trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-02-28:
Jeg kan forsikre representanten om at Senterpartiet har betydelig evne til å ha flere tanker i hodet samtidig – to og ofte flere. Mat bør ikke betraktes som en tradisjonell handelsvare. Det er faktisk ikke unaturlig at en har en noe annen tilnærming til handel med mat enn en har med f.eks. handel med spiker. Det skyldes rett og slett at mat har noe ved seg som jeg syns alle partier bør være opptatt av, nemlig viktige helsemessige sider. Blant annet ut fra et helseaspekt kan man ikke handle med mat på samme måte som man kan handle med spiker. Vi tror at det er både klokt og riktig at land har en betydelig grad av egen matproduksjon, og at man kan legge nasjonale hensyn til grunn for landbrukspolitikken. Det mener vi er klokt for alle land. Vi mener det er klokt for Norge, vi mener det er klokt for de enkelte EU-land, og vi mener det er klokt for utviklingslandene. Ut fra det representanten spør om, hvorvidt det er mulig – sett fra Senterpartiets ståsted, sånn jeg oppfatter det her – å mjuke opp betingelsene i forhold til import av mat fra utviklingsland som en kompensasjon for bistand, er vårt svar at vi ønsker snarere å høyne bistanden enn å åpne opp ytterligere. Men la meg understreke – og vi er helt for den politikken som føres – at Norge har meget stor grad av frihandel med landbruksvarer med de fattigste landene, og det bør vi fortsette å ha.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-02-28:
Som nevnt tidligere i dag, nærer jeg en viss bekymring for Regjeringas humanitære profil. Det er for så vidt ikke min oppgave å pusse på Regjeringas profil, men jeg mener at det er viktig for Norge å ha en klart pusset profil når det gjelder den humanitære sida. Jeg syns, som sagt, man har kommet litt uheldig ut i forhold til noen saker – klasebomber, militærdomstol og fanger på Cuba. Men det er ett område hvor Regjeringa virkelig har mulighet til å pusse sin humanitære profil, og det er i innsatsen for å redusere antall håndvåpen rundt omkring i verden og i større grad få kontroll med handel med håndvåpen. Håndvåpen er et formidabelt problem. Håndvåpen dreper sivile i store menger. Håndvåpen skaper ustabilitet. Håndvåpen bidrar til en vanskelig håndterbar handel. Her ligger det noen svære utfordringer. Norge har hatt et stort engasjement på dette området. En har ikke kommet langt internasjonalt, men det er usedvanlig viktig at noen pusher dette arbeidet videre. Mitt spørsmål til utenriksministeren er: Hvordan vil Regjeringa jobbe med håndvåpenspørsmålene framover?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-02-28:
Senterpartiet beklager at Regjeringa, med Kristelig Folkepartis statsminister i spissen, har gått inn for å innlemme barnematdirektivet i norsk rett. Da EU sa nei til unntak, unntak som alle partiene på Stortinget hadde ønsker om fordi man fryktet for konsekvensene for barns helse fordi de kunne få for mye hovedsakelig vitaminer, hadde Regjeringa et valg: enten kunne en akseptere direktivet, eller en kunne velge å bruke reservasjonsretten. Regjeringa valgte EU-lojalitet framfor barns helse. Nå har representanten Lilletun sagt at Kristelig Folkeparti ønsker veto på patentdirektivet. Men det slipper en sjølsagt å forholde seg til, fordi Kristelig Folkeparti allerede på Sem frasa seg muligheten til å påvirke Høyre i den saken. Mitt spørsmål til statsministeren er meget enkelt: Mener statsministeren at reservasjonsretten i EØS-avtalen er reell?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Representanten Høglund har ved gjentatte anledninger de senere dager og i innlegget sitt i dag – selv om han nå er ute og ror en smule – kritisert utenriksministeren for å advare USA mot militære operasjoner mot Irak. Mitt spørsmål er: På hvilken måte mener representanten Høglund at bombing av Irak vil styrke kampen mot internasjonal terror?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Til representanten Lønning: Jeg har ingen omsorg for NATOs «out of area»-strategi eller amerikanske våpenprodusenter, og det vet representanten Lønning meget godt. Men jeg vil utfordre utenriksministeren på følgende spørsmål: Er det greit å kjøpe våpen for over 1 milliard kr fra et selskap som bare betaler lisenspenger til Israel, eller er det et spørsmål som utenriksministeren kan tenke seg å vurdere nærmere?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2002-02-28:
Norge har gjennom flere år inntatt en rekke meklerroller og etter hvert opparbeidet seg en kompetanse på meklerfunksjonen i internasjonale konfliktspørsmål. Det forutsetter en nærhet til de partene det dreier seg om, og også at en for å ha den nærheten ofte avdemper – skal vi si – kritikken mot partene i de konfliktene en er engasjert i. Det fører til at en på hjemmebane regelmessig får kritikk for unnfallenhet, og særlig har vi registrert det fra SV. Jeg må òg legge til at dette ofte gir en ekstra norsk dimensjon til utenrikspolitikken, hvor det kan være til hjelp for andre land, men også samtidig kan fremme våre egne posisjoner. Og mitt spørsmål til representanten Jacobsen må da bli om det er riktig at SV er imot at Norge ivaretar og viderefører sin meklerrolle, f.eks. i Midtøsten.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Representanten Bjørn Jacobsen sa i sitt innlegg at Afghanistan trenger ro til å utvikle sin politikk. Det er jeg enig i. Men hans tro på at penger løser alle problemer, deler jeg ikke, for det har jeg ingen tro på. Det er mange problemer å løse i Afghanistan. Vi vet bl.a. at det der dyrkes narkotika, og at det selges en stor mengde narkotika til Europa. Dette må det settes en stopper for, om nødvendig med makt. Er representanten enig i det? Når det gjelder SVs holdninger til USA og den behandling som gis fangene som er plassert på Guantánamo-basen, vil jeg spørre om representanten synes at disse fangene har det verre enn de som sitter i fengslene i Rwanda. Man vet også at fangene i Rwanda er underlagt internasjonal domstol og har sittet i fengslene i åtte år uten lov og dom. Men vi har ikke hørt noe fra SV om dette. Er det bare når det gjelder saker som USA er involvert i, at SV er engasjert?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Har representanten Jon Lilletun tro på at forhandlinger uten bruk av maktmidler løser problemene i Irak? Dersom det viser seg at det produseres masseødeleggelsesvåpen i form av bakteriologiske, kjemiske eller endog atomvåpen, vil da Norge holde seg passiv og la USA rydde opp for oss? Dersom andre land ved hjelp av terror og masseødeleggelsesvåpen truer Europa, vil da representanten Lilletun si at det får være nok med vår detakelse i Afghanistan? Som representanten vet, har ikke USA sagt at et angrep mot Irak er planlagt, men at de følger situasjonen nøye dag for dag, og at dersom det viser seg at det produseres masseødeleggelsesvåpen som truer både Europa og resten av verden, er de innstilt på å stoppe dette om de så må stå alene. Representanten Inge Lønning sa i sitt innlegg her i dag, at trussel fra terrorister må bekjempes hvor den oppstår, og at enhver regjering må gjøre det som er nødvendig for å stoppe en slik trussel. Er representanten Lilletun enig i dette? Og hvordan rimer dette med Regjeringens holdning overfor USA og Irak?