Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-07:
Jeg befinner meg i den noe merkelige situasjon at jeg er den eneste her i salen i dag som støtter statsrådens opprinnelige innstilling til Stortinget, og det er jo sikkert hyggelig for statsråden å ha noen venner, om ikke blant de partiene han selv representerer. Men det blir jo også mer og mer uklart hva statsråden faktisk mener; om han mener det han i utgangspunktet la fram for Stortinget. Det som har vært svært uvanlig med denne saken – som i utgangspunktet er kredittmeldingen, en årlig melding til Stortinget – er at et bud fra en svensk-finsk bank på en bank som i utgangspunktet ikke var til salgs, har avstedkommet de store strukturendringene som vi nå står foran. Det er snudd helt opp ned på det som Stortinget så sent som for ett år siden sa at man ønsket med strukturen i det norske bankmarkedet. Og hvis man tenker bare et par år tilbake, vil man se at det langsiktige, såkalt statlige eierskapet totalt har endret karakter. For noen år siden var det viktig å ha tre forretningsbankmiljøer i Norge. Det var sågar viktig å ha ett utenfor Oslo, som da var Fokus Bank i Trondheim. Så ble Fokus Bank privatisert, staten solgte sine aksjer, og Fokus, som var meget oppkjøpskåt, ble etter hvert kjøpt opp av Den danske Bank. Så nå har vi fått et hovedkontor utenfor Oslo, og det hovedkontoret befinner seg i København, med det resultat at samtlige lån over 20 mill. kr som nå blir innvilget av Fokus Bank, må godkjennes i København. For oppdrettsanlegg og lageranlegg og industrianlegg langs hele norskekysten betyr det at søknader om lån på over 20 mill. kr må til København for godkjenning. For to år siden var det viktig at vi skulle ha to forretningsbankmiljøer i Norge, Kreditkassen og DnB. Man brydde seg ikke lenger om at Fokus ikke var der, men det var et viktig poeng for konkurransen, ble det sagt, i det norske bankmarked at vi hadde to aktører. Nå er ikke det heller så fryktelig viktig lenger, nå er det i grunnen viktig at vi skal ha én, hvis man skal tro at det er noe langsiktighet i det vedtak Stortinget kommer til å gjøre senere i dag. Jeg tror en slik manglende langsiktighet for finansnæringen er en betydelig hemsko. Det må være et poeng at man skal forvalte det statlige eierskapet langsiktig. Nå tror ikke jeg at strukturen er lagt for banknæringen eller finansnæringen i Norge for mange år framover, men samtidig kan ikke et bud på en tilfeldig bank totalt endre strukturen. Storting og regjering og andre myndigheter må ha litt mer is i magen og litt mer vilje med hensyn til det man faktisk eier, enn at man blir blåst over ende straks en liten banksjef blåser. SV ønsker ikke at staten skal selge sine bankaksjer nå. Vi ønsker av flere årsaker at man skal tenke seg nøye om før man eventuelt går til et slikt skritt. La meg nevne noen av dem. Det første er konkurransen i banknæringen. Vi har de siste årene sett at bankene har en – skal vi kalle det – vekstpsyke, man ønsker å bli stor for enhver pris uten at det nødvendigvis fører til bedre forhold for den vanlige forbruker og den vanlige bankkunde. Alle statistikker viser at det er de største enhetene som også har de høyeste gebyrene og de dyreste tjenestene, så for langt de fleste av oss, som ikke har bruk for kjempestore lån eller er forretningsdrivende, vil det være mer enn tilstrekkelig uten disse. Her er eierskapet viktig for å beholde kontrollen og også for å beholde konkurransen. Og jeg må si at jeg er meget skeptisk til de tankene man nå gjør seg om at man skal lage en dominerende norsk finansinstitusjon, som på den måten på mange viktige områder i finansnæringen vil være totalt dominerende, ikke minst innenfor livsforsikring. Det er også åpenbart at konsesjonspolitikken som myndighetene bedriver, ikke er tilstrekkelig, slik at også konsesjonspolitikken vil stå for fall straks en eller annen markedsaktør eller en liten banksjef kommer med et eller annet. Den andre årsaken til at vi ikke ønsker å selge statens bankaksjer nå, er de ambisjoner man skal ha med norske banker, og om det uten videre er gitt at norske banker trenger å ekspandere og bli så store som mange andre banker. Det er godt mulig at vi har bruk for internasjonalt orienterte banker – det har vi nok muligens – men spørsmålet er om Norge som en liten nasjon, også en liten nasjon i internasjonal finanssammenheng, skal ha som ambisjon at vi skal ha banker som er betydelige i europeisk sammenheng. Jeg er veldig usikker på om det er den norske finansnæringens rolle. At banksjefer og forsikringssjefer gjerne ser at vi har det, tviler jeg ikke et øyeblikk på, men vi har da muligheten gjennom eierskapet til å si at kanskje ikke det er det mest fornuftige. Kanskje man heller skal prøve å skjøtte sitt bo på den måten at det er norske bedrifter og norske forbrukere som er norske bankers hovedanliggende. Den tredje årsaken til at vi ikke ønsker å selge nå, er den usikkerhet som skapes rundt hovedkontorfunksjonen og de utviklingsmuligheter som banken har i det landet man skal betjene. Banknæringen