Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2004-03-05:
Et gammelt ord sier at det er viktigere hvordan man tar det, enn hvordan man har det, når en står overfor vanskelige, kanskje uventede situasjoner eller utfordringer i livet. Med globaliseringen kan det være på samme måte. Den er der, til tross for at enkelte forsøker å debattere om vi ønsker den eller ikke. Debatten må derfor dreie seg om hvordan vi ønsker å forholde oss til globaliseringen. Høyre har et grunnleggende positivt syn på globaliseringen. Den bidrar til økt samhandling mellom mennesker, og den fremmer samarbeid. Globaliseringen innebærer at internasjonalt samarbeid blir av stadig større betydning for å nå sentrale politiske mål, både i forhold til utviklingen i eget samfunn og i forhold til utviklingen i verdenssamfunnet for øvrig. For Norges del skjer dette ofte i forhold til EU-prosessen. Tiltak som gjennomføres i EU for å møte de økende internasjonale styringsutfordringene, vil få betydning for de valg Norge foretar, og for effektiviteten av norske tiltak. Høyres tilnærming til globaliseringen er at det er en prosess som bærer preg av en økende samhandling mellom mennesker, selskaper og regjeringer i ulike land. Dette er en prosess som er drevet av internasjonal handel og investeringer, og som understøttes av ny informasjonsteknologi. Det er klart at det er på det økonomiske området at globaliseringen er kommet lengst. Derfor kan vi med rette si at globalisering fører til en større integrasjon i verdensøkonomien. Det innebærer i denne sammenheng utvikling av globale markeder for produksjon av varer og tjenester. Konsekvensen er at vi ikke lenger kan operere med nasjonale økonomier. Dette er spesielt tydelig for land som Norge, med en svært åpen økonomi. Det innebærer at vår velstand er tilsvarende avhengig av den økonomiske utviklingen andre steder i verden. Derfor er det grunnleggende nødvendig for oss i Norge å bidra til å styrke nasjonale myndigheters evne til å utnytte globaliseringens fordeler. Godt nasjonalt styresett er med andre ord avgjørende for å kunne utnytte globaliseringens muligheter. I Norge er den største utfordringen å modernisere og effektivisere eksisterende offentlige institusjoner. I de fattigste utviklingslandene er utfordringen i stor grad å bygge opp ny kompetanse, nye institusjoner og regelverk. Derfor er det av stor betydning at det etableres en så helhetlig tilnærming til utviklingspolitikken som mulig, og som innebærer at både fattige og rike land forplikter seg til betydelige reformer. Slike reformer vil omfatte endringer i det globale rammeverket for handel, gjeld og investeringer. Det vil omfatte godt styresett i utviklingsland, mer og bedre bistand fra OECD-land og også mobilisering og styrking av privat sektor og sivilt samfunn. Å betrakte Regjeringens og de senere års norske utviklingspolitikk som almisser, slik utenrikskomiteens leder har gjort i mediene denne uken, er derfor fullstendig feilaktig. Det er Regjeringens og Høyres mål at flest mulig mennesker både her i landet og globalt skal få dra nytte av globaliseringens positive sider. Derfor er det viktig å bidra til at det enkelte mennesket i størst mulig utstrekning skal kunne realisere sine evner og få oppleve globaliseringens tidsalder som en verden av muligheter og ikke av begrensninger. Det er ingen tvil om at den tiltakende globaliseringen har hatt stor og positiv betydning for mange mennesker over hele kloden. I motsetning til det inntrykk som norske medier sprer, er begeistringen for globaliseringen større i de fattige land enn i Vesten. En undersøkelse fra det anerkjente meningsmålingsbyrået Pew Research Center blant 38 000 personer i 44 land på samtlige kontinenter viser at et flertall av befolkningen i USA og Vest-Europa mener globaliseringen er bra, selv om bare 7 pst. mener den er svært bra. I Asia og Afrika sør for Sahara derimot anser henholdsvis 22 og 29 pst. at globaliseringen er svært bra. Mens hver fjerde person i Vesten mener at globaliseringen har en negativ effekt, er det bare hver tiende person, altså 10 pst., i Afrika og Asia som deler denne oppfatningen. I Afrika mener 75 pst. av de spurte at multinasjonale selskaper har en positiv effekt for deres land. 72 pst. mener at institusjoner som WTO er velgjørende, og det er bare 28 pst. som mener at antiglobaliseringsbevegelsen fører noe godt med seg. Globalisering betyr mer frihet, men