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Statsminister Kjell Magne Bondevik gav i sitt innlegg mange interessante synspunkter i forhold til EU, NATO og terror. Debatten her i dag har stort sett dreid seg om Afghanistan og Midtøsten, noe som også media har fokusert på. Det synes som om man glemmer resten av verden, der det mange steder utøves en ufattelig vold mot landets egne innbyggere, og der ytringsfrihet og demokrati er fraværende. Dette har ingenting med fattigdom å gjøre. De som styrer, er stort sett velstående, og de som styres, er fattige. Problemet er at pengegaver til disse landene stort sett havner i de rikes lommer. Det er heller ikke likhetstegn mellom fattigdom og terrorisme. Aksjonen 11. september bar heller ikke preg av pengemangel. Mitt spørsmål til statsministeren blir da: Hva vil statsministeren og Regjeringen gjøre for å bekjempe undertrykkelse fra flere land mot landets egne innbyggere, f.eks. Nord-Korea, Zimbabwe og flere? Burde ikke statsministeren heller besøkt Nord-Korea istedenfor Sør-Korea?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
Eg er heilt ut samd med representanten Øyangen i at vi treng sterke internasjonale organisasjonar, og at vi treng ei berekraftig finansiering av desse. Det har periodevis vore vanskeleg. Personleg vil eg òg uttrykkje at då framlegget om Tobin-skatten kom, hadde eg betydeleg sympati for det framlegget. Eg har registrert at han som sette fram framlegget som ein tanke, nok har reservert seg noko meir i ettertid med omsyn til om det kan gjennomførast. Då komiteen var i Verdsbanken på besøk, stilte eg spørsmål om det, og dei var nok òg veldig tvilande til om det var praktisk mogeleg å gjennomføre det. Difor er nok ikkje eg så kompetent at eg tør seie at det kan vi gå for. Derimot er eg heilt ut samd med representanten Øyangen i at vi treng å finne fram til berekraftige ordningar. Eg vil ikkje stå her og seie kva slags ordningar det skal vere, men det er eit ansvar for det enkelte parti i Stortinget. Det er eit ansvar for Regjeringa å arbeide med dette i forhold til dei multinasjonale organisasjonane, slik at det ikkje er pengemangel som hindrar den internasjonale domstolen, og at det ikkje er pengemangel som hindrar berekraft i dei organisasjonane som vi absolutt meir og meir treng i ei globalisert verd.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
Eksemplet med Afghanistan, som representanten akkurat viste til, er eit godt døme på at det er nødvendig å ha ein prosess som bringar fram ein konklusjon som ein faktisk kan stå saman om, når ein skal gjennomføre kamp mot terrorisme. Vi treng alliansar på tvers av religionar, på tvers av politiske system, dersom vi skal vinne denne kampen. Bakgrunnen for både analysen til Regjeringa og analysen til Kristeleg Folkeparti er at det er ynskjeleg at ein fyrst prøver andre vegar, nemleg å intensivere arbeidet med å få inn igjen våpeninspektørane og få teke tak i desse våpna som kanskje finst, utan at ein må gå til krig. Det er heilt rett at ein i ei rekkje tilfelle treng å bruke makt. Det er ikkje det usemja går om. Spørsmålet er om vi skal prøve å halde fast på at vi treng internasjonal semje dei gongene vi skal bruke makt i slike situasjonar, eller om det er slik at det er nokon som kan kaste seg opp til å vere dei som har rett til å rydde opp her i verda. Eg trur altså vi treng å bruke makt, men eg trur endå meir at vi treng å kjempe mot fattigdom. Der er eg heilt samd i både det utanriksministeren sa, og det komiteleiaren følgde opp med i dag. Mi utfordring tilbake til Framstegspartiet er at vi treng maktmiddel, men vi treng i aller høgste grad å skape ei meir rettferdig verd. Det er det beste våpenet i kampen mot terrorisme.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
Det som burde vere klart, er at Noreg har ein rett til unntak. Det er unntak for Noreg og ikkje veto for direktivet generelt. Samstundes veit vi at i denne avtalen er det òg høve for EU til å setje i gang motreaksjonar. Det vil seie at for kvart direktiv må ein ta ein grundig analyse av kva som på ein måte er ulempene med innføringa av direktivet, kontra risikoen for ulempe med motreaksjonane. Og då skulle det faktisk ikkje vere så vanskeleg å forstå og akseptere at ein kan kome til ulike konklusjonar ved ulike direktiv. I Kristeleg Folkeparti byggjer vi på at fagorgana har sagt at vi vil dempe dei negative konsekvensane i forhold til helsa med dei tiltaka som er sette i gang. Då synest vi at det å setje heile Kyst-Noreg i ein risikofase på grunn av eventuelle motreaksjonar, vil vere feil. Når det gjeld patentdirektivet, er det eit grunnleggjande spørsmål for Kristeleg Folkeparti. Vi ser patent på liv som så prinsipielt viktig for oss at vi er villige til å ta ein større risiko. Så enkelt og så vanskeleg er det. Når det gjeld EU elles, tillèt eg meg òg kort å kommentere det no. Sjølvsagt er det slik som representanten Lønning seier, at vi skal ha eit ope sinn og vurdere og analysere situasjonen fram igjennom, og sjølvsagt kan det òg få konsekvensar for det synet ein har. Det håpar eg er noko som skal gjelde begge vegar, for det høyrdest ut som det berre var vi som hadde sagt nei så langt, som trong å føreta desse analysane. Men det er uaktuelt for Kristeleg Folkeparti å vere med og sende ein søknad i denne perioden. Det står i programmet, og det held vi oss til.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Det har tidligere vært nevnt her at Lars Korvald, Lilletuns partifelle, sa: «Norge er et lite land i verden.» Men det at vi er små, betyr ikke at det er nytteløst å påvirke eller forsøke å vise vei. Politikk handler jo om å påvirke og vise vei, også i utenrikspolitikken. Jeg mener at en forutsetning for en bedre og mer rettferdig verden er at vi har sterke og gode internasjonale organisasjoner. UNESCO, WHO og UNAIDS er noen av mange organisasjoner som gjør et viktig arbeid. Men de er også eksemler på organisasjoner som er avhengige av økonomisk støtte. Det tror jeg at representanten Lilletun er enig i. Men hvis vi skal lykkes med å etablere sterke og økonomisk bærekraftige internasjonale organisasjoner, må vi også være villige til å betale for dem. Jeg vil derfor utfordre representanten Lilletun til å klargjøre hva han og hans parti mener om den såkalte Tobin-skatten, eller skatt på våpenhandel som virkemiddel for å finansiere internasjonale organisasjoner som er helt avhengige av god økonomi for å kunne ivareta sine viktige oppgaver på en best mulig måte. Dersom representanten Lilletun er imot disse konkrete forslagene, ser han da ikke behovet for å finne nye finansieringskilder, og synes han ikke at Regjeringen har et ansvar for å bidra til å få fram nye forslag?
