Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2016-05-24:
Den viktigste oppgaven en stat har, er å beskytte innbyggerne sine og grensene sine. Det er også det mest alvorlige den kan foreta seg. Noen ganger involverer det også å stille opp for allierte. Det involverer ikke bare ofte, men som hovedregel direkte inngrep i folks trygghet og frihet. Målet er å gjøre den sikrere, men det kan reelt true og ta liv på norsk jord, eller norske liv kan gå tapt på fremmed jord. Det har vi altfor mange eksempler på at har skjedd. Jeg kan ikke stå her og snakke om denne saken uten å rette en ydmyk takk til de som har kjempet for oss ute og hjemme, de som har ventet, de som har ventet forgjeves, de som har falt, og de som aldri har fått takk. I dag har Norge flere generasjoner veteraner enn noensinne, og vi skal være dem evig takknemlig. I dag er det etablert praksis at det er regjeringen som vedtar norsk krigsdeltakelse i utlandet, uten at Stortinget i vedtak involveres i åpen debatt eller åpne vedtak, men konsultasjoner gjøres i lukkede møter med et utvalg av nasjonalforsamlingen. Flertallet i komiteen viser til at den praksisen har bakgrunn i Grunnloven § 25, som sier at «Kongen har høyeste befaling over rikets land- og sjømakt», samt Grunnloven § 26, som sier at «Kongen har rett til å innkalle tropper», og til å begynne krig til landets forsvar. Derfor skjer det rundt Kongens bord. Med henvisning til disse paragrafene har norske tropper blitt sendt til tre utenlandskriger – Irak, Afghanistan og Libya – de siste ti årene, uten et aktivt vedtak i parlamentet bak seg. Flertallet viser til at dette prerogativet har vært omstridt. I 2001, da SV mente at et forslag om å sende soldater til Afghanistan burde debatteres i stortingssalen, uttalte daværende leder av utenrikskomiteen, Thorbjørn Jagland, følgende: «Det er ikke bare slik at det er unødvendig å fatte noe vedtak i denne saken. Vi mener at det ville gjøre ansvarsforholdet mellom storting og regjering uklart hvis vi skulle gjøre det.» Gunnar Garbo, tidligere stortingsrepresentant for Venstre, skrev i VG 16. januar 2008: «Grunnlovens § 26 gir regjeringen fullmakt til å innlede krig for å forsvare Norge. Men den åpner ingen adgang til å starte angrepskrig. Etter paragraf 25 er det også tvilsomt om regjeringen i dag har rett til å bruke tropper utenfor landets grenser uten samtykke fra Stortinget.» Disse sitatene viser at det har vært stor diskusjon omkring hvordan de paragrafene skulle tolkes. UDs rettsavdeling ga en betenkning 27. november 2001, i forbindelse med regjeringen Bondevik IIs vedtak om norsk deltakelse i Irak-krigen, og der sier UDs rettsavdeling mye av det samme som også konstitusjonell avdeling i Stortinget sa da de senere støttet denne vurderingen. I betenkningen heter det: «En konsekvent konstitusjonell praksis siden 1950-tallet, blant annet kommandoforholdene vedrørende den norske deltakelsen under Golf-krigen, bekrefter forståelsen om at Grunnloven § 25 ikke er til hinder for deltakelse i operasjoner i utlandet, selv under annen nasjonal kommando, dersom dette er ledd til ivaretakelse av internasjonale oppgaver som også skal ivareta Norges ideelle interesser eller sikkerhetspolitiske behov.» Flertallet mener at regjeringen, som Stortingets tillitsvalgte, fortsatt skal kunne fatte denne avgjørelsen. Likevel vil jeg legge til at det er et ansvar som forplikter, ikke bare til å fatte de riktige avgjørelsene, men til å sørge for åpenhet om avgjørelsen og skape en offentlig debatt – og lytte til den offentlige debatten. Det kan være gode grunner til at det haster å delta i operasjoner utenlands, men da må de grunnene deles, og de må forklares, og man må bli utrustet med en mulighet til å forstå. De grunnene må belyses og gjøres tilgjengelige for oss. De må gjøres tilgjengelige for oss som sender mennesker fra oss til en krig i et annet land. Det er noen sentrale spørsmål som regjeringen har ansvar for å forklare før beslutningene fattes. De spørsmålene kan være: Er det nødvendig? Er det forsvarlig? Er det forholdsmessig? Er oppdraget farlig? Vil det lykkes? Er Norge i krig? Ikke minst er det viktig for de som drar. Regjeringen må gjøre de som drar, sikre på at når de står der i uniform, på fremmed jord, med bankende hjerte og våpen i hånden, så har de noen i ryggen. Med det anbefaler jeg flertallsinnstillingen.