frihet må også kombineres med internasjonalt ansvar. Det innebærer større behov for globale fellesskapsløsninger. Konkret kommer dette til uttrykk i form av et økende krav om et bedre organisert FN-system. Et reformert FN som tar bedre hensyn til de politiske, økonomiske, sikkerhetsmessige og miljømessige utfordringer som starten på det 21. århundre reiser, vil være et FN som er mer legitimt og dermed også mer effektivt og demokratisk. Som innstillingen fra utenrikskomiteen sier, må målet «være at vi gjennom bedre internasjonale kjøreregler skaper et globalt samfunn tuftet på demokratiske stater der alle mennesker har sosial sikkerhet basert på rettferdighet og der alle har rett til en jobb og mulighet til å forsørge seg og sine». Samtidig er det også regjeringspartienes syn at en reform av FN-systemet må innebære en effektivisering av eksisterende fora og institusjoner, snarere enn å forsøke å erstatte dem med noe annet. Derfor mener vi også at målet må være å gjøre de eksisterende multilaterale fora, herunder også Bretton Woods-institusjonene, så effektive, relevante og representative som mulig. En særlig utfordring for Norge som medlemsland er å få de ulike multilaterale fora til å fungere optimalt sammen. Det er mot denne bakgrunn at vi er skeptiske til Arbeiderpartiets, SVs og Senterpartiets ønske om å etablere et FNs økonomiske og sosiale sikkerhetsråd. Etter vårt syn er det altså viktigere å effektivisere de eksisterende institusjonene enn å opprette nye. For Norges del betyr EUs utvikling svært mye i forhold til globaliseringsprosessene. I dette perspektivet er det Høyres syn at regional integrasjon representerer en varig og lovende trend. Regional integrasjon i ulike verdenshjørner skaper nye muligheter for fred, utvikling og samhandling. Samtidig representerer regionale integrasjonsprosesser nye muligheter for interregionalt samarbeid. Dette er en ekstra måte å styrke den globale styringen på. ECOWAS i Vest-Afrika, Den afrikanske union, AU, ASEAN i Sørøst-Asia, Mercosur i Latin-Amerika og NAFTA er alle eksempler på regionale prosesser. Ikke alle av dem har et politisk fellesskap som mål, men alle har det til formål å styrke det regionale samarbeidet på en slik måte at det kommer alle parter til gode. Derfor er det også farlig slik SV og Senterpartiet legger opp til, når de hevder at det er en motsetning mellom regionale integrasjonsprosesser og de globale samarbeidsstrukturene. Snarere er det slik at regionalt samarbeid kan styrke forutsetningen for at de globale arrangementene kan fungere på en ordentlig måte. EU har f.eks. flere ganger understreket at de betrakter sin felles utenriks- og sikkerhetspolitikk i et FN-perspektiv. Det er viktig å ta i betraktning når vi fra norsk side skal analysere de reformprosesser som nå foregår i FN. Globaliseringen er en utvikling som vi er en del av. Jeg gleder meg på vegne av millioner unge mennesker i alle land som skal få del i de mulighetene som åpnes for dem i en globalisert verden. De vil få større muligheter for egenutvikling, men også for å kunne spille en større rolle for andre menneskers fremtid og skjebne. Kanskje er det årsaken til at så mange av nettopp mine yngre kolleger i Høyres stortingsgruppe har tegnet seg til dagens debatt med stor iver. Fremtiden hører dem til, og de ønsker å ta et medansvar for at mulighetenes positive effekt for både oss og andre langt skal overskygge problemene. Thomas Friedman, som er fast korrespondent for New York Times i Midtøsten, skrev så sent som i går, 4. mars, om globaliseringens utvikling i tre faser. Fase 1 var fra slutten av 1800-tallet til første verdenskrig, med dampbåt, jernbane og fallende transportkostnader. Verden krympet fra å være stor til å bli middels stor. Fase 2 var fra ca. 1980 til 2000, med fallende telecomkostnader og pc-ens inntreden. Verden krympet, fra middels stor til liten. Nå er vi i fase 3, hvor verden krymper fra å være liten til å bli ørliten, og preges av fiberoptikk, bredbånd og nesten gratis transport av enorme datamengder. PC-en er universell, og det finnes software for ethvert formål. En kan mene hva en vil om globaliseringen, skriver Friedman, men det er helt sikkert at den ikke forsvinner. Høyre er meget fornøyd med at Regjeringen gjennom meldingen viser hvordan vi skal utnytte mulighetene offensivt og bli en ansvarlig medspiller i den verden som omgir oss tett, krevende, men også forventningsfullt.