Julie Christiansen (Høyre), 2002-02-28:
I 1994 forsøkte Senterpartiet å balansere to budskap til befolkningen om EU og sikkerhetspolitikk. På den ene siden hevdet Senterpartiet at EU-medlemskap ikke ville ha noen sikkerhetspolitisk betydning, NATO ville forbli det eneste sikkerhetspolitiske ankerfestet for Norge og for Europa. På den andre siden advarte – eller i noens ører skremte – Senterpartiet det norske folk mot Europa-hæren, hvor man antydet at norske soldater kunne bli sendt til Afrika for å forsvare franske og tyske interesser. Nå ser vi at etter 1994 har EU fått en ikke ubetydelig rolle i å bygge fred, stabilitet og sikkerhet på Balkan. EU overtar FN-ansvaret for politistyrken i Bosnia ved årsskiftet og vil trolig også overta for NATO i Makedonia. Mitt spørsmål er: Hva mener Senterpartiet om denne utviklingen? Er det etter Senterpartiets syn en uheldig utvikling at EU har fått sikkerhetspolitiske virkemidler i form av fredsbevarende og fredsopprettende styrker? Og ser Senterpartiet at EU også har en freds- og stabilitetsskapende effekt gjennom utvidelsesprosessen?
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Norge er et lite land, har det blitt sagt flere ganger i dag, men ikke når det gjelder tradisjonell u-landshjelp og å være aktiv i bistandspolitikken. En helhetlig dynamisk politikk er viktig for å sørge for en mer stabil økonomi i det enkelte u-land, også for å hjelpe de fattigste land i verden. En del av u-landene er meget store landbruksprodusenter, og Fremskrittspartiet mener at den beste måten man kan hjelpe u-landene på, er at Norge åpner for en større import av landbruksprodukter fra disse land. Som jeg ser det, er det ikke noen tvil om at dette er det beste virkemiddelet for å få en bedre økonomi i det enkelte u-land. Eksport er viktig for alle land for å styrke det enkelte lands økonomi. Derfor er også eksport til de vestlige land viktig for enkelte u-land. Det er etter min mening en meget god måte å hjelpe u-landene til å bli selvhjulpne på og ikke bare passive mottakere av u-hjelp og bistandsmidler. Spørsmålet mitt til representanten Haga er: Greier Senterpartiet å se hvilke negative konsekvenser en slik stram, defensiv og meget konservativ politikk vil få på dette området? Mener representanten Haga at man kan ha flere tanker i hodet samtidig – f.eks. ha to tanker samtidig – at bistanden kan gjøres på flere andre, mer effektive og dynamiske måter?
Jan Petersen (Høyre), 2002-02-28:
Jeg er fortsatt fornøyd med Thorbjørn Jagland på det området. Jeg vedstår meg de uttalelsene, selvfølgelig. Jeg tror at på mange måter har globaliseringsdebatten fått et litt galt fokus. Jeg tror at noe av det viktigste i globaliseringsdebatten er spørsmålet om hvordan vi ruster oss her hjemme til å møte globaliseringens utfordringer. Det er på mange måter ikke et spørsmål om å være for eller mot, men et spørsmål om hvordan vi ruster det norske samfunn. Dette har jo vært bakgrunnen for at jeg både som partileder, og nå også som medlem av Regjeringen – det vil man se av Sem-erklæringen – er svært opptatt av at noe av det viktigste vi kan gjøre, er f.eks. å sørge for at norsk utdanning er helt på toppnivået, at norsk forskning blir bedre, og at vi har et investerings- og foretaksklima i dette landet som gjør at investorer foretrekker å være her. Det betyr altså at vi simpelthen må ruste oss for å være best på en del områder. Jeg tror at noen annen strategi kommer dette landet til å få liten glede av. Derfor tror jeg at globaliseringsdebatten på mange måter må vris til å handle om hvilke grep vi tar her hjemme. Så er jeg klar over at noen mener at dette spørsmålet først og fremst er et spørsmål om styring. Langt på vei kan jeg være enig i det. Når vi har lagt så veldig stor vekt på WTO-forhandlingene, å få et ryddig, skikkelig regelverk for internasjonal handel og økonomisk samkvem, er det nettopp for å skape det globale regelverket på dette området som gjør at det er ryddige forhold her. Derfor har Regjeringen, med tilslutning fra store deler av Stortinget, vært med på å få WTO-forhandlingene på rett kjøl. Så er det spørsmål om de mer langsiktige ideene til Thorbjørn Jagland om såkalt å styre markedskreftene, og om det er det sentrale i globaliseringsdebatten. Jeg tror nok kanskje det er mer på tenkeloftet hos hr. Jagland. Jeg ser at han nå skal ha et såkalt dialogforum, hvor han skal drømme, og jeg håper at han på et eller annet tidspunkt gir oss del i resultatet av disse drømmene.
