Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2020-02-04:
Vold og seksuelle overgrep mot kvinner og barn er et stort samfunnsproblem, og det er et tema som engasjerer meg sterkt. Jeg er glad for at det er en så tydelig tverrpolitisk enighet om at vi må forhindre vold og seksuelle overgrep mot både voksne og barn. Den enigheten er viktig for feltet. Regjeringa har gjennom opptrappingsplanen mot vold og overgrep mot barn og unge fått til en historisk satsing for å sikre et bedre tilbud til barn og unge som utsettes for disse grusomme kriminelle handlingene. Innsatsen i 2020 vil være i overkant av 1 mrd. kr. Det er viktig for å kunne hjelpe flere og ikke minst for å kunne gi bedre hjelp. Det er ti år siden krisesenterloven trådte i kraft. Jeg vet at mange kommuner jobber veldig bra med å ta vare på kvinner, menn og barn som har behov for hjelp i en kritisk livssituasjon. Jeg vet også at kvaliteten er ujevn, og at vi må fortsette å jobbe for å få til et bedre tilbud. Representantene setter fingeren på flere sentrale utfordringer i tilbudet. Det er kompliserte problemstillinger der vi må balansere mellom målet om et likeverdig tilbud i hele landet og hensynet til det store mangfoldet som finnes i kommunene. Det er dessverre ingen enkle løsninger. La meg kommentere noen av de tiltakene som er foreslått. Først til dette med finansiering og forslaget om å gå tilbake til en statlig delfinansiering av krisesentertilbudet: Jeg skjønner ønsket om å sikre lik finansiering av alle sentre, men vi må huske at ansvaret for krisesentertilbudet er lagt til kommunene. Kommunenes selvstyre er et viktig prinsipp, og det er stor enighet om at kommunene skal kunne organisere sine lovpålagte oppgaver slik de selv mener er best, ut ifra de lokale forholdene. Når det gjelder nærhet til krisesenter, er det klart at det er en utfordring at noen utsatte har over 300 km til nærmeste krisesenter, men heldigvis er det de aller færreste, og mange har mye kortere reisevei enn dette. Vi bor i et langstrakt land, med spredt befolkning. Vi har nettopp fått en rapport som viser at tilbudet ved de minste sentrene ofte er dårligere enn ved de større sentrene. På de små sentrene er det flere beboere som drar tilbake til voldsutøveren, det er mindre samarbeid med andre tjenester, og det er mindre kompetanseutvikling. Dette er bekymringsfullt, og det gjør at jeg ikke er sikker på at tilbudet automatisk blir bedre om det etableres på små sentre. Jeg tror vi heller må se på andre løsninger. Jeg er ellers enig i at situasjonen i Finnmark, der det eneste samiske krisesenteret er lagt ned, er uholdbar. Direktoratet vårt følger opp Karasjok kommune tett, med mål om å gjenopprette og styrke et samisk krise- og incestsentertilbud. Regjeringa jobber også med en handlingsplan om vold i nære relasjoner, som skal ha en egen del om vold i samiske områder. Det er naturlig å vurdere tiltak på krisesenterfeltet. I regjeringsplattformen står det at vi skal evaluere ordningen med overføring av ansvaret for krisesentrene til kommunene og vurdere tiltak som sikrer et godt krisesentertilbud. Jeg kan forsikre Stortinget om at dette er noe jeg er opptatt av å følge opp. Mange tiltak er i gang i regi av Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet. Vi fikk i november et godt kunnskapsgrunnlag, og vi vurderer fortløpende om det er behov for nye tiltak.