Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-05-13:
Først vil jeg takke Kristelig Folkeparti for et avklarende innlegg. Vi har blitt fortalt de siste årene at Kristelig Folkepartis kamp for reservasjonsrett for leger på ingen måte er en omkamp om retten til selvbestemt abort. Det er i så fall en sannhet med modifikasjoner, for sjelden har jeg opplevd en såpass ytterliggående motstand mot retten til selvbestemt abort som ligger i det forslaget som Kristelig Folkeparti har fremmet. Selv om Kristelig Folkeparti sier at måten man skal praktisere og håndheve dette på, må avklares i ordinært lovverk, umuliggjør jo forslaget til Kristelig Folkeparti – om det blir vedtatt – noen som helst form for selvbestemt abort. Så det er en grei avklaring å få. Sett utenfra virker det som om prosessene i kontroll- og konstitusjonskomiteen knyttet til grunnlovfesting av menneskerettighetene tidvis har vært – for å parafrasere statsministeren – meget spesiell. Det gjelder ikke bare de sakene vi diskuterer i dag, men også språkdebatten, som ble avsluttet i forrige uke. Det Høyre som gikk til valg på nye ideer og bedre løsninger i fjor, det Høyre som adopterte velferdsretorikken til andre partier og sa at de ikke lenger ville være et kaldt høyreparti – det partiet er i disse debattene, i disse grunnlovssakene og i disse helt avgjørende diskusjonene om hvilke verdier landet vårt skal bygge på, erstattet av et tilbakeskuende, konfliktsøkende, polemisk, ja, endog reaksjonært Høyre. Det er et Høyre som avviser de økonomiske og sosiale og kulturelle rettighetene som helt grunnleggende menneskerettigheter, og som når de møter motstand, forsøker å antyde en undertone av autoritært svermeri hos sine meningsmotstandere. Det er et Høyre som ikke klarer å følge opp Lønning-utvalgets anbefalinger, og som dermed plasserer seg i noen rare og selvmotsigende situasjoner. Det er et Høyre som varsler motstand mot å grunnlovfeste retten til tilfredsstillende levestandard og nødvendig helsehjelp, og som argumenter kjekt med at en ikke skal «grunnlovfeste sosialdemokratiet», som enkelte har sagt. Det er en oppsiktsvekkende, men grei avklaring å få, at selv de minste, mest grunnleggende krav til levestandard, til tilgang til kultur, til respekt for vitenskapens og kunstens frihet, til anerkjennelse av urfolk liksom er å politisere Grunnloven. Jeg trodde oppriktig at dette var selvsagte verdier som vi vil bygge landet vårt på, og som en kunne slutte seg til helt uavhengig av politisk ståsted. Det er avslørende at selv de mest grunnleggende krav til f.eks. helsehjelp, rettigheter vi har sluttet oss til i det internasjonale samfunn, vil være for sterk politisk kost for Høyre. Det samme kan sies om retten til asyl, som vi også behandler i dag, som regjeringspartiene jo godt vet at vi er forpliktet internasjonalt til å ivareta: Også den har Høyre tenkt å stemme imot – som om det er noen ære eller noen prinsippfasthet forbundet med å framheve sin egen mangel på raushet. I det hele tatt: Det er litt rart å se høyresiden i dag forsvare sin motstand mot å grunnlovfeste de økonomiske og kulturelle og sosiale menneskerettighetene med sin påståtte ryddighet. Dette kommer for det første fra et parti som jo vitterlig går med på å grunnlovfeste enkelte økonomiske og sosiale og kulturelle rettigheter, så så viktig kan jo ikke det prinsipielle argumentet være, og som for det andre markerer sitt selektive forhold til menneskerettigheter ikke bare med sin argumentasjon her i salen i dag, men først og fremst i praksis. Dette er partiet som forrige uke tok diktat fra diktaturet Kina i menneskerettighetsspørsmål. Det er trist at vi skal være nødt til å redusere så mye av denne prosessen til en slags reprise av svunne tiders skyttergravstrid om menneskerettighetene mellom øst og vest, under den kalde krigen, men det er kanskje her Høyres stortingsrepresentanter befinner seg i denne debatten. Når representanten Tetzschner i sitt replikkordskifte med representanten Andersen antyder støtte til fordums despotiske regimer i øst som en slags motivasjon for SVs ståsted i denne debatten, kan det godt hende at han begeistrer og morer noen lokallag i Unge Høyre og de mest ytterliggående liberalistene i tenketanken Civita, men han vanskeliggjør i denne salen en saklig debatt om innlemmelse av menneskerettigheter i Grunnloven, rettigheter som nesten en hel verden – Norge inkludert – jo vitterlig har sluttet seg til.