Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-08:
Det er med blandede følelser jeg står her i dag når vi skal behandle en så viktig sak som fusjonen mellom Statoil og oljedelen i Hydro. Fremskrittspartiet har i lang tid – ja lenge før dette ble et tema for Stortinget og denne regjeringen – vært positive til en fusjon mellom disse to selskapene. Tidligere partiformann i Fremskrittspartiet, Carl I. Hagen, luftet ideen for flere år siden. Han fikk da ingen støtte, men nå er det altså et enstemmig storting som sier at dette er en fornuftig ting å gjøre. Samtidig konstaterer jeg at de politiske grep som var nødvendige for oljepolitikken i sin helhet, og som var forventet av et samlet storting, ikke ble levert i denne saken. Av stortingsproposisjonen ser vi veldig tydelig at Regjeringen nøyer seg med å observere hva som skal skje i framtiden, og skal føre dialog med partene. Derimot har opposisjonen framlagt en helhetlig politikk som ivaretar verdiskapingen i tillegg til de interessene StatoilHydro har. Og innlegget fra talsmannen fra de rød-grønne partiene, Tore Nordtun, styrker denne følelsen, for hans innlegg, og ikke minst hans svar på mitt spørsmål om hva Regjeringen har gjort med tanke på verdiskapingen på sokkelen, altså den aktive næringspolitikken, ble besvart med entydige refleksjoner om StatoilHydro som selskap. Men norsk sokkel og norsk verdiskaping er mye mer enn StatoilHydro. Det burde i hvert fall være mye mer enn StatoilHydro. Ut fra den helhetlige politikken som opposisjonen presenterer, vil Fremskrittspartiet helhjertet støtte fusjonen, men vi skulle ha ønsket at vi kunne bidra til at flertallet på Stortinget leverte en mer aktiv politikk. Fusjonen er utvilsomt positiv for StatoilHydro. Vi tror at selskapet vil stå seg bedre samlet enn det de ville gjort hver for seg, i hvert fall på de fleste områder. Selskapene vil kunne få ut synergier, og Regjeringen nevner vel at en regner med en besparelse på ca. 4 milliarder kr i året gjennom synergieffekter. En vil kunne spare penger på drift av felt ved å se ting i en helhet når man gjør innkjøp og nye investeringer. Ved forsøk på å få aktivitet i utlandet vil en kunne unngå unødvendig konkurranse seg imellom om noe som det fra et norsk perspektiv vil være helt unødvendig å konkurrere om. Det nye selskapet står teknologisk sterkt. Det er vant til å løse store utfordringer, noe vi ser på Ormen Lange, på Snøhvit og ikke minst på mange av de eldre feltene i Nordsjøen. Det er en viktig bedrift i mange deler av landet, og derfor er det godt at det har kommet en del avklaringer om lokalisering av hovedkontor, og en del av den aktiviteten som skal skje rundt omkring. Vi savner riktignok litt mer tyngde på hva som skal skje i nordområdene, men veldig mye er bra avklart. Det er godt. Der tror jeg heller ikke det er så veldig mye uenighet i denne salen. Det uenigheten går på, er altså ikke det som går konkret på StatoilHydros drift i framtiden, men det går på de oljepolitiske føringene, altså det som denne sal faktisk var mest opptatt av, nemlig politikken som skal føres. For fusjonen medfører en av de største og viktigste endringene i norsk oljevirksomhet noen gang. Det var opposisjonen flink til å påpeke veldig tidlig, selv om enkelte media sier at det ikke har skjedd før de siste uker. Hvis en ser på referatet fra spørretimen 10. januar i år, vil en se at fusjonen ble tatt opp som et tema. Erna Solberg fra Høyre og undertegnede uttrykte glede over fusjonen isolert sett, men påpekte at vi fryktet at det nye selskapet blir en enorm kjempe som får diktere det som skjer på sokkelen, med de bekymringene det betyr for den totale verdiskapingen, for leverandørindustrien, for forskningsaktiviteten osv. Det er også interessant å merke seg at olje- og energiministeren i sitt svar bekrefter at StatoilHydro blir en dominerende aktør på norsk sokkel, og dominerende aktører trodde jeg vi ønsket å unngå, at det var noe som faktisk ble oppfattet som negativt. Dermed forutsatte alle i denne sal – i hvert fall fra opposisjonens side – at det politiske håndverket som ble ført fra Regjeringen fram til proposisjonen ble framlagt, tok utfordringene på alvor, og at man fremmet tiltak som faktisk stod i stil med størrelsen på fusjonen. Da vi fikk proposisjonen noen måneder senere, var det bare å konstatere at den var en stor skuffelse. Regjeringen er flink til å beskrive utfordringene og den eksisterende situasjon, men den er veldig dårlig til å omgjøre dette til politisk handling. Regjeringen leverer ikke det politiske håndverket mange forventer, og løsningen er, som jeg har nevnt, at en skal følge nøye med og føre dialog. Men så har det i etterkant av proposisjonens framleggelse kommet ett proaktivt grep, og det er at en