trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1998-10-20:
Bare noen korte merknader til dette temaet, som allerede har vært grundig utdypet, bl.a. i det svaret som kom fra helseministeren. For Senterpartiet er det en helt klar målsetting og et overordnet prinsipp at det som gjelder innbyggernes velferdsbehov for helsetjenester og omsorg, skal være et offentlig ansvar og et offentlig anliggende, med offentlig finansiering og styringssystem. Hvis alle landets innbyggere skal ha lik tilgang til helsetjenester av høy kvalitet, er det viktig at dette styres. Vi har en spredt bosetting i dette landet, og vi er redd for at en fokusering på privatisering og det økonomiske aspektet i det å drive helsetjenester vil føre til en sentralisering, som igjen fører til et svært ulikt tilbud til den enkelte, avhengig av hvor de bor, og hvilken økonomi de har. Kall det gjerne, som representanten Alvheim var inne på, et sosialdemokratisk prinsipp. Det er iallfall et godt prinsipp at vi skal ha likhet uansett bosted, økonomi, sosial status osv. Vi har hatt et lovverk i Norge – vi har det fortsatt, og vi vil nok også komme til å ha det i framtiden – som gir muligheter til et samspill mellom offentlige og private helsetjenester og helsevesen. Det synes jeg vi skal bygge videre på. Statsråden var inne på utviklingen av dette i dag. Det er vel riktig at vi har et relativt lavt forbruk av private helsetjenester i Norge, men at dette er i ferd med å forandre seg. Volvat Medisinske Senter ble trukket inn av representanten Alvheim når det gjelder ledig kapasitet. Jeg synes det er viktigere at vi bruker den ledige kapasiteten ved Volvat Medisinske Senter i et samspill med det offentlige helsevesen, bl.a. ved å leie den spesialiteten og teknologien som er der, enn at Volvat Medisinske Senter skal utvide sin sengekapasitet nå – for å ta et eksempel på hva som er i ferd med å utvikle seg. Jeg synes at den ordningen vi har hatt med et samspill mellom privat og offentlig helsetjeneste fortsatt skal være der. Det er også klart at innstillingen fra dette utvalget, som kommer i mars 1999, vil bli avgjørende for hvordan vi skal organisere helsevesenet videre. Ellers vil jeg slutte meg til bl.a. det som representanten Øyangen var inne på, at det er viktigere med reformer internt i helsevesenet når det gjelder ledelse, organisering og samarbeid, enn hvem som er eiere. Jeg synes det offentlige skal ha kontrollen her. Gjennom bl.a. regionalt samarbeid, som det er lagt opp til nå, er det muligheter til å utnytte ressursene på en atskillig bedre måte enn det som har vært gjort tidligere.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-20:
Jeg vil først gi honnør til interpellanten for at dette temaet tas opp. Jeg tror ikke man skal være redd for å gå inn og snu på steiner og se på ulike løsninger, vurdere tyngden i argumentasjonen og se om andre måter å organisere helsevesenet på kan gi andre og bedre løsninger. Jeg er likevel uenig i flere av de konklusjonene interpellanten kommer fram til, spesielt gjelder det tenkningen omkring markedet som en egnet mekanisme for å skape et bedre helsevesen. En forutsetning for at markedet skal fungere, er at konkurransen bidrar til et bedre produkt. Det som dessverre har vært tilfellet også i Norge, er at nettopp konkurransen om personellressursene har gitt stadig større forskjeller i helsevesenet, der tilbudet til befolkningen slett ikke har blitt mer likt, men det er blitt mer og mer forskjellig. Det kan man se av de tallene som fremkommer når det gjelder fordeling av legespesialister. Hvis man f.eks. ser på tallene for Oslo, vil man finne en tetthet som er ca. fire ganger så stor som for Oppland. Man kan sikkert finne en del grunner til det, men det er likevel en utvikling som har forsterket seg over tid, og som er bekymringsfull. Det er klart at et marked bare vil forsterke disse tendensene, fordi man vil få en etablering av private tilbud der befolkningstettheten er størst og tilbudet fra før også er størst. Derfor må nettverksløsninger, nasjonale samarbeidsløsninger, være mer egnet hvis man skal skape et helsetilbud som har som mål å være likeverdig for hele befolkningen. Full likhet vil vi neppe oppnå noen gang, og kanskje er ikke det et mål heller, men man må skape et likeverdig tilbud. Jeg er veldig glad for at helseministeren såpass sterkt betonte det og også snakket om lavest mulige effektive omsorgsnivå, som man ikke har snakket mye om de senere årene, man har i stedet tenkt seg mer sentralisering, mer markedstilpassede løsninger, som igjen bidrar til større forskjeller. SV tror veldig mye på helseregionene som egnede enheter for å skape et tilbud hvis man på nasjonalt plan kan klare å styre ressursene slik at man får en jevnere fordeling mellom de ulike regionene. Det vi ser i dag, er at tilbudet i de ulike regionene er veldig forskjellige, og mange sliter svært for å få tak i legespesialister. Man ser en bekymringsfull utvikling også innenfor kommunehelsetjenesten, der antall utførte legeårsverk nå faktisk har gått ned for første gang i kommuner med færre enn 4 000 innbyggere. Slik SV ser det, er markedet uegnet til å gjøre noe med de forskjellene man ser utvikle seg. SV støtter det utvalgsarbeidet som Regjeringen har igangsatt, og ser dermed ikke behovet for å støtte det forslaget som Sonja Irene Sjøli her fremmer på vegne av Høyre. Jeg vil igjen betone at mange av de tankene som helseministeren i dag gir uttrykk for, er tanker som SV støtter, og som man på en konstruktiv måte vil være med og gi sin støtte til videre.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-20:
SV har samme begrunnelse som Kristelig Folkeparti: Regjeringen er i gang med et utvalgsarbeid, og man bør avvente resultatet av det. Realitetsbehandles forslaget her i salen, vil jeg tilrå at SV stemmer mot Høyres forslag her i dag.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1998-10-20:
Svært mange land prøver ut modeller for styring, organisering og eierskap. Den klareste konklusjonen en etter min mening kan trekke, er: Det finnes ikke noe perfekt system, og det finnes ingen trylleformel. Svensk helsevesen, som interpellanten viser til, er også på den samme søken, og erfaringene derfra er delte og ikke entydige. Det er viktig, som interpellanten også sier, at en er villig til å tenke nytt og utradisjonelt. Arbeiderpartiet deler den innfallsvinkelen, men vi vil ikke uten videre trekke den konklusjon at forbedringer i helsevesenet nødvendigvis er avhengig av større innslag av private aktører. Men jeg avviser ikke at vi skal videreutvikle et bedre samspill mellom det offentlige helsevesen og de private aktører vi har, bl.a. for å få en prioritert og målrettet bruk av de offentlige pengene som private helseaktører disponerer. Stortinget har de siste årene vedtatt en rekke reformer og tiltak som kan gi oss et enda bedre helsevesen. Et grunnleggende utgangspunkt for videre utvikling er et helsevesen med lik tilgjengelighet for alle og høy kvalitet i alle ledd. Jeg er ikke sikker på at dagens ventetidsgarantiordning er veien videre, slik dagsaktuelle undersøkelser også reiser spørsmål om. Garantiordninger er altfor tilfeldige og fungerer til dels på helt gale premisser. Det må nå heller vurderes å gi den enkelte pasient som trenger spesialisthelsetjeneste, en individuell behandlingsplan med angivelse av behandlingsopplegg og tidsrammer. Selv private helsetilbud, som i dag kan være nyttige supplement, tror jeg ikke er løsningen på et godt helsetilbud for alle. Nå tror jeg at vi skal la nylig vedtatte reformer få virke, og jeg viser til en rekke reformer som Stortinget har vedtatt: innsatsstyrt finansieringstørre statlig ansvar for spesialistutdanning og legefordelingforpliktende og formelt regionalt samarbeidfritt sykehusvalgbedre ledelses- og organisasjonsmodeller i sykehuseneen rekke spesielle planer, bl.a. psykiatri- og kreftplanerstørre fristilling av sykehusene Dette er tiltak som en må vurdere samlet, og som en må få til å virke før en gjør nye eksperimenter. Jeg tror heller ikke at folks helseproblem skal være en markedsplass for private aktører, der en drivkraft vil være økonomisk avkastning og følgelig – som flere talere har vært inne på i dag – en fare for en sterkere sentralisering av helsetilbudene.
Annelise Høegh (Høyre), 1998-10-20:
Jeg finner etter en del av de innleggene som nå har vært holdt, grunn til å fastholde at det ikke er noen grunn til å tvile på at vi alle står fast på at helsestellet vårt skal være offentlig styrt og offentlig finansiert. Det er altså ikke fra noen partiers side snakk om at markedet skal styre det hele, og at økonomiske interesser, privatøkonomiske interesser, skal være det som ligger til grunn. Bakgrunnen for Høyres anliggende her er: Hvordan kan vi sikre at en større del av de offentlige helsemilliardene vi bruker, i større grad kommer pasientene til gode og ikke går bort til andre ting? Hvordan kan vi få til en bedre funksjonsfordeling for de offentlige sykehusene? Ja, hvordan kan vi få systemet til å virke bedre i en fremtid hvor vi vet at mulighetene bare kommer til å vokse, mens ressursene vil være begrenset? Jeg er glad for at så mange har gitt tilslutning til at man må være villig til å tenke nytt og til å sette i gang med utredninger, slik helseministeren også har tatt initiativ til. Men det forbauser meg at man er så tilbakeholden med hensyn til å tørre å sette nye tanker ut i livet, ikke som gjennomløpende og gjennomgripende ideer, men i prøveprosjekter, slik faktisk forslaget fra Høyre går ut på. Man kan ikke bare si halleluja, man må faktisk gjøre det også. Det er riktig som interpellanten sa, at vi trenger å vinne våre egne erfaringer med hvordan nye virkemidler fungerer i vårt land, ikke bare se på hvordan de fungerer eller ikke fungerer i andre land, selv om det dreier seg om naboland eller nærliggende land. Jeg oppfattet helseminsiteren som langt på vei positiv. Jeg må allikevel si at jeg begynte å lure på om han har gjort seg selv til en forlenget arm av Kommuneforbundet da han helt i begynnelsen av sitt innlegg sa at ut fra det målet vi har om en solidarisk helsepolitikk, er det viktig at sykehusenes kjerneoppgaver i hovedsak skal være gjenstand for offentlig drift. Det må være en logisk brist i dette resonnementet, for det er ingenting som tilsier at det at noe er et offentlig ansvar, også betyr at det offentlige skal være tjenesteleverandør. Dagbladet hadde faktisk en interessant leder i går som gjaldt kommunenes omsorgstilbud, men som har ganske store paralleller, hvor de sier at for brukerne er det ikke avgjørende hvem som utfører tjenestene, men hvilken kvalitet og hvilken kapasitet tjenestene har. Det gjelder faktisk også – det bør det iallfall gjøre – i helsetilbudet. Det er brukernes interesser som må stå i høysetet, og da kan det ikke være en overordnet idé at det offentlige skal utføre tjenestene hvis det offentliges, fellesskapets, midler kan komme flere til gode ved at man får en viss konkurranse om å levere kvalitet til den prisen som det offentlige allikevel fastsetter.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1998-10-20:
Representanten Sjøli tar opp en problemstilling som mange er opptatt av. Det er viktig at befolkningen, uansett alder, kjønn og bosted, har god tilgang på helsetjenester, og det sikrer vi best med offentlig styring av helsepolitikken. Vi må fortsette å satse på et helhetlig og godt offentlig helsevesen, men noen private tilbud skal vi også ha i framtida. Disse må underlegges offentlige godkjenningsordninger og fungere innenfor vedtatte opptrukne rammer. Det må ikke bli slik at det offentlige skal finansiere, mens private interesser har styringa og fortjenesten. Et av problemene med private aktører er at de ikke finner det interessant å operere i distriktene. Noe helt annet er det hvis det offentlige helsevesen kjøper noen tjenester i begrenset omfang. Avtalene vil i slike tilfeller ivareta nærhet til pasientene. Et slikt eksempel har vi på Gjøvik, hvor fylkeskommunen kjøper mammografiscreening av Brystinstituttet. Derved har vi fått et tilbud vi ellers ikke ville ha hatt. Likeledes kan andre delleveranser kjøpes for å få utført oppgaver det ikke er kapasitet til. Det man skal være oppmerksom på, er at hvis private kan gjøre dette billigere med fortjeneste enn det det offentlige kan gjøre uten fortjeneste, da er det offentlige for dårlig, og da må vi sørge for å gjøre noe med det. Det er neppe samarbeid med private som aktører som gir et bedre helsevesen, men en bedre organisering og en bedre utnyttelse av ressursene. Den viktigste oppgaven i helsevesenet er å behandle mennesker. Når dyktig personell i stor utstrekning settes til å utføre administrative oppgaver og behandle en stadig større papirflom i stedet for mennesker, er det nødvendig å rope et varsku og se på organiseringen. Vi har et politisk ansvar på alle nivåer for å ta dette alvorlig. En viktig del av dette arbeidet er forholdet mellom partene i arbeidslivet. God kommunikasjon og godt samarbeid er viktig og helt nødvendig for å få til avtaler som gjør at helsevesenet kan få utført oppgaven sin, nemlig å behandle mennesker.