Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Det er et viktig felt representanten Ane Sofie Tømmerås tar opp, og jeg er glad for at hun innledningsvis også presiserte at det ikke finnes enkle løsninger. Men den utålmodigheten som representanten viste, er viktig. Jeg skal prøve å besvare de etterlysningene hun hadde, og vise at det skjer nok atskillig mer enn det kunne gå fram av interpellantens innlegg. I Ot.prp. nr. 33 for 1993-94 foreslo Regjeringen at man skulle benytte seg av muligheten for å nedlegge besøksforbud, med hjemmel i straffeloven § 33, som ledd i en strafferettslig reaksjon. Dette var en oppfølging av Offerutvalgets forslag, som pekte på at ileggelse av besøksforbud burde kunne brukes langt oftere. Justiskomiteen sluttet seg i Innst. O. nr. 39 for 1993-94 i hovedsak til Regjeringens forslag, og mente at ordningen burde brukes i større grad. Straffeloven § 33 ble endret slik at det skulle kunne nedlegges besøksforbud ut fra flere hensyn enn det som til da hadde vært tilfelle. Justiskomiteen støttet også forslaget om at det skulle kunne nedlegges forbud for en person mot å oppholde seg et sted eller kontakte en person uten at det skulle være en del av en strafferettslig reaksjon. Hensynet var beskyttelse av personer der det var særlige grunner til å tro at det er stor risiko for at vedkommende vil bli alvorlig plaget. I mange tilfeller ville det være et stort behov for å få nedlagt et slikt forbud raskt, samtidig som man kunne ivareta rettssikkerheten. Justiskomiteen mente derfor at det skulle være domstolen som måtte ta den endelige avgjørelsen, men at påtalemyndigheten kunne treffe foreløpig beslutning, jf. Innst. O. nr. 39 for 1993-94. Hjemmelen er tatt inn i ny § 222 a i straffeprosessloven. Denne beslutningen måtte imidlertid bringes inn for retten så snart som mulig, og senest innen tre dager. Personen som ønsket besøksforbud, skulle også kunne bringe avgjørelsen inn for retten, dersom påtalemyndigheten ikke fant å nedlegge besøksforbud. Jeg forutsetter at påtalemyndigheten benytter seg av muligheten for å kunne få idømt besøksforbud i de sakene dette anses påkrevd. Likeledes vil den fornærmede i saker der det er oppnevnt bistandsadvokat, ha bedre mulighet enn før til å kunne påvirke domstolens beslutning om besøksforbud. Det foreligger imidlertid ingen samlet oversikt over i hvor stor grad besøksforbud forsøkes brukt, eller i hvor mange saker dette er benyttet siden § 33 ble endret. En rekke andre tiltak er gjennomført og er i virksomhet for å styrke offerets stilling. Jeg vil nevne informasjon til fornærmede. I forbindelse med oppfølgingen av Ot.prp. nr. 33 for 1993-94 er offerets krav om informasjon styrket. Det er utarbeidet en generell informasjonsbrosjyre, «Fra anmeldelse til dom», som er sendt offentlige myndigheter i landet. Brosjyren er i første rekke beregnet på ofre for kriminalitet, men befolkningen generelt vil også ha stor nytte av den. Brosjyren vil bli revidert og oppdatert i inneværende år. Etter at Ot.prp. nr. 33 ble behandlet, utarbeidet alle politikamrene en liten folder med opplysninger om lokale institusjoner/organer som kan yte direkte og praktisk hjelp til spesielt voldsofre. Folderen gir opplysninger om telefonnummer og adresse til sykehus, legevakt, krisesenter, Røde Kors, o.l. Så noe om kompetansesenteret for voldsofferarbeid. Justiskomiteen sluttet seg i Innst. O. nr. 39 for 1993-94 til at det ble igangsatt et prøveprosjekt med et kompetansesenter for voldsofferarbeid. Senteret, som er lagt til Høgskolen i Oslo, ble i samarbeid med Sosial- og helsedepartementet, Barne- og familiedepartementet og Justisdepartementet etablert og formelt åpnet 13. februar 1996. Senteret har fire hele stillinger. Det er opprettet en styringsgruppe for senteret i prøveperioden, som utløper 31. desember 1999. Senteret skal evalueres. Evalueringen er allerede igangsatt og ventes ferdig i løpet av første halvår i år. På bakgrunn av evalueringen vil de samarbeidende departementene ta stilling til hvordan man eventuelt skal videreføre en ordning med kompetansesenter for voldsofferarbeid. Departementet har i samarbeid med Sosial- og helsedepartementet iverksatt forsøksordningen med prøveprosjektet med rådgivningskontorer, der ofre for kriminalitet kan henvende seg. Det første kontoret ble åpnet i Haugesund høsten 1996. Det har vært fem rådgivningskontorer i virksomhet. Kontorene er opprettet i samarbeid med politiet i