trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-04-15:
Ja, så er vi i gang med debatten om grensehandelen igjen, og Høyre og Fremskrittspartiet går som vanlig høyt på banen. Men jeg må stille spørsmålet: Er det bare mellom budsjettbehandlingene dette er så høyt prioritert for Høyre? For nå har Høyre og Fremskrittspartiet i to år hatt anledning til å senke avgiftene på bl.a. lokkevarer som vin, brennevin og tobakk, i og med at de har inngått i budsjettflertallet i Stortinget. Men det har ikke skjedd noe. De reguleringene som har vært foretatt, er så små at forbrukerne, i hvertfall de som reiser til Sverige og handler, ikke har merket noen endring i det hele tatt. Arbeiderpartiet er enig i at grensehandelen har økt vesentlig i de siste årene, og at dette er et stort problem for de fylkene som berøres sterkest. Østfold er det fylket som er hardest rammet av handelslekkasjene. Omfanget er blitt så stort etter hvert at vi må ta grensehandelen på alvor. Vi kan ikke ha en helt forskjellig avgiftspolitikk i forhold til våre naboland, men det er det som nå er i ferd med å skje. Vi i Østfold ser det som naturlig og ønskelig at det foregår en viss handel over grensene, men den ensidige grensehandelen som vi nå ser har fått utvikle seg de senere årene, er ikke lenger kun en lokal utfordring for grensekommunene. Den er et regionalt og nasjonalt problem. Vi kan selvsagt diskutere omfanget av grensehandelen, men at vi her snakker om tusenvis av arbeidsplasser som går tapt, er sikkert. Arbeiderpartiet ser at en omlegging ikke kan skje over natten. Den må skje gradvis og planmessig. I år gir avgiftene på alkohol rundt 8,5 milliarder kr til fellesskapet, og legger vi til tobakksavgiftene, er vi oppe i 15 milliarder kr. Selv små endringer i avgiftssatsene vil gi store utslag i fellesskapets inntekter. Arbeiderpartiet mener likevel at den ensidige, høye grensehandelen i Sverige ikke kan fortsette. Derfor har Thorbjørn Jagland under Østfold Arbeiderpartis årskonferanse tatt initiativ til å framskaffe nødvendig dokumentasjon og analyse av virkningene av grensehandelen sett på bakgrunn av at det i Sverige er flertall for å senke alkoholavgiftene enda mer og ytterligere nærme seg EU-nivået. Dette arbeidet skal være ferdig til neste års budsjettbehandling, dvs. behandlingen av budsjettet for år 2000. Det er når budsjettene behandles, at vi har muligheter til å gjøre noe med dette problemet. Det hjelper lite å prate og heve stemmen høyt mellom budsjettbehandlingene.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-04-15:
Først må jeg si at jeg nesten ble litt rørt da jeg hørte statsråden snakke om hvilke fordeler forbrukerne fikk både av økt konkurranse og av effektivitet. Det er ikke et standpunkt som denne regjeringen spesielt har hevet høyt i diskusjonen om hva som er i forbrukernes interesse. Men det er godt å vite at Regjeringen kommer etter på det punktet! Så til spørsmålet om matmoms: Det er vel ikke påvist at en reduksjon i matmomsen som sådan vil være til stor fordel spesielt for de gruppene av lønnsmottakere som har lav kjøpekraft fra før? Når Høyre og Fremskrittspartiet går imot de forslag Regjeringen har antydet at de ønsker å komme med i denne sammenheng, er det nettopp fordi man ønsker å fremtvinge andre endringer i landbrukspolitikken, som i Norge er så til de grader beskyttet at det vil være et skalkeskjul fra Regjeringens side å forsøke å sette ned matmomsen når det egentlig er andre grep man må gjøre for å effektivisere norsk landbruk. Så til Arbeiderpartiet, som tillater seg å si at Fremskrittspartiet ikke burde gått høyt på banen i grensehandelsdebatten fordi de har hatt muligheten gjennom to budsjettforlik – riktignok subsidiært – til å gjøre noe med det: Ja, men det har vi da gjort! Er det noe vi har lagt vekt på i budsjettforhandlingene, er det nettopp å unngå avgiftsøkninger på en del helt sentrale lokkevarer i Norge. Men Arbeiderpartiet har ikke på noen måte bidratt til at avgiftsnivået i Norge skal bli lavere. Og når man står her og skryter uhemmet av at Thorbjørn Jagland nå plutselig har en ambisjon om å få avgiftene i Norge ned på europeisk nivå, må jeg si at det trenger man ikke å utrede, for det er utredet opptil flere ganger, av flere personer. Vi er klar over at vi er nødt til å redusere avgiftene! Men det representanter fra Arbeiderpartiet unnlater å si, er at Arbeiderpartiet ønsker å finne inndekningen for disse avgiftsreduksjonene ved å øke andre skatter og avgifter, og da er vi kommet like langt fordi en diskusjon om reduksjoner i disse avgiftene må ikke bare være relatert til grensehandel, den må også være relatert til folks individuelle frihet og valg av produkter. Og hvis man tror at nordmenn er så spesielt drikkfeldige eller sugne på tobakk at kun et ensidig høyt avgiftsnivå vil være med på å motvirke det, tar man åpenbart feil, for i de aller fleste land i Europa har man innsett for lenge siden at helseelementet i tilknytning til denne type produkter ikke lenger er like relevant i forhold til å opprettholde skyhøye avgifter på denne type produkter. I ett av forslagene fra Fremskrittspartiet som er omdelt i salen, ber vi Regjeringen i forbindelse med neste års budsjett om å utrede dynamiske effekter ved avgiftsreduksjoner på bl.a. alkohol og tobakk. Ved tidligere spørsmål til Finansdepartementet om dette har man ikke klart å få spesielt fullgode svar. Det kan muligens skyldes at departementet ikke har annet enn svært statiske modeller for å beregne dette. Men Statistisk sentralbyrå har beregnet at det foreligger dynamiske effekter ved avgiftsreduksjoner på disse produktene, og jeg håper at statsråden er villig til å gi et positivt signal i forhold til denne type beregning.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-04-15:
Det er et viktig tema representanten Hernæs har tatt opp i dagens interpellasjonsdebatt. Jeg mener det er helt nødvendig å redusere de høye avgiftene vi har på bl.a. tobakk og alkohol. Stortinget vedtok heldigvis ikke den sterke avgiftsøkningen som var lagt på tobakk i regjeringen Bondeviks forslag til 1999-budsjett. En del av dem som arbeider for å redusere antallet røykere i Norge, argumenterer sterkt for å øke avgiftene på tobakk, sigaretter, sigarer osv. Dette tiltaket har ikke den ønskede effekt. Sverige f.eks. har langt lavere avgifter på disse varene, og allikevel er tobakksforbruket lavere i Sverige enn i Norge. Sverige er vel den eneste nasjon som har nådd WHOs målsetting på dette område. Da Stortinget behandlet Handlingsplan for redusert bruk av rusmidler den 1. desember 1998, diskuterte vi også avgiftsnivået på alkoholholdige drikker. Vårt høye avgiftsnivå medfører at omsetningen i Vinmonopolets utsalg går ned, mens forbruket øker. Det vil si at vi har en foruroligende økning i omsetningen av smuglersprit og hjemmebrent, samt stor handelslekkasje til bl.a. Sverige. En reduksjon av avgiftene på brennevin vil selvsagt gi mindre inntekter i statskassen pr. solgte liter, men jeg er overbevist om at en betydelig reduksjon av avgiftene på brennevin vil innebære en redusert illegal omsetning og en økt omsetning ved våre vinmonopolutsalg. Reduserte avgiftsinntekter pr. enhet vil med andre ord bli kompensert ved vesentlig økt omsetning ved våre vinmonopolutsalg. Det er interessant å registrere at avholdsbevegelsen også har innspill om redusert, endret avgiftsnivå for disse produktene. Arbeiderpartiets stortingsgruppe har nedsatt en arbeidsgruppe som vil vurdere avgiftsnivået på alkoholholdige drikker. Både tobakk og alkohol er viktige lokkemidler som bidrar til den meget store handelslekkasjen vi i dag har til Sverige. Grensekommunene og grensefylkene merker dette meget godt. På en handletur til Sverige vil man også registrere langt lavere priser på kjøtt- og fleskeprodukter. Lavere matmoms bidrar selvsagt til dette, men det er langt fra den eneste forklaringen. Jeg blir forundret når jeg finner norske landbruksprodukter i svenske matvaredisker til en langt lavere pris enn det forbrukerne må betale i Norge. Norsk ost er ett eksempel. Et annet eksempel er utmerket salamipølse fra Ringstad i Norge. Enhetsprisen i Norge er 23,50 kr, i Sverige koster samme pakken 15,80 kr. Jeg har også registrert at Landbrukssamvirket selger overskuddsproduksjon av kjøtt til utlandet til en pris av 5 kr pr. kilo. Vi har mange utfordringer med hensyn til vår avgiftspolitikk og landbrukspolitikk!
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-15:
Det er ikke lett å reise seg når man er vingeklippet!(Munterhet i salen) (Munterhet i salen)
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-04-15:
Eg vil tilrå sentrumspartia sine representantar å røysta imot alle framlegga.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-04-15:
Jeg stemte for tidlig på Fremskrittspartiets forslag i sak nr. 2, slik at da lampen slukket, var ikke min stemme registrert. Jeg tillater meg å spørre om man kan votere en gang til – i håp om at det er andre som har gjort den samme feilen som jeg gjorde.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-04-15:
Det var 52-50. Min stemme ble ikke registrert, og det ville med den vært 52-51. Men det kan ha vært andre som har gjort samme feil.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-04-15:
Jeg tillater meg likevel å foreslå at vi for sikkerhets skyld voterer en gang til. I hvert fall er ikke min stemme registrert.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-11-25:
Som jeg faktisk innledet innlegget mitt med, er jeg godt fornøyd med den avtalen som regjeringspartiene og Arbeiderpartiet kom fram til, og som nå danner grunnlaget for det budsjettet som blir vedtatt i morgen kveld. Det er riktig at det var en viss feiring her. Det var ikke fordi jeg var så glad over å få fortsette som finansminister, skjønt det er en utfordrende og grei jobb å være det, men det var på grunn av hvordan avtalen så ut. For første gang på svært lenge blir det vedtatt et budsjett som til siste komma svarer til det som Regjeringen har foreslått. Det ble riktignok foretatt en del omfordelinger – 1,9 milliarder på utgiftssiden og ca. 1,3 – 1,4 milliarder på skattesiden, men det var bare omfordelinger. Det var ikke noen svekkelse av budsjettbalansen. Det var samme nøytrale budsjett, samme utgiftsvekst osv., slik som jeg redegjorde for, og for en finansminister er det selvfølgelig all mulig grunn til å være fornøyd med det. Så er jeg selvfølgelig ikke uenig med min partileder i at fordeling er viktig, og jeg uttrykte også i mitt innlegg glede over at vi hadde fått til en bedre fordeling. Jeg må vel også si at det ikke er noen grunn til å være uenig i at det er med Arbeiderpartiet vi kan få til den beste fordelingen. Det er ikke like lett med dem som vi hadde budsjettavtale med i fjor, og det burde vel være en bekreftelse på det som også Roger Enoksen har gitt uttrykk for.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-11-25:
Representanten Siv Jensen innledet med litt muntert å spørre om hvorfor akkurat portvin får redusert avgiftsnivå. Som avholdsmann må jeg si at jeg ikke kan gi noe godt svar på det spørsmålet, men det var i hvert fall ikke av hensyn til at finansministeren skulle kjøpe billigere portvin at avgiftsnivået på akkurat den er gått ned. Det har, for å være litt mer alvorlig, med systemet for alkoholavgiftene å gjøre, og at portvin tidligere tydeligvis har vært noe sterkt avgiftsbelagt i forhold til et mer fornuftig system. Så var neste temaet marginalbeskatningen. Det er riktig at marginalbeskatningen varierer litt opp og ned. Det kan ha sine ulemper, men det viktigste som vi tok hensyn til denne gangen, var å sørge for at de med de laveste inntektene, får en skikkelig skattelettelse. Jeg synes at Siv Jensen, som jo gjerne vil at vi skal ha skatte- og avgiftslettelse, burde kunne glede seg over det. Selv om det denne gangen ble skattelette til dem med de laveste inntektene og ikke til dem med høyere inntekter, burde vi ha en felles grunn til å være fornøyde. Så var det spørsmålet om hvor smertegrensen går for skatt. Dette er for min del ikke et spørsmål om smertegrense for skatt. Jeg kunne for så vidt også spørre tilbake: Hvor mener Siv Jensen at smertegrensen går når det gjelder det offentlige tilbudet? Hvis man vil gi skattelettelser i det omfang som Fremskrittspartiet ønsker, må man åpenbart passere alle smertegrenser for offentlige tilbud, som det da ikke blir mulig å gi. Men her har det vært viktig for oss å finne et bedre balansepunkt mellom privat etterspørsel/privat kjøpekraft og offentlig etterspørsel. Og den meget beskjedne, vil jeg si, skatte- og avgiftsøkningen som nå blir vedtatt – med knapt 2 milliarder kr, ca. 1,9 milliarder bokført – burde være til å leve med etter mange år med solide lønnsoppgjør for folk flest.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-11-25:
Det jeg gjorde da jeg forsøkte å begrunne gleden over at vi fikk vedtatt et budsjett som til siste komma var som Regjeringen hadde foreslått, var bare å peke på et faktum. Alle indikatorer er uendret i det budsjettet som nå blir vedtatt, i forhold til det budsjettet Regjeringen foreslo. Det er, særlig for en finansminister, meget tilfredsstillende og gir kanskje grunn til et bløtkakestykke. Det neste temaet representanten Brende tok opp, gjaldt det nye trinnet i toppskatten, som jeg også omtalte i mitt innlegg. Det er riktig at flere finansministre, undertegnede inkludert, har anført betenkeligheter med å innføre et nytt trinn i toppskatten. Det ville derfor ikke være det finansministeren først og fremst ville ønsket seg, men dette var det som var mulig i en avtale med Arbeiderpartiet. Som jeg viste til i mitt innlegg, mener jeg at det ville gitt en bedre effekt om man hadde fulgt opp det som Regjeringen faktisk foreslo i fjor, å øke skatten på alminnelig inntekt og kombinere det med økt bunnfradrag eller lavere trygdeavgift. Da hadde man sluppet å øke forskjellen på beskatningen av kapital og lønnsinntekter og heller bidratt til å krympe den, som jo er et mål også i Voksenåserklæringen. Men det er slik at når man skal inngå avtaler, må man både gi og ta noe, og i dette tilfellet var dette det grepet man kunne bli enige om mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-11-25:
Jeg tror det ville ha vært veldig risikabelt for norsk økonomi hvis man skulle lagt Djupedals filosofi til grunn når man lager budsjetter: Drar du den, så drar du den – det er ikke så farlig med noen milliarder fra eller til. På den bakgrunn skjønner jeg godt disse milliardløftene som SV var ute med i valgkampen, f.eks. til skole. Men det er min ærbødige påstand at hvis man hadde fulgt SVs oppskrift og laget et budsjett med så stor økning i utgiftsveksten, ville norsk økonomi ha tatt skade av det. Det er jeg i hvert fall personlig overhodet ikke i tvil om. Når det gjelder det budsjettet vi fikk vedtatt i fjor, er det riktig at det ikke har vært mulig å gjennomføre det til punkt og prikke. Men det skyldes jo en del begivenheter som vi hadde vanskelig for å forutse høsten før, da budsjettet ble laget. Jeg tenker på de kriser som vi har hatt i vårt nærområde, i Kosovo, og hvor det var nødvendig for Norge å stille opp. Det kostet betydelige beløp – langt opp mot 2 milliarder kr. Det var det ikke mulig å forutse og budsjettere med. Jeg er glad for at til tross for denne sprekken i forhold til vedtatt budsjett, har økonomien allikevel utviklet seg positivt av flere grunner, og vi har fått en gradvis styrking av kronen. Kronen er nå på plass der den bør ligge, og vi har fått renteøkninger – 2,5 pst. i løpet av året. Det er også mange andre faktorer som viser at norsk økonomi nå er blitt meget sunn. Men det ville neppe vare lenge hvis man hadde lagt SVs tankegang til grunn, at det bare er å spe på med ytterligere utgifter. En utgiftsvekst på mer enn 2,5 pst., som er ca. ¼ pst. over en trendmessig BNP-vekst, ville neppe ha vært forsvarlig.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-11-25:
Jeg er blitt gjort oppmerksom på at jeg gjorde meg skyld i en forsnakkelse i stad. Det er mulig det var det som var grunnen til at Øystein Djupedal bad om ordet til en åpenbar misforståelse. Jeg sa visstnok at vi hadde opplevd en renteøkning på 2,5 pst. Men alle vet jo at vi har hatt en rentereduksjon på 2,5 pst. siden årsskiftet. Så er det korrigert. Jeg synes Dag Terje Andersen i sin replikk tegner et merkelig bilde og gir en merkverdig forklaring på hvorfor vi fikk svekket krone og renteøkninger i fjor. Det skulle angivelig skyldes en helt håpløs finanspolitikk i avtale med Høyre og Fremskrittspartiet. Det vet jo Dag Terje Andersen, som sitter i finanskomiteen, er milevis unna faktum. Dag Terje Andersen er ikke ukjent med at vi hadde krise i verdensøkonomien. Vi hadde en lav etterspørsel og en høy produksjon av olje som gjorde at oljeprisene kom ned i 80 kr pr. fat og delvis under det. Vi fikk et lønnsoppgjør som var dobbelt så dyrt som hos våre handelspartnere. Alt dette er mye nærmere forklaringen på hvorfor vi fikk svekket tillit og renteøkninger i fjor. Det er jeg som sagt sikker på at Dag Terje Andersen vet, men jeg har lagt merke til at han også tidligere har prøvd å forklare renteøkningen i fjor med at vi fikk et håpløst finanspolitisk opplegg. Så vil jeg korrigere litt. Det er ikke fullt så ille som Dag Terje Andersen sa, at vi fortsatt har en rente i Norge som ligger 3 prosentpoeng over renten i eurosonen. Men den tremåneders pengemarkedsrenten ligger nå ca. 2,5 prosentpoeng over eurorenten. Hvorvidt det budsjettet som nå vedtas, er bedre egnet til å få renten ned enn det budsjettet vi vedtok i fjor, vil jeg ikke ha uttalt meg om. Men jeg er nokså sikker på at vi ikke vil få 2,5 prosentpoeng rentereduksjon i 2000 på grunnlag av det budsjettet vi nå skal vedta. Det har vi altså fått hittil i år. Det ville for øvrig heller ikke på noen måte være ønskelig at vi fikk en ytterligere rentereduksjon på 2,5 prosentpoeng i 2000.