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1998-10-20:
Eg skal få takka statsråden for svaret. Eg merka meg sjølvsagt, slik sikkert mange andre òg har gjort, at det er ein heilt annan tale frå Marit Arnstad no som statsråd enn det var frå stortingsrepresentanten Arnstad i 1994 då ein behandla budsjettet i Stortinget, der Senterpartiet faktisk hadde eit forslag om at departementet skulle påleggja Statkraft å sørgja for at Hafslund Metall vart tildelt langsiktige kraftkontraktar i tråd med intensjonane i St.prp. nr. 104 for 1990-91. Eg har aldri sagt noko om at ein har hatt intensjonar om at dette skulle leggjast inn under St.prp. nr. 104, for det har vi avklara mange gonger i Stortinget og i departementet at det ikkje er heimel for, og det var faktisk heller ikkje det som var mitt utgangspunkt i dag for interpellasjonen. Mitt spørsmål til statsråden var faktisk om kva som kunne gjerast i påvente av eit nytt regime. Eg er sjølvsagt heilt samd med statsråden i at dette er avtalar inngått mellom to likeverdige partar, men det er mykje som går an å gjera dersom ein har eit politisk ønske om det, og det trudde eg denne statsråden hadde for det gode miljøprosjektet som her ligg føre. Når det gjeld å få realisert prosjektet med eit fjernvarmeanlegg i Sarpsborg basert på spillvarme, vil dei støtteordningane statsråden viste til, sjølvsagt vera til veldig god hjelp, og det synest eg er positivt. Men det eg synest er negativt, er at det måtte gå så lang tid, og at det måtte koma ein interpellasjon i Stortinget før ein kunne gjera noko i forhold til dette prosjektet. Det er over eit år sidan dei tillitsvalde begynte å jobba med dette i tett samarbeid med departement og politisk leiing, både tidlegare og no, så dette burde ha vore gjennomført. Men ok, vi skal ikkje bruka for mykje tid på det som har vore. Mitt ønske er i alle fall no at prosjektet skal koma i gang, og eg vil be statsråden om å bidra alt ho kan for at det skal verta ein realitet. Eg er sjølvsagt ikkje nøgd med at det nye systemet for den kraftkrevjande industrien skal venta til våren. Det betyr at Stortinget knapt nok får diskutert det på vårparten, slik at det blir hausten igjen før det blir ein realitet. Eg må seia at når Stortinget så sterkt har trykt på for at det skulle verta eit nytt system for denne industrien, som eg føler at statsråden seier – at i alle fall Hafslund openbert har mogelegheit til å koma inn under, burde det koma så tidleg at dei verkeleg kunne fått etablert ut frå det nye systemet og òg bygd anlegget.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1998-10-20:
For å gjenta meg sjølv vil eg endå ein gong streka under: Eg har ikkje kritisert statsråden for at Hafslund ikkje får langsiktige kontraktar etter 104, for det meiner eg faktisk er riktig at dei ikkje skulle ha. Men eg tillot meg å minna henne på kva Senterpartiet sa, og seier meg sjølvsagt lei for det dersom det er slik at dåverande representant Marit Arnstad ikkje var einig med dei, men eg trudde faktisk at heile Senterpartiet stod bak dette forslaget. Når det gjeld investeringsfritak for å byggja fjernvarmeanlegg og bruka spillvarmen, er vi i Arbeidarpartiet sjølvsagt glade for det vedtaket som vart gjort i samband med grøne skattar, som gjer at ein kan få utnytta dette mykje betre rundt om i landet. Det er viktig å få gjort dette arbeidet, og det er riktig miljømessig å gjera det, og eg er einig med statsråden i at eg trur det vil verta lønnsamt på sikt. Så seier statsråden at ho ikkje tar ansvar for kva regjeringa Jagland lovde, og det meinte eg sjølvsagt ikkje på nokon måte å ymta om, men eg registrerer med litt undring den spake ordbruken i salen frå representantane for regjeringspartia no i forhold i eit nytt regime for den kraftkrevjande industrien når vi kjenner til det trykket som var i fjor frå nettopp dei partia som då var i opposisjon, for å få eit nytt system i løpet av dette året. Men det er heilt riktig at for å få eit grunnlag å diskutera eit nytt system på, må det liggja føre eit forslag frå Regjeringa, elles vert det ikkje fullgodt. Men eg er skuffa over at det tar så pass lang tid som det gjer, og det er ikkje til å undrast på at ein stiller denne interpellasjonen òg i lys av eit nytt 105-regime, når statsråden her sjølv seier at det er openbert at Hafslund kan koma inn under dette nye systemet. Derfor er det viktig å få eit nytt system på plass når det gjeld denne industrien. Eg vil, liksom andre har gjort tidlegare, igjen rosa dei lokale tillitsvalde for dei initiativa dei har teke. For det er klart at det å ha omsut for bedriftene sine slik at dei får vidareutvikla seg, er viktig. Men når dei samtidig klarer å sameina det med å ta omsyn til miljøet, har dei gjort ein kjempejobb i industrien i Østfold. Eg ønskjer dei berre lukke til vidare og håpar inderleg at statsråden gjev dei dei råda som dei ber om. Korleis ein skal søkja om konsesjon, synest eg ikkje det er nødvendig å ta opp med Stortinget. Desse tillitsvalde har faktisk gått til myndigheitene og sagt kva slags prosjekt dei har, og bede myndigheitene om hjelp til å få prosjekta igjennom, og det har eg tru på at statsråden vil gje dei når det gjeld det økonomiske – altså desse 11 mill. kronene – og at dei så vert leidde inn på rett veg når det gjeld korleis dei skal gjera dei ulike søknadene gjeldande.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-10-20:
Sjøl om denne statsråden som representant i denne salen aldri har uttalt seg om dette prosjektet eller om de kraftvilkårene som representanten Frøiland var inne på, er jeg sjølsagt fullt på det rene med hvilket forslag Senterpartiet fremmet i forbindelse med budsjettinnstillingen for 1994-95. Jeg er også fullt på det rene med at hvis Arbeiderpartiet hadde ønsket det, kunne de ha støttet det. Da hadde vi hatt flertall. Forslaget ble nedstemt. Regjeringens fullmakt i dag består sjølsagt i å forholde seg til den avklaringen og de fullmakter flertallet i Stortinget da gav, og det har vi forholdt oss til. Det er et sterkt politisk ønske fra Regjeringen om å bidra økonomisk til å støtte opp omkring prosjektet. Det er min mening at det gjør vi gjennom det direkte økonomiske tilskuddet som vi nå ønsker å bevilge. Det er, som representanten her sier, et samfunnsøkonomisk godt prosjekt, men alt tyder på at det også bedriftsøkonomisk er et meget godt prosjekt, og at prosjektet i løpet av svært få år burde ha store muligheter til god inntjening på de investeringene som prosjektet medfører. Når det gjelder behandlingen av prosjektet, så søkte bedriften om tilskudd fra NVE. Den søknaden er blitt behandlet på samme måte som alle andre søknader – det har ikke tatt lengre tid for denne søknaden enn for andre søknader. Den er blitt avgjort på en positiv måte, og det er også blitt avgjort at en kan bidra med ytterligere utover det tiltenkte støttebeløp. Men det er også slik at disse midlene ikke kan utbetales før man har søkt om og fått konsesjon. Ennå har ingen søkt om konsesjon for dette prosjektet, og det er en forutsetning for at midlene skal utbetales. Men jeg vil på det sterkeste motsi at dette har tatt noe lengre tid enn det vil gjøre for ethvert annet sammenliknbart prosjekt som søker om offentlig og statlig støtte. Når det så gjelder framleggelsen av 105-regimet, er jeg enig i at det er en viktig sak. Jeg skulle ha ønsket at det hadde vært mulig for Regjeringen å få lagt fram den proposisjonen i løpet av høsten. Men jeg ser at det ikke vil gi Stortinget et godt nok beslutningsgrunnlag. Det vil ikke gi Regjeringen god nok mulighet til å redegjøre fyllestgjørende for alle forhold knyttet til kraftregimet. Det har skjedd en utvikling som vi også må ta hensyn til når det gjelder forretningsmessige avtaler. Det betyr at vi må ha kanskje enda mer varierte løsninger for de bedriftene som er igjen, som ikke har inngått forretningsmessige avtaler – altså ikke de store som Elkem, Norske Skog og Norsk Hydro. Det er et meget omfattende arbeid, og jeg håper at Stortinget ønsker at en skal få et best mulig beslutningsgrunnlag. Det jeg kan si, og som også er nedfelt i budsjettproposisjonen, er at vi vil legge fram proposisjonen før påske. Jeg håper det tidsmessig vil gi Stortinget anledning til å behandle den i løpet av våren. For øvrig vil jeg si at når det gjelder regjeringen Jaglands tidligere løfter om når dette skulle bli framlagt, kan denne regjeringen selvsagt ikke hefte for disse.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-10-20:
La meg først få lov å si at jeg deler de oppfatningene som er kommet fram om de positive sidene ved prosjektet ved Sarpsfossen. Det er også grunnen til at Regjeringen vil støtte prosjektet økonomisk med et beløp som er betydelig, og som enkeltprosjekt gjør det at dette prosjektet vil få en høy støtteandel. En av grunnene er også at Sarpsborg-området både industrielt og når det gjelder graden av tettbygdhet, er et meget interessant område for utbygging av fjernvarmeanlegg. Hvor raskt oppstart kan skje i forhold til et slikt prosjekt avhenger av at bedriften faktisk søker om konsesjon og får det. I likhet med vann- og vindkraft må også denne type anlegg ha konsesjon før de kan starte opp. Det er bedriften informert om gjennom den søknadsprosedyren som fins innenfor NVE, og den dialogen de har hatt med NVE om hvilke vilkår som må oppfylles for å få utbetalt støtte. Jeg har nok til tider hatt en følelse av at debatten har handlet mer om kraftvilkår og kraftkrevende industri enn om miljøprosjektet rundt Sarpsfossen. Det kan for så vidt være interessant nok, men hvis det er realiseringen av prosjektet i seg sjøl en nå er opptatt av, burde en direkte økonomisk støtte på dette nivået som foreslås være mer enn tilstrekkelig for et prosjekt som ikke bare kan bli lønnsomt, men som i stor grad allerede nå vurderes som lønnsomt. Dersom dette handler om noe annet, hvis det handler om kraftvilkår på et mer generelt grunnlag, får vi avvente 105-regimet. Jeg ser ingen grunn til at en skal være tilbakeholden når det gjelder å diskutere når 105-regimet bør komme. Regjeringen er opptatt av at det bør komme så raskt som mulig, men vi er også opptatt av at det skal være et så godt beslutningsgrunnlag som mulig. I løpet av dette året har energiutvalget lagt fram sin innstilling, og Regjeringen vil på den bakgrunn fremme en melding om en helhetlig energipolitikk, og det er det mange år siden Stortinget sist hadde anledning til å diskutere. I forbindelse med den meldingen ønsker vi også å legge fram industrikraftregimet, og det er fra min side sagt i nokså klare ordelag fra denne talerstolen når vi mener at det bør komme. En kan mene at det er sider ved kraftvilkårene for Hafslund som ikke er gode. Jeg ser også at de vilkårene de har i dag ikke er gode i forhold til dagens situasjon. Når de har inngått en avtale på forretningsmessig basis, må en spørre seg hvordan den ene parten kan godta et vilkår om en uoppsigelighet, men det har de altså gjort frivillig. Og det gjør at dette ikke er noen uproblematisk sak å forholde seg til. Når det gjelder bevegelse i lillefingeren, som enkelte var inne på her, må jeg si at der man tidligere – i alle fall fram til november i fjor – trodde det var dødt, der er det nå liv. Og om det så bare er i lillefingeren, syns jeg det må være positivt. Regjeringen vil legge opp til å fortsette den satsingen på enøk og alternative energikilder som vi har startet.
