trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-06-03:
Eg følte for å ha eit lite innlegg i denne saka. Interpellanten kjem frå mitt heimfylke, og der har det vore ein stor diskusjon om nettopp Fylkesmannen og det han gjer og – etter det nokon meiner – ikkje burde ha gjort. Men eg meiner det er viktig at ein får ein gjennomgang av motsegnsinstituttet. Debatten om Fylkesmannen treng også å verta nyansert. Det er ein demokratisk rett at ein har eit planverktøy i kommunen som varetar alle. Det vart stilt spørsmål om kvifor nokre fylke har fleire motsegner enn andre – kvifor Buskerud har fleire enn Oslo og Akershus, og kvifor det er mindre motsegner i Sogn og Fjordane enn i Hordaland. Men det ingen snakkar om, er jo at ein må sjå på kor mange dispensasjonar det er i dei aktuelle fylka. Her er det store forskjellar, noko som også kan forklara nokre av forskjellane mellom Hordaland og f.eks. Sogn og Fjordane. Eg las at i 2010 var det i Hordaland 1 600 dispensasjonar frå plan- og bygningslova, mens det i Vestfold var berre 7. Forskjellen mellom 1 600 og 7, i Vestfold, kan jo ikkje forklarast. Hordaland burde jo hatt 10–20. Då synest ikkje eg det er rart at vi har eit fylkesmannsembete som brukar motsegn. Det heng i saman. Eg har sete i lokalpolitikken og sett at dette skjer. Ein gir dispensasjonar i veldig mange saker. Det er jo sånn at Framstegspartiet, som Gjermund Hagesæter tilhøyrer, er pådrivar i den retninga. Skal vi få ned motsegnene, må vi få ein politikk som unngår dispensasjonar, med gode kommunale planar som politikarane vedtar, og som dei same politikarane ikkje bør dispensera frå i ettertid. Dispensasjonar er jo lite demokratiske. Det fører til ei bit-for-bit-utbygging. Det gir presedensverknad som kan vera urettferdig. Det fører òg til ei veldig stor arbeidsmengd for planmyndigheiter, både regionalt og nasjonalt. Eg er einig i det som er sagt om at det er viktig med tidleg involvering, at det er forskjell på kommunar som har eit godt samarbeid med fylkesmannsembetet, og ikkje. Det at ein skal kunna varsla motsegn, trur eg ein må tolka positivt, fordi det er ein del av dette med å vera tidleg inne i prosessen – at ein ikkje kjem veldig seint inn og det vert store konfliktar. Heilt til slutt: Eg har lyst til å peika på at vi i politikken ofte seier at Fylkesmannen driv med personleg skjønn. Dersom det er sånn at det er fylkesmannsembete rundt omkring som driv med personleg skjønn og ikkje gjer det som er oppgåva, nemleg å sikra nasjonale interesser og at kommunale vedtak skal vera i tråd med gjeldande lovverk som vi på Stortinget har bestemt, må det justerast. Men det er jo sånn at skal vi visa at vi er ueinige i noko, må vi ta komponisten og ikkje dirigenten. Vi kan godt sjå på det nasjonale rammeverket for plan- og bygningslov og sånn, men vi må ta ansvar for det som vi har bestemt på Stortinget, og så må vi sjå til at det er den praksisen som vert utført av fylkesmannsembetet.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-06-03:
I denne saka vert det foreslått endringar i psykisk helsevernlova, og eg vil knyta ein kommentar til forslaget om nye reglar for høve til å låsa pasientrom. Eg må innrømma at eg synest den saka har vore litt vanskeleg. Låsing av pasientrom må ein jo sjå som bruk av tvang, og vi veit at det er eit politisk mål å få ned tvangsbruken i Noreg og få meir rett bruk av tvang. Derfor er denne saka krevjande. 31 høyringsinstansar har uttala seg, og fleirtalet er faktisk kritiske. Eg er glad for at regjeringa etter høyringsrunden forbetra dette lovforslaget på fleire viktige punkt, noko som gjer at det har vore ei god utvikling i saka som vert vedtatt i dag. I dei rette formuleringane i lovteksten vert det òg presisert at dette berre er for heilt spesielle tilfelle og der det er heilt nødvendig, at det skal gjelda for ei regional sikkerheitsavdeling, at ein skal evaluera det etter fem år – før det eventuelt vert utvida – og at ein berre skal gjera dette når det er nødvendig for å hindra at pasientar skadar andre eller gjer betydeleg skade på ting. Det vert òg presisert at det skal brukast når andre tiltak ikkje har lukkast, at aldersgrensa er 16 år, at det alltid skal vera personale til stades som ein kan kontakta, og at det alltid skal vera forsvarleg tilsyn av pleiepersonale. Med dei presiseringane som er gjorde, sluttar vi oss til dette. Eg har òg, heilt til slutt, lyst til å seia at dette ikkje må verta eit sparetiltak i kriminalomsorga, men at det skal vera eit tiltak til beste for pasienten.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-06-03:
Eg vil takka interpellanten, for han tar opp eit viktig tema. Spesialisthelsetenesta har ei lovpålagd plikt – det var vi einige om: Ein skal oppretta pasientkoordinatorar for pasientar med behov for komplekse, langvarige og koordinerte tenester. Nå ser eg at debatten dreier seg mykje om kreftkoordinatorar, men eg oppfatta at dette var eit tilbod som skulle gå til alle pasientar, uansett diagnose, som hadde behov for komplekse, langvarige og koordinerte tenester, og at det måtte gjerast ei vurdering av kva slags pasientar det var. Ein skulle sikra oppfølging av den enkelte pasienten, slik at ein fekk ei samordning av tenestetilbodet og framdrift i arbeidet, sikra individuell plan – kort og godt at rettane til pasientane skulle verta varetatte. Eg har lyst til å seia at eigentleg er det litt trist at vi har behov for pasientkoordinatorar i helsevesenet, for ideelt sett burde dette vorte varetatt av avdelingane og den behandlande legen. Men eg er heilt einig i at slik som helsevesenet har vorte, er dette nødvendig i spesialisthelsetenesta, og eg òg vil vera veldig klar på at når vi har lovfest dette som ei plikt som spesialisthelsetenesta skal yta, må det verta følgd opp av helseføretaka. Vi hadde diskusjonen om det skal vera lege eller anna helsepersonell, då dette vart vedtatt. Det var stort sett einigheit om at ein kunne opna opp for at det ikkje trengte vera lege, men derifrå til at dette skal vera ei ny stillingsgruppe i helsevesenet som skal driva og finna fram blant