trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-16:
Jeg oppfattet at representanten Lønning sa at det var noe «amøbeaktig» over den måten som Regjeringen håndterer nasjonal helseplan på. Jeg satt og filosoferte over hva det er som kjennetegner opposisjonen når det gjelder den tilnærmingen de velger. Jeg tenkte først at det er noe visst parasittaktig over det, men så tenkte jeg at det er sikkert upassende, at det kommer sikkert presidenten til å klubbe. La oss derfor velge ordet symbiose i stedet, at opposisjonen på mange måter lever i en slags symbiose med Regjeringen. Vi har jo erfart hvordan vi har diskutert en offentlig tannhelsereform, og at opposisjonen straks kom med forslag. De må ha tenkt: Oi, Regjeringen tenker å gjøre noe med tannhelse, la oss skynde oss og foreslå en tannhelsereform. Når Regjeringen foreslår at vi skal stenge kl. 2 om natta, tenker de: La oss skynde oss og foreslå at vi også skal stenge kl. 2 om natta. Når Regjeringen har tenkt å ha en opptrappingsplan på rusfeltet, tenker de: La oss også skynde oss og foreslå noe på rusfeltet. Slik er det vi opplever at dette blir lang dags ferd mot natt, for da kommer det ene forslaget etter det andre. Når man har oppfattet at Regjeringen er i ferd med å foreta seg noe, vil man gjerne selv foreslå det samme. Nå er det altså nasjonal helseplan vi diskuterer. Til saken: Når det gjelder regjeringspartiene, viser vi til at Regjeringen arbeider med en ny nasjonal helseplan for perioden 2011–2014, og at planen skal legges fram for Stortinget i form av en stortingsmelding. Regjeringspartiene har merket seg at Regjeringen har igangsatt et interdepartementalt arbeid for å vurdere behovet for sterkere nasjonal styring og kontroll med investeringene i spesialisthelsetjenesten. Regjeringspartiene viser til at helsemyndighetene med utgangspunkt i Nasjonal helseplan vil etablere en strategisk ramme for personell- og utdanningsområdet. En strategisk ramme gir handlingsrom og hjemler kompetansestrategiene knyttet til helsetjenestens ulike roller på området. Helsetjenestens operasjonalisering og konkretisering av egne kompetansestrategier må stå i forhold til den nasjonale helseplan. Regjeringspartiene avventer og ser fram til resultatet av Regjeringens arbeid med den nye nasjonale helseplanen. Jeg vil jo legge til at vi i SV er veldig glade for det Regjeringen tar tak i, siden vi var rimelig tidlig ute og foreslo en nasjonal helseplan. At opposisjonen nå også ser ut til å samle seg om den ideen, er på ingen måte grunnlag for at vi skal hisse oss opp over det – snarere tvert imot.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-16:
Mitt innlegg var ikke ment som en kritikk, verken av representanten Lønning eller av opposisjonen, men tvert imot som en kompliment om at man følger opp forslag som kommer fra Regjeringen, og selv synes at mange av de ideene Regjeringen har lagt fram, er gode. Man ønsker til og med å komme Regjeringen i forkjøpet. Derfor sa jeg også at det at alle partier i Stortinget nå er opptatt av at vi bør ha en nasjonal helseplan, synes jeg ikke det er noen grunn til å «hisse oss opp over – snarere tvert imot». Det er det grunn til å glede seg over, så representanten Lønning har ingen grunn til å føle at jeg har begått noe angrep på hans person eller hans vakre parti.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2009-06-16:
Jeg vil bare kommentere et par ting i debatten – for det første påstanden fra representanten Ludvigsen om at jeg gikk inn for en uendelig liste med helseregistre. Jeg nevnte for det første et register for hjerte- og karsykdommer, noe alle de andre skandinaviske landene har. Dette er den største sykdomsgruppen i Norge. Vi er urolige for de store kvalitetsforskjellene som er når det gjelder behandlingen av den pasientgruppen. Det er all grunn til å få en bedre oversikt over hvordan hjerte- og karpasienter behandles i Norge. Pasientorganisasjoner som LHL, Diabetesforbundet og Nasjonalforeningen for folkehelsen jobber aktivt for å få dette registeret fram. Man har etterlyst tidligere her i debatten at man bør høre på pasientorganisasjonene. Det burde man gjøre også i dette tilfellet. Jeg nevnte to andre registre som jeg mener man bør se på. Det gjelder et register for nevrologiske sykdommer – altså behandling av pasienter med Parkinsons sykdom, ALS, Alzheimer og MS – hvor det er et stort behov for å se om vi har god nok kvalitet på behandlingen i Norge, for å få en bedre oversikt over hvordan disse pasientene behandles, slik at man kan gjøre de forbedringene som Stortinget helt sikkert ønsker. Det tredje jeg nevnte, var behandling av pasienter med muskel- og skjelettlidelser. Så jeg har ikke nevnt en uendelig liste. Jeg har nevnt noen spesifikke områder med svært store pasientgrupper. Når det gjelder spørsmålet om hvordan personvernet og kvaliteten ved disse registrene skal sikres, satte statsråden i gang et prosjekt i 2008 for å gjennomgå kvaliteten, personvernet og praksisen i de ulike pasientregistrene. Når Stortinget så skal behandle nye registre, får vi ta standpunkt til hva slags regelverk vi skal ha på de områdene som er tatt opp her i dag, i det enkelte tilfellet. Det er klart at det er viktig å se på hvorfor f.eks. Kreftregisteret har kunnet få de resultatene som representanten Ludvigsen ikke vil forholde seg til. Når han sier i representantforslaget at Kreftregisteret ikke redder liv, at det ikke brukes i forbindelse med medisinsk behandling, viser jeg til gjennomgangen av pasienter med tykktarms- og endetarmskreft, hvor anslagsvis 200 flere pasienter reddes i året på grunn av Kreftregisteret, som har vært personidentifiserbart, slik at man har kunnet gå igjennom behandlingsforløpet. Man forholder seg ikke til den typen argumenter. Jeg skulle ønske at vi også gjorde det, og at vi kunne jobbe mer sammen om disse problemstillingene – bedre pasientbehandling, bedre personvern. Det er sagt at vi ikke hører på høringsinstanser osv. Både personvern i forhold til aktivt informert samtykke og lovfesting av dette med pasientens innsyn i logg var to viktige forsterkninger som det ble gjort vedtak om her i Stortinget i forrige uke, og som bl.a. bygde på påpekinger fra Helsetilsynet. Vi skal høre på hverandre i denne debatten. Jeg skulle ønske vi kunne unngå svartmalingen og prøve å ivareta både pasientbehandlingen og personvernet.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2009-06-16:
Til spørsmålet som Dåvøy stilte om hvorfor registre ikke skal være personidentifiserbare. Kreftregisteret begrunner det med at man skiller mellom behandlingsregistre, hvor man går inn i behandlingsforløp og trenger å undersøke nærmere hva som har skjedd med den enkelte pasient, og derfor har man personidentifiserbare registre. Det har gitt de resultatene jeg nevnte når det gjelder f.eks. tykktarms- og endetarmskreft, og pasientforløpet der. Den samme problemstilling vil være når man skal gå inn i nye behandlingsregistre, som Kreftregisteret ønsker å opprette for andre kreftformer, som f.eks. lungekreft, prostatakreft osv. Her oppfatter jeg at komiteen er positiv. Jeg har ikke registrert noen forslag i Stortinget om at man når det gjelder Kreftregisterets behandlingsregistre, skulle frata de den lovhjemmelen de har for at de skal være personidentifiserbare. Det vil i tilfelle være dramatisk. Det er mulig at dette kan gjøres på andre måter og med bedre teknologiske løsninger framover, men det har vi behov for å se på i hvert enkelt tilfelle. Derfor sa jeg at vi ikke kan si generelt at det ikke skal være personidentifiserbart, men at vi må komme tilbake til det når vi behandler hvert enkelt nye register.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Statsråden uttrykte sin glede over at det under komitébehandlingen av Ot.prp. nr. 51 var kommet inn en del ting. Han nevnte ikke samtykkekravet, men jeg går ut fra hans glede omfatter det også. Det er bakgrunnen for mitt spørsmål. Som jeg sa i mitt innlegg i sted, undrer jeg meg stort over at man ikke er i stand til å ta stilling til hvorvidt prinsippet om informert samtykke bør ligge til grunn også i forbindelse med en nasjonal kjernejournal, for den dreier seg jo virkelig om det identifiserbare enkeltindivids opplysninger og har ikke noe annet formål enn å dekke behovet for opplysninger i påkommende tilfelle for vedkommende person. Nå er det etter norsk helselov slik at ingen av oss har plikt til å motta behandling. Vi har til og med rett til å motsette oss behandling. Hvorfor kan statsråden da se for seg den mulighet at man ikke skal ha rett til å motsette seg at det lagres opplysninger?
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Jeg oppfattet statsrådens svar i replikkordskiftet i sted slik at han erklærte seg enig i forslag nr. 3, fra mindretallet i komiteen, på det springende punkt, nemlig at hvis det opprettes en kjernejournal, skal den være basert på informert samtykke. Det synes jeg er meget positivt. Men det må jo bety at hvis regjeringspartiene er enig med sin statsråd, burde de med god samvittighet stemme for forslaget – og det samme burde Fremskrittspartiet kunne gjøre. Hvis statsråden mener det er udiskutabelt at prinsippet om informert samtykke skal gjelde, uansett hvor mange opplysninger – eller «hva slags type opplysninger», som det står i merknadene fra flertallet – som inngår, burde man være i stand til å manne seg opp til å slå det fast her og nå. I likhet med representanten Ballo er jeg overrasket over – dette er først og fremst en kommentar til representanten Bøhlers innlegg i denne debatten, men også til en del av de innlegg som ble holdt i Odelstinget under behandlingen av Ot.prp. nr. 51 – at man sier at de innspill som kommer fra statens egne faglige organer, Datatilsynet, Helsetilsynet og Helsedirektoratet, gjør inntrykk. Det var det uttrykket statsråden selv brukte. Samtidig finnes det ikke et spor i proposisjonen av at disse tunge uttalelsene har hatt noen som helt innflytelse på noe punkt. Jeg må i så tilfelle be om å få vite på hvilket punkt man har tatt hensyn til og lagt vekt på de innvendingene som tilsynsorganene og fagorganene har kommet med. I stedet har man opplevd at mange representanter har gått langt i å sette dette til side, nærmest med en påstand om at Helsetilsynet ikke vet hva de snakker om, og Datatilsynet vet i hvert fall ikke hva de snakker om. Hvis det er tilfellet, burde det være et ansvar å sørge for at fagorganene blir mer kompetente – hvis de har så lite kunnskap om den virkeligheten de uttaler seg om. Det er grunn til å uttrykke bekymring over at såpass prinsipielle og tunge innvendinger, også fra sentrale pasientorganisasjoner, ikke medfører at det skjer innstramninger eller forandringer på noe punkt. Den eneste innstramning som har skjedd i denne prosessen, er den som skjedde i Stortinget.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Av de viktige avklaringer i denne debatt er statsrådens avklaring av at han prinsipielt fastholder prinsippet om informert samtykke, også i tilknytning til en eventuell kjernejournal. Det gjør det desto mer nærliggende å spørre én gang til: Flertallet i innstillingen avviser forslag nr. 3, som dreier seg om nettopp dette, ved å vise til at man ikke kan ta stilling til prinsippet om informert samtykke før man eventuelt ser hvilke opplysninger det skal dreie seg om. Er det slik å forstå at flertallet i komiteen her er grunnleggende uenig med statsråden, ville det være nyttig om det ble avklart. Til sist en liten bemerkning til representanten Holmås’ innlegg. I odelstingsdebatten om Ot.prp. nr. 51 for 2008–2009 sa den parlamentariske leder for SV at SV i denne sak, som i alle andre saker, stiller seg bak Regjeringen. Jeg oppfattet at det var det samme budskapet fra Heikki Holmås. Det er kanskje en yrkesnevrose, men det får meg til å tenke på, fra mitt fagfelt, at det er de nyomvendte som er de mest nidkjære. SV har aldri tidligere hatt regjeringserfaring, men i løpet av fire år har de klart å bli den mest disiplinerte puddel av alle.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Jeg hadde egentlig ikke trodd at det var behov for noen lang debatt i denne saken, men sakens ordfører brukte atskillig tid på å argumentere for de forslagene som Kristelig Folkeparti står alene om i innstillingen, og som regjeringspartiene altså ikke kommer til å støtte. Det er jo litt uvanlig. Den uenighet som er til stede, dreier seg ikke om viktigheten av problemet som representantforslaget adresserer. Det dreier seg heller ikke om de intensjonene som ligger bak, men det dreier seg om – etter mitt skjønn – den overdrevne tro på at ny og revidert lovgivning er svaret på disse utfordringene. Tidligere statsminister Kjell Magne Bondevik sa i en refleksjon for noen år siden at en av de tingene som han hadde forstått etter mange, mange år i politikken, var at Kristelig Folkeparti kanskje hadde hatt en overdreven tro på lovgivning som virkemiddel når det gjelder å løse problemer som har med folks atferd og holdninger å gjøre. Han var kommet til at den troen kanskje med fordel kunne modereres noe, til fordel for andre virkemidler. Spørsmålet som må stilles til forslagene fra Kristelig Folkeparti er jo ganske enkelt: Er det mangler ved lovgivningen som er problemet? Betyr det at problemet kan løses ved å forandre på lovgivningen, enten det er punktet med maks skjenketid – fra kl. 03 til kl. 02 – eller er det innskjerping av andre regler? Mitt svar på det spørsmålet er: Nei, det er ingen mangler ved alkoholloven. Den er aldeles utmerket som den er. Problemet er bare at den praktiseres ikke. Eller den praktiseres meget tilfeldig. Det problemet løses ikke ved at man eventuelt erstatter en regel med en regel som er et hakk mer restriktiv, for problemet med håndheving av reglene kommer til å være nøyaktig det samme som det er i dag. Høyre, Venstre og Fremskrittspartiet har den helt klare felles oppfatning at det er de lokale politikere som har de beste forutsetningene for å vurdere de forholdene som trenger å vurderes når det gjelder å vedta lokale regler. Vi kan ikke se noen som helst grunn til at statens rolle på dette området skal forstørres til fortrengsel for det lokale selvstyret. Om det er noe område hvor det lokale selvstyret er «to the point», og hvor det er grunn til å satse på nettopp det lokale selvstyret, er det akkurat her. Vi har i innstillingen vist til at utviklingen klart peker i retning av at lokalpolitikerne forvalter sitt ansvar på en måte som ikke tyder på at de trenger noen ytterligere pekefinger fra statens side. De utnytter stort sett det handlingsrommet de har fått, til å legge seg på mer restriktive linjer enn de maksimumsrammene som er fastsatt gjennom statlig lovgivning. Da er det et paradoks at Stortinget i tilfelle skulle være av den oppfatning at man er nødt til å forandre det statlige rammeverket fordi kommunene ikke er i stand til å forvalte ansvaret sitt på en betryggende måte. Alt taler for at det er kommunene. Jeg ser ingen som helst grunn til at vi skal fravike det prinsippet i fremtiden.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Statsråden har naturligvis rett i at uenigheten ikke dreier seg om hvorvidt det skal være lokalt selvstyre eller ikke. Uenigheten dreier seg vel om hvorvidt det er begrunnet å ta fra kommunene en frihet, som representanten Vedum helt riktig og presist formulerte det. Min oppfatning er at det er den som ønsker å flytte balansepunktet, som har plikt til å komme med en overbevisende begrunnelse for hvorfor man ønsker å ta fra kommunene en frihet, og hvorfor man ønsker å utvide statens myndighetsutøvelse på kommunenes bekostning. Jeg er ikke i stand til å se at vi har fått en slik begrunnelse. Det blir jo ikke spesielt overbevisende når man går direkte over fra å begrunne 1 times innskrenkning av skjenketidene med å henvise til de totale utfordringene ved voldsbruk og alkoholrelaterte skader, for hvis man for ramme alvor mener at det å forandre på skjenketidene, skulle være et svar på det, må man ta litt mer i enn et puslete forslag om 1 time. Det blir liksom verken fugl eller fisk. Det er vel ingen som for ramme alvor tror at det i vesentlig grad kommer til å influere på det totale alkoholforbruk, eller at det i vesentlig grad kommer til å redusere voldsproblematikken som politiet sliter med i våre byer. Det forutsetter jo at alt alkoholinntak skjer på offentlige skjenkesteder. Det gjør det som kjent ikke. Troen på at dette tiltaket med å flytte maksimumsgrensen 1 time, skulle ha noen avgjørende innflytelse på nordmenns atferd på dette området, tror jeg at jeg må få lov til å karakterisere som overtro. Representanten Dåvøy sammenlignet med røykeloven. Det er i og for seg interessant, og det kunne vært interessant å gå dypere inn i den materien. Men det er den avgjørende forskjell at det var en virkelig radikal lov som gikk til ondets rot. Sammenlignet med det, blir det å forandre maksimum skjenketid med 1 time rimelig puslete. Jeg tror egentlig at dette er relativt mye skrik om relativt lite ull.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Komiteens leder har rett i at denne debatten viser at det er mulig å få mye ut av lite. Jeg har bare behov for å presisere et par ting. Laila Dåvøy viste til de finske erfaringene med liberalisering av alkoholpolitikken. Det tror jeg, med respekt å melde, er et bomskudd. Det dreide seg ikke om skjenketider, det dreide seg om en radikal senkning av prisnivået. Det er naturligvis langt mer dramatisk og har mye, mye større effekt enn det vi her diskuterer. Vedum var inne på at dette skulle være et varsel om den totale omlegging av utviklingen i alkoholpolitikken. Det tror jeg, med respekt å melde, er en overdrivelse. Han viste til vinmonopolet. Senterpartiet har vært en varm tilhenger av å øke antallet polutsalg. Jeg har ikke inntrykk av at man har tenkt verken å reversere det eller slutte med å gjøre det. Til sist: Selvfølgelig har statsråden rett i at det er en sammenheng. Spørsmålet er bare: Hvilken sammenheng? Forskningsresultatene taler slett ikke til fordel for at det å flytte grensene én time har noen dramatisk virkning. Slik kan ikke forskning brukes. Da misbruker man den.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Statsråden viste til to ting i sitt innlegg. Det ene var en statusrapport for den eksisterende strategien midtveis. Deri ligger det jo ikke noe løfte om noe høyere ambisjonsnivå, det er selvfølgelig bare rent deskriptivt. Det andre var at samhandlingsreformen ville inneholde noe om rehabilitering, men det er knyttet opp mot primærhelsetjenesten. Da er mitt spørsmål: Har jeg oppfattet det riktig at det heller ikke der ligger noen antydning til varsel om økt satsing, altså at ambisjonsnivået skal løftes fra den strategiplanen man nå har, og opp på et betydelig mer ambisiøst nivå? For det var jo det en enstemmig komité sa i budsjettinnstillingen i 2007, og som ikke er blitt fulgt opp etterpå. Oppfattet jeg statsråden riktig, at det han nå sa, var at det heller ikke kommer til å bli fulgt opp i fortsettelsen?
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Svaret er interessant, men problemets utgangspunkt er jo at ingen av dem som er inne i dette feltet – da tenker jeg på brukerorganisasjonene – er tilnærmelsesvis tilfreds med den eksisterende strategi. Det er jo det som også var utgangspunktet for den enstemmige komitémerknaden i 2007, at man ikke mente at det var et adekvat svar på utfordringen, og det var jo derfor komiteen samlet sa at dette er den virkelig store utfordring til et nytt hovedsatsingsområde i norsk helsepolitikk. Igjen må jeg da spørre: Har ikke statsråden noe sterkere svar på det enn å vise til den eksisterende strategi, og at han skal vurdere hvorvidt han har klart å følge den strategien som ingen andre er fornøyd med?
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Statsråden sa i sitt innlegg at det forslaget som mindretallet – altså Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre – står bak, forstår han innholdet i, mens det forslag som flertallet står bak, med den lange opplisting av likt og ulikt, forstår han ikke innholdet i, hvis jeg oppfattet riktig. Da er vi i samme båt, for vi har slitt i komiteen også med å forsøke å få svar på hva forslaget egentlig betyr, uten at det har lyktes. Og situasjonen blir jo enda litt mer eiendommelig i og med at det flertallet som støtter forslaget, ikke støtter premissene for forslaget, dvs. man sier bare at man vil stemme for et forslag som man ikke er i stand til å redegjøre for innholdet i. Da må jeg si at jeg misunner ikke statsråden den oppgave han blir pålagt. Og jeg forstod det slik at statsråden heller ikke misunner seg selv. Er det riktig?
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Statsråden har selvfølgelig helt rett i at enhver statsråd er forpliktet til å følge Stortingets vilje. Men jeg vil anta at enhver statsråd som skal følge Stortingets vilje, har et behov for å vite hva den går ut på for å kunne følge den, og i denne saken er man jo i den underlige situasjon at hoveddelen av det flertallet som ønsker å stemme for det forslaget som etter mine begreper språklig sett er helt uforståelig, heller ikke er villig til å gi sin egen begrunnelse eller sine premisser for hvordan det tolker forslaget. Dermed er vi i den eiendommelige situasjon at det bare er Fremskrittspartiet som har lagt inn premisser, mens regjeringspartiene går for konklusjonen, men reserverer seg uttrykkelig i forhold til premissene. Det må man ha lov til å gjøre, men da har man jo etter mitt skjønn en soleklar forpliktelse til å formulere sine egne premisser som forklarer hvordan man forstår forslaget, og som redegjør for hvorfor man stemmer for det. Det man risikerer i voteringen i dag, er at det er et flertall som stemmer for et forslag som ingen er i stand til å forklare innholdet av. Det synes jeg egentlig ikke er til spesiell heder for Stortinget, for da vil man jo få en betydelig mistanke om at det er utenforliggende hensyn som ligger bak, som har med politisk hestehandel å gjøre, og som ikke har noe med sakens innhold å gjøre i det hele tatt – og det er ikke spesielt hyggelig. Spørsmålet her er jo ikke hvilke statsråder de forskjellige saksområder sorterer under, spørsmålet er hva forslaget, slik det er formulert, betyr. Og det er fremdeles ingen som har vært i stand til å oppklare hva det betyr, og dermed hva Stortingets vilje eventuelt er dersom det er et flertall som stemmer for det. Det eneste som er klarlagt gjennom debatten, er at den delen av forslaget som ubestridelig har med helsevesenet og diagnostiseringssystemet å gjøre, er det hundre prosent enighet om. Det andre er det et flertall som er for, men det er ingen som er i stand til å redegjøre for hva det betyr.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Jeg verdsetter i og for seg forsøket på en oppklaring, men må nok innrømme at jeg ikke ble veldig mye klokere av det. Vi – Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre – har skrevet i innstillingen at norsk erstatningsrett og forsikringslovgivning reguleres gjennom helt andre mekanismer enn diagnoseskjema, og de forandres eventuelt også gjennom helt andre prosesser, og med helt andre begrunnelser. Mitt spørsmål til Sonja Mandt-Bartholsen er jo da: Er det det regjeringspartiene mener å gå inn for, å pålegge helseministeren eller Regjeringen å forandre norsk erstatningsrett og forsikringslovgivning?
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Jeg skal ikke legge meg opp i slagsmålet mellom representantene Ballo og Giltun – det er livlig nok som det er – men bare minne om at saken koker ned til et meget enkelt spørsmål, gitt at det er enighet om at dagens regelverk er rigid og ikke muliggjør at man åpner for at pasienter på fritt grunnlag kan velge, fordi de foretrekker det tilbudet som formentlig er det beste: Capio Anoreksi Senter. I forslaget sies det at gitt at det er enighet om at det er ønskelig, er det ikke mer komplisert enn at man kan endre regelverket. Det er jo det forslaget går ut på: å be Regjeringen om å myke opp regelverket, slik at det blir mulig. Mer dramatisk er det faktisk ikke.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
En samlet komité konstaterer i innstillingen at rapporten «Ventetider og pasientrettigheter 2008» viser at ventetiden for voksne med behov for psykiatri- og psykologtjenesten gjennomsnittlig er på 53 dager. Når det gjelder barn og unge, er ventetiden i snitt på 78 dager. Det konstateres også av flertallet i komiteen – Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre – at det er betydelige rettssikkerhetsproblemer på området når det gjelder tilbudet om behandling. Det er nok å vise til Riksrevisjonens gjennomgang, som er relativt fersk, og som påviser at det er svære variasjoner, som ikke kan forklares ut fra ulikheter i helsetilstanden i de forskjellige helseregionene, eller ut fra ulikheter mellom enkeltpasienter. I enkelte helseforetak opplever faktisk samtlige pasienter brudd på vurderingsgarantien. Blant barn og unge som har rett til psykisk helsevern, opplever 18 pst. at de ikke får behandling innenfor den medisinsk fastsatte frist, mens andelen er 15 pst. blant voksne. På denne bakgrunn er det man må forstå det representantforslaget som er til behandling. Det dreier seg rett og slett om å få til en bedre utnyttelse av kompetanseressursene som finnes på dette området, gitt at det er svært mange pasienter som i dag ikke får sine lovfestede rettigheter. Det som er kontroversielt i innstillingen, er at det er én del av komiteen – og dette dreier seg om et flertall bestående av Arbeiderpartiet, SV, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre – som hevder følgende om avtalesystemet: «Flertallet mener at kravet om avtaler med regionale helseforetak eller kommuner som vilkår for refusjon er nødvendig» – jeg understreker nødvendig – «med tanke på hvordan de samlede ressurser i helsetjenesten skal nyttes.» Det er vi som støtter forslaget, grunnleggende uenige i. En samlet komité er helt enig i at prioriteringsforskriften skal ligge til grunn, at tilsyn skal føres med alle som jobber i feltet, enten de er offentlig ansatte eller private spesialister, og vi er enige om at det skal tilstrebes en god ressursutnyttelse. Det vi er uenige om, er hvorvidt den eneste måten å sikre dette på er dagens avtalesystem, med alle de åpenbare svakheter som dette avtalesystemet har. Det flertallet som består av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, har pekt på at det er et paradoks at enkelte av de private avtalespesialistene bare får avtaler om å behandle fristbruddspasienter, mens de ikke får refusjon for behandling av pasienter før fristen er utløpt. Det er helt åpenbart i strid med intensjonene i lovgivningen, men det er faktisk et godt stykke på vei slik det praktiseres i dag. Vi mener helt klart at avtalesystemet i dag fører til en betydelig begrensning i tilgangen på tjenester, og hvis man ønsker å sette pasientenes interesser i sentrum, taler alle gode argumenter for at dagens avtalesystem bør fjernes. Jeg tar opp det forslaget som Høyre og Fremskrittspartiet står sammen om i innstillingen, og går ut fra at flertallet vil begrunne sitt standpunkt.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
La meg begynne med formelt å ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre som står i innstillingen. La meg dernest kort begrunne hvorfor vi har fremmet forslag om en ny nasjonal helseplan. Nasjonal helseplan er et innarbeidet begrep, men det er et begrep som ikke har veldig klare konturer, og noe av hensikten med forslaget er at det skal få klarere konturer. Det har utviklet seg den praksis at det man bruker benevnelsen nasjonal helseplan på, gjerne fremlegges som et vedlegg til den årlige budsjettproposisjonen. Det innebærer at den i praksis meget sjelden blir gjenstand for inngående debatt i Stortinget i det hele tatt. Det henger vel sammen med at nasjonal helseplan i denne sammenheng har fått en altfor deskriptiv karakter. Det har mer karakter av en oversikt over hva man holder på med, enn et styringsverktøy som er ment å invitere Stortinget til overordnet debatt om hvorledes man ønsker å utvikle det nasjonale helsetilbudet. Derfor mener vi at de problemstillingene som er tatt opp i de syv punktene i forslaget, er presiseringer av hva vi mener at en nasjonal helseplan bør gi svar på og gi Stortinget mulighet til å forholde seg til. Saksordføreren pekte på en del av punktene, og de har det til felles at de alle sammen for så vidt er uavklarte spørsmål som er blitt hengende etter sykehusreformen i sin tid, og som frem til i dag ikke har fått noen tilfredsstillende avklaring. De aller viktigste spørsmålene knytter seg til de regionale helseforetakenes nøkkelrolle, som vi mener er altfor amøbeaktig til at den virkelig fungerer som strukturelt grep. Hovedproblemet ligger i at de regionale helseforetakene er blitt en mellomting mellom flere forskjellige funksjoner, hvor særlig sammenblandingen mellom sørge for-ansvaret og ansvaret for å levere tjenester fungerer uheldig, fordi det billedlig talt fører til at én og samme organisasjon sitter på begge sider av bordet og fører forhandlinger med seg selv. En del av de foregående sakene i dagens møte er utslag av akkurat denne svakheten. Vi mener altså at en nasjonal helseplan bør ha et mer presist innhold. Selve begrepet og også innholdet i planen bør være så presist at Stortinget har et skikkelig grunnlag for å ta standpunkt til overordnet retning for utviklingen av helsetjenesten. Og så til sist: Det har jo vært sagt i en tidligere debatt her i salen, med helsekomiteen som hovedaktør, at vi nå i trekvart år har opplevd at statsråden svært ofte har hatt et budskap som lyder slik: Svaret er samhandling. Hva var spørsmålet? Det illustrerer litt, synes jeg, det uavklarte i bruken av betegnelsen nasjonal helseplan, for det statsråden nå har vennet seg til å kalle for en samhandlingsreform, burde jo i realiteten være en nasjonal helseplan, hvis jeg har forstått det riktig når det gjelder ambisjonsnivået for den. Men det er vel nettopp der uenigheten eventuelt ligger, at en nasjonal helseplan ikke kan være et skippertak én gang hver mannsalder, som jeg har inntrykk av at statsråden tenker når han snakker om samhandlingsreformen. En nasjonal helseplan må være av en slik karakter at den lar seg rullere, f.eks. hvert fjerde år.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Det jeg sluttet meg til av presidentens kommentar til representanten Ballos innlegg, var at det indirekte må bety at presidenten anser amøben som et all right dyr. Det er jeg enig med presidenten i. Men representanten Ballo hørte nok feil. Det jeg brukte karakteristikken «amøbeaktig» om, var de regionale helseforetakenes dobbeltrolle, og den karakteristikken tror jeg passer ganske godt. Så kom jo representanten Ballo, da han var kommet halvveis i sitt innlegg, til saken. Han sa selv i hvert fall at da skulle han komme til saken, og det gjorde han vel kanskje. Men jeg hadde egentlig behov for bare å knytte en liten kommentar til hans generelle refleksjoner om forholdet mellom opposisjon og regjering. Den beskrivelsen at det dreier som et symbioseforhold, er jo ganske ukontroversiell. Hva skulle det ellers dreie seg om i et parlamentarisk demokrati? Det er jo med nødvendighet slik at posisjonen og opposisjonen har hver sin rolle og hver sin oppgave. Hvis demokratiet skal fungere tilfredsstillende, må begge parter fylle rollen sin. Så jeg skjønner egentlig ikke hvorfor representanten Ballo hadde noe generelt behov for å beklage seg over opposisjonens rolle. Jeg trodde jo ellers at han i størsteparten av sitt liv her i huset hadde akslet den rollen med glede. Jeg registrerer jo også at han fremdeles i mange saker aksler opposisjonsrollen med glede.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-16:
Min lille kommentar til Ballo betyr aldeles ikke at jeg er verken «såra eller vonbroten». Jeg føler bare behov for å presisere at representanten Ballo tar feil når han mener at begrepet «helseplan» er oppfunnet av denne regjering. Det er det aldeles ikke. Jeg kan minnes at begrepet «Nasjonal helseplan» ble brukt allerede på slutten av 1980-tallet. Etter at man hadde fulgt opp den første prioriteringsutredningen og hadde gjennomført høringsrunder, la man frem et dokument for Stortinget den gang som ble kalt «Nasjonal helseplan». Så det å påstå at det begrepet er nytt, det er simpelthen mangel på hukommelse.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-16:
Jeg ble svært begeistret for Olav Gunnar Ballos definisjon av dette med personvern, og ser at det er utrolig viktig. Det jeg ønsker å spørre om, er om statsråden er enig i representanten Ballos definisjon av personvern, og at det er viktig at dette begrepet ikke utvannes. Jeg antar at helseministeren mener at hans begrep «pasientvern» ikke er synonymt med begrepet «personvern». Eller er vi i ferd med å utvanne det allerede?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-16:
I likhet med representanten Ludvigsen vil jeg knytte en kommentar til det som statsråden sier i dag, at det kun er kjerneopplysninger som skal gjøres tilgjengelig på tvers, i likhet med det som ligger i representantforslaget fra Venstre. Da synes jeg det er rart at verken Datatilsynet, Legeforeningen, Helsetilsynet eller jeg selv har oppfattet det slik, og at det ikke går an å lese ut av odelstingsproposisjonen den klarhet som jeg synes statsråden uttaler seg med her i dag om dette. Så er det jo slik at vi har heller ikke de nødvendige elektroniske løsninger på plass. Så til representanten Bøhler, som i likhet med mange av oss andre vil ha flere helseregistre. Men hva i all verden er det som gjør at disse ikke skal være personidentifiserbare? Jeg vet at representanten Bøhler har en klokkertro på og er veldig opptatt av IKT-løsninger. Hva er det som gjør at han ikke tror at vi i Norge anno 2009 – kanskje neste år og året etter, men i hvert fall ikke nå – kan klare å lage dette, uten at det nødvendigvis skal være identifiserbart? Det forstår jeg ikke. Det skulle vi veldig gjerne hatt et svar fra Bøhler på.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-16:
Det er spennende at Fremskrittspartiet initierer denne debatten i dag. Dokumentet om ruspolitikk som vi behandler, består av nærmere 50 sider. Likevel står det, etter hva jeg kan se, lite eller ingenting om sammenhengen mellom tilgjengelighet til rusmidler, forbruk og skader. Øker tilgjengeligheten, øker forbruket. Øker forbruket, øker skadene. Måter å hindre tilgjengelighet på er høyere pris og begrenset tilgang til alkohol og narkotika. Dersom dette fjernes, vil forbruket øke. Det vil føre til flere skader og dødsfall, og dette vet vi er dokumentert. Når Fremskrittspartiet vil liberalisere den norske alkohollovgivningen ved f.eks. å gjøre vin tilgjengelig i butikker, senke avgiftene og utvide skjenketidene, vil det medføre økt forbruk og økt skadeomfang. Skadene rammer ikke bare den som misbruker, men også andre uskyldige: barn som vokser opp med rusavhengige foreldre, og folk ute på byen som blir utsatt for blind vold. En slik politikk gjør det etter min mening vanskelig å se representantforslaget som helhetlig. Når vi først behandler en sak om alkoholpolitikk og alkoholspørsmål, vil jeg bare som et apropos nevne en helt ny organisasjon som er startet opp i disse dager, som heter BAR – Barn av rusmisbrukere. Det er en veldig spennende organisasjon, og de jobber med følgende formål: De skal ivareta barneperspektivet i forhold til erfaringer som barn av foreldre med rusmisbruk har. De skal synliggjøre mennesket og barnet bak rusmisbrukerfasaden – de ressursene og mulighetene som ligger der. De skal styrke rettighetene til barn av rusmisbrukere. De skal synliggjøre barn av rusmisbrukere som en ressurs. De skal jobbe mot endringer i lovverket som gjør rusmidler mer tilgjengelige. Det er jo nettopp dette som er så viktig, at vi også har med den biten av alkoholpolitikken når vi diskuterer tiltak. Rus skal ikke, og må ikke, være en del av barns hverdag. Det nytter etter min mening ikke bare å reparere skader og ikke være villig til å se på alkohollovgivningen som nettopp kan bidra til å beskytte barna bedre. Representanten Fredriksen sa fra talerstolen i stad at mange organisasjoner – jeg tror han nevnte tallet 40 – hadde vært en slags høringsinstans, og de var svært enig i forslagene. Det kjenner ikke komiteen til. Personlig har jeg fått tilsendt to høringsbrev, og i ett av disse stilles det i alle fall en del spørsmål til flere av forslagene. Det er jo så! Likevel vil jeg si at det er mange av disse forslagene som i seg selv er gode, og som Kristelig Folkeparti godt kunne vært med på. Bakgrunnen for at vi ikke er med, er altså at vi ikke føler at det her er en helhetlig plan. I tillegg er vi enige i de argumentene som er framført både fra saksordføreren og fra representanten Sjøli, og vi slutter oss til det.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-16:
I likhet med representanten Sjøli er jeg også bekymret over at ventetiden øker spesielt innenfor rusbehandlingen, og at vi har ledig kapasitet i en del rusinstitusjoner som likevel ikke tas i bruk. Men spørsmålet mitt gjelder egentlig noe annet. Spesielt her i Helse Sør-Øst ser man at behandlingstiden, altså oppholdstiden i institusjoner, er blitt redusert drastisk. Det er bare 15 plasser igjen i dette området hvor man kan være i mer enn ett år. Vi har fått meldinger fra ulike rusorganisasjoner om at nå er også ruspasienter blitt svingdørspasienter. Det jeg lurer på, er om statsråden kunne tenke seg å gjøre en undersøkelse, for det er fryktelig hvis det blir slik at noen ruspasienter går inn og ut – kanskje de telles flere ganger, at samme pasient telles om og om igjen. Da er det meningsløs statistikk som kommer fram. Mitt poeng er det samme som statsrådens – det er hvert enkelt menneske som må telle, om de får hjelp eller ikke. Jeg kunne tenke meg å høre om statsråden kunne svare positivt på om han vil undersøke om dette skjer, og i hvor stor grad.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-16:
Jeg forstår at Fremskrittspartiet er skuffet over at ikke noen partier vil stemme for denne planen. Det er ikke Stortinget eller de enkelte partiene som har kalt denne planen for en helhetlig plan. Det er jo i Fremskrittspartiets forslag at det står at dette er «en plan for en verdig og helhetlig rusomsorg, med enkeltindividet i fokus». Planen inneholder mye mer enn enkeltforslag. I prosateksten står det ingenting om f.eks. skadevirkninger av alkohol. I det kapitlet som innleder til forslagene, står det litt om alkohol. Det står en del tall som er helt riktige. Det er ingen feil. Det står tall om utviklingen. Slik jeg leser dette, er det et stort «men» i flere av avsnittene, at alkohol f.eks. ikke er så mye i bruk i Norge som i andre land, og at det er stor usikkerhet om antall rusmiddelmisbrukere. Vi vil ikke si at man på en måte bagatelliserer tallene, for tallene er riktige. Men det er mulig at det er en slags forklaring på hvorfor Fremskrittspartiet ikke vil gå inn på og komme med forslag til hvordan man kan se på sammenhengen mellom f.eks. tilgang på alkohol og skadevirkninger. Derfor blir det bare reparerende tiltak. Det er noe av bakgrunnen iallfall for at jeg og Kristelig Folkeparti ikke kan se på dette som en helhetlig plan. Dette er ikke bare enkelttiltak, men det foreligger også en prosatekst. At mange organisasjoner støtter enkelttiltakene, synes jeg er veldig positivt. Vi har ikke hørt hva alle disse organisasjonene har sagt i høringer. Jeg har hørt en. Der satte man spørsmålstegn ved flere av forslagene og sa at det kanskje kunne ha vært gjort på en litt annen måte. Men noen av forslagene er bra. Vi kan likevel ikke gå for at det som foreligger her, er en helhetlig plan. Det er noe av bakgrunnen. Jeg håper Fremskrittspartiet forstår det. Så vil det helt sikkert komme mange forslag i andre saker i denne salen som vi kan være enige om. Jeg går ikke god for en hel plan, slik den foreligger her.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-16:
Takk, president. Jeg tar hermed opp Kristelig Folkepartis forslag, som ikke er omtalt tidligere.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-16:
Dette er jo ganske morsomt! Ut fra det representanten Inge Lønning sier, burde vi kanskje ha foreslått 4 eller 5 timer reduksjon. Det har vi altså ikke gjort. Vi har foreslått å redusere skjenketiden med 1 time i troen på – eller overtroen på, som representanten Lønning sa – at noe av volden kanskje kan reduseres. Jeg tror faktisk på det. Vi så at da Finland liberaliserte, eksploderte volden. Jeg tenker som så at hvis vi kan hindre noen i å bli utsatt for vold, og hvis vi kan hjelpe noen barn av foreldre som ruser seg, slik at disse kommer hjem tidligere på kvelden fordi det ikke er mer å få, er det også viktig. Jeg skulle gjerne vært mer radikal enn det vi har vært i dette forslaget, men troen på at vi kanskje kunne få et flertall i denne sal ved å foreslå det vi foreslo, var det som gjorde at vi ikke gikk mer radikalt til verks. Jeg er veldig glad for at Regjeringen sender dette ut på høring, og det blir interessant å se hva høringsinstansene sier. Jeg tror faktisk at veldig mange, kanskje spesielt foreldre med barn og unge i familien, vil synes det er positivt at dette blir foreslått fra Regjeringens side. Helt til sist, kanskje spesielt til Fremskrittspartiet, som i veldig mange sammenhenger snakker om politiet på en veldig positiv måte: Jeg synes det er rart at når politiet faktisk foreslår og kommer og nærmest ber om at vi reduserer både skjenketider og ikke minst også skjenkesteder, bare overser de det helt og sier at det har ingen betydning hva politiet her sier. Jeg lytter til politiet. Politiet har kompetanse. Jeg er aldri ute i gatene ved 02–03-tiden om natten – det tør jeg ikke, og jeg oppfordrer de nærmeste i familien til heller ikke å være det – men jeg tror det ville vært tryggere hvis skjenkestedene hadde stengt tidligere.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-16:
Kristelig Folkeparti mener det er viktig med en tannhelsereform. Vi må ha et vern mot høye tannhelseutgifter. Et aktuelt nivå som Kristelig Folkeparti vurderer, er refusjon for utgifter over 3 000 kr i løpet av ett år, og at utgifter på mellom 3 000 kr og 15 000 kr dekkes 50 pst. Utgifter på over 15 000 kr dekkes fullt ut. Våre vurderinger på dette området er ganske lik Venstres. Men uansett bør nivået på dekning av utgifter vurderes nærmere, og Kristelig Folkeparti har ikke tatt de endelige beslutningene. Svært mange dropper å gå til tannlegen fordi de ikke har råd, og dette kan selvfølgelig føre til store problemer. Mange eldre som har funksjonstap, står i fare for å få dårligere tannhelse. Mange av disse har i dag tilbud om tannbehandling uten å betale, men den rettigheten er knyttet til om vedkommende mottar offentlige helse- og omsorgstjenester. Dermed er eldre som pleies av sine pårørende, ikke inkludert. Dette har vi hatt forslag om tidligere i forbindelse med omsorgsmeldingen, men ikke fått flertall for. Også psykisk syke og rusmiddelavhengige er grupper som har svært utsatt tannhelse. Det synes å være tverrpolitisk enighet om å få på plass viktige endringer på tannhelsefeltet. Etter valget er det nødvendig å fremme forslag om dette, enten det blir høsten 2009 eller senere. Det er også viktig å få på plass en refusjonsordning som er håndterbar, og som ikke innebærer et stort byråkrati å administrere, men som dekker utgifter som er helt nødvendige, og som dekker utgiftene slik at ikke sosiale ulikheter i helse opprettholdes.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-16:
Også jeg vil takke representantene for nok en gang å reise en debatt i Stortinget om nakkeskader. Jeg viser bl.a. til interpellasjonsdebatten 8. januar i år. Men også tidligere har problemstillinger rundt nakkeskadde vært tatt opp av ulike representanter og partier, faktisk over mange år. Problemstillingen har stort sett vært den samme: manglende diagnostisering og adekvat behandling for alvorlig nakkeskadde, med påfølgende problemer ikke minst knyttet til forsikring. I interpellasjonsdebatten i januar i år sa helseministeren at den behandlingen nakkeskadde får i Norge, er forsvarlig og på høyde med det andre land som vi kan sammenligne oss med, gir. Han ville den gangen invitere pasientorganisasjoner og fagfolk rundt et felles bord for å gjennomgå behandlingstilbudet og den aktuelle kritikken. Det kan jo være spennende å få høre resultatet av denne rådslagningen, og om man kom til enighet om noe. Jeg synes det var en klok avgjørelse å sette folk som er sterkt uenige, rundt en felles bord. Selv påpekte jeg den gangen viktigheten av at også en fra Helse- og omsorgsdepartementet var representert i denne samtaledebatten, ikke minst fordi Helsedirektoratet som faglig instans tydeligvis var uenig med pasientorganisasjonene. Det ble også i januar påpekt behov for kompetanseheving hos fastlegene på dette området. Jeg håper at det har skjedd noe her, eller at man har planer om det. Jeg skal ikke dra denne debatten lenge utover kvelden, men til sist vil jeg bare si at jeg er veldig glad for at dette representantforslaget ender opp med at alle partier er enige om at det er Verdens Helseorganisasjons behandlings- og diagnostiseringsnorm som skal brukes, selv om vi har to litt separate forslag i saken. Denne normen har jo også Norge ratifisert, som representanten Fredriksen påpekte. Det har vist seg nødvendig å presisere helt spesifikt at det er den normen som skal legges til grunn.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-06-16:
Venstre er positive til at informasjon i helsevesenet i større grad blir digitalisert, og vi er positive til meir elektronisk samhandling. Men vi meiner at det går ei grense mellom alle moglege opplysningar og livsnødvendige helseopplysningar. Det er det som er bakgrunnen for at vi har fremma dette forslaget som bl.a. handlar om elektronisk kjernejournal. Det som er eit poeng her som kanskje ikkje alle har fått med seg, er at vi seier at «den enkelte kan samtykke» til at nettopp livsnødvendige opplysningar kan lagrast. Altså kan pasienten sjølv få lasta dette ned via sitt journalsystem. I debatten sist onsdag sa statsråden at han hadde veldig tru på kjernejournal. I dag seier statsråden at forsøk med regionale kjernejournalar er aktuelt. Mitt spørsmål er: Kvifor kan ikkje Regjeringa støtte Venstre sitt forslag om kjernejournal her i dag?
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-06-16:
Eg tolkar statsråden slik – av hans svar til meg no i replikkordskiftet og av det han sa i debatten sist onsdag – at han samla sett er positiv til elektroniske kjernejournalar. Han gav også uttrykk for her i dag at han no vil prøve ut dette regionalt. Det tolkar eg slik at han prinsipielt er einig i at kjernejournal er vegen å gå framover. Det er eg veldig glad for. Derimot blir eg overraska dersom statsråden er einig i at det berre er avgrensa opplysningar, livsnødvendige opplysningar, som skal leggjast til grunn, altså opplysningar om blodtype, allergiar, om ein er blødar, osv. – lat oss seie ti forskjellige opplysningar. Viss det er dei opplysningane som vi meiner skal liggje i ein kjernejournal, altså dei livsnødvendige, som også ligg til grunn i Ot.prp. nr. 51 – eg oppfatta nesten statsråden slik – er ingenting betre enn det sett frå Venstre sitt synspunkt. I så fall er det jo ei rein skinnusemje, og det må vi få bringa ut av verda. Elles har eg berre lyst til å nemne eit lite eksempel. Ein av dei som var med i Personvernkommisjonen sitt arbeid, eit namngitt pasientombod, gikk ut i VG 23. mars i år og fortalte at ho hadde gått inn i sin eigen journal for å sjekke ut korleis den verkelege verda er. Og kva finn ho? Jo, ho finn at nokon har snoka. Alle har ein pasientjournal, og viss det er nokon som har snoka i han, er det ikkje slik at det blir gitt melding om det til den det gjeld. Det er heilt tilfeldig om ein får vite om det. Då er iallfall skaden skjedd. Det er slike forhold vi må verne oss mot. Det er heilt urimeleg at slike ting kan gå føre seg. Jo fleire opplysningar ein samlar, jo større er risikoen for at noko uheiderleg skjer.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-06-16:
Det har vore ein interessant debatt. Eg synest det har kome fram ein del positive ting, ikkje minst er det mange som har sagt at debatten er viktig og positiv å få med seg. Men slik eg ser det, står det att noko viktig: Kva meiner eigentleg statsråden er det substansielle innhaldet i omgrepet «livsnødvendige helseopplysninger»? Det burde statsråden kunne seie noko om her. Eg meiner at det poenget – kva som er det substansielle innhaldet i omgrepet «livsnødvendige helseopplysninger» – også er ei viktig sak, eit grunnlag for debatten og for ei mogleg usemje også her i salen i dag. Derfor vil det vere naturleg at definisjonen av det, ei konkretisering her, blei lagd fram for Stortinget på eit eller anna vis.