Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2012-02-16:
Det gleder meg at både menneskerettigheter og respekt for demokratiet har fått en sentral plass i denne debatten. Jeg ønsker å bruke mitt siste innlegg på å snakke litt om Burma og den utviklingen – den meget hurtige utviklingen – som man nå har vært vitne til i Burma, spesielt fra august i fjor. Jeg deler fullt ut den gleden utenriksministeren knytter til utviklingen i Burma. Det er usedvanlig hurtige endringer – langt hurtigere endringer enn det man kunne håpe på og trodd i forkant. Det er nå – la meg gjøre en opplisting – en rekke ting som har skjedd: Mange, men langt fra alle, politiske fanger er løslatt, og Aung San Suu Kyi, opposisjonens uformelle overhode og leder, er løslatt fra sin husarrest. Hennes parti, National League for Democracy, NLD, får og vil stille ved suppleringsvalget nå i april. Det er inngått våpenhviler med flere etniske grupper. Den 30. september i fjor ble parlamentet i Burma informert om at arbeidet med det enorme vannkraftprosjektet i Irrawaddy-elven, på 6 000 MW, er midlertidig stanset – i hvert fall ut denne perioden, som vil si ut 2015. Det er svært gledelig, all den tid dette prosjektet ville ha fordrevet 10 000 mennesker, de fleste fra Kachin-befolkningen – og eksporten skulle gått til Kina. Så det man har oppnådd ved denne endringen, var å løsrive seg litt fra kinesernes hold og kontroll over landet. Man satte egen befolkning høyere, det er noe helt nytt med dagens militærjunta. Man satte også miljøet på dagsordenen, det er også forholdsvis nytt i burmesisk sammenheng med militærdiktaturet. Men mye gjenstår – og det synes jeg i noen grad mangler i utenriksministerens redegjørelse. Landet er fortsatt et diktatur. Det er en rekke politiske fanger som er frigitt, men det er langt flere som er i fengsel. De som har blitt frigitt – svært mange av dem – har fått klar beskjed om at dersom det begås lignende såkalte lovbrudd, vil de måtte sone ikke bare sin gjenværende straff, men også få nye straffer på toppen av det hele. Det er ikke respekt for alminnelige menneskerettigheter i Burma, selv med disse endringene. Media er fremdeles – og vil være, slik det ser ut, i lang tid – i regimets hender. Jeg vil trekke fram at kanskje noen av de verste problemene er knyttet til de etniske minoritetene. Halvparten av landets befolkning er burmesere, mens den andre halvparten er ulike etniske minoriteter. Noen av de minoritetene som har hatt det verst, har normalt bodd ved grensen til Thailand. Der er det nå våpenhvile, og det gleder jeg meg stort over. Samtidig er det de som nå har de største problemene, på grensen vestover. Jeg hadde besøk av bl.a. en representant fra en av de etniske minoritetene i uken som var, og han fortalte noe som jeg vil karakterisere som et folkemord, at en hel befolkning står i fare for enten assimilering i det samfunnet som er, bli presset ut av landet, eller stå uten rettigheter – og dermed er eneste mulighet nå en væpnet oppstand. Han sa at for denne befolkningen var det ganske kort tid dersom de skulle overleve som selvstendig stamme. Det er jo et argument som jeg mener det er viktig å ha med seg videre. Verdens øyne er nå fokusert på suppleringsvalget som finner sted i april. Dersom vi får en ren valgkamp og et rent valg, er dette en svært viktig milepæl for en bedre framtid for Burma. Jeg mener det er viktig at vi støtter den prosessen som foregår. Jeg vil berømme flere, inklusiv utenriksministeren, for den dialogen som har funnet sted, spesielt den senere tid. Jeg mener at man har vært for tidlig ute med ros, men nå er det svært viktig å gi gulrøtter med tanke på det som skjer. Man trenger lettelser av sanksjoner dersom burmeserne viser at de er det verdig, og vi trenger mer diplomatisk kontakt. Burma trenger også medlemskap i internasjonale fora, men kun dersom Burma er det verdig.