Saera Khan (Arbeiderpartiet), 2007-04-24:
Kjære statsråd! Vi som er norske kvinner, er privilegerte på mange måter. Vi har klart det mange av verdens kvinner drømmer om. I internasjonal målestokk peker Norge seg ut som et av verdens mest vellykkede land når det gjelder likestilling mellom kvinner og menn. Vi er helt enestående, og det er kjent at mange misunner oss – på en positiv måte. Norske kvinner har muligheten til å kombinere karriere og familie. Vi har invadert høyskolene og universitetene. Vi deltar i arbeidslivet, på lik linje med menn, selv om vi får barn. Vi har fått far til å ta permisjon og å passe på ungene våre. Vi engasjerer oss i politikken. Nå vil vi også ha styreverv i næringslivet. Parallelt med denne utviklingen har Norge imidlertid utviklet seg til å bli et multikulturelt samfunn. Vi har alltid vært flerkulturelle til en viss grad, men ikke med den kompleksiteten som vi har nå. Det har gjort Norge mer spennende og mer fargerikt, men – vil jeg også tørre si – noe problematisk på mange områder. Det multikulturelle samfunnet er ikke en klisjé eller en drøm. Det er en realitet, som er kommet for å bli. I den moderne, globaliserte verden er migrasjon naturlig, og jeg vil understreke at mange i det politiske miljøet ennå ikke har skjønt det. Interessant nok er det i dag naturlig at et menneske kan bli født i land a, vokse opp i land b – fordi mamma og pappa jobber der som misjonærer eller som ambassadører – gå på skole i land c, møte en kjæreste i land d, studere i land f og slå seg til ro og jobbe et helt annet sted, i land g. Kanskje går man tilbake til sine røtter, for å tilbringe alderdommen i en hytte i land h. Dette er utrolig, men slik har den individualistiske, ultramoderne og mobile verden vi lever i nå, blitt. Derfor har vi kristne, muslimer, ateister og humanetikere i samme bakgård og i samme skolegård. Derfor møter direktørens datter arbeiderens sønn – fra alle mulige verdenskanter. Dette betyr at integrering og inkludering av mennesker med ulike verdier er et av de viktigste spørsmålene vi står overfor i moderne tid. Feminismen anno 2007 har endret seg og har vist seg å være mer sammensatt. Dette må vi ikke glemme. Det er et paradoks at det i det likestilte Norge, hvor vi snakker høyt om fri abort, som om det er en selvfølge, hvor vi går i 8. mars-tog for å få flere kvinnelige samfunnsledere og for å få flere kvinnelige styremedlemmer i næringslivet, hvor vi ansvarliggjør far, og hvor vi til og med har kommet så langt at vi bruker feminine hersketeknikker når vi debatterer mot menn, har gått oss hus forbi at det eksisterer kvinner i dag som har bodd her i over 35 år, som er analfabeter. De kan ikke lese og skrive på sitt eget morsmål, og kan derfor ikke et eneste ord norsk. Skal noen i et moderne land ha rett til å være analfabeter? Skal norske barn som er brune i huden, og som har et annet navn, få lov til å vokse opp i det moderne Norge, med en mor og en far som ikke kan lese og skrive, med en mor som ikke har anledning til, eller ikke er i stand til, å stille opp på foreldremøtene? Legene som har møtt kvinner med innvandrerbakgrunn i helseapparatet, bekrefter at disse kvinnenes hovedproblem ikke er fysiske sykdommer, men en livssituasjon preget av isolasjon og manglende selvstendighet. Mange av dem kan ikke gå til legen uten å ha med seg sin egen bror, sin egen far, sin egen mann eller sin egen sønn. For oss, som er likestilte kvinner i Norge, er det en helt rar tanke. Mange av disse kvinnene har også av sin egen ektefelle blitt hindret i å lære norsk. Andre har dessverre altfor lenge stått i kø på norskopplæringssentrene. I Oslo står bortimot tusen kvinner på venteliste for å lære seg norsk. Minoritetskvinner er sterkt underrepresentert og fraværende i norsk arbeidsliv. Som en tragisk følge av dette vil de i framtiden bli morgendagens fattige – som permanente hjemmeværende sosialklienter og minstepensjonister på sikt – hvis vi som politikere ikke tar et ansvarlig krafttak og møter disse utfordringene med seriøsitet. Det er ingen tvil om at det trengs en massiv bevisstgjøring i disse kvinnemiljøene om at