Jan Petersen (Høyre), 2002-02-28:
Jeg vet ikke om jeg kan gjøre det, men jeg tror likevel jeg tar sjansen på å si at Høglund er enig med meg i at situasjonen i Afghanistan, hvor vi altså hadde et klart selvforsvarsargument, klart mandatert i FN-resolusjon og i NATO-vedtaket, var en annen situasjon enn den vi nå står overfor. Det tror jeg det er svært viktig å holde fast på. Det vi står overfor i forhold til Irak, er – noe jeg for så vidt er enig med Høglund i – at regimet i Bagdad innebærer en potensiell trussel. Vi vet at det er et land som har brukt masseødeleggelsesvåpen mot egen befolkning. Det er et regime som det på ingen måte er grunn til å unnskylde, men tvert imot til å legge press på. Jeg mener at det skal legges inn et meget sterkt press på Irak. Likevel må det være mulig å delta i den alminnelige debatten om hvorvidt militære midler i denne sammenheng er et egnet virkemiddel eller ikke. Vi må nok se i øynene at det er betydelige folkerettslige problemer, for å si det forsiktig – samtidig som det jo er et realpolitisk problem i store deler av verden – forbundet med å gå til en militæraksjon her. Jeg tviler også på om det ville være mulig i det hele tatt å gjøre det rent militært, for skal det være en vellykket aksjon, må sannsynligvis også bakketropper involveres, og hvordan skal det være mulig å få gjort det, med de holdningene som er i regionen? Det er i seg selv et spørsmål. Derfor vil jeg forsvare det som her er sagt, og jeg tror at det er en riktig vurdering i dette tilfellet. Samtidig peker jo Høglund på noe som er et dilemma, og som jeg gjerne vil understreke: Når vi hele tiden snakker om å handle multinasjonalt, må man også huske at det må være en kjerne av vilje i dette multinasjonale samarbeidet, ellers kan det ofte fremstå som en unnskyldning for ikke å gjøre noe. Og det var jo omverdenens problem på Balkan på 1990-tallet bl.a.
Jan Petersen (Høyre), 2002-02-28:
Det var på ingen måte min mening å unngå å kommentere den humanitære situasjonen. Jeg vil bare si om den at det er noe Norge har vært svært opptatt av, ikke minst som formannsnasjon i ASG, men også på den giverlandskonferansen som var for ca. en måned siden i Japan, hvor Norge la ganske betydelige bidrag på bordet. Det som er vår jobb nå, er i praktisk arbeid i Kabul å forsøke å være med på å presse frem en koordinering av arbeidet så mye som mulig, samt å få til en prosess hvor de afghanske myndigheter sitter i førersetet i styringen av sitt eget land. Det å støtte opp under regimet tror jeg for så vidt er ganske viktig. At det er betydelige gjenstående humanitære utfordringer i Afghanistan, er helt på det rene, og det er bakgrunnen for vårt engasjement. Det har jeg kvittert ut for så mange ganger at det for så vidt ikke var med vond vilje at jeg ikke nevnte det nå. Det ble bare ikke mer tid igjen. Men så til det øvrige. For det første: Jeg synes det er et stivt stykke av Jacobsen å si at det nå er for tidlig å vurdere den militære aksjonen i Afghanistan. Jeg mener at det ikke er det. Talibans regime er borte, og al-Qaidas geografiske territorium er trengt tilbake. Det er et viktig skritt frem i kampen mot terrorismen. At kampen mot terrorismen ikke er slutt, det er noe annet, men at det her er gjort meget betydelige fremskritt, og at det har vært nødvendig – dessverre – det tror jeg er helt på det rene. Men jeg skjønner godt at med de feilvurderinger SV foretok i fjor vår, vegrer man seg litt for å trekke konklusjonen for det. Det er ikke rart. Når det så gjelder spørsmålet om ondskapens akse, mener ikke jeg at det er en slik sammenheng mellom disse tre landene at det berettiger dette uttrykket. Men jeg må si at jeg forbauset meg over den debatten i den forstand at man ikke må bli så opptatt av å være uenig i at disse tre landene går sammen, at det overskygger det som må være et klart og tydelig budskap, at disse tre landenes regimer er noen av de aller mest problematiske vi står overfor. Der må vi ennå snakke klart – mye klarere enn det Bush-kritikerne er villige til å gjøre.
Jan Petersen (Høyre), 2002-02-28:
Det var nå hyggelig å registrere at Jagland var noe mer fornøyd denne gangen. Men jeg tror nok at det helt klart er forskjeller i vår vurdering av disse spørsmålene. Jeg er helt enig med ham i at det å sørge for at hele verden får del i globaliseringen, er svært viktig. Og det er jo et av engasjementene under WTO-forhandlingene, f.eks. at utviklingslandene skal få skikkelig tilgang til de europeiske markedene og de amerikanske markedene. Det som også er viktig for oss i debatten om fattigdomsbekjempelse, er at kombinasjonen av tilgang til markedene og bistand skal stille dem i en bedre situasjon enn det de nå er. Det reiser selvfølgelig spørsmål om finansiering av de multinasjonale institusjonene. Det er for så vidt et spørsmål vi nå har et svar på ved de nasjonale bevilgninger som foregår. Om man ønsker å finne et alternativt finansieringssystem for det, det kan man selvfølgelig drøfte, men det er jo ikke det som er selve kjernen i denne debatten vi nå står overfor. Jeg tror under enhver omstendighet at kampen mot fattigdom ikke kan vente til disse ideene eventuelt måtte være ferdig drømt, for å holde meg i den terminologien som vi her snakker om. Jeg tror nok at vi her ser litt av den gode, gamle arbeiderpartitenkningen, at man tror man kan skatte seg til velstand. Jeg tror nok det er andre mekanismer som ligger under her. Dette kommer vi for øvrig tilbake til i den globaliseringsmeldingen som Regjeringen vil fremlegge.