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1998-10-20:
Siden 1990 har forbruket av strøm vokst fire ganger så sterkt som utbyggingen av nye kraftverk. Det økte forbruket skyldes ikke industrien. Den kraftkrevende industrien bruker omtrent like mye kraft i dag som for 25 år siden. Det er ingenting som tyder på at veksten i forbruket skal gå radikalt ned. Tvert i mot, det er all grunn til å tro at kraftunderskuddet vil øke om det ikke gjøres noe. Til tross for det stadig økende kraftunderskuddet har ikke Regjeringen løftet en finger for å møte framtidens kraftbehov, ikke løftet en finger for å sikre industrien tilstrekkelig med kraft – dette samtidig som to av sentrumspartiene har vært blant dem som lenge har etterlyst et nytt kraftregime for industrien. Sentrumspartiene har også vært skeptiske til mange av de tiltakene Arbeiderpartiet har iverksatt for å sikre kraftforsyningen, f.eks. bygging av kraftkabler til kontinentet for å sikre muligheten til å importere kraft. Sentrumspartiene har også vært skeptiske, ja nærmest prinsipielt imot utbygging av ny vannkraft, og i spørsmålet om gasskraft har de valgt den enkleste løsningen, nemlig å si nei. Arbeiderpartiet tok belastningen ved å drive den diskusjonen. Alt dette gjorde vi for å bedre kraftbalansen og gjøre situasjonen for kraftkrevende bedrifter lettere. Et tiltak som vil kunne øke tilgangen på miljøvennlig kraft, er økt satsing på energigjenvinning i industrien. Beregninger viser at man kan få en produksjon på opp til 1 TWh fra energigjenvinning, og det er 1 TWh av den mest miljøvennlige kraften. Men da må det iverksettes tiltak for å gjøre det lønnsomt nok til at industrien ser seg tjent med å investere i energigjenvinning. Det er flere slike prosjekter som det i Sarpsborg. Blant annet på Notodden og i Kristiansand arbeides det for å få til noe liknende. I forbindelse med behandlingen av grønne skatter i vår bad Stortinget Regjeringen om så raskt som mulig å avklare spørsmålet om en refusjon av denne elavgiften for å gjøre det mer lønnsomt å investere i gjenvinning. I statsbudsjettet for 1999 kommer Regjeringen med et opplegg for dette som ser ganske bra ut. Det er noe slikt som det Regjeringen foreslår i finans-, skatte- og avgiftspolitikken, som skal til for å frigjøre energigjenvunnet kraft. Det som nå er avgjørende, er at vi må få forsikringer fra statsråden om at dette er en ordning som skal vare, at det fra statsrådens side ikke finnes tvil om at denne ordningen skal videreføres og om mulig gjøres enda bedre. Dette er så store investeringer at det ikke må finnes tvil om avgifts- og skattesystemet. Jeg sa at Regjeringen ikke har løftet en finger for å bedre kraftbalansen. Vedtaket om avgiftslettelser viser at Regjeringen ikke er helt død. Jeg skal gi Regjeringen honnør for det. Vi ser bevegelse i lillefingeren. Det er bra. Men det er fortsatt sånn at hovedspørsmålet er kraftbalansen. Regjeringen har ikke gjort det den skal, og det den har lovet, og det regjeringspartiene har mast om i flere år, nemlig å få på plass et system for kraftkrevende industri.
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 1998-10-20:
Prosjektet som tas opp i denne interpellasjonsdebatten, er et positivt prosjekt som legger til rette for bedre energiutnyttelse og lavere utslipp av klimagasser. Det er derfor all mulig grunn til å håpe at prosjektet blir realisert. Når det gjelder betingelsene for prosjektet, deler jeg statsrådens vurderinger. Prosjektet skal selvsagt kunne søke om støtte fra miljøfondet, prosjektet skal også få fritak fra investeringsavgift som andre fjernvarmeprosjekt, og det må kunne søke om tilskuddsmidler til alternativ energi. Totalt sett bør dette kunne bidra til en realisering. Når det gjelder vurderingene i forhold til kraftpriser og Hafslund Metalls langsiktige forretningsmessige kontrakt, deler jeg også statsrådens vurderinger. Det er ikke ønskelig å gripe inn på den ene eller andre måten og således overprøve den langsiktige kontrakten som foreligger. Det er spesielt lite ønskelig så kort tid før Stortinget får både meldingen om energipolitikken og proposisjonen om kraftkrevende industris framtidige kraftvilkår til behandling. Jeg merker meg likeledes statsrådens vurdering av et eventuelt statlig erstatningsansvar. Det taler også sterkt imot en inngripen i eksisterende avtale. Jeg vil til slutt minne Arbeiderpartiet og ikke minst interpellanten om hva nettopp dette partiet sa om presedensvirkninger av det å finne spesielle løsninger i spesielle situasjoner da vi i vår behandlet Høyres Dokument nr. 8-forslag om bl.a. Elkem Saudas krafttilgang.
