Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-06-04:
Det er med glede jeg konstaterer at justiskomiteen praktisk talt gir sin fulle støtte til den lovsaken som nå er til behandling. Hovedformålet med å innføre en fast - og lavere - promillegrense for større skip er å bedre sikkerheten til sjøs. Jeg er glad for at en samlet justiskomite deler Regjeringens syn på at det også for større skip bør være en fast promillegrense, og at flertallet mener at grensen bør settes ved 0,2. Denne grensen står i et godt forhold både til det skadepotensialet større skip representerer, og til den grensen som gjelder for vei- og lufttransport. Dagens promilleregel for større skip regner uttømmende opp hvem som skal omfattes. Oppregningen angir dels for mange, dels for få personer. For meg har det vært sentralt at regelen skal gjelde for alle som utfører tjeneste av vesentlig betydning for sikkerheten til sjøs. Etter mitt syn er de foreslåtte endringene i reglene om avholdsplikt et verdifullt supplement til promilleregelen. Avholdsplikten gjelder i dag i hovedsak bare passasjerskip med mer enn 12 passasjerer. Hensynet til økt sikkerhet til sjøs taler for at bestemmelsens anvendelsesområde utvides til å gjelde alle større skip. Eksisterende regler vitner likevel om at det er et særskilt sikkerhetsbehov i forbindelse med passasjerbefordring. Det er bakgrunnen for forslaget om at avholdsplikten også er foreslått å gjelde for en rekke småbåter som frakter passasjerer i næring. Det har til nå ikke vært ansett som særlig problematisk at norsk straffelovgivning ikke har noe eget straffebud som retter seg mot tortur. Torturhandlinger rammes av mer generelle straffebud om bl.a. legemskrenkelser, frihetsberøvelse, tvang, trusler og misbruk av offentlig myndighet. Slike straffebud ble da også brukt ved rettsoppgjøret etter annen verdenskrig overfor personer som var tiltalt for torturhandlinger i Norge. Det er vanskelig å tenke seg en torturhandling som ikke allerede er straffbar etter gjeldende rett. Heller ikke de øvrige nordiske land har egne straffebud mot tortur. Norge har likevel blitt kritisert av FNs torturkomité for ikke å ha noe eget straffebud mot tortur som bygger på en torturdefinisjon i samsvar med torturkonvensjonen artikkel 1, senest i komiteens rapport 27. mai 1998. Internasjonalt vil det være uheldig om Norge ikke følger torturkomiteens anbefalinger. Dette vil bl.a. være et dårlig signal i forhold til land hvor behovet er mer påtrengende for et sterkt og tydelig forbud mot tortur. Et uttrykkelig straffebud mot tortur vil markere i klartekst at man i Norge tar sterk avstand fra de aktuelle handlinger. Et annet argument for å innføre et slikt særskilt straffebud er at mange andre land har egne straffebud som retter seg spesifikt mot de aktuelle handlinger, og at en tilsvarende bestemmelse i Norge kan bidra til å legge bedre til rette for justis- og politisamarbeid over landegrensene. Forslaget om å innføre et særskilt straffebud fikk full støtte under høringen, og det er en viktig politisk markering at også en samlet justiskomite støtter forslaget. Komiteen foreslår å skjerpe straffen fra 15 til 21 års fengsel ved grov og alvorlig tortur med døden til følge. I proposisjonen ble spørsmålet vurdert, men skjerpet straff ble ikke foreslått, fordi en tilsvarende høy ramme for grov legemsbeskadigelse er svært lite brukt. Jeg har imidlertid ingen innvendinger mot forslaget. Regjeringen er svært opptatt av å effektivisere og forenkle politiets arbeid i forbindelse med etterforskning av straffesaker, så sant dette kan skje uten at det går ut over viktige rettssikkerhetsgarantier. Det er derfor med tilfredshet jeg registrerer sterk støtte for forslaget om å innføre en forklarings- og utleveringsplikt overfor politiet for ansatte i finansinstitusjoner mv. Lovtiltaket vil bidra til økt hurtighet og effektivitet i etterforskningen, særlig av økonomiske straffesaker. Dagens ordning, hvor ansatte i banker og andre finansinstitusjoner ikke kan gi opplysninger til politiet uten å bryte taushetsplikten etter lov eller avtale, er tungvint og lite hensiktsmessig. Politiet tvinges til å begjære og gjennomføre rettslige avhør om de ønsker muntlig forklaring fra slike vitner, selv om vitnet selv skulle ønske å forklare seg. Ordningen legger beslag på tid og ressurser, både i politiet og i domstolene. Jeg har også lagt vekt på at finansnæringen selv ønsker regler om forklaringsplikt. De foreslåtte lovtiltakene antas derfor å ha en positiv effekt på tempoet og effektiviteten både i etterforskningsfasen og i andre ledd av straffesakskjeden. I tillegg til den rettsøkonomiske gevinsten som ligger i at det frigjøres ressurser i politiet, påtalemyndigheten og domstolene, vil lovtiltakene sette politiet i stand til raskere å innhente informasjon.