trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Jeg skal forsøke å svare konkret på de spørsmålene som representanten Dåvøy nå tok opp. Det første – hovedstadsprosessen versus samhandlingsreformen. Som jeg sa i mitt innlegg, tar styret i Helse Sør-Øst sikte på å fatte vedtak knyttet til hovedstadsprosessen i november. Så gjenstår det å se om det blir det endelige vedtaket, eller om det også vil bli en runde i departementet. Men hovedstadsprosessen og det som ligger i den, tar man sikte på å behandle i år. Og det vil måtte ta utgangspunkt i dagens virkelighet, dagens regler og dagens systemer. Så er jeg helt sikker på at det vil bety at ikke bare hovedstadsområdet og Helse Sør-Øst, men hele landet i tillegg, vil få en ny runde dersom vi lykkes med å forbedre systemet for samhandling gjennom en samhandlingsreform. Det ligger lenger fram i tid, og der må Stortinget inn. Det betinger, dersom vi lykkes, lovendringer og nye økonomiske system – altså i det hele tatt et ganske omfattende arbeid. Det kan resultere i behovet for en ny strukturgjennomgang av både spesialisthelsetjenesten, kommunehelsetjenesten og ikke minst ansvarsfordelingen mellom dem. Jeg ser for meg at det naturlige vil være at vi i kjølvannet av en samhandlingsreform får en ny, omfattende nasjonal helseplan, som tar opp i seg konsekvensene av samhandlingsreformen, men også ser på dimensjoneringen av kommunehelsetjenesten versus spesialisthelsetjenesten. Så må det også følges opp med en nasjonal investeringsplan, f.eks. på sykehusområdet. Det vil altså være et omfattende planarbeid framover for å endre innretningen på Helse-Norge. Men vi kan ikke si til Helse Sør-Øst at dermed må vi vente med hele hovedstadsprosessen. Så ser jeg poenget til representanten Dåvøy når det gjelder 1 000 plasser. Det som jeg tror representanten Dåvøy må ta inn over seg, er at vi har en forpliktelse i forhold til hvor mange pleie- og omsorgsplasser vi skal bygge fram til 2015 – mener jeg det er, med forbehold om årstallet – og det som er viktig for Regjeringen, er å si at innen 2015 skal det antallet pleie- og omsorgsboliger som vi har forpliktet oss til i en avtale med Kristelig Folkeparti, bygges. Og så kan man diskutere om flere skulle kommet tidligere og færre kommet senere – det er sikkert en interessant debatt – men poenget er at ut fra kapasitetsvurderinger skal det antallet som skal stå ferdig i 2015, som jeg tror det er, stå ferdig da.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Jeg har inntrykk av at hver gang det har vært en interpellasjonsdebatt i Stortinget, sier vi at det har vært en veldig interessant debatt. Alle debatter er vel ærlig og oppriktig talt ikke like interessante, men dette synes jeg i hvert fall har vært en veldig interessant debatt. Jeg synes at vi har fått en bredde på debatten som gjør at det er inspirerende for meg i det videre arbeidet. Jeg har bare lyst til formelt å understreke at det er viktig for meg å si at den prosessen som nå går i Helse Sør-Øst, tar utgangspunkt i dagens virkelighet, i dagens situasjon. Da må man selvfølgelig ta hensyn til det man definerer som kapasiteten og handlingsrommet til kommunene i området, gitt dagens situasjon. Men så har vi også diskutert framtiden. Hvordan skal vi få ting til å fungere bedre i framtiden? Representanten Carl I. Hagen viste til at han som – jeg tror han sa – «avdanket politiker» hadde noen synspunkter på det. Vel, jeg og representanten Hagen er vel omtrent like avdanket. Vi har begge sagt nei til gjenvalg til Stortinget, men jeg tror begge ønsker å ha muligheten til å være statsråd etter valget neste høst. Han spør meg: Vil finansieringssystemet være sentralt i det arbeidet vi nå gjør i departementet? Svaret på det er ubetinget ja. Det er det mest sentrale. Det er finansieringssystemet og jusen – de kraftigste politiske virkemidlene – som må tas i bruk. Jeg mener at ja, det har vært snakket mye om samhandling. Ja, vi har hatt offentlige utredninger om samhandling. Wisløff-utvalgets innstilling er absolutt verdt å lese, men man ser også av Wisløff-utvalgets innstilling at det innledningsvis står at vi ikke har gått inn på de økonomiske systemene som virkemiddel for å få samhandling til å skje. Jeg mener at det er den store svakheten. Man får ikke dette til å bli effektfullt uten at man tør å ta i bruk politikkens kraftigste virkemiddel, og det er økonomi og jus. Derfor er det nettopp de to punktene vi nå har som utgangspunkt i det arbeidet vi gjør i departementet. Så er det mange ting som skal suppleres, f.eks. IKT, som er en kjempeviktig del av det hele for å få det til å fungere. Men man må gå løs på jus og økonomi. Så er jeg jo klar over at Carl I. Hagen og Fremskrittspartiet ofte har hatt – kan man si – dette med vertikalt integrert tenkning som sitt utgangspunkt. Det er mye spennende i det, og vi ser på det. Jeg skal bl.a. reise til USA og besøke Kaiser Permanente, som jo er et stort forsikringsselskap som er vertikalt integrert, som har pasienten, brukeren, innbyggeren, fra a til å i sitt selskap. Vi skal gå grundig inn i den type modeller, være fordomsfrie, men det er umulig for meg å si hvor vi kommer til å lande, før vi har vært gjennom det arbeidet vi skal gjennom. Men vi går veldig bredt ut, og finansieringssystemet er kjernen i det vi gjør.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Jeg har lyst til å si at jeg er veldig enig med representanten Dåvøy i at det er mange ting som bekymrer. Den diskrimineringen som det er åpenbart at de hivpositive opplever i arbeidslivet, er veldig alvorlig og veldig bekymringsfull. Nå får vi en ny Fafo-rapport i løpet av høsten, som går grundigere inn i det. Det gir oss et kunnskapsgrunnlag som forhåpentligvis gjør oss i stand til å ha fokus på tiltak knyttet til å bekjempe diskriminering i arbeidslivet når vi skal lage den nye strategiplanen. Vi tar sikte på å legge fram en revidert nasjonal strategiplan i løpet av 2009. Vi får altså denne Fafo-rapporten som utdyper diskriminering i arbeidslivet, i høst. Vi får en hovedrapport fra Fafo i 2008. Så evalueres det, og så tar vi sikte på å legge fram ny strategiplan i løpet av 2009.