Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Norsk kraftintensiv industri er historisk bygd opp med basis i norske energiressurser. Rundt siste århundreskifte var vannkraftutbygging og industrioppbygging så knyttet til hverandre at det oppstod store diskusjoner om hvorvidt det var staten eller industrien som skulle stå for utbyggingen av vannkraften. Det endte med at staten bygde, og at industrien fikk langsiktige, lave priser. Disse avtalene er gjennom mange tiår tatt godt vare på, og de har sin berettigelse, ikke minst på grunn av forutsigbarheten som fremdeles er hovedelementet for videreutvikling av denne type industri. Dette har regjering og storting vært enige om. Ja, så sent som i 1997 sier sentrumsregjeringen i Voksenåsdokumentet at det er viktig å sikre industrien forutsigbarhet og langsiktige rammevilkår. Videre heter det at det er en målsetting at norskprodusert energi fortsatt skal gi grunnlag for sysselsetting og verdiskaping i Norge. Industrien må fortsatt sikres langsiktig tilgang på kraft på rimelige vilkår, samtidig som det stilles krav til miljøtiltak i industrien. Det siste, miljøtiltak, er det eneste som er virkelighet i dag i forbindelse med St.prp. nr. 52. Det andre styres fra Brussel. Regjeringens forslag til nye kraftkontrakter vil gi redusert framtidig krafttilbud til industrien, noe som igjen fører til nedbygging av dagens kraftintensive industri. Slike steder er bl.a. Finnfjord Smelteverk i Troms og Rana i Nordland. Finnfjord Smelteverk har til nå satset store summer på miljøtiltak. En forverring av rammebetingelsene vil slå negativt ut, og her er ikke omstillingsmulighetene særlig store. Finnfjord Smelteverk har det vi kaller 104-kontrakter, som i dag ligger på ca. 16 øre pr. kWh. Departementets foreslåtte markedspris i St.prp. nr. 52 har en pris på 15,5 øre pr. kWh, der det også stilles krav til industrien om systemytelser. For de bedriftene som i dag har 104-kontrakter, skaper ikke endringene i det nye kraftregimet i utgangspunktet vesentlige forverringer i økonomien, men usikkerheten rundt nedtrapping og eventuell utfasing av hele regimet skaper uro for framtiden. Rana-samfunnet er det enkeltsamfunn som vil få de største endringene i rammebetingelsene etter at St.prp. nr. 52 er vedtatt. De fleste Rana-bedriftene har i dag kontrakter med gamle priser, som er forankret i kraftressurser etter nedleggingen av Jernverket. Det meste av dagens industri i Rana er bygd opp på disse kraftressursene. Derfor var det en viktig forutsetning for omstillingen i Mo Industripark at kraftpris og kraftmengde skulle være grunnlaget for en videreutvikling av en konkurransedyktig industrivirksomhet, jf. St.prp. nr. 103 for 1989-90. Slik man leser St.prp. nr. 103, er nedtrapping av de foreslåtte kontraktenes volum og økning i prisen som er gjort i St.prp. nr. 52, egentlig i strid med Stortingets tidligere vedtak. Det finske selskapet som eier Fundia i Mo i Rana, satte all sin lit til at norske myndigheter ville følge opp tidligere vedtak, og har de siste sju årene investert for om lag 500 mill. kr. Denne satsingen er en direkte konsekvens av flertallets industripolitiske vedtak i denne salen. Bedriften beskjeftiger ca. 800 ansatte, og dessverre er denne virksomheten nylig blitt kraftig rammet av dommen om arbeidsgiveravgift i ESA. Denne bedriften vil ikke makte to store økonomiske belastninger, og at en avvikling av en bedrift i denne størrelsesorden vil få konsekvenser for Industriparken og Rana-samfunnet, skal det ikke stor fantasi til å forstå. Her forventer hele Nordland også en innsats fra kommunalministeren. Virkeligheten er at markedskreftene har tatt over mye av styringen på energiarenaen, og man ser for seg at en fortsettelse av et bestående regime nå går mot slutten. Hovedspørsmålet er nå hvordan Stortinget skal ivareta industrielle sektorpolitiske hensyn, som beskrives i St.prp. nr. 100 for 1990-91om omorganisering av Statkraft.(Presidenten klubber.) Avslutningsvis vil jeg nevne den uthuling av hjemfallsinstituttet som nå er i ferd med å skje. Bondevik-regjeringa blir de første som lager hull i denne sikkerhetsventilen ved å åpne for eie og leie på inntil 140 år. (Presidenten klubber.)