Kjellaug Nakkim (Høyre), 1998-10-20:
Det prosjektet vi står overfor i dag, er et vel gjennomarbeidet prosjekt, et prosjekt som vil gi ganske gode totalløsninger når det gjelder energidekning, miljøutslipp og opprettholdelse av sysselsettingen i Sarpsborg. Det er visse forutsetninger for at denne målsettingen skal kunne nås for de bedriftene som er involvert. Det er ganske unikt at bedrifter som Borregaard, Glomma Papp, Hafslund ASA, Globe Norge AS Hafslund Metall og nå også Østfold Energiverk går inn i et slikt prosjekt, og det fortjener både oppmerksomhet og støtte. Som det er blitt sagt, må man for at dette kan bli et godt økonomisk prosjekt, selvfølgelig legge bedriftsøkonomiske kriterier til grunn. Vi kjenner alle til problemene som Hafslund Metall har hatt med kraftkontrakter og levering av kraft. Dette har vært oppe til behandling gjentatte ganger her i Stortinget. Det har egentlig vært utvist stor vilje fra Stortinget til at man bør kunne løse dette problemet, men man har ikke kommet til veis ende. En forutsetning for å gjennomføre de investeringer som ligger til grunn, er at bedriften har langsiktige kraftkontrakter, og at de kanskje også burde ha samme vilkår som bransjen for øvrig, noe vi vet at de ikke har pr. i dag. Derfor bør man, når man nå skal inn på 105-regimet, det nye regimet, kunne få Hafslund Metall inn under dette. Jeg tror også at det burde kunne være mulig å løse dette uten å måtte vente på det nye kraftregimet. Det har, som det er sagt tidligere, vært et trykk fra Stortinget for at man burde gå inn og få en løsning på dette, men det har vært en negativitet, spesielt fra Statkraft, når det gjelder å bidra til dette. Det er litt unikt når to parter inngår frivillige kontrakter, at det bare er den ene parten som kan si opp kontrakten. Det er litt unikt i dagens situasjon at det fortsatt er slik. Jeg går ut fra at dette også vil bli behandlet når man skal inn i det nye kraftregimet og i forbindelse med meldingen som er bebudet framlagt før påske 1999. Jeg håper fortsatt at man kan komme fram til en løsning, og at man får dette prosjektet opp og stå før man har behandlet hele 105-regimet.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-10-20:
Dette er en viktig debatt om en spennende sak, men den handler på mange måter om mer enn én sak, for den viser hvilke store muligheter vi står overfor når det gjelder utnyttelse av spillvarme. Jeg synes også det er grunn til å berømme det lokale engasjementet i denne saken. Vi har sett at bedriftsledelsen og fagforeningene har stått sammen og øvd et betydelig påtrykk. Det er et engasjement som har gjort inntrykk, og som fortjener berømmelse. Det spennende med dette prosjektet er, som statsråden påpekte, at det nå, med den teknologiske utvikling vi har hatt, begynner å bli god butikk å opptre konstruktivt i forhold til de miljøutfordringene vi står overfor. Det meste tyder på at dette er et prosjekt som ikke bare er samfunnsøkonomisk lønnsomt, men som også er lønnsomt ut fra en mer begrenset bedriftsøkonomisk vurdering. Det er det beste fundament for å drive fram og videreutvikle prosjekt som dette. Like fullt er jeg enig med statsråden og interpellanten i at det er av betydning at staten og det offentlige bidrar til at prosjektet kan realiseres. Det har statsråden vist vilje til gjennom sitt svar. Jeg har lyst til, ikke minst i lys av interpellantens påpeking av at det måtte en interpellasjon til for at statsråden framkom med virkemidler som kunne være positive overfor denne søkeren, å gjøre oppmerksom på at det ikke er tilfellet. Økningen av statstilskuddet til enøk og alternative energikilder i statsbudsjettet er ikke framskyndet av interpellasjonen, men av regjeringsskiftet. I løpet av to år er bevilgningene til dette formålet økt fra 170 mill. kr til 270 mill. kr. Det er også regjeringsskiftet som har åpnet for at det nå er fritak for investeringsavgift på denne typen investeringer. I sum er det her et krafttak som bør tilsi at dette prosjektet bør realiseres. Jeg er av dem som vil følge dette med den største interesse videre og er innstilt på at det offentlige definitivt bør medvirke til at denne spennende muligheten nyttes.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1998-10-20:
Det planlagte energi- og miljøprosjektet rundt Sarpsfossen har vakt berettiget oppsikt. Intensjonen med dette pilotprosjektet om å oppnå best mulige løsninger både i forhold til energiforsyning, miljøutslipp og sysselsetting fortjener da også bred støtte for å bli realisert. Jeg må si at jeg er oppriktig glad for at Regjeringen åpner for dette gjennom de ulike tiltak som statsråd Marit Arnstad nå har skissert. Honnør for initiativet bør i første rekke rettes til lokale tillitsvalgte ved de fire bedriftene rundt Sarpsfossen. Initiativet til et samarbeid på tvers av tradisjonelle bedrifts- og konserngrenser om utnytting av felles energiressurser bør danne mønster for lignende løsninger rundt om i landet hvor det ligger til rette for det. Derfor sier det seg selv at sentrale myndigheter må stille seg bak og oppmuntre til ulike tiltak som gjør dette mulig. Ikke bare vil dette være et merkbart bidrag til målsettingen om reduksjon i det nasjonale CO2-utslippet. I tillegg vil prosjektet denne interpellasjonen dreier seg om, gi stor miljøgevinst i forhold til luftkvaliteten i dette tunge industrimiljøet i Østfold. Det sier seg selv at det ikke vil være mulig å få realisert Sarpsfossen-prosjektet dersom det ikke legges opp langsiktige og forutsigbare rammebetingelser. Det betyr bl.a. støtte til den nødvendige planlegging for produktkonvertering og bygging av energigjenvinningsanlegg, som også betinger at myndighetene gir de nødvendige prisforutsetninger og langsiktige garantier for leveranse av elkraft. Og her skulle jeg, i likhet med andre som har hatt ordet i debatten, ønske at statsråden hadde gått lenger. Det er ikke til å legge skjul på at tidsfaktoren har vært viktig for å få Sarpsfossen-prosjektet på skinnene, ikke bare i forhold til de fire bedriftene som har vært involvert i planprosessen. Dette miljøprosjektet er utvilsomt også et av de beste som er utviklet så langt. Det er viktig både for prosessindustrien og myndighetene for å skaffe seg ytterligere nødvendig erfaring og for å knytte produksjon av energi tettere opp til miljøproblematikken. Kyoto-avtalen som er inngått, er en forpliktende avtale også for Norge. Sarpsfossen-prosjektet er på mange måter en meget god måte å imøtekomme de krav på som denne avtalen stiller. De energikilder vi allerede har, må utnyttes bedre, både av hensyn til det presserende behovet for energi i tiden framover og – ikke minst – ut fra miljøhensyn.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-20:
Det denne saken dreier seg om, er fire betydelige energiforbrukere i Sarpsborg-regionen som over lengre tid konstruktivt har arbeidet fram et teknisk og energisparende prosjekt som det står meget stor respekt av – og som burde kunne danne grunnlag for gode energiløsninger også i andre industriområder i landet vårt – som åpner for utveksling av en høyverdig industrienergi i industrien, og som da kan føres videre over til offentlige bygg og om mulig også til boliger i framtiden. Dette er spennende, og vi bare aner starten på et prosjekt. Prosjektet i Sarpsborg mellom tunge industribedrifter med nær beliggenhet åpner nye muligheter, som selvfølgelig også kan være til stede i andre distrikter. Jeg er derfor svært tilfreds med den positive tilnærming som statsråden har åpnet for i denne saken, ved at det her skisseres betydelige økonomiske tilskott, bl.a. ved at det gis investeringsfritak, og som så langt jeg forstår bør kunne medføre en hurtig oppstart allerede til kommende år. Prosjektet slik det er utarbeidet, synes etter det statsråden har gitt uttrykk for, å bli et svært lønnsomt prosjekt og ikke minst et godt miljøprosjekt i Sarpsborg-regionen. Jeg ser at interpellanten er opptatt av fremtidig kraftpris, noe enhver bedriftseier selvfølgelig følger meget nøye. Å ta ut enkeltstående bedrifter for nærmest en enkeltvis behandling under en interpellasjon i Stortinget, har jeg selvfølgelig forståelse for at statsråden ikke kan gjøre. Dette må skje ved en helhetlig behandling i Stortinget av alle avtaler etter det såkalte 105-regimet, som er bebudet til neste år. Det er jo ingen ukjent sak at Hafslund Metall i Sarpsborg har hatt store utfordringer gjennom mange år på grunn av sine spesielle kraftavtaler. Jeg håper imidlertid og forventer at denne hjørnesteinsbedriften og de andre bedriftene som er involvert i Sarpsborg-prosjektet, får en positiv behandling når 105-kontraktene skal behandles.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-17:
Jeg vil få lov til å fremme forslag om gjeninnføring av det tidligere system for Stortingets behandling av statsbudsjettet.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-17:
Jeg vil foreslå at denne saken, Dokument nr. 8:5, blir oversendt til kommunalkomiteen til normal behandling, og vil kort begrunne mitt forslag til behandlingsmåte. Denne saken dreier seg om Stavanger kommunes arealplan, som er godkjent av bystyret den 29. september 1997. Planen er utarbeidet i full forståelse med de lokale statlige sektormyndigheter. Disse har gitt sine kommentarer og godkjent planen uten innsigelser. Miljøverndepartementet har bedt om endringer. Det dreier seg altså om et meget viktig politisk prinsipp, nemlig det lokale selvstyret. Det bør være slik at dersom de lokale myndigheter ønsker noe, kan det bare overprøves av et politisk organ, altså Stortinget. Dette er et forslag som er fremsatt av representanter for Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, tre representanter fra Rogaland. Jeg skal selvsagt ikke ta stilling til innholdet i forslaget, men jeg synes det vil være relativt merkverdig om ikke Stortinget skulle behandle et slikt forslag om å se på dette. Jeg må også få lov til å nevne at det er flere måter Stortinget tar stilling til konkrete forslag på. Det bør være et mest mulig betryggende grunnlag for Stortinget når det fatter avgjørelser. Det er langt bedre med behandling av et vanskelig politisk område basert på en innstilling fra en komite enn f.eks. å vedta noe som fremsettes i forbindelse med bare en debatt i salen, det være seg en ordinær debatt eller en interpellasjonsdebatt. Der har man ikke noe særlig grunnlag. Den fornuftige behandlingsmåten bør være at en sak av denne karakter settes opp til behandling i en komite. Jeg kan heller ikke se at dette er noe stortingsregjereri. Tvert om har Stortinget etter Grunnloven oppgaven med å føre kontroll med den utøvende makt, Regjeringen, og jeg ser på dette som også en del av denne kontrollen med Regjeringens arbeid. Jeg synes det ville vært helt naturlig om man sendte denne saken til kommunalkomiteen. Jeg vil anbefale Stortinget ikke å la seg sette på sidelinjen i disse spørsmål, men tvert om støtte forslaget om å sende dette Dokument nr. 8-forslaget fra representantene Jan Simonsen, Jan Johnsen og Tore Nordtun til Stortingets kommunalkomite til ordinær behandling.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-17:
Det var et interessant innlegg fra stortingspresident Kolle Grøndahl, som jeg forstår på en måte etterlyser en slags prinsipiell holdning og en linje i disse spørsmål. Jeg har lyst til å nevne at det må være slik at det alltid vil være ulikt politisk skjønn, og at man ikke alltid bare kan lage en linje. Det kommer an på det politiske skjønnet som utøves – det er derfor det er forskjellige politiske partier – og da er det vanskelig å lage en fast linje for den slags saksbehandling. Men jeg tolket også stortingspresident Kolle Grøndahl dit hen at hun synes at det var en vanskelig avveining, og at man kanskje burde se mer på disse tingene. Det kunne vært interessant å spørre stortingspresidenten om det kanskje ville være hensiktsmessig å sende hele referatsaken tilbake til Presidentskapet med anmodning om å se på denne på nytt, og kanskje også med utgangspunkt i denne saken ta med en anmodning til Presidentskapet om på en egnet måte å legge til rette for en prinsipiell behandling av dette. Vi har kun hatt diskusjoner i forbindelse med referatsaker. Det kunne kanskje være formålstjenlig om det kom en innstilling til en presisering av forretningsordenen eller noe slikt for å kunne få en debatt med en konklusjon om disse tingene. Jeg tillater meg å rette spørsmål til stortingspresident Kolle Grøndahl om hun synes det kunne være en fordel å sende denne referatsaken tilbake til Presidentskapet for en fornyet vurdering av den, med utgangspunkt i den debatten som nå har vært i salen. Hvis hun er innstilt på det, vil jeg selvsagt trekke mitt forslag tilbake.
