Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Norsk utdanningspolitikk skal baseres på brede målsettinger. Utdanning skal bidra til personlig utvikling og sosial utjevning, styrke demokratiske verdier, kultivere og sammenbinde samfunnet og stimulere til innovasjon, produktivitet og økonomisk vekst. Disse målene ligger til grunn for Regjeringens kvalitetsreform for høyere utdanning. Ambisjonen er at Norge skal bli en ledende kunnskapsnasjon. Utdanning har gått fra å være et elitefenomen til å bli et massefenomen. I 1988 var det mindre enn 100 000 studenter, nå er det mer enn 190 000 studenter. Mer enn halvparten av årskullene går nå inn i høyere utdanning, og stadig flere kommer tilbake for å få et kompetansepåfyll senere i livet. Dette er en positiv utvikling. Det gir den enkelte økte muligheter for livsutfoldelse. Det gir Norge gode forutsetninger for et høyt velferdsnivå, større sosial og økonomisk likhet og høy sysselsetting. For Arbeiderpartiet er en rettferdig utdanningspolitikk nøkkelen til et rettferdig samfunn. Lik rett til utdanning er et grunnleggende rettferdig mål. Alle skal få tilgang til likeverdige utdanningstilbud – uavhengig av bosted og økonomisk situasjon – og utdanningstilbudene må være tilpasset ulike behov. I høyere utdanning har vi lyktes med en rask utbygging av kapasiteten. Vi har også lyktes i å få en god geografisk fordeling av utdanningstilbudene. Vi har likevel store utfordringer når det gjelder å tilrettelegge for deltakelse for grupper som i dag er underrepresentert i høyere utdanning. Det er også stor skjevrekruttering mellom kjønnene i utdanningssystemet. Disse skjevhetene bryter med det viktige prinsippet om at alle skal ha like muligheter. Det er også dårlig utnyttelse av samfunnets ressurser, derfor må vi ha en offensiv likestillingspolitikk i høyere utdanning. Jeg mener utdanningssystemet vårt tåler internasjonal sammenligning. Likevel er det helt klart at universitetene og høyskolene våre kan bli bedre. Studieintensiteten er for lav. Tidsbruksundersøkelser viser at studentene i gjennomsnitt bruker under 30 timer pr. uke på studiene, og mange fag utnytter studieåret for dårlig. Resultatet er svak gjennomstrømning og høye frafall i utdanningene. For enkelte hovedfagsutdanninger er gjennomsnittsalderen godt over 30 år når studentene er ferdige. Universiteter og høyskoler skal være spydspisser inn i kunnskapssamfunnet. For at de skal fylle sin rolle, må de være ressurssterke og robuste organisasjoner, og de må ha høye ambisjoner. De må ha vilje og evne til å omstille seg for å kunne møte samfunnets krav. De må være internasjonalt ledende og fylle sin rolle i kompetansesamfunnet når det gjelder kvalitet. De må tilpasse seg nye studentgrupper med nye behov for organisatorisk og innholdsmessig tilpasning av studiene. Disse utfordringene må institusjonene selv gripe fatt i. De må sørge for rammebetingelser som gjør at de kan makte oppgaven. Jeg er glad for at den reformen vi nå har lagt fram og fått tilslutning til, kan bidra til det. Jeg registrerer at de aller fleste hovedtrekkene i kvalitetsreformen har fått tilslutning i Stortinget. Vi gjennomfører historiens største løft i studiefinansieringen. Det mest avgjørende for studentenes mulighet til å studere på heltid er det man har å leve for mens man er student. Derfor foreslår vi å øke utdanningsstøtten med 12 450 kr pr. studieår til 80 000 kr. Økningen skal stort sett gis som stipend. Dette gir mulighet til å være heltidsstudent uten at gjelden ved fullførte studier øker. Dette løftet har fått bred støtte i Stortinget, og det er jeg glad for. Jeg håper også at vi får den samme støtten når vi skal gjennomføre økningen. Så har vi foreslått at det skal være en sammenheng mellom tildeling av stipend og gjennomførte studier. Jeg er også glad for at så å si alle partier i Stortinget støtter en slik sammenheng. Det er ulike syn på hvor mye av stipendet som skal være knyttet til gjennomføringen av studiet, men prinsippet har svært bred