skaper betydelige ringvirkninger til samfunnet rundt seg, ikke bare i form av lån og kreditter, men også ved kjøp av tjenester og ved å utvikle kompetanse. Det har vi sett veldig godt i forbindelse med de store endringene som skjer innenfor banknæringen nå, og ikke minst i forhold til internettbank, som går på at man selv kan sitte hjemme og gjøre alle sine banktjenester på PC-en. Dette er sannsynligvis en av de største vekstbransjene innenfor banknæringen knyttet til den vanlige forbruker, som vi bare så vidt har sett begynnelsen på. Poenget er at hvis man ikke har hovedkontorfunksjonen og tilliggende herligheter, så vil veldig mye av kompetanseoppbyggingen skje utenlands. Det vil være veldig uheldig for det totale norske næringsliv. Vi mener heller ikke at den norske banknæringen skal være statisk i så måte. Det betyr at vi også har gitt vår tilslutning til det som står i kredittmeldingen om at man skal gi åpning for endringer i eierbegrensningsregelen. Det fjerde poenget er at vi mener at det ikke er viktig å selge statens bankaksjer nå fordi staten ikke er i en likviditetskrise, og at dette har vært – og er – en fornuftig pengeplassering for staten. Hadde situasjonen vært slik at den norske stat var bankerott, og på den måten måtte realisere noen av sine verdier for å investere i andre viktige sektorer, hadde det selvfølgelig vært en årsak til det. Men den norske stat er ikke i en slik situasjon. Tvert imot er den norske stat rik. Vi har ikke bruk for de pengene. Ved et salg vil pengene gå inn i oljefondet. Det vil bety at vi bruker statlig innflytelse i eierskap i bank og selger oss ut der for å plassere pengene i et oljefond på utenlandske børser, der vi ikke skal ha innflytelse. I tillegg har også bankaksjene vært en fornuftig pengeplassering. Det gir en årlig avkastning til staten, som heller ikke er å forakte for Stortinget. Den femte årsaken er at SV er opptatt av den signaleffekt det gir at staten uten videre er villig til å selge straks det kommer et bud. Den effekten er vel kanskje også noe av det mest alvorlige, for det betyr altså at det er mulig for markedsaktører, ikke engang betydelige markedsaktører, å blåse hele den norske strukturpolitikkdiskusjonen og vedtak over ende bare man kommer med et bud. I sin ytterste konsekvens betyr det at ingen internasjonale aktører trenger å ta Det norske storting og Den norske regjering alvorlig. Bare man legger tilstrekkelig mye penger på bordet, er man altså villig til å selge for en pris. Det har vi nå sett i dette tilfellet. Men det kan gjelde mange andre av de virksomheter som staten også har eierskap i. Jeg er veldig uenig i det som er sagt fra flere talere her, at staten som eier ikke har bidratt til en fornuftig utvikling av finansnæringen. Jeg tror tvert imot at staten har bidratt til at det har vært en viss avdempning, og at man dermed ikke har fått de store endringene som vi har sett i veldig mange andre land. Enkelte legger sikkert børsverdien til grunn for suksess, så det er ingen grunn til å si at ikke de norske bankene faktisk også har vært en suksess etter at staten kom inn. Det gjør meg også bekymret når vi ser at det skal være mulig for en liten bank som MeritaNordbanken å blåse dette over ende. Etter dagens diskusjon og vedtak sitter vi kanskje igjen med et ønske om å bygge opp én stor finansenhet, som skal være lokalisert i Norge, men med statlig kapital i aksjekapitalen. Det gjør meg veldig bekymret når jeg ser hvor lettvint det skal være å skaffe seg muligheten til å kjøpe banker som ikke er til salgs. Hvordan vil det gå med de større enhetene, som i internasjonal sammenheng likevel er en lilleputt, hvis en større bank – velg en amerikansk, velg en tysk, velg en engelsk, velg en fransk – kommer og sier: Dette var en interessant bank, den vil vi gjerne snuse litt på. Det Stortinget bidrar til, gjennom det vi i dag gjør, er altså at vedtakene ikke har noen langsiktighet. Det er ikke det at de skal ha langsiktighet inn i evigheten, men det må være noen grad av forutsigbarhet og langsiktighet. Hvis vi sitter igjen med en statlig eierandel i kun én finansinstitusjon, frykter jeg at det i en gitt situasjon for storting og regjering vil være opportunt å si: Ja vel, så må den også gå. Da er vi i den situasjonen at vi ikke har statlige forretningsbanker med hovedkontor i Norge. Det trenger ikke gå slik. Jeg håper inderlig at det ikke går slik, men det er et nærliggende scenario når en ser hvordan utviklingen i den norske finans- og banknæring har vært gjennom det siste året. Jeg mener det er viktig å ivareta den funksjonen i Norge. Alt dette peker i retning av at vi burde ha tenkt oss bedre om enn det vi har gjort. SV har et forslag om at vi bør få en stortingsmelding om langsiktige utfordringer for norsk banknæring, rett og slett fordi den internasjonale konkurransen påvirker oss. Vi ønsker ikke at norsk bank- og finansnæring skal være statisk, men samtidig ønsker vi at det statlige eierskapet skal være den bufferen det er når det gjelder langsiktighet og forutsigbarhet.