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Til det siste fra representanten Dåvøy: Jeg tror det er viktig at man hele tiden har fokus på om det er mer man kan gjøre med de eksisterende planene og de eksisterende budsjettene. Den utfordringen tar jeg med meg. Men jeg hadde behov for å ta ordet en gang til for å være litt mer presis med hensyn til det videre arbeidet med den nye strategiplanen. Som sagt forventes denne hovedrapporten fra Fafo å foreligge i år, i 2008. Det vil så bli initiert en erfaringskonferanse på nyåret, når resultatet fra Fafos levekårsundersøkelse foreligger. Den vil bli bredt sammensatt. Som jeg sa, her er de frivillige organisasjonene og partene i arbeidslivet veldig viktige, likeså myndigheter på ulike plan og nivå. Som sagt skal det så utformes en ny strategiplan som vil foreligge før sommeren 2009, altså i første halvår 2009. Det betyr at samtidig som en skal være utålmodig etter å få utnyttet de planene vi har, er vi nå inne i en fase med ganske intens jobbing med å legge en ny strategi. Det tror jeg er viktig, for vi må ikke komme i en situasjon der vi definerer hivforebyggende arbeid i Norge som noe som ikke er viktig, og at det bare er viktig å ha øynene ut mot verden. Det er viktig å ha et fokus i Norge både på forebygging og ikke minst på å gjøre dem som lever med hiv, til hele mennesker med selvfølgelige rettigheter i det norske samfunnet. Helt til slutt, for å svare på spørsmålet om HivNorge er en viktig samarbeidspartner, så er organisasjonen absolutt det. Den er en av de frivillige organisasjoner som vi legger stor vekt på å samarbeide med.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Til det konkrete spørsmålet fra representanten Lønning har jeg lyst til å si at jeg er veldig åpen for å diskutere en videreutvikling av en politikk som sikrer oss flere hospiceplasser. Nå formidler jeg ikke et standpunkt, men jeg formidler en tanke som et svar på det spørsmålet. Det jeg er veldig opptatt av, er at det åpenbart er et stort rom mellom det som skjer på et sykehus, en høyspesialisert sykehusseng, og det som skjer i folks hjem. Særlig for de menneskene som ikke er gamle og slik sett ikke fra før bor på sykehjem, tror jeg det kan finnes rom for den type samarbeidsinstitusjoner mellom sykehus og hjem når man er i livets sluttfase og trenger en god palliativ behandling. På alle områder ser vi at nettopp den type intermediære avdelinger åpenbart er faglig og menneskelig rett. Jeg må si at min tanke er at det er et spennende spor å gå etter med tanke på å styrke det palliative behandlingstilbudet. Dette er absolutt noe jeg vil ta med meg i det videre arbeidet på dette området. Og også i hele dette samhandlingsreformarbeidet er det å få klare og entydige finansieringsordninger for den type enheter veldig viktig for å få dem på plass. Det vi ser i dag, er jo at hospiceplasser veldig ofte finnes på tross av systemet, ikke på grunn av systemet. Og nok en gang: Hvordan vi kan legge opp systemet slik at vi får gode pasienttilbud på rett nivå, på grunn av systemet, er etter min mening kjernen i noen av de utfordringene vi står overfor. Jeg er prinsipielt sett positiv til flere hospiceplasser, så får vi se på hva slags grep som trengs for å få til en utvikling i den retning.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Jeg skal også avslutningsvis takke for en interessant og inspirerende debatt. Jeg tror at på dette området er det slik at det har skjedd veldig mye positivt over mange år gjennom skiftende regjeringer. Samtidig tror jeg det er lett for oss i denne sal å konstatere at vi fortsatt ikke er der at vi kan si at vi nå har et tilbud til mennesker i livets sluttfase som vi er fornøyd med, og som vi mener er fullgodt. Jeg mener at det er viktig for meg som ansvarlig helseminister å understreke at både spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten har et ansvar som ikke alle tar alvorlig nok i dag. Det må vi peke på, og det må vi være tydelige på, slik at vi kan satse på en utvikling av den palliative behandlingen i det daglige. Vi har tatt grep som vi er i ferd med å videreutvikle, samtidig som det er interessant å være med på en diskusjon om hele ideen rundt hospice og det ha noe mellom hjem, sykehjem og sykehus som er preget av et merinnhold. Jeg vil bare gjenta at det synes jeg er interessant å jobbe videre med framover. Jeg tror vi må ta et felles ansvar for det. Jeg tror ikke – uten at jeg føler at det var det representanten Sjøli mente – man må ta behandlingen av søknaden fra Recedo Stiftelsen som et signal på om man er positiv eller negativ til hospice. Jeg har bare bladd i den nå veldig fort, og jeg ser jo at man det første året søker om 55 mill. kr i tilskudd. Av det er 45 mill. kr til bygg, på en tilskuddspost som til sammen har 21 mill. kr i bevilgning, men ingenting til bygg. Hvis man får nei på en slik søknad, er ikke det uttrykk for en holdning til hospice. Det er uttrykk for en holdning til en bestemt søknad, som etter min mening sikkert kan være bra, men som i omfang ikke passer i det hele tatt til den tilskuddsposten man har søkt på. Det kan godt være at det går an å gå videre med en slik tanke i en annen sammenheng, men det er ikke et uttrykk for et synspunkt på verken Recedo eller hospice. Det er et uttrykk for at man ikke kan bevilge mer penger enn det som står på posten, og man kan ikke bevilge i strid med bevilgningsfullmakten fra Stortinget, som ikke er i retning av bygg.