Trine Skei Grande (Venstre), 2010-11-18:
Som referert i spørsmålet leverte daværende landbruksminister Lars Sponheim St.meld. nr. 12 for 2002–2003, Om dyrehold og dyrevelferd. Det er en stortingsmelding vi i Venstre er veldig stolte av, og en stortingsmelding som har betydd noe i norsk landbruk og i norsk dyrehold generelt. Det har ført til økt fokus på dyrevelferd på veldig mange områder, og det har ført til at de som driver med dyr, har hatt mange gode forslag om hvordan dyrevelferden skal økes i deres landbruk. Så det er en melding som fungerte, og det var en viktig melding. Det har ført til økt bevissthet, som gjør at jeg er sikker på at man kan finne påpekninger på de fleste områder innenfor dyrehold på ting som skulle vært gjort bedre, men vi ser at utviklinga er positiv. Det ble også inngått en avtale i forbindelse med dyrevernsmeldinga – en avtale mellom en samlet næring og landbruksministeren – der man fikk ti år på seg til å foreta grunnleggende endringer for å ivareta dyreholdet, spesielt innenfor en næring som har vanskelig for å tilfredsstille dette. Jeg skal komme tilbake til det. Denne avtalen gikk ut på at man i løpet av ti år skulle se om man gjennom avl kunne klare å avle fram dyr som fungerte bedre i den type dyrehold som pelsdyrbransjen var. Det var også snakk om å utvikle nye driftsformer der man gjennom bur ga dyrene mer tilgang på de naturlige behov de hadde. De siste tre årene har vi stort sett én gang i året sett avsløringer fra pelsdyrhold. Det har vært rapporter både fra Mattilsynet, rapporter fra dyrevernorganisasjoner og også bekymringsmeldinger fra veterinærbransjen. Grunnen til at denne type dyrehold er spesiell, er – jeg tror kanskje jeg skal symbolisere det med følgende: Jeg er et kattemenneske og bor sammen med to katter. De har vært holdt av mennesker i 8 000–10 000 år, i hvert fall. Jeg tror den eldste mumifiseringa man har funnet av en katt, er 16 000 år gammel. Så lenge har mennesker og katter levd sammen. Men det er soleklart at de to dyrene jeg bor sammen med, er to små rovdyr som har behov for å tilfredsstille sine behov for jakt og spenning i livet, for å tilfredsstille seg som rovdyr. Så sjøl etter 10 000 år er rovdyrdriften til stede hos katter – det vet alle som har bodd nær slike dyr. Pelsdyr som vi i dag har i oppdrett, lever i veldig små bur. Mink lever to stykker i bur på 0,25 m2. Rev lever alene på 0,8 m2. Dette er dyr som vi har hatt som husdyr i veldig kort tid. Dette er dyr som logisk har en redsel for mennesker. De lever av å leke, jakte, har et stort mosjonsbehov, er vant med å kunne gjemme seg, flykte, ha normal sosial kontakt og avstand fra andre dyr. Mink er f.eks. et dyr som er tilpasset et liv nær vann. De har vannavstøtende pels, de har svømmehud mellom tærne. De ser akkurat like godt under vann som over vann, og de har alltid levd i nærheten av vann. Forsøk viser også at sjøl om mink har blitt sultet, velger mink vann foran mat – så viktig instinkt er det. Rødreven er en familiegruppe som alltid har levd i hi, og som har levd i grupper, i familiegrupper, der man oppdrar valper sammen. Alle vi som går mye på fjellet, vet at fjellreven er et dyr som er vant med å ha et enormt territorium, og som er vant til å grave ganger med masse hull. Det er stor forskjell mellom et landbruk basert på disse dyrene og et landbruk basert på ku, sau, geit og høner, som vi har hatt som dyrehold i tusenvis av år, og som fungerer godt sammen med mennesker, og der man har utviklet måter å drive på som gjør at disse dyrene kan leve ut også sine vanlige instinkter, i et vanlig dyrehold sammen med mennesker. Vi ser også store atferdsforstyrrelser hos veldig mange av de dyrene som har blitt