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg merket meg at finansminister Restad på flere områder når det gjelder det som var Arbeiderpartiets viktigste krav i forhandlingene vi har ført med sentrumspartiene, fremhever viktigheten av det som er kommet på plass gjennom budsjettavtalen. Det synes jeg er både hyggelig og positivt, ikke minst det at finansministeren så sterkt fremhever viktigheten av den tiltakspakken vi har fått overfor industrien. For øvrig er finansminister Restad kjent for å være en meget nøktern herre, men da budsjettavtalen med Arbeiderpartiet var undertegnet, slo han til med både bløtkake og serpentiner. Det kunne være mange gode grunner for at finansministeren feiret budsjettavtalen. Det kunne for det første være fordi han var fornøyd med at han fortsatt kunne være finansminister. Det kunne videre være at finansministeren vurderte budsjettavtalen som et godt økonomisk opplegg, og det kunne kanskje også være at finansminister Restad tenker som sin partileder Enoksen, og at han derfor også gledet seg over at avtalen var inngått med Arbeiderpartiet, fordi, som Enoksen har sagt, det er bare sammen med Arbeiderpartiet sentrumspartiene kan få til en bedre fordelingspolitikk. Jeg går ut fra at finansministeren deler min oppfatning om at en god fordelingspolitikk handler om helheten i det økonomiske opplegget, og da er også mine spørsmål til finansminister Restad: Er finansminister Restad enig i at årets budsjettavtale faktisk innebærer en vesentlig bedre fordeling? Er finansminister Restad også enig med sin partileder som sier at en mer rettferdig fordeling kan sentrumspartiene bare oppnå gjennom å samarbeide med Arbeiderpartiet om den økonomiske politikken?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Det er mulig at budsjettforliket ble feiret med både bløtkake og serpentiner, men man kan vel kanskje lure på om det også ble feiret med portvin, i og med at dette er den alkoholtypen som faktisk får et redusert avgiftsnivå etter dette budsjettopplegget. Det kunne være interessant å høre finansministerens vurdering av hvorfor akkurat portvinen skulle bli plukket ut. Er det for å motvirke grensehandel, eller er det for å få ungdom til å drikke mer portvin og mindre av noe annet? For å spørre om noe som er litt mer alvorlig: I skatteforliket har vi sett en skisse av marginalbeskatningen som følge av dette. Der ser man ikke en marginalbeskatning som går jevnt og trutt oppover i tråd med inntektsutviklingen, men som hopper opp og ned helt uten sammenheng med inntektsutviklingen. Er det etter finansministerens oppfatning en gunstig utvikling av marginalbeskatningssystemet? Og hvis ikke, hva skal i så fall til for å rette dette opp? Jeg har også et tredje spørsmål. Nok en gang går det samlede skatte- og avgiftstrykket opp. Jeg har lyst til å spørre finansministeren om hvor han mener at smertegrensen går for enkeltpersoner og for bedrifter hva gjelder deres samlede skatte- og avgiftstrykk. Det blir sagt gjentatte ganger at det er nødvendig å øke skatte- og avgiftstrykket, og derfor vil jeg gjerne vite hvor finansministeren mener at grensen for dette går, og om det ikke snart er på tide kanskje å sette en stopper for økninger.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Helt innledningsvis sa representanten Knudsen at det nå er internasjonal samhandel mellom næringsliv over landegrensene, og at det nettopp derfor er behov for dynamikk, handlekraft og stabilitet fra Regjeringens side. Det er jeg helt enig i. Men det tilsvarende burde vel også gjelde for Stortinget, vil jeg tro. Da bør kanskje representanten Knudsen svare på hvorfor Arbeiderpartiet i en sak som f.eks. gjelder norsk bankstruktur – men det er kanskje ikke næringsliv det – kan klare å fatte et vedtak som det vi har sett, etter en prosess hvor man har stått i Stortingets vandrehall og gjort seg svært så attraktive, og skapt et inntrykk av at nå skal vi tenke oss grundig om, og så komme til klarhet i dette. Man skal tilsynelatende gjøre det – og så kommer det altså et vedtak som ikke sier noen ting. Hvis man skal tolke det litt velvillig, sier vedtaket: Vi skal kanskje vurdere å selge Kreditkassen, men før vi gjør det, skal vi sikre en norsk løsning – i en situasjon hvor staten eier 60 pst. av DnB, og man med andre ord har full kontroll over en mulig norsk løsning. Hva mener da representanten Knudsen med de fine, fagre ordene om handlekraft og stabilitet fra myndighetenes side, når ikke landets største parti engang makter å ha en sånn sti?
Børge Brende (Høyre), 1999-11-25:
Først var det fint at finansministeren oppklarte hvorfor representanten Steensnæs danset på bordet og hengte opp serpentiner i statsrådsalen etter at budsjettet var klart. Det var nemlig første gang Regjeringen fikk gjennom budsjettet ned til siste komma, sa Restad. Det hørtes ikke akkurat slik ut da vi hørte på Venstres representant her i formiddag, hvor man uttalte at det er mye en kunne tenkt seg annerledes, spesielt i forhold til de kraftige skatte- og avgiftsøkningene. I det forliket som ligger på bordet i dag, er det ikke bare uenighet mellom regjeringspartiene, men det er også slik at sentrum og Arbeiderpartiet har blitt enige om noe som begge er imot, nemlig et nytt trinn i toppskatten. Både Sigbjørn Johnsen og Gudmund Restad har uttalt at et slikt trinn øker skatteomgåelsene. Regjeringen advarte så sent som for ett år siden mot følgene av et nytt trinn i toppskatten: Fordelingsvirkningene av et tredje trinn er trolig begrenset, og en «så høy marginalskatt kan gi sterke motiver til skattemessige tilpasninger». Når skatten på lønnsinntekt kommer opp i 65 pst., vil mange forsøke å snike seg inn i delingsmodellen. Det har vært mange eiendommelige begrunnelser for å innføre et nytt trinn i toppskatten. Det mest eksotiske stod vel finanskomiteens leder, Lars Gunnar Lie, for i formiddag. Han var klar over at det innebærer et brudd med Voksenåserklæringen å øke forskjellene i beskatningen av kapital og arbeidsinntekt, men som han sa, er det ikke så farlig, for den «einaste lønstakargruppa som får ein merkbar skattauke, er lønstakarar med meir enn gjennomsnittleg statsmininsterløn» – hva nå det er. Kanskje finansministeren kan være behjelpelig med en liten oppklaring. Tatt i betraktning at det er Regjeringens uttalte målsetting å minske forskjellene i beskatningen av kapital og arbeidsinntekt, er det overraskende at de økes. Er det slik å forstå at finansministeren mener det er lettere å få til en flatere skatt dersom man gjør den mindre flat først?