Jan Petersen (Høyre), 2002-02-28:
Jeg undrer meg noen ganger over Åslaug Haga når hun altså greier, som hun sier, å reise spørsmål ved Regjeringens humanitære profil. Når man ser på det totale engasjementet, må jeg blankt avvise at det er noe som helst grunnlag for de antydningene som Åslaug Haga kommer med, også på de tre områdene som hun nevnte. Det er ikke grunnlag for å si det som hun sier. Det kan i beste fall basere seg på ganske overfladisk overskriftslesning, men jeg tror at også Åslaug Haga bør akseptere at i enkelte spørsmål er det klokt å vite hva man snakker om, før man snakker om det. På en del punkt har det vært en viss kritikk, men ikke minst når det gjelder fangebehandlingen på Guantanamo, viste det seg at en del av kritikerne rett og slett bommet på de faktiske forholdene. Det har representanten Haga åpenbart ikke fått med seg. Jeg må bare si med en gang at det er en kritikk som jeg blankt avviser. Når det gjelder spørsmålet om håndvåpen, er jeg enig i at det er et viktig spørsmål, men også uhyre vanskelig å få et grep på, fordi disse flyter rundt. Det jeg ikke har fått anledning til å gå inn i hittil, er hvordan vi eventuelt skal finne nye grep på denne debatten. Det tror jeg det kanskje kan være behov for. Men jeg skal love Åslaug Haga at det skal jeg se nærmere på og komme tilbake til, og se om jeg finner slike nye grep, for problemets kjerne kan vi være enige om.
Jan Petersen (Høyre), 2002-02-28:
Mine bemerkninger om Sandbergs forslag gikk ikke lenger enn at jeg konstaterte at ikke et menneske her omtalte noe av dette før klokken ble 15 og vel det. Og når forslagene da kommer i endret fasong, er det klart at de øvrige medlemmene i Stortinget da ikke vil kjenne den reviderte ordlyden, før den blir lagt på bordet i siste øyeblikk. Noe av forslagenes innhold dreier seg også om å slå inn åpne dører, og i slike tilfeller sender normalt Stortinget det videre over til behandling i Regjeringen. Det er ikke store problemer med en del av dette, men når det gjelder forslag nr. 2, er handlingsplanen altså til vurdering, uten at vi har gått inn i substansen ennå. Hvis ønsket er å få til en vurdering, har man allerede satt i gang vurderingen. Så behovet for disse forslagene er jo ikke overveldende, og det har kanskje debatten gitt uttrykk for også. Når det gjelder diskusjonen – jeg holdt på å si krangelen – med Kristin Halvorsen, er dette for så vidt en fast diskusjon. Men jeg vil bare minne Kristin Halvorsen om at hun gjennom hele høsten har utsatt meg for en rekke krav om at jeg hele tiden skal protestere. Jeg har bare antydet at det jeg skulle protestere på grunnlag av, kanskje ikke har vært spesielt gjennomtenkt, herunder den første ubegrunnede bekymringen, som vi hadde et par TV-debatter om innledningsvis. Jeg tror kanskje at det er viktig for forståelsen av saken at når man skal delta i en debatt, må det tilpasses det som er det reelle i debatten, og ikke det som ofte er en feilvurdering av amerikansk politikk, nemlig at nordmenn anser amerikanere som cowboyer, og følgelig vet vi bedre. Denne besserwissen-holdningen har ligget under veldig mye i deler av norsk politikks reaksjon på amerikansk politikk, og jeg mener at den ikke holder. Det er for øvrig ganske pussig at veldig mye av det som gjøres, alltid vurderes i forhold til amerikansk politikk. Til og med min beslutning om avståelsen i forbindelse med Midtøsten-resolusjonen ble ikke vurdert ut fra hvordan det virket i Midtøsten, men hvordan man forholdt seg til om man fulgte amerikanerne eller ikke. Det var Djupedals vurdering av saken. Når det blir perspektivet på ting, blir det ganske pussig. Og når SV har vært hyggelig med min redegjørelse denne gangen, ifølge pressen, er det fordi jeg kunne si ifra i forhold til amerikanerne – det er ikke i forhold til innholdet i det jeg sa, men at det var noe man kunne være uenig med amerikanerne om. Hvis jeg skulle gi SV et lite råd, er det å begynne å vurdere utenrikspolitiske temaer ut fra deres innhold og ikke bare hvorvidt de er velegnet til å være uenig med amerikanerne i.
Jan Petersen (Høyre), 2002-02-28:
Jeg skal love ikke å svare.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
Jeg kan forsikre utenrikskomiteens leder, Thorbjørn Jagland, at Norge både har vært og vil være aktiv i forberedelsene til konferansen i Mexico – og være aktivt representert med tre regjeringsmedlemmer under selve konferansen. Det viser litt av den vekt vi legger på dette. Jeg er uten videre enig med representanten Jagland i at utkastet til sluttdokument så langt kunne ha vært bedre og mer forpliktende. Det står ikke på Norge. Vi har et klart mål for vår bistand – som nedfelt i Sem-erklæringen – nemlig å sikte mot 1 pst. innen utgangen av denne stortingsperioden. Dessverre ligger nesten alle verdens land under det – til dels langt under. USA kunne ved bare å øke noen tiendedeler faktisk ha gitt et enormt bidrag til den internasjonale bistanden. Når det gjelder skatt på valutatransaksjoner, har dette spørsmålet vært drøftet i ulike fora, og jeg kjenner til det også fra min forrige regjeringsperiode. Det er en idé som ikke har fått noe særlig gjennomslag i det hele tatt, og jeg tror ikke lenger at det er den veien vi skal bruke mest ressurser på å gå. Derimot er det interessant hvordan vi i tillegg til den offisielle bistanden kan utløse også andre internasjonale økonomiske ressurser i kampen for utvikling. Vi har sett eksempel på dette når det gjelder GAVI, programmet for vaksinering av barn, som fortjenstfullt også Stoltenberg-regjeringen var opptatt av, og som – som kjent – en av verdens milliardærer har gitt et betydelig bidrag til. Når det gjelder globalisering, er det min klare oppfatning at den må være underlagt kjøreregler og dermed også styring, slik vi bl.a. ser eksempel på i Verdens Handelsorganisasjon, som har denne regjerings fulle støtte.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
