Martin Engeset (Høyre), 2004-06-16:
Kontroll- og konstitusjonskomiteen på Stortinget har en spesiell rolle å fylle i vårt parlamentariske system. På vegne av Stortinget skal komiteen være et kontrollorgan overfor regjering og forvaltning. Som eneste komite på Stortinget har denne komiteen såkalt selvstendig initiativrett. Dette innebærer at komiteen på eget initiativ kan vedta å åpne sak og legge frem innstilling overfor Stortinget i plenum i nærmest hvilken som helst sak. For flertallet er ingen sak verken for liten eller for stor i så måte, ei heller for kompleks. Det innebærer at flertallet fra tid til annen kommer i skade for å overvurdere sin egen kompetanse, som i denne saken, eller misbruker kontrollkomiteen til omkamper for saker som tidligere er tapt her i salen. For hva ser vi her? Jo, at flertallet helt uten å la seg distrahere eller affisere av sakens fakta trekker fantasifulle konklusjoner og kommer med udokumenterte påstander. Det er både skuffende og skremmende at flertallet i landets nasjonalforsamling henfaller til en så lettvint saksbehandling. Kontrollkomiteen har gjennom behandlingen mottatt ca. 2 000 sider med dokumentasjon fra næringsministeren, i tillegg til å ha hatt en åpen høring med partene. Komiteen har i en så kompleks sak likevel valgt å bruke kun ett møte for å behandle innstillingen, nemlig et møte i går kl. 12, som tok hele 15 minutter, der saken ble avgitt. Komiteflertallets manglende interesse for en uavhengig vurdering understrekes av at man ikke har avventet Riksrevisjonens rutinemessige gjennomgang av dette salget, som trolig vil foreligge i løpet av et par måneder. I en så kompleks sak er det altså ikke interessant hva Riksrevisjonens vurdering av saken er. Eller kan det være at komiteens flertall aner at fakta ikke støtter en bestemt konklusjon? I pressemiljøet snakker en av og til om begrepet "never check a good story", for det vil ødelegge skandaleoppslaget. Alt dette understreker at komiteen ikke har vært opptatt av sakens fakta, men kun av politisk spill. Jeg har enkelte av mine mer fremtredende komitekollegaer mistenkt for å lide av den såkalte innspurtsyken, en sykdom som har en lei tendens til å trenge seg på jo nærmere avslutningen av vårsesjonen vi kommer. Og abstinensene av politisk støy og action blir mer og mer plagsomme. Et flertall hevder i innstillingen at næringsministeren ikke har hatt fullmakt til å selge SND Invest, til tross for at saken har vært i Stortinget både ved behandlingen av statsbudsjettet for 2002, i eierskapsmeldingen våren 2002, ved behandlingen av virkemiddelproposisjonen våren 2003 og ved inntektsføring av godkjenning av salget høsten 2003. Fullmakten er også omtalt i statsbudsjettet for 2003. Det har ikke vært reist spørsmål om denne fullmakten ved noen av disse behandlingene. Det er for øvrig den samme fullmakten som ligger til grunn for salgene av Arcus og Olivin, som Stortinget også har behandlet, uten anmerkninger. La meg dessuten stille saksordfører et spørsmål. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet stod sammen om et forslag om å trekke tilbake fullmakten om salg av SND Invest. Forslaget fikk ikke flertall, men Stortingets flertall, bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og SV, stemte den 18. juni 2003 ned et forslag om å stanse salget. Spørsmålet blir: Hvorfor i all verden skulle det være behov for å foreslå å stoppe salget og trekke inn fullmakten til salg hvis det ikke allerede var gitt en slik fullmakt? Dette faller jo på sin egen urimelighet. Flertallet fremsetter også kritikk for at salg av aksjene i SND Invest ikke ble forankret gjennom generalforsamlingen i selskapet. Ja vel, dette viser bare hvordan manglende innsikt, koplet med hastverk, gir underlige utslag. èeralforsamlingen har ingen rolle ved et salg av aksjene i selskapet. Kun der det skulle selges fra SND Invests portefølje, er dette relevant, og der ble det avholdt generalforsamling med Riksrevisjonen til stede. Først i oktober 2003, 22 måneder etter at fullmakten ble gitt, ble salget gjennomført, etter en svært omfattende prosess som involverte en rekke interessenter. Det at det i sluttrunden først var tre, deretter to interessenter, understreker også at det var sterk konkurranse om å by mest for SND Invest. Det ble lagt stor vekt på likebehandling av de ulike interessentene i sluttfasen av budrunden. Salget ble derfor gjennomført til markedspris, som et samlet salg av en portefølje. Til sammen mottok staten ca. 1,2 milliarder kr gjennom salget av SND Invest. Ved inngangen til 2003 var indeksen på Oslo Børs nede i 105. På salgstidspunktet hadde indeksen steget til 150. Knapt noen av de såkalte ekspertene hadde noen tro på at indeksen ville fortsette å stige. I Finansavisen kunne vi høsten 2003 lese følgende uttalelse fra sjefen i Telenor Venture, Rune Rinnan: "De må være gærne hvis de ikke selger SND Invest-porteføljen for 500 millioner. Jeg mener SND Invest-porteføljen er verdt 200-270 millioner kroner. Ikke mer." Nei, dette ender opp som et gedigent politisk mageplask for opposisjonen, eller sagt på en annen måte: Opp som en løve og ned som en skinnfell.