Jan Petersen (Høyre), 1998-11-17:
Dette er en type forslag som vi har diskutert mange ganger før fordi det stiller Stortinget overfor et dilemma. På den ene siden bør Stortinget være forsiktig med å gripe inn i avgjørelser fattet av Regjeringen innenfor dens kompetanseområde. På den andre siden er det også viktig at det utøves kontroll med den måten Regjeringen bruker sine fullmakter på. Fra Høyres side har vi tidligere lagt vekt på at vi ikke legger oss på det ene eller andre ytterpunkt i en prinsipiell betraktning, og at vi utviser forsiktighet, men at vi reserverer oss muligheten nettopp til å utøve denne kontrollmyndigheten, som også Carl I. Hagen var inne på. Derfor blir det en helt konkret vurdering av den sak man står overfor. Denne saken synes jeg er av en slik karakter at Stortinget bør interessere seg for den, og bør ta den til behandling nettopp ut fra at vi her ser at Regjeringens skjønn ikke har vært utøvd på en måte som vi er tilfreds med. Jeg viser til den interpellasjonsdebatten som vi hadde om dette spørsmålet for et par uker siden. Jeg vil på denne bakgrunn anbefale støtte til det forslaget som Carl I. Hagen nettopp har fremmet.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-11-17:
Jeg vil gi min tilslutning til den handlemåte som Presidentskapet her legger opp til. I et intervju med Stavanger Aftenblad sier stortingspresident Kirsti Kolle Grøndahl at hun oppfatter denne saken som meget klar og prinsipielt viktig, og at hun betegner dette som stortingsregjereri. Det er viktig å legge til, i tillegg til de momenter som representanten Hagen vektla, at håndteringen av denne saken skjer med utgangspunkt i retningslinjer som er trukket opp av Stortinget. Det er også et viktig poeng at det har vært tilsvarende avgjørelser som dette i saker i andre distrikter enn det som er berørt av denne saken. Jeg gir det opplegget som her er skissert fra Presidentskapet, min fulle støtte.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1998-11-17:
Når jeg bad om ordet, var det ikke først og fremst for å gi min tilslutning til det representanten Gunnar Kvassheim nettopp sa, men fordi jeg så langt i debatten savner Presidentskapets begrunnelse for den beslutning som er tatt. Når vi får en sak av en så prinsipiell, stor betydning når det gjelder Stortingets forretningsorden, og et enstemmig presidentskap har gått imot at saken tas opp til behandling, synes jeg tidspunktet nå i debatten er inne for at vi får høre Presidentskapets begrunnelse. Jeg føler at den mangler i debatten så langt.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1998-11-17:
Det er ikke umiddelbart lett å trekke konklusjonen i denne saken slik den nå foreligger. Prinsipielt vil jeg være meget tilbakeholden med at Stortinget skal behandle saker som tilligger andre myndigheter, og generelt vil jeg mene at der Stortinget skal øve kontroll med forvaltningen, fins det også mer hensiktsmessige instrumenter enn å ta regjeringsbeslutninger opp til behandling i Stortinget. Men jeg er enig i at særlig i denne saken er man i et vanskelig tvilstilfelle. Jeg vil derfor istemme det ønsket som representanten Jakobsen akkurat hadde om en nærmere prinsipiell begrunnelse fra Presidentskapet. I utgangspunktet vil jeg for min del og på Arbeiderpartiets vegne finne det vanskelig å overprøve det jeg her forstår dreier seg om en enstemmig innstilling fra Presidentskapets side.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1998-11-17:
Vi har i de senere år hatt en del tilfeller av Dokument nr. 8-forslag som har grepet inn i det man kan si er Regjeringens arbeidsområde, og Stortinget har reagert litt ulikt på disse. Presidentskapet – i hvert fall Presidentskapets flertall – har så langt det har vært mulig, forsøkt å holde en linje i disse sakene, fordi det er den eneste måten å ha en viss konsekvens på. Og som det også har vært sagt, de fleste saker kan man reise også på andre måter enn gjennom Dokument nr. 8-forslag, slik at hvis man virkelig har en påtrengende politisk sak, er det alltids måter å gjøre det på. At Stortinget skal gripe inn og overprøve Regjeringen på dens myndighetsområde når man ikke liker noe som Regjeringen har et ansvar for, er etter min mening en uskikk. Medlemmene av Presidentskapet hadde i forrige periode noe ulik oppfatning om hvordan man skulle håndtere tilsvarende saker. En ganske tilsvarende sak til denne hadde vi for et års tid siden i forhold til Nordland, og den ble håndtert på tilsvarende måte av Presidentskapet og ble avvist i Stortinget. Skal man ha en noenlunde linje i disse sakene, må man nesten bestemme seg for hvordan man skal håndtere dem, og i Presidentskapet var vi ikke i tvil om at vi i denne saken skulle anbefale at den ikke ble tatt til behandling.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1998-11-17:
Jeg synes ikke denne saken er av en slik karakter at det burde danne grunnlag for noen fornyet vurdering av behandlingen. Jeg er tvert imot, i motsetning til hr. Hagen, opptatt av at Stortinget skal ha en viss linje ved behandlingen av disse sakene. Grunnen til at det oppstår en del tvil, er jo nettopp at Stortinget vurderer saker som er forholdsvis parallelle, forskjellig fra gang til gang. Som Hagen helt riktig sier, av politiske årsaker vurderer man behandlingen litt forskjellig. Jeg er av den oppfatning at som president og presidentskap skal vi forsøke å ha en linje i håndteringen av disse spørsmålene, og det er årsaken til at Presidentskapet i forhold til stortingsdebattene om disse sakene kan ha virket kanskje litt «rettlinjet» og litt stivbeint i sine vurderinger. Men jeg tror altså at disse spørsmålene blir helt umulige å håndtere hvis vi ikke prøver å holde en viss retning og linje. Jeg synes vi skal holde fast på at oppgaver som Stortinget selv har delegert og bestemt skal være Regjeringens ansvar, er Regjeringens ansvar.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Jeg foreslår Oddbjørg Ausdal Starrfelt og Bjarne Håkon Hanssen.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1998-12-14:
Jeg har den ære å fremsette et forslag om å fjerne oter fra listen over truede arter i Norge.