Nei, jeg glemmer ikke resten av verden utenom Europa, Afghanistan og Midtøsten, som jeg spesielt tok opp i mitt innlegg, men i et slikt relativt kort innlegg må en prioritere hvilke konkrete situasjoner en kan gå inn på. Jeg hadde mot slutten – tror jeg – et nokså kraftfullt innlegg når det gjelder kampen for menneskerettigheter og mot fattigdom, og det går rett inn i de problemstillingene som representanten Stensaker nå fortjenstfullt tok opp. Kampen for menneskerettigheter har alltid for meg vært en hjertesak. Jeg har faktisk også vært i Nord-Korea, riktignok ikke som statsminister, men jeg har vært der. Norge er aktivt med i kampen for menneskerettigheter og for et bedre styresett i Zimbabwe enn det vi nå dessverre ser utvikle seg. Selv har jeg også hatt og har et aktivt engasjement i kampen mot kanskje et av verdens mest brutale militærregimer, nemlig Burma, og for demokratibevegelsen i dette landet. Det har jo skjedd en enorm framgang for demokrati og menneskerettigheter det siste tiåret, først og fremst på grunn av kommunismens fall i Øst- og Sentral-Europa. Men det er fortsatt mange mørke flekker på kartet, og vi jobber for å fjerne dem. Når det gjelder sammenhengene som ligger bak terrorismen, er det veldig god grunn til å gå dypere inn i dem. Jeg er enig med representanten Stensaker i at det er ikke noen umiddelbar sammenheng mellom fattigdom og terror. Men problemet er at terrorister misbruker fattigdom for å oppnå sine mål. På samme måten er det nødvendigvis heller ikke noen direkte sammenheng mellom regionale konflikter og terror. Men terrorister misbruker regionale konflikter, slik som Midtøsten-konflikten, som bin Laden har gjort. Vi synes det er grunn til å rette søkelyset mot hva som er de bakenforliggende årsaker til terror. Derfor har jeg tatt initiativ til at Norge til høsten, sammen med Elie Wiesel, en kjent menneskerettighetsforkjemper, skal arrangere en konferanse her i Oslo nettopp om kampen for demokrati og mot terror.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
Ja, at utenriksministeren og statsministeren på grunn av daglig omgang påvirker hverandre, har vi ikke noe problem med å vedstå oss. Det skulle bare mangle. I en samarbeidsregjering er jo nettopp samarbeidets kunst at man kommer hverandre i møte også på punkter hvor en ikke stod helt sammen før. Det vil andre partier, hvis de skulle få regjeringserfaring en gang i framtiden, få erfare. Jeg synes det er veldig positivt at vi i dette samarbeidet har fått Høyre med på en ambisjon når det gjelder norsk utviklingshjelp, om 1 pst. av brutto nasjonalinntekt i løpet av denne stortingsperioden. Det har Høyre åpent vedstått seg at de ikke har hatt i sitt program. Vi har tvert imot tidligere hatt en del forslag hvor de har redusert på bistanden. Nå har vi i samarbeidets ånd vedtatt tidenes største bistandsbudsjett med Høyres støtte. Så påvirkningen er gjensidig, og slik er samarbeidet. Det er én regjering, og det er én politikk, enten det nå gjelder Tobin-skatt, som jeg for min del ikke lenger tror er det mest fruktbare spor å følge, eller det gjelder stadig å øke bistanden og kampen for de fattige i verden. Når det så gjelder hovedspørsmålet til Kristin Halvorsen, om den utviklingen vi kan se, at USA kanskje har en viss tendens til å plukke ut de mest interessante allierte, og at NATO kan bli mindre viktig, så var det interessant å merke en litt bekymret tone hos SVs leder med hensyn til at NATO skal bli mindre viktig – det partiet som i alle år har vært imot norsk NATO-medlemskap. Men hvis jeg fra SV kunne få en klar bekjennelse til NATO og en forståelse for viktigheten av den organisasjonens rolle, ville det være interessant. Jeg skal fullt ut være med på å understøtte den. Det vi har sagt, er at vi vil advare USA mot en alenegang i spørsmålet om kampen mot internasjonal terror. Vi forutsetter konsultasjoner både i NATO og i hele den internasjonale koalisjon. Og det var jo det interessante nye etter 11. september; det var ikke bare NATO, det var en internasjonal koalisjon, og noen av disse landene har deltatt mer aktivt enn andre, blant dem Norge.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
Svaret er ja. Og jeg kunne for så vidt stoppe ved det, men jeg skal si litt mer. Det var regjeringen Harlem Brundtland som framforhandlet EØS-avtalen, og hun la selv stor vekt på vetoretten, dvs. det er ikke en vetorett, men en reservasjonsrett. Skal den ha kraft, må den ikke brukes for ofte. Men den skal selvsagt kunne brukes. Og det partiet som jeg selv representerer, har ikke gått av veien for å gjøre det. Vi anbefalte det på to av tre matsminkedirektiv i forrige stortingsperiode. Og vi har åpent gått ut og sagt – og vi har også åpent brettet ut den uenigheten som er mellom regjeringspartiene på det punkt – at vi er beredt til og akter å gjøre det i forbindelse med patentdirektivet, fordi det for oss berører så prinsipielt viktige spørsmål. Vi vurderte veldig nøye å gjøre det også nå. Og det er helt galt når representanten Haga sier at vi valgte EU-lojalitet framfor barns helse. Hadde det vært valget, hadde vi vært beredt til å ta reservasjon også på dette. Men en skal alltid vurdere konsekvensene av å be om reservasjon, eller såkalt veto. I dette tilfellet ville det muligens for Norges vedkommende – eller for EFTAs vedkommende – ha satt ut av kraft andre aktuelle bestemmelser i EØS-avtalen i det angjeldende kapittel, og mulighetene for å kunne bli med i noe som jeg tror også Senterpartiet er enig i er viktig, nemlig EUs mattrygghetsbyrå, hvor vi kan influere på arbeidet for trygg mat i Europa, hadde kanskje vært satt i fare. Vi mener at vi – selv om vi tar direktivet – kan innføre så sterke kompenserende tiltak at det var ikke et spørsmål om valg mellom EU-lojalitet og barns helse. Og dette har faglige myndigheter gitt oss rett i. De mener at alternativet med kompensatoriske tiltak – både med informasjon og med kontroll – er betryggende. I tillegg har vel bransjene også nå klart uttalt at de ikke akter å innføre noen klar endring av praksis til skade for barns helse, og derfor kom jeg etter en nøye avveining til at dette var den beste løsningen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
