Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2013-05-27:
Reindriftsavtalen 2013/2014 ble undertegnet den 20. februar og innebærer økonomiske tiltak i reindriftsnæringen på i alt 109,5 mill. kr, som er en økning på 5 mill. kr i forhold til gjeldende avtale. Reindriftsnæringen står overfor en rekke utfordringer, og jeg vil benytte dette innlegget til å kommentere noen. Men først: Jeg tror det er veldig viktig for næringen og alle som arbeider i tilknytning til den, at vi har en ordning med en reindriftsavtale der partene kan komme sammen og forhandle fram en avtale. For det første er det viktig å understreke at godkjente bruksregler vil være selve fundamentet for en økologisk bærekraftig reindrift. Ett sentralt satsingsområde er å bruke økonomiske virkemidler for å stimulere til oppfølging av godkjente bruksregler, herunder særskilt oppfølging av sidaer i distrikter med for høyt reintall i forhold til det som er godkjent. Jeg viser til at ut fra godkjente bruksregler skal reintallet i nesten samtlige distrikter i Vest-Finnmark og i enkelte distrikter i Øst-Finnmark reduseres med i underkant av 40 000 rein. Det er et enormt stort tall, og det er ille at det de to siste årene er slaktet betydelig færre rein sammenlignet med tidligere samtidig som markedet for denne arktiske delikatessen har vært svært bra gjennom høsten og vinteren. Det skaper unødige problemer for foredlingsindustrien, som står i fare for å miste sine leveringsavtaler når den forutsigbarheten som er bygd opp gjennom de to–tre siste årene, bortfaller. Når ny markedsadgang og tillit til reinkjøttet skal skapes, må trolig produsentprisen ytterligere ned, noe som heller ikke stimulerer til økt slakteuttak. At næringsutøverne selv ikke har større fokus på dette, framstår for meg som særdeles merkelig. Til tross for stort engasjement for å få til en bærekraftig reindrift, viser totalregnskapet nedgang i resultatmålene fra 2010 til 2011. Også målt per årsverk har vederlag for arbeid og egenkapital nedgang i tilsvarende periode. De produksjonsbaserte inntektene reduseres med 31,6 mill. kr – hovedsakelig grunnet reduksjon i kjøttinntektene. Det har med slakteuttak og produsentpris å gjøre samt reduksjon i livdyrverdien. Totalt sett reduseres de samlede inntektene fra 333 mill. kr i 2010 til 299 mill. kr i 2011. Selv om det er mange dyktige utøvere som driver meget godt – og det må ikke underslås – viser denne utviklingen at det i noen områder er helt nødvendig å sette i verk kraftige og virkningsfulle tiltak. Jeg tror denne beskrivelsen understreker betydningen av at det er viktig å få til en tydeligere og mer effektiv offentlig forvaltning. Reindriftens utfordringer er mange og sammensatte. I deler av Finnmark må utfordringene knyttet til forholdet mellom beitetrykk og beitegrunnlag bringes i balanse. Det er viktig å få med seg at også i Finnmark kan utfordringene innad i enkelte områder variere. I de øvrige beiteområdene er utfordringene i særlig grad knyttet til tap av rein grunnet rovvilt og andre tapsårsaker samt utfordringene med sikring av arealene. Så har jeg merket meg at det i samtlige områder er en utfordring å få til økt verdiskaping i reindriften. En stor utfordring ligger i den grenseoverskridende reindriften mellom Norge og Sverige. Slik jeg har oppfattet det, hersker det nærmest lovløse tilstander i enkelte områder. Det er greit nok at det er satt av 1,6 mill. kr til fôring og andre tiltak for de reineierne som ikke får tilgang til tilviste sommerbeiter i Sverige. Slik jeg forstår situasjonen, er den temmelig uholdbar bl.a. i deler av Troms. Etter møtet den 21. september mellom norske og svenske myndigheter får vi sette vår lit til at det norske sametinget sammen med det svenske sametinget og reindriftens organisasjoner i begge land skal arbeide videre for å komme til enighet om en ny norsk-svensk reinbeitekonvensjon, slik at den kan bli ratifisert og iverksatt. De har ett år på seg. Hvis de nå lykkes med det, er et meget stort problem for reindriften i viktige områder langt på vei løst.