støtte. Alle, også de som er forsinket i studiene, vil med Regjeringens forslag få mer i stipend. Men Regjeringens mål har vært å gi en ekstra belønning til dem som faktisk gjennomfører studiene. Etter vårt syn er det feil å ha et system hvor det er mulig å få 160 000 kr i utbetalt støtte, derav, med nytt stipend, 62 000 kr til odel og eie, uten at man noensinne har satt sin fot på en utdanningsinstitusjon. Det er systemet slik det er i dag. Det vil være systemet med sentrums og Høyres forslag i Stortinget. Jeg er glad for at vi har fått støtte for at det ikke fortsatt skal være slik. Det må være en sammenheng mellom det å få utdanningsstøtte og det å studere. Jeg tror det er ganske mange i Norges befolkning som vil være enig i at det skal være en sammenheng mellom det å skulle få betaling for å være student, og det å være student og gjennomføre studiene. Også vi vil se nærmere på om en del av stipendet kan gis uavhengig av studiegjennomføringen, at man består faget, men et klart krav må være at det skal gå til dem som faktisk studerer. For å avklare en misforståelse: Kravet til stipend er ikke å gjennomføre studiene på normert tid. Tvert imot, tiden spiller ingen rolle. Man får 31 000 kr i stipend uavhengig av om man bruker ett, tre, fem eller sju år på å ta et fag. Også de som er forsinket, får mer i stipend. Derfor vil alle tjene på reformen. En som tar en femårig mastergradsutdanning, vil med det nye forslaget få 155 000 kr i stipend. Det betyr at man får 55 000 kr mer i forhold til i dag, hvis man gjør det på fem år, og man får 35 000 kr mer enn i dag hvis man gjør det på seks år. Også de som er forsinket, vil få mer i stipend. Hvordan det kan framstilles som en katastrofe for studentene, er for meg svært vanskelig å forstå. Studentene skal sikres økt kvalitet i undervisningen og bedre økonomiske rammer for å gjennomføre studiene. Det er en høy ambisjon. Både institusjonene og studentene må få klare rettigheter og plikter i forhold til hverandre. Derfor er jeg glad for at Stortinget også gir sin tilslutning til dét hovedløftet i reformen, en bedre studiekvalitet. Bedre oppfølging av studentene, studentaktive undervisningsformer og evaluering gjennom året vil gi studentene et bedre tilbud. Det er jo dette som til sjuende og sist vil sikre at studentene får en god utdanning, at de faktisk lærer noe, at de går ut av studietiden med en økt kompetanse som de har bruk for i sitt yrkesliv. Det er også dette som gjør at studentene kan gjennomføre studiene, og at de kan bestå fagene og få en skikkelig oppfølging og evaluering gjennom hele studieåret. Det betyr også at de kommer raskere gjennom, at de får redusert gjeldsbyrde fordi de ikke blir forsinket, og økt livslønn fordi de kommer tidligere ut i arbeidslivet. Jeg ser at noen er bekymret for at dette betyr at hvis man stryker som student, vil man få økt gjeld, og man får lavere inntekt. Det får man allerede i dag. Det er slik i dag også at hvis man tar et år ekstra, får man 50 000 kr mer i gjeld og man får lavere inntekt, fordi man taper et års inntekt, kanskje til sammen et tap på 250 000 kr. Det viktigste her er at de som underviser og følger opp studentene, tidlig i studieåret kan se hvem som har problemer, og gi dem en bedre oppfølging og dermed sørge for at flere består studiene sine. Det er det som er det virkelige løftet her, som også vil komme økonomien til studentene betraktelig til gode. Det er viktig at bedre studiekvalitet og nye evalueringsformer henger sammen i reformen. Det blir ikke aktuelt å innføre stipend avhengig av gjennomførte studier før endringene i studiekvalitet og endringene i evalueringsformene er på plass. Det må være på plass først. Det kan ikke være slik at man sitter en junidag med en åtte timers eksamen med både 20 vekttall og masse penger i potten. Det må være en sammenheng mellom de to tingene. Det ene må være på plass før det andre kan innføres. I innstillingen er det enstemmig tilslutning til forslaget om å innføre ny gradsstruktur. Jeg registrerer nå at også Kystpartiet støtter det, og da har vi det klart. Det er alle partier som slutter seg til dette punktet, selv om det kanskje er enkeltrepresentanter fra akademia som har vært mest høylytt imot. Dessverre ville ikke sentrum, Høyre og Fremskrittspartiet være med på å ha som ambisjon at en bachelorgrad skal ha like høy kvalitet som dagens cand.mag.