Tvert imot kutter man i livsnerven til det som skal være fundamentet for vår fremtidige velferd, bl.a. forskning og utdanning. Hvilke konsekvenser tror representanten Jensen at det får for Norge hvis Fremskrittspartiets kutt på nærmere 1 milliard kr til forskning og utdanning vedtas? Universitetet i Oslo mister 70 mill. kr, Universitetet i Trondheim mister 30 mill. kr, det samme gjelder Universitetet i Bergen, tilskudd til grunnskolen blir kuttet med 400 mill. kr, videregående opplæring med 40 mill. kr og kvalitetsutviklingen i den videregående opplæringen, som Fremskrittspartiet ikke mener er god nok, skal kuttes med 10 mill. kr. Dette er et knippe forslag til kutt som Fremskrittspartiet har fremmet innenfor utdanning og forskning, som betyr at norsk næringsliv blir satt tilbake, og den utdanningen barna våre får, blir dramatisk svekket. Så hørte jeg at representanten Jensen i sitt innlegg sa – og det var adressert til meg – at vi prioriterer i vårt budsjett det som betyr noe. Og da er mitt spørsmål: Skal vi da trekke den konklusjonen at forskning og utdanning ikke betyr noe ettersom en her velger å kutte med 1 milliard kr? Jeg vil ha en forklaring på kuttene, og ikke bare utenomsnakk.
Børge Brende (Høyre), 1998-11-30:
Veksten i norsk økonomi avtar, og man savner en helhetlig strategi fra Regjeringen om hvilke rammebetingelser vi trenger for å kunne hevde oss bedre innenfor de områdene hvor vekstmulighetene finnes. Den innstramningen vi nå gjennomfører, må kombineres med initiativ som kan sette både samfunnet og den enkelte bedre i stand til å møte kravene fra den nye kunnskapsøkonomien. Vi taper dessverre terreng på verdensmarkedet fordi vår eksport i for stor grad er basert på råvarer og halvfabrikata, hvor etterspørselen i det internasjonale markedet vokser langt mindre enn for ferdigvarer. Vekstmulighetene er først og fremst å finne innenfor verksted- og teknologiindustrien. Men bare 11,4 pst. av vår samlede vareeksport, inkludert råolje og naturgass, kommer fra denne sektoren. I Sverige er andelen på 48 pst. Den dagen inntektene fra olje- og gassvirksomheten virkelig begynner å avta kraftig, står vi overfor betydelige problemer. Det er denne utfordringen vi bør diskutere, og det er denne utfordringen også statsbudsjettet burde vært et svar på. Mens danskene nå fremlegger en svær pakke som reduserer skattene og belastningene på næringslivet, ikke for at de ikke skal flagge ut, men for at flere skal flagge inn i Danmark, så foreslår Regjeringen i sitt opprinnelige opplegg ganske sterke skatte- og avgiftsøkninger og forverrede rammebetingelser for næringslivet. Dette ble da heldigvis drevet tilbake. Men for å hindre unødvendig usikkerhet knyttet til en mindretallsregjerings næringspolitikk, kan finansministeren tenke seg en mer langsiktig tenkning, bl.a. sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, knyttet til forutsigbare rammebetingelser, ved at man i revidert nasjonalbudsjett gjør det klart at skatte- og avgiftsnivået ligger fast for noen år fremover for å sikre investeringer og arbeidsplasser i Norge?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Jeg syns dette er blitt en veldig nyttig debatt. Det virker alltid som Fremskrittspartiet har så mye mer penger enn alle oss andre. De gir 24 milliarder kr i skattelette, samtidig som de satser på forsvar, politi og veier, og vi hører aldri hvor kuttene skal tas. Opera, sier Siv Jensen. Ja, der har vi kanskje 20 mill. kr, og da mangler vi bare 23 980 mill. kr! Vi prioriterer det som er viktigst, sier Siv Jensen. Ja, da kan vi av budsjettet til Fremskrittspartiet lese hva som ikke er viktig: Barnevern er ikke viktig, det kuttes, Arbeidstilsynet, utleieboliger, funksjonshemmede kuttes med 100 mill. kr, ungdomstiltak i byene kuttes med 5 mill. kr, støtte til enslige forsørgere som ønsker å ta utdanning, kuttes med 100 mill. kr, bostøtte, støtte til FN-organisasjonene utraderes, atomsikkerhet i Øst-Europa, barnehager og arbeidsmarkedstiltak. Alt dette er områder som etter Fremskrittspartiets budsjett ikke er viktig. Og det er viktig å synliggjøre dette, for jeg føler av og til