Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2005-06-03:
Jeg konstaterer at SV har mye de ønsker å få gjort innenfor NATO, og da er det kanskje på tide å begynne å tenke på å revurdere sitt standpunkt når det gjelder medlemskap. De overordnede mål for norsk sikkerhetspolitikk er å forebygge krig og forhindre trusler mot Norge og den kollektive sikkerheten. Vår sikkerhetspolitikk skal bidra til fred, stabilitet og en videre utvikling av den internasjonale rettsorden. Vi skal ivareta vår suverenitet, våre rettigheter og våre interesser, og vi skal sikre det norske samfunnet mot angrep fra statlige og ikke-statlige aktører. For å klare dette må Norge arbeide sammen med allierte og NATO. NATO er det viktigste sikkerhetspolitiske forum vi har. Dette er også USA og de europeiske NATO-medlemmene enige i. Fra begge sider av Atlanterhavet ser en verdien av å styrke dialogen og samarbeidet i NATO om vi skal kunne møte de truslene som det internasjonale samfunnet står overfor. Det er positivt at USA nå ser ut til å vise større vilje til å bruke NATO som fremste forum for konsultasjon og samarbeid, men vi skal ikke undervurdere uenighetene innad i alliansen. Uenigheten mellom USA og enkelte sentrale europeiske land dreier seg om erfaringene fra Irak og om hvordan en skal håndtere viktige sikkerhetspolitiske utfordringer. USA har definert kampen mot internasjonal terrorisme kombinert med spredning av masseødeleggelsesvåpen som den overordnede trusselen. Det er ikke tvil om at det er akutt behov for å forsvare seg mot terror. Terrorangrepene mot bl.a. USA, Spania og i Russland viser dette. Men det er en uenighet i vektleggingen av virkemidler i kampen mot terror. Fra amerikansk side mener en militære mottiltak er avgjørende. Fra europeisk side legges det vekt på at internasjonal terrorisme bare kan bekjempes ved å bruke politiske, økonomiske, militære og andre virkemidler. Det er et problem om USA også i framtiden bruker koalisjoner av villige istedenfor europeiske allierte og NATO. Diskusjonene i NATO har også vært preget av ønsket om et større europeisk ansvar for felles sikkerhet. Som et resultat av dette overtok EU fredsoperasjonen i Bosnia-Hercegovina i desember 2004. Dette var positivt og viser at EU og NATO kan samarbeide godt. Det er viktig at utviklingen av ESDP skjer i nært samarbeid med NATO og ikke i konkurranse med NATO. NATO og EU må samarbeide mer politisk og praktisk enn de gjør i dag, ikke bare i militære spørsmål. Da vil organisasjonene utfylle hverandre og kunne dra nytte av hverandres fordeler og erfaringer. Vi har tidligere i dag diskutert EUs innsatsstyrker. Norsk deltakelse i den nordiske EU-innsatsstyrken representerer en videreføring av Regjeringens støtte til EUs sikkerhets- og forsvarspolitikk. Innsatsstyrkene skal utvikle og styrke EUs evne til fredsbevaring og krisehåndtering. Som forsvarsministeren har presisert, skjer dette i samråd med NATO og i samarbeid med FN. Styrkene er ment å understøtte FNs evne til krisehåndtering. Selv om alliansen er preget av indre spenninger, gjør NATO en stor innsats og har større tiltrekningskraft enn noen gang. Også i 2004 har NATO vært med på å fremme stabilitet og demokrati både innen Europa og utenfor. Utvidelsen av alliansen med syv nye medlemsland førte til at Europa i dag er mer integrert og tryggere. Jeg har merket meg at SV ikke vil være med i flertallet som viser til denne historiske hendelsen. SV sier i merknads form at NATO burde blitt lagt ned da Warszawapakten ble nedlagt. NATO har også støttet opp under stabiliteten og demokratiet i land utenfor Europa. I første rekke gjelder dette i Afghanistan, i Irak og på Balkan. ISAF er NATOs sikkerhetsstyrke med FN-mandat i Afghanistan. NATO overtok kommandoen og koordineringen av ISAF i 2003. Dette var NATOs første oppdrag utenfor det euro-atlantiske området. Med dette viste NATO at alliansen hadde vilje og evne til å møte de nye sikkerhetsutfordringene, hvor