Inge Lønning (Høyre), 2003-10-16:
Det nordiske samarbeidet står overfor omtrent den motsatte utfordring av de fleste andre former for internasjonalt samarbeid som Norge deltar i. De fleste former for internasjonalt samarbeid har beskjeden oppbakking og beskjedent engasjement på grasrota. Undertiden er det også en uttalt skepsis til det i vårt land. Når det gjelder det nordiske samarbeidet, er bildet i Norge nøyaktig likt bildet i de øvrige nordiske land. Det er en nesten unison oppbakking om formålet på grasrota. Det gjør at det nordiske samarbeid i utgangspunktet står sterkt. Samtidig stiller det det nordiske samarbeid overfor et betydelig problem, fordi denne støtte på grasrota også innebærer at folk forventer konkrete resultater. Og når et formalisert samarbeid har eksistert i et halvt hundre år, er det klart at forventningene til resultatene blir desto større. Norrback-rapporten og oppfølgingen av Norrback-rapporten er på mange måter en prøvesten på hvorvidt Nordisk Råd-samarbeidet klarer å leve opp til disse forventningene. Samtidig er den unisone oppslutning om det nordiske samarbeidet helt opplagt en politisk kapital som det går an å trekke store veksler på dersom de nordiske samarbeidsorganene har tilstrekkelig høyt ambisjonsnivå, og dersom de nordiske regjeringer og de nordiske parlamenter er i stand til å følge opp dette ambisjonsnivået. Jeg tror det er grunn til å konstatere, på bakgrunn av 50-årsjubileumsfeiringen i fjor, at det fremdeles er et potensial som ikke er utløst og realisert i det nordiske samarbeidet. Nå kan man nærme seg det nordiske samarbeidet og stortingsmeldingen under to forskjellige perspektiver. Man kan se på de enkelte problemstillinger som det er redegjort for på en ryddig og oversiktlig måte fra Regjeringens side, hva som er gjort i det forgangne år, og hva som er den videre målsetting. Det gjorde saksordfører på en oversiktlig og grei måte, og vi har ingen problemer fra Høyres side med å slutte oss til den redegjørelse saksordfører gav for det. Det andre er å bruke dette som en foranledning til å løfte blikket og se litt mer på de lange linjene bakover og fremover for samarbeidet i Norden. Det siste tiåret har forandret det nordeuropeiske bildet ganske grunnleggende. Det som utløste denne forandringsprosessen, var den store omveltning som skjedde da jernteppet omsider ble borte i Europa, og da den østlige del av Europa fikk muligheten til å velge sin egen vei i likhet med landene i Vest-Europa. I overgangsfasen på 1990-tallet spilte de nordiske land, både hver for seg og gjennom det nordiske samarbeidet, en viktig rolle når det gjaldt å hjelpe de baltiske land til i løpet av forbausende kort tid å gjenoppta sine tidligere demokratiske tradisjoner og bli selvstendige medspillere i det europeiske samarbeidet. I dag er vi kommet til det avgjørende vendepunkt i denne utvikling i Nord-Europa. Fra og med 2004 vil de tre baltiske land være medlemmer både av NATO og av Den europeiske union. Det eneste av medlemslandene i Nordisk Råd som formelt er i samme posisjon, er som kjent Danmark, men da med ikke ubetydelige forbehold. Fra og med neste år vil altså de tre baltiske land være mer aktive deltakere i både det forsvarspolitiske samarbeidet og i det alminnelige politiske samarbeidet i Europa, enn det de nordiske statene er. Det er en situasjon som ingen av oss hadde fantasi til å forestille seg for ti år siden, eller for den saks skyld for fem år siden, men det er en situasjon vi er nødt til å forholde oss til og finne ut av hvorledes vi skal bruke. La meg i den sammenheng i parentes bemerke at jeg synes det er meget positivt at Nordisk Ministerråd har tilbudt de baltiske land medlemskap i Den Nordiske Investeringsbank, for det er etter mitt skjønn et uttrykk for at man erkjenner den nye situasjonen. Det er ikke lenger de nordiske land som tilbyr seg å hjelpe og understøtte de baltiske land, men nå er vi partnere på like fot, og derfor er det naturlig å invitere de baltiske land også til å delta i dette samarbeidet på like fot og med de samme forpliktelser som de nordiske land gjør. For Norges vedkommende er det én utvikling i dette tiårsperspektivet som burde oppta oss særlig, og det er forskyvningen av tyngdepunktet i det nordiske samarbeidet mot øst. Mer og mer av oppmerksomheten og den politiske energi i det nordiske samarbeidet er i dag konsentrert om Østersjøområdet og om våre naboområder på østsiden av Østersjøen. Det er ikke et problem i seg selv, men det er et problem for Norge