at det liksom ikke blir tatt helt alvorlig. Det blir ikke de store oppslagene av at Fremskrittspartiet skal utradere støtten til FN eller kutte i bostøtten eller barnehagene, fordi det blir ikke tatt helt på alvor. Men det er tross alt Stortingets nest største parti som foreslår dette, og hvis de hadde hatt flertall, hadde det blitt vedtatt, og det er de som drar sentrumsregjeringen i den retningen. I budsjettkompromisset med sentrum er også Fremskrittspartiet med på å kutte 2 100 sykehjemsplasser i forhold til den eldreplanen som Stortinget har vedtatt. Selv ikke de områdene som de sier er viktige, prioriteres. Mitt spørsmål er: Syns ikke representanten Jensen at også Fremskrittspartiet har et ansvar for å fortelle hva som er virkeligheten i Fremskrittspartiets politikk, hvem det egentlig er som rammes, og ikke bare snakke om opera, bistand og pressestøtte, men snakke om alle de kjerneområdene i velferdsstaten vår som ville bli kuttet hvis Fremskrittspartiets politikk skulle bli gjennomført?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Jeg deler veldig mye av representanten Djupedals moralske forargelse over sentrumsregjeringens løftebrudd. Det er helt uforståelig at de partiene som i valgkampen i fjor kritiserte Arbeiderpartiet for å sultefôre kommunene, nå er med på et langt dårligere kommuneøkonomiopplegg enn det f.eks. Arbeiderpartiet har. Det er helt uforståelig at de regjeringspartiene som utgjorde en miljøopposisjon i Stortinget, nå fører en så dårlig miljøpolitikk at miljøorganisasjonene klager og bærer seg. Det er –jeg ser nå at også bistandsministeren har kommet i salen – uforståelig at det partiet som skjelte ut Arbeiderpartiet, som la fram forslag om 800 millioner ekstra bistandskroner i fjor, nå faktisk reduserer bistanden til de fattige land og skjuler det ved å legge flyktningpenger i Norge inn i ODA-bistanden. Det er egentlig helt ufattelig. Men på ett punkt skiller vi lag med SV, og det er når representanten Djupedal sier at vi ikke trenger en kriseforståelse, vi trenger ikke den stramheten som blir foreslått. Er det krise, eller er det ikke krise? Jeg tror at veldig mange unge barnefamilier og folk i etableringsfasen – folk som har kjøpt seg leilighet eller hus, og som nå opplever titusenvis av kroner i ekstra renteutgifter – faktisk opplever det som en krise, faktisk har problemer med å få endene til å møtes. Så sier Djupedal at det er ikke bare stramhet i budsjettet som er avgjørende i forhold til tiltroen til norsk økonomi og i forhold til rentenivået og kursstabiliteten. Nei, det er ikke bare det, men også den faktoren innvirker. Derfor lurer jeg på hvilket svar Djupedal har, når hans budsjett innebærer en kraftig svekkelse av denne stramheten, til alle dem som nå håper på at tilliten til norsk økonomi skal gjenreises, at kronekursen skal gå opp igjen, slik at rentenivået kan komme ned på det nivået som landene rundt oss har. Jeg tror at mange av dem opplever det som en krise, og jeg synes at representanten Djupedal tar fryktelig lett på den situasjonen alle disse er i.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Høyre har lagt vekt på å føre en ansvarlig politikk. Viktigheten av stramhet i budsjettet er derfor understreket gang på gang, ikke bare av Per-Kristian Foss, men også av Høyre-leder Jan Petersen. I sentrumspartienes fellesinnstilling er ymseposten betydelig redusert, samtidig som en vesentlig del av de økte utgiftene som fulgte av høstens tilleggsproposisjoner, skal dekkes der. Denne form for inndekning var Høyre i finansinnstillingen meget kritisk til. Hva er da begrunnelsen for at Høyre ikke bare glir på balansen gjennom sitt budsjettforlik med Regjeringen, men også legger til grunn en inndekning gjennom ymseposten, som partiet i finansinnstillingen har omtalt som – ja nettopp – useriøst? Det budsjettforlik Høyre nå er med på, vil kreve mer penger i revidert nasjonalbudsjett. Hvordan kan Høyre akseptere en slik budsjettpolitikk når ymseposten i utgangspunktet er sterkt redusert? Og vil Høyre til våren kreve at inndekning av utgiftsløftene i budsjettforliket da skjer på en mer forsvarlig måte?