Kristin Clemet (Høyre), 2005-01-20:
Et hovedmål med Kompetansereformen er at alle voksne som trenger det, skal få mulighet til grunnskoleopplæring, og at alle voksne som ikke har fullført videregående opplæring, skal få mulighet til slik opplæring. Formålet er å legge til rette for at alle har nødvendige, grunnleggende ferdigheter for å kunne delta i arbeids- og samfunnsliv. Personer født etter 1978 har, i og med Reform 94, automatisk rett til videregående opplæring. Samtidig er det innført rettigheter også for dem født før 1978 som ikke tidligere har fullført videregående opplæring. Mulighetene for dem som mangler grunnskole, er også bedret. Opplæringen skal skje på grunnlag av den enkeltes realkompetanse. Det er fylkeskommunene som skal sørge for at voksnes rettigheter til videregående opplæring blir oppfylt, og kommunene har tilsvarende ansvar på grunnskolens område. De er blitt sterkt oppfordret til å benytte studieforbund og frittstående fjernundervisningsinstitusjoner, og å samarbeide med arbeidslivet. Det er det formelle rammeverket. Hva så med praktiseringen? Jeg synes kanskje interpellanten tegner et litt dystert bilde. Tall fra Statistisk sentralbyrås arbeidskraftundersøkelse for 2003 viser at Norge er nummer to, etter Sverige, når det gjelder deltakelse i etter- og videreutdanning. Norge er i tetskiktet både i EU og OECD når det gjelder jobbrettet utdanning og opplæring i den yrkesaktive delen av befolkningen. Reformen har, etter min mening, bidratt til et nytt syn på læring og kompetanse, og innen enkeltsektorer har den hatt betydelig effekt ved at tilgangen på kompetent arbeidskraft har økt. Helsesektoren, som det ble nevnt, utmerker seg ved at mange har fått en godkjenning av kompetanse gjennom realkompetansevurdering og yrkesprøving. Informasjon fra fylkene bearbeidet av Vox, nasjonalt senter for læring i arbeidslivet, viser at det høsten 2003 befant seg ca. 21 200 voksne i fylkeskommunal videregående opplæring. 84 pst. av disse fikk opplæring spesielt tilrettelagt for voksne. Dette innebærer at tilbudene som regel er avkortet og tilpasset den enkelte. Fylkene har, ifølge undersøkelsen, en positiv innstilling til Kompetansereformen. Evaluering av reformen viser likevel at det fortsatt er en del som har behov for kompetanseheving, som ikke har fått det. Årsakene til dette er sammensatte. Jeg tror én viktig årsak er at fylkeskommunene vurderer og verdsetter realkompetanse og opplæringstilbud til voksne noe ulikt. Jeg har derfor tatt initiativ til at departementet nå gjennomgår spørsmål knyttet til fylkenes praktisering av voksnes rett. Jeg vil selvfølgelig også legge til at voksne som mener at de ikke får oppfylt sine rettigheter, har adgang til å klage, men det skal jo være en siste utvei. Det er ikke dokumentert at fylkeskommunenes økonomi er et problem, i hvert fall ikke i denne sammenheng. Fylkeskommunene oppgir selv et lavt antall personer på ventelister for opplæring. Det er nok likevel et problem at for mange søkere med realkompetanse plasseres i fulle utdanningsløp, og at opplæringen ikke avkortes selv om det er grunnlag for det. Det er ikke formålseffektivt, men det er heller ikke kostnadseffektivt, verken for fylket eller for den personen det gjelder. Innveksling av realkompetanse til formell kompetanse er en utfordring. Norge utmerker seg internasjonalt for å ha opprettet gode systemer som muliggjør dette. Likevel gjenstår det nok noe for å realisere systemet godt i praksis. Det er jeg helt enig med interpellanten i. I samarbeid med et utvalg fylkeskommuner har Vox laget en opplæringspakke innen realkompetansevurdering i videregående opplæring. Jeg håper en slik pakke kan være til hjelp når fylkene skal praktisere dette systemet. Jeg har dessuten forventninger til at de nye læreplanene, som