helsepersonell, vil eg åtvara mot. I mange avdelingar er det naturleg at det er legar, men viss det passar betre nokre plassar at det ikkje er lege, skal ikkje lova forby det. Eg ser jo òg at mange kommunar faktisk opprettar liknande stillingar. Dei kallar det for pasientkoordinatorar, men sånn som eg forstår det, er det stillingar som er for utskrivingsklare pasientar. Det viser at her er det eit helsevesen som har behov for pasientkoordinatorar på fleire område. Til diskusjonen om det skal verta ein rett: Eg er veldig einig med representanten Håkon Haugli i det han sa om eit rettsbasert helsevesen som går altfor langt, og er usikker på om opposisjonen skal knyta den individuelle retten til diagnose. Skal det berre vera ein rett for kreftpasientar? Det kan vera andre pasientgrupper som har eit like stort behov for det. Mitt klare standpunkt er at vi må få dagens ordning til å fungera i alle sjukehus og i alle helseregionar, og at det er vegen å gå.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2013-06-03:
Denne proposisjonen omhandler flytting av regulering av epikriseutsendelse fra forskrift til lov om helsepersonell, videre endring av helsepersonelloven slik at det blir begrenset adgang til å utlevere taushetsbelagte opplysninger til bruk i læringsarbeid og kvalitetssikring – og forslag om enkelte tekniske og begrepsmessige endringer i helseberedskapsloven, helseregisterloven og folkehelseloven. Forslagene støttes av en samlet komité, og jeg vil kort vise til felles merknader. Komiteen støtter at regulering av epikriseutsendelse flyttes fra forskrift og inn i helsepersonelloven. Et flertall av høringsinstansene som har kommentert denne delen av høringsnotatet, støtter også forslaget. Fastlege og andre som overtar et behandlingsansvar for pasienter, vil raskt ha behov for det informasjonsgrunnlaget som forelå ved utskrivelse, og komiteen har bemerket at forsinkelse på grunn av venting på prøvesvar som kommer sent, ikke alene kan begrunne sen utsendelse av epikrise. Proposisjonen fremmer videre forslag om endringer i helsepersonelloven for å åpne for avgrenset utlevering av taushetsbelagt informasjon til bruk i læringsarbeid og kvalitetssikring. Komiteen minner om at taushetsplikten i helsepersonelloven setter strenge vilkår for helsepersonell når det gjelder utlevering av taushetsbelagte opplysninger. Dagens regelverk begrenser muligheten for læring og kvalitetsutvikling, eksempelvis for ambulansepersonell etter avsluttet oppdrag, for personell i akuttmottak etter at pasienten er flyttet til avdeling, og for personell på sykehjem som forbereder en innleggelse til sykehus. Komiteen støtter derfor at det gjøres visse endringer i helsepersonelloven slik at det blir begrenset mulighet til å utlevere taushetsbelagt informasjon i forbindelse med læring og kvalitetssikring. Vi legger vekt på at slik utlevering skal avgrenses slik at inngrepet i personvernet blir minst mulig. Komiteen merker seg at et flertall av høringsinstansene støtter denne delen av høringsnotatet, og at Datatilsynet mener forslaget har et legitimt og viktig formål. Vi er enig i at det skal dokumenteres i pasientens journal at det utleveres opplysninger til kvalitetssikringsformål, slik dette nå er presisert i forslaget til ny § 29 c andre ledd.
Borghild Tenden (Venstre), 2013-06-03:
Jeg tar ordet for kort å forklare hvorfor Venstre har fremmet eget forslag i dag. Vi er ikke imot noen av lovforslagene som en enstemmig komité innstiller til Stortinget å vedta, men vi mener to av bestemmelsene bør rammes noe mer inn. I tillegg mener vi at pasienten bør få utlevert sin egen epikrise etter behandling i spesialisthelsetjenesten. La meg først forklare endringen vi foreslår i § 29 c. Bestemmelsen gjelder utlevering av taushetsbelagte opplysninger til annet helsepersonell som tidligere har ytet helsehjelp til pasienten i et konkret behandlingsforløp. Utleveringen må være begrunnet i lærings- og kvalitetssikringshensyn. Det høres fornuftig ut, og det er viktig for pasientsikkerheten. Kravet fra pasientens side er at vedkommende ikke må motsette seg dette. For å sette det litt på spissen kan dette bety at pasienten må vite om bestemmelsen og aktivt si nei. Det skjer nok ytterst sjelden. Dermed blir pasientens eget ønske en ren formalitetsrettighet. Venstre ønsker i stedet at pasienten må samtykke i en slik utlevering. Vi kan ikke se bort fra at epikriseutsending byr på utfordringer, særlig for pasienter i psykisk helsevern og med rusproblematikk. Noen epikriser inneholder svært mye sensitivt materiale. Det kan virke som en liten detalj, men prinsipielt mener vi det er viktig å holde fast på at pasienten skal ha kontroll på hvem som skal ha taushetsbelagte opplysninger. Den andre endringen vi foreslår, følger naturlig av den første. I dag følger bestemmelsene av forskrift, og Venstre mener det er fornuftig å lovfeste dette. En enstemmig komité foreslår at epikrisen oversendes til innleggende eller henvisende helsepersonell, til det helsepersonellet som trenger opplysningene for å kunne gi pasienten forsvarlig oppfølging, og til pasientens faste lege. Også her mener komiteen det er tilstrekkelig at pasienten ikke motsetter seg oversendelsen. Venstre mener kravet må være at pasienten samtykker. Et spørsmål til pasienten mener vi ikke er unødig og til stor ulempe. Det gir også pasienten en reell mulighet til å motsette seg oversendelsen. Den siste endringen vi foreslår, er at pasienten skal få kopi av egen epikrise etter undersøkelse/behandling i spesialisthelsetjenesten. Begrunnelsen er åpenbar: En slik rett vil styrke pasientens rett både til informasjon og til medvirkning, noe Venstre mener er svært viktig. Jeg skulle ønske at statsråden kunne ta ordet og ha noen refleksjoner rundt Venstres forslag i salen her i dag.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2013-06-03:
I kriminalomsorgen ligger det en plikt om å varsle fornærmede eller dennes etterlatte om tidspunkt for permisjoner og løslatelse. I denne saken innføres samme ordning for dem som er dømt til overføring til tvungent psykisk helsevern. Dette er en lovendring som Fremskrittspartiet mener er både viktig og riktig. Det er sikkert flere enn meg som har hørt enkeltmennesker fortelle sin historie om hvordan de opplevde – uten forvarsel – å støte på gjerningsmannen som ødela deres liv en gang i fortiden. Disse historiene gjør sterkt inntrykk, og det er overhodet ikke vanskelig å forstå hvorfor denne lovendringen vil bety veldig mye for noen. Imidlertid mener Fremskrittspartiet, i likhet med Høyre og Kristelig Folkeparti, at dette er et forhold som må håndteres av påtalemyndighetene, ikke av faglig ansvarlig, og fremmer derfor forslag om dette sammen med disse partier. Videre handler saken om adgang til å låse pasientrom. Forslaget er avgrenset til å gjelde de regionale sikkerhetsavdelingene og enhet med særlig høyt sikkerhetsnivå, og gjelder tiden fra kl. 23 til kl. 06. Det foreslås krav om individuell vurdering og en forutsetning om at pasienten til enhver tid kan få kontakt med personalet. Siden det også er lagt inn forutsetninger om at dette kun skal gjelde for personer over 16 år, at det er for å unngå betydelig skade på eiendom eller for å unngå fare for andre, samt at alle andre tiltak skal være forsøkt, støtter Fremskrittspartiet også denne lovendringen. I første omgang er lovendringen tenkt gjennomført kun for en av de regionale sikkerhetsavdelingene, med en evaluering etter fem år. Her har Fremskrittspartiet framholdt at man bør se på om evalueringen kan gjennomføres etter tre år, særlig fordi mange av høringsinstansene har vært imot lovforslaget. Fremskrittspartiet er, i tillegg til Legeforeningen, opptatt av at denne lovendringen ikke må brukes for å spare personalkostnader. Tvangsbruken i Norge er allerede for høy, dog med store forskjeller rundt om i landet. Det er på tide at vi snart går i dybden på hvorfor vi ikke har maktet å få ned bruken av tvang generelt, og setter inn tiltak for å lykkes med noe som jeg tror er en felles målsetting, nemlig minst mulig tvang. Jeg tar opp forslaget som ligger i saken.
John Thune (Kristelig Folkeparti), 2013-06-03:
Helse- og omsorgsdepartementet foreslår i denne proposisjonen endringer i psykisk helsevernloven. Forslaget gjelder varsling av fornærmede eller dennes etterlatte ved endringer i gjennomføring og opphør av dom på tvungent psykisk helsevern. Det foreslås nye regler om opplysningsplikt for faglig ansvarlig og unntak fra lovbestemt taushetsplikt knyttet til reglene om besøksforbud i straffeprosessloven. I tillegg foreslås det nye regler om nattelåsing av pasientrom. Jeg vil i dette innlegget konsentrere meg om den siste lovendringen, nattelåsing av pasientrom. Når det gjelder den andre lovendringen, om hvem som skal varsle pårørende osv., støtter vi oss til synspunktene som kom fram i innlegget fra Høyre. Forslaget til nye regler om nattelåsing av pasientrom reiser problemstillinger som må drøftes i lys av Den europeiske menneskerettskonvensjonen. 31 høringsinstanser har uttalt seg om forslaget om nattelåsing. 20 av høringsinstansene uttrykker generell motstand, mens 10 gir støtte eller betinget støtte til forslaget. Tross den store motstanden i høringsrunden legger regjeringen til grunn at nattelåsing ikke er i strid med kravet i Den europeiske menneskerettskonvensjons artikkel 5, om frihet og sikkerhet, men at nattelåsing av pasientrom må vurderes nærmere i forhold til artikkel 3, om tortur, og artikkel 8, som omhandler respekt for privatliv og familieliv. Låsing av pasientrom oppfattes som tvang. Bruk av tvangsmidler i institusjon for døgnopphold er regulert i psykisk helsevernloven § 4-8. Denne bestemmelsen gjelder både for pasienter som er frivillig innlagt, og for pasienter under tvungent psykisk helsevern. Forslaget vi nå diskuterer, er avgrenset til å gjelde de regionale sikkerhetsavdelingene og enhet med særlig høyt sikkerhetsnivå og gjelder i tiden fra kl. 23 til kl. 06. Det foreslås at det skal foretas en individuell vurdering av den enkelte pasients tilstand før nattelåsing blir brukt. Videre er det en forutsetning at pasienten til enhver tid kan ta kontakt med tilstedeværende personell og be om å få komme ut når det er nødvendig, og at pasienten skal ha forsvarlig tilsyn av pleiepersonell. Det slås fast i proposisjonen at nattelåsing bare skal brukes hvis det er «uomgjengelig nødvendig» for å hindre pasienten i å skade andre eller for å avverge betydelig skade på bygninger, inventar eller andre ting. Kristelig Folkeparti mener likevel, tross disse presiseringene, at nattelåsing av pasientrom mellom kl. 23 og 06 er i strid med Den europeiske menneskerettskonvensjon, særlig artikkel 3 og 8, og støtter derfor ikke forslaget til ny § 4A-6 a. I dagens lovverk er det mulig med kortvarig anbringelse bak låst eller stengt dør uten personale til stede. Jeg mener at tidsrommet fra kl. 23 til kl. 06 ikke er kortvarig, og at nattelåsing er en stor utvidelse av bruk av tvang. Kristelig Folkeparti mener at tvilen som gjenspeiles i proposisjonen fra regjeringen om at nattelåsing må vurderes nærmere i forhold til artikkel 3 og 8, bør tilfalle dem det gjelder, som er svært alvorlig psykisk syke, og som må få annen hjelp av den offentlige helsetjenesten enn å få låst sitt eget rom om natten.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-06-03:
Jeg har forståelse for det synspunktet, og tror ikke det ligger en – skal vi si – dyp, prinsipiell forskjell i det. Når vi har valgt dette, er det også basert på de rådene vi har fått fra de mest berørte i sektoren. Jeg vil anta at de faglig ansvarlige vil betjene seg av det nettverket som representanten viser til, som påtalemyndigheten og politiet har, for f.eks. å vite hvor pårørende til enhver tid oppholder seg. Men dette får vi evaluere og se hvordan det virker. Dette mener vi er det grepet som ivaretar helheten på best mulig måte, og så får vi lære og se hvordan det fungerer. Skulle det være mangler ved det, er alternativet med et enda tettere samarbeid med politi og påtalemyndighet klart å vurdere.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-06-03:
Saksordføreren ga et så godt og komplett bilde av dette feltet at jeg ikke vil tilføye noe til saken, for det ble både pekt på det som skjer av lovendringer og det som skjer av andre tiltak. Så det eneste jeg vil si på dette feltet, er at loven rekker så langt, og så må holdningsarbeid gjøres i tillegg til det. Jeg er opptatt av at lovarbeid er viktig, men det er også normarbeid. Det er klart at den store utfordringen her er at særlig yngre mennesker – særlig menn – betjener seg av dette av et sett årsaker som er vanskelig å få full oversikt over. Derfor tror jeg det er viktig, som representanten sier, at dette må det forskes mer på, og det må drives systematisk holdningsskapende arbeid. Jeg har fra denne talerstol lyst til å berømme treningssentre rundt om i Norge, som tar dette på alvor, og som ser at det å skape en dopingfri arena i treningssentrene faktisk er med på å påvirke de holdningene. Så må vi gjøre det på langt flere arenaer enn vi egentlig gjør i dag, og vi håper at dette lovforslaget også vil bidra til det.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-06-03:
Jeg har møtt mange leger med lang erfaring som forteller om tiden hvor begrepet «min pasient» var veldig vanlig – leger hadde sine pasienter, og det var pasienter de kunne følge gjennom mange år, nesten gjennom hele livsløpet. Så beskriver de at situasjonen i dag, hvor vi behandler så mange i sykehusene, gjør at akkurat den funksjonen og det eierskapet er annerledes. Derfor er det vår oppgave å sørge for at pasientene som er innom våre sykehus, i stadig høyere antall, de fleste på dagtid, opplever at de får god informasjon, pasientnær informasjon, relevant informasjon og trygg informasjon – og mest mulig fra en person de kan forholde seg til. Det er selvfølgelig ingen ønsket tilstand at folk må forholde seg til veldig mange forskjellige personer. Jeg vil bare si at når vi nå vurderer denne endringen i kravet til at det må være lege, er det jo fordi flere hensyn kommer opp mot hverandre. Jeg vil ikke uten videre gå med på at det er et tiltak for å senke kravet. Tvert imot håper jeg at det kan være et tiltak som – punkt 1 – kan gjøre det enklere å få sikret at det er en slik koordinator, og – punkt 2 – at det er en erkjennelse der ute i den kliniske hverdagen av at den type informasjon som blir etterspurt, kan ivaretas godt av andre grupper. Jeg forstår, når jeg besøker sykehus, at det å legge en plan – organisering og bruk av personell i en travel sykehushverdag – også må forstås fra lovgivers side når vi ser hvordan lover gjennomføres i sykehusets hverdag. Det kan da også bli behov for å gjøre justeringer som vi gjør her, men hensikten er i alle fall den samme. Jeg vil bare gjenta at vi skal selvfølgelig lytte til alle høringer og til pasientgruppene. Dette er på ingen måte et uttrykk for at vi vil senke kravet, men vi vil gjøre det enklere å gjennomføre og mer realistisk til det beste for pasientene.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-06-03:
Jeg tror det store bildet er at det ikke er stor uenighet rundt disse spørsmålene. Vi har vedtak å vise til i Stortinget. Vi har vedtak å vise til når det gjelder helseregionene og de regionale helseforetakene ut mot sykehusene. I morgen, i forbindelse med kreftstrategien, vil jeg på ny understreke de forventningene vi har til dette. Det er som helse- og omsorgskomiteens leder, interpellanten, veldig dekkende sier, at det er et mer komplekst helsevesen. Det er mennesker med alvorlig sykdom, og da trenger vi denne koordinatorrollen. Jeg er også enig med representanten Toppe i at – det kan man på en måte beklage – hadde det vært mer oversiktlig, enklere, hadde man ikke trengt det. Men dette er et forslag som er kommet fordi vi har behov for å bistå pasientene. Spørsmålet fra interpellanten var: Når kan helseministeren si at alle har det? På det må jeg bare svare at målet er at det skal komme på plass så raskt som mulig, og i en så god form som mulig. Jeg vil bare gjenta at når vi foreslår å kunne myke opp hvem det er som er koordinator i en slik situasjon, betyr ikke det at det ikke kan være en lege. Hvis det er det fornuftige og det riktige under omstendighetene, går jeg ut fra at ansvarlig sykehus legger vekt på det. Men det kan også være tilfeller hvor det er grunn til å kunne se litt bredere på det, og da blir det en avveining. Hvis det i den praktiske sykehushverdagen viser seg å være veldig komplisert å skaffe en koordinator hvis det må være en lege, er det ikke da bedre at det kan være en annen med god helsefaglig erfaring som kan spille rollen som veiviser gjennom et komplekst system? Jeg vil også takke interpellanten for å ha tatt opp dette temaet, for å ha minnet om det. Det er vel mer enn ut fra en hobby at han har tatt det opp, det er vel ut fra godt, parlamentarisk arbeid. Jeg kan fortelle at i en ellers veldig god og utålmodig kreftstrategi, som vi legger fram i morgen, er dette fremtredende under målområde 2, der det står at Norge skal bli et foregangsland når det gjelder gode pasientforløp.
Bent Høie (Høyre), 2013-06-03:
Jeg vil først benytte anledningen til å gratulere helse- og omsorgsministeren med dagen siden departementet er 100 år i dag, og det skal feires. Det er vel fortjent. Jeg har en presisering når det gjelder det som helseministeren tok opp angående Høyres og Fremskrittspartiets merknad. Når en bruker begrepet «institusjon», så er tanken, iallfall fra Høyres side, at det handler om overflytting innenfor samme nivå, og det burde ha kommet tydeligere fram i merknaden. Men mitt spørsmål handler om hvem som skal varsle pårørende eller offeret i disse situasjonene, om det skal være den faglig ansvarlige eller påtalemyndighetene. Som en ser, foreslår opposisjonen at det skal være påtalemyndighetene. Ser ikke helseministeren at det er en utfordring at det er den faglig ansvarlige som skal ha direkte kontakt med de berørte i disse sakene, at det kan skape utfordringer i forhold til pasienten, men også i forhold til pårørende, og at påtalemyndighetene har et nettverk i hele landet, noe som gjør at de er bedre i stand til å kunne ivareta en slik oppgave?
