Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Mange har startet sitt innlegg i dag med å si at dette er den siste finansdebatten i vårt århundre, og med noen visjoner om hva som skal skje i det neste millenium. La meg si litt om det som er mine visjoner fremover. Kort fortalt er situasjonen denne: Vi har større handlefrihet enn noe annet land vi kan sammenlikne oss med. Vi har også større handlefrihet enn noen generasjon før oss. Samtidig er verden mer sammenvevd enn noen gang, og ytre forhold påvirker i større grad enn før de beslutningene vi tar i Stortinget, både på godt og vondt. Men det må aldri bli en sovepute, slik som det er blitt for enkelte politiske partier, for det finnes altså en mulighet der. Det finnes et handlingsrom, og det som er utfordringen i det neste århundre, er å benytte det handlingsrommet. Vi kan fastslå, som en tidligere statsminister sa, at Norge er et lite land i verden. Men samtidig er vi en av de rikeste nasjoner i verden – med inntekter de aller fleste land vil misunne oss. Det som er paradoksalt, er at mange av disse inntektene, blir vi fortalt, skal vi ikke bruke, for det kan føre til høyere rente og ubalanse i økonomien. Og det er nok delvis riktig. Men det som er interessant, er å huske hva som skjedde når det gjelder fjorårets statsbudsjett. I fjor ble vi fortalt at det måtte en innstramming til på 9 milliarder kr, hvis ikke kom det til å bli en ubalanse i økonomien – renten kom til å stige, og inflasjonen kom til å øke. Det oljekorrigerte underskuddet var med andre ord hellig. Hvis man ser i nasjonalbudsjettet, vil man se at det oljekorrigerte underskuddet har steget med 10 milliarder kr i løpet av fjoråret, altså 1 milliard kr mer enn innstrammingen som var alfa og omega i fjor høst. Det forteller oss at økonomi og politikk selvfølgelig ikke er eksakt vitenskap, og det forteller oss at mange av de øvelsene Stortinget gjør, er mer psykologiske øvelser enn realitet. Og grunnen til det er at vi naturligvis har en rikdom innenlands, vi har en gjeldfri stat, og norsk økonomi er bunnsolid. SV ønsker ikke å bruke vesentlig mer av oljepengene enn de andre partiene. Vi bruker ca. 2 milliarder kr til investeringer, hovedsakelig i skolen. I så måte følger vi opp det vi lovte i valgkampen. Men det som er åpenbart, er at det ikke finnes noe absolutt nullpunkt for hva man kan bruke av oljepenger. Fjorårets øvelser viser at det finnes et betydelig slingringsmonn, så lenge staten har så bunnsolide statsfinanser som den har. Vi er både gjeldfri og har penger på bok, som en tidligere finansminister likte å uttrykke det. Og akkurat i disse dager strømmer pengene inn fortere enn noen gang. Vi har en oljepris som er over 26 dollar pr. fat, som er mer enn 17 dollar pr. fat over den oljepris som vi hadde på det laveste i fjor. Dette gjør Norge ekstremt rikt, men samtidig gjør det oss ekstremt sårbar og mer oljeavhengig enn noen gang. Hele den norske økonomien er i realiteten avhengig av råvareprisen på én råvare. Det ble til fulle synliggjort i fjor da oljeprisen sank, og vi fikk en betydelig turbulens i økonomien. Vi har i realiteten bare ett egg, og det egget har vi lagt i én kurv – og det er meget risikabelt. Derfor er hovedutfordringen ved inngangen til det nye årtusen dette: Hvordan gjøre oss mindre oljeavhengig, og hvordan sikre at vi får et mer allsidig næringsliv. Vi må med andre ord omstille oss fra den svarte oljeøkonomien til den grønne kunnskapsøkonomien. Vi skal ikke leve av olje i det neste årtusen, vi skal leve av arbeidsplasser som ennå ikke er skapt, i helt andre sektorer enn i petroleumssektoren. Derfor er dette ett av de aller viktigste strukturpolitiske tiltak for å hindre arbeidsledighet, for å bygge velferdsstaten og for å sikre våre pensjoner. Det er heller ikke oljeformuen som skal betale våre pensjoner, i den grad noen har trodd det – det er det vi har i hodet og hendene, altså det arbeid vi utfører, som også i framtida vil være det aller viktigste. Det er dette perspektivet som mangler i denne debatten og i det som senere vil bli vedtatt. Det kunnskapssamfunnet vi allerede er en del av, er det vi må trekke fram. Vi har kalt vårt alternative statsbudsjett: Barn og unge – på veg mot kunnskapssamfunnet. Det vi legger vekt på, er at vi må benytte det handlingsrommet og de mulighetene vi har til å møte alle de utfordringene vi står overfor både innenlands og ikke minst utenlands. På mange måter er Norge et annerledesland, fordi vi er så rike. Men nå er det ikke noe mål å være et annerledesland – det som er et mål, er å være et foregangsland. Og det har vi muligheten til, en mulighet som vi langt på vei forspiller. La meg trekke fram fem områder der vi ønsker å benytte