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-10-14:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg synes også at framtidsscenarioer er veldig spennende. Det har hjulpet mange organisasjoner, bedrifter og institusjoner til kanskje å tørre å tenke mye videre og ofte mye riktigere enn de ellers ville ha gjort. Jeg takker også for at statsråden så klart sier at tallmaterialet slik det var, nå er rettet opp. Da regner jeg med at behovet for sykehussenger vil være et annet enn det jeg siterte fra SINTEFs rapport. Den jeg siterte fra, hadde feil tallgrunnlag, slik jeg har forstått det. Jeg er veldig enig med statsråden i at samhandling er noe av det vanskeligste her og kanskje den virkelige flaskehalsen innenfor sektoren i dag. Vi kommer til å få mange debatter om dette framover og ser selvfølgelig fram til at dette utvalget blir ferdig. Nå finnes det en god del forslag om samhandling som har vært utredet, men når det gjelder selve finansieringsmodellen, er det viktig å finne de riktige incitamentene til at denne vil framstå på en god måte. Jeg er veldig opptatt av at vi har for mange ferdigbehandlede pasienter på sykehus, men vi har i dag også mange eksempler på eldre mennesker som bor i sykehjem, og som går i rutefart – for å si det sånn – mellom sykehus og sykehjem. Noe av årsaken til det er manglende kompetanse, for lite legetjenester eller for lite kompetansepersonell i sykehjemmene i kommunehelsetjenesten. Det er jeg veldig bekymret for. Jeg tror at på grunn av den teknologiske utviklingen innen medisin og metoder for sykehusbehandling, operasjoner osv., kommer det i framtiden til å bli ytterligere nedgang i liggetiden på sykehus for en del pasienter. Det tror jeg vi kommer til å se. Det er jo da det er viktig å bygge opp kapasiteten nettopp i kommunene, både kompetansemessig og på annen måte, slik at man faktisk er i stand til å ta seg av disse pasientene. Da kommer spørsmålet mitt nok en gang: Vil det bli samtidighet mellom f.eks. en hovedstadsprosess og en samhandlingsreform? Ser statsråden for seg at dette lar seg kombinere? Det er det ene. Det andre er: Når vi står i en situasjon med så mange utskrivningsklare og det er et press på sykehusene på å få ned liggetider, hvordan vurderer statsråden da 1 000 nye plasser neste år til alle disse gruppene? Det rimer på en måte ikke i det hele tatt. Det er for dårlig kapasitet allerede i kommunene våre.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-10-14:
Jeg skal ikke begi meg inn i en polemikk med representanten Carl I. Hagen om en setning om at for mange senger også er uheldig. Mitt poeng er at vi må ha en best mulig planlegging. Mitt fokus har vært at vi i alle fall må ha nok kapasitet på sykehusene, og hvis man skal redusere kapasiteten på sykehusene, må vi sørge for nok kapasitet i kommunehelsetjenesten, som da må ta imot. Vi ønsker jo alle å unngå korridorpasienter. Jeg har forresten lyst til å takke alle som har vært med på debatten. Jeg synes det har vært en fin debatt. Jeg er helt enig med Jan Bøhler når han sier at beregningene av behov ikke bare er tekniske. Det er jo derfor jeg prøver å få fram at de faktisk er høyst politiske. Det er klart at det er et politisk ansvar å si hvordan vi ønsker at helsetjenestene skal være for alle de gruppene som bl.a. representanten Bøhler her listet opp. Jeg er også enig i at ulik sosial sammensetning i befolkningen har veldig stor betydning for dimensjoneringen, kanskje i de ulike deler av landet vårt. Så til tallmaterialet. Mitt poeng er at jeg rett og slett er bekymret for det som skjer i Helse Sør-Øst nå, hvis det skulle vise seg at de vil redusere kapasiteten ytterligere før man har bygget opp. Dette har jeg sagt tidligere; jeg skal ikke gjenta det flere ganger enn akkurat nå. Statsråden nevner at vi har satt opp et antall plasser som skal bygges fram til 2015, og det er 12 000. Hvis man da fordeler det, blir det så og så mange hvert år. Men 2 000 neste år er for lite. Men det er egentlig ikke satt noe tak på 12 000, for i den avtalen vi har inngått, står det at vi hvert år i forbindelse med statsbudsjettet skal se på behovet for ombygging og bemanning etter behov, og det skal vurderes hvert eneste år framover. Derfor er det ikke satt noe eksakt tak. Det hørtes ut som om statsråden kunne mene det. Når denne planen for psykiatri er ferdig i løpet av året, vil det være 2 700 psykiatriske pasienter med et behov for tilrettelagte plasser. Regjeringen har selv definert at det er 24 000 plasser for demente som skal tilrettelegges. Det betyr ikke nødvendigvis nye plasser, men det skal ombygges og tilrettelegges for 24 000 – riktignok fram mot 2020. Så har vi mange flere eldre, de er sykere, og så kommer dette i tillegg til omstillingen bl.a. i Helse Sør-Øst, og kanskje andre steder. Da er jeg bekymret. Helt til slutt: Lønning var inne på at dimensjonering av sykehus er mer enn sykehussenger, og løsningen ligger i kommunene. Ja, den gjør det. Men da håper jeg at man klarer å samordne disse løpene bedre, selv om jeg hører at statsråden sier det er vanskelig. Men det må samordnes, ellers kommer vi til å stå med pasienter som ikke får plass, kanskje verken i sykehus eller i kommunehelsetjenesten.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-10-14:
Jeg vil takke statsråden for en god tilbakemelding, og jeg er glad for det arbeidet som pågår i departementet på ulike måter. Det er klart at globalt er situasjonen for hivsmittede en helt annen enn i Norge. Det gjør at vi har et desto bedre utgangspunkt for faktisk å kunne sette i gang en del tiltak som virker. I likhet med statsråden er jeg veldig bekymret for at det framkommer at åpenheten om at man har hiv, var større for 15 år siden enn det vi kan se i dag. Det vil også gjøre at kompetansen og holdningene ute i samfunnet vil bli påvirket på en negativ måte. Jeg tror at vi må jobbe med hiv på en langsiktig, kontinuerlig måte for å få kunnskap og veiledning ut til alle grupper av befolkningen. Jeg kan ikke se for meg at vi noen gang kan slutte med dette. Da jeg var statsråd i Bondevik II-regjeringen, hadde LLH et stort prosjekt som nettopp gjaldt diskriminering i arbeidslivet. Det har jo vært det stedet der det i lang tid har vært dokumentert at diskrimineringen har vært størst. Så spørsmålet er om man ikke må gjøre noe helt spesifikt knyttet til arbeidslivet når det gjelder hivpositive. Det har også vært snakk om at lesbiske og homofile av alle grupper er de mest diskriminerte i arbeidslivet. Det kan jo hende at det finnes tiltak fra det gode prosjektet som man kan se på om vil kunne ha betydning her også, uten at jeg kan komme på akkurat de gode tiltakene her og nå. Så er det en annen viktig ting: Jeg synes det er flott at det utarbeides nytt materiell for skolen. Kanskje de gruppene som kan gjøre mest raskest for de hivpositive, er nettopp de frivillige organisasjonene. Å gi dem muligheter og rammebetingelser til å nå de hivpositive tror jeg er svært viktig. Jeg tror også de vil nå målgruppen lettere. Det vil være en mye lavere terskel for å gå til de frivillige organisasjonene enn det kanskje vil være for å gå til både helsepersonell, som vi hører ikke har så veldig mye kompetanse på dette, eller for den del til oss politikere for å få bedre hjelp – vi er kanskje de som sist kontaktes. Helsestasjoner blant barn og unge er jo også en kjempeviktig arena for opplysning. Til sist vil jeg bare høre med statsråden: Når den strategiplanen som Dagfinn Høybråten, etter det jeg husker, kom med første gangen, er under evaluering, kan statsråden si noe om tidsaspektet her? Jeg synes det haster ganske mye.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-10-14:
Først har jeg lyst til å takke deltakerne i debatten. Jeg synes det har vært en flott debatt. Det viser seg at det er mye kunnskap om hiv i denne salen, og det borger jo for en bedre framtid. Representanten Trettebergstuen mente at vi burde ha en slik debatt året rundt. Jeg er enig i det, og tror at vi som politikere kan være flinkere i ulike debatter til å trekke inn også denne gruppen som en gruppe vi bør ha fokus på jevnlig. Jeg er òg enig med André Oktay Dahl i at en strategi må rettes mot spesielle grupper, og at det kanskje er noen grupper som har større utfordringer enn andre. Når det gjelder straffeloven og Olav Gunnar Ballos innspill her, tror jeg det vil være naturlig å ta en vurdering av den i forbindelse med det arbeidet som pågår i justiskomiteen. Det er i alle fall slik at den reelle kunnskapen om hiv har utviklet seg enormt de siste 20 årene. En straffelov eller et lovverk må i det hele tatt basere seg på ny kunnskap og på den kunnskapen vi har pr. dags dato. Slik jeg kjenner det og ut fra det representanten Olav Gunnar Ballo sier, vil det derfor være naturlig å se på det. Det statsråden sier om at den nye Fafo-rapporten vil gå grundigere inn i problemene knyttet til arbeidslivet, er positivt. Det tror jeg er helt nødvendig, og vi får håpe at den blir så grundig at vi òg ser for oss en del tiltak som kanskje kan iverksettes der. Strategiene skal revideres i 2009, og hovedrapporten kommer også fra Fafo våren 2009. Spørsmålet til statsråden som jeg likevel står igjen med her, blir: Er det noe vi kan gjøre nå? Vi har en gjeldende strategi – går det an å se på om noen av tiltakene kan prioriteres høyere innenfor rammene av denne? Det man i alle fall kunne gjort, var å gi de frivillige organisasjonene bedre mulighet nå til å jobbe med holdninger, veiledning og informasjon rettet mot denne målgruppen. Jeg tror nok at de hivsmittede vil være mer utålmodige – med rette – når Fafo-rapporten foreligger, og vil ønske å få en del tiltak raskere i gang heller enn å vente på en ny strategiplan. Spørsmålet mitt til statsråden på tampen av debatten er: Har statsråden noen virkemidler han kan bruke, og i så fall hvilke, som kan gjøre at situasjonen kommer litt bedre fram i lyset? Kanskje noen av tiltakene kan settes i gang og prioriteres før man får en ny strategiplan, slik at de hivsmittede ikke føler at det nå blir stillstand inntil denne rapporten og strategiplanen er ferdig?
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2008-10-14:
I stortingssalen er det noen ganger interessant å sitte og følge med i debatten. Dette har vært en slik debatt. Man føler at man lærer mye. Det er en veldig god interpellasjon, som har blitt fulgt opp med mange gode innlegg. Det jeg synes er spesielt viktig, er å klare å få til de gode møter mellom helsearbeideren, pasienten og de pårørende. Det å ha gode rammer rundt dette som legger til rette, tror jeg er helt avgjørende for å få en verdig utgang. Jeg tror det skjer mye godt på sykehjem, og jeg har vært med på flere slike møter selv. Jeg tror veldig mange sykehjem er flinke til å legge forholdene godt til rette for å få gode rammer rundt dette. Jeg tror det er vanskeligere i spesialisthelsetjenesten, som er veldig stykkprisfinansiert, målrettet og hvor det er et veldig effektiviseringsjag. Det interpellasjonen tar opp, slik jeg ser det, er jo nettopp hvordan vi som helsepolitikere kan sørge for at man får rom for sosial praksis, sosiale møteplasser, og kan fylle disse behovene i hele tjenesten. Hvordan kan vi få til de verdige møtene med den døende pasienten – i ambulansen, som det også kan være, i akuttmottaket, eller hvor som helst det måtte være i hele helsetjenesten – og få den naturlige respekt og verdighet mellom dem som er berørt, de som jobber der, og de pårørende? Jeg tror hospicet ved Lovisenberg Diakonale Sykehus, Sunniva Hospice ved Haraldsplass Diakonale Sykehus og den type foregangsinstitusjoner har mye å lære hele spesialisthelsetjenesten og alle som jobber innenfor helsevesenet. Hospicene ved de to sykehusene jeg nevner, som begge er diakonale, er et samspill. Det er private ideer som ligger til grunn, men det har vært et samspill mellom det private og det offentlige. Når man ser på offentlige ordninger som kommer, er det ofte noen private initiativtakere, ideelle stiftelser, som legger grunnlaget, og etter hvert ser man at det kan være noe hele virkemiddelapparatet kan dra lærdom av. Jeg synes debatten i dag på en veldig god måte illustrerer hvordan disse diakonale sykehusene, som Lovisenberg og Haraldsplass er, kan lære bort noe til hele den offentlige sykehussektoren om møte mellom døende, helsepersonell og pårørende. Jeg har lest litt om hvordan de som jobber ved hospiceavdelingen på Lovisenberg Diakonale Sykehus, vektlegger at her er det ikke noen form for forkynning, her er det bare rommet mellom mennesker, og der tror jeg vi har veldig mye å lære. Jeg er veldig glad for at statsråd Bjarne Håkon Hanssen er så åpen i sin tilnærming til interpellasjonen. Jeg tror vi her kan få se en positiv utvikling i årene som kommer.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2008-10-14:
Denne interpellasjonen fokuserer på eit særdeles viktig tema. Det er eit tema og ein debatt som Venstre òg er veldig oppteke av. Helsetilbodet ved livets slutt og døden er ofte vanskelege å snakke om i det vanlege livet, men det er også særdeles vanskeleg å snakke om i politikken. Men eg meiner at vi som politikarar ikkje må skyggje unna. Venstre ønskjer best mogleg behandling av menneske i livets siste fase. Dersom det er best å dø heime eller på sjukeheim, må det leggjast til rette for det. Eg trur at dei aller fleste ønskjer at livets siste fase skal vere i trygge omgivnader, og det er ofte heime eller på sjukeheim. Derfor ønskjer Venstre at kompetansen blir styrkt på sjukeheimane og i kommunehelsetenesta elles. Eg meiner at det på sjukeheimane trengst fleire legar og sjukepleiarar med kompetanse på samansette sjukdommar, og at dei må kunne ta avgjerder når det gjeld eldre som er i livets siste fase og mest av alt treng ro rundt seg. Slik kompetanse er det for lite av på sjukeheimane i dag. Omfattande operasjonar må i sterkare grad vurderast i lys av allmenn helsetilstand. Det er eit faktum at overbehandling er eit problem. Kvar einaste dag kan vi på norske helseinstitusjonar finne døyande pasientar som får unødig og ikkje minst plagsam behandling, f.eks. sondeernæring, bruk av respirator og cellegift. Etter mi oppfatning er det nødvendig at legane på sjukehusa bringar til torgs sine avgrensingar mot å kurere døden når han openbert kjem. Det er dessutan viktig at medisinsk personell utanfor sjukehusa førebur sin eigen medverknad ved livsavslutning, og at pasient og pårørande blir førebudde. Sjukeheimar og heimesjukepleie har i utgangspunktet gode hjelpemiddel mot smerte og depresjonar i ein siste livsfase. Det er likevel eit problem at kommunane har verken personell eller økonomiske ressursar til å gje den hjelpa og støtta som er nødvendig for å gje pasienten og dei pårørande tilfredsstillande tryggleik. Opprusting av fleire delar av helsetenesta utanfor sjukehus er derfor veldig nødvendig for å gjennomføre ei verdig livsavslutning, i heimen eller på sjukeheimen. Eg trur at ein meir bevisst må arbeide med haldningar til døden. Vi som politikarar må òg delta i den debatten. Vi må alle i sterkare grad erkjenne at døden i seg sjølv ikkje er nokon sjukdom, men den mest naturlege delen av eit liv, som interpellanten sa tidlegare her i dag. Livsavslutninga skal sjølvsagt ha prioritet likeverdig med anna pasientbehandling. Pasientar i livets siste fase har ein soleklar rett til god og adekvat lindring av plagsame symptom og til god palliativ behandling. Men det må unngåast at døande blir plaga unødig dei siste dagane og vekene av sitt liv. 80–90 pst. av pasientane veit det når dei er døyande. I tillegg til god smertelindring er tillit mellom pasient og behandlar veldig viktig. Informasjon, kommunikasjon og det å kunne snakke med nokon i denne fasen av livet er også særs viktig. Medisinsk behandling kan ikkje erstatte ein tillitsfull, open og ærleg dialog mellom pasient og behandlar. Her trur eg det må setjast inn meir ressursar.
Inge Lønning (Høyre), 2008-10-14:
Jeg takker statsråden for svaret. Per i dag er det anslagsvis 40 pst. av dem som avgår ved døden i Norge, som dør i sykehus. Det er ca. 38 pst. – altså et litt lavere tall – som dør i sykehjem, mens tallet på de som dør i sitt eget hjem, er under halvparten av dette, 19 pst. Det er jo ingen som vet med sikkerhet hva som skjuler seg bak disse tallene når det gjelder de egentlige ønskene hos mennesker som er i livets sluttfase, men det er vel grunn til å tro at det kanskje er vesentlig flere som ønsker å dø hjemme, enn de som faktisk gjør det. Dette henger sammen med mange faktorer, men først og fremst henger det sammen med at man kanskje ikke våger å påføre sine nærmeste pårørende det man tror er en belastning. Det kan skyldes at de pårørende føler stor usikkerhet fordi man ikke har tilstrekkelig tilgang på medisinsk kompetanse dersom det skulle bli nødvendig. Derfor tror nok jeg at en nøkkel – hvis man ønsker å skape reell valgfrihet – er å invitere primærhelsetjenesten til å organisere det medisinske tilbudet slik at man kan tilkalle legehjelp 24 timer i døgnet dersom det er behov for det. Det tror jeg langt på vei er en nøkkel i denne sammenheng. Men så det andre punktet, hvor jeg ikke egentlig hørte noe klart svar fra statsråden. Når det gjelder de egentlige hospice – som er ganske krevende avdelinger, fordi de skal ta vare på det helhetlige behovet både for de nære pårørende og for den pasient som er i livets sluttfase – har utviklingen i Norge stoppet opp. Hvis man sammenligner med Danmark, har Danmark satset tungt på dette området og har et tilbud som er mange ganger større enn det vi har i Norge. Mitt spørsmål til statsråden er: Ville det ikke være nærliggende å tenke seg at i det minste alle de store regionene i Norge hadde et godt utbygget hospicetilbud? Det er ikke tilfellet i dag. Jeg tror faktisk ikke at det er noen andre av de mange utmerkede deltiltakene om palliativ omsorg osv. som hverken hver for seg eller til sammen kan dekke det samme behovet. Jeg skulle gjerne høre statsrådens syn på hospice.
Inge Lønning (Høyre), 2008-10-14:
Dette har vært en positiv debatt, som har belyst et bokstavelig talt livsviktig tema. Jeg er spesielt glad for at statsråden i sitt andre svar gikk så langt i å gi sin tilslutning til synspunktene på videre utvikling av hospicetanken og hospiceinstitusjonen i Norge. Det er jeg meget glad for. Representanten Ballo sa at det var en utakknemlig oppgave å drive med utredningsarbeid. Det er jeg ikke enig i. Det er faktisk en takknemlig oppgave, men av og til kan man bli fortvilt over at det går så lang tid fra man har påvist et behov til vi er i stand til å finne måter å dekke det på. Det tok nøyaktig ti år fra vi lanserte hospicetanken i utredningen i 1984 til den første lille realisering. Det burde ikke være nødvendig at vi tar oss så lang tid på å realisere noe som det åpenbart er behov for. Så tilbake til det grunnleggende spørsmål: Hvorfor har utviklingen blitt slik at jo mer spesialisert helsevesenet er blitt, desto mer ser det ut til at de helt elementære oppgavene blir forsømt? Jeg tror det er en forklaring på det. Vi blir flinkere og flinkere til å håndtere det høyspesialiserte, men vi blir mindre og mindre i stand til å se de helt enkle oppgavene og ta vare på dem. Den klassiske legeetikk hadde tre stikkord: helbrede, lindre og trøste. I dag kan man få inntrykk av at vi har skjøvet så mye av vekten over på det første stikkordet, helbrede, at det er nesten ingenting igjen til de to andre. Derfor kan det være verdt å avrunde dette med å minne om at de gamle grekere som formulerte det opprinnelige legeideal, utla det slik: Helbrede kan vi gjøre i noen tilfeller – og man kan vel tilføye: færre enn vi liker å tro – lindre kan vi gjøre i de fleste tilfeller. Trøste kan vi gjøre i alle. Det burde tilsi at man slutter med den uvanen å si det som fremdeles kan høres i helsevesenet når man konstaterer at en kurativ behandling ikke fungerer: Dessverre, det er ikke noe mer vi kan gjøre. Jo, det er så avgjort noe mer man kan gjøre, men dette «mer» har en annen karakter enn forsøket på å helbrede. Det har simpelthen den enkle karakter å hjelpe et menneske til å få lov til å leve helt til det dør, også etter at man har konstatert at helbredende behandling ikke fører frem.
Inge Lønning (Høyre), 2008-10-14:
La meg først si at jeg er helt enig med representanten Hagen i at den generelle dispensasjonsadgang som finnes i den vanlige forretningsorden, ikke kan være slik å forstå at man i saker hvor det er grunnleggende, substansielle problemer, har anledning til å dispensere. Den generelle bruk av dispensasjonsadgang må være forbeholdt de ganger da det å holde seg pinlig til formalia, ville føre til meningsløse konsekvenser. Det er så langt jeg kan skjønne, ikke tilfellet i denne saken. Den viktigste grunnen til at jeg fant det nødvendig å be om ordet, er at jeg innstendig vil advare mot at den behandling regjeringspartiene her har lagt opp til, skulle skape presedens for fremtiden. Det ville være meget uheldig. I brevet Presidentskapet mottok fra finanskomiteen, var det ikke sagt et eneste ord om begrunnelsen for at man ønsket å fravike forretningsordenens bestemmelser. Det synes jeg er meget kritikkverdig. Men jeg har forstått at grunnen er at Regjeringen vil forebygge skattetilpasning. Vi har jo gode prosedyrer i Stortinget når dét er motivet. Det pleier man å behandle i hemmelige møter. Da har man en effektiv metode for å forebygge uhensiktsmessige former for skattetilpasning. I denne sak vil jeg mene at dette blir det rene spillfekteri. De som holder seg med gode skatterådgivere, har skjønt tegningen for lenge siden. De har formodentlig truffet de nødvendige disposisjoner for lengst, slik at hele begrunnelsen for å fravike Stortingets eget regelverk egentlig ikke er til stede.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-10-14:
Det er selvsagt til saksbehandlingen. Jeg kan jo begynne med å fremme forslag om at saken ikke tas under behandling i dagens møte, men henvises til behandling i samsvar med forretningsordenens § 32, altså den såkalte 48-timersregelen. Jeg vil gjerne få lov til å begrunne dette og si litt om saksbehandlingen hittil. Det er slik at finanskomiteen drøftet denne saken på sitt møte den 8. oktober og da vedtok en fremdriftsplan basert på at finanskomiteen skulle avgi innstilling i går, og at saken skulle føres på dagens kart. I forbindelse med finanskomiteens møte er det til sak nr. 8 gjort følgende protokolltilførsel – selv om den står på galt sted i protokollen: «Medlemmene fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre motsetter seg sterkt måten saken er behandlet på, særlig i forhold til Grunnlovens § 97. Ved avstemming var det 9 mot 8 stemmer for fremdriftsplanen.» Det var ikke 9–9, fordi et medlem var fraværende i møtet, noe som man kanskje kan komme tilbake til i en annen sammenheng. Det ble da også sendt et skriv fra finanskomiteen til Presidentskapet. Dette ble behandlet i Presidentskapets møte sist torsdag. Der heter det at det var skriv av 7. oktober d.å. fra finanskomiteen – altså datert dagen før finanskomiteen drøftet og behandlet saken. Selve det formelle skrivet til Presidentskapet ble altså skrevet i henhold til disse papirene dagen før finanskomiteen behandlet det. Det stod imidlertid intet – og det er kanskje det som er årsaken, at man ikke regnet med noen dissens – i brevet fra finanskomiteen ved finanskomiteens leder til Presidentskapet om at det hadde vært en debatt i finanskomiteen, og at finanskomiteen var delt på midten. Jeg synes det hadde vært forsvarlig å gjøre Presidentskapet oppmerksom på det. Når Stortinget skal ta stilling til dette, synes jeg også at det hadde vært naturlig om presidenten i sin innledning til fremsettelse av forslaget hadde opplyst om at det var til behandling i Presidentskapet, og at det der er gjort følgende protokolltilførsel: «Presidentene Hagen, Lønning og Lånke ønsket F.O. § 32(«48-timers-regelen») lagt til grunn for behandlingen av saken.» («48-timers-regelen») Jeg har derfor fremmet forslag om at man følger vanlig saksbehandling. Jeg vil også si at vi har et regelverk med tidsfrister i forretningsordenen nettopp for at de skal overholdes når det er vanskelige og omdiskuterte saker. Av og til, når hele Stortinget er enig om å kunne fravike fordi det er en bagatellmessig sak, kan jeg akseptere dette, og har gjort det i flere tilfeller. Men når Stortinget er delt på midten, og regjeringspartiene til de grader overkjører og til de grader tar det for gitt at man ikke skal ta hensyn til andre, har flere av oss reagert ganske kraftig. Det er bakgrunnen for mitt alternative forslag til behandlingsmåte.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-10-14:
Dersom Regjeringen hadde hatt det samme synspunkt som Heikki Holmås nå gav uttrykk for, ville Regjeringen nettopp benyttet den alternative metoden som lagtingspresident Inge Lønning nå refererte til, nemlig ikke å legge det fram i åpent møte, men i et hemmelig møte for hemmelig behandling til det var over – hvis det var hensynet, slik som Heikki Holmås nå har påpekt. Dette har jo vært kjent siden finanstalen og statsbudsjettet ble fremlagt, og så skal man knipe inn akkurat ett døgn, fordi det ene døgnet liksom skal være det som hindrer dem som eventuelt er i stand til å utnytte det. Det synes jeg er en meget dårlig begrunnelse for å gå bort fra 48-timersregelen, som nettopp er å hensynta alle dem som er berørt av saker. Har Regjeringen vært bekymret for skattetilpasning eller at noen registrerte arv akkurat i dette tidsrommet, har man allikevel gått bort fra dette i og med at saken ikke ble fremlagt for Stortinget i hemmelig møte etter hemmelig komitemøte, og dermed ikke ble offentlig kjent før vedtaket var fattet.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2008-10-14:
Selv om jeg ikke lenger er medlem av helsekomiteen, føler jeg at jeg har behov for å ta ordet i denne saken. Det har vært mange gode innlegg i salen. Man snakker mye om palliasjon, men egentlig lite om hospice og det som er selve filosofien bak hospice, og det savner jeg. Det er ett element som er utelatt fra interpellasjonsteksten. I interpellasjonsteksten står det «fysiske, psykiske og åndelige behov», mens jeg mener det burde stått «fysiske, psykiske, sosiale og åndelige behov», for nettopp det sosiale aspektet er svært viktig ved hospice. Hospice, i motsetning til palliasjon, har dette elementet, bl.a. ved frivillige, som er en viktig del av tenkningen omkring behandlingen av alvorlig syke og døende. Jeg fikk jobbe ved Haraldsplass Diakonale Sykehus i Bergen i åtte år. Der er Sunniva Hospice. Sunniva Hospice er ikke bare for mennesker som ligger i sengen og skal dø. Det som var kjempeviktig i det tilbudet, var bl.a. dagsenteret, der mennesker kunne komme og treffe andre pasienter som hadde en diagnose med dødelig utgang, og ikke minst få treffe frivillige som stilte opp og ønsket å gjøre hverdagen og sykehistorien så god som mulig for pasienten. Hospice er viktig, og jeg synes det er flott at helseministeren stanser opp ved dette at det kanskje burde vært en hospiceavdeling i hvert helseforetak. I tillegg til at hospice er et tilbud til de enkelte pasienter, gjennom dagsenter, men også sengeplasser når folk skal dø og ikke lenger kan stå på beina, har det en stor oppgave i å drive undervisning ikke bare innenfor spesialisthelsetjenesten, men også innenfor kommunehelsetjenesten. Når hospice fungerer godt, er hospice det viktige mellomleddet mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten som gjør at pasientene uansett om de er hjemme, eller om de er i en seng på et hospice, er omsluttet av de samme folkene. Å drive undervisning for mennesker som jobber innenfor kommunehelsetjenesten, er en veldig viktig del av både Sunniva Hospices og sikkert også Hospice Lovisenbergs virksomhet. Så til det sosiale aspektet. Pårørende får treffe andre pårørende, også etter at den kjære er død, for de har samlinger, oppfølging osv. i ettertid. Så det som gjør hospice annerledes enn vanlig palliasjon, er at det er dimensjoner ved dette som en ikke har innenfor et sykehus, og ikke nødvendigvis har i en liten kommune, men det kan fungere som kraftsentre for kommunehelsetjenesten og for spesialisthelsetjenesten rundt omkring i regionene. Da tror jeg jeg har sagt det jeg ville si.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
På bakgrunn av det som representanten Hagen nettopp sa, vil eg understreke at den skriftlege oppmodinga som gjekk til Presidentskapet, var signert og send etter at finanskomiteen vedtok sin framdriftsplan. Eg vil presisere dette, slik at det ikkje skal rå noka misforståing. Det er òg slik at stortingspresident Jagland er gjord kjend med at det har vore ulike vurderingar i finanskomiteen om denne saka, slik at vi frå komiteen si side har spelt med opne og ryddige kort. Så er det rett som representanten Hagen seier, at det har vore ulike synspunkt i komiteen, mellom opposisjonen på den eine sida og fleirtalet i komiteen på den andre sida, om tempoet i behandlinga. Fleirtalet avgjorde då at vi skulle ha ei rask behandling av denne saka. St.prp. nr. 3 for 2008–2009 er forslag frå Regjeringa om strakstiltak som det er viktig å få vedteke raskt, for å unngå tilpassingar. Eg vil ikkje gå inn på realiteten, men understrekar at det er grunnen til at vi har lagt opp til ei så rask handtering. Eg vil til slutt be representantane frå regjeringspartia om å følgje presidentens oppmoding om at vi tek saka under behandling i dette møtet.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Eg sluttar meg til dei vurderingane som saksordføraren gjorde greie for i innlegget sitt. Det er mi klare overtyding at det eksisterande arveavgiftssystemet ikkje er tilfredsstillande. Det er prega av manglande likebehandling. I sin tur har det ført til at ordninga har hatt for svak legitimitet. På bakgrunn av denne erkjenninga blei det varsla i statsbudsjettet for 2008 at arveavgifta skulle endrast og gjerast meir rettferdig. Derfor følgjer Regjeringa opp saka i budsjettet for 2009. Det blir foreslått sterk auke i innslagspunkta, og avgiftssatsane blir reduserte vesentleg. Samtidig blir rabatten på ikkje-børsnoterte aksjar avgrensa. Det blir lagt til grunn at minst 90 pst. av alle personar som betalar arveavgift, skal betale mindre til staten som følgje av dei endringane som her blir foreslått. Arbeidarpartiet er klart tilfreds med Regjeringa sitt opplegg. Ei breiare behandling av saka vil vi kome tilbake til seinare i haust. Då vil alle element i det nye arveavgiftssystemet bli sette under debatt. Forslaga til endring i arveavgifta skal altså behandlast heilt og fullt i Stortinget seinare i haust. Det denne forsamlinga skal ta stilling til i dag, er strakstiltak – og berre det. Formålet med desse tiltaka er å motverke tilpassingar frå dags dato og fram til nyttår. Slike tilpassingar kan skje ved at ikkje-børsnoterte aksjar og andelar blir gitt i form av forserte gåver fram til 1. januar 2009. Det er berre gåver som er omfatta av vedtaket som Stortinget er invitert til å gjere seinare i dag. Dei avgiftspliktige kan fritt velje å utsetje gåveoverføringa til etableringa av arveavgiftslova med tilhøyrande endringar i satsane er på plass frå 1. januar neste år. Det er altså ikkje rett slik mindretalet hevdar i innstillinga, at eit uføresett generasjonsskifte fører til at verdsetjingsandelen blir fordobla samtidig som avgiftssatsane for 2008 skal stå ved lag. I innstillinga hevdar mindretalet at «saken formelt dreier seg om tilbakevirkninger av et tidligere stortingsavgiftsvedtak for inneværende år». Det er ikkje korrekt. Vedtaket som Stortinget etter alle solemerke gjer seinare i dag, skal verke framover i tid, frå det tidspunktet vedtak blir gjort. Saka er nøye vurdert, også juridisk. Det er sjølvsagt formell dekning for at Stortinget ved plenarvedtak hausten 2008 kan gjere vedtak om utrekningsgrunnlaget for arveavgifta, slik det er foreslått i St.prp. nr. 3 for 2008–2009. Dersom det ikkje hadde vore ein slik formell heimel, hadde saka sjølvsagt ikkje blitt fremma for Stortinget på denne måten. Eg poengterer at dei endringane som er foreslått for arveavgifta, er grunngitt med legitimiteten til systemet. Ei omlegging som opnar for vesentleg tilpassing som særleg dei aller mest velståande i samfunnet kan nyte godt av, vil definitivt ikkje auke oppslutninga om arveavgifta. På dette grunnlaget støttar Arbeidarpartiet strakstiltaka som Regjeringa har foreslått.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Mi vurdering er at den måten vi har lagt til rette for behandling av saka på både i komiteen og her i Stortinget no, fyller formalkrava, i tillegg til at det er saklege argument reint politisk òg for å gjere det. Saka er fremma som strakstiltak for å motverke skattetilpassingar, og det har vore gjort ved ei rekkje tidlegare høve. Det som er det spesielle med denne saka, som vi ikkje kan samanlikne med endringar som har skjedd i formues- og inntektsskattlegging før, der dei har fått tilbakeverkande kraft, er at Grunnlova set avgrensingar på handtering av arveavgiftssaker. Der kan ikkje verknadstidspunktet begynne å gjelde før den dagen vedtaket er gjort, i motsetning til når det gjeld dei typane skattesaker som eg nemnde. Eg meiner at måten vi har handtert saka på, er klart tilfredsstillande, og har ikkje grunn til å beklage noko når det gjeld handtering overfor Stortingets presidentskap. I tillegg til det formelle har eg òg fleire gonger hatt munnleg kommunikasjon med stortingspresidenten om saka.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Lat meg understreke at ved ei rekkje tidlegare høve, f.eks. då Stortinget innførte utbytteskatten, har det blitt gjort vedtak på eitt tidspunkt, men verknadstidspunktet var langt tidlegare. Den moglegheita har ein ikkje når det gjeld arveavgiftsbehandling, og derfor har vi måtta velje ein annan strategi i behandlinga enn det det var lagt opp til då. Dei formelle sidene av saka er grundig vurderte. Eg viser til at Justisdepartementet si lovavdeling f.eks. har gitt tilslutning til den prosedyren som her er vald, og uttala eksplisitt at plenarvedtak frå Stortinget si side på dette tidspunktet er legalt. Derfor har vi gjort det slik. Så vil eg berre seie at denne saka har vi arbeidt med over lang tid, og det forslaget som Regjeringa har fremma, meiner eg er eit svært solid forslag. Eg står ikkje her og signaliserer at det er behov for å gjere noka realitetsendring i det.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Eg har høyrt representanten Tybring-Gjedde meir treffsikker enn i det sitatopplegget som han nettopp no skisserte, både når han refererer kva eg har sagt, og òg kva representanten Lundteigen skal ha sagt. Eg kan avgrense meg til å seie kva som er mitt hovudsynspunkt: Denne saka har eg vore med og arbeidt med i 1 1/2 år, og eg er svært tilfreds med det resultatet som føreligg. Det er eit forslag som, når det gjeld realitetane i saka, ryddar opp i eit uheldig regime, det styrkjer legitimiteten, det skaper eit meir rettferdig system, til overmål gir det lettar for meir enn 90 pst. av dei som blir omfatta av arveavgift, og det har ein svært god sosial profil. Det er eg svært tilfreds med, og derfor har ikkje eg behov for, med mindre det oppstår heilt nye og ukjende problem, å signalisere at det er behov for noka endring i det forslaget som Regjeringa har presentert. Eg skal med glede stå fram i denne salen og forsvare det i tida som kjem.
Svein Flåtten (Høyre), 2008-10-14:
Det kan jo ikke være slik at Stortingets finanskomite ikke skal ha tilstrekkelig behandlingstid for sine saker. Vi hører nå komiteens leder si at dette var fordi Regjeringen ønsket å gjøre det på denne måten. Regjeringen har andre måter som de kan fremme saker på for å øke skattebelastningen. Men det er en annen historie. Det er veldig bra at man i Presidentskapet har vært våkne og sett på denne saken. Det var ikke bare et mindretall i finanskomiteen, det var et stort mindretall. Jeg tror det ble protokollført med lederens dobbeltstemme at man ikke skulle følge en vanlig og forsvarlig saksgang. Det hadde ikke vært noe i veien for at saken kunne ha vært behandlet raskt, men forsvarlig. Det var en samlet opposisjon i komiteen, og Høyre kommer til å stemme for forslaget fra representanten Hagen som er fremmet her.
Svein Flåtten (Høyre), 2008-10-14:
Bare et kort spørsmål til representanten Lundteigen: Synes han at norsk næringsliv og bedrifter som omdanner seg i forbindelse med generasjonsskifter, fortjener en så vidt summarisk behandling fra Stortingets finanskomite i viktige saker som angår deres fremtid?
Svein Flåtten (Høyre), 2008-10-14:
Jeg skal holde meg til formalitetene og ikke gå inn i selve saken – den har jeg forstått kommer tungt opp siden, og da kan det til og med hende at det blir endringer i det som er foreslått i odelstingsproposisjonen. Men mitt spørsmål til komitelederen er slik: Er det noe i komiteens behandling av denne saken og det påfølgende forhold mellom komiteen ved komiteens leder og Presidentskapet som komitelederen mener kunne vært gjort annerledes for å danne et bedre grunnlag for hvordan komiteen skal behandle den typen saker i fremtiden?