trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-13:
Eg tippar desse sakene kan gå litt rolegare for seg og kanskje òg få kortare varigheit. Energi- og miljøkomiteen drøfta korleis ein skulle behandla desse sakene. Me bad statsråden om å seia noko om når ein skulle gjera ei evaluering av forsøksprosjekta når det gjeld snøscooter, og fleirtalet meinte då at ein skulle komma tilbake til ei grundig behandling av temaet når evalueringa låg føre. Derfor ønskjer fleirtalet at desse to forslaga skal leggjast ved protokollen, og så får Senterpartiet og Framstegspartiet leggja fram sine syn.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-13:
Som saksordførar for desse to sakene har eg behov for å komma med ei avklaring. Frå komiteens side har det ikkje vore meininga å visa arroganse, eller å ikkje bry oss om, som er uttrykk som har vore brukte her. Alle representantar har sjølvsagt behov for å helsa heim i enkelte saker, det gjeld også meg, men eg trur ikkje at det frå komiteen si side er uttrykk for arroganse eller for at ein ikkje bryr seg om pensjonistar og andre som vil ut og kjøra snøscooter. Men det er faktisk slik at me ønskjer å ha på bordet den evalueringa, som skal komma medio 2005. Derfor avviser me ikkje forslaga, me seier at dei skal vedleggjast protokollen. Så kjem me tilbake med ei grundig behandling når denne evalueringa ligg føre. Så dette er ikkje meint som arroganse frå komiteen si side, det er rett og slett berre fornuftig å venta til ein har opplysningane på bordet, slik at ein kan behandla desse sakene på ein skikkeleg måte.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2004-05-13:
De lokale dyrevernsnemnder og viltnemnder har fungert bra i lange tider i kommunene i Norge, i hvert fall etter mitt syn. Jeg vil spørre representanten om han ikke mener at de lokale dyrevernsnemndene er kompetente til å vurdere hva som er det beste for grunneiere og beboere i den enkelte kommune, at man altså legger vekt på lokale kunnskaper og verdier.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-05-13:
Politikk er å ville, men politikk er også å få til. Det forliket som nå foreligger, og det flertallet har kommet fram til, er bl.a. av senterpartiavisen Østlendingen beskrevet som en bedre løsning enn Regjeringas forslag. Det er beskrevet som en stor seier for dem som ønsker mer lokal styring, og det er også der – fra lederplass – beskrevet som noe å leve med. Det må jo da være et tankekors for Senterpartiet at man i en så viktig sak stiller seg såpass på sidelinjen som det man faktisk har gjort i denne saken, uten noen mulighet til å påvirke i en sak som for partiet og dets velgere er så viktig. Er dette et dilemma for Senterpartiet?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-05-13:
For dem av oss som kommer fra de områdene av landet som er rimelig ille berørt, er det med glede jeg hilser velkommen det forliket som i dag foreligger, både i forhold til større lokal forvaltning, bedre erstatningsordninger, klarere bestandsmål og det som nå gjøres i forhold til ulv. Jeg er glad for at miljøvernministeren sier at det er et godt forlik. Men er miljøvernministeren også enig i at de endringene som nå er foreslått i Stortinget, i seg sjøl bidrar til å dempe konflikten ytterligere, utover Regjeringas forslag, og at disse i større grad også sikrer landbrukets muligheter i de utsatte områder og skaper forståelse og aksept i befolkningen for rovdyrpolitikken?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-05-13:
Denne debatten har tilkjennegitt tre forhold som er særlig sentrale. Alle tre kjennes igjen ved at det handler om tillit. Det dreier seg om å redusere konfliktnivået. Det er maktpåliggende å få til samlede politiske resultater, og det er også maktpåliggende å få redusert trykket i forhold til dem som har den største belastningen, og som vil komme til å måtte få den største belastningen. Det er også grunn til å minne om at folk har en nyansert holdning til disse spørsmål. Det er vist til pappaen til elleveåringen fra Våler som møtte ulv forleden, og som sier til Aftenposten: «Jeg er for at vi skal ha rovdyr i Norge.» Ja, de yngste er kanskje de mest nyanserte. Anne Marie Blix, sjuendeklassing fra Elverum på besøk i Stortinget forleden, sier at ulv ikke bør avlives før de har skadet eller er til fare. Som politikere har vi egentlig et sjølstendig ansvar for å skape brede løsninger og ikke bare overlate den politiske arenaen til skrik og skrål og det jeg vil kalle politisk impotens. For Arbeiderpartiet har det derfor vært viktig å få til de endringene som nå ligger i dette forliket, og som alle som en handler om å bygge tillit. Fortsatt todelt målsetting handler om å bygge tillit. Det vil si at det skal være mulig å drive landbruk i områder med rovvilt. Økt satsing på forebygging, økt satsing på erstatning og kompensasjon handler om å bygge tillit og forståelse. For ikke å glemme det jeg synes må være en bærebjelke i dette forliket: Den lokale medvirkning og den lokale forvaltningen som nå skisseres, er hovedgrepet for å få til større aksept, mer forståelse og økt tillit i forhold til det regelsettet som man faktisk skal forvalte. Forvaltningssonen for ulv handler også på mange måter om å bidra til økt tillit og bygge tillit. Det er å fordele belastning. Disse sonene er ikke et signal til ulvene som flyr rundt omkring. Verken svenskegrensa eller sonene kan være særlig egnet til å gi signal til ulv, men det er vårt håp, og der synes jeg representanten Inge Ryan hadde et godt innlegg, at forvaltningen må bli klar over hvor grensene går, og at man er bevisst i forhold til hvordan forvaltningssonene skal praktiseres. Det er disse, som jeg ikke vil kalle ulver, i forvaltningen som nå sitter på viktige redskaper for å gjennomføre rovdyrpolitikken, som må være bevisst den politikken og de grensene som nå trekkes. Også de gode planer man har i forhold til rovviltsenteret i Trysil og senteret i Kongsvinger, er tillitbyggende tiltak. Dette er skritt i viktig og riktig retning. Ytterpunktene i denne debatten risikerer bare å bidra til mer frykt, mindre politikk og til slutt mindre tillit.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-05-13:
