Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2008-01-15:
Det er sagt mye klokt både fra interpellanten og statsråden og øvrige som har deltatt, omkring både forebyggelse og bekjempelse av sykdom i befolkningen, ikke minst hos menn. Det gjør at man fristes litt - i hvert fall gjør jeg det - til å innta en litt annen rolle, nemlig som djevelens advokat. For det er jo fort sånn at hvis man konsentrerer seg om å fokusere på noen problemområder, vil de fleste relativt raskt være enige om at man må gjøre mer på de områdene. Og så kan man risikere - jeg sier ikke på noen som helst måte at interpellanten gjør det - å tape av syne at en god del av det vi snakker om, f.eks. innenfor det norske helsevesenet, både er velfungerende og gir muligheter for å gjøre mye mer på mange områder enn det man kunne før. Det synes jeg vi bør ta til ettertanke. Ett eksempel: Jeg hadde en bestemor som levde til hun var 103 år og døde på et sykehjem i Alta våren 2006. Det gjorde hun i en situasjon der man hadde en diskusjon omkring norske sykehjem som om de skulle være - enkelte brukte ordene - Gulag-arkipelet eller nazileirene under krigen. Jeg har selv deltatt i en sånn debatt der den typen begreper ble brukt, som var en helt meningsløs karakteristikk av de fleste norske sykehjem. Der hun døde - jeg vil si gammel og mett av dage - var hun helt innforstått med at livet var slutt. Hun levde hjemme til hun var 100 år, og helsevesenet hadde gjort det som helsevesenet kunne gjøre for henne. En lege sa til meg en gang mens jeg var medisinerstudent - det kan høres kynisk ut for noen: Døden skal en årsak ha. Det vil jo være sånn at uansett hvor mange tiltak helsevesenet setter inn, vil man oppleve at den dagen man faller fra, vil det være en årsak til det. Det vil være en årsak som det på et eller annet tidspunkt ikke lenger er naturlig å bekjempe. Et eksempel på det kan jo være prostatakreft hos menn som når 80-års alder, når man helt åpenbart begynner å få en helse som er skrantende, og der det ikke nødvendigvis er gitt at man kan leve i veldig mange år. Derfor er det viktig at man målretter tiltak i helsevesenet med utgangspunkt i hva slags livsfase man befinner seg i, og om det er fornuftig å sette inn mye ressurser. Jeg vil f.eks., for igjen å bruke min bestemor som et eksempel, ikke finne det rimelig at man skulle ha satt inn betydelige ressurser for at hun skulle leve til hun var 104 år, og det ville hun heller ikke ha satt pris på. Det gjør at jeg er litt enig i Lønnings innfallsvinkel når vi diskuterer de spørsmålene. Det er viktig å sortere med hensyn til hvor er det lurt at man setter inn mye ressurser, rett og slett fordi folk har behov for de ressursene? Og hvor er det rimelig å dempe forventningene i befolkningen, sånn at man ikke skaper forventninger det ikke er rimelig å innfri? Det slår meg når jeg tenker på prostatakreft. Gjennomsnittstallet på pasienter som har figurert hos norske fastleger, er i størrelsesordenen 1 200 - det er mulig det ligger noe lavere i dag - og halvparten av disse pasientene vil jo ut fra statistikken i hvert fall i snitt være menn. Kanskje ytterligere halvdelen av de 600 er menn vi snakker om her, som det er behov for spesielle oppfølgingstiltak overfor. Det betyr altså at en norsk fastlege, hvis man har et sånt gjennomsnitt på sine lister, i løpet av en fire ukers periode av et helt arbeidsår glatt ville kunne sjekke den delen av befolkningen og ta - i dette tilfellet, hvis det er behov for det - prostataspesifikt antigen, som har vært nevnt, og kartlegge om det foreligger en økt risiko for kreftsykdom. En statistikk viser jo at 80 pst. av tilfeller med kreft i tykktarmen sitter så langt ute i tykktarmen at man kan nå det med en finger. Det betyr altså at hvis en fastlege bruker fingeren og undersøker den tarmen, så vil man kunne fange opp de 80 pst. av krefttilfellene både hos kvinner og menn. Det vi ofte ser i denne type debatter, er at vi umiddelbart får et fokus på den høyt spesialiserte spesialisttjenesten, gjerne der vi snakker om magnettomografi, computertomografi og andre veldig kostnadskrevende undersøkelser, mens man i liten grad snakker om at selv en enkel undersøkelse ved bruk av en finger, ved å gjøre én ukes arbeid på årsbasis, kunne kanskje avdekket 80 pst. av de krefttilfellene. Derfor er det ikke sikkert at det er så mye mer ressurser som skal til. Men det kan godt tenkes at det er nyttig å utarbeide en type screeningprogrammer som rett og slett handler om hva man kollektivt burde gjøre i norsk allmennpraksis for å fange opp en del av dette, uten at det koster en krone mer, men der resultatene melder seg veldig raskt. Derfor er det prisverdig at interpellanten tar opp denne problemstillingen. Men svaret er ikke gitt, at det betyr at man skal tilføre denne sektoren mye mer ressurser. Kanskje er det bare systematikken som mangler pr. dato.