de enn oppstod. NATOs generalsekretær, Jaap de Hoop Scheffer, har uttalt: «Afghanistan er topp prioritert fra NATOs side. Vår egen sikkerhet er nært knyttet til Afghanistans fremtid som et stabilt og sikkert land, hvor innbyggerne kan gjenoppbygge sine liv etter årtier med krig.» Når det gis uttrykk for fra NATOs toppledelse at Afghanistan er det som er topprioritert, kan det også virke som et paradoks at USA i lange perioder har hatt ti ganger så mange soldater i Irak som i Afghanistan. Det er å håpe at vi nå kan samle oss om at det er Afghanistan som er topprioritert. ISAF skulle opprinnelig bare trygge sikkerheten i og rundt Kabul, men nå skal ISAF også dekke andre deler av landet. I den såkalte fase 2-ekspansjonen vil NATO utplassere styrker vest i landet. ISAF hadde ved årsskiftet troppestyrker på om lag 8 000 fra 36 land, inkludert alle de 26 NATO-landene. ISAF bidrar til stabilitet og fred i et område som i over 30 år har vært preget av konflikt og uro. Til og med SV, som vil legge ned NATO, mener ISAF gjør en viktig innsats for fred og stabilitet i Kabul. ISAFs mandat er forskjellig fra de mandatene NATO har operert under i Bosnia-Hercegovina og Kosovo, og NATO har vært den som i første rekke har sørget for sikkerhet. I Afghanistan spiller NATO en mer støttende rolle for de afghanske myndigheter, og det er landets myndigheter som har eierskap til prosessen. NATO er slik med på å trygge Afghanistans framtid. Målet er å skape et trygt og sikkert samfunn der frie og rettferdige valg skal kunne finne sted, og i tillegg å gjenoppbygge landet. Under presidentvalget 9. oktober 2004 hadde NATO troppestyrker på 10 000 i Afghanistan. Dette bidrog til å gjøre valget til en suksess. Mer enn 8 millioner mennesker avgav sin stemme på valgdagen, over halvparten stemte på president Karzai. I løpet av 2005 skal det avholdes valg på parlamentet, på regionalt og lokalt nivå. NATO vil igjen bistå for å trygge miljøet og sikre at valgene blir avholdt på en fredfull måte. NATO er ikke den eneste sikkerhetsaktøren som opptrer i Afghanistan. I tillegg til ISAF er kampenheten i «Enduring Freedom» fortsatt aktiv. ISAF og «Enduring Freedom» samordner sine aktiviteter og utveksler informasjon. Det er gjort store framskritt i Afghanistan, men det er fortsatt mange utfordringer som gjenstår. Det er svært bekymringsfullt med terrortruslene mot ISAF. I sør og sørøst i landet undergraver Taliban og Al Qaida ISAFs oppdrag og skaper en svært urolig situasjon. Narkotikahandelen, organisert kriminalitet og mangel på lokal infrastruktur er fortsatt en stor utfordring for Afghanistan og for det internasjonale samfunnet som arbeider for å gjenoppbygge landet. De som hevder at utviklingen og sikkerheten i Afghanistan ikke påvirker oss i Norge, kan bare følge opiumshandelen fra landsbygda i Afghanistan til gatene i Oslo. Like mye som det er behov for NATO i Afghanistan, trengs NATO fortsatt i Kosovo. Sikkerheten der er svært skjør, og landet er inne i en kritisk periode. I desember gav utenriksministrene i NATO også den formelle støtten til utvidelsen av NATOs treningsassistanse til Irak. Alliansens oppdrag i Irak vil med dette øke til om lag 300 personell, inkludert trener og støttestab. NATO vil gradvis øke den pågående treningen og rådgivningen av irakiske sikkerhetsstyrker. Det neste steget blir å utvide hjelpen til å etablere et NATO-støttet irakisk trenings-, utdannings- og doktrinesenter i nærheten av Bagdad. NATO-landenes oppdrag er ulike, men utfyller likevel andre internasjonale innsatser. Som eneste parti er SV imot opplæring av irakiske sikkerhetsstyrker, både i Irak og utenfor. Kristelig Folkeparti har hele tiden vært imot krigen i Irak, men vi ønsker å hjelpe til og bidra til stabilitet, menneskerettigheter og sikkerhet for det irakiske folk. De trenger vår hjelp mer enn noen gang. De har levd under Saddam Husseins brutale regime. De er blitt påtvunget en krig, og