Vi behandler i dag rovviltmeldingen, der komiteen bl.a. har kommet fram til at vi skal ha ulv i en bestemt sone. Men statsråden har ikke tatt stilling til hva han vil mene om introduserte arter i norsk fauna. Ulv var utryddet i Norge og i Sverige. Den er introdusert. Den er satt ut. Jeg har bilde av den siste ulven som ble utryddet av den norske stat i Finnmark. Den er introdusert. Det er en ny art. Den er ikke norsk, den er heller ikke svensk, og den er slett ikke utryddingstruet. Men vi må bare akseptere at Stortinget fastsetter en grense. Stortinget sier imidlertid ingenting om at det utenfor den grensen skal bli tillatt å drepe dyret – det sier de ingenting om. Jeg går ut fra at komiteen og Stortinget er klar over at ulv også yngler og får opptil seks unger i året. De lever videre. Vi skal også ta stilling til ørn, jerv og gaupe. Ørnestammen har vokst enormt, nettopp fordi det ikke fanges mer ørn. Det har resultert i at vi nesten ikke har ærfugl igjen på kysten, for rovdyrene må ha mat. De eter ikke poteter. De eter andre dyr. Det er rovdyr vi snakker om. Jerv eter også andre dyr. Og det man må spørre seg, er hvor lenge sauebøndene skal fortsette å mate rovdyr. De mater jerv, de mater ulv og de mater ørn. Hvor lenge skal de holde på? Jo, de holder på så lenge at det blir ulønnsomt å drive med sauehold. Så slutter de. Men da er rovdyrproblemet løst, også for Stortinget. Det går ikke an å kombinere husdyrhold og rovdyrhold. Det er akkurat som å leve i Ole Brumms verden: Ja takk, begge deler! Det går ikke an. Det forstod folk som var eldre enn oss. Rovdyrbestanden ble redusert til fordel for matdyrene og nyttedyrene. Når rovdyrbestanden ble redusert, kunne man ha større bestander av matdyr og nyttedyr. Vi øker rovdyrbestanden. Det går ut over matdyrene og nyttedyrene. Vil vi det? Flertallet i Stortinget vil det. Det må vi bare bøye oss for, men jeg kommer til å stemme imot denne rovdyrmeldingen, for jeg vet at rovdyr og nyttedyr ikke lar seg kombinere. For de eter som sagt ikke poteter. De eter andre dyr. Og de må ha mat, ellers sprekker de. Og det vil jo ikke Stortinget. Eller vil de at de skal sprekke? Nei, de skal leve sitt eget liv. De skal leve videre som om ingenting har skjedd. Jeg har ikke nevnt gaupe. Men når gaupen begynner å gå inn i barnehager, da er det fare på ferde. Da jeg var barn – og det er lenge siden – så jeg aldri oter. For før drev man jakt på oter. I dag driver oteren og roter i søppelbøttene til folk for å finne mat. For rovdyrene må ha mat, ellers sprekker de. Hvor lenge skal vi fortsette å mate rovdyrene? Vi slutter! Da er problemet løst.
Børge Brende (Høyre), 2004-05-13:
Denne regjeringen er klar over at den må søke til andre partier for å få flertall for sin politikk i Stortinget. Det har vi fått til gjennom et konstruktivt samarbeid i Stortinget, knyttet til rovviltpolitikken denne gang. Det er ikke noen tvil om at det som har blitt resultatet av denne politikken, og som kan skape forutsigbarhet i årene fremover, skal følges opp. Som jeg sa i mitt innlegg: «Jeg konstaterer at et flertall i komiteen ønsker økt satsing på forebyggende og konfliktdempende tiltak. Dette gjelder både tiltak for å forebygge tap av beitedyr, informasjonsarbeid og kunnskapsoppbygging.» Jeg har også merket meg at flertallet i komiteen ønsker en egen pott med økte bevilgninger til rovviltkommuner for å sikre en bedre lokal forankring og medvirkning. Nå kan jeg ikke garantere at det ikke blir noen diskusjon om størrelsen på den i forbindelse med budsjettet, men dette er en stortingsmelding som også regjeringspartiene har sluttet seg til, om at vi skal satse mer på disse områdene. Det vil ligge til grunn også for mitt videre arbeid.
Børge Brende (Høyre), 2004-05-13:
Jeg synes det er et godt forlik som ligger på bordet i dag – bare så det ikke er noen tvil om det. Dette forliket er så godt at det er klart Regjeringen har tenkt å følge opp både det som ligger i merknadene, og selvsagt det som ligger i vedtaket. Det som er bra, er at vi nå går over til åtte forvaltningsområder hvor det settes bestandsmål. Gjennom de bestandsmålene får man også et mer lokalt eierskap i forhold til disse rovviltartene. Hvis man kommer over bestandsmålene, kan man benytte seg av kvotejakt og lisensjakt, som er en naturlig måte og også skaper større skyhet hos dyrene. Vi har fått til et godt forlik om erstatningsordningene. Man har også sikret de viktige rovviltartene som skal være i Norge i forhold til våre internasjonale forpliktelser. Så Stortinget har tatt ansvar og kommet frem til en helhetlig og god løsning i en vanskelig sak også på dette punkt.
Børge Brende (Høyre), 2004-05-13:
I likhet med representanten Langeland synes jeg at det er en god løsning vi har på bordet i dag, som jeg også sa i mitt forrige replikksvar, ikke minst fordi det ikke skaper noen usikkerhet knyttet til at Norge også vedstår seg sine internasjonale forpliktelser. Jeg tror at med et mindre forvaltningsområde for ulv, som det nå er lagt opp til, er det lettere å kunne gå inn og komme med tiltak mer målrettet for å dempe konfliktene knyttet til kanskje det mest omstridte rovdyret. Når det gjelder det rovdyret som tar ut flest beitedyr i utmark, jerven, har Stortinget redusert tallet noe. Når det gjelder ulovlig jakt på ulv, er det en sak for politiet og påtalemyndighetene. Økokrim har sagt at de vil legge økt vekt på å følge opp miljøkriminalitet i årene fremover.
Børge Brende (Høyre), 2004-05-13:
Først kan jeg ikke nekte for at jeg har gjort en observasjon under debatten. Det har vært understreket hvor viktig det er at denne rovviltmeldingen skal skape forutsigbarhet i årene fremover. Nå trenger vi ikke noen nye rovviltmeldinger. Nå ligger denne politikken fast. Det skal bli interessant å se hvordan dette eventuelt skal løses i en trepartiregjering med Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet etter valget i 2005, for her er det en ganske stor avstand. Da ville man måtte gå inn i det temaet som representanten Enger tar opp i forhold til den svenske ulvepolitikken. Den svenske Riksdagen har vedtatt at de skal ha 200 ulv. Derfor hadde jeg i utgangspunktet foreslått et forvaltningsområde for ulv som hadde gjort det enklere å ha en klarere norsk forvaltning. Men vi skal greie det som Stortinget nå har lagt opp til, med tre ynglende ulv på norsk side. Det er ulv som altså har sitt hovedtilholdssted på norsk side.
