Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-11-30:
Jeg deler på mange måter interpellantens bekymring når det gjelder forholdene på Finnmarksvidda. Vi står overfor en situasjon med alvorlige konsekvenser for så vel naturgrunnlaget som for reindriftsnæringen. Som interpellanten framhever, er dette en utvikling som har pågått over lang tid. I denne sammenheng kan det være på sin plass å se litt tilbake. Utviklingen innen reindriften, i likhet med landbruket ellers, har i stor grad vært styrt av endringsprosesser i det øvrige samfunnet. Fra 1950-tallet og fram til i dag har reindriften endret seg fra en nomadisk livsform og en arbeidsintensiv næring basert på selvberging til en reindrift basert på teknologi og pengeøkonomi. Snøscooteren kom på siste halvdel av 1960-tallet og gjorde det mulig å kontrollere en større familieflokk med mindre arbeidsinnsats enn tidligere. Før snøscooterens inntreden måtte reintallet i familieflokkene avstemmes i forhold til den menneskelige arbeidskraft som kunne mobiliseres gjennom husholdsmedlemmene. Dette ble nå fullstendig omsnudd, og gir en del av forklaringen på reintallsveksten på 1970- og 1980-tallet. Denne dramatiske veksten i reintallet førte til at man i 1989 nådde et nivå som man aldri tidligere hadde hatt. Også tallet på driftsenhetene hadde samme utvikling. Det var stor optimisme i næringen gjennom denne perioden, bl.a. stimulert av reindriftsavtalen fra 1976 og ny reindriftslov i 1978. Det var imidlertid liten forståelse for at denne ekspansjonen gikk på bekostning av framtidig bæreevne og stabilitet for reindriften. I hovedsak kom denne uheldige veksten til å ramme Finnmark, mens områdene lenger sør gikk fri av ulike årsaker. Resultatet ser vi nå – et reintall i fullstendig ubalanse med beitegrunnlaget, helt uakseptable reintap, en produktivitet som nærmer seg null, og en økonomi som er katastrofal for mange av de familiene som har basert sitt utkomme på reindriften. Stortinget har mange ganger debattert disse spørsmålene. Fra skiftende regjeringers side har det vært tatt en rekke initiativ med sikte på å snu utviklingen. Ingen har så langt lyktes med dette. Vi skal selvfølgelig ikke redusere trykket når det gjelder å legge grunnlaget for en økologisk forsvarlig bruk av naturområdene i Finnmark. Regjeringen er svært opptatt av disse spørsmålene. Ikke minst gjelder dette miljøvernministeren og meg selv som fagstatsråd for reindriften, dyrevernet og statens grunn i Finnmark. Vi er bekymret for miljøet, vi er bekymret for de dyrevernmessige sidene og vi er bekymret for de menneskene som har hele sitt livs- og inntektsgrunnlag knyttet til reindriften. Hva skal vi så gjøre for å at dette ikke bare skal bli tomme ord? Norge er internasjonalt forpliktet til å ivareta hensynet til et biologisk mangfold. Biodiversitetskonvensjonen, som ble ratifisert av Norge i 1993, legger føringer for miljøvernmyndighetene, som kan følges opp med tiltak etter naturvernloven. Reindriften blir lett skyteskive når slike spørsmål drøftes. Det er flere som ferdes i disse områdene, og som setter spor etter seg. Skader etter bruk av motoriserte barmarkskjøretøyer på Finnmarksvidda må også tilskrives andre enn reindriften. Her har bl.a. kommuner og lokale miljøvernmyndigheter et ansvar for å sikre naturverdiene mot ødeleggende ferdsel og virksomhet. Den viktigste utfordringen er etter mitt syn likevel å tilpasse reintallet til naturgrunnlaget. Selv om reindriften på mange måter er hardt prøvet, bl.a. gjennom økt rovdyrtrykk og press mot arealgrunnlaget fra andre brukergrupper, må ikke dette fjerne fokus fra reintallsspørsmålet og tilsløre det forhold interpellanten med all rett påpeker. Problemene som reindriften står overfor når det gjelder tap som følge av rovdyr og press mot arealgrunnlaget, står selvsagt sentralt for Regjeringen, men det hører hjemme i en annen sammenheng enn denne. Som brukere av disse naturområdene må også næringen selv gjennom sin organisasjon ta et sterkere ansvar i forhold til den politikk og de strategier som må legges til grunn for forvaltningen av