Jeg synes Jagland var inne på et mer konstruktivt spor når han mot slutten av sin replikk sa at poenget må være å presse fram andre former for finansiering av internasjonale institusjoner. Det tror jeg er helt riktig. Jagland kan være trygg for at denne regjering vil være aktiv også under konferansen i Mexico med hensyn til å legge økt press på alle verdens land, ikke minst de rikeste, for å øke utviklingshjelpen, men også for å få i stand finansieringsordninger for globale institusjoner. Det synet deler vi fullt ut. Men det er et faktum, og jeg tror nok også Jagland som tidligere utenriksminister har registrert at akkurat denne spesielle Tobin-skatten, som han selv også senere har hatt nyanserte uttalelser om, ikke akkurat har vært den tanken som har slått best an. Det gjelder faktisk i flere sosialdemokratiske regjeringer rundt omkring i verden. Jeg skal gjerne se på den utredningen som ble bestilt av Frankrike og Tyskland på dette området, men jeg tror at hvis vi bare henger oss opp i det sporet, kan vi risikere at vi ikke bidrar til det som er vår plikt både i Mexico og andre steder, nemlig å få fram realistiske ordninger og helst globale finansieringsordninger for de globale institusjonene. I det hovedsynspunktet er jeg enig med representanten Jagland, men jeg tror ikke vi skal hekte oss opp i Tobin-skatten som den som nødvendigvis skal løse det problemet.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Jeg tror jeg tar sjansen på å konstatere at den daglige omgangen mellom Bondevik og Petersen også betyr at Kristelig Folkeparti påvirkes av Høyre. Særlig når det gjelder det svaret som Thorbjørn Jagland fikk på spørsmålet om finansiering av globale organisasjoner, syns jeg vel at Kristelig Folkeparti var betydelig tammere enn før. Men jeg regner med at Jagland har en mulighet til en ny replikk og kan følge opp det. Bondevik la stor vekt på den sikkerhetspolitiske situasjonen i begynnelsen av sitt innlegg. I den forbindelse hadde det vært interessant å høre statsministerens syn på det som vi kan se kan være en nyutvikling av hvordan det internasjonale sikkerhetspolitiske samarbeidet fungerer også i forbindelse med NATO-samarbeidet. For det vi har sett nå i forbindelse med aksjonen i Afghanistan, er at det har ikke vært noen NATO-aksjon, selv om NATO har sagt at et angrep på én skulle være et angrep på alle, men at USA har plukket blant tidligere og nye allierte dem som man har ønsket å ha med seg på laget. Dette kan jo tegne et nytt sikkerhetspolitisk kart, hvor NATO blir en mye mindre interessant allianse, og hvor man ser at man ad hoc plukker de allierte man anser som mest interessante i den konflikten som kan oppstå. Dette er en utvikling som uroer mange statsledere i Europa, sammen med den uroen som vises fra mange hold i forhold til den gigantiske opprustningen som USA nå kommer til å gjennomføre, og i forhold til etterlysning av at balansen mellom Europa og USA skal opprettholdes, ved at man kan se tegn til nyopprustning også i Europa. Hva mener statsministeren om slike mulige scenarioer? Er det virkelig slik at svaret på de viktigste utfordringene i verden nå vil være en ny gigantisk militæropprustning, når mange av de konfliktene vi står overfor, ikke ville blitt militære konflikter hvis verdens øyne hadde vært rettet mot dem ti år før det smalt?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Ja, men …
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Jeg klarer ikke utenriksministerens belæringer og visepresidentens sarkasmer. Jeg tror faktisk det er utenriksministeren som har et USA-kompleks, for vårt poeng har vært at man må gjøre egne selvstendige politiske vurderinger og gi beskjed om dem, og ikke skule til hva andre mener. Jeg tror faktisk man har lagt en demper på seg av redsel for å komme ut annerledes enn USA, eller fordi man ikke tør kritisere USA. I forhold til Midtøsten er talen betydelig klarere nå. Det er ikke bare SV som ser det. Norge har jo vært i en merkelig allianse f.eks. i forhold til votering når det gjelder observatører, hvor vi stod sammen med Storbritannia og USA, men hvor de andre stemte imot. Så hvis Jan Petersen ikke har et USA-kompleks, og SV ikke har et USA-kompleks, kunne vi ende denne utenrikspolitiske debatten med å si at Norge må gjøre selvstendige politiske vurderinger og gi klart uttrykk for dem uten å være redd for noen. Da hadde vi kanskje kommet et lite skritt videre.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Jeg snur litt på innlegget, og åpner med å fremme forslagene nr. 1og 2, som er omdelt i salen. Debatten har kanskje ikke dreid seg mye om disse to områdene foreløpig. Poenget mitt er at vi vet nå at EU er i ferd med å utarbeide en handlingsplan som går på dette med arbeidskraft, det går på å sørge for mobilitet i den kompetansen som finnes innenfor EU, det går på geografisk mobilitet i selve arbeidskraften, og de har planer om en stor informasjonskampanje for å synliggjøre jobbmulighetene innenfor det felles arbeidsmarkedet som er der. Da mener undertegnede at det er viktig at Norge blir med på den delen. Vi kjenner alle til den debatten som foregår i Norge om framtidens mulige mangel på arbeidskraft. Sentralbanksjefen gikk nå sist ut og påstod at vi kanskje ville trenge 60 000 årsverk innenfor tjenesteytende sektor, og da sier det seg selv at Norge også kanskje må søke å hente arbeidskraft utenfor landets grenser. I forhold til Regjeringens ønske om å åpne for arbeidsinnvandring – ufaglært og faglært – fra land utenfor EØS-området, synes Fremskrittspartiet det er viktig at vi nå blir med på EUs prosess for å søke å frigjøre og få tak i den arbeidskraften som finnes innenfor det felles arbeidsmarkedet vi tross alt har. Når det gjelder forslag nr. 2, er det vel slik at EU har et møte i kveld der det vurderes å legge fram en handlingsplan for en felles innvandringspolitikk. Der synes jeg det er meget viktig at Norge blir med. Julie Christiansen sa tidligere i dag at Norge står utenfor EU, og blir på en måte et annerledesland. Hvis det er slik nå at EU skal ha en felles innvandringspolitikk, frykter i hvert fall Fremskrittspartiet at Norge vil stå for å ta imot den store asylstrømmen som vil komme i framtiden. Derfor er det viktig at Norge også får delta, i hvert fall får gi sine synspunkter. Det beste hadde kanskje vært at vi hadde deltatt direkte i handlingsplanen, men det gjenstår jo å se hva handlingsplanen faktisk inneholder. Jeg tror personlig at EU nå vil legge seg på en strammere linje når det gjelder innvandringspolitikken i EU, i forhold til Schengen. Jeg må presisere at det kommer en korrigert utgave av ordlyden i forslagene – for å ta det også. Jeg hadde håpet at de skulle ha vært omdelt i salen nå, men det som er gjort, er at ordlyden i forslagene er endret fra «tilslutter seg»/«tilslutte seg» til «følger opp»/«å følge opp». Det som også er viktig, er å avklare hvor Stortinget står i forhold til EUs planer når det gjelder både arbeidskraften og den framtidige innvandringspolitikken.