-grad. Det synes jeg er synd, men jeg ønsker likevel å jobbe etter den ambisjonen når vi skal gjennomføre endringene i høyere utdanning. Det er også flertall for å innføre en ny finansieringsmodell for universitet og høyskoler som belønner kvalitet på utdanning og forskning. Vi har imidlertid ikke gått inn for en ren stykkprisfinansiering slik Mjøs-utvalget foreslo. Det ville etter Regjeringens syn være skadelig for små fagmiljøer. Det ville være skadelig for hensynet til forutsigbarhet for institusjonene, og det ville også være skadelig for fagmiljøer det har tatt år eller kanskje årtier å bygge opp, og som kunne bli revet ned i løpet av få år med kanskje midlertidig lav studenttilgang. Derfor er jeg glad for at Stortingets flertall slutter seg til våre prinsipper for finansieringsmodell. Departementet arbeider med den endelige utformingen i nært samarbeid med universitets- og høyskolesektoren. Regjeringen vil komme tilbake til nærmere spesifisering av innholdet i finansieringsmodellen i forbindelse med forslag til statsbudsjett for 2002. For Regjeringen er det også viktig at et flertall i komiteen slutter seg til en organisering av universiteter og høyskoler som slår fast at de ikke skal betraktes som kommersielle tjenester, og som legger til rette for at det offentlige fortsatt skal ha et ansvar for å sikre likeverdige og gode utdanningstilbud. Det går et dypt skille mellom Arbeiderpartiet, SV og sentrum på den ene siden og Høyre og Fremskrittspartiet på den andre siden i synet på våre universiteter og høyskoler. Flertallet understreker at dette er offentlige kultur- og samfunnsinstitusjoner, mens Høyre og Fremskrittspartiet åpner for private eiere i våre universiteter og høyskoler. Institusjonene skal drive langsiktig disiplinutvikling og grunnforskning uten umiddelbar økonomisk gevinst. Privateide universiteter og høyskoler vil være avhengig av å selge sine tjenester. Det vil selvfølgelig føre til at de endrer profil. Det er kun et statlig ansvar og eierskap som kan ta vare på en stor bredde av fag innenfor høyere utdanning og forskning. Jeg lurer også på hvordan privat eierskap vil sikre den frie og kritiske stillingen som er en sentral del av samfunnsmandatet for universiteter og høyskoler. Privat eierskap vil også undergrave muligheten til å nå målet om lik rett til utdanning. Det er for meg et paradoks at partier som er svært bekymret for at det offentlige, folket gjennom departement og storting, skal legge føringer for utdanningsinstitusjonene, synes det er helt greit med private eiere – med de bindinger, krav om utbytte, faglig fokus osv. som det vil medføre. Styringsmodellen som er foreslått for universiteter og høyskoler, får også tilslutning fra et flertall i komiteen. Det er støtte til at rektor fortsatt skal være valgt, men man er åpen for forsøksordninger. Det er støtte til forslaget om sammensetningen av styret, hvor ingen enkeltgrupper får flertall alene. Det er støtte til en bedre faglig ledelse ved at instituttstyrere og dekaner skal ansettes på åremål, slik både Universitets- og høgskolerådet, Forskerforbundet og studentorganisasjonene har støttet. Stortinget gjør enkelte endringer i meldingens forslag, som Arbeiderpartiet slutter seg til. I meldingen var det foreslått at Norgesnettrådet styrkes som akkrediterings- og kvalitetssikringsorgan, og at det gis et eget styre, organisering og mandat i samsvar med det. Det sentrale for Regjeringen har vært å etablere ordninger for kvalitetssikring og kvalitetsutvikling som sikrer omdømmet for norsk utdanning, som bidrar til effektiv bruk av offentlige ressurser, og som sikrer studentene kvalitet i