Michael Tetzschner (Høyre), 2013-03-18:
Jeg er ikke sikker på om det er Stortingets problem at representanten Aasland ikke har finlest eierskapsmeldingen, som det står mye riktig og fornuftig i, og som det var bred tilslutning til her i salen. Blant annet står det at det er ganske store verdier på spill. Så det er mer enn formaliteter vi diskuterer. Det står også beskrevet at selskaper med sterkt innslag av offentlig eie betaler en rabatt i aksjemarkedet i form av en lavere prising av selskapene. Denne rabatten reflekterer den politiske risiko som foreligger for de øvrige aksjonærer, ved at selskapet ikke nødvendigvis alltid drives etter rent forretningsmessige prinsipper. Jo mer man har en «record» om at man driver saklig og forretningsmessig, jo mindre vil denne rabatten være. Jo mer uryddighet, jo mer partipolitisk uro som bringes inn i styrende organer, jo større vil rabatten bli, med det tap som man da indirekte påfører skattebetalerne. Store internasjonale selskaper – som vi heldigvis også har her i landet – henter aksjonærinnskudd fra hele verden. Helt avgjørende for utenlandske investeringer er tiltro til at vertslandets stat underkaster seg de forpliktelser som gjelder alle som vil drive virksomheten sin i form av aksjeselskap. I eierskapsmeldingen, som jeg har referert til før, er det gjort en flott opplisting av land som nettopp sliter med et dårlig renommé – og følgelig betaler en høyere rabatt på statsdeltakelse. Det er dessverre slik at særlig selskaper i det tidligere Øst-Europa har måttet leve med en underprising av selskapsverdier – på 20–25–30 pst. Men tillit kan også svekkes i land som er etablerte rettsstater. Internasjonale investormiljøer holder øye med den politiske utvikling og vurderer fortløpende om selskapene forvaltes ut fra forretningsmessige krav eller ut fra politiske sidemotiver. Representanten Lundteigen sa tidligere i debatten at eiendomsrett gir styringsrett. Det er mulig at hans erfaring er begrenset til tomteeierens vanlige eneeie, men dette er ikke et jungelord som kan stå alene når det gjelder aksjeselskaper. Aksjeselskapsformen er en måte å eie kollektivt på og har interaksjoner med medeiere man ikke en gang vet navnet på. Det er nettopp slik at aksjeselskapsformen har regler som ikke gir ubetinget styringsrett på tvers av mindretallets interesser. Det er krav om likebehandling av aksjonærgrupper når det gjelder informasjon, og når det gjelder styrerepresentasjon. Det er faste spilleregler. Det er en fastlagt ansvars- og rollefordeling mellom selskapsorganene så lenge de er i virksomhet. Det betyr at hvis en nominasjonskomité er vedtektsfestet, er det også den som fremmer innstillingen. Den må altså kjenne til alle innspill fra aksjonærene hvis den skal kunne gjøre en god jobb. Selv om man har flertall i selskapet, må man ta seg bryet med å fremme generalforsamlingens interesser og vedtak ved å avholde generalforsamlinger. Mellom generalforsamlingene må man respektere styrenes autonomi og integritet. Uten disse reglene hadde staten ikke fått medinvestorer. Uten disse reglene hadde de statlig eide og statlig deleide selskapene ikke hatt den verdien som de har. Martin Kolberg la inn i sitt forsvar for statsråden verdien av aktivitet, som statsråden som eier kan utvise. Ja, det er fordeler med å holde seg orientert og være interessert i virksomheten som drives, men det er ikke det vi diskuterer. Det er om denne aktiviteten skjer utenom, eller om den skjer på siden av, om den skjer i konkurranse med eller i motstrid til selskapets ordinære organer og deres virksomhet. Så stiller Kolberg spørsmål om hvordan det hele startet. Det startet med innblandingen i en enstemmig beslutning i Telenors styre om å bidra til å selge en aksjepost i TV 2, slik at en forkjøpsrett som man med åpne øyne hadde forpliktet seg til i aksjonæravtalen, ikke skulle bli en realitet. Statsråden likte ikke denne beslutningen i et selskap, men brukte statens blokkeringsmakt i et annet selskap for å oppnå det samme. Det ble altså utøvet et press fra eier om å påvirke styret til å gjøre noe som man mente selskapet ikke var tjent med. De som sier at det ikke er dokumentert brudd på eierskapsmeldingens prinsipper fra statsrådens side, kan begynne lesningen i innstillingen på side 7, der tidligere styreleder Harald Norvik i Telenor uttaler: «Jeg har selv vært utsatt for utidig press av statsråden, og det er godt kjent for komiteen, for det har dere behandlet tidligere. Det var et press for å ta en annen avgjørelse enn det styret hadde bestemt seg for å ta, en avgjørelse som styret selv har ansvar for å ta, i henhold til styringsprinsippene til staten. Det er utidig press. Det har skjedd, det kan komme til å skje igjen, og det er et forhold som man er nødt til å snakke om i offentligheten, fordi det er et brudd med statens eierstyringsprinsipper.» Norvik sa også i kontrollhøringen at det var en direkte sammenheng mellom den aktuelle saken og hans avgang som styreleder i Telenor. Dette skal jeg komme litt tilbake til, for det går jo også på hvordan man reagerer på innspill i det offentlige rom – når folk bruker ytringsfriheten sin og skriver kronikker om god selskapsstyring. Et av problemene her er at vi har en statsråd som har kommet i skade for å oppfatte de statlige bedriftene han har embetsansvar for, som sin personlige lekegrind. Han er en privatpraktiserende statskapitalist som tilsynelatende godtar og hensyntar andre interesser i sitt eierskap enn det staten skulle ha strategisk interesse av. Men eierskapsutøvelse er ikke en privatsak. Eierskapsmeldingen har for den bruk nedfelt prinsipper. En rolleforståelse med innspill skal altså følge selskapets egen arbeidsrytme og egne arbeidsrutiner og spille inn til de rette organer til rett tid. Det er ikke gjort her. Så kan det kanskje også ha vært sagt i denne sal at statsråden har et renommé når det gjelder å arbeide særdeles frihetlig og lite knyttet til sin ordinære administrasjon og sitt eget fagdepartement. Det skaper også uryddighet. Jeg vil så gå inn på det som også burde bekymre fra et kontrollsynspunkt. Det er at det går en rød tråd av uryddighet fra den saken jeg nevnte i sted – det å være et overstyre over det styret som har det formelle ansvaret – og frem til Kongsberg-saken, hvor man skaffet det daværende styret et problem skapt hos statsråden. Det var nemlig ikke noe problem å rekruttere det nye styret til Kongsberg Gruppen. De var ferdig med arbeidet og mente at en forsvarlig kompetanse var representert – inntil de ble presentert for et krav som ikke var til å ta feil av, nemlig at man også måtte finne plass til Roar Flåthen. Det er her pressen har vært så frimodig – det er bra vi har en fri presse – at de har pekt på at statsråden hadde behov for å reparere sitt forhold til LO. Etter en sak hvor de hadde vært på kollisjonskurs – i TV 2–Egmont-saken – var han på jakt etter en mulighet til å kunne plastre noen sår, og man undersøkte muligheten for at man kunne gjøre opp for seg ved å sette Roar Flåthen inn i styret i Kongsberg Gruppen. Dessverre passet ikke det med det jeg sa innledningsvis om at man respekterte at nominasjonskomiteens arbeid var avsluttet, eller en slik bagatell som at generalforsamlingen det året ikke skulle velge styre i det hele tatt. Man lager altså en konstruksjon som tydeligvis ikke er laget for å løse rekrutteringsbehovene for styresammensetningen i Kongsberg Gruppen, men som skal løse statsrådens problem. Det er en ganske stor forskjell, og jeg mener den illustrerer veldig godt det jeg sa i sted om at man betrakter forvaltningen av statlige selskaper som sin private affære. Det som også bekymrer, er at man velger en avlønningsordning som er helt frikoblet fra prinsippet om at man får honorar som skal avspeile den risikoen man som styremedlem tar. I dette tilfellet var Flåthen fritatt fra det alminnelige styreansvaret ved at han ble såkalt bisittende varamann, som ikke har det ansvaret. Underforstått: Man skulle konstruere en arbeidsbyrde som kunne forsvare at man fikk det samme utbetalt som de øvrige styremedlemmene. Det var et preg av en gavedisposisjon som bør bekymre alle, og som jeg håper velgerne har merket seg. Det er tross alt et overhus over et storting. Jeg må også si at gavemomentet jo ikke er blitt ytterligere svekket ved at det viser seg at denne varamannen heller ikke finner så stor interesse i Kongsberg Gruppens daglige virke allikevel at man har særlig fremmøte. Jeg synes de som har forsvart regjeringen i dag, gjør det vanskeligere for seg enn helt nødvendig. Man maler et bilde av at det å stille spørsmål og det å sette visse krav til ryddighet liksom skulle svekke rekrutteringen til styreverv i staten. Det er jeg ikke enig i. Jeg tror at nettopp en ryddig stat med en profesjonell eieradministrasjon tiltrekker seg gode talenter og tiltrekker seg de beste man kan få i landet for å ivareta spennende funksjoner på vegne av landet. Jeg må også si at det har vært noen nedslående elementer i debatten, og det er at særlig de ivrigste forsvarerne av den rød-grønne regjeringen svarer på kritikk ved å frakjenne dem som målbærer kritikk deres hederlige motiver og tvert imot insinuerer at de lar seg lede av lave partipolitiske instinkter. Hvordan reagerer så representanten Kolberg på kritikk som fremkommer i en av våre aviser på kronikkplass, helt uten et eneste partipolitisk argument? Jo, han ber dem overveie om de i det hele tatt kan representere staten på en god måte. Det ser ut som at det vesentligste suksesskriteriet for om man kan representere staten på en god måte, er at man ikke sjenerer arbeiderpartistatsråden ved i det offentlige rom å minne om elementære spilleregler for god selskapsskikk. På dette punkt mener jeg det er oppsiktsvekkende at de som er satt inn i Stortinget til der å utøve en av de viktigste funksjonene som nasjonalforsamlingen gjør med regjeringen, nemlig å kontrollere den i sin embetsutførelse, går så kraftig i forsvar for denne regjeringen at man da rett og slett ikke er i stand til å gjøre det på en fullgod måte. Jeg vil nesten oppfordre representanten Kolberg til å overveie om han er i riktig komité hvis lojaliteten til Arbeiderpartiet hindrer utøvelse av konstitusjonelle plikter, hvorav noen av de viktigste er at Stortinget er satt til å kontrollere regjeringens embetsførsel.