Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2018-12-03:
Kommunene er bærebjelken i folkestyret og velferdssamfunnet. De fleste innbyggerne i Norge bruker kommunale og fylkeskommunale velferdstjenester hver eneste dag. Barn går i barnehage og skole, ungdom tar videregående opplæring, nybakte foreldre er på helsestasjonen og får råd og veiledning, eldre som trenger en sykehjemsplass, får det, eller de mottar omsorg i hjemmet. Dessverre er situasjonen i dag at for ofte møter ungdom stengte dører hos skolehelsetjenesten. Det er for mange kommuner som må rekruttere ufaglærte lærere, og for mange eldre sitter ensomme i hverdagen. Vi trenger fortsatt flere barnehager, vi trenger nye skoler, og vi trenger tidsriktige sykehjem. Derfor har Arbeiderpartiet styrket kommuneøkonomien og ønsket å satse på skolene, en tryggere eldreomsorg og gode helsetjenester for alle foran å prioritere store skattekutt til dem som har mest fra før. Påstanden som i dag har blitt framsatt her om at kommuneøkonomien er bedre enn noen gang, og at det gis inntrykk av at dette er regjeringens fortjeneste, er et bilde som mildt sagt er mulig å korrigere. Det er riktig at det er mange kommuner som har gått med overskudd, eller som ikke har fått brukt opp pengene de siste årene fordi de har fått ekstraordinære engangsinntekter, bl.a. som følge av skattemessige tilpasninger til skattereformen. Det gir gode økonomiske resultater. Det gleder vi oss over, men det skyldes ikke regjeringen, for dette var ikke inntekter som regjeringen var i stand til å forutse. Og her er vi ved kjernen av problemet: De folkevalgte i kommunene som har ansvaret for velferdstjenestene, om det er barnehage, å rekruttere lærere eller å få brøytet veiene, kan ikke planlegge for aktivitet med penger man ikke vet kommer. Hvis vi legger regjeringens budsjettforslag til grunn, statsbudsjettet 2019, legger regjeringen opp til en svært lav vekst i kommunesektorens frie inntekter, en realvekst på kun 0,7 pst. ifølge regjeringens egne tall. Det er for lite når kommunene har store uløste oppgaver innenfor sentrale velferdsområder. Jeg hørte statsråd Mæland på talerstolen tidligere i dag, som skrøt voldsomt av hvor godt og balansert opplegget for kommunesektoren er. Det er jeg uenig i. I replikkordskiftet utfordret jeg statsråden på hvordan en realnedgang i frie inntekter, når man ser 2018 og 2019 i sammenheng, kan være så bra for sektoren og de uløste oppgavene man står overfor ute i kommunene. Da fikk jeg beskjed om at det regnestykket måtte jeg gå gjennom en gang til. Det har jeg gjort, og det står fortsatt det samme. På spørsmål nr. 34 fra Arbeiderpartiets fraksjon, som lyder: «Hva er, gitt regjeringens forslag til statsbudsjett for 2019, gjennomsnittlig årlig oppgavekorrigert realvekst i henholdsvis kommunesektoren og kommunenes og fylkeskommunenes frie inntekter i perioden 2018–2019?» svarer statsråden – jeg skal ikke lese hele svaret, men essensen er: Samlet vekst i frie inntekter i kommunesektoren er anslått til minus 0,2 pst. i gjennomsnitt i disse årene. Det er ikke en styrking av kommuneøkonomien. Det er en nedgang ifølge regjeringens egne tall. I Arbeiderpartiet har vi større ambisjoner enn regjeringen for bedre kvalitet i velferden, i omsorgen og i skoletilbudet ute i kommunene. Derfor har vi prioritert og mener det er påkrevd med en kraftig økning i veksten i kommunenes og fylkeskommunenes inntekter. Vi har derfor i vårt alternative budsjett satt av 3,5 mrd. kr utover regjeringens forslag. Med vårt opplegg ville vi ha styrket fellesskapet, vi ville ha gitt kommunene mulighet til å satse på flere barnehageplasser, til å styrke kvaliteten i barnehagen, sørget for flere lærere og tidlig innsats i skolen, styrket eldreomsorgen eller satset på forebyggende helsearbeid blant barn og unge, hvis det er det som er behovet i kommunen. Med vårt opplegg ville fylkeskommunene kunne fornyet og rustet opp fylkesveinettet, gitt et bedre tilbud innenfor kollektivtransporten, styrket videregående opplæring med vekt på yrkesfagene eller fylt rollen som regional utviklingsaktør på en bedre måte. For oss er det en prioritering å styrke fellesskapet framfor skattekutt til dem som har mest fra før, fordi vi mener at fellesskapet er viktigst.