nå preges deres hverdag av konflikt, terroraksjoner og uroligheter. Usikkerheten i Irak er så fundamental at nettopp det militære elementet er helt sentralt. Det var på bakgrunn av Sikkerhetsresolusjon 1546 og etter anmoding fra den irakiske interimsregjering at Norge besluttet å bistå opplæringen av irakiske sikkerhetsstyrker. Mener SV at det beste for det irakiske folk er om deres sikkerhetsstyrker ikke får opplæring i det hele tatt? Skulle vi ha ignorert FNs sikkerhetsråd og irakiske myndigheters spørsmål om hjelp? Har ikke det internasjonale samfunnet et ansvar for å sørge for fred og sikkerhet i Irak, at menneskerettighetene blir ivaretatt? Alle NATOs medlemsland bidrar, enten i Irak eller utenfor Irak, ved NATO-skoler og -treningssentre, gjennom finansiell støtte eller med utstyr. Mener virkelig SV at Norge som eneste land burde sagt nei? Ville det ikke vært en fordel om irakiske offiserer, som ofte er utdannet i en brutalitetskultur, kan få formidle verdier som menneskeretter, respekt for den enkelte og rettssikkerhet? NATO er ikke involvert i kamphandlinger i Irak. Bidraget til Irak er konsentrert om trening, utstyr og teknisk hjelp. Målet er å hjelpe Irak med selv å bygge kapasiteten til myndighetene og til å adressere det irakiske folks sikkerhetsbehov. I tillegg til Afghanistan, Irak og Balkan ser det nå ut til at NATO skal bistå Den afrikanske union i Darfur. Den afrikanske union har planer om å trappe opp sin tilstedeværelse i Darfur for å begrense volden og beskytte sivile. For å klare dette har unionen bedt om NATOs støtte. Det mener vi fra Kristelig Folkepartis side er svært positivt. FNs generalsekretær Kofi Annan kom med en kraftig appell til NATO og EU på sikkerhetskonferansen i München 13. februar om å gripe inn for å få en slutt på konflikten i Darfur. Situasjonen her er svært alvorlig, med omfattende overgrep mot sivilbefolkningen. Annan uttalte at de organisasjonene som har virkelig kapasitet, både NATO og EU, må nøye vurdere hva de praktisk sett kan gjøre for å få en slutt på denne tragedien. NATOs generalsekretær uttalte 26. mai at alliansen nå var klar til å hjelpe Den afrikanske unions oppdrag i Darfur med logistikk, bl.a. strategisk luftbro, trening i ledelse, kontroll og operasjonell planlegging. Den afrikanske union vil fortsatt være i førersetet for å løse denne konflikten, og NATOs rolle er å styrke unionens evne til og mulighet for å kunne møte denne utfordringen. Det har også vært diskutert utplassering av NATO-styrker i Midtøsten. Norge har stilt seg positiv til dette. Samarbeidet mellom NATO og Russland utvikler seg også positivt, og NATO-Russland-rådet får en stadig mer praktisk og operativ karakter. Norges forhold til Russland er godt, og utviklingen på dette området er positiv. Samtidig må det erkjennes at Russland er en stormakt som vil ivareta sine interesser ut fra egne behov. På noen områder vil kanskje ikke Russland og Norge ha helt sammenfallende interesser. Da er det viktig å sikre en positiv, stabil og trygg utvikling spesielt i nordområdene. Det sikres best gjennom en forutsigbar og regelmessig tilstedeværelse av norske og allierte styrker i regionen. Overgrep og handel med mennesker er et utbredt problem som må bekjempes. Jeg er derfor glad for at Norge sammen med USA har tatt initiativ til å utforme en politikk for NATO og partnerskapslandene på dette området. Initiativet går ut på å hindre at NATO-personell gjør bruk av seksuelle tjenester når ofre for menneskehandel er involvert. Initiativet har kommet langt og er dag i ferd med å bli en integrert del av det operative regelverket i alliansen. Det er dessverre slik at det finnes grelle eksempler på at soldater, både fra NATO og i FN-tjeneste, har misbrukt sin stilling og opptrådt etisk uforsvarlig. Selv om soldater er under press, kan vi ikke tillate en slik oppførsel. Respekten for menneskeverdet gjelder også i konflikter, og når maktmidler tas i bruk.