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Jeg skal bare gi en kort kommentar. Jeg finner det litt merkelig at utenriksministeren på en måte finner det riktig å kommentere at Fremskrittspartiet har endret ordlyden i forslagene. Jeg vil bare gjøre oppmerksom på at det har skjedd i en dialog med hans eget departement, fordi den opprinnelige ordlyden var i strid med EØS, og det kunne ikke Høyre slutte seg til. I en dialog gjennom en gruppesekretær for Høyre her på Stortinget med departementet er ordlyden endret til henholdsvis «følger opp» og «å følge opp», bare så det er klargjort. Jeg finner det også interessant at utenriksministeren sier at vi allerede på nåværende tidspunkt har en dialog og et samarbeid med EU på de områdene som forslagene peker på, for da skulle det også være ganske enkelt å følge opp de nye handlingsplanene som EU eventuelt måtte komme opp med i sine beslutninger. Jeg ønsker faktisk å utfordre Høyre på dette området. Hvis det er sånn at vi allerede nå er inne i en dialog og et samarbeid, skulle det ikke være noe problem å videreføre den dialogen og det samarbeidet.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-11-05:
Jeg vil foreslå Finn Martin Vallersnes og Øyvind Halleraker.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-11-05:
På vegne av representantene Rune J. Skjælaaen, Kent Inge Stenberg Ryen og meg selv tillater jeg meg å fremme forslag om å etablere en ordning med daglig utdeling av gratis frukt og grønt til alle elever i grunnskolen.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-05:
Eg svevde i mange år i den villfaringa at eg – som dei andre som voks opp i Nord-Noreg på 1960-talet – levde i eit fullstendig og eit perfekt miljø. Men då nyheitene om Sovjetunionen sine atomprøvesprengingar i nordområda kom på 1990-talet, viste det seg jo at ein hadde halde unna informasjon for eit heilt folk. Ein hadde halde unna atomtrusselen, at dagleglivet til folk flest ikkje var trygt. Og verst var det kanskje å få vite at norske myndigheiter visste, mens folk flest faktisk ikkje blei informerte om dette. Stortinget diskuterer i dag tryggleik og sårbarheit på ein veldig brei skala, frå dei mindre og kvardagslege hendingane til større truslar om krig og terror. Atomtrusselen og masseøydeleggingsvåpen er av dei nesten ufattelege truslane vi står overfor – ikkje dagleg, ikkje i kvardagen til den enkelte norske borgar, men gjennom å lese fakta kjem det fram eit bilete som viser kor stort omfang problemet har. Eg går ut frå at Høgre kjenner godt til non-luger-initiativet og er kjent med desse problemstillingane. Og internasjonale avtalar er vegen å gå. Men når vi opplever at ein av våre næraste allierte, USA, seier opp ABM-avtalen for å kunne byggje rakettskjold for igjen å kunne handle konvensjonelt kvar som helst i verda utan å frykte gjengjelding, blir det eit godt eksempel på at vi enno har ein lang veg å gå. Eg har derfor lyst til å spørje kva Høgre synest vi bør gjere for å få USA tilbake til ABM-avtalen og få til eit internasjonalt forbod mot atomvåpen.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2002-11-05:
For å ta det siste først: Jeg kan bekrefte at regjeringsfraksjonen vil påse at Regjeringen kommer tilbake med det vi har lagt opp til i merknadene. Som saksordfører for samfunnssikkerhet også i statsbudsjettet er dette et område jeg kommer til å jobbe mye med i fortsettelsen. Det er et av de områdene jeg har fattet spesiell interesse for, og som jeg synes er viktig. Jeg regner derfor med at vi i fellesskap kommer til å jobbe mye med samfunnssikkerhet i framtiden. Representanten Nybakk nevnte at meldingen var for beskrivende og lite konkret. Men samtidig viser den da sannelig hvor omfattende både det med sårbarheten og det med samfunnssikkerhetsarbeidet egentlig er. Vi har hatt våre diskusjoner og ser vel kanskje at det kunne ha vært satt opp eller gjort på en annen måte. Men dette var altså den første meldingen, og jeg synes også utgangspunktet var godt for å få det litt under huden hvor mye som egentlig ligger i dette arbeidet, som vi da har greid å presisere – dette med kommandolinjer, ansvar, å prøve å få til rammer, visjoner og målsettinger. Og, som jeg også nevnte i stad: Dette er en prosess som vi egentlig bare er i starten på. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet valgte å gå inn i et bredt flertall også når det gjelder samfunnssikkerhetsarbeidet. Det er veldig viktig for den roen og den slagkraften som et slikt arbeid må få. Jeg er – i likhet med representanten Nybakk – også fornøyd med det forsvarsforliket som vi fikk til for å få en god politisk bredde i forsvarsarbeidet.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2002-11-05:
Når vi har gått inn for 20 kretser og tatt utgangspunkt i fylkene, er det fordi det er der fylkesmennene sitter. Det har også med samarbeid og styrking av fylkesmannens stilling å gjøre, og da ville det bli galt å følge politidistriktene, slik Fremskrittspartiet har foreslått. Det falt naturlig å dele Finnmark, fordi Finnmark er stort. Vi fant det også som en brukbar løsning å dele Troms og Nordland i Hålogaland distrikt, sett i forhold til Heimevernet. Så vi mener at Sivilforsvaret slik det nå vil framstå, blir slagkraftig og bra. Det nye direktoratet har også nær tilknytning til Sivilforsvaret og den oppgaven det skal gjøre. Derfor har vi gått inn for denne modellen.