handlefriheten til å være et foregangsland, og der SVs alternative statsbudsjett staker ut kursen. Det første er naturlig nok utdanning. Vi lovte i valgkampen å starte en kampanje for ungdomsskolen, og det følger vi opp i dette budsjettet. Hva betyr det? Jo, det betyr lavere elevtall i klassen, det betyr å satse på informasjonsteknologi, det betyr bonusskoler, det betyr å skape variasjon i undervisningen. Kort sagt betyr det at vi må skape læringslyst. Skolen skal være et sted for læring. Men ikke bare for læring, skolen skal være et sted for læringslyst. Det er noe av det aller viktigste. Vi skal fremheve kreativitet og kvalitet. Det betyr at den kampanjen for ungdomsskolen som SV ønsker, er helt nødvendig, for ungdomsskolen er den mest forsømte delen av vår utdanning. Det vil også skape gagns mennesker, som det står i grunnskoleloven. Det er også det som forventes av oss av de mange der ute som gjennom høsten har stilt forventninger til at utdanning skal få et løft. Og det er først og fremst Stortinget disse forventningene rettes mot, for det er Stortinget som vil være i stand til å legge de rammene for norsk utdanning som er nødvendig. Det som også bekymrer, er at forskjellene i grunnskolen er urovekkende store fra dem som bruker mest, til dem som bruker minst. Hele 70 000 kr varierer det i kostnader pr. elev fra de kommunene som bruker minst, til dem som bruker mest. Men det er altså ikke bare grunnskolen som trenger et løft, hele vårt utdanningssystem trenger det for å bygge det grønne kunnskapssamfunnet. Det betyr satsing på forskning, høyere utdanning, som universitet og høyskoler, og ikke minst betyr det satsing på videregående skole. Utgiftene til utdanning er kort sagt en investering, en investering som landet vil få tifold igjen av. I så måte var det interessant det Per-Kristian Foss sa. Man kan altså ikke «få mer for mindre», sa han da han omtalte skolen. Og det er helt riktig. Mange i denne sal bør ha lagt seg det på minne. Vi får altså ikke mer for mindre. Og det betyr at vi ikke får mer utdanning for mindre. La meg også nevne etterutdanningsreformen, som er en av de store reformene som peker inn i det neste århundre, en reform SV tok initiativet til, og som nå har blitt det endelige lovvedtak her i Stortinget. Det er en reform som peker inn i det neste århundre, det handler nettopp om hvordan det nye århundres arbeidsliv vil bli. Den andre store utfordringen inn i det neste århundre er å snu tendensen til at det private forbruket øker langt mer enn utgiftene til fellesskapsoppgavene. Fra 1993 har det private forbruket økt mer enn det offentlige, og det offentlige utgjør nå 44,7 pst. av økonomien, mens snittet i Vest-Europa er hele 3 pst. mer. Vi ligger også lavest i Norden når det gjelder fellesskapsutgifter. Vi har med andre ord den paradoksale situasjon at vi har en statlig rikdom, vi har en privat rikdom, men vi har en kommunal fattigdom. Det er det ingen saklig grunn til. Velferd som skole, helse, sykehus, eldreomsorg, barnehager skapes i Kommune-Norge. Kommunene er dessverre mer forgjeldet i dag enn de har vært noen gang på 1990-tallet. Og når ordførerne om høsten i flokk og følge kommer til Stortinget, høres de ut som SV-ere hele gjengen, for alle sammen sier at i min kommune har vi vanskeligheter. Og det som er dokumentert, er at de har vanskeligheter. Det er altså ingen grunn til at Stortinget skal være gnien med hensyn til å skape velferdskommuner i vårt rike land. SV ønsker å styrke de frie inntektene til kommunene med 3,6 milliarder kr for å kunne skape gode fellestjenester og for å skape det handlingsrommet som alle våre lokalpolitikere, helt uavhengig av parti, ønsker seg, for lokalpolitikerne har i dag ikke handlingsrom til å skape gode kommuner. Vi må i tillegg fordele vår rikdom bedre mellom generasjonene, mellom kapital og arbeid og ikke minst mellom grupper i samfunnet. Det private forbruket har eksplodert på 1990-tallet. De siste ti årene har de 10 pst. fattigste fått redusert sin del av inntekten fra 4,1 pst. til 3,7 pst., mens de 10 pst. rikeste har økt sin del fra 18,6 pst. til 21,7 pst. Vi har altså fått større klasseforskjeller gjennom 1990-tallet. Hvis man i tillegg tar med det skattefrie aksjeutbyttet, som i all hovedsak tilfaller de 10 pst. rikeste, vil man se at forskjellene har økt dramatisk. Dette bekreftes også i den stortingsmeldingen om Forskjells-Norge som er lagt fram av Regjeringen. SV har i sitt alternative budsjett pekt på en rekke tiltak som kan bøte på noe av dette. Det viktigste er skatt på aksjeutbytte, der vi ønsker, som Regjeringen ønsket i fjor, å heve den alminnelige skattesats til 29 pst. kombinert med et stort bunnfradrag på 43 000 kr for vanlige lønnsinntekter. Vi