Børge Brende (Høyre), 1999-11-25:
Den situasjonen som nå har oppstått, minner meg litt om trønderkona som satt og bladde i salmeboken og sa at her er det mange sanger man kunne ha sunget. Og det er også mange ting som kunne ha vært kommentert i representanten Andersens innlegg. Han er jo vanligvis svært opptatt av at budsjettet settes opp på riktig måte, iallfall inntil nå i høst, og at man i budsjettforlik har reell inndekning for de påplussinger man gjør. Derfor var det med en viss spenning jeg så frem til om Arbeiderpartiet ville rette opp Regjeringens mest besynderlige tiltak for å få budsjettet til å henge sammen. Regjeringen foreslår å fjerne avgiften på radio- og fjernsynsmateriell, men først fra 1. september. Begrunnelsen var kun at man ikke hadde råd til å fjerne den før. I Høyres budsjett har vi støttet en slik fjerning, som er fornuftig, men vi gjør det på vanlig måte, selvsagt fra 1. januar. Men hva ser vi i forliket? Jo, ikke nok med at Arbeiderpartiet støtter forslaget om å fjerne avgiften først langt utpå høsten, de utsetter det like godt til 1. desember. Og som om det ikke er nok, for å spare enda noen kroner utsettes utvidelsen av barnetrygden med fire måneder, til 1. mai. Og da må jeg spørre Andersen om han ikke ser problemene ved denne kreative formen for budsjettering. Er det ikke slik at endringene kommer med full effekt i 2001, og at det dermed bare blir å lure seg selv når man venter med å gjennomføre endringene til langt ut i året? Ville Andersen synes det er rimelig om Høyre i neste års budsjett satte alle avgiftene på bil, alkohol, tobakk og strøm ned til det nivået vi mener er riktig, men først fra 1. desember for at tallene ikke skal bli for gale?
Børge Brende (Høyre), 1999-11-25:
Det var et par av de spørsmålene som jeg stilte, som jeg ikke helt føler jeg fikk svar på i representanten Dag Terje Andersens innlegg. Han sa at avgiften på radio- og fjernsynsmateriell har gått ut på dato. Og det er vi helt enige om. Men nå tror jeg også vi bør være ganske raskt enige om at den måten Arbeiderpartiet og sentrum finansierer fjerningen av denne avgiften på, som gir et proveny til staten på 90 mill. kr, også allerede har gått ut på dato. Hvis man ønsker å fjerne en avgift, gjør man det fra 1. januar og ikke fra 1. desember, som sentrum og Arbeiderpartiet nå har funnet på. Hadde det bare vært den saken, skulle vi selvsagt påpekt det. Men det føyer seg inn i et mønster. Spesielt fra et parti som har gjort det til en dyd å påpeke den type ting, er det overraskende at man nå har valgt å utvide barnetrygden fra 16 til 18 år. Og så innfaser man den fra 1. mai, fordi man ikke har funnet penger til å finansiere den. Men i 2001 kommer man ikke bort fra at det må finansieres under ett. Dette er en form for budsjettering som jeg faktisk ikke trodde at Det norske Arbeiderparti ville anbefale. Mitt spørsmål til representanten Andersen er: Synes representanten Andersen at dette er en grei måte å budsjettere på, eller var det med påholden penn og med litt dårlig samvittighet man gjorde det? Så sa representanten Andersen at han hadde merket seg at jeg ikke turte å si noe om kuttene i ymseposten, fordi det kutt som er foretatt i ymseposten i år, faktisk er anbefalt av Regjeringen. Ja, som om de justeringene i ymseposten som sentrum, Høyre og Fremskrittspartiet foretok i fjor, ikke var anbefalt av Regjeringen! Poenget er at i fjor stod det fra Arbeiderpartiet i innstillingen at det er useriøst å kutte i ymseposten for å finansiere løpende utgifter. Er det ikke useriøst når Arbeiderpartiet kutter 300 mill. kr i ymseposten i år?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Det er mange ganger man sitter med en følelse av at dette har jeg hørt før. Jeg mener å huske at finansminister Restad både i fjor og også året før sa til Stortinget at dette er et godt budsjett. Det viktigste her er at vi har en sunnhet og en stramhet som må opprettholdes, og det er han glad for at han har oppnådd. Jeg sitter med en følelse av at nesten uansett hvilket budsjettforlik Regjeringen hadde inngått, og nesten uansett hvordan man hadde brukt pengene gjennom statsbudsjettet, hadde finansministeren gått opp her og sagt det samme. Uansett så sa han det i hvert fall i fjor. Det som er interessant, er at hvis man går inn i nasjonalbudsjettet, vil man se at mange av de øvelsene som ble bedrevet i fjor, faktisk ikke har blitt en realitet. I fjor var det to størrelser som var viktig: Det ene var at det oljekorrigerte underskuddet ikke skulle øke med mer enn 5 ½ milliarder kr, og det andre var at innstrammingen måtte være ca. 9 milliarder kr. Hvis man går inn i nasjonalbudsjettet, vil man på side 70 se at det oljekorrigerte underskuddet vil bli 15,4 milliarder kr. Det betyr at Regjeringen har brukt 10 milliarder kr mer enn det budsjettpartnerne i fjor forutsatte. Det har sikkert vært fornuftig, for de pengene har sikkert gått til fornuftige tiltak, men det som er åpenbart, er at den stramheten som var helt ufravikelig i fjor høst, altså har vært fravikelig gjennom hele året. Stramheten i fjor var nødvendig for at renten skulle gå ned og inflasjonen skulle gå ned. På tross av at stramheten ikke er opprettholdt gjennom hele fjoråret, har renten gått ned og inflasjonen har gått ned. Lærdommen man kan trekke av det, er at mye av dette dreier seg om psykologiske øvelser. Jeg må få lov til å stille finansministeren følgende spørsmål til slutt: Hvordan forklarer man at den stramheten som man også i dag er veldig opptatt av, er så absolutt på krona, som man her skryter av at man til og med har fått til i et budsjettforlik, når realiteten er at økonomien er langt mer fleksibel enn som så? Og hvorfor bruker man så mye tid på den type øvelser når man vet i etterkant at det rent faktisk ikke er slik? Det er ikke en slik absolutthet.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
President, en åpenbar misforståelse!