skal inneholde tydeligere kompetansemål, vil lette realkompetansearbeidet innenfor videregående opplæring. Jeg vil også nevne at en del nok ikke kjenner til sine rettigheter. Det er variasjoner mellom fylkeskommunene som tyder på at enkelte fylker har informert bedre enn andre. Det er viktig at informasjonen gis gjennom de kanaler som voksne har tilgang til. Her er både arbeidslivet og offentlige etater viktig. Departementet har dessuten - og dette kjenner komiteen utmerket godt til, siden den har vært opptatt av det samme og også har tatt initiativ - i samråd med partene i arbeidslivet gitt Kompetanseutviklingsprogrammet i oppdrag å utforme og gjennomføre forsøksprosjekter basert på en trepartsfinansiering av livsopphold under utdanning. Dette kan gi personer med lav kompetanse i arbeidslivet bedre muligheter til å delta. Jeg er helt enig med interpellanten i at skillet mellom voksne med og uten rett er problematisk. Siden voksenretten ble innført, har det blitt en økende gruppe som mangler grunnopplæring, som verken har ungdoms- eller voksenrett. Dette skyldes bl.a. at en del ungdom som har hatt rett til videregående opplæring, ikke har benyttet seg av retten eller har begynt i videregående skole og avbrutt underveis - og siden disse personene er født etter 1978, har de ikke rett til videregående opplæring som voksne. Som et første skritt har jeg sendt på høring et forslag om at ungdomsretten utvides til og med det året man fyller 24 år. Hvis forslaget realiseres, vil dette være et viktig skritt på veien. En slik endring vil være til nytte for en del personer født etter 1978 som av ulike grunner ikke har benyttet seg av sin rett til videregående opplæring etter Reform 94, eller som bryter av og vil komme tilbake, osv., og ikke minst for innvandrere som er kommet til Norge for sent til å kunne benytte seg av sin ungdomsrett. La meg avslutningsvis komme med en kommentar til noe av det interpellanten sa, nemlig at Norge utmerker seg internasjonalt, at vi har gode systemer for livslang læring, men at det ikke er så bra på grunnutdanningens område. Jeg vil nok nyansere det litt, for rent systemisk utmerker vi oss meget positivt på grunnopplæringens område også, faktisk gjennom hele systemet. Det som er Norges utfordring, er hvordan vi greier å utnytte systemene våre, og her har interpellanten tatt opp ett tema i dag: Hvordan blir Kompetansereformen utnyttet og praktisert? Jeg tror litt bedre enn kanskje interpellanten selv mener, mens det på grunnopplæringens område særlig dreier seg om dette med læringsutbytte, som har fått stor oppmerksomhet. Helt til slutt: Jeg mener det er veldig viktig ikke å stirre seg altfor blind på hva som skjer i det formelle utdanningssystemet når det gjelder voksne, og når det gjelder Kompetansereformen, eller i tilknytning til det formelle utdanningssystemet. Jeg tror det er klart - det er blitt mer og mer klart siden Kompetansereformen kom - at det er læring i det daglige og læring knyttet til praksis, læring knyttet til den jobben du faktisk har, som er den mest effektive læring. Det er det viktigste og det klart mest motiverende for arbeidstakerne. Dette har i og for seg vært påpekt av bl.a. LO i mange år, men det blir tydeligere og tydeligere. Vi har bl.a. avdekket det ganske tydelig gjennom den såkalte Kompetanseberetningen, som vi fikk første gang i 2003, og som kommer i en ny versjon ganske snart. Jeg tror det er veldig viktig å stimulere til å skape ikke bare «lærende» skoler, men en god kultur for læring i alle bedrifter og på alle arbeidsplasser. Det vil skape innovasjon. Det vil også gjøre det mulig å realisere visjonen bak Kompetansereformen på en enda bedre måte enn vi kan gjøre ved bare å se på hva som faktisk skjer av etter- og videreutdanning i det formelle utdanningssystemet.