Børge Brende (Høyre), 2004-05-13:
Først må jeg si at jeg er litt overrasket over den enorme interessen det er knyttet til at jeg da skulle sette karakterer på det forliket som foreligger her, og eventuelt på hva de ulike partiene mener og har ment i Stortinget. Det jeg sa i mitt svar til representanten Langeland, er at jeg synes det er et godt forlik som ligger på bordet, og at alle partier har strukket seg. Jeg synes det har en egenverdi at det er et bredt forlik. Det gjør at dette er forutsigbart, og at partiene ikke kan løpe bort fra dette når det første problemet oppstår. Ofte på onsdagene står jeg og svarer på spørsmål angående ulv som har spist sau, og det er fra representanter fra partier som går inn for at det skal være ulv i Norge. Det bør ikke være veldig overraskende at det skjer noen skader i forbindelse med at man har rovvilt. Men det er også en del av det biologiske mangfoldet. Gaupa hører hjemme i Norge. Jerven hører hjemme i Norge. Det gjør kongeørn, og noen ulver, eller tre ynglende, hører også hjemme på norsk side. Dette er et godt forlik, et bredt forlik med en egenverdi. Men det var også et godt forslag Regjeringen kom med til Stortinget. Hadde det ikke vært et godt forslag, hadde vi heller ikke fått til et bredt forlik.
Børge Brende (Høyre), 2004-05-13:
Dette har vært en debatt til å bli klok av, iallfall gjelder det det meste som har vært sagt. Den har også vært viktig i forhold til de føringene som nå skal legges når det gjelder rovviltpolitikken fremover. Det har kommet noen spørsmål, også spørsmål om det som ikke Regjeringen har foreslått, men det som er forliket i komiteen, bl.a. i forhold til bestandsmålene. Det er fra komiteens side satt bestandsmål som disse åtte regionene også skal forholde seg til. Når det gjelder ulv, er det riktig at komiteen, slik jeg iallfall kan lese det ut fra innstillingen, og som det vil bli forvaltet i forhold til, går inn for et bestandsmål på tre årlig ynglende ulver i Norge. Det vil jeg selvsagt forholde meg til. Jeg ser også på side 13 i innstillingen, at når det gjelder grensegruppene av ulv, mener flertallet at de må forvaltes i samarbeid med Sverige og kan ikke legges inn i et norsk mål. Det vil jeg forholde meg til. Så er det stilt spørsmål, bl.a. fra Fremskrittspartiet, om hva en grensegruppe er. En grensegruppe er selvsagt en grensegruppe. Det er altså en familiegruppe som har sitt revir både på svensk og på norsk side. Det er, så vidt jeg kan forstå, den eneste naturlige fortolkning av det. Hvis man skal gå veldig grundig til verks, kan man jo kreve tolkning av både det ene og det andre her. Det som kunne ha vært interessant å vite – jeg skal ikke ta opp det på tampen av debatten – er hvordan Fremskrittspartiet egentlig definerer at man skal ha ulv, som det står i partiprogrammet, så lenge ulven ikke skaper problemer. Det kunne også ha vært ganske interessant å få vite litt mer om hvordan det skal praktiseres. Jeg tror kanskje ikke at det er av det mest praktikable. I dag tidlig var jeg og holdt et foredrag hos noe som heter GRIPFORUM. Der var det en representant fra masaiene i Masai Mara som snakket om reiselivsbransjen. Da fikk jeg høre noe om at denne masaien gjeter familiens geiter og kyr blant 2 000 løver, 6 000 hyener og 200 leoparder. Norge har 40 ulver. Nå har vi ikke 40 ulver, da, men det setter vel det hele lite grann i relieff, så disse tre ynglende ulvene skal vi forsøke å forvalte også i forhold til å ta vårt ansvar, også i forhold til at vi ikke legger alt på våre naboland og ikke alt på fattige russiske bønder. Vi skal prøve å gjøre det med en lavest mulig konfliktgrad. Det kan jeg love på vegne av hele miljøforvaltningen i hvert fall.
Ingmar Ljones (Kristelig Folkeparti), 2004-05-13:
Behandlinga av rovviltmeldinga har ført med seg eit breitt engasjement, og komitemedlemmer og andre stortingspolitikarar har fått eit mangfald av informasjon med stor spennvidd. Engasjementet frå mange partar og interesser har m.a. vore knytt til kor mange av dei aktuelle rovdyra vi skal ha, påliteleg registrering av rovdyra, overvaking, førebyggjande tiltak og utforminga av ei treffsikker erstatningsordning. Eg vil takka dei mange som har teke kontakt. Vi har også opplevd å bli bedne til tuns, der vi har fått innsyn i dei mange utfordringane eigarane av beitedyra har, både i kvardag og i helg. Vi har teke omsyn til informasjonen vi har fått frå husdyreigarane. I motsett fall ville vi ha gjort ein stor urett. Samstundes har vi eit ansvar for å leggja til rette for å kunna ha rovdyr i samsvar med internasjonale avtalar og konvensjonar. Den todelte målsetjinga om at forvaltninga av rovdyr skal ta omsyn til ønsket om å ha levande bygder og aktiv næringsverksemd, skal vera eit overordna mål. Det inneber m.a. at det kan gjennomførast raske uttak av skadedyr som eit nødvendig og effektivt førebyggjande tiltak for å redusera tap av beitedyr. Tap av beitedyr på grunn av rovdyråtak blir opplevd som sårt og smertefullt både menneskeleg og økonomisk. Eg vonar det kjem klårt fram at vi har tillit til dei mange bøndene som gjer ei trugen teneste som dyrehaldarar, og som samstundes medverkar til at både beiteområde, kulturlandskap og setervollar kan haldast i hevd. Mange husdyrhaldarar har vore ottesame for endringane i erstatningsordninga. Dei har kjent på ein gnagande otte for at manglande økonomisk kompensasjon for tap av beitedyr skulle komma på toppen av belastninga som tap av dyr inneber. Eg er glad for å kunna understreka at dagens erstatningsordning skal vidareførast uendra og uavkorta inntil Stortinget kan behandla saka om korleis ei framtidig erstatningsordning skal utformast. Rovdyrpolitikken må i tida som kjem, praktiserast slik at det blir god kontakt og gode tillitstilhøve mellom eigarane av beitedyra og forvaltningsorgana. Å førebyggja tap av beitedyr er eit sentralt element i innstillinga. Som ein lekk i dette skal det setjast av budsjettmidlar på ein eigen post som regionnemndene skal forvalta. Desse midlane kan igjen disponerast av kommunane. Det viser at vi har tillit til at lokale og regionale styresmakter som kjenner dei lokale tilhøva, er dugande til å ta aukande ansvar og forvalta pengar for å gjennomføra tiltak for å redusera tap av beitedyr.
