Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2008-09-22:
De siste ordene fra forrige taler er egentlig en grei innledning til mitt innlegg, for han siterer fra Fremskrittspartiets partiprogram, som sier akkurat det samme som Stortinget nå vedtar: at dagens hjemfallsordning må oppheves. Det er rett og slett bare en erkjennelse av at den må erstattes med noe annet. Derimot har ikke Tore Nordtun sitert noe som helst annet fra Fremskrittspartiets program som sier hvordan Fremskrittspartiet ville lagt til rette for politikken slik den burde være. Det reflekterer dessverre mye av den debatten som har vært i forkant av denne saken, der en i mangel av å kunne få på plass en god energi- og industripolitikk bruker mer tid på å skremme med hva opposisjonen vil gjøre. Dette er en svært viktig sak. Det er store verdier for nasjonen. Det gjelder rammebetingelser og utviklingsmuligheter for en av våre største næringer. Vannkraften er sentral i vår utvikling av energinasjonen Norge. Storparten av satsingen på alternative energikilder forutsetter at det er vannkraft i bunn, både som regulerkraft og for forsyningssikkerheten. Dette burde derfor være en debatt om hvordan vannkraften kan skape størst mulig verdier for nasjonen, om hvordan vi stimulerer aktører til å drive mest mulig effektivt, der vi utfordrer hverandre om ulike driftsmønstre, der vi foretar oppgradering og utvidelse av vannkraften - rett og slett tenke litt sånn som vi tenkte da vi diskuterte petroleumspolitikk, hvor mangfold ses på som positivt og viktig for utviklingen av verdiskapingen. Samtidig burde det være en debatt om hvordan vi kan utnytte vår energirikdom til å stimulere utvikling og utbygging av industrivirksomhet i Norge, sånn at vi eksporterer produkt og metaller med energiinnhold framfor bare å satse på å være en råvareeksportør. Under prosessen med hjemfallssaken har vi utfordret Regjeringen på disse punktene i håp om å utvikle en robust og langsiktig modell som alle partiene står bak, og hvor målene er av overordnet nasjonal karakter. Svarene fra Regjeringen på våre 120 spørsmål og vel så det har dessverre knapt berørt de utfordringene jeg nevnte, verken av nåværende energiminister eller daværende statsråd Åslaug Haga. Svarene, og likeså de rød-grønne utspillene i forkant av dagen i dag, har fokusert ensidig på et ideologisk valg fra Regjeringen, hvor det viktigste er at det offentlige eier mest mulig. Hvilke konsekvenser det har for industrien, hvilke konsekvenser det har for næringslivet, hvilke konsekvenser det har for den vanlige befolkning - det nevnes ikke. Regjeringen verken omtaler eller synliggjør noen fordeler for industrien i forhold til total verdiskaping for vannkraften, og den kommer heller ikke med noen gode visjoner om hvordan det å nasjonalisere mer av vannkraften skal skape nye fordeler for næringslivet og innbyggerne. Tilsvarende har propagandamaskineriet til Regjeringen kommet med en rekke horrible påstander om opposisjonens modell hvor en skaper et bilde av at opposisjonen vil gi vannkraften gratis til utenlandske kapitalister, jf. innlegg i dagens Aftenposten av representanten Ryan - sannsynligvis veldig godt utdannet innenfor enkelte kommunistiske propagandamaskinerier vi helst ikke vil vedkjenne oss. Man vet at motparten har en dårlig sak når den kommer med så grove påstander som en ser i Aftenposten i dag. La meg samtidig få gi honnør til en annen tidligere SV-er som gjerne har sett lyset, og de andre i fagbevegelsen som har våget å sette ord på den frustrasjonen som nå råder i industrimiljøene, sånn som Leif Sande har gjort. Ja, den frustrasjonen råder også i mange arbeiderpartilag rundt i landet. Det merket jeg veldig tydelig da jeg var i Odda og traff industrien på tirsdag. Heldigvis forstår Sande og en del av hans likemenn at de først og fremst skal representere sine medlemmer og ikke alltid