beiteressursene på Finnmarksvidda. Det betyr også at næringen representert ved Norske Reindriftsamers Landsforbund må våge å arbeide med helheten og tenke alternativt. Dilemmaet med enkeltindividets frie bruk av begrensede fellesressurser er ikke spesielt for reindriften i Finnmark. Innen fiskeriene stod man overfor samme problem på slutten av 1980-tallet, men her er det nå alminnelig akseptert at det ikke er rom for en ukontrollert og uforutsigbar individualisme, og at det derfor må settes rammebetingelser for den enkelte. Gjennom hele 1990-tallet har tiltak for å tilpasse reintallet til beiteressursene vært en viktig del av forhandlingene om de årlige reindriftsavtalene og av Stortingets behandling av dem. De frivillige økonomiske tiltakene som reindriftsavtalen innebærer, har imidlertid vist seg å ha begrenset effekt. Under reindriftsforhandlingene for avtaleåret 1999-2000 ble partene enige om en protokoll med anvisning om konkrete tiltak for å redusere reintallet i Finnmark. Avtalen innebar at det gjennom fjorårets slaktesesong, altså 1999-2000, skulle gjennomføres en frivillig utslakting basert på planer utarbeidet av de aktuelle reinbeitedistriktene. Dersom de frivillige tiltakene ikke ble gjennomført, skulle det settes inn lovbaserte tiltak gjennom den påfølgende slaktesesongen. Da det under reindriftsforhandlingene for avtaleåret 2000-2001 ble klart at denne overenskomst ikke ville bli fulgt opp, forutsatte statens forhandlingsutvalg at det skulle gis lovbaserte pålegg om utslakting i den slaktesesongen vi nå er inne i. NRL meldte da at de ville bryte forhandlingene dersom man fra statens side var innstilt på å følge opp avtalen om å sette inn lovbaserte tiltak. NRL bad samtidig om å få drøfte situasjonen med regjeringen og med Sametinget. Denne prosessen er det gjort nærmere rede for i St.prp. nr. 65 for 1999-2000 om reindriftsavtalen 2000-2001. Den nye regjeringen som tiltrådte midt under forhandlingene, måtte konstatere at det ikke var mulig å gjennomføre den lovpålagte utslakting med eventuell oppfølging gjennom tvangstiltak, slik det var avtalt et år tidligere, fordi både NRL og Sametinget gikk imot. På grunnlag av disse omstendighetene ble avtalepartene enige om å trekke de forhold som berører reintallsreguleringer med hjemmel i reindriftsloven, ut av forhandlingene. Dette følges nå opp gjennom et arbeid med å fastsette øvre reintall pr. distrikt og eventuelt også pr. driftsenhet i Finnmark. Det er områdestyrene og Reindriftsstyret som etter lovens bestemmelser har myndighet til dette. Fra min og Regjeringens side gir vi full støtte til at vi på denne måten får fastsatt rammebetingelser for det enkelte distrikt og driftsenhet i Finnmark. Det er aktuelt å sette i verk upopulære tiltak fra myndighetenes side. Slike tiltak er vanskelige å iverksette uten støtte fra andre aktører som naturlig bør ta et medansvar. Jeg opplever imidlertid at disse, herunder Sametinget, viker tilbake når det kommer til stykket. Dette opplever jeg som sterkt beklagelig. En reduksjon av reintallet i de mest belastede distrikt vil ha konsekvenser for de fleste driftsenhetene. Derfor er det et siktemål at reindriftsavtalen framover skal gjøres til hovedvirkemiddelet for å bøte på de økonomiske problemene som en nødvendig regulering og tilpassing av reinbestanden skaper for dem som skal leve av reindriften. Det vil fra statens side være viktig i den kommende reindriftsavtalen å legge vekt på nettopp det interpellanten også var inne på, at et lavere antall rein som får en større tilvekst, ikke behøver å bety en svekket økonomi dersom man greier å få en verdiskaping knyttet til hvert kilo, som er betydelig større enn det man greier å få ut av reinen i dag. Derfor er reindriften fra min side trukket med i verdiskapingsprogrammet for norsk matproduksjon, og jeg tar sikte på at også reindriften skal bidra økonomisk til verdiskapingsprogrammet for norsk matproduksjon gjennom at man i årets reindriftsforhandlinger bør få en egen bevilgning også fra reindriftsavtalen inn imot verdiskapingsprogrammet for norsk matproduksjon.