Mette Gundersen (Arbeiderpartiet), 2004-05-13:
Rovviltpolitikken handler om så mye mer enn bare rovdyr. For mange dreier det seg om deres levebrød, deres kjærlighet til naturen. For sauebønder, birøktere og andre som driver lignende næringsvirksomhet, er rovdyr blitt en del av den daglige usikkerheten. Vil jerven ta sauen, ulven ta reinen eller bjørnen rasere bikubene? Dette er en usikkerhet vi politikere må ta på alvor, og det er det vi nå forsøker å gjøre gjennom dette brede forliket, som ivaretar ikke bare næringsvirksomhet, men også det faktum at rovdyrene er og skal være en del av norsk natur og dyreliv. Vi mener at det må kunne gå an å tenke på begge deler på én gang. Derfor er en todelt målsetting viktig for oss, at vi sier ja til både landbruksnæring og rovdyr i samme område. På grunn av gode ordninger vi i dag vedtar, vil dette være mulig å fortsette med. Det som kanskje er vanskeligst i denne saken, er alle de mellommenneskelige aspektene som har kommet til syne, fra meldingen ble lagt fram og fram til i dag. Det er klart at vi skal ta på alvor at en mor ikke vil sende barna sine på sopptur, eller at en barnehage ikke kan bruke skogen til å plukke bær i av frykt for å møte ulven. Det hjelper lite med all verdens gode tall på at ulven sjelden angriper mennesker, når små barn, foreldre og besteforeldre føler frykt og er redde. Dette har vi nå forsøkt å demme opp for. Vi utvider området der ulven kan ferdes, og vi legger oss på en ordning med en mer effektiv felling av skadedyr. Engasjementet rundt denne saken har vært helt enormt. Det er fantastisk å se at så mange mennesker engasjerer seg i en sak de tror på og vil kjempe for. Som politikere har vi lyttet til og diskutert alle innspillene vi har fått, og vi har søkt å finne løsninger som forener snarere enn splitter. Det fikk vi bare til fordi et bredt flertall på Stortinget gikk sammen for å finne de beste løsningene i en ellers veldig vanskelig sak. Fra nå av legger vi opp til en større lokal medvirkning i rovviltpolitikken og en bedre kompensasjonsordning for de kommuner som er ekstra hardt rammet på dette feltet. Den norske popgruppen Hellbillies synger: «Les at ulven kan få slå seg ned i HolDet fær ’kji ulven lov te å gjera i Ål og Gol.Men koss kunn dei tru at ulvad’n kunn sjåkor i lendet her kommunegrensud’n gå» Noen har valgt å spøke med dette forliket som i dag behandles, fordi ulven ikke kan se hvor sonen går. Til det er det å si at for dem det gjelder, er dette ramme alvor og ingen spøk. Det er derfor det er så viktig for Arbeiderpartiet å få være med på en del av dette brede forliket.
Martin Engeset (Høyre), 2004-05-13:
Etter flere måneder og uker med tautrekking, debatter og vanskelige forhandlinger skal Stortinget i dag fastlegge rovdyrpolitikken i årene fremover. Selv om mye også var bra i Regjeringens forslag, ikke minst at det åpnes for lisens- og kvotejakt når bestandsmålene er nådd, skal jeg ikke legge skjul på at jeg har vært uenig i Regjeringens forslag på flere punkter. Sett fra mitt ståsted hadde det beste vært om vi ikke hadde ynglende ulv i Norge. Det er ikke rimelig å hevde at ulven er en truet dyreart. Under enhver omstendighet ville vi likevel fått mye ulv over fra Sverige, som har vedtatt å øke sin bestand til 200 dyr. Dette har det imidlertid aldri vært noen som helst mulighet for å få flertall for på Stortinget. I en sak som denne, hvor splittelse og uenighet i sak preger de fleste partier, må en velge en arbeidsform som ikke gjør det beste til det godes fiende. Dersom man holder fast ved sitt primærstandpunkt til «the bitter end», oppnår man bare å spille seg selv utover sidelinjen. For meg har det derfor vært viktig å delta aktivt i de politiske prosessene frem til dagens debatt for å forsøke å påvirke det som blir sluttresultatet, for på den måten å sikre et resultat som tross alt er til å leve med. Det er flere ting å glede seg over: Regjeringen fikk ikke gjennomslag for sitt forslag til ulvesone. I stedet utvides ulvesonen, slik at belastningen knyttet til ulvens tilstedeværelse deles på flere. Det betyr at ulven kan få etablere seg f.eks. i Nordmarka. Det synes jeg er bra. Sentrale politikere i Oslo har da også sagt at de gjerne ønsker ulven velkommen. Det settes et bestandsmål på antall familiegrupper av ulv på tre. Regjeringen foreslo «noen familiegrupper» uten noen klart definert begrensning oppover. Dette ville i det minste fort kunne bli misbrukt av byråkratiet i rovdyrforvaltningen. Mens Regjeringen forslo at Direktoratet for naturforvaltning skulle ha forvaltningsansvaret for ulven, slår forliket fast at også ulven skal forvaltes regionalt. Dette er bra. Videre gis det tydelig pålegg om utredning av en lovformulering som utvider nødvergeretten til også å gjelde angrep på hund. Dette er bra. Videre skal det gis erstatning til grunneier for tapte jaktinntekter der hvor ulven etablerer seg, i form av at staten går inn og betaler leie til grunneier for dette området. Dette er også bra. I det hele tatt er det her flere ting å glede seg over som har gått i riktig retning, og sluttresultatet viser at det nytter å påvirke. Derfor kommer jeg til å stemme for det brede forliket som ligger til grunn for dagens debatt, selv om det fortsatt er noe jeg kunne tenke meg annerledes.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-13:
Noe av det jeg tror er grunnlaget for at vi har et så høyt konfliktnivå når det gjelder rovdyr, er det som handler om tillit. Jeg tror vi i dag har et formidabelt tillitsbrudd mellom forvaltningen og lokalbefolkningen. Det har vi et ansvar for å rette opp, og jeg er veldig glad for at det i meldingen legges opp til at man nå skal ha mer tillit til og tro på dem som lever og bor i de områdene der man har rovdyr. Jeg opplever gang på gang at folk fra Direktoratet for naturforvaltning og folk fra Fylkesmannens miljøvernavdeling overhodet ikke tror på lokalbefolkningen når de forteller om de utfordringene de har. Sånn kan vi ikke ha det. Sånn kan vi rett og slett ikke ha det, fordi lokalbefolkningen i all hovedsak representerer sannheten og ikke det som er usant. Jeg tror at hvis man trær beslutninger ned over hodene på lokalbefolkningen, som oppfattes som opplagt urimelige, er man dømt til å mislykkes på sikt. Det er dømt til å mislykkes på sikt dersom man trer urimeligheter ned over hodet på lokalbefolkningen. Derfor må forvaltningen, etter at dette vedtaket er fattet i dag her på Stortinget, ta styring og skjønne at deres viktigste oppgave er å spille på lag med befolkningen som har rovdyrproblemer, og ikke gå rundt med et skjevt smil og tro at de presenterer usannheter. Det er iallfall en klar oppfatning jeg har, som har levd og bodd i slike områder i mange år og møtt kjernefolk som er opptatt av både rovdyr, av bufe og av å ha levende bygder. Da kan vi ikke ha en forvaltning med folk som kommer fra byen og opptrer på en sånn arrogant måte.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2004-05-13:
I Kristeleg Folkeparti si gruppe har dette vore ein tøff, men open og nødvendig debatt. Det resultatet Stortinget vert invitert til å vedta no, er eit omfattande kompromiss, som fleire i vår gruppe som har vore skeptiske til framlegget, vil stilla seg bak. Ein føresetnad for denne tilslutninga er nemleg følgjande: Fleirtalet i komiteen understrekar at vi må få ei meir effektiv felling av skadedyr. Det å få ei meir skadebasert forvalting trur eg er ein viktig nøkkel for å få forståing i befolkninga. Når det gjeld erstatningsordninga, er det mi forståing av denne at dagens ordning gjeld inntil vidare. Finansieringa av erstatning skal framleis gå over Miljøverndepartementet sitt budsjett. Dette er viktig og prinsipielt riktig. Det er Miljøverndepartementet som pålegg m.a. landbruksnæringa og reindrifta å tola belastninga av rovdyr. Derfor skal Miljøverndepartementet også betala for den bestillinga. På denne måten vert kostnadene ved å ha rovdyr synleggjorde. Eg er glad for at fleirtalet ber om å utgreia ei utviding av nødverjeretten. Dette får vi komma tilbake til etter at det har vorte utgreidd, slik som det står i innstillinga. Men med ein opnare nødverjerett ville vi ha kunna unngå ein del av dei konfliktane som vi har i dag. Så lat det vera eit signal til det arbeidet som skal skje framover.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-05-13:
Vi har påtatt oss internasjonale forpliktelser til å ta vare på og øke bestandene av de fire store rovdyrene i norsk natur. Men helt uavhengig av Bern-konvensjonen og andre internasjonale avtaler mener jeg at vi har et moralsk ansvar som politikere for å sørge for at rovdyrene ikke blir utryddet. Vi har et forvalteransvar overfor norsk natur som må ses i et generasjonsperspektiv. Jeg mener også at det er helt uakseptabelt å skyve ansvaret over på andre land, om det så er Russland, Sverige eller Finland. Hadde alle forvaltet rovdyra like dårlig som vi gjorde på 1900-tallet, ville det ikke ha vært noe særlig igjen verken av ulv eller bjørn i Russland, eller for den saks skyld tiger i India. Rike, industrialiserte land kan ikke overlate til fattige jordbruksland å forvalte rovdyra alene. Ulvene er ikke farligere for fattige bønder i de transilvanske alpene enn for Bærum-borgere. At Senterpartiet går imot ulv, er ikke uventet. Men det ligger noen paradokser i dette. Det er paradoksalt at Senterpartiet synes det er et ansvar for russiske bønder å forvalte ulven. Det er et paradoks at de er så brennende opptatt av de globale miljøvernspørsmål, men når det kommer til det lokale, går de imot. Dette er den tredje rovdyrmeldingen Stortinget behandler i løpet av få år. Forrige gang var våren 1997. Jeg håper at det forliket som vi nå får, vil bidra til ro rundt rovdyrforvaltningen. Forliket er blitt så godt at det er grunn til å være optimist i så henseende. Jeg er optimist når det gjelder å senke konfliktnivået. Sånn som det er i dag, er det altfor høyt. Innstillingen legger opp til større lokal deltakelse, og det tror jeg vil bidra til at vi får ned konfliktnivået. Men skal vi lykkes i å senke konfliktnivået, må det være enighet om størrelsen på bestandene. Jeg er glad for at komiteen legger opp til at dyreeiere og andre lokale aktører mer direkte skal kunne medvirke til bestandsovervåkingen. Jeg tror det vil gi en enda bedre bestandsovervåking. Jeg er videre fornøyd med at Arbeiderpartiet har fått flertall for at det ikke skal settes et økonomisk tak på utbetalingene til forebyggende tiltak og erstatningene. Storsamfunnet må ta det økonomiske ansvaret for å ha en rovdyrpolitikk. Uansett hvilke kostnader det hvert år blir, kan det ikke være den enkelte sauebonde eller det enkelte lokalsamfunn som må ta det økonomiske ansvaret. Det må storsamfunnet ta. Jeg har et stort håp om at den rovdyrmeldingen som blir behandlet i dag, og det forliket som nå blir inngått, er av en så god karakter at det vil skape ro rundt rovdyrpolitikken i Norge for lang tid framover.
