Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Den aller største miljøtrusselen vi står overfor, er at forskjellene mellom de rike og de fattige øker og øker. Skal vi møte de enorme miljøproblemene som jorda faktisk står overfor, må vi jobbe aktivt for å bidra til utvikling i de fattige landene. Derfor er det flott at utenriksministeren i sin redegjørelse for Stortinget sa at et av Regjeringas to hovedmål for de kommende forhandlingene er å videreutvikle handelssystemet, slik at det tar bedre hensyn til utviklingslandenes situasjon. Han sa det faktisk enda sterkere litt seinere i redegjørelsen: «Overordnede målsettinger for arbeidet i WTO og den nye forhandlingsrunden er økt levestandard, full sysselsetting, bærekraftig utvikling, beskyttelse av miljøet og hensynet til utviklingslandene.» Jeg vil gjerne understreke akkurat det: Målet for Norge er å jobbe for at WTO bidrar til utvikling i u-landene. Men Verdens Handelsorganisasjon er ikke noe urteteselskap, og det er det heller ingen her i salen som tror. WTO er heller ingen organisasjon der medlemslandene først og fremst har som målsetting å være snille med hverandre. WTO er en handelsorganisasjon. Målsettinga er å komme frem til noen kjøreregler for handel, og det er selvfølgelig bra. Men når man drar for å forhandle i WTO, har i alle fall de fleste landene som fremste målsetting å finne ut: Hva kan vi få til for oss? Det er selvfølgelig ikke noe galt i det heller, og sjølsagt må det være slik at Regjeringa på vegne av Norge skal fremme norske interesser knytta til landbruk, fisk, norsk eierskap osv. Så sier jo utenriksministeren også at det første av to hovedmål er å legge til rette for norsk næringsliv. Det andre hovedmålet er å videreutvikle handelssystemet, slik at det tar bedre hensyn til u-landenes situasjon. Poenget mitt skulle forhåpentligvis være ganske klart: Vi må regne med at i enkelte spørsmål vil våre nasjonale interesser være i konflikt med nettopp u-landenes interesser. Det kan også komme til å skje at det som vi mener vil være bra tiltak, f.eks. å stille miljøkrav, er tiltak som u-land enten går imot eller er skeptiske til. Når jeg bruker miljøkrav som eksempel, er ikke det tilfeldig. Utenriksministeren sier jo sjøl i sin redegjørelse: «De fleste utviklingslandene, og noen industriland, frykter at miljøhensyn brukes som skalkeskjul for innføring av grønn proteksjonisme.» Til og med her, hvor målet, miljøstandarder, er edelt, er det altså en konflikt mellom det Norge står for, og det u-landene står for. Det er en konflikt med målet om å ta hensyn til u-landene. Det må i alle fall kunne kalles et paradoks, og det tydeliggjør at vi står foran en kompleks utfordring. Min oppfordring til utenriksministeren er derfor at Norge aktivt jobber for at WTO kontinuerlig vurderer hvilke konsekvenser det vi forhandler oss frem til, har for miljø og utvikling. Jeg har mitt daglige virke i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, og det kan være naturlig å sammenlikne dette med den følgeforskningen som vi har hatt parallelt med en del utdanningsreformer. Til grunn når det gjelder miljøet, må det ligge at vi gjennom Verdens Handelsorganisasjon ikke må svekke krav som er forankret i internasjonale miljøavtaler. Dersom det i en slik evaluering, dersom det i en slik konsekvensutredning, viser seg at vi ikke kommer nærmere målene i den internasjonale miljøpolitikken slik den er slått fast i internasjonale miljøavtaler, og dersom det viser seg at vi ikke kommer nærmere målet om bekjempelse av fattigdom som er satt i FN, bør det være naturlig å justere kursen i WTO-forhandlingene. Jeg håper Regjeringa griper den muligheten disse forhandlingene gir til å ta på seg ansvaret som brobygger mellom i-land og u-land. Norge er et lite land med en åpen økonomi, men vi er også et land med tradisjoner for å spille en aktiv rolle internasjonalt.