Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-12:
I 2015 er de aller fleste enige om at det er den faglig kompetente læreren som legger opp gode læringsstrategier som er den viktigste enkeltfaktoren for elevens læring. Men slik har det ikke alltid vært. I mange tiår, særlig fra 1970-årene og frem til årtusenskiftet, var det mange som ønsket å nedtone lærerens rolle som fagperson. Faglig autoritet ble sett på som noe gammeldags, ute av takt med ideene fra det skolehistorikeren Alfred Oftedal Telhaug har kalt den nyradikale perioden i pedagogikken. Idealet var at læreren skulle være sideordnet med eleven – en som la til rette og skapte en trygg sosial ramme – og så skulle læringen skje nærmest av seg selv. Dette læreridealet fikk seg en alvorlig knekk da PISA-testene viste det mange hadde hatt en mistanke om, nemlig at norsk skole leverte bare middels gode resultater. Da var det heldigvis mange skolepolitikere som våknet, og i løpet av noen år var det flere partier som ble tvunget til å skifte ut sin gamle skolepolitikk. Vi fikk Kunnskapsløftet, som ble utformet av Bondevik II-regjeringen med Kristin Clemet i spissen, og som ble videreført av de rød-grønne fra 2005. Når interpellanten Henrik Asheim påpeker at vi har rekrutteringsutfordringer for læreryrket, peker han med andre ord på utfordringer som er skapt over lang tid. Med strategien Lærerløftet – på lag for kunnskapsskolen har vi tatt kraftfulle grep for å få opp læreryrkets status og gjøre skolen til en mer attraktiv arbeidsplass. Da må vi også være villig til å gjøre ting som ikke alltid er like populært blant alle. Vi utvider lærerutdanningen til en femårig masterutdanning, vi skjerper opptakskravene, og vi skjerper kompetansekravene for å stå i lærerstilling. Men vi kommer ikke bare med krav. Vi tilbyr også historisk høy finansiering av etter- og videreutdanning. Vi fortsetter en sterk satsing på skolebasert kompetanseutvikling, lagbygging på skolen. Samtidig tester vi bl.a. ut nye karriereveier for dyktige lærere som vil fortsette å undervise. Jeg vil også nevne yrkesfagløftet som regjeringen er i gang med med stor støtte fra Stortinget, særlig ordningen som gir stipend til lærere som ønsker å ta pedagogikk – PPU-y, altså yrkesfagpedagogikk – og hospiteringsordningen. Når det gjelder PPU-y-ordningen, må vi for øvrig sende en takk til samarbeidspartiene på Stortinget for at den ordningen med stipend ble tatt inn i budsjettet. Som interpellanten Asheim påpeker, trenger vi flere lærere fremover, men vi trenger flere mannlige lærere. Det er gledelig at årets søkertall peker i riktig retning. Man skulle kanskje tro at det skulle gå gal vei etter at det f.eks. har vært en stor konflikt i skolen, men det har det ikke gjort. Det er 8 pst. flere som har lærerutdanning som førstevalg enn det var i fjor. Det er den største økningen på årevis, og andelen av den totale søkermassen øker også. Da er barnehagelærere og kjøreskolelærere holdt utenom. Det er lærere til skolen jeg snakker om. Når det gjelder kjønnsbalanse, går også utviklingen i riktig retning, om enn saktere enn man skulle ønske. Blant førstevalgssøkerne til de lærerutdanningene som kvalifiserer for stillinger i grunnopplæringen, er andelen menn i årets opptak på 37,2 pst. I 2007 var andelen helt nede i 31 pst., og i hele forrige fireårsperiode lå den stabilt på 35 pst. De siste to årene har vi sett en økning på over 2 prosentpoeng. Men selv om utviklingen går riktig vei, skal vi ikke glede oss for tidlig, for dette er søkertall. Når det gjelder lærerutdanningen og læreryrket, vet vi av erfaring at avskallingen er størst blant menn både i perioden frem mot opptaket, under studiet og i selve yrket. I tillegg viser statistikken at vi har en spesiell utfordring når det gjelder mannsandelen i lærerutdanningen i barnetrinnet. Siden 2010, da grunnskolelærerutdanningen avløste allmennlærerutdanningen og ble delt i to studieløp, har det løpet som kvalifiserer til 1.