Kjell Arvid Svendsen (Kristelig Folkeparti), 2013-06-06:
Utenriksministeren skal ha takk også fra meg for en omfattende og god redegjørelse om utviklingen i Afghanistan og det norske engasjementet der. Vi har fått mange slike redegjørelser siden 11. september 2001. De har bekreftet at arbeidet for sikkerhet, for en politisk løsning og for sosial og økonomisk utvikling i dette krigsherjede landet er både krevende, kostbart og langvarig. Det er heller ikke slutt neste år, men 2014 blir, som utenriksministeren påpekte, en viktig milepæl. Fra Kristelig Folkepartis side deler vi utenriksminister Barth Eides overordnede vurdering på dette punktet. Utfordringene er fortsatt store, men det er framgang å spore. For å få litt historisk perspektiv på dagens situasjon og årets redegjørelse har jeg bladd litt i referatene fra tidligere stortingsdebatter om Afghanistan. I etterpåklokskapens lys er det lett å se at man i det internasjonale engasjementet i Afghanistan både prøvde og feilet underveis. Det gjelder både den militære strategien, den politiske prosessen og utviklingsarbeidet. Utfordringene ble kastet brått på det internasjonale samfunnet etter terrorangrepene den 11. september 2001. Målsettinger og strategi har derfor blitt justert flere ganger de siste tolv årene. Erfaringen har vist at vi hadde tjent på en bedre koordinering helt fra starten av. Da Stortinget 13. mai i år diskuterte et representantforslag om evaluering av Afghanistan-innsatsen, ble det fra SV forsøkt gjort et poeng av at andre partier i Afghanistan-debatten i desember 2001 trodde at krigen var over. Det var jo naivt. Men den historieframstillingen bygger på en selektiv feiltolkning. La meg derfor hente fram et sitat fra debatten i desember 2001. Der sa SVs mann i utenrikskomiteen følgende: «Vi i SV er også veldig glade for at krigshandlingane i Afghanistan no ser ut til å gå mot slutten.» Vi har siden erfart noe annet. Krigshandlingene i Afghanistan har vart lenge, og de er ikke slutt ennå. Men det alle så i desember 2001, var at Nordalliansen, med flystøtte fra det internasjonale samfunn, i raskt tempo valset over Talibans militære befestninger. Taliban-regimet var i ferd med å falle. Men som daværende utviklingsminister Hilde Frafjord Johnson påpekte: Det er en helt annen sak å vinne freden. Da er langsiktig utviklingsarbeid og samfunnsendring nødvendig. Historien har vist at heller ikke i Afghanistan kan man lykkes med militære midler alene. Det har heller ingen norsk regjering trodd. Det er en erkjennelse vi også må ta med oss når Norge nå skal sende styrker til Mali. Vi må se konfliktens grunnleggende årsaker og skape rettferdsreformer som kan gi grunnlag for varig fred. Militær innsats for sikkerhet kan være nødvendig, men varig konfliktløsning krever noe mer. Jeg har sammenlignet Afghanistan-redegjørelsen fra 29. mai i fjor med den utenriksministeren holdt for to dager siden. Hovedtrekkene er gjenkjennbare, men kanskje er tonen i år mer optimistisk. Vektleggingen er sterkere på at ting går rett vei. Det er, som utenriksministeren påpekte, indikasjoner på det. Vi får håpe at det vedvarer, men det er ingen grunn til å ta det for gitt. Det kommer ikke av seg selv. Det går mange rundt både i Faryab-provinsen og andre steder og engster seg for hva som vil skje med dem og med landet. Det gjelder ikke bare de som samarbeidet med norske styrker, f.eks. tolker og andre som NRKs tv-serie har vist reportasjer om. Utenriksminister Barth Eide tillot seg alt nå å trekke noen konklusjoner på enkelte spørsmål, som nok vil bli evaluert grundig senere. Det var offensivt. Men jeg tror han har grunnlag for å fastslå betydningen av å fastholde et prinsipielt skille mellom sivil sektors utviklingsarbeid og militær sektors innsats for sikkerhet. I Kristelig Folkeparti er vi også enig i at bistand til utvikling vil være viktig i årevis i dette lutfattige landet. Afghanistan har ressurser som kan gi folk en bedre framtid, men da kreves mer enn fred og sikkerhet. Det trengs en utdanningsrevolusjon som inkluderer både kvinner og menn, og det kreves gjennomgripende reformer i både samfunn og tenkemåte. Slikt er ingen «quick fix». Det er minst et generasjonsprosjekt. Det må modnes og bæres fram av det afghanske folket selv. Det er ut fra en slik forståelse vi må innrette vår støtte i årene framover.