Bent Høie (Høyre), 2013-06-03:
Jeg vil takke helse- og omsorgsministeren for svaret, selv om jeg nok ser at vi igjen, som følge av at sykehusene ikke følger opp det Stortinget har pålagt dem å gjennomføre, senker kravet. Det er det som er svaret. Det var i utgangspunktet et entydig krav om at det skulle være pasientansvarlig lege. Det ble åpnet opp – under tvil – for at andre kunne ivareta denne ordningen der dette var hensiktsmessig. Det kom klare advarsler i høringsrunden mot det, bl.a. fra Legeforeningen og fra Helsetilsynet, men man valgte likevel å gjøre det fordi det kunne være mer hensiktsmessig. Nå forstår jeg at helse- og omsorgsministeren tenker å senke kravet ytterligere ved på en måte å akseptere at dette i hovedsak vil handle om andre helsepersonellgrupper. Det skal bli interessant å se høringsinnspillene her. Det er verdt å presisere at den funksjonen som mange sykehus har, som kalles for kreftkoordinator, er noe annet enn pasientkoordinator og pasientansvarlig lege. De som opptrer som kreftkoordinator, har ofte et mer overordnet administrativt ansvar for på en måte å styre hele pasientstrømmen, mens utgangspunktet for den pasientansvarlige lege – eller det som senere ble pasientkoordinator – var at man skulle ha en person som man hadde en personlig kontakt med, og som også hadde et direkte ansvar for den enkelte pasient. Den tilbakemeldingen som nå kommer fra helseministeren, kan tyde på at det er en ambisjon som regjeringen er i ferd med å forlate, og at man da går over til en mer administrativ funksjon for en pasientgruppe. Det er noe annet enn det som var Stortingets intensjon. Jeg vil også si at det vil være litt overraskende hvis man gjør denne endringen bare som en forskriftsendring, med tanke på at Stortinget var så tydelig på å beskrive dette da man behandlet lovforslaget – at man med utgangspunkt i det kan få en forskrift som på en måte går til den motsatte konklusjon, nemlig at det ikke lenger trenger å være en lege, men hvem som helst, når Stortinget – og forarbeidene – tydelig er klar på at det bør være den legen som pasienten har et forhold til. Jeg tror at for mange av disse pasientene, ikke minst for kreftpasientene, er det viktig å ha en lege som de har et forhold til, som den pasientansvarlige legen, og som også har et journalansvar og en del andre funksjoner vedrørende pasienten, noe som også Helsetilsynet påpeker i sine høringsuttalelser.
Bent Høie (Høyre), 2013-06-03:
Jeg la merke til at representanten Toppe advarte mot en ny type stilling i helsevesenet som skal finne fram blant helsepersonell. Slik jeg oppfatter dagens ordning med pasientkoordinator, av den måten som helseministeren beskrev det – som også kan bli, slik jeg forstår forslaget, standarden – er nettopp den type stilling som representanten Toppe advarte mot, mens hensikten med den eksisterende ordningen, som ikke er tilstrekkelig gjennomført, er at pasienten skal ha én person, fortrinnsvis en lege, å forholde seg til i spesialisthelsetjenesten, som også skal være den som skal ha ansvar for å koordinere opp mot kommunehelsetjenesten. Jeg mener dette er en ordning som er blitt enda mer nødvendig i 2013 enn den var i 2000, da den ble innført, nettopp fordi helsevesenet i dag er mer fragmentert, mer spesialisert – en problemstilling som jeg vet også representanten Toppe har vært veldig opptatt av. Jeg tror ikke vi kan gå tilbake til det at en har leger i spesialisthelsetjenesten som er mer generalister, og som kan håndtere det meste, nettopp fordi medisin er blitt mer komplisert. Da har pasientene behov for å ha en lege – stort sett – å forholde seg til. Jeg tror også det er en fordel for helsevesenet å ha mennesker som har et helhetlig ansvar for pasientene, og ikke bare basere seg på at systemet skal ivareta den rollen. Problemstillingen knyttet til rettighetsfesting er interessant. Jeg er enig i representanten Hauglis mer generelle betraktninger – at vi er nødt til å være tilbakeholdende når det gjelder hvor mye i helsevesenet som skal rettighetsfestes, og gjøre det på de helt nødvendige områdene. Men jeg mener ikke at det er et argument som dermed kan brukes mot ethvert forslag om å styrke pasientenes rettigheter. Det bør være knyttet til helt sentrale funksjoner, og jeg mener at dette er en sentral funksjon. Det er en logikk i at når det er en plikt å tilby en tjeneste, bør det også kunne være en individuell rett å få tjenesten. I forrige uke hadde Pasient- og brukerombudene en landsomfattende samling der helseministeren var til stede den første dagen. Jeg var til stede andre dag. Deres tilbakemelding – fordi de visste at dette var en problemstilling – til Stortinget var at de, som de sa, enstemmig anbefalte Stortinget å gå inn for en rettighetsfesting av denne ordningen, nettopp fordi deres erfaring er at når pasientene har behov for dette, har de også behov for en rettighetsfesting, rett og slett for å få ordningen.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2013-06-03:
Først takk til interpellanten som holder trykk på denne saken ved å ta opp temaet om pasientkoordinator. Det er meget viktig, for mange pasienter opplever at det er komplisert og vanskelig å finne fram i helsetjenesten. Det er komplisert organisering, funksjonsdelinger som er uforståelige for en lekmann, og behandling på flere forvaltningsnivåer og i ulike deler av spesialist- og primærhelsetjenesten. Det gjør at mange pasienter opplever helsetjenesten som uoversiktlig og fragmentert. Pasientene bør i større grad få oppleve helhetlige behandlingsforløp. Dette sikrer en primært gjennom endring av pasientrettighetsloven og omlegging av rutiner for behandling, men det er ikke til å komme utenom at også pasientkoordinatorer vil kunne bidra til å hjelpe pasientene raskere gjennom behandlingsapparatet. En slik koordinator vil kjenne de sammensatte systemene og dermed være i stand til i mye større grad å hjelpe pasienten gjennom hele behandlingsforløpet. Derfor mener Fremskrittspartiet at det er ønskelig med en ordning med pasientkoordinator. Det er skuffende at så mange pasienter i dag ikke opplever å få den koordinatorhjelpen de skulle ha hatt, men må orientere seg i helsejungelen nærmest på egen hånd. Det kan bli en ekstra belastning i tillegg til det sykdomsbildet vedkommende sliter med. Nå er det ikke slik at tiltaket med pasientkoordinator i seg selv er nok, men det er et viktig tiltak. I framtiden ligger løsningen i å etablere helhetlige behandlingsforløp med individuelle tidsfrister og en avklart finansiering. Et godt eksempel på at dette virker, er de danske pakkeforløpene innen kreftomsorgen. Pasientkoordinator er et viktig og riktig skritt i riktig retning, og jeg er overbevist om at dette vil bli en viktig sak for en ny borgerlig regjering etter valget.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2013-04-09:
Jeg har gleden av å fremme forslag på vegne av representantene Christian Tybring-Gjedde, Kenneth Svendsen, Ida Marie Holen og meg selv om endringer i sukkeravgiften.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2013-04-09:
På vegne av stortingsrepresentantene Laila Dåvøy, Line Henriette Hjemdal, Kjell Ingolf Ropstad og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om tiltak for mennesker med nedsatt funksjonsevne.