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Det var representanten Nordtuns gjennomgang av situasjonen for leverandørindustri og oljeindustri som gjorde at jeg følte behov for å ta replikk, for det er selvfølgelig en veldig vanskelig situasjon når man får et fall i aktivitet, slik man har opplevd. Særlig vil jeg tro at Nordtuns hjemtrakter er de som opplever det mest dramatisk. Det meldes i dag fra NTB at arbeidsledigheten i Rogaland har steget med 43 pst., og det antar jeg skyldes hovedsakelig leverandørindustrien. Men så igjen har vi det motsatte problem: Hvordan skal det være mulig å opprettholde aktivitet i en bransje som åpenbart mangler oppdrag? Her er det som forbauser meg, for mange av de tiltakene Arbeiderpartiet går inn med, er riktige og målrettede. Man går inn med tiltaksplasser, og det er vi veldig enig i. Man går inn med etterutdanningsmidler, og det er vi enig i for å få til omstilling. Så går man inn med lettelser i CO2-avgiften, som altså er en lettelse for oljeselskap, men ikke en lettelse for leverandørindustrien. Man har altså latt seg presse av oljeselskapene, som sier man har et for hardt skatteregime. Så tar man en miljøskatt og fjerner den i håp om at det skal medføre større oppdrag, hvilket i seg selv ikke er en naturlig sammenheng. Det bransjen totalt sett har mest bruk for, er langsiktighet. Nordtun brukte selv mye av sitt innlegg på å fortelle hvor viktig forutsigbarhet og langsiktighet er for næringslivet. Men i en bransje som har en variasjon fra litt over 30 milliarder kr i investeringer til over 70 milliarder kr – ja, man hadde sågar 74 milliarder kr i investeringer i fjor – er det veldig vanskelig å ha forutsigbarhet. Da er min utfordring til representanten Nordtun: På et tidspunkt på 1970-tallet hadde vi noe som het tempoutvalg, som hadde i oppdrag å prøve å se hvordan man kunne porsjonere ut oppdrag framover for at samfunnet, de ansatte, bedriftene, leverandørindustrien og oljeselskapene skulle få forutsigbarhet. Ville det ikke nå, i en fase der oljeindustrien nødvendigvis må bygges litt ned, være riktig å få et tempoutvalg igjen, slik at vi kan se hvordan vi skal få mest mulig ressurser og forutsigbarhet inn i en slik jo-jo-bransje? Det er min utfordring til representanten Nordtun.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg syns finansministeren hadde en grundig og grei redegjørelse når det gjelder viktigheten av å holde budsjettbalansen, og ikke bruke mer oljepenger. Det har vi hørt før. Da denne regjeringen tok over, hadde vi et rentenivå omtrent på linje med Europa. Så ble det lagt fram et budsjett den høsten der finansministeren sa det var veldig viktig at vi ikke brukte mer oljepenger. Så laget Regjeringen et kompromiss med Høyre og Fremskrittspartiet og brukte mer oljepenger. Da gikk renten opp. Neste høst var det viktig med stramhet i det budsjettet som Regjeringen la fram, for å få rentenivået ned igjen, og det var veldig viktig å ikke bruke mer oljepenger. Så førte kompromisset med Høyre og Fremskrittspartiet til at Regjeringen brukte mer oljepenger. Og selv om renten har gått ned, ligger den fremdeles ca. 3 pst. over gjennomsnittet i Europa. Som finansministeren understreket, er det i år laget et budsjett med akkurat den balansen som Regjeringen foreslo, for første gang under denne regjering. Jeg skal ikke prøve å få finansministeren til å love lavere rente – det ville kanskje ikke være lurt. Men jeg kan stille spørsmålet på denne måten: Mener finansministeren at det budsjettet som nå blir vedtatt i samarbeid med Arbeiderpartiet, og som holder stramheten i budsjettet, gir et bedre utgangspunkt for å få rentenivået ned enn de budsjettkompromissene Regjeringen har inngått de to siste år?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg er glad for at det er flere som gir uttrykk for betydningen av ansvarlig budsjettering. Derfor var det ikke uventet at Høyre skulle stille spørsmål om nettopp den påstanden her. Vi har gledet oss litt til denne debatten og til det spørsmålet. For mens Høyre hvert år tidligere på en måte har vært økonomiens petimeter i debatt, har det vist seg hver gang dere – dvs. de, president, men for så vidt dere også! – har laget budsjettavtale med sentrumspartiene, har den hellige budsjettbalansen som Høyre har snakket om, aldri blitt holdt. Det har vi greid! Jeg vet at Høyre var veldig spent på å se hvordan det gikk med ymseposten i år. Men representanten Brende spurte ikke om det, for den er blitt touchet mye mindre nå enn i det budsjettkompromisset som ble inngått med Høyre og Fremskrittspartiet i fjor, og bare i tråd med de anbefalinger som er gitt av Regjeringen, som kan vurdere behovet for dekning på ymseposten. Når det gjelder kassettavgiften og barnetrygden, er det snakk om nye løft. Når det gjelder kassettavgiften, er det faktisk sånn at det er en avgift som vi alle lenge har vært enige om har gått ut på dato. Men det har altså vært veldig vanskelig å fjerne den nettopp på grunn av at vi må sette de inntektene opp mot utgifter til gode formål. Jeg er derfor glad for at Regjeringen fant rom til å skjære igjennom og bli kvitt en avgift som vi alle sammen egentlig mener har utspilt sin rolle. Og så er det sånn at det vi brukte de 90 mill. kr til som vi sparte, var å forhindre innføring av en ny avgift på impregnering av trevirke. Jeg tror vi alle skal være glad for at den ikke ble innført.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg er glad for at det i hvert fall er opptil flere representanter Andersen som vil ha politikken i retning venstre. Når det gjelder spørsmålet om lønns- og arbeidsforhold, er det et av de områdene der jeg synes det er viktig at vi følger spillereglene til punkt og prikke. Vi har gjennom hele valgkampen vært nøye med å si at det ikke er i Stortinget vi driver lønnsforhandlinger. Det er ikke alle som har fått med seg det, men vi har i hvert fall vært ryddige på det. Det er helt nødvendig å ha en situasjon der det er Regjeringen som forhandler om lønn, og forhandler om lønn innenfor ansvarlige rammer for å oppnå de gode resultatene vi i stor grad hittil har snakket om i denne debatten, og at ikke Stortinget driver og lover ekstrapotter på siden av ansvarlige rammer, for de blir ikke ekstra i forhold til ansvarlige rammer, da utvider vi i så fall rammene. Jeg har sagt det tidligere og gjentar det gjerne, at noe godt bør det ha kommet ut av det regjeringsskiftet vi fikk. Og det har i hvert fall kommet det gode ut av det at vi har en mye mer ansvarlig opposisjon enn vi hadde før regjeringsskiftet. Sett at Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett kommer med forslag om økonomisk inndekning i forhold til et lønnsoppgjør som da ligger bak dem – ikke for å sprenge rammer, men eventuelt i forhold til kommuneøkonomien, som Regjeringen føler ansvaret for. Vi har vært enige om tidligere at kommunesektoren må ta ansvar for sine lønnsrammer. Den type spørsmål må vi komme tilbake til når Regjeringen legger fram revidert nasjonalbudsjett og når de legger fram kommuneøkonomiproposisjonen, men her og nå å love ekstra lønnstillegg til grupper fra Stortingets talerstol, det blir ikke Arbeiderpartiet med på!