framstå som en heiagjeng for den rød-grønne regjeringen. Erfaringen fra Odda er en industri i bevegelse, en fagbevegelse som i frustrasjon ser at de nå mister eierskap til en del vannkraft. De ser at det er ingenting som er levert innen industrikraft utover løfter, og de ser at det er uavklarte rammebetingelser for alternative energikilder, som for Odda sin del er et CO2-renset kullkraftverk. Man kunne fått til «månelanding» på CO2-renset kullkraft på Husnes i Sagas regi, men uten rammebetingelser skjer det veldig lite. Fremskrittspartiet har i sin primære modell sagt at vi ønsker å sikre nasjonalt eierskap til vannkraften. Energi er et viktig satsingsområde for nasjonen, og vi vil fortsette den hundre år lange tradisjonen hvor industrien er en aktiv aktør innen utbygging av vår vannkraft, og dermed sikre videre utbygging også av industri. Har det virkelig vært en ulykke for landet at Hydro og Elkem har bygd ut vannkraft over det ganske land og etablert industrivirksomhet? Det må jo ha vært det når de nektes den muligheten for framtiden. Industrien har tvert imot, synes vi, vært en drivkraft i dette arbeidet. Det skulle jeg ønske kunne fortsette. Norsk industri har bemerket seg ved å være nyskapende, både innen produkter, kvalitet, miljø og økonomi. Det har vært en drivkraft og en forutsetning for å utvikle næringslivet, bl.a. i forbindelse med fornybar energi. Den solcelleindustrien vi nå ser, ville ikke vært et faktum hvis vi ikke hadde hatt norsk industri å bygge på og utenlandske støtteordninger for solenergi å finansiere med. For Fremskrittspartiet handler ikke dette om å privatisere eller å selge ut, slik enkelte vil påstå. Fremskrittspartiet vil verken selge vannkraften til utlandet eller - enda mindre - gi den bort gratis, slik de rød-grønne påstår. Det er rett og slett uredelig å argumentere slik; det reflekterer trolig den dårlige saken man selv har. Tvert imot handler dette om å skape verdier til beste for nasjonen og for lokalsamfunnet. Men vi må gjøre det på en slik måte at vi sikrer en kobling mellom industri og energi, slik at industrien ser en grunn til å forbli i Norge. Den koblingen som har vært, opphører nå dessverre. Offentlig eierskap er i seg selv ingen garanti for maksimal verdiskaping på vannkraftssektoren. Til tross for utallige løfter fra denne regjeringen har den heller ikke klart å opprette en ordning med et industrikraftregime som sikrer at den koblingen kan være til stede. Det vi nå ser, er at vannkraften fristilles fra industrien. Så hevder representanten Nordtun at dette er med på å sikre Hydro Karmøy. Ja, Hydro Karmøy har med Regjeringens forslag en mulighet til å selge unna sin vannkraft. Men det er ingen garanti for at den kapitalen de frigjør, vil bli reinvestert i Norge. Tvert imot: Der vi før hadde en kobling som gjorde at Hydro ville reinvestere på Karmøy, fordi man ikke kan ta kraften fra Karmøy med seg ut av landet, vil man nå få frigjort kapitalen som man kanskje kan investere rent finansielt i et Hydro og statlig offentlig eid Røldal-Suldal. Men den kapitalen kan like godt investeres i andre land som gir bedre betingelser for industrien. Så for Hydro er dette gjerne greit. Men for dem som ønsker videre satsing på industrien i Norge, mister man et virkemiddel gjennom dette. Slik sett er Regjeringens forslag en garanti for nedbygging av industrien, hvor kraftselskapene står igjen som markedsspekulanter, uten disse industribindingene de har hatt. En slik redusert tilknytning gjør privat eierskap, som denne Regjeringen tross alt fortsatt tillater i kraftselskaper, kun til en finansiell plassering, og ikke til industriell virksomhet. Det er ønsketenkning å tro at et tredjedels eierskap for Hydro til Røldal-Suldal sikrer investeringer på Karmøy. Til tross for representanten Nordtuns kryptiske svar i replikkordskiftet har både nåværende statsråd Riis-Johansen