Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-03-05:
La det ikke herske noen tvil om at jeg deler interpellantens bekymring for situasjonen i Oslo, men også for situasjonen ellers i det ganske land. Representanten Chaudhry var inne på fordelingen av voldtektsforbrytelsene, de som skjer ute i det offentlige rom, og de som skjer hjemme hos folk. Jeg må si, med all respekt, at det er et tankekors at disse debattene kommer når voldtektene skjer på gata, mens vi vet at det er mange som lider i det stille, og som aldri får den oppmerksomheten rundt denne grufulle forbrytelsen, som jeg sjøl har karakterisert som nestendrap. Det var også årsaken til at Regjeringa ønsket så tidlig som mulig etter at vi tiltrådte, å ta grep i forhold til denne type krenkelser, både i spørsmålet om vold i nære relasjoner og voldtekter. Det er det som er bakgrunnen – når vi nå opplever denne mediedebatten og den situasjonen som er i Oslo, at det er satt i verk tiltak som vi mener kan være effektive for nettopp å heve statusen i forhold til å bringe disse sakene med større tyngde inn i hele strafferettspleien. Jeg rekker ikke å dvele ved alle de utfordringer som representanten tar opp, men jeg mener at han er inne på et nøkkelspor i denne diskusjonen når det gjelder spørsmålet om å løfte disse sakene, sammen med andre typer saker, særlig vold mot kvinner og vold mot barn som skjer i nære relasjoner – jeg holdt på å si – til et annet og mer intenst nivå enn det vi tradisjonelt har sett i norsk strafferettspleie. Dette er ikke til forkleinelse for alle de dyktige aktørene vi har, men vi møtes jo stadig av at det er lavstatus å jobbe med disse spørsmålene. For min del har det vært viktig ved mine møter med både dommere og politifolk, politiledere og ansatte i kriminalomsorgen å si at dette er en del av det norske kriminalitetsbildet som vi er helt avhengige av å få tatt på alvor. Lite grann om situasjonen i Oslo. I løpet av et par måneder nå har politiet mottatt 16 anmeldelser om overfallsvoldtekter eller forsøk på slike bare i Oslo-området. Voldtektsmottaket ved Oslo legevakt har i samme periode mottatt 45 henvendelser. Hvorvidt dette er begynnelsen på en «bølge» – slik flere medier har karakterisert situasjonen de siste dagene – eller et utslag av tilfeldigheter, er det vanskelig å ha noen klar oppfatning av foreløpig. Økningen i antallet anmeldelser kan være et signal om at det begås flere voldtekter, men den kan også gjenspeile en økende vilje til å anmelde kriminalitet, altså at mørketallene blir mindre. Økt fokusering de siste årene på vold mot kvinner kan ha ført til mindre grad av tabu vedrørende voldtekt, samtidig som tilliten til politiet og hjelpeapparatet har økt og ført til at flere velger å anmelde. Det er gjort grep overfor denne type kriminalitet både av tidligere regjering og av nåværende regjering før vi fikk slike forhold som vi har nå. Uavhengig av hvordan tallene skal tolkes, er det imidlertid av stor viktighet at disse sakene nå følges opp på en god måte i politiet og i hjelpeapparatet, slik at gjerningsmennene blir tatt og ofrene får den nødvendige hjelp og omsorg. Ja, en del av formålet med strafferettspleien er faktisk å oppklare saker, slik at man får stilt gjerningsmannen til ansvar. Når det gjelder voldtekt, har vi ofte hatt debatter om straffenivå. Regjeringa har sagt at vi skal ha en debatt om det når vi skal lage en ny straffelov, og at straffene bør skjerpes for denne typen forbrytelser. Men jeg vil advare veldig sterkt mot å gjøre det til en debatt om bare det. Vel 95 pst. av de jentene som voldtas i Norge, opplever at det aldri blir avsagt noen straffedom. Mange har ikke satt i gang straffesak. Når man setter i gang slike straffesaker, viser det seg at de ofte er vanskelige å etterforske. Man har sett at man har få eller dårlig bevis i sakene, slik at tvilen blir sterk for dem som er motaktører i forhold til å kartlegge hva som faktisk har skjedd. Hvis vi ser på landet for øvrig: Det ble anmeldt 904 voldtekter og voldtektsforsøk i 2005. Dette var en økning fra 2004, hvor det tilsvarende tallet var 836. Mørketallene for denne typen forbrytelser antas å være meget store, og vi vet følgelig lite om hvor mange voldtekter som faktisk forekommer hvert år. I Danmark anslås det at 25 pst. anmelder en voldtekt, og i Sverige anslås det at bare mellom 10 og 20 pst. anmelder seksuallovbrudd. Det sier noe om dilemmaet i forhold til de utfordringene vi har, særlig når det gjelder å bringe disse sakene fram til doms. Så lite grann om type voldtekt. Av Oslo politidistrikts voldtektsundersøkelse med analyse av saker i 2004 framgikk det at nesten to tredjedeler av alle overgrepene skjedde i privat bopel. Så mens vi har en debatt – en prisverdig debatt – om voldtekter som skjer ute i det offentlige rom, og som er alvorlige nok, vet vi at det skjer et langt større antall overgrep i hjemmene – overgrep som bare pågår og pågår, og som på mange måter fortjener stor offentlig oppmerksomhet. I 22 pst. av tilfellene – altså der overgrepet skjedde i hjemmet – var den anmeldte gjerningsmannen nåværende eller tidligere samlivspartner eller kjæreste. 