Trine Skei Grande (Venstre), 2016-04-26:
Vi lever i en brytningstid med store endringer og mange ulike poler som virker mot hverandre. Mange har hatt gode innledninger, som viser bredden av de utfordringene vi står overfor. Vi møter terror på en annen måte nå enn vi har gjort tidligere. Jeg så tall for en tid tilbake som viste at 1980-tallet var en farligere periode når det gjaldt terrorangrep i Europa, enn nå, men terroren skjer i andre former og angriper andre deler av samfunnet. Mens 1980-tallets terror gikk mot myndighetspersoner og fulgte klare retningslinjer, møter terroren i Europa i dag vanlige folk på de stedene som er symboler for måten vi lever vårt europeiske liv på. Det er utfordrende, og det skaper mye frykt. Samtidig ser vi at veldig mange av de konfliktene som før var fjerne og ikke angikk oss, plutselig nå er på vår dørstokk. For meg som bor i Gamle Oslo, kan en krig i Mogadishu høres veldig langt unna ut, men vi vet at den kort tid etterpå angår mitt gatebilde, mitt nærmiljø, min skole og min barnehage. Den er internasjonal og nærmere og nærmere. Alle konflikter blir fort en konflikt også på vår dørstokk. Det åpner for nye måter å tenke løsninger på, men det betyr også at vi har et internasjonalt ansvar som er mye større enn vi hadde tidligere. Vi ser allerede nå at konsekvensene av klimaendringene gjør at folk havner på flukt, og at andre konflikter forsterkes av klimaendringene. Da må vi tenke. Og så blir vi utsatt for sårbarhet som gjør at vi må tenke sårbarhet på en helt ny måte, og spesielt teknologien, som mange her har dratt fram, gir andre perspektiver. Noe er fortsatt som på 1980-tallet, da jeg startet mitt politiske engasjement. Jeg var tidlig på 1980-tallet med på å starte Ungdom mot Atomvåpen i Overhalla kommune. Det var en av de første tingene jeg var med på politisk. Vi prøvde å få gå i 17. mai-toget, men Nei til Atomvåpen var for politisk til å få lov til å gå i 17. mai-toget i Overhalla kommune. Bondelaget og andre interesseorganisasjoner hadde klar plass i borgertoget, men ikke vi som kjempet mot atomvåpen. Noe av engasjementet som jeg tror preget hele generasjonen på 1980-tallet, var jo at barn da var veldig redd for atomkrig. Det som mange barn tenker om terrorisme i dag, tenkte vi om atomvåpen da. Det er ikke sånn at den utfordringa ikke er relevant lenger eller ikke er presserende lenger – den er akkurat like stor som da jeg var lita, den er akkurat like skremmende som da jeg var lita. Jeg ville ikke ha vært tro mot mitt indre engasjement, mot det som gjorde meg til et politisk menneske, hvis jeg ikke hadde forfulgt det også i salen i dag. Jeg er glad for at vi har kommet fram til den enigheten vi har kommet fram til i komiteen, men jeg syntes det var litt mer humpete enn nødvendig. Så vil jeg bare nevne et forslag som vi står bak, og som vi har stått bak lenge, og det er hele tida å evaluere vår internasjonale deltakelse. For å være helt ærlig så skjønner jeg ikke hvorfor en er redd for å gjøre det. Jeg mener det handler om respekt for de soldatene vi sender ut på internasjonale oppdrag. Det handler om åpenhet og transparens i den jobben vi gjør her i Stortinget. Hvorfor politiske avgjørelser skal være unntatt offentlig debatt, evaluering og læringspunkter, forstår ikke jeg noe av. Det tok lang tid før vi fikk igjennom her i salen at man skulle ha en evaluering av Afghanistan-oppdraget. Vi syns det er kjempebra at regjeringa gikk med på det. Vi prøvde under den forrige regjeringa og klarte det ikke. Jeg mener vi burde hatt som grunntone her at alle sånne store militære oppdrag som vi deltar i, må vi kunne evaluere etterpå. For meg handler det om respekt for dem vi sender i jobben. For meg handler det om at vi alltid må lære, og det handler om at dette kommer det ikke til å bli mindre av, dette kommer det til å bli mer av. Da må vi vite hva vi skal gjøre også i framtida.