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Endringene på budsjettet er altså i år finansiert på en måte som jeg har en viss forståelse for at representanten Brende misunner oss, med tanke på den måten ting ble finansiert på i fjor. Det har vi altså klart å få til uten å velge den lettvinteste av alle løsninger: å skli på balansen. Men ja, vi har noen kutt på ymseposten som vi har støttet Regjeringen på, bl.a. med grunnlag i tilleggsproposisjoner og vurderinger fra Regjeringen. Men det beløpet er altså mye mindre enn det tilsvarende beløpet var i fjor. I tillegg til det er det slik at vi har vært veldig nøye på at vi skal ha reelle inndekninger krone for krone i forhold til påløpte utgifter og påløpte inntekter. Det betyr at vi nå i budsjettet har lagt inn en del endringer, bl.a. i skattesystemet og i avgiftssystemet, som gjør at vi vet at de påløpte inntektene blir større – betydelig større – enn de bokførte. Det betyr at vi på de områdene faktisk har lagt et bedre grunnlag for inngangen til budsjettåret 2001 enn det vi henter ut i kroneforbruk i år 2000. Så vi ser framover, vi ser framover. Men istedenfor å innføre en ny avgift som kostet 90 mill. kr, ble vi i siste runde enige om at det er bedre at vi lever med kassettavgiften i tre måneder til. Det vil være mulig for representanten Brende, og alle andre, å leve med den avgiften i tre måneder. Tross alt får representanten Brende med seg julehandelen avgiftsfritt.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Jeg har registret under debatten at det er flere som har lest Fremskrittspartiets budsjettforslag. Etter å ha hørt spørsmålet som her ble stilt, er jeg ikke så sikker på at representanten Eriksen har tatt seg tid til å lese det. Vi har sendt vårt budsjettforslag over til Statistisk sentralbyrå for å få en beregning av hva dette vil utgjøre for kommunesektoren. Dette vil føre til at kommunesektoren får 2,4 milliarder kr ekstra å rutte med, vi vil få lavere inflasjon, og vi vil få lavere prisstigning. Nå er det også slik at jeg tror kommunene selv i stor utstrekning har anledning til å forbedre sin økonomi, ved at man begynner med konkurranse innenfor kommunal sektor. Det ble sagt før i dag at man hadde mange kommunepolitikere fra Fremskrittspartiet som også klaget på kommuneøkonomien. Og det tror jeg er helt korrekt. De klager på at de ikke får med seg de andre politiske partiene for å innføre konkurranse i offentlig sektor og i kommuneøkonomien, slik at man kan bruke mer penger til å ta vare på de svakeste i kommunen, bruke mer penger på skoleverket i kommunene, bruke mer penger på de eldre i kommunen og bruke mer penger på de syke i kommunene. Dessverre får man ikke med seg de andre politiske partiene i kommunene til dette, men det er lov å håpe.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Siste taler var svært opptatt av om vi skulle oppfattes som en del av den sosialdemokratiske siden i norsk politikk eller som en del av den borgerlige siden. Fremskrittspartiet ønsker å bli oppfattet som Fremskrittspartiet. Det er faktisk det eneste alternativet i norsk politikk, og de som leser budsjettinnstillingen, ser at det kun er ett alternativ. Det er ett parti som kommer med andre forslag som monner, og det er Fremskrittspartiet. Derfor er det slik det alltid har vært: Det er Fremskrittspartiet mot resten. Så prøver representanten å gjøre et poeng av at det er en debatt i Fremskrittspartiet, og at det er en dreining på gang når det gjelder private investeringer. Fremskrittspartiet vil ikke ha direkte statlig eierskap i privat næringsvirksomhet. Derimot vil vi ha en fondsbasert eierstruktur, som er basert på å styrke folketrygden. Det er slått fast ganske klart i programmet.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Fremskrittspartiet har hele tiden vært imot økningen av egenandeler. Hvis man hadde tatt seg bryet med å lese gjennom Fremskrittspartiets budsjettforslag for de to foregående år, ville man sett at det står helt klart der at Fremskrittspartiet ikke ønsker en sånn belastning på sykdom. Det gjorde det også i fjor, da hadde vi også et budsjettforslag som tok kraftig avstand fra dette. Så kom man i en posisjon der man måtte velge mellom to budsjettforslag, altså om vi skulle gi subsidiær støtte til et annet budsjettforslag enn vårt eget. Da var man tvunget opp i et hjørne der man måtte velge mellom pest og kolera. Hadde ikke vi fått være med og gjøre vårt med det budsjettet som var lagt fram, hadde det blitt mye verre også for de syke – for de rammes av de samme skattene og de samme avgiftene som vi klarte å få ned i fjor. Dermed er den totale situasjonen blitt bedre for dem ved at vi fikk være med og legge en hand på budsjettet. Selv om dette var en subsidiær stemmegivning for et budsjettforslag som vi slett ikke likte noe særlig godt å måtte stemme for, var det bedre enn det andre alternativet.