André Oktay Dahl (Høyre), 2011-05-05:
Først vil jeg starte med å si at det er veldig godt å høre et innlegg som ikke er et typisk politikerinnlegg, som jeg synes representanten Henriksen holdt da hun holdt åpningsinnlegget sitt. Det var et dyptfølt, ærlig og bra innlegg som vi trenger flere av i denne salen. Dette er et utrolig viktig tema. Som flere har vært inne på, er det altså flere ofre i en straffesak. Det er ikke bare offeret som er utsatt for kriminalitet, men pårørende og barn er indirekte ofre ved at mamma eller pappa settes i fengsel. Livet bak murene står på mange måter stille, men det gjør definitivt ikke livet utenfor. Om man har begått en kriminell handling, betyr det at man har gjort en kriminell handling og skal ta ansvar for det. Men det betyr ikke nødvendigvis at man er et grusomt menneske på absolutt alle andre plan, f.eks. ikke som forelder. Flere har vært inne på at organisasjoner som jobber frivillig og ideelt på dette feltet, gjør en kjempejobb – flere av dem sitter på galleriet. I en del tilfeller gjør de også en jobb som myndighetene egentlig burde gjort for å tilbakeføre innsatte, ved å søke å beholde noen av de nettverkene de har, eller prøver å oppnå utenfor. Selv om økningen de siste årene har vært bra, er det sånn at veldig mange av disse hvert eneste år lever fra hånd til munn. Litt billig sagt høres det noen ganger ut som om de må jobbe for 100 000 kr for å få søke om å få 150 000 kr etterpå. Så man kan noen ganger stille spørsmål om måten vi prioriterer mellom offentlig og privat på. Mens det er greit å få store summer inn i de store offentlige systemene, er det ekstremt vanskelig noen ganger å få en halv million til noe som vi vet funker, f.eks. til å hjelpe barn av innsatte i norske fengsler. Barn er totalt uskyldige hvis pappa eller mamma sitter i fengsel. Men i samfunnet ellers er det veldig få som behandler disse barna som helt uskyldige. Det er mange eksempler både fra skole, barnehage og andre steder på at vi andre som voksenpersoner sier: Fra den familien der, ja, noe annet kunne man nesten ikke regne med. Og når f.eks. barn i barnehagen blir utagerende eller krangler på skolen, kan vi si: Der faller ikke eplet langt fra stammen. Faren eller moren sitter jo tross alt i fengsel. Det forklarer liksom alt. Da blir det, som det ble påpekt av interpellanten, en selvoppfyllende profeti. Barnet blir akkurat det barnet som noen regnet det som, fordi det tilfeldigvis har en mamma eller pappa som har gjort noe dumt, noe alvorlig, og sitter i fengsel. Så holdninger til medmennesker gjelder alle. Det gjelder skoleverket, det gjelder helsevesenet, barnevernet og hver enkelt av oss, at vi ikke demoniserer folk, verken i offentlig debatt eller i samtaler, og at vi noen ganger tenker at det er mennesker som har gjort en kriminell handling, men at de i 90 pst. av livet sitt ikke er fullstendig ødelagte eller skakkjørte mennesker, men mennesker som faktisk fortjener respekt for at de er mennesker og ikke bare er innsatte. I snart seks år har jeg hørt f.eks. foreningen For Fangers Pårørende påpeke stort sett det samme hvert år. Det har kommet tildelinger. Men jeg har lyst til å gå tilbake til poenget og utfordre litt på hvordan vi skal få en bedre balanse mellom hva som skjer i ren og skjær kriminalomsorgsregi, og ikke minst i regi av frivillige. Uten at vi styrker de frivillige og de som jobber med et ekstra «ildsjelansvar», kommer vi aldri til å lykkes verken med å skape tryggere samfunn for barn av innsatte eller et bedre samfunn for dem som er innsatte og skal tilbakeføres til samfunnet. Trygge mennesker, hva er det? Trygge mennesker er de som føler seg trygge på seg selv. Trygge mennesker er de som er trygge på andre mennesker. Og hvordan blir vi trygge? De fleste av oss blir trygge ved at vi har en familie som passer på oss, at vi lykkes noenlunde godt på skolen, at vi har kulturtilbud rundt oss, og at vi er i stand til å håndtere hverdagen. Veldig få av de innsatte i norske fengsler gjør nettopp det. Men en forutsetning for at vi skal bygge et trygt menneske fra grunnen av der inne, er at de får muligheten til å ha kontakt med dem som står dem – høyst sannsynlig – aller, aller nærmest, og at barna, som er uskyldige ofre, får muligheten til å holde kontakten. I en sånn debatt er det fort gjort at vi alle blir rørt av våre egne ord. Vi synes at vi sier veldig mye bra, at barn er viktig og sånn. Derfor er det utrolig viktig at vi ikke bare lar det bli med ord at vi synes det er veldig flott at denne saken reises, men at vi faktisk i fellesskap løfter denne debatten dit den hører hjemme, slik at vi ikke bare føler mye, men at vi også gjør mye. Jeg har lyst til å avslutte med å si at den rød-grønne regjeringen har full støtte fra absolutt alle partier her i salen, inkludert Høyre og Fremskrittspartiet. Jeg slutter meg fullt ut til at det egentlig ikke passer seg å komme med den type flåsetheter som å snakke om brakker, som representanten Håheim gjorde. Det var rett og slett helt unødvendig, ikke minst med tanke på at representantens eget parti synes at det er helt greit å bruke brakker, eller såkalte paviljonger, når det gjelder skolebygninger der man har kapasitetssvikt.