Ingvild Vaggen Malvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-13:
Det er ingen tvil om at temperaturen i debatten rundt rovdyrmeldingen har vært høy, og jeg tror i grunnen vi skal være glade for at vi i denne salen på en sivilisert måte kan diskutere meldingen uten tilsvarende temperatur. Representanten Korsberg sier han føler seg som en ensom ulv. Det tror jeg ulven kan være glad for! Fremskrittspartiets ulvepolitikk er ikke mye å glede seg over – for ulven. Men i Trøndelag er det ikke ulven som har skapt mest debatt, men de andre rovdyrene. I fjor vår var jeg på en studietur i Abruzzo i Italia og så med egne øyne bl.a. hvordan flokker av hunder gikk sammen med sauene og gav dem beskyttelse mot rovdyr. I bjørneområdet i Lierne begynte en bonde for noen år siden å gjete sauene med hunder. Mange er de som har ristet på hodet over gjeterhundene. Men jeg er glad for at noen faktisk har tatt belastningen med å gå foran, også her i Norge, for det har faktisk vært en belastning for de bøndene som har deltatt i prosjektet, bl.a. på grunn av beskyldninger om at gjeterhundene har ført til større skade på besetninger i nærheten. Jeg mener gjeterhunder er et godt eksempel på hvordan man kan forebygge rovdyrskade, og det illustrerer behovet for at dette også må gjenspeiles i den nye erstatningsordningen. Tilbake til støynivået i debatten: Jeg har stor respekt for dem som bor og jobber i områder med mye rovdyr. Jeg beundrer de småbrukerne som holder ut, til tross for at Regjeringens landbrukspolitikk – og det gjennom skiftende regjeringer – har gått ut på å tvinge fram større bruk og færre bønder. Jeg tror at mye av engasjementet i rovdyrdebatten skriver seg fra en langt mer generell og grunnleggende frustrasjon over storsamfunnets behandling av Distrikts-Norge og storsamfunnets behandling av norsk landbruk spesielt. Selv om vi nå avslutter rovdyrdebatten med et bredt politisk forlik, som forhåpentlig kan føre til at det blir en stund til neste runde, er vi på langt nær ferdige med den mer overordnede debatten om norsk landbruk og distriktspolitikk i framtiden. Debatten om EØS-avtalens rasering av distriktspolitiske virkemidler og en gryende diskusjon om norsk EU-medlemskap er etter min mening langt mer avgjørende for om det fortsatt vil gå an å leve og bo i Distrikts-Norge, enn om vi nå får tre ulveynglinger og noen flere av de andre rovdyrene i norsk natur, der de naturlig hører hjemme – i motsetning til Den europeiske union.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2004-05-13:
Debatten om rovdyr engasjerer mange og pågår kontinuerlig. Jeg skal ikke bidra til å forlenge denne debatten så mye, men med mitt ståsted i Distrikts-Norge og nær disse problemene vil jeg komme med noen betraktninger. Jeg har ikke hørt om en eneste gårdbruker eller andre som bor i distriktene, som vil utrydde alle rovdyr, men de ber om at bestandene blir slik at det også er mulig å drive med husdyrproduksjon i disse distriktene, og at folk skal slippe å leve i redsel for rovdyr som lusker rundt husene, som er inne i barnehagene eller på skoleplassene. Mange har hatt store tap av beitedyr – de er tatt av rovdyr. Dette dreier seg om tap av inntekt og om tap av gode dyr som er avlet fram etter et omfattende arbeid. Ingen erstatningsordning kan kompensere for alt det brukerne taper i slike situasjoner. Jeg hører at noen mener at brukerne ser for dårlig etter dyrene sine, men dette vil jeg tilbakevise. Gårdbrukerne passer jevnt over svært godt på sine dyr, men alle må forstå at det ikke er mulig hele tiden å passe på flere hundre beitedyr på store områder. Skal det være mulig å opprettholde landbruksvirksomhet i områder med rovdyr, må rovdyrbestandene holdes under kontroll, og det må være mulig å reagere raskt når rovdyr gjør skade på husdyrbesetninger. Derfor må det bli mer lokal styring på dette. Dette vil utvilsomt virke konfliktdempende og tillitskapende. Jeg tror det er viktig med bestandstall, men det er også viktig å følge utviklingen nøye, slik at bestandstallene blir fulgt opp i praksis, og det fortløpende blir vurdert om dette fungerer, og om uttaket er stort nok. Derfor er det viktig at Stortinget ser på ordningene på nytt etter relativt kort tid, og om nødvendig foretar justeringer. La meg si at jeg er glad for at denne saken ikke bare ble en ulvesak, slik det kunne se ut til. I noen områder er det jerven og gaupa som skaper de store tapene. Dette berører mange distrikter på en svært uheldig måte.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2004-05-13:
Det er hele landets ansvar å ta vare på rovviltet, samtidig som det er hele landets ansvar å sikre et levedyktig landbruk. Det er derfor, slik jeg ser det, en styrke for både rovvilt og landbruk at det er inngått et bredt kompromiss, rovviltforliket. Allikevel tror jeg det er å lure seg selv å tro at temperaturen i rovviltdebatten blir helt normal med dette kompromisset, men det hjelper godt. Det som er veldig bra, er at vi nå får en bedre og mer reell lokal medbestemmelse, og at Oppland blir en egen forvaltningsregion. Det er bra at rovviltnemndene får ansvar for kvoter, betinget skadefelling og kvotejakt. Det er all grunn til å merke seg det som flertallet i komiteen sier: «Flertallet ber derfor Regjeringen om at tiltak iverksettes som kan sikre et bedre tillitsforhold mellom den offentlige forvaltning, lokalsamfunn, brukere av utmark og aktuelle organisasjoner.» Jeg er veldig glad for at mye av det et enstemmig fylkesting i Oppland bad om av endringer i Regjeringens forslag, har fått plass i rovviltforliket. Men allikevel er det et par forhold som bør være med i den videre oppfølgingen fra Regjeringens side. For det første: Det er ingen som helt vet hvor mange rovdyr som finnes her i landet. Kunnskap om bestandsstørrelser er derfor viktig for konfliktnivået. Det er derfor svært viktig at forskningsmiljøene, sammen med de lokale myndighetene og kunnskapspersoner lokalt, får til en bedre samhandling og forståelse. Det andre er erstatningsordningen. Nå skal Regjeringen riktignok komme tilbake til Stortinget med en egen sak om dette, og inntil videre skal altså eksisterende erstatningsordning gjelde. Men det er viktig at erstatningsordningen ikke belastes omstillingsmidler i landbruket og nærings- og distriktsmidler som kommunene rår over, slik at ikke det også blir en ny konflikt. Derfor er det viktig at forebyggende tiltak, omstillingstiltak og erstatninger ene og alene er Miljøverndepartementets ansvar. Alt i alt synes jeg det er grunn til å si at det slett ikke er noen dårlig dag for Oppland.
Hans Gjeisar Kjæstad (Høyre), 2004-05-13:
Regjeringen gjør som vanlig det meste rett når det er snakk om miljøpolitikk. Menneskets naturgitte omgivelser er en verdifull arv som få ville vært foruten. Den gir oss også et forvalteransvar. Det fargesprakende mangfold som eksploderer mot oss på våre reiser og gjennom TV-skjermen, gir oss en egen menneskelig dimensjon. Den gir oss også bokstavelig talt et fargerikt fellesskap. Ikke minst er våre barns vidåpne og fjetrede øyne foran TV-skjermen et bevis på dette. Ville vi vært dette mangfoldet foruten? Det er noen, bl.a. Senterpartiet og Fremskrittspartiet, som påstår at vi ikke trenger rovdyrene. Det har vært sagt i denne debatten: Vi trenger dem ikke! Og hvis vi sier at vi ikke trenger dem, da trenger vi selvfølgelig heller ikke elefantene i Afrika, de store kattene eller de store apene. Vi kan selvfølgelig ikke isolere Norge. Vi har et felles forvalteransvar med hele verden. Hvis vi mener noe med at naturen er viktig, kan vi ikke skille ut de elementer av naturen som til enhver tid måtte være i strid med menneskelige næringsinteresser. At det er et grønt parti, Senterpartiet – selvoppnevnt grønt, til og med med et grønt symbol i sin logo – som fremfører disse tanker, er mer enn bemerkelsesverdig. Mennesket legger til grunn forvaltningskriterier og behovskriterier som går utover det materielle. Ja, det er faktisk det som skiller oss fra dyrene, at vi har behovskriterier som vi definerer utover det materielle. Det er forskjellen på oss og dyrene. Så til den frykten som selvfølgelig helt riktig har kommet frem i denne debatten. Det er ikke til å unnslå at noen til enhver tid må betale en høyere pris enn andre, og det påligger oss som politikere å skjerme dem som må betale prisen, best mulig. Det har Regjeringen bl.a. gjort ved opprinnelig å gå inn for en ulvesone begrenset til området øst for Glomma. Det var en plan jeg synes var riktig, ikke minst fordi jeg har et originalt syn på ulven, som genetisk kanskje er i en annen klasse enn de andre rovdyrene. Vi har tross alt en domestisert ulv i hvert fjerde hjem, så jeg synes det var en fin avgrensning. Men i kompromisset som oppstod, måtte vi altså ta den avveiningen. Da er jeg glad for å si at Oslos byrådsleder har sagt at i Oslo er ulven velkommen, og da møter vi også debatten som går på at i Oslo, Bærum og Asker vet vi best hva andre må gjøre. Nå skal vi ta det forvalteransvaret selv. Så til slutt: Erstatningsbiten blir veldig viktig, og den må på plass for å få oppslutning om den planen som Regjeringen har invitert til å vedta.
Hans Gjeisar Kjæstad (Høyre), 2004-05-13:
Jeg rakk ikke å fullføre en kommentar i mitt første innlegg om erstatning. Dette er en generell plan med ulike nedslagsfelt for enkeltmennesker. For at planen ikke skal bli et teorem, er det nødvendig å gjennomføre tiltak for å avdempe frykt og tap av oppfattede rettigheter, og det oppfatter jeg at Regjeringen er villig til å gjøre. Det er ingen tvil om at det enkelte steder er en holdning som går på at det spiller ingen rolle hva Stortinget gjør i denne saken, for jeg tar geværet ned fra veggen og ordner selv. For ikke å rekruttere til denne gruppen er det helt avgjørende at de som blir mest rammet, får en oppfatning om at vi også bryr oss om de rettigheter som de oppfatter som deres, at det avdempes gjennom erstatningsordninger. Det gjelder utmarksbeite, det gjelder jakthunder, og det gjelder tap av verdier som ligger i jaktvald. Der har Regjeringen lagt opp til – og det er jeg veldig stolt av – et av de elementene som viser fremover i denne planen, nemlig de forebyggende tiltakene, at man skal bruke midler på forebyggende tiltak både for å avdempe frykt og for å ta tak i det jeg allerede nevnte, og inntil videre vil altså nåværende erstatningsordninger gjelde.
Hans Gjeisar Kjæstad (Høyre), 2004-05-13:
Jeg har bare lyst til å komme med en liten anførsel i forhold til det som representanten Halleraker sa, at man tross alt har behov for ro og fred i naturen. Nå har vi akkurat hatt en debatt om rovdyr, og jeg vil hevde følgende: Hvorledes vi forvalter naturverdiene i forhold til dette med snøscooterpolitikk, kan få forvaltningsplanen når det gjelder rovdyrene, til å fremstå som en bitteliten ynkelig parentes i forhold til hva vi kan risikere skjer på vidda og i naturen i Norge i fremtiden. Det er helt andre dimensjoner på det vi gjør her, enn det viktige vi gjorde i forrige sak når det gjaldt å bevare rovdyrene våre.
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2004-05-13:
Det er ikke elefanten, men naturlig nok ulven som er blitt et kampsymbol i rovviltdebattene de siste årene. Den ene parten hevder at ulven ikke representerer noen fare for mennesker. Den andre siden svarer at det har sin forklaring i at ulven har vært utryddet de siste hundre årene. Uansett var det siste en forutsetning for å kunne drive den form for landbruk på Østlandet som vi kjenner så godt, og som var hele grunnlaget for den landskapspleie jeg tror de fleste vil huske, og fortsatt setter pris på. Marinøklene, som tilhører en eldgammel gruppe bregner med aner til landplantenes opprinnelse, klorer seg fortsatt fast til de få brukte utmarksbeitelandskapene vi har igjen i dette området. To av disse plantene er på den omtalte Bern-konvensjonens liste. Ulven er en del av det biologiske mangfoldet, men også en trussel mot våre gjenværende beitelandskap, dersom husdyr fortrenges til fordel for arten. Jeg deler den oppfatningen at den norske ulvestammen ikke er truet. Den er en del av den store nordeuropeiske ulvefamilien som i Norge opererer i randsonen av sitt kjerneområde. Jeg stiller spørsmål ved om det er rett at ulven skal ha all denne oppmerksomheten, samtidig som vi har en rødliste som ikke er oppdatert, og en artsdatabank som ennå ikke er komplett. Det finnes arter som er påvist utryddet, uten at det får særlig oppmerksomhet. Hva med fjellreven, som vi som fjellnasjon må ha et spesielt ansvar for? Situasjonen er prekær, men hva bevilger vi av midler for å bevare den, sett i forhold til de store rovdyrene? Vi kan ikke hindre ulven i å komme inn fra Sverige. Det viktigste nå må være å bygge opp tillit hos lokalbefolkningen som har ulv i sitt nærområde – en tillit som forankres i en troverdig forvaltning. Når Stortinget fastsetter et tall for en art, bør det være til å stole på. Lokal forankring i bestandsregistreringen må være en forutsetning. Det kan ligge en usikkerhet her, når flertallet omtaler nasjonale bestandsmål som følger: «Når det gjelder grensegruppene av ulv, mener flertallet at de må forvaltes i samarbeid med Sverige, …» Dette er jeg også enig i, men så avsluttes det med: «… og kan ikke legges inn i et norsk mål.» Ulven langs grensen til Sverige bruker områder langt inn på norsk jord som sitt spiskammer. Derfor opplever mange at disse ulvene må regnes med i det nasjonale målet for arten. Jeg registrerer at et flertall i denne salen ønsker ulv også i min hjemkommune Enebakk. Den er der allerede! Det er et paradoks at vi ønsker å ha ulven i våre tettest befolkede områder, når vi vet at den ordentlige ulven trives best uten mennesker i sine nære omgivelser.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2004-05-13:
Gitt de forutsetningene som er i denne salen, har vi fått til en veldig bra innstilling. Jeg legger ikke skjul på at Hedmark Høyre har et årsmøtevedtak som går ut på å si nei til ynglende ulv i Norge. Vi mener bestemt at vi vil få ulv i bøtter og spann, hadde jeg nær sagt, ved det naboskapet vi har til Sverige, men jeg konstaterer samtidig at dette ikke er det store flertallets mening. Jeg ønsker selvsagt ikke å gå imot det brede forliket som vi har fått i stand; jeg har lyst til å gi ros til det engasjementet som har vært her. Jeg tror ikke vi hadde fått dette til hvis det ikke hadde vært for det sterke engasjementet fra dem som ofte litt foraktelig kalles for lobbyister. Jeg tror ikke vi hadde fått dette til hvis vi ikke hadde hatt en statsråd som hadde en åpen holdning mot Stortinget, og jeg tror ikke vi hadde fått det til hvis vi ikke hadde hatt en saksordfører som hadde evnen til å virke samlende under behandlingen av saken i Stortinget. Det har vært mange ting som har blitt sagt i dag, mange store ord. Et par partier – som i hvert fall ikke bør ha kort vei til regjeringskontorene – har vært særlig stor i ordbruken. Jeg har bare lyst til å gjøre oppmerksom på at hvis Fremskrittspartiets politikk når det gjelder landbruk f.eks., med 3,5 milliarder kr i kutt, hadde vært gjennomført, ville det ikke vært nødvendig å diskutere rovdyrpolitikk i dette landet. For da ville det ikke vært noen distrikter å bo i i det hele tatt. Fremskrittspartiet har samme troverdighet i distrikts- og rovdyrpolitikken som det SV har i forsvarspolitikken. De kutter med omtrent de samme beløpene. Bortsett fra det har nesten alle partier vært i regjering i løpet av de siste ti årene hvor denne politikken har vært ført. Det viser seg altså at ingen partier, selv ikke de som bruker ganske store ord, har vilje til å sette denne saken veldig høyt på dagsordenen når de selv sitter i posisjon. Det er ikke tvil om at dette har vært en sak som i stor grad har satt by opp mot land. Det å ha skoen på og kjenne hvor den trykker, er meget mer ubehagelig enn å ha det på avstand, og derfor tror jeg det ikke minst psykologisk er bra at Oslo og i Akershus – Asker og Bærum – er kommet med i rovdyrsonene, slik at man ikke lenger kan påstå at det er bysamfunn som dytter en rovdyrpolitikk på en uvillig bygdebefolkning. Jeg tror ikke man skal se bort fra at det kan ha den virkning – for dem av oss som har harselert med det – at når den første puddelen i Holmenkollåsen blir tatt, vil dimensjonen i rovdyrpolitikken bli en annen. Jeg tror kanskje at vi nå er kommet i en situasjon hvor det kan bli virkelighet, men jeg er ikke så sikker på om det kommer til å forandre på det brede flertall vi nå har fått.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-05-13:
I mitt treminuttersinnlegg skal jeg konsentrere meg om ulv. Jeg tror ikke at historien gjentar seg, men jeg tror faktisk at det går an å lære noe av historien. Med utgangspunkt i norgeshistorien går det an å mene noe om ulv. Historie- og kirkebøker kan fortelle om utrivelige sammenstøt mellom mennesker og ulveflokker, også med tragisk utfall. Folk på landsbygda merket godt konkurransen om skogens spiskammer. Elgkalver er ulvens delikatesse, og våre aner forstod at elgbestanden var truet. Sau, ku og hest på beite var ofte offer for sultne ulveflokker. Dette kom i konflikt med Norges hovednæring på den tida, landbruksnæringen. Folk erfarte følgende: at ulv og mennesker ikke gikk sammen, og at ulv og husdyr ikke gikk sammen. Derfor tok de konsekvensene, og de utryddet ulven. Landbruksnæringen har ikke den samme posisjonen i Norge i dag, men folk og ulv går akkurat like dårlig sammen i dag som i tidligere tider. Ulv og husdyr går akkurat like dårlig sammen som i tidligere tider. Og så har man i denne salen referanser til rovdyrpolitikk i andre land. Man sammenlikner med tigere i India og med elefanter i et udefinert Afrika. Til det er det å si at det er oppsiktsvekkende at man har greid å gå igjennom denne rovdyrdebatten i Norge og ikke forstått at grunnen til at vi må ha en annen rovdyrpolitikk, for det første er at vi har et annet bosettingsmønster enn de landene det her er snakk om, og for det andre at vi utnytter utmarka på en helt annen måte enn det her er snakk om. Og hvis man ikke har fått med seg de elementære tingene, så er det spørsmål om vi har en opplyst rovdyrdebatt i denne sal. Det er mange på bygdene som i dag har god grunn til å føle seg sviktet av at Høyre og SV har omfavnet hverandre i rovdyrpolitikken, at Arbeiderpartiet har vært oppmann, og at Kristelig Folkeparti og Venstre henger med. De som skal bære belastningen med å ha ulv rundt husveggene, er ikke blitt hørt. Informasjon har det ikke manglet på. Storingsflertallet vet hva de gjør når de velger ikke å legge til grunn de erfaringene som folk som faktisk lever med ulv, har. Folk må legge om livet sitt på grunn av ulv. Folk får dårligere livskvalitet på grunn av ulv. De kvalitetene som mange ønsker seg når de velger å bo på bygda, blir satt under press. Hvorfor skal folk fratas muligheten til å ha babyen liggende i vogn utenfor huset? Hvorfor skal folk føle frykt for å la ungene gå til skolen? Hvorfor skal folk fratas næringsgrunnlaget? Hvorfor skal ikke folk kunne få plukke bær og utnytte skogens ressurser uten å føle frykt? Hvorfor skal ulv prioriteres framfor livskvaliteten til bygdefolk? Innstillingen fra det stortingsflertallet som nå hyller hverandre i dag, gir ingen svar. Det er ingen grunn til å tro at debatten om rovdyr vil stilne av etter denne debatt i denne sal.