fjerner taket på 60 ansatte i Petoro. Petoro er altså det eneste proaktive grepet av betydning som Regjeringen framlegger i tidenes største endring i norsk oljevirksomhet. Denne passiviteten kan koste samfunnet dyrt, for selv om en kan glede seg over milliardutbytte fra StatoilHydro hvert år, vil altså bare en marginal reduksjon av verdiskapingen på sokkelen totalt sett ha et mye større siffer enn det en kan få av økt utbytte fra StatoilHydros satsing i utlandet. Da må en jo stille spørsmålet: Hva skal en med en aktiv næringspolitikk når Regjeringen mangler retningssans? Opposisjonen har derimot vært aktiv og pekt på en rekke viktige suksessfaktorer for den gode verdiskapingen på sokkelen. Vi har pekt på viktigheten av konkurranse og mangfold, på viktigheten av konkurrerende oljeselskap, og ikke bare at staten skal være en dominerende eier eller være dominerende i selskapet. Vi har pekt på viktigheten av et bredt forskningsarbeid, en vital leverandørindustri og kompetanse og kapasitet i forvaltningsleddene. Vi har sagt at det er viktig å opprettholde nesten-suksessfaktorene. Vi har derfor fremmet en rekke tiltak som faktisk Regjeringen selv burde ha fremmet i proposisjonen, fordi det er ganske selvsagt at de blir gjennomført. De burde heller ikke være kontroversielle. Men vi merker oss at Regjeringen allikevel ikke har gjort det. Det gjelder krav som at en f.eks. reduserer StatoilHydros dominerende markedssituasjon på sokkelen, gjennom å legge en del prinsipp til grunn når en skal tildele nye lisenser, at en f.eks. hadde bedt StatoilHydro om å redusere eierandeler i marginale felt, slik at en får flere operatører inn som kan være konkurrenter, både for å stimulere til forskning og for å stimulere leverandørindustrien. Vi har konkret bedt om at man styrker Petoro og Oljedirektoratet. Vi har bedt om at det iallfall må fremlegges en evaluering av situasjonen for leverandørindustrien og av forskningssituasjonen. Ikke engang det, en evaluering, klarer de rød-grønne partiene å si at de vil være med på å støtte. Nei, regjeringspartiene støtter faktisk ingen av forslagene fra opposisjonen. Med løfte om en aktiv næringspolitikk er det ganske oppsiktsvekkende. Denne saken kunne vært en signatursak for Regjeringen for å vise det de mener i praksis både med en aktiv næringspolitikk og aktivt eierskap. Istedenfor ender vi opp med aktiv observasjon. Der de rød-grønne anklaget Bondevik II-regjeringen for å ha en tom verktøykasse, står Stoltenberg II-regjeringen igjen uten en verktøykasse. Mens Regjeringen – med statsministeren i spissen – har stått utenfor direktørens kontor med pompong og cheerleader-fakter, har altså rød-grønne stortingsrepresentanter stått utenfor de samme kontorene og bedt folk gå planken, eller aller nødigst skal de få overleve som postbud. Det eneste som har bidratt til et heftig engasjement i debatten i de rød-grønnes leir, har vært diskusjonen om hva navnet på selskapet skal være. Hva barnet skal hete, har altså vært det mest attraktive å debattere. Så fort stortingsproposisjonen ble framlagt og dette ble avgjort, har det vært stille som i graven. Det er symbolsk riktig, for det er også i graven den aktive næringspolitikken har havnet. Dette var ikke uventet når man har sett hvordan de rød-grønne har oppført seg på Stortinget etter valget, og sett i lys av de andre løftene de har kommet med om en aktiv næringspolitikk og et aktivt eierskap. Det ble jo lovt at en skulle redde Union. Den bedriften er i graven. Industrikraftregimet ble først lovt før jul i fjor, så i revidert i år, og det er fortsatt ikke framlagt. Det ble lovt aktive grep for å innfri løfte om gassrør til Grenland. Så langt har vi sett at det har blitt utsatt med to år, uten at Regjeringen har fremmet noen nye tiltak som ikke Bondevik II-regjeringen allerede har iverksatt. Det var også et løfte om at en skulle redde petrokjemiindustrien fra å bli solgt til utlandet. Den siste bedriften ble solgt i forrige uke. Det som allikevel er mest kritikkverdig her, sett fra Stortingets synspunkt, er ikke at Regjeringen bryter sine løfter om en aktiv næringspolitikk eller et aktivt eierskap. Det er egentlig heller ikke det at Regjeringen står i fare for å skusle vekk store verdier på sokkelen, og at man ødelegger konkurransen og kun prøver å kompensere for det ved å øke eierandelen. Det som er mest kritikkverdig her, er informasjonsbiten, som mange føler har vært dårlig. Regjeringen har flertall på Stortinget – det vet de åpenbart, og det gir utslag. Fra regjeringspartienes side forsøker en ikke i særlig grad å inngå brede forlik i en så viktig sak som dette. Man tar også veldig lett på informasjonsflyten. I en så tung sak som dette burde en gjort sitt ytterste for å sikre et bredt kompromiss