17 av de i alt 150 voldtektene som ble anmeldt i Oslo i 2004, ble definert som overfallsvoldtekter. Mediene har i all hovedsak rettet oppmerksomheten mot overfallsvoldtektene. Bakgrunnen for dette er trolig at disse overgrepene, i tillegg til å medføre store traumer for det enkelte offer, har konsekvenser langt utover sjølve voldtekten. Overgrepene skaper redsel og utrygghet i befolkningen generelt og vekker dermed offentlighetens interesse i sterkere grad enn de overgrep som finner sted i private boliger. Hovedtyngden av de seksuelle overgrepene som finner sted hvert år, forblir jo på denne måten skjult. Det er ingen grunn til å bagatellisere det som skjer hjemme hos folk, og det er ingen grunn til å bagatellisere at overgrepene utføres av en som er i nær relasjon til offeret. Det er for det første en tillitsbrist av dimensjoner. For det andre skjer dette på en arena hvor kvinnen eller barnet eller den som utsettes for enten seksualovergrep, vold eller trussel om vold, ikke uten videre kan reise fra. Jeg finner grunn til å understreke at vi må skjerpe innsatsen i forhold til denne type overgrep. Jeg vil sørge for at arbeidet for å bekjempe vold og overgrep i nære relasjoner derfor fortsatt skal ha stor oppmerksomhet. Som ledd i dette arbeidet har Regjeringa nå satt ned et midlertidig statssekretærutvalg som bl.a. skal komme med tiltak for å styrke innsatsen på dette området. Men vi vil også ha løpende tiltak uavhengig av dette utvalget. Jeg minner om at vi før helgen offentliggjorde at vi vil innskjerpe reglene i voldsoffererstatningsloven, slik at de barn som bl.a. er vitne til vold i nære relasjoner, har mulighet til å få voldsoffererstatning dersom de ennå ikke har fått det. Så lite grann om de tiltakene som nå gjøres. For det første: Den 1. september 2006 oppnevnte Regjeringa et eget utvalg som vi har kalt Voldtektsutvalget, som skal foreslå tiltak som kan bedre situasjonen for kvinner og menn som har blitt utsatt for voldtekt og annen seksualisert vold. Der skal man bl.a. foreslå tiltak og strategier for å øke anmeldelseshyppigheten i voldtektssaker og vurdere hvorvidt og hvordan tilrettelagt indirekte og direkte dialog mellom den voldtektsutsatte og gjerningspersonen kan være et virkemiddel i den voldtektsutsattes rehabiliteringsprosess. Utvalget er også bedt om å kartlegge hvordan voldtektsofrene opplever møtet med det offentlige apparatet og gi en vurdering av i hvilken grad dagens hjelpetilbud og økonomiske støtteordninger ivaretar det samlede behov for bistand som den voldtektsutsatte faktisk har. Dette er noe av Voldtektsutvalgets mandat. Så er Stortinget kjent med at Riksadvokaten har satt ned en egen arbeidsgruppe på bakgrunn av at frifinnelsesprosenten i voldtektssaker, ifølge tilgjengelige statistikker, har vært meget høy i flere år. Denne arbeidsgruppen vil avgi sin rapport allerede nå i mars, og vi får Voldtektsutvalgets rapport i oktober. Så vi får et godt grunnlag for å debattere effektfulle tiltak i forhold til dette. Så vil jeg også nevne at vi jobber med oppfølging av Fornærmedeutvalgets innstilling, og i tillegg også arbeidsgrupperapporten som heter «Æ e itj fornærma, æ e forbanna». Den har i seg selv mange gode tiltak, som vi regner med å komme til Stortinget med, og som vil være relevant for dem som utsettes for en så alvorlig forbrytelse som voldtekt faktisk er. Endelig nevner jeg kort det man gjør i forhold til helsetjenester. Det er bevilget stimuleringsmidler til etablering og kompetanseheving av mottaksfunksjoner for volds- og voldtektsrammede ved minimum én interkommunal legevakt i hvert fylke, slik at man har et sivilt tilbud å gå til, noe som jeg mener er avgjørende viktig for å kunne bidra til å sikre bevis. Jeg vil også vise til det som Regjeringa nå satte i verk fra 1. januar. De som utsettes for voldtekt, skal ha en mulighet til å få bistandsadvokat på det offentliges bekostning før anmeldelse inngis – dette nettopp for å prøve å få til god rådgivning, god bevissikring, og aktivitet opp mot den som utsettes for en slik alvorlig forbrytelse, så man er tryggere på at man kan anmelde en slik sak. Politiet må komme raskere inn i saken slik at man kan sikre bevisene – og i så måte også sikre en rettsbehandling som leder fram til fellende dom. Til slutt: Det er også min oppfatning at det man nå gjør i forhold til en DNA-reform, vil være viktige skritt for å få flere fellende dommer i voldtektssakene.