Erna Solberg (Høyre), 2002-03-14:
Den frie forhandlingsretten med adgang til bruk av kampmidler er en grunnleggende demokratisk rettighet. Det er min og Regjeringens oppfatning at det er partene i arbeidslivet som skal ha ansvaret for inntektsoppgjørene og arbeidsfreden. Dette innebærer at de belastninger som en arbeidskonflikt medfører, er noe resten av samfunnet må akseptere. Det er imidlertid allment akseptert at retten til bruk av arbeidskamp ikke er ubegrenset. Det går en grense. I konflikten mellom Norsk Sykepleierforbund og arbeidsgiverforeningen NAVO ble denne grensen nådd da streiken etter hvert fikk en varighet som ville kunne medføre fare for liv og helse. Da Sykepleierforbundet iverksatte streiken 22. januar var den i utgangspunktet på et nivå som ikke innebar noen umiddelbar fare for liv og helse. Situasjonen ble riktignok vanskelig for pasienter som fikk utsatt poliklinisk undersøkelse og behandling, men det ble ikke rapportert om livstruende eller andre alvorlige konsekvenser. Streiken ble imidlertid trappet opp løpende i de følgende ukene, slik at 1 190 sykepleiere ved i alt 28 sykehus var i streik 1. mars. På dette tidspunkt hadde konflikten vart i seks uker. Statens helsetilsyn hadde i sine løpende rapporter i stadig sterkere grad gitt uttrykk for bekymring, først og fremst fordi det blant pasienter som ventet på diagnose, var en risiko for at den forlengede ventetiden ville kunne innebære fare for liv og helse. I tillegg ble stadig flere pasienter som stod i kø for å få stilt diagnose lagt inn på sykehus som øyeblikkelig hjelp-pasienter. Dette ville etter hvert kunne medføre alvorlige kapasitetsproblemer. Statens helsetilsyn rapporterte om kvelden 5. mars at de ikke lenger kunne utelukke at streiken ville kunne medføre fare for liv og helse. De viste i sin rapport bl.a. til situasjonen ved Ålesund sentralsjukehus, der streiken rammet planlagt utredningsvirksomhet. Dette gav økt risiko for forsinket diagnostikk og behandling for bl.a. kreftpasienter. Jeg hadde et møte med partene fredag 1. mars hvor jeg oppfordret dem til å undersøke mulighetene for å gå inn i nye forhandlinger. Partene hadde flere møter de påfølgende dagene, men fant ikke noe grunnlag for videre forhandlinger. Streiken hadde på dette tidspunktet vart i seks uker, og alt tydet på at konflikten skulle bli svært langvarig. Regjeringen så da ingen annen mulighet enn å fremme forslag om bruk av tvungen lønnsnemnd for å stanse streiken, basert på de opplysninger som da var fremkommet 5. mars fra Statens helsetilsyn. I et nytt møte med partene om kvelden 5. mars informerte jeg dem om Regjeringens beslutning, og henstilte til Norsk Sykepleierforbund om å gå tilbake til arbeidet. Sykepleierforbundet imøtekom dette og avblåste streiken umiddelbart. Alle medlemmer som hadde vært i streik, var tilbake på jobben i løpet av onsdag 6. mars. Regjeringen er av den oppfatning at tvungen lønnsnemnd skal begrenses i størst mulig grad. I utgangspunktet vil det derfor være der liv og helse er truet vi vil gripe inn. Spørsmålet om og eventuelt når det skal gripes inn i en arbeidskonflikt vil alltid være vanskelig, og må bero på en konkret vurdering av den enkelte konflikt. På bakgrunn av de konklusjoner som ble trukket av Statens helsetilsyn i forhold til denne konflikten, følte imidlertid Regjeringen at den etter hvert ikke hadde noe valg. Både på kort og lang sikt ville en fortsatt streik fått dramatiske konsekvenser, og det var ingen tegn til at partene i konflikten ville kunne komme frem til en forhandlingsløsning. Problemet med å få et varsel om at man ikke lenger kan utelukke at det kan være fare for liv og helse, er selvfølgelig at det blir en politisk beslutning å vurdere om man skal gå videre hvis man ikke har fått et helt klart råd. Å gå videre kunne betydd at liv hadde gått med. Det var et problem knyttet til organiseringen av streiken, ikke bare fordi NAVO hadde problemer med å få iverksatt sine dispensasjonssystemer, men også på grunn av det faktum at man på forhånd ikke kunne vurdere om det var gjort uttak som ikke ville imøtekommes gjennom dispensasjoner, noe som kunne medføre at man ikke stod der med god nok bemanning på et gitt tidspunkt. Det var enkeltepisoder hvor Statens helsetilsyn var inne og sørget for at arbeidsgiver og arbeidstaker kom i dialog og fikk løst disse i løpet av hele streiken. For meg og for Regjeringen var det avgjørende at i det øyeblikket det kunne stilles spørsmål ved om det var forsvarlig, kunne ikke Regjeringen sjonglere med spørsmålet om menneskers liv eller menneskers varige helseskade. Så er det i denne debatten tatt opp noen viktige spørsmål som dreier seg om problemene generelt i helsesektoren. Det er åpenbart at det er lav bemanning, og det er åpenbart at det er mangel på sykepleiere og helsepersonell generelt i Norge. Derfor er Regjeringen enig i at vi skal ha en utvikling, ta et bedre rekrutteringsgrep og ha andre virkemidler, for å få flere helsearbeidere i årene fremover og ikke minst på sykepleiersiden. Men jeg har lyst til å understreke at denne saken dreier seg ikke om rollen som eier av sykehusene, eller om det politiske ansvaret for å drive sykehusene. I denne saken agerer vi, både storting og regjering, som de som skal gripe inn for å sikre at pasientene ikke lider unødig overlast i forhold til en arbeidskonflikt som pågår.