Siri Frost Sterri (Høyre), 2000-05-16:
Statsråden tar i sin redegjørelse utgangspunkt i nyhetsbildet fra Afrika. Det er dessverre slik at den pågående konflikten i Zimbabwe ikke lenger er den eneste som dominerer på skjermen og i avisspaltene. Sammenbruddet i forhandlingene mellom Etiopia og Eritrea setter sitt krigspreg på andre deler av Afrika. Denne konflikten har alt krevd titusener av liv og forsterket hungerkatastrofen i denne delen av Afrika. I Sierra Leone er situasjonen prekær og blottlegger at også FNs myndighet er begrenset. Det er utvilsomt sant at i de interne og mellomstatlige konfliktene i Afrika er det de fattige som blir taperne. Konflikter er fattigdomsforsterkende. Konflikter er samtidig en konstant påminnelse om de underliggende årsaker til fattigdom og behovet for å bruke utviklingshjelp på en balansert og effektiv måte. Det er et grunnleggende prinsipp i norsk bistandspolitikk at mottaker har ansvar for egen utvikling. Samtidig er det vårt ansvar at vi sørger for hjelp til utvikling og ikke bistand til enhver form for politisk og økonomisk utvikling av den typen vi har sett i Zimbabwe. Fenomenet Mugabe er en påminnelse om at der korrupte regimer kjemper for overlevelse, oppstår det ikke bare interne konflikter, men hele regioner settes i fare og dermed også de skjøre utviklingsmuligheter som er et resultat av langvarig utviklingshjelp. «Fattigdommen er ikke abstrakt, den har ansikt og stemme,» sier statsråden. Jeg kunne være fristet til å si at heller ikke korrupsjon og vanstyre er det. Også det har ansikt og stemme. Jeg mener derfor det er riktig at Regjeringen – bl.a. etter påtrykk fra Høyre – er kommet til den konklusjon å fryse deler av stat til stat-bistanden. Norges reaksjon er nødvendig. Spørsmålet er imidlertid om den går langt nok. Jeg minner om at Høyre i bistandsdebatten i desember i fjor satte søkelyset på nettopp Zimbabwe. Ved den anledning tok Arbeiderpartiet til orde for å vri bistanden fra landbevilgninger til regionbevilgninger. Når Regjeringen nå fryser land til land-bistanden, får vi en mer passende reaksjon. Og dersom utviklingen fortsetter i det sporet som den har gjort siden årsskiftet, bør imidlertid Norge vurdere en enda strengere reaksjon. Statsrådens signal om å komme tilbake i neste års statsbudsjett med en vurdering av om Zimbabwe fremdeles skal være et prioritert samarbeidsland for Norge, blir et for svakt virkemiddel. Høyre vil oppfordre Regjeringen til ikke bare å følge utviklingen nøye, men også å velge de riktige virkemidlene. På den bakgrunn stiller jeg meg noe undrende til statsrådens antydning om at et politisk og økonomisk sammenbrudd i Zimbabwe vil kunne få alvorlige konsekvenser for hele det sørlige Afrika. Spørsmålet er vel snarere om ikke dette alt har inntruffet, og at Norge på denne bakgrunn burde velge det skarpeste reaksjonsmidlet: full stans av all bistanden til landet. Det er ikke myndighetenes håndtering av situasjonen, som statsråden uttrykker det, som er årsak til krisen, men selve styresettet I sin øvrige redegjørelse sender statsråden viktige signaler om en mer variert bistandspolitikk. Spesielt viktig er signalet om et offensivt partnerskap mellom privat næringsliv, myndigheter og frivillige organisasjoner. Det er ikke lenge siden Stortinget vektla betydningen av å utarbeide en strategi for næringsutvikling i sør. Hensikten med dette initiativet er nettopp å tilrettelegge for næringslivet. Men dette virker naturligvis to veier. Det er ikke bare slik at næringslivet skal være seg sitt samfunnsansvar bevisst, men også at norske myndigheter skal vite å tilrettelegge for at norsk næringsliv kan spille en større rolle i norsk bistandspolitikk. Innføring av en fellesordning med både bundet og ubundet bistand er her et sentralt virkemiddel, og Regjeringens vurdering av blandede kreditter og parallellfinansiering vil kunne bidra til å styrke næringslivets rolle. Det er positivt at statsråden signaliserer vilje til å gå lenger enn den forrige bistandsministeren på dette punktet. Høyre vil følge