Svein Flåtten (Høyre), 2013-04-09:
På vegne av representantene Ingjerd Schou, Lars Myraune, Øyvind Halleraker, Svein Harberg og meg selv vil jeg gjerne fremme forslag om bredbåndsutbygging.
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2013-04-09:
På vegne av stortingsrepresentantene Tord Lien, Bente Thorsen og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om innføring av tegnspråk som valgfag i ungdomsskolen.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2013-04-09:
Takk for svaret. Statsråden har helt rett i at det er en del sammenfallende punkter mellom de to utredningene som jeg brukte mye tid på å referere fra. Det er også sammenfallende synspunkter mellom de to gruppenes rapporter og andre innspill som kommer fra andre aktører. Men det som betyr noe, er jo når vi får gjennomført tiltak som har effekt. Det som betyr noe for bilbrukerne og veibrukerne i Norge, er når vi klarer å korte ned planleggingstiden fra dagens ti pluss til fem minus. Da er det interessant å se at det er mindre avstand mellom statsrådens mål og Fremskrittspartiets mål enn det er mellom dagens tidsbruk for planlegging, etter nesten åtte år med rød-grønn regjering, og det som var et uttalt mål fra statsråden da hun tiltrådte i fjor, i 2012. Det som imidlertid betyr noe, er når halveringen vil være gjennomført, og hvordan vi kan være sikre på at dette faktisk kommer til å skje innen rimelig kort tid. Ett spørsmål i den forbindelse, i tillegg til det jeg tok opp i hovedinnlegget, er om ikke bygging i mange små etapper forlenger planleggingstiden – at mange små prosjekter gir mye planlegging. Mener statsråden at bygging av større prosjekter vil bidra til at tid brukt på planlegging reduseres, og at man da samlet sett også får raskere utbygging? Et annet mulig tidsreduserende tiltak er å la entreprenører som bygger vei, også ta ansvar for planprosesser. Så vidt jeg har funnet ut, var det omtalt og anbefalt av en av statssekretærene så sent tilbake som i 2010. Så mitt spørsmål blir fortsatt: Hvilke tiltak vil regjeringen bruke, og når vil vi se effekten? Hvordan Stortinget vil bli informert videre, har vi fått vite litt om, ved den forventede referansen til NTP. Da forrige statsråd, Meltveit Kleppa, omtalte dette i en spørretime i 2010, sa hun: «Statens vegvesen og Jernbaneverket arbeider kontinuerleg på mange område for å sikra nødvendig kapasitet og kompetanse for å effektivisera planprosessen.(…) Eg vil likevel ha ein dialog med etatane om kva som kan gjerast(…)(…) (…) (…) (…) Vi er ikke kommet så mye lenger etter disse uttalelsene fra statsrådens forgjenger i 2010. Derfor er det fortsatt grunn til å etterlyse mer effektive tiltak og effektivitet i den prosessen som går på å redusere tid som brukes til planlegging. Det er fortsatt slik at for mange får si for mye for lenge. Når og hvordan vil statsråden endre på det?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2013-04-09:
Til sistnevnte: Jeg tror at samtlige partier og samtlige lokalpolitikere bruker det planleggingsrom som bys dem når de har et prosjekt som berører dem selv. Poenget med statlig regulering er jo å løfte viktige nasjonale prosjekter opp et hakk og skjære igjennom, gjennom bruk av statlig plan. Takk til dem som deltok i debatten. Det er helt riktig som det ble pekt på: Det er ingen ny debatt – dessverre. Men det er fortsatt en viktig debatt. Jeg oppfatter at det er et bredt, tverrpolitisk ønske om å redusere planleggingstiden, at det er bred oppslutning om at vi må redusere bruken av KVU, og at vi må redusere effekten av det innsigelsesinstituttet som ligger i dag. Det må også være grunn til å minne om at staten forsinker seg selv når den f.eks. lar øyenstikkere stoppe vei i to år. For noen dager siden, den 4. april, var det et oppslag i Dagens Næringsliv om det som ser ut til å være et prestisjeprosjekt for denne regjeringen, altså E39, som stopper i to år på grunn av øyenstikkere. Det er av de tiltakene regjeringen må ordne opp i selv. Vi håper at de slipper det, og at de får avløsning. Det er også slik at de dryppene om ny NTP som er kommet før vi har fått hele planen, tyder på at det regimet vi har, fortsetter. Vi fortsetter med å bygge i etapper og smått – med lang planleggingshorisont, tror jeg en av deltagerne her sa tidligere, og det høres sånn ut fra det som lekkes – og det betyr at vi får liten endring. Det blir feil. Faren er også at rulleringen av planen blir så prosjektorientert at de mer prinsipielle og viktige tingene, som planleggingsordninger og tiden det tar å planlegge, drukner. Vi mener at det er synd, og vi mener at det er grunnleggende feil. Vi ønsker oss faktisk en melding til Stortinget om konkrete tiltak for å redusere planleggingstiden fra ti år og helst ned til tre, men iallfall ned til fem år. Viktige grep for å komme i gang er, etter Fremskrittspartiets mening, å bruke langt mer statlig plan, for både vei og jernbane – det siste var med adresse til representanten Langeland – til å bygge store prosjekter. Det betyr raskere utbygging totalt, men det betyr også mindre planleggingstid når færre småprosjekter skal planlegges. Vi må stille konkrete krav om når prosjekter skal være ferdig, og vi må begrense bruken av KVU. Regjeringen har sittet i snart åtte år. Den har iallfall i de siste fire av disse åtte årene snakket en god del om at planleggingstiden er for lang, og at den må kortes ned. De har foreløpig ikke levert, og ingenting fra lekkasjene tyder på at de kommer til å levere – dessverre.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2013-04-09:
Som jeg også var inne på i mitt innlegg, foreligger det altså en rekke innspill. Enkelte av innspillene har kommet via arbeidsgruppen knyttet til Samferdselsdepartementet, og enkelte innspill har kommet utenfra. De har det til felles at det er mange av de samme typer moment som kommer fram, enten det er at man skal prøve å begrense bruken av konseptvalgutredning eller KS1, at man skal sette tidsfrister, at man må prøve å forenkle deler av prosessen, at man skal ha en mer forutsigbar finansiering, eller at man skal gi fagetatene større frihet når det gjelder prosjekter og planlegging enn det de har i dag. Jeg tror vi skal erkjenne at noen av disse tiltakene vil man kunne innføre ganske raskt, mens andre vil ta lengre tid. Det er et litt sammensatt bilde, for noen av forslagene dreier seg om å endre praktisering av dagens regelverk, mens andre handler om å endre regelverket eller å sette nye frister. Så jeg tror bildet er nokså sammensatt. Noe vil ta tid, andre forslag kan gjennomføres ganske raskt. For eksempel vil det å kunne sette klare krav og klare mål om effektivisering i fagetatene være et tiltak som kan gjennomføres ganske raskt, men det vil sjølsagt også være et tiltak som må måles over tid. Det samme gjelder spørsmålet om KVU-systemet. Vi har gjennomført mange KVU-er nå, før denne Nasjonal transportplan. Det blir antakelig ikke så mange i årene framover. Valget av når man skal gjennomføre KVU, om man har tilstrekkelige alternativer å velge mellom som kan gi grunnlag for KVU, eller om det egentlig bare er en fortsettelse eller utbedring av en strekning – den type ting – må man jo ta alvorlig. Det er et viktig innspill. Men det er også et tiltak som ikke kommer over natta, det kommer til å skje over tid. Jeg tror også, som representanten var inne på, at man kan ha fordeler av kortere planleggingstid når det gjelder sammenhengende utbygging. Jeg tror faktisk det er en gjensidig virkning av det. Jeg tror at kortere planleggingstid kan gi rom for større sammenhengende utbygginger. For hvis man får effektivisert og kortet ned på planleggingstiden, kan man også få en mer sammenhengende utbygging av større strekninger. Det kan faktisk føre til at utbyggingen i seg sjøl blir raskere. Så den virkningen som det der er pekt på, mener jeg er en gjensidig virkning. Jeg er opptatt av at vi skal komme videre med hensyn til raskere planlegging. Jeg tror det er viktig at en har et mål for det arbeidet, men etter min mening er det urealistisk å tenke seg at en skal ned på et nivå på tre års planlegging. Da tror jeg en går på akkord med den demokratiske delen av prosessen og med rettssikkerheten til dem som er berørt av en sånn prosess.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2013-04-09:
Det har vært en interessant debatt, og jeg opplever at representanter fra ulike partier har pekt på mange av de samme virkemidlene som viktige. Jeg opplever også intensjonen til interpellanten som god, og at det egentlig er ganske stor enighet om en rekke av virkemidlene som kan bidra til kortere planleggingstid. Av det som har vært nevnt her, er spørsmålet om å koordinere statlige interesser i større grad, en tidligere forankring av prosessen, en vurdering av bruken av KVU, de rutinene og den praksisen som har fått utvikle seg – og som antagelig i en del tilfeller er altfor langvarig i seg sjøl – og også det som interpellanten nå sist var inne på, nemlig at de lokale bruker den tiden de har fått til rådighet. Det tror jeg nok er riktig, og der er det kanskje også et potensial. Men det som først og fremst er problemet lokalt, er omkampene, og det er der jeg tror også statlig plan i større grad har en rolle enn det den har hatt de siste årene. Så jeg synes det har vært en interessant debatt. Så registrerer jeg at representanten Helleland sier at det i stor grad var samme debatt, samme svar fra statsråden og de samme tingene som regjeringen sier. La meg få lov til å si at det også i stor grad var samme type innlegg fra Høyres side som vi vanligvis hører, og det var vanskelig å se at Høyre hadde så veldig mange nye forslag her som ikke allerede er debattert, også fra regjeringspartienes side. Dette gjelder for så vidt også representanten Hoksrud, som sier at det er veldig enkelt hvis man vil, men det er vanskelig å se at representanten Hoksrud sa så veldig mye om hva som var de enkle grepene. Det er stor enighet om en del av de grepene som skal til, men det er et sammensatt bilde. Noen av de grepene kan få effekt ganske raskt, men andre av dem vil ta lengre tid. I mitt innlegg var jeg inne på at regjeringen i Samferdselsdepartementets budsjettproposisjon for 2013 har orientert en del om det arbeidet som pågår når det gjelder effektiviseringstiltak på planleggingssiden. Arbeidet med å følge opp det er vi i gang med. Det har høy prioritet. Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget med nærmere omtale av konkrete tiltak og konkrete forslag i forbindelse med framleggelsen av NTP om bare kort tid.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2013-04-09:
Det er mange og gode grunner til å få planleggingstiden ned. Slik plansystemet fungerer i dag og har fungert under denne regjeringen, blir resultatet ut fra en nullvisjonsholdning at kua dør mens gresset gror. Når vi i gjennomsnitt bruker ni år på å planlegge – og i mange tilfeller mer – er det liten eller ingen tvil om at med en raskere planlegging og utbygging, ville mange ulykker og dødsfall i trafikken vært unngått om vi hadde fått på plass effektive, nye og sikre veier tidligere. Det er et paradoks at med dagens system, planlegging og byråkrati blir hensynet til alt fra øyenstikkere, hekkende hubro og salamandre prioritert før ulykkes- og helseperspektivet. Det burde vært motsatt, og derfor må planleggingstiden ned. Det er på høy tid å gjennomføre statlige reguleringsplaner og større prosjekter. Det må bli slutt på at vi bygger stykkevis og delt. Det er mye større fornuft i å bygge helt. Selv om planleggingstiden i dag er altfor lang, er det heller ingen tvil om at det kan stilles mange kritiske spørsmål ved dagens planrutiner, kontrollrutiner og HMS: Blir det fulgt opp i plantiden og i byggetiden? Vi ser i VG i dag at Statens vegvesen får det glatte lag av det nyopprettede Vegtilsynet. Det kommer fram av 26 stikkprøver av utbyggingsprosjekter i Oppland. Vegvesenet kunne kun dokumentere kvalitetsplaner for halvparten av prosjektene, mens kontrollplaner kunne legges fram i 11 av 26 av prosjektene. Ikke ved noen av de 26 utbyggingsprosjektene kunne man dokumentere at trafikksikkerhetsgjennomgang var vedlagt ved overlevering, og ferdigstillelsesdokumentasjon kunne på dette tidspunkt legges fram for 0 av 26 prosjekter. Så langt kan Vegvesenet ikke redegjøre for om de har gjort de nødvendige kontrollene, hevder direktøren i Vegtilsynet. Vegtilsynet følger ikke opp Håndbok 151, som er et styrende dokument for utbyggingsprosjekter, verken når det gjelder kvalitets- og kontrollplaner, overlevering eller ferdigstillelse. Da må man begynne å lure på hva man faktisk holder på med i den butikken, for det tyder på veldig lite profesjonalisme.