dersom tyngden ensidig flyttes over på den delen av vårt eget nærområde. Derfor er det viktig i fortsettelsen at vi fra norsk side følger aktivt opp det arbeidet som nå er gjort når det gjelder å utrede Vest-Nordens stilling innenfor det nordiske samarbeidet. Det er helt klart i Norges interesse, både ut fra vår geografiske plassering og vår politiske plassering, å være det medlemsland i Nordisk Råd som er spesielt opptatt av å bevare balansen mellom den østlige og den vestlige dimensjon i det nordiske samarbeidet. På Østersjø-konferansen som fant sted i Oulo i Finland for noen uker siden, hadde jeg gleden av på vegne av Det norske storting å invitere Østersjø-konferansen til Bergen neste høst. Det er jo en pedagogisk utfordring å forklare at Bergen er en østersjøby. Hvis man bare kjenner forholdene fra kartet, er det en betydelig utfordring. Hvis man derimot har lite grann historisk kunnskap, er det en helt selvinnlysende sak. Hvis man betrakter det historisk, er jo Det hanseatiske forbund og handels- og kultursamarbeidet i hansatiden et av de viktigste formende trekk når det gjelder nettopp Nord-Europas utvikling. Det er en utfordring for Norge å medvirke til at potensialet i det nordiske samarbeidet når det gjelder handels- og økonomiske forhold, når det gjelder de videre utenrikspolitiske og sikkerhetspolitiske utfordringer, og når det gjelder innsatsen for konfliktforebygging og fredsbevaring, blir ivaretatt. Det er stor oppslutning i komiteen om hovedlinjene i innstillingen. La meg bare ganske kort kommentere det som har kontroversiell karakter. Fremskrittspartiets særuttalelse har jeg gjort mitt beste for å forstå, men jeg er fremdeles i tvil om hvorvidt jeg har lyktes. Det er så mange ulike elementer som peker i så mange ulike retninger, at det er meget vanskelig å lese ut av den særuttalelsen hva Fremskrittspartiet egentlig mener om nordisk samarbeid, bortsett fra at man er for lavere alkoholavgifter i Norge. Det er jo et relativt smalt perspektiv på nordisk samarbeid. Hvis man for ramme alvor mener at Norge ensidig skulle si opp Helsingforstraktaten, som ligger i bunnen av det organiserte nordiske samarbeid, burde man i det minste ta seg bryet med å tenke igjennom hva man ønsker å sette istedenfor dette. Etter mitt skjønn er det direkte uansvarlig å antyde at alt det som er bygd opp gjennom 50 års møysommelig organisert samarbeid i Norden, med et pennestrøk skal strykes ut, uten at man har et eneste konkret forslag om hvorledes et videre nordisk samarbeid egentlig skal organiseres. Merknaden fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV om United World College kan man i og for seg ha sympati for når det gjelder innholdet. Etter mitt skjønn er det imidlertid en misforståelse å skrive denne merknaden inn i denne innstilling, fordi dette aldri har vært en del av det formaliserte nordiske samarbeid som skjer i regi av Nordisk Ministerråd, og det er det denne stortingsmeldingen dreier seg om. Realiteten i saken hører selvfølgelig hjemme i budsjettbehandlingen, og der vil vi komme tilbake til den i denne sal, men, som sagt, i innstillingen til stortingsmeldingen om nordisk samarbeid har dette punktet egentlig ingenting å gjøre. En eneste bemerkning til sist: Et medlemsforslag om å opprette en egen nordisk filmpris har versert i forskjellige organer i Nordisk Råd i relativt lang tid, og det har vært ganske ulike oppfatninger mellom partigruppene i Nordisk Råd om betimeligheten av å opprette en egen slik pris. Denne saken kommer til realitetsavgjørelse på sesjonen her i Oslo i meget, meget nær fremtid. Jeg er for min del blitt overbevist om at det er riktig å skjære igjennom og gå inn for dette forslag, simpelthen fordi filmen er en så viktig kulturytring i dagens nordiske samfunn. Det skjer så mye interessant innenfor denne kunstart i de nordiske land at det er velbegrunnet å opprette en slik pris. La meg vende tilbake til det punkt jeg startet med. Det nordiske samarbeids store fordel er den folkelige oppslutning om formålet i alle de nordiske land. Det er også risikoen, for det skaper en betydelig fallhøyde for de politikere som har ansvaret for å omsette dette i praktiske tiltak som gjør at borgerne i de nordiske land virkelig opplever at vi ikke bare har et felles arbeidsmarked på papiret, at vi har en rekke andre felles ordninger, men at dette politiske samarbeid også er i stand til å fjerne de hindringene folk opplever i sin hverdag, dersom de er avhengige av å bevege seg mellom de nordiske land.