og tidligere olje- og energiminister Åslaug Haga sagt tydelig at man ikke kan ta ut kraft til selvkost eller under markedspris, selv om man eier en tredjedel. Det står veldig tydelig i svar på brev fra komiteen av 4. juni, spørsmål 11. Det er ingen grunn til at man skal kunne ta ut kraft til under markespris. Det håper jeg at representanten Nordtun merker seg. For industriens investeringsbeslutning om ny virksomhet i Norge vil det dermed utvilsomt være dagens og framtidens rammebetingelser som avgjør hva slags investering som blir gjort, ikke historiske bånd og hendelser for hundre år siden. Jeg er litt overrasket, må jeg innrømme, over statsråd Riis-Johansen, som uttalte at fram til 2022 er lang tid for Hydro i forhold til en investering på Karmøy. Ergo burde vi være med på å sikre den investeringen. Innenfor landbruk og skogbruk trodde jeg at man hadde et generasjonsperspektiv på det man driver med. Da ville man se at en aluminiumsfabrikk ikke har en levetid på ti år, som gjør at det fram til 2022 er lang tid. Når man har et industriprosjekt på 40-50 år, er de neste ti årene faktisk veldig kort tid i forhold til den totale investeringsbeslutningen en gjør. Noen vil si at det er veldig viktig at det offentlige eier vannkraften. Men hvorfor det? På hvilken måte har denne regjeringen sikret det norske folk eller industrien fordeler som kraftkunder? Har det norske folk prisfordeler som følge av at det er offentlig eide vannkraftverk? Er det noen som selger unna det som markedsprisen gir? Tvert imot viser størrelsen på el-avgiften at man fra politisk hold egentlig skulle sett at prisen var høyere. Det er heller ingen kobling i forhold til industrikraft i industrien. Hadde dette vært tilfellet, hadde jeg kunnet være med på å akseptere argumentet om at det er en stor fordel for det norske folk at det offentlige eier vannkraften, men disse tingene har ikke materialisert seg. Jeg vil også minne om at den siste industrikraftkontrakten som ble inngått, ikke var for norsk offentlig eid vannkraft, men for et svensk vannkraftverk. Det er altså ikke engang norsk vannkraft som benyttes når man skal sikre industrien disse langsiktige vilkårene, som representanten Nordtun skrøt av. Da gjenstår bare det faktum at staten her vil sikre seg også utbytte fra de siste private vannkraftverkene. Men når man vet at man har mulighet til å gjøre det gjennom skatte- og konsesjonsvilkår, burde det være unødvendig å ta industriens vannkraftverk i tillegg. Så møter man stadig argumentet om at det eneste alternativet til Regjeringens modell er at Norge mister hele kontrollen over vannkraften. Det er feil. Det burde være rom for en mer reflektert og ansvarlig debatt om et så viktig tema. Det er fullt mulig å sikre at industrien fortsetter sitt engasjement innen norsk vannkraft, og at man samtidig beholder nasjonal kontroll. For det første har Landssamanslutninga av vasskraftkommunar klart og tydelig sagt at ingen av deres medlemmer ønsker å selge sin vannkraft. Med det er egentlig diskusjonen slutt. For hvis det ikke er noe å selge, er det heller ingenting å kjøpe. Videre, som en garanti, forutsetter Fremskrittspartiet en statlig forkjøpsrett ved transaksjoner. Det sikrer hele det politiske ønsket her om at man har nasjonal kontroll med dette. At Regjeringen ikke tar dette inn over seg slik at vi får en saklig debatt, forstår jeg rett og slett ikke. Jeg forstår faktisk ikke hvorfor det er så vanskelig, med de erfaringer vi har fra norsk sokkel og petroleumsvirksomheten, å se fordelen med et mangfold av aktører, der de fleste i vannkraftsektoren vil være offentlig eid, men der man også tillater noen private industrielle aktører. Hvorfor ser man ikke fordelen med det? I petroleumsdebatten sier alle at man ønsker flere aktører som stimulerer hverandre. Denne konkurransen ser man har verdi på norsk sokkel, men altså ikke når