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-04-09:
Det er en enstemmig komité som legger fram innstiling i denne saken, der vi behandler melding om eksport av forsvarsmateriell fra Norge i 2011. Det er avgjørende at eksport av forsvarsmateriell skjer på en fornuftig, etisk og forsvarlig måte og til nasjoner som vi, så langt det er mulig, kan stole på følger intensjonene som ligger i de avtaler som inngås hva gjelder bruk av forsvarsmateriellet vi eksporterer. I 2011 var den samlede verdien av eksporten i underkant av 3,9 mrd. kr. At det er et potensial for å øke eksporten uten at dette skjer på bekostning av innsyn, kontroll og sikkerhet, er Fremskrittspartiet ikke i tvil om. I stortingsmeldingens kapittel 3 beskrives rammeverket for eksportkontroll og hvordan Norge arbeider med å styrke kontrollen med eksport av forsvarsmateriell. Dette rammeverket har sin bakgrunn i et vedtak fattet allerede i 1959 – selvsagt med modifiseringer og endringer flere ganger opp gjennom årene. Det avgjørende er selvsagt hvordan vi som nasjon etterlever dette regelverket og sikrer at eksporten skjer innenfor de rammer som er vedtatt. Det er viktig at departementet og Stortinget hele tiden er bevisst på hvordan gjeldende retningslinjer etterleves og spesielt hvordan mottakerland vurderes sett opp mot hvordan materiellet kan benyttes i det enkelte mottakerland. Et strengt eksportkontrollregelverk må praktiseres, samtidig som det ikke må sette hindringer i veien for å sikre utviklingen innen denne industrien, som sikrer nye, kompetansefokuserte arbeidsplasser i Norge. For Fremskrittspartiet er det viktig å understreke at vi nå vedtar en reell innskjerping av kriteriene for eksport av forsvarsmateriell ved at søknader om B-materiell kan avslås med begrunnelse i atferdskriteriene. Dette vil, slik vi ser det, innebære at enkelte av dagens mottakerland vil måtte vurderes på nytt ut fra de nye kriteriene. Fremskrittspartiet er opptatt av at eksport av forsvarsmateriell skjer innenfor gjeldende regler, og at det er forankret i Stortingets vedtak og intensjon. Vi mener derfor det er viktig å ha klare regler for denne type eksport, slik at norsk industri kan rette sine markedssatsninger mot de land som fyller kriteriene for mottak. Norge er tjent med en solid, høyteknologisk forsvarsindustri. Det støtter Fremskrittspartiet fullt opp om. Det er derfor gledelig å se at industrien er enig i det regelverk som i dag foreslås vedtatt.
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-04-09:
I sitt innlegg var utenriksministeren inne på hvor viktig forsvarsindustrien er for Norge. Det er noe vi deler og er helt enig i. Vi vet at forsvarsindustrien er en næring som krever teknologisk fokus og kompetansebaserte arbeidsplasser. Hvordan mener utenriksministeren at dette kan utvikles ytterligere, uten at det går på bekostning av det regelverket som foreligger i dag?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-04-09:
Man er ikke veldig bekymret, men når jeg leser meldingen og hører saksordfører Hansens innlegg i dag, lurer jeg jo på om disse nærmest søsterpartienes – SV og Senterpartiet – oppskrudde anti-Europa-retorikk er helt ukomplisert for Arbeiderpartiet. Når man leser meldingen og leser innstillingen, er det nå etter åtte år i regjering nesten den siste sjansen man har til å se hva slags rød tråd det er i regjeringens europapolitikk, og hva slags ambisjoner man virkelig har. Man har valgt å unnlate å ta grep om informasjon, om opplysning og om koordinering av europapolitikken i departementet. Eller er det slik jeg har en alvorlig mistanke om, at man også i Arbeiderpartiet nå nærmest er slått i bakken av Senterpartiets og SVs anti-Europa-politikk?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-04-09:
SVs representant svarer systematisk uklart på det helt avgjørende spørsmål som representanten Woldseth stiller. Hva slags signaler er det SV har, eller for å spørre på en annen måte: Hva er det som skulle tilsi at søkkrike Norge i en ny forhandling om en ny handelsavtale med EU, preget av eurokrise og finanskrise, skulle kunne oppnå noen nye fordeler på handelsområdet, som vi ikke har i dag? Det minste man må kunne få lov å få svar på fra dem som går til det skritt å anbefale å si opp nasjonens viktigste avtale, er hva som er alternativet. Rams opp en kort serie med eksempler på fordelene – jeg vil ha respekt for SVs alternative veivalg hvis man kan dokumentere at nasjonen Norge og norske arbeidsplasser har noe å hente.