–7. trinn ligget stabilt på omtrent 20 pst. mannlige førstevalgssøkere. For de øvrige lærerutdanningene er kjønnsbalansen nå faktisk innenfor det vi vanligvis regner som akseptabelt, dvs. mellom 40 pst. og 60 pst. Men 20 pst. blant dem som skal bli barneskolelærere, er altfor lite. Hva skyldes så denne mangelen på menn på barnetrinnet, og hva har vi tenkt å gjøre med den? Det er for det første lite som tyder på at det var delingen av utdanningen i seg selv som skapte problemet, for den samlede andelen menn i de to studieløpene har ligget stabilt på omtrent samme nivå som den gamle allmennlærerutdanningen. Det er nok mer riktig å si at todelingen synliggjorde et underliggende problem. Videre tror jeg vi må erkjenne at dette problemet har en lang forhistorie. Både i Norge og i andre vestlige land har det tradisjonelt vært slik at kvinnelige lærere har stått sterkest på barnetrinnet, mens mennene har dominert på høyere klassetrinn. Det henger åpenbart sammen med tradisjonelle kjønnsrollemønstre, hvor mindre barn har vært kvinnenes domene. Hvorfor dette mønsteret har vedvart i Norge også lenge etter at likestilling kom på dagsordenen, finnes det ikke noe entydig svar på. Skoleforskeren Kirsti Klette har pekt på at norsk skole i lang tid har vært sterkt preget av det hun kaller sosialiseringsoppdraget, mens kunnskapsoppdraget har kommet mer i bakgrunnen. En hypotese kan være at en slik profil ikke passer så godt med en del mannlige søkeres motivasjon. Kanskje er det også slik at når en sterk kvinnedominans har satt seg, blir den selvopprettholdende på samme måte som for en sterk mannsdominans. I så fall må vi tenke nytt både om lærerutdanningen og om lærerrollen for å tiltrekke oss dyktige søkere av begge kjønn. Vi har også behov for mer kunnskap på området. Det kan være aktuelt for departementet å frembringe mer kunnskap om lærerrollens utvikling over tid, herunder spørsmålet om mannlige lærere. Vi kommer ikke til å lykkes med Lærerløftet – på lag for kunnskapsskolen hvis vi ikke også lykkes i å få en bedre kjønnsbalanse blant dem som ønsker å bli lærere. Så vil spørsmålet ubønnhørlig melde seg om man ikke burde sette i verk noen strakstiltak – noe som kan få effekt med en gang, og som er tydelig, klart og synlig. Enkelte har foreslått å innføre såkalte guttepoeng i opptaket til lærerutdanningene. Andre kunne tenke seg flere rekrutteringskampanjer. Jeg er dypt skeptisk til det første. Jeg skal ikke kategorisk avvise det andre forslaget, men jeg er ganske sikker på at det ikke er her staten bør legge inn hovedinnsatsen. Når det gjelder ekstrapoeng ved opptak, har det vært vist til at de såkalte jentepoengene har bidratt til å få opp kvinneandelen i f.eks. ingeniørutdanningen ved NTNU, men det er ikke helt parallelle problemer. Ingeniørutdanningen har lenge tiltrukket seg kvinnelige søkere med høye karakterer, problemet var at en del av disse likevel ikke kom inn, fordi det var så mange mannlige søkere med enda litt høyere poengsum. Med et slikt utgangspunkt kan det hende at jentepoengene på toppen har tippet utviklingen i en gunstig retning. Situasjonen for lærerutdanningene er en annen. Der mener jeg vi først må konsentrere oss om å få opp søkningen og karakternivået generelt. Kvalitet må ha første prioritet. En av grunnene til det er nettopp ønsket om bedre kjønnsbalanse, for over tid er det bare en lærerutdanning med tydelige faglige krav som vil klare å tiltrekke seg dyktige søkere av begge kjønn. I tillegg mener jeg også at det finnes viktige prinsipielle argumenter mot å forskjellsbehandle søkere av ulike kjønn, og jeg registrerer at NTNU av den grunn nylig har endret sin praksis på dette området. Når det gjelder informasjonsarbeid og kampanjer, kan det utvilsomt ha noe for seg, men jeg er også her skeptisk til at staten skal ha en hovedrolle. Vi må ikke glemme – heller ikke på Stortinget når vi reiser viktig debatter – at hovedansvaret for å rekruttere søkere til lærerutdanningene ligger hos utdanningsinstitusjonene. Det er skoleeierne, kommunene og fylkeskommunene som har ansvaret for å gjøre skolene, inklusive barneskolene, til attraktive arbeidsplasser, slik at de også er i stand til å rekruttere menn. Da må skoleeierne ta i bruk de virkemidlene de rår over, inkludert rekrutteringskampanjer, konkurransedyktig lønn og en god personalpolitikk. Vår viktigste jobb er å styrke rammene rundt kunnskapsskolen – gjennom høy kvalitet på lærerutdanningen, gjennom klare krav til både studenter og læresteder, gjennom å utvikle kunnskapsskolen og gjennom å få frem at det er en spennende, interessant og krevende arbeidsplass, som også burde gjøre mer for å beholde gode lærere lenger enn de klarer i dag.