det gjelder vannkraft. Før man begynner å rope om salg av arvesølvet, vil jeg minne om at den rød-grønne regjeringen vil tillate et tredjedels privat eierskap i vannkraftsektoren. I dag er det ca. 12 pst., og vi snakker om 6,5 pst. i hjemfallssaken. Den private eierandelen vil altså kunne økes med 200 pst. i forhold til det som er tilfellet i dag. Regjeringens modell er ikke bare ille. La meg understreke det. På den ene siden er den ikke på noen måte så ille som jeg fryktet. Man har vist et gløtt mot mangfoldet gjennom å tillate en tredjedel eierskap, selv om jeg frykter at det blir rent finansielle plasseringer og ikke noen industrielle tilnærminger fra industrien. Men ikke minst den utleieordningen som Regjeringen har varslet, er vi godt fornøyd med. For meg er det nesten det samme om man tillater at en kan leie vannkraftverk i 30 eller 60 år, eller om man får konsesjon med hjemfall. Derfor ser jeg fram til at saken om utleieordningen framlegges. Jeg tror dagens saksbehandling ville vært lettere hvis en hadde hatt den helheten å forholde seg til, for da ville en også kunne debattert hva slags rammer private ville fått. Og en ville sett at dette langt fra er den sosialistiske modellen som Tore Nordtun skryter av, og som Inge Ryan håper eksisterer, men det ville vært en relativt grei pragmatisk modell. Det som da blir debatten i denne salen i dag, er hvorfor det er en slik ideologisk stahet overfor industrien. For meg er det uforståelig. Industrien burde fått honnør for måten de har forvaltet vannkraften på, ved at en fra regjerings- og stortingshold gav dem en viss fleksibilitet i form av en omstillingsperiode - at de faktisk får omstille seg - slik at de vet at de investeringene de foretar nå, gjelder ut den perioden. Så vet en at en i 2040-2050 sannsynligvis ikke vil gjøre nye investeringer, men da har etablert industri i hvert fall fått lov til å utvikle seg og forberede seg. Det skjer ikke ved å ta fra dem vannkraften når de har kommet 20 pst. på vei i et nytt prosjekt. Representanten Nordtun har i media sagt at Hydro har visst at hjemfall vil inntreffe. Dermed har han ingen forståelse for at Hydro nå klager over at de ikke får fornyet konsesjon etter 2022. Men da vil jeg bare vise til svaret fra Åslaug Haga, daværende statsråd, på spørsmål 1d i brev fra komiteen 4. juni der jeg spør: «Er statsråden enig i at gjeldende praksis ved foregrepet hjemfall har vært at tidligere eier har fått fornyet sin konsesjon?» Svaret er så kort og konsist som jeg aldri noen gang har opplevd fra en statsråd fra de rød-grønne: Ja. Ergo: Etablert praksis har vært at en får fornyet den konsesjonen en har. Det har altså vært etablert praksis. Ergo har Hydro hele tiden hatt grunn til å forvente at de ville få det også denne gang. Og derfor burde en vist en litt større smidighet fra myndighetenes side. Det har altså ikke skjedd. Isteden har en altså kastet jussen foran seg og vist til at en jurist - som ikke tilhører embetsverket - har sagt at han ikke tror at dette er forenlig med det ESA sier. Dette synes jeg er den mest kritikkverdig måten å behandle det på. Representanten Erling Sande sa i Nationen at han syntes at opposisjonens modell var veldig god, men han trodde ikke den var akseptabel i forhold til ESA. Vi har bedt statsråden om å ta kontakt med ESA og spørre om det er store forskjeller i opposisjonens og posisjonens forslag. Hvis ESA hadde sagt at nei, de framstår som like robuste, kunne vi jo fått et helt annet flertall her i dag. Problemet er at to ganger har statsråden nektet å forsøke å konsultere ESA om dette, til tross for at han selv påstår at ESA er helt klar. Under høringen sa jo til og med Regjeringens jurist at en slik sikkerhet kunne vi ikke ha. Jeg tar herved opp de forslagene der Fremskrittspartiet er medforslagsstiller, og håper at også noen industrifolk i Arbeiderpartiet vil støtte dem.