ønsker også, som i forliket, et nytt trinn i toppskatten – vi ønsker det dog litt lavere enn det forlikspartnerne gjorde – vi ønsker også lettelser i arbeidsgiveravgiften, og vi ønsker å nulle ut økningene i egenandeler innenfor helsesektoren, bare for å nevne noe av det. For SV er altså deling av godene noe av det aller viktigste, og et av de aller viktigste perspektivene inn i det neste århundre. Et av de mest nedslående trekk ved norsk politikk er at vi har gått fra å være et foregangsland i miljøpolitikken til å bli en sinke. Vi er dessverre lenger fra å nå målene i Kyoto-avtalen i dag enn vi var da avtalen ble inngått. Det skyldes hovedsakelig at omleggingen til grønn skatt har stoppet opp. Det skyldes at vårt private forbruk har eksplodert, og ikke minst skyldes det nasjonens ekstreme oljeavhengighet. Det innebærer at økologien og økonomien må gå sammen, noe den ikke gjør pr. i dag. Det betyr at naturens bæreevne må legges til grunn for all politikk. Vi foreslår i det alternativet budsjettet vårt å videreføre det som Grønn skattekommisjon anbefaler. Vi går også videre i en opprustning av kollektivtrafikken, opprydding når det gjelder gamle miljøsynder langs kysten, og ikke minst satsing på energiøkonomisering. Et av de mest nedslående trekk ved det budsjettet som vil bli vedtatt, er at man reduserer CO2 -avgiften på sokkelen. Der er bevislig hvordan en miljøavgift rent faktisk har ført til gode resultater. Norsk sokkel har det laveste CO2 -utslippet pr. produsert enhet i hele verden av oljeproduserende land. Når man nå reduserer CO2 -avgiften, vil det ikke i samme grad være et incitament til å få reduksjon av utslippene. Hvis man i tillegg ser på oljeprisen, skulle det heller ikke være noen spesiell saklig grunn til å gi oljeselskapene skattelettelse i disse dager hvor man får 27 dollar pr. fat olje. Grønn politikk betyr også omstilling i arbeidslivet – fra oljeøkonomi til kunnskapsøkonomi. Det betyr at investeringsnivået i petroleumssektoren må reduseres, og det betyr også omstilling for å bevare kompetanse og utvikle nye arbeidsplasser. Vi går nå inn i den tredje fasen av energialderen i Norge – først gikk vi fra vann til olje og gass, og nå må vi gå fra olje og gass til å utvikle ny bærekraftig energi også for vår industri. Det finnes mange muligheter til å utvikle det, og det ser vi ikke minst i våre naboland Sverige og Danmark, som begge er betydelige nettoeksportører av bærekraftig energiteknologi. Vi må altså starte omstillingen nå. Vi vil i mange år ennå ha et betydelig investeringsnivå i petroleumssektoren, så å starte en omstilling akkurat i denne fasen vil på mange måter være fornuftig. Vi har også en handlefrihet med hensyn til internasjonal solidaritet for å minske gapet mellom de fattigste og de rikeste landene. Derfor foreslår SV en opptrapping av u-hjelpen for å nå målsettingen om 1 pst. av BNI til u-hjelp i løpet av fire år. På alle disse områdene har vi en handlefrihet vi i dag ikke benytter. Det er riktig, som mange talere her har vært opptatt av, at man skal prøve å løfte blikket litt ved inngangen til det nye årtusenet. Og jeg vil tro at alle sammen er enig i at vi vil ikke leve av olje i det neste århundret. Vi vil leve av olje et stykke ut i det neste århundre, men ikke hele århundret og i hvert fall ikke hele årtusenet. Det betyr at den omstilling som nødvendigvis må finne sted, må finne sted i en fase da oljeøkonomien trappes ned og der vi kan trappe opp kunnskapsøkonomien. Det betyr en bred satsing på mange ulike felt, der ikke minst utdanning vil være nøkkelordet. Jeg minner om det Tony Blair i forrige valgkamp sa var de tre viktigste sakene: «education, education and education». Det håper jeg mange her i salen også vil legge seg på minne. Høyre og SV drev valgkamp nettopp ut fra det budskapet, og flere burde ha gjort det. Det budsjettforliket som nå er inngått, har dessverre ikke det i seg. SV er allikevel glad for at Arbeiderpartiet og Regjeringen har inngått et budsjettforlik – ikke så mye for det som blir vedtatt, for det må i sannhet sies å være beskjedent, men først og fremst fordi det parkerer Høyre og Fremskrittspartiet på sidelinjen. Forliket kan best karakteriseres som et sentrum-sentrum-samarbeid. Men det viktigste er at det har brutt med fire budsjettforlik der Regjeringen har gått til høyresiden i politikken. Dette gir perspektiver, sett fra SVs ståsted, om nye samarbeidsmønstre i norsk politikk også etter det neste stortingsvalget. Men for SV er allikevel det viktigste perspektivet som her er trukket opp, at vi i det neste årtusen skal skape et solidarisk og økologisk bærekraftig samfunn. Jeg må avslutningsvis få ta opp de forslag som er referert i innstillingen.