som går på tvers av regjeringskonstellasjoner i framtiden. Her snakker vi om en viktig sak som har så store konsekvenser for verdiskapingen og inntektene til den norske stat i lang tid framover at en burde være sikker på at de vedtak som nå blir gjort, er robuste, uansett om man får et regjeringsskifte i 2009, eller kanskje før den tid, slik at det ikke blir et incentiv i seg selv for nye partikonstellasjoner til å prøve å gjøre endringer. Det har ikke skjedd. De rød-grønne oppfører seg som om de skal være styrende for all framtid, mens gallupene viser at mye tyder på at det kan endre seg i 2009. Når vi ser hva slags krav som stilles fra enkelte rød-grønne representanter i klimapolitikken, er det mye som kan tyde på at en heller ikke trenger å vente til 2009 før det skjer endringer. Når det gjelder oljeindustrien og oljepolitikken, der en har hatt et mål i lang tid om å sikre langsiktighet, langsiktige, forutsigbare rammebetingelser, og der en har prøvd å få de brede kompromissene i Stortinget, er det trist å konstatere at den tiden er forbi, at en nå nøyer seg med knappest mulig flertall, og at vi opplever to meget sterke fronter i komiteen. Opposisjonspartiene har vært veldig villige til å inngå kompromiss for å få de langsiktige linjene, men regjeringspartiene har ikke hatt noen ting å gi. Dette er sannsynligvis fordi vi i dag ser at oljepolitikken utformes av de to største motpolene historisk sett, Arbeiderpartiet og SV. Når de endelig klarer å bli enige, vil alt som minner om et kompromiss med et annet parti bety at en flytter det skjøre balansepunktet, slik at minste felles multiplum blir ulevelig for ett av partiene. Når vi ser på innstillingen i dag, ser vi at opposisjonen faktisk har elleve felles forslag i en så viktig sak – elleve felles forslag i oljepolitikken. Det er faktisk elleve flere felles forslag enn det de rød-grønne partiene klarte å enes om i hele forrige periode ved behandlingen av de to stortingsmeldingene som var om oljepolitikken. Det sier litt om hvordan opposisjonen i dag ønsker å samarbeide, der Arbeiderpartiet og SV ikke klarte å samarbeide i forrige periode. Når det gjelder informasjonsflyten og Konkurransetilsynets rapport, som representanten Foss var inne på, blir det for meg som stortingsrepresentant en bismak i munnen når en viser til at Konkurransetilsynets rapport kunne en få tak i, for den lå tross alt på en postliste internt i Regjeringen. Det er mulig at Fremskrittspartiet, med våre 38 representanter og noen titalls rådgivere og konsulenter, hadde hatt tid til å rote gjennom alle postlister som sviver i regjeringsapparatet til enhver tid, men jeg tror ikke at f.eks. Venstre og Kristelig Folkeparti ville hatt den kapasiteten. Når en ser hva slags arbeidspress Regjeringen dytter på opposisjonen i de siste ukene av sesjonen, skal en ikke forvente at opposisjonen har tid til å lete gjennom alle slags interne saksganger i Regjeringen. En må forvente at Stortinget faktisk får de dokumenter som er relevante for denne saken. Så får opposisjonen og partiene på Stortinget selv bestemme om dette er av viktighet for saken, eller om en skal ta lett på det. Det får være opposisjonspartienes, eller skal vi si alle stortingspartienes, valg og ikke noe Regjeringen sitter og vurderer på egne vegne og gjerne filtrerer ut de dokumentene som den ikke ser på som veldig fordelaktig for sin egen saksbehandling. Så jeg håper at statsråden vil komme inn på dette ganske grundig og forklare hvorfor Stortinget ikke fikk Konkurransetilsynets rapport tilsendt umiddelbart, og hvordan han vil unngå at dette skjer i framtiden, og at en gjerne også får en tydelig unnskyldning for at dette skjedde. Det er Stortinget en forholder seg til, og ikke bare fire opposisjonspartier som sitter i mindretall. Til slutt vil jeg komme inn på representanten Nordtun, som beskylder Høyre og Fremskrittspartiet for å drive med utsalg av naturressurser. Hvis jeg ikke husker feil, var representanten Nordtun selv med på å delprivatisere Statoil for noen år siden. Da var det helt greit. Man snakket ikke om at man mistet kontroll over naturressursene den gangen. Naturresursene tilhører fellesskapet, og forvaltes dermed av storting og regjering. Så er det staten ved storting og regjering som gir enkeltselskap eller et konsortium av selskaper lisens til å utvinne disse. Men kontrollen og eierskapet ligger fortsatt hos staten og dermed folk flest. Nordtun gir et inntrykk av at ved å selge seg ned til en mindre prosent eierandel i staten, mister en kontrollen på dette. Det er å sette dette fullstendig på hodet. Det viser hvordan en prøver å fjerne fokus fra det som er viktig i denne saken – dessverre. Jeg tar opp forslagene som Fremskrittspartiet er medforslagsstiller til.