observert. Det er valpedrap, altså revemødre som skadebiter og dreper sine egne valper. Det er et helt uløst problem innenfor gruppa sølvrev. Pelsbiting, det at man biter sin egen kropp, er beskrevet av EUs vitenskapskomité som et kjempestort problem ved stress og vantrivsel hos disse dyrene. Vi får stereotyp atferd, meningsløse handlingsmønstre som stadig vekk gjentas. Det påpekes også som et problem av EUs vitenskapskomité. Man opplever apati, altså unaturlig passivitet, som også kan være en atferdsforstyrrelse. Det har vært forsøk på å gjøre noe på avlsområdet, men vi ser at naturlig frykt for mennesker opptrer ennå. Universitetet i Cambridge, som gikk inn og lagde en større rapport om Norges Pelsdyralslags avlsstrategi, fastslår at de testmetodene som er benyttet, verken er standardiserte, offentlig godkjent eller gjør det mulig for dem i det hele tatt å vurdere de forsøkene som er gjort på avl. Cambridge-rapporten konkluderer med at dersom man skal sette i gang et avlsprogram, vil det ta mange år å oppnå resultater. Vi har mange uttalelser på dette feltet. Jeg har lyst til å referere noen av dem. Den norske veterinærforening har uttalt at de mener på bakgrunn av de tingene de ser i sin hverdag, at tida nå er moden for å vurdere en avvikling av pelsdyrhold i Norge. Vi ser at EUs veterinærvitenskapelige komité konkluderer med det samme, at målene på bur og de tingene som legges til rette for dyrene, ikke støtter de grunnleggende behovene som disse dyrene har. Eidsivating lagmannsrett formulerte også i en dom: «Retten er likevel enig i at dersom en kun la en etisk betraktning til grunn for vurderingen av pelsdyroppdrett, så ville slik virksomhet vanskelig kunne aksepteres.» Det sier norske domsmyndigheter. Rådet for dyreetikk sier: «Legger man avgjørende vekt på dyras ve og vel, er det etikkutvalgets oppfatning at de driftsformer som anvendes i dag, ikke kan forsvares. På denne bakgrunn bør de derfor avvikles.» Vi ser nå i en rekke land at det skjer store endringer. Sverige har innført regler som i realiteten fører til avvikling av deler av oppdrettet. Danmark gjør det samme. England, Nord-Irland og Østerrike har innført totalforbud. Nederland har innført delvis forbud og foreslått totalforbud. Sveits har avviklet pelsdyroppdrettet ved hjelp av strengere velferdskrav. Det samme er i ferd med å skje i Italia. Dette er en bølge over Europa. Nesten alt som produseres av pels i Norge, blir eksportert – i hvert fall ca. 80 pst. For å skape de markedene man trenger, blir dette eksportert til Østen, der Norge driver en aktiv markedsføringskampanje for å skape seg et marked for dette produktet. Det er ikke slik at norske damer står og roper på gata for å få mer pels, men vi bruker faktisk ganske mye penger på å bygge opp et marked i Østen for å få eksportert de varene som vi her produserer. Avslutningsvis syns jeg det er viktig å påpeke at vi inngikk en avtale om 2012. Nå ser vi at de målene vi satte oss da, har vi ikke nådd. Da er det ærlig overfor bransjen å si at 2012 er den bommen vi setter. Da bør vi bruke de pengene som vi i dag bruker på å subsidiere næringa og markedsføringa, til å hjelpe næringa til å omstille seg til annen type næringsvirksomhet. Venstre er ikke sikker på at vi skal innføre et forbud, men vi syns at vi bør sette oss ned, når vi lager regler for driften av næringa, og ta utgangspunkt i de behovene som dyrene har, slik man f.eks. har gjort i Sverige, der man sier at rev har behov for jord, og mink har behov for vann. Det er deres grunnleggende behov – i respekt for dyrene. Dette er noe annet enn ku, sau og gris. Dette er faktisk dyr som vi akkurat nå har kultivert, og vi klarer ikke å gjøre det. Nå bør vi sette en strek.