vedkommende by, da politiet er en viktig samarbeidspart for å kunne sluse kriminalitetsofre som har behov for hjelp og veiledning i forbindelse med egen sak. Kontorene ledes av en daglig leder som har fått opplæring gjennom seminarer og veiledning. Kontorene har begrenset åpningstid, men den varierer med åpent både på dagtid og kveldstid. Prøveprosjektet skal evalueres i år. Erfaringene hittil tyder imidlertid på et stort behov for en slik førstelinjetjeneste for kriminalitetsofre. Det er særskilt volds- og sedelighetsofre som hittil har oppsøkt kontorene. Så litt om voldsoffererstatning. Justisdepartementet administrerer den statlige voldsoffererstatningsordningen. Ordningen med erstatning for personskade voldt ved straffbar handling ble etablert ved kgl. res. av 11. mars 1976. Den trådte i kraft 1. april 1976, og gjelder for skader oppstått ved straffbare handlinger begått etter 1. januar 1975. Den øvre grense for hvert enkelt skadetilfelle er i dag 200 000 kr. Det ble i 1997 utbetalt 30 872 555 kr i statlig voldsoffererstatning. Av nye tiltak vil Regjeringen i løpet av 1999 sette i gang arbeid med å lovfeste den statlige voldsoffererstatningsordningen. I den forbindelse vil det være naturlig å se på behovet for enkelte endringer i regelverket, som f.eks. å heve den øvre beløpsgrensen på 200 000 kr. I NOU 1997: 11 foreslås opprettet et kriminalitetsofferfond, som bl.a. skal finansiere dagens statlige voldsoffererstatningsordning og andre tiltak for å reparere skader etter kriminalitet. Fondet er også tenkt å skulle finansiere forskning omkring kriminalitet, ofre og skadevirkninger. Regjeringen vil i nær framtid ta stilling til utvalgets innstilling. Skolemegling er et annet område som er viktig i det forebyggende arbeidet, noe interpellanten etterlyste. Skolemegling skal være et verktøy som kan medvirke til både å forebygge og løse konflikter i skolene. Meglingsprosessen gir elevene en mulighet til å utvikle gjensidig forståelse og respekt. Elevene må selv forhandle seg fram til forpliktende løsninger på konfliktene. Et utvalg elever velges ut som meglere og skoleres i konflikthåndtering og megling. Et toårig skolemeglingsprosjekt er nå ferdig evaluert. Prosjektet er vurdert som meget vellykket. Flere skoler og utdanningskontor ønsker skolemegling og har bedt om hjelp til å komme i gang med dette. Skolemeglingsprosjektet skal derfor videreføres og utvides til å omfatte flere skoler. Prosjektet er et samarbeid mellom Justisdepartementet og Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet. Ansvaret for videreføringen er delegert til Statens Utdanningskontor i Oslo og Akershus, og målsettingen er at en innen den 1. september 2000 skal være kommet mye lenger både i grunnskolen og etter hvert i videregående skole. Så litt om konfliktråd. Konfliktrådene skal være et alternativ til en tradisjonell strafferettslig reaksjonsform og et tilbud til løsning av andre konflikter ved at partene på like vilkår gjør opp. Ordningen har sitt grunnlag i lov om konfliktråd av 15. mars 1991 nr. 3, og har vært fullt utbygd siden 30. juni 1994. Meglingsmøtet representerer en positiv mulighet til læring og normoverføring, som er viktig for unge mennesker. I meglingsmøtet blir gjerningspersonene konfrontert med handlingene sine og får en positiv mulighet til å gjøre opp for seg. I voldssaker viser erfaringer at både skadevolder og skadelidte kan profittere på å møtes til megling. For skadevolder kan konfrontasjon med skadelidte bli et sterkt og lærerikt møte der konsekvensene av hans/hennes handlinger klargjøres. For unge mennesker, som har stort læringspotensial, vil konfliktrådsmegling kunne være et godt virkemiddel for å forebygge gjentakelse. For skadelidte kan megling være god hjelp til å bearbeide følelser av sinne, smerte, angst og krenkelse, som ofte er knyttet til det å ha vært utsatt for vold. Konfliktrådsordningen kan vise til gode resultater. Meglingsmøtene ender nesten alltid med at det inngås en avtale mellom partene, det skjer i ca. 90 pst. av sakene. Konfliktrådsordningen ble ferdig evaluert i oktober 1996. Rapportene var gjennomgående positive til konfliktrådsordningen, men kom samtidig med anbefalinger om fremtidige satsingsområder for videreutvikling av ordningen. Jeg vil følge opp evalueringen og fremlegge resultatene av denne i en odelstingsproposisjon sammen med eventuelle forslag til endringer. Jeg vil i et senere innlegg komme tilbake til noen punkter.