den prosessen statsråden åpner for når hun bl.a. hevder at Regjeringen vil arbeide for at forholdene blir lagt bedre til rette for private investeringer i Afrika. Stortingets debatt om bistandsmidler på Balkan har satt et viktig søkelys på nødvendigheten av et mer fleksibelt bistandssystem. Norge har som bidragsyter til denne regionen låst seg til et system som ikke følger den praksis EU legger opp til, der bruk av bundet bistand er mer vanlig. Dersom norsk næringsliv skal få like konkurransevilkår som europeisk næringsliv, må Norge i større grad være villig til å fire på prinsipper og tilrettelegge for større fleksibilitet. Statsrådens inkludering av EU som en av våre mange rammer for arbeidet mot en mer rettferdig verden, er på den bakgrunn positivt. Handel er et annet område der fleksibilitet er et nøkkelord. Norge gir i dag 0,22 pst. av BNI til MUL-landene, og i 1999 gikk 35 pst. av norsk bistand til disse landene. Samtidig ser vi at MUL-landenes andel av verdenshandelen reduseres og i dag utgjør bare 0,5 pst. av den totale verdenshandelen. Afrika er hardest rammet. Rundt 80 utviklingsland kan i dag karakteriseres som marginalisert i verdenshandelen. Det dreier seg om 35 pst. av verdens befolkning, og om nesten alle MUL-landene. Høyre minnet i bistandsdebatten i desember om verdien av økt internasjonal handel og viste i den forbindelse til Kofi Annans uttalelse om verdien av å øke utviklingslandenes handelsmuligheter. Norges politikk for å øke utviklingslandenes muligheter i WTO og sikre et åpent og regelbasert handelssystem er et viktig bidrag. Her må Norge sørge for at det er samsvar mellom våre ønsker på utviklingslandenes vegne og den politikk vi selv fører overfor utviklingslandene. Jeg oppfatter statsråden dit hen at hun er klar over dette samsvaret når hun gir signal om at Norge i større grad må ta hensyn til de eksportprodukter som er av særlig betydning for utviklingslandene. Samordning og målretting av ressurser er et viktig signal om hva som bør være det sentrale for norsk utviklingshjelp. Målet om å være en fremtredende nasjon innen fattigdomsbekjempelse må ikke overskygge krav til måloppnåelse og effektiv og fleksibel hjelp. Det er derfor med glede at jeg merket meg statsrådens målsetting om å øke utviklingshjelpen i «takt med mulighetene for å anvende midlene på en effektiv måte». Jeg forstår dette slik at statsråden vil vektlegge måloppnåelsen mer enn tallmagien, og i så fall deler Høyre denne prioriteringen og oppfatter den som et positivt signal i retning av større bredde. Jeg vil også anta at dette innebærer en ny vridning av den målsetting Arbeiderpartiet gav uttrykk for etter budsjettforliket med sentrumspartiene i fjor, da viktigheten av å oppnå én prosentandel av BNI ble understreket. Norge har et godt rykte på seg som en solid bidragsyter i bistandssammenheng. Nettopp derfor er det viktig at Norge benytter seg av denne posisjonen til å bli et foregangsland også når det gjelder bredde på vår bistand. En fleksibel bistandspolitikk er den beste garanti for at vår bistand kommer dem til gode, som trenger den. Dette innebærer at vi også tenker nytt når det gjelder tradisjonelle kanaler for bistand. Statsrådens signal om å revidere retningslinjene for støtte til frivillige organisasjoner peker i retning av fornyelse. Det er vi i Høyre tilhengere av, det vil også tjene de frivillige organisasjonene. Men Norges bistand kan bli bedre. OECDs utviklingskomite, DAC, har påpekt at Norge kan gjøre mer, bl.a. for å koordinere humanitær bistand og langsiktig utvikling. Regjeringen har tydeligvis merket seg dette og satt det opp på listen over viktige prioriteringer. Også dette vil vi følge nøye med i fra Høyre side, spesielt med tanke på delingen av ansvarsforholdet mellom utviklings- og utenriksministeren. En mulig gevinst ved en slik deling er handlefrihet overfor andre regioner, der norsk bistand i dag ikke brukes i stor utstrekning. Dette kan virke positivt forutsatt at det gir grobunn også for langsiktige prioriteringer og fleksible løsninger.