Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2014-10-16:
Jeg får slutte meg til de andre som har sagt at dette er en fin debatt. Det er torsdag og grått ute, men debatten er god i Stortinget. Sånn skal det være. Jeg tror jeg skal starte et annet sted. Ledelse er ikke jakt på syndebukker når ting går galt. God ledelse er å ha en gjennomgang av situasjoner som ikke har vært optimale, for å se om man kan oppnå bedre resultater en annen gang i tilsvarende situasjon. Det er etter mitt skjønn den store operative forskjell. Med det mener jeg at man skal være utrolig forsiktig med å kritisere enkeltmennesker, uavhengig av hvilken organisasjon de er i, når de står i en akutt situasjon og gjør sitt beste der og da. Å skyte på ubevæpnede folk har aldri vært noen suksess, og det bør ikke være noen suksess heller. Men man skal samtidig ha evnen til å tørre å stille spørsmål ved måten det ble gjort på, for å gjøre det bedre neste gang. Det mener jeg er en ansvarlig måte å ta vare på sine ansatte på og drive ledelsesutvikling. Til syvende og sist handler det om kvaliteten på den enkelte, det være seg leder eller de som er på gulvet og gjør den kanskje aller viktigste jobben. Ledelse, holdninger og kultur er noe som skapes av det samfunnet vi er en del av. Det fins gode kulturer, det fins såkalte ukulturer, og det fins skjulte kulturer. Men det som til syvende og sist er løsningen på ting, er å være tydelig på hva man ønsker seg. Jeg tenker: Er Stortinget som organ tydelig på når man lager sitt statsbudsjett, hvilke klare forventninger vi har til politisk ledelse i Justisdepartementet? Er ledelsen i Justisdepartementet tydelig nok til Politidirektoratet? Er Politidirektoratet tydelig nok ned til politimestrene, til politiskolene? Alt dette er enkeltledd, og med en gang du går fra ett punkt til et annet punkt, skaper du en form for sårbarhet, fordi kommunikasjonen er essensiell i forhold til å få fram det budskapet du trenger for å oppnå de målene du har. Debatten her er viktig, det er den fullt ut. Men da skal vi også være tydelige på og bevisst rollen vår som bestillere og på hva vi ønsker oss. Norsk politi har tidvis fått juling med rette. Andre ganger har de fått det uten at det har vært berettiget. Men jeg er helt enig i det justisministeren sa, at vi er nødt til å stille spørsmålene kanskje aller mest når det er mest ubehagelig å gjøre det. Tør vi ikke å gjøre det da, når skal vi da gjøre det? Hvis vi kun skal diskutere solskinnshistoriene eller størrelsen på parkeringsbøter, får vi et ganske tomt, smalt og lite attraktivt samfunn. Vi må tørre å ta de store diskusjonene, som vi gjorde etter 22. juli. Som basisen i en enorm tragedie ble norsk politi dissekert etterpå og målt alle veier. Man har også sett på metodene som ble valgt. Jeg tror nettopp det er noe av det som fører til suksess: Du må tørre å gjøre det når det er på det mest ubehagelige. Jeg mener at utdanningen er en nøkkel her, som det er i resten av samfunnet. Kvaliteten på de studentene vi tar inn på Politihøgskolen, er en nøkkel. Pensumet og hvordan de møtes der, er kanskje den viktigste grunnpilaren i det produktet vi får ut etter hvert, fordi skolevesenet er en av de viktigste påvirkerne vi har, det være seg hos oss som stortingsrepresentanter når vi går tilbake og ser på hvordan vi ble det vi ble, eller andre typer mentorer. Politihøgskolen har en helt avgjørende rolle i dette, men den er da et verktøy igjen for systemet, og systemet må sørge for at ting virker i alle ledd. Så har hver tid sine ledere. Jeg er såpass gammel at jeg har møtt Truls Fyhn, Arne Huuse og Willy Haugli. I dag vil noen si at de var noen dinosaurer, men på det tidspunktet gjorde de en formidabel jobb. De var – jeg bruker et dårlig begrep, men likevel – en type krigere, politikrigere, som hadde mannskapet med seg i ett og alt. Når disse guttene sa still opp, stilte folk opp og var med dem. Hvorfor det? Jo, fordi det handlet om en gjensidig lojalitet, det handlet om en tydelighet på hva man skulle gjøre, og så handlet det om å være en leder som var livsanskuende og en leder som ikke sviktet deg når ting ble vanskelige. Det er kanskje utfordringen i dag, fordi vi har helt andre kriterier. I dag har vi et system f.eks. på politimesternivå med en bonusordning. Om det nødvendigvis fremmer et ensidig fokus kun på det kvalitative politiarbeidet, er jeg ikke sikker på. Jeg er ikke engang sikker på at jeg synes det er fornuftig å ha den ordningen, men så lenge justisministeren ikke foreslår noe annet, skal jeg forholde meg til den. Den dagen han kommer med et forslag til noe annet, skal jeg drøfte det også, selvfølgelig. Så til representanten Vågslid, som jeg synes hadde et godt resonnement da hun var inne på og pratet om at Stortinget må være forsiktig med å måle bare kvantitet, man må også se på andre ting. Men av og til er kvantitet også en kvalitet. La meg avslutte med å si at vi er ikke bedre enn det vi totalt – samlet – er i stand til å gjøre.