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Dersom budsjettinnstillingen, og for så vidt også innlegget til representanten Svendsen, gir uttrykk for hva som er Fremskrittspartiets viktigste prioriteringer, er det på mange måter interessant både å lese og høre. Bilavgiften er f.eks. et politikkområde som er viet stor oppmerksomhet, mens kommunesektorens politikkområde er viet tilsvarende liten oppmerksomhet. Men det er kommunesektoren som produserer de fleste velferdstjenestene som folk flest har behov for. Jeg har også merket meg at Fremskrittspartiet i innstillingen er uenig i de prinsippene i inntektssystemet som kommunesektoren bygger på, men at de likevel vil legge dem til grunn ved utformingen av budsjettet. Det er i en slik sammenheng interessant å se at Fremskrittspartiet faktisk reduserer bevilgningene til utdanning og kommunesektoren samlet sett, med om lag 12,5 milliarder kr i forhold til hva avtalen mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene innebærer. For Arbeiderpartiet, i motsetning til Fremskrittspartiet, er det likevel viktig å styrke kommunesektorens økonomi. Og gjennom budsjettavtalen har vi også bl.a. fått styrket økonomien til hr. Svendsens egen hjemkommune. Så sier Fremskrittspartiet at en større del av kommunesektorens inntekter må komme gjennom skatteinntekter og ikke som overføringer i inntektssystemet. Hva vil det bety i praksis? Jo, det vil bety at de kommunene som allerede kommer dårlig ut, kommer enda dårligere ut fordi mange kommuner har et svakt inntektsgrunnlag. Så skal man løse dette gjennom konkurranseutsetting eller privatisering. Men da er mitt spørsmål til representanten Svendsen: Når man tar summen av de innspillene som ligger til grunn her, vil ikke det på mange måter medføre at de som allerede i utgangspunktet kommer dårlig ut, vil komme enda dårligere ut, på grunn av det svake næringsgrunnlaget som mange av disse kommunene har?
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-25:
Det foregår en interessant utvikling i Fremskrittspartiet i spørsmålet om hvorvidt Fremskrittspartiet skal oppfattes som et borgerlig, høyreorientert parti, eller om de er på vei inn i en sosialdemokratisk blandingsøkonomi. I finansinnstillingen står Fremskrittspartiet og Høyre sammen om en merknad knyttet til det private eierskapet, hvor vi sier oss enig i Regjeringens målsetting: «… om å snu utviklingen der private personers direkte eierskap i norsk næringsliv fortrenges. Dette krever at det aktive private eierskapet og det private institusjonelle eierskapet styrkes på bekostning av statens eierskap i næringslivet.» Samtidig har Fremskrittspartiets leder, Carl I. Hagen, gått ut med helt andre tanker om nettopp å øke statens eierengasjement i norsk næringsliv, ved å bruke bl.a. Folketrygdfondet og oljefondet langt mer aktivt til investeringer i norske bedrifter, bl.a. for å forhindre oppkjøp. Fridtjof Frank Gundersen har karakterisert dette som en form for statlig engasjement som hittil har vært fremmed og uønsket i Fremskrittspartiet. Etter min mening bryter dette totalt med den historiske tradisjonen Fremskrittspartiet har stått for i forhold til å begrense statens innflytelse, og det kunne være interessant å høre hva som er representanten Svendsens ståsted i forhold til den debatten som pågår internt i Fremskrittspartiet. Ønsker man økt statlig eierskap, eller ønsker man ikke økt statlig eierskap? Er han enig med Fridtjof Frank Gundersen i at dette er et forslag som kan komme til å virke negativt og som det er svært vanskelig å få til å fungere uten at man får problemer med bl.a. avkastningen i forhold til de trygdedes penger? Tirsdag behandlet vi et forslag om å grunnlovfeste disse pengene.
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-25:
Det var vel slik at man i 1992 håpet at man, med det brede forliket som ble inngått, skulle slutte å la skattepolitikken bli det fremste symbolpolitiske området for en del partier. Arbeiderpartiet gikk med på å senke marginalskatten, selv om det tilsynelatende ville gi skattelettelse for høyinntektsgruppene, og var enig i at den utvidelsen av skattegrunnlaget som da ble gjort, bidrog til å skape en sunnere og bedre norsk økonomi. Det som har skjedd de siste årene, er at skattepolitikk igjen er blitt symbolpolitikk for Arbeiderpartiet. Nå skal Tore Nordtun leke Robin Hood og løpe rundt og ta fra de rike og gi til de fattige. Problemet er at hvem som er de rike, har forandret seg radikalt fra oktober, da forliket ble inngått. I utgangspunktet var det ikke de som hadde lønnsinntekt, men det var en del kapitalinntektsgrupper, som skulle skattlegges gjennom å lukke hullene. Så var det hele Artist-Norge, som gjennom delingsmodellen hadde sett en mulighet til å omorganisere seg, selv om de fleste av disse omorganiseringene de facto ville bety at hvis det bare var for å unngå delingsmodellen, så gav de vekk penger. Og til slutt ble det altså høytlønte ansatte. Problemet med en del av de endringene og det som har skjedd, er – bortsett fra at man innfører høyere marginalskatt på lønnsinntekter, som kommer til å medføre de problemene man kjenner fra tidligere, nemlig forsøk på å omgå beskatningen gjennom andre typer goder rundt omkring i bedriftene – at man også for første gang har innført et skattenivå for den typen inntekter, f.eks. i rurale yrker, som faktisk gjør det gunstig for alle å omorganisere seg til å være selvstendige og så få inn en sleeping partner i et delingsselskap og komme ut med lavere skatt. Inntil den endringen som gjøres i år, er det faktisk ikke lønnsomt å gjøre alle disse operasjonene. Hvordan kan Arbeiderpartiet forklare at hensikten deres er å sørge for at enda flere omorganiserer seg?