Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2010-03-11:
Som presidenten sa, har vi til behandling Representantforslag 14 S fra Trine Skei Grande og Borghild Tenden, fremmet på vegne av Venstre. Dette er et forslag med nesten samme ordlyd som tidligere forslag som har vært behandlet ved tre anledninger, i 2000–2001, 2003–2004 og 2007–2008. Som ved tidligere behandlinger foreslår Presidentskapet at forslaget ikke bifalles. Bakgrunnen, og begrunnelsen, for det er i veldig stor grad den samme som ved tidligere behandlinger av tilsvarende forslag, nemlig at vi oppfatter det slik at det er en kvalitet ved Det norske storting at det er veldig åpent og tilgjengelig, og at det er lett for norske borgere å få kontakt med Stortingets representanter. Det mener vi fortsatt skal være situasjonen. Og når det gjelder det konkrete innholdet i forslagets punkt 1, som omhandler Stortinget, ville jo ikke det ha vært et register bare for profesjonelle lobbyister, men et register over enhver person som ønsker å ta kontakt med en stortingsrepresentant. Det mener vi vil redusere en viktig kvalitet ved demokratiet, nemlig den lette tilgangen til Stortinget. Vi har denne gangen hatt en relativt grundig gjennomgang av andre lands forskjellige former for lobbyregistrering og funnet at det er lite å hente av erfaring knyttet til forslagets innfallsvinkel, nemlig ved rett og slett å ha et register for ankomst til Stortinget. For eksempel har man i EU-parlamentet laget en ordning der man kan registrere seg som lobbyist og dermed få adgangstegn til EU-parlamentet, men det er altså en helt annen løsning enn det som blir foreslått i representantforslaget. Det betyr ikke at Presidentskapet ikke synes at mange av implikasjonene knyttet til lobbyvirksomhet er verdt å diskutere – og det har vært en god og bred diskusjon om det de siste månedene. Det i seg selv bidrar til bevissthet rundt hvem som påvirker de politiske prosessene. Vi mener altså at det er en viktig debatt, men i stor grad en annen debatt enn det som adresseres i det framlagte representantforslaget. Vi vet f.eks. at mye av de profesjonelle PR-byråenes virksomhet nettopp ikke ville bli omfattet av et register i Stortinget, fordi den i veldig stor grad foregår enten ved å møte Stortingets representanter utenfor Stortinget eller, kanskje i all hovedsak, ved å være rådgiver for dem som møter i Stortinget – men ikke selv møter i Stortinget – f.eks. i forbindelse med høringer. Allikevel synes vi det er viktig å ha en levende diskusjon om det, og her mener jeg vi har noe å lære av andre land. For den type ordninger som i vesentlig grad finnes i andre land, er det vi f.eks. har lagt inn etter vedtak i 2005, om karantene for politikere som enten kommer fra den type PR-byråer og som pr. definisjon har ukjent kundemasse, eller for den saks skyld for dem som går ut av politikken og inn i den type PR-virksomhet. Intensjonen med vedtaket i 2005 var å organisere dette på en god måte. Dette har nå vært praktisert siden 2005, med diskusjoner f.eks. om hvem av dem som er til behandling i Karanteneutvalget, som får karantene, og ikke minst hvem som ikke får karantene, og forskjellen mellom dem som får karantene, og dem som får saksforbud. Presidentskapet mener det er viktig å se på alle disse tingene med bakgrunn i den erfaringen vi har. Derfor ber vi Regjeringen om å komme med en vurdering av erfaringene med karantenebestemmelsene. Jeg har lyst til å understreke at i den offentlige debatten om dette spørsmålet har det vært påstått at det å ha karantenebestemmelser er til hinder for at man kan gå fra politikk til privat næringsvirksomhet og, ikke minst, fra privat næringsvirksomhet til politikk. Jeg er opptatt av at vi skal ha med representanter for privat næringsliv i Norge også i politikken. Men det er altså ikke slik at en konsulentbransje som har skjult medlemsmasse, og som har som formål å påvirke beslutninger i storting og regjering, er det samme som en hvilken som helst jobb i privat sektor i et selskap der man vet hvem man jobber for. Noe av det spesielle med bransjen – og da tenker jeg på den profesjonelle delen av bransjen – er nettopp at man har skjult kundemasse. Et mindretall i Presidentskapet vil kanskje si noe om en del av innstillingen som handler om nettopp det. Samtidig er det slik at det er mange, f.eks. en del advokater, som bidrar med rådgivning om hvordan man skal kommunisere med og påvirke offentlig myndighet, og de har i lovs form beskyttet retten til – de er faktisk pålagt – å holde skjult hvem som er deres klienter. Det er altså mange dilemmaer ved dette spørsmålet. Så er det et annet tema som har vært sentralt i debatten, og som Presidentskapet også har brukt tid på. Det er spørsmålet om tidligere stortingsrepresentanters adgang til Stortinget. Det er jo sånn at en del tidligere stortingsrepresentanter også bistår med å veilede om hvordan man skal forholde seg til den offentlige og politiske beslutningsprosessen. Det ble i forrige stortingsperiode avklart, eller vedtatt, at tidligere stortingsrepresentanter ikke kan ta med seg andre inn. Man kan altså ikke være vert i Stortinget med utgangspunkt i sitt adgangskort til Stortinget. Det synes jeg var en viktig presisering, for det har jo også skjedd at Stortingets representanter kan være noe usikre på om tidligere kolleger er her profesjonelt, eller om de er her nettopp som tidligere kolleger. Presidentskapet er innstilt på å tydeliggjøre nettopp dette, at den invitasjonen som ligger i det å ha et adgangstegn til Stortinget, er selvfølgelig for å kunne besøke Stortinget og tidligere kolleger som tidligere representant, ikke ment å skulle være et adgangstegn som brukes i en annen, profesjonell sammenheng. Presidentskapet er altså klar på at dette skal tydeliggjøres. Så vil jeg til slutt få lov til å si at det har vært mange diskusjoner knyttet til folk som kommer fra PR-bransjen, folk som går til PR-bransjen, og i noen tilfeller også vararepresentanter som jobber i PR-bransjen. Det er også Presidentskapets oppfatning at det ikke er alle ting vi kan klare å regulere med lov. Til syvende og sist er det altså slik at Stortingets representanter ikke er ansatt av Presidentskapet. De er faktisk ikke ansatt av noen. Presidentskapet kan heller ikke be en som er varamann til Stortinget, om å slutte i den jobben vedkommende har, for å begynne i en annen jobb. Til syvende og sist handler dette også om at partiene er seg bevisst hvordan de forholder seg til sine kandidater, og hvordan partier og kandidater vurderes av sine velgere. Noe av dette skjønnet vil også i framtiden måtte ligge nettopp i demokratiets vesen. Det er et spørsmål om tillit, og det er i stor grad et spørsmål om partienes ansvar for at den tilliten opprettholdes. På den bakgrunn vil jeg anbefale at Stortinget vedtar innstillingen som nå foreligger fra Presidentskapet.