det er i deres egen interesse å oppnå økonomisk selvstendighet – med tanke på deres alderdom, personlig utvikling og oppdragelse av barn. Jeg er – kjære statsråd og kjære president – veldig, veldig optimistisk, for i Norge har vi hatt en historisk tradisjon for at sysselsetting er en prioritert politisk målsetting. Og nettopp fordi vi har en sosialdemokratisk regjering og en statsråd på dette feltet som alltid har vært veldig opptatt av minoritetskvinner, har jeg sterk tro på at vi kan få gjort noe med dette. Ikke bare er den offentlige fattigdommen feminisert, men den har en klar etnisk dimensjon. La oss si at vi i Norge hadde en kommune hvor 75 pst. av barna vokste opp i sosialhjelpsavhengige familier, hvor 80 pst. av barna var skoletapere når de begynte på skolen fordi de ikke kunne norsk, og hvor alle mødrene var analfabeter. Da er jeg sikker på at det fra denne talerstolen hadde kommet forslag om en handlingsplan for å løfte opp denne kommunen. Men når disse forskjellene er mellom minoritet og majoritet, gjør vi ikke så mye med det. Humanisme, kvinnefrigjøring og likhetstankegang har vært grunnleggende i Norge. Vi har minoritetsmiljøer i Norge i dag hvor ekstreme, reaksjonære og tradisjonalistiske holdninger finnes. Ja, det er dessverre slik at på Holmlia i Oslo, på Furuset i Oslo og på Grønland og Tøyen i Oslo finnes det ærestenkning, kastesystemer og kvinneundertrykking. Vi har hørt om det lenge. Tvangsekteskap, vold i hjemmene, æresdrap og omskjæring av kvinner eksisterer i det nye Norge – utrolig nok. Enkeltskjebnene har kommet fram, og de har kommet fram fordi de unge, modige minoritetskvinnene har tatt opp kampen mot disse ondskapsfulle ukulturene. Det evige dilemmaet i den politiske integreringsdebatten er at av redsel for ikke å være politisk korrekt når det gjelder rasisme, har mange oppegående og fornuftige mennesker – i det politiske miljøet, i mediemiljøene – stilltiende akseptert at minoritetskvinners rettigheter har blitt krenket. Resultatet har blitt at vi har sviktet barna, og vi har sviktet kvinnene. Vi var veldig flinke til å ta avstand fra steining av Amina Lawal i Nigeria da Amnesty International bad om underskriftskampanjer. Hvorfor er det så vanskelig for oss å snakke om de kvinnene med én gang de har landet på Gardermoen? Er det fordi vi er redde for å bli stemplet som «verdisnillister», eller er det fordi vi er redde for å bli stemplet som – for å bruke det kontroversielle ordet – rasister? Vi kan ikke legitimere slike brutale overgrep. Det er et samfunnsproblem som angår oss alle. Vi kan ikke lukke debatten. På 1970-tallet ville norske kvinner ha vold i hjemmene på dagsordenen. Vi snakket politisk og personlig om å få krisesentrene på plass. Da var det ingen minoritetskvinner i Norge. Vi fikk krisesentrene på plass fordi vi gikk i tog, og de norske mennene støttet oss i den kampen. La oss ta fram den parolen igjen – for minoritetskvinnenes skyld. Vi må vise kompromissløshet overfor vold. Det er dessverre et faktum at noen etniske grupperinger er uforholdsmessig tungt representert i tilknytning til husbråk, vold i hjemmene og krisesentrene. Disse kvinnene blir utsatt for beinhard justis for å bevare familiens ære. Det er sterke signaler om at gruppenes undertrykking ikke nødvendigvis er religiøst fundert, men kulturelt fundert. Det betyr at sosial og kulturell bakgrunn faktisk kan være en årsak til undertrykking. Det kollektive i det kulturelle må også straffes, selv når vi skal ta disse tradisjonene ved roten. Jeg lurer på hva slags tanker statsråden har omkring disse problemstillingene. Jeg vet at vi snakker om norskopplæring. Jeg vet at vi snakker om å møte imamer og om å møte foreldregenerasjonen. Men hvordan vil man konkret møte disse utfordringene – når to verdisyn møtes og er veldig, veldig forskjellige? For vi har likhetstenkning, kvinnefrigjøring og humanisme på den ene siden, og gamle, konservative og forstokkede verdier på den andre siden. Hvordan skal vi møte det med ydmykhet og kjærlighet, og ikke med mistenkelighet og skepsis, for å hjelpe disse kvinnene ut av uføret? – Takk for oppmerksomheten!