studietilbudene. Akkreditering og kvalitetssikring av studietilbudene må ikke føre til etablering av et stort utdanningsbyråkrati. Det er universiteter og høyskoler som skal ha hovedansvaret for kvaliteten i sine studietilbud. Komiteen støtter det synet, men mener at i stedet for at Norgesnettrådet omorganiseres og får et eget styre for å gjennomføre denne oppgaven, burde det opprettes et annet organ med et eget styre for å gjennomføre den oppgaven. Jeg oppfatter ikke det som et avgjørende ulikt forslag i forhold til stortingsmeldingen, og synes det er et forslag som det er greit å leve med. En enstemmig komite ber Regjeringen legge til rette for at universiteter og høyskoler skal ha fullmakter til å organisere randsoneaktivitet i tråd med forslaget til Mjøs-utvalget. Det må ses i sammenheng med at komiteen slutter seg til Regjeringens forslag om at universiteter og høyskoler fortsatt skal være forvaltningsorganer. Ved opprettelse av aksjeselskap vil det derfor fortsatt være staten, ved statsråden eller Regjeringen, som vil være eier av disse aksjene, og som til sjuende og sist vil stå ansvarlig for hvordan denne eierrollen utøves. Den eierformen setter naturlige grenser for opprettingen av selskaper. Med det forbeholdet er komiteens konklusjon i tråd med det Regjeringen har foreslått. Et bredt flertall i komiteen ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med spørsmål om eventuell omlegging av profesjonsutdanninger og enkelte andre utdanninger. I meldingen er det lagt til grunn at utdanninger selvsagt ikke skal presses inn i mønstre som ikke passer. Departementet har allerede etablert et samarbeid med Universitets- og høgskolerådet om disse spørsmålene. Det er naturlig at slike vurderinger gjøres i nært samarbeid med universiteter og høyskoler. Det er derfor i St.meld. nr. 27 varslet at departementet vil komme tilbake til Stortinget med en nærmere vurdering. En enstemmig komite ber Regjeringen utforme et forslag til felles lov for statlige og private institusjoner innenfor høyere utdanning. For å gjennomføre kvalitetsreformen, slik et flertall i komiteen forutsetter, er det behov for å legge fram forslag til endringer i den eksisterende universitets- og høyskoleloven raskt. Arbeidet med en helt ny, felles lov for statlige og private institusjoner vil være en prosess som nødvendigvis må ta noe mer tid. Dette arbeidet må derfor gjøres i to trinn. Jeg mener komiteflertallets forslag om kriterier for universitetsbetegnelse ikke er den beste løsningen. Jeg er bekymret for at forslaget fører til at høyskolene prioriterer flere doktorgradsutdanninger på bekostning av ressurser til andre deler av høyskolenes virksomhet, som kanskje kunne gitt en mer balansert, strategisk utvikling. Særlig vil det ta mange år og være ressurskrevende for høyskolene i Agder, Stavanger og Bodø å oppfylle de kriteriene for universitetsbetegnelse som flertallet foreslår. Jeg registrerer at et overveldende flertall i Universitets- og høgskolerådet, et flertall bestående av både universitet og høyskoler, støttet Regjeringens forslag til universitetsmodell. Jeg registrerer også at forsøket på å komme noen partier i møte og finne en mellomløsning heller ikke førte fram. Det er synd at Stortinget ikke slutter seg til Universitets- og høgskolerådets og Regjeringens forslag til modell. Komiteflertallet skriver i innstillingen at Regjeringens opplegg i St.meld. nr. 27 langt på vei framstår som en sparereform. Her henvises det til kapitlet om økonomiske og administrative konsekvenser, og at det til og med signaliseres at reformen skal frigjøre ressurser til andre samfunnsformål. Bekymringen på dette punktet må være en misforståelse. Jeg viser til at også Universitets- og høgskolerådet, i sitt materiale til komiteen, påpeker at reformen har en samfunnsøkonomisk gevinst. De knytter denne gevinsten til at kortere studieløp og bedre gjennomstrømning vil øke antallet kandidater som er tilgjengelige på arbeidsmarkedet, at kvaliteten på kandidatene vil øke, at