Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2014-12-15:
Våren 2011 var Midtøsten preget av håp. En generasjon av ungdom reiste seg i kravet om demokrati og frihet. Diktaturer falt, og demokratiske krefter vant fram. Vi snakket om en arabisk vår. Men det ble aldri en arabisk sommer. I dag, tre år senere, har den arabiske våren blitt en iskald vinter, og det er lenge siden situasjonen i Midtøsten har vært vanskeligere. I Egypt er generalene tilbake i presidentpalasset. Folket i Bahrain har ikke fått sin frihet. I sommer var Gazas befolkning nok en gang under bombeangrep, og en framforhandlet løsning mellom Israel og Palestina er lenger unna enn på lenge. I Syria er vi vitne til den største humanitære katastrofen på mange tiår. Dødstallene overstiger våre verste mareritt, og millioner av mennesker er drevet på flukt. Med IS’ mobilisering i Syria og Irak ser vi overgrep som ikke er til å fatte. Dette er et alvorlig bilde, og Norge må engasjere seg. For dette angår oss. Det angår vår egen sikkerhet, men framfor alt – det angår vår felles menneskelige solidaritet. Og det er i dette bildet av kaos og katastrofer det også er viktig å ta vare på det som faktisk fungerer. Vi må ha oppmerksomheten vår rettet også dit det ikke brenner aller mest. Libanon har en historie med borgerkrig og konflikter med naboland, men er i dag et av de landene som faktisk har hatt stabilitet. Det er kanskje det mest moderne og demokratiske arabiske landet. Det er et land som trenger vår oppmerksomhet, for nesten uansett hva vi diskuterer om Midtøsten, har Libanon en rolle. Mangeårig NRK-korrespondent Odd Karsten Tveit har kalt Libanon Midtøstens teaterscene. Alt som skjer i Midtøsten, får konsekvenser for Libanon, alt som skjer i Libanon, får konsekvenser for resten av regionen. Derfor har jeg ønsket å ha denne debatten – for å høre utenriksministerens syn på vårt arbeid i Libanon og hva vi kan gjøre for å være med og sikre stabilitet og sikkerhet i dette landet. Norge har et kjærlighetsbånd til Libanon. Tusenvis av unge gutter og jenter har tjenestegjort i UNIFILs styrker. Da vi trakk oss ut i 1998, var det over 20 000 nordmenn som hadde vært i Libanon med de blå hjelmene for å beskytte freden. Det er vel lite, om noe, som har forandret norsk Midtøsten-politikk mer enn historiene om hva disse har opplevd. Da de dro ut, var Norge et av de mest Israel-vennlige landene i Europa, men deres fortellinger om Israels brutale overgrep gjorde at Norge gradvis forandret posisjon og ble et av de landene som oftest talte palestinernes sak. Våre styrker i Libanon har vært viktige for norsk utenrikspolitikk. Det er den ene delen av vår forbindelse. Den andre er alle de som har vært i Libanon og drevet med solidaritetsarbeid, som har drevet sykehus gjennom NORWAC, som har ryddet miner gjennom Norsk Folkehjelp, eller som har drevet flyktningleirer med Flyktninghjelpen. Mange nordmenn har engasjert seg stort og bidratt til viktig humanitært arbeid. Norge har vært der for våre venner i Libanon, nå trenger de oss mer enn på lenge. Det er få land i verden som er mer presset enn dem, med konflikter på alle kanter og med mobilisering internt i eget land. Krigen i Syria gjør at både Hizbollah, som støtter Assad, og IS’ fremmedkrigere utgjør en alvorlig fare for Libanons stabilitet. I sommer var det tre selvmordsaksjoner i Beirut sentrum i løpet av én uke, en av dem midt i sentrum. Heldigvis klarte politistyrker å minimere de sivile tapene, men det var et alvorlig varsel om hvilke farer disse gruppene utgjør. IS må bekjempes på alle plan. Arbeiderpartiet har derfor støttet en militær deltakelse for å bekjempe denne terrorgruppen. Bekymringen er at det er debatten om det militære som skal få all vår oppmerksomhet. For å vinne denne kampen må vi møte IS på alle områder. De må møtes politisk, humanitært og sivilt. Dette er minst like viktig som det militære, og det er viktig også å være til stede i de områdene de ikke har fått skikkelig rotfeste så langt, men hvor det kan gå virkelig galt. Derfor må Libanon inn i et helhetlig bilde i kampen mot ekstremisme. Hvilken rolle mener utenriksministeren Libanon kan spille i kampen mot terror og ekstremisme, og hvordan kan vi beskytte dem fra å gå utenfor stupet? Det er i dag politisk lammelse i Libanon. Etter drapet på Rafiq Hariri i 2005 har det politiske systemet vært fragmentert og splittet. Det har vært to hovedfraksjoner, hovedsakelig basert på Syrias innflytelse. I perioder har ikke landet hatt regjering, og valg har vært utsatt. Nå, som de som mest trenger et samlende og sterkt styