Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2004-06-08:
I mange land pågår en diskusjon om hvordan arbeidsmarkedet skal fungere. Vi ser at høyresiden gjennomgående vil at arbeidsmarkedet skal fungere mer som andre marked, med friere kjøp og salg av tjenester, eller et «selvregulerende arbeidsmarked», som det heter i meldingen, mens partiene på venstresiden og i sentrum mener at myndigheter og fagforeninger må ha virkemidler for å sikre arbeidstakernes rettigheter. I mer rendyrket form blir dette et skille mellom en nordisk arbeidslivs- og velferdsmodell og en mer amerikanisert arbeidslivs- og velferdsmodell, med større forskjeller og et mindre inkluderende arbeidsliv. Jeg konstaterer at vårt norske oppsigelsesvern gjør at arbeidstakerne ikke kan behandles tilfeldig og urimelig av arbeidsgiverne. Jeg konstaterer også at vårt overtidsregelverk har satt opp grenser for å hindre urimelig påtrykk fra arbeidsgiverne. Men denne regjeringen har gjort det lettere for arbeidsgiverne å presse på arbeidstakerne for å jobbe overtid. Overtidsreglene er som kjent endret. Og denne regjeringen vil svekke oppsigelsesvernet. Det vil gradvis føre til en brutalisering av norsk arbeidsliv. Etter mitt syn er det viktigste eksemplet diskusjonen om midlertidige ansettelser. Dette dreier seg ikke om et spørsmål om hvorvidt noen arbeidsledige ungdommer får jobb. Det dreier seg om strukturen i det norske arbeidslivet. Dersom vi åpner for økt bruk av midlertidige ansettelser, kan vi se en strukturell endring, som man f.eks. har sett i Spania, hvor bedriftene reduserer antallet fast ansatte ned til et minimum og så dekker behovet utover det med midlertidig ansatte. Da er det viktig å huske at i Norge er om lag 90 pst. av arbeidstakerne fast ansatt. Det betyr ikke at de ikke kan sies opp, men arbeidsgiver må ha en saklig grunn for å gjøre det. Situasjonen for en midlertidig ansatt er en ganske annen. Hvis man er redd for ikke å få forlenget ansettelsen, står man selvfølgelig svakere i forhold til arbeidsgiver. Det blir lettere å bli utnyttet. Man vil i mindre grad få opplæringstilbud. Det blir vanskeligere å opptjene grunnlag for sykelønn, fødselspenger og dagpenger, og man har selvfølgelig mindre økonomisk trygghet, både direkte ved at man ikke vet når ansettelsesforholdet går ut, og indirekte ved at det f.eks. kan være vanskelig å få lån når man ønsker å etablere seg. Slik vil ikke Arbeiderpartiet at Norge skal utvikle seg. Derfor sier vi nei til åpning for økt bruk av midlertidige ansettelser. Et annet viktig trekk ved den norske og nordiske modellen er en aktiv offentlig politikk for å sikre arbeid for alle. Også her ser vi tydelige forskjeller. Siden Bondevik og Foss tok over regjeringskontorene, har det blitt 80 000 nye i køen utenfor arbeidskontorene – 80 000 flere som bekymrer seg for om de klarer å betale neste avdrag på huslånet, og som spør hvorfor ingen har bruk for dem. Regjeringens svar har vært å kutte arbeidsledighetstrygden med opptil 25 000 kr pr. år. Det er en klar fare for at arbeidsledigheten kan bite seg fast på et høyere nivå. Jeg konstaterer at Regjeringen slår seg til ro med at ledigheten er på det nivået den er, og ønsker å svekke virkemidlene for å få den ned. Arbeiderpartiet mener at vi trenger en langt mer offensiv politikk for å sikre utsatte arbeidsplasser, for å skape nye arbeidsplasser og for å hjelpe ledige tilbake i jobb. Regjeringens svar i denne meldingen er at markedet i større grad skal ta den jobben. Vi ønsker en offensiv politikk for å skape nye arbeidsplasser. Vi vil styrke virkemiddelapparatet. Vi vil styrke forsknings- og utviklingsinnsatsen, men vi ønsker også en offensiv politikk for å få de som er arbeidsledige, over i fast arbeid. Forrige gang Norge hadde høy ledighet, satte Arbeiderpartiet inn tiltak, slik at nesten annenhver arbeidsledig fikk tilbud om aktive arbeidsmarkedstiltak. Nå er det et fåtall ledige som gis et slikt tilbud. Derfor har Arbeiderpartiet foreslått en kraftig økning i antallet tiltaksplasser. Arbeiderpartiet ønsker, som representanten Oppebøen Hansen var inne på, en sterk, en kvalifisert og en helhetlig arbeidsmarkedsetat med tilgang til de ressurser som er nødvendige for å kunne fylle sin rolle. Vårt viktigste mål for den økonomiske politikken er jo nettopp å sikre arbeid for alle. Da ønsker vi en mer aktiv næringspolitikk, og vi ønsker en mer aktiv arbeidsmarkedspolitikk. Det har vi sett illustrert i dagens innstilling, men vi har også sett det illustrert gjennom avtalen om årets budsjett og i avtalen om revidert nasjonalbudsjett. Til slutt: Vi ser i dag nok et område hvor skillelinjene i politikken er klare. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ønsker en aktiv arbeidsmarkeds- og arbeidslivspolitikk. Høyre og Fremskrittspartiet ønsker en markedsstyrt og selvregulerende arbeidsmarkedspolitikk. Igjen må vi forundre oss over at Kristelig Folkeparti velger det siste alternativet. Man blir overrasket over å høre representanten Apelthun Sæles sterke forsvar for et system med mer lokal lønnsdannelse og mindre betydning for de nasjonale organisasjonene, noe som er stikk i strid med alt Kristelig Folkeparti så langt har hevdet.