flere vil lykkes i sine studieløp og vil få bedre forutsetninger for å finne seg til rette i sin studiesituasjon. Det er disse gevinstene som ligger i kvalitetsreformens frigjøring av ressurser til andre samfunnsformål, ikke at man skal ta penger fra universitets- og høyskolesektoren og overføre til andre sektorer, slik enkelte har framstilt det i media. Jeg har vanskelig for å forstå at noen kan gå imot å investere i studiefinansiering og studiekvalitet, slik at man kan utløse disse samfunnsgevinstene. I stortingsmeldingen er det gjort klart at forslagene om bedre oppfølging av studentene krever større ressurser til universiteter og høyskoler. Vi må ha mer penger pr. student for å gi bedre studiekvalitet og oppfølging. Vi må ha en kraftig opptrapping av forskningen, hvor universitet og høyskoler får en betydelig del. Og vi må la institusjonene få større frihet til å bruke sine ressurser bedre. Komiteflertallet refererer til beregninger fra Universitets- og høgskolerådet om hvor mye reformen vil koste å gjennomføre. Jeg synes det er et konstruktivt innspill, men jeg er uenig i Universitets- og høgskolerådets forutsetning om at framtidens heltidsstudenter vil avlegge 13–14 vekttall pr. år. Det tilsvarer at hver tredje student hvert år må stryke eller ikke ta eksamen, eller at gjennomsnittsstudenten vil bruke om lag fire og et halvt år på å ta en bachelorgrad som er normert til tre år. Jeg mener at vi skal ha langt høyere ambisjoner med de reformene vi skal gjennomføre. Stortingsmeldingen innebærer det største løftet som er gjort i studiefinansieringen. Kostnadene ved det er 1,3 milliarder kr. I meldingen gis det et forpliktende løfte om å innføre det som andre partier har lovt, men ikke gjennomført, som man ikke fikk til den gangen man selv satt i regjering. For studentene er det viktigste hvor mye penger de får, ikke hvor mye penger de blir lovt å få. For å nå målene foreslås det i St.meld. nr. 27 et bredt, samlet grep. Bak denne reformen ligger et omfattende arbeid som har involvert svært mange miljøer. Både Mjøs-utvalget og Aamodt-utvalget har levert omfattende innstillinger. I vurderingene av disse har vi fått god hjelp av om lag 250 høringsuttalelser. Jeg registrerer at det er bred tilslutning til målet om økt kvalitet i utdanningene. På bakgrunn av høringsuttalelsene har vi også gjort vesentlige endringer i forslagene fra Mjøs-utvalget og fått tilslutning til det i Stortinget. I debatter i pressen og andre steder har det vært stor bredde i synspunktene når det kommer til spørsmålet om valg av virkemidler for å nå målet. Det synes jeg er bra, og det skulle bare mangle når vi vet at det er mer enn 20 000 engasjerte tilsatte ved universiteter og høyskoler og mer enn 190 000 studenter i Norge. Det er stor oppmerksomhet i samfunnet om universitets- og høyskolesektoren. Det er en viktig sektor som nå skal reformeres. Jeg registrerer med glede at de representative organer – både studentorganisasjoner, Universitets- og høgskolerådet, Forskerforbundet og arbeidslivsorganisasjonene – gir sin tilslutning til de fleste forslagene i kvalitetsreformen. Jeg er også glad for at Stortinget slutter seg til hovedtrekkene i reformen. Forslagene i St.meld. nr. 27 er en stor utdanningsreform som gir strategien for at universiteter og høyskoler skal utdanne de kunnskapsrike, kreative og omstillingsdyktige menneskene som Norge trenger. Selv om jeg ikke er enig i alle tilrådingene fra flertallet i komiteen, er jeg glad for at komiteen gir sin tilslutning til hovedtrekkene i stortingsmeldingen. Det gir et godt grunnlag for arbeidet videre med kvalitetsreformen. Vi skal bruke mer ressurser på forskning og utdanning. Vi skal sørge for at flere får anledning til å ta utdanning. Vi skal sørge for at utdannings- og forskningsinstitusjonene våre blir utnyttet på en bedre måte. Vi skal sørge for at Norge er en ledende kunnskapsnasjon. Innstillingen gir et godt bidrag til å nå Regjeringens mål om at vi skal lykkes med overgangen til kompetansesamfunnet.