Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
For sju år siden vedtok FN tusenårsmålene. Innen 2015 skulle fattigdommen i verden halveres og barnedødeligheten reduseres med to tredjedeler – ambisiøse mål. Tida er knapp. Vi har alle et ansvar. Jeg ble veldig glad for statsministerens innlegg i salen i dag. Norge har tatt på seg et spesielt ansvar for de tusenårsmålene som dreier seg om barnedødelighet og mødrehelse gjennom økt bistand, flere vaksiner, økt satsing på forskning og produksjon av nye vaksiner. Jeg må gi ros til den norske regjeringen og det arbeidet som gjøres, som er formidabelt når det gjelder å nå FNs tusenårsmål. I forrige uke, ifølge en kilde, var statsminister Jens Stoltenberg så framtredende i britiske medier at britene sukket og lurte på hva Gordon Brown kunne gjøre for å oppnå tilnærmelsesvis samme oppmerksomhet. Årsaken? FNs generalforsamling. Jens leder – sammen med Mosambiks statsminister – FNs høynivåpanel for reformer i FN. Og Norges statsminister brukte Bill Clintons veldedighetsmesse til å intensivere kampen for å berge livene til spedbarn og fødende kvinner. Regjeringen bidrog med 1 milliard dollar fordelt over ti år for å nå tusenårsmålene om redusert barnedødelighet gjennom vaksinering og tiltak for å hindre at flere kvinner dør i barsel. Og så ledet han jo klimasesjonen i tillegg. Når vi legger så stor vekt på vaksinering, på reproduktiv helse, tiltak mot hiv/aids og bekjempelse av kjønnslemlestelse, henger det naturligvis sammen med det verdigrunnlaget som Regjeringen er tuftet på: internasjonal solidaritet, internasjonal fordelingspolitikk, en verdensorden med et sterkt FN, der bærekraftig utvikling og godt styresett står i sentrum, og der kampen mot fattigdom er helt sentral. Utenrikskomiteen har nettopp vært i Angola. I hovedstaden Luanda finnes en av verdens verste fødestuer, der fødende kvinner og nyfødte dør på grunn av elendige sanitære forhold og mangel på jordmødre og leger. Samtidig er skatteinntektene fra norske selskaper til den angolanske staten alene nesten like store som Norges samlede bilaterale bistand til Afrika. Det sier oss lite grann om at utviklingspolitikk ikke bare er bistand. Det dreier seg også om politiske prioriteringer i det enkelte u-land. Derfor hilser jeg velkommen Regjeringens aktive og mer profilerte utenrikspolitikk i Afrika, slik det bl.a. kommer til uttrykk i plattformen for en helhetlig Afrika-politikk. Lyspunktet fra besøket i Angola var besøket til mikrokredittfirmaer. Kvinner – og noen menn – har etablert firmaer støttet av bl.a. FN-organisasjoner og Norsk Folkehjelp. Dette er målrettede tiltak som skaper arbeidsplasser og verdier – små midler, store resultater. I Namibia ble vi imponert over hvordan den unge staten hadde etablert et fiskeriforvaltningsregime nesten på høyde med det norske, selvsagt ved hjelp av norsk kompetanse. Bistand er ikke alltid de store pengene. Like viktig er overføring av kunnskap og strukturer for å sikre kontroll med naturressursene og bidra til utvikling i bredden. Regjeringen ønsker å bidra til at u-land skal oppnå vekst og utvikling gjennom økt deltakelse i internasjonal handel. Forbedrede handelsvilkår inkludert økt markedsadgang er viktig i den forbindelse. Norge vil spesielt jobbe for at handelspolitikken bidrar til økt tilgang til økonomiske ressurser for kvinner, og at den er bærekraftig. Regjeringen vil derfor legge fram en handlingsplan for handelsrettet utviklingssamarbeid, også kalt «Aid for trade». Bakgrunnen er naturligvis at markedsadgang alene ikke er nok for å sikre de fattigste landene eksport til våre markeder. Landene vil ikke være i stand til å dra fordel av et åpent og regelbasert internasjonalt handelsregime uten betydelig og effektivt utviklingssamarbeid. Derfor trenger vi infrastrukturtiltak, derfor trenger vi støtte til utvikling av småindustri, og derfor trenger vi å styrke støtteapparatet for landbruk, så vi kan få til produksjon som også fører til handel, slik at landene kan fungere innenfor handelsregimet. Vi kan – og vi skal – gjøre mye innenfor bistand for å nå tusenårsmålene. Likevel: Bistand er nødvendig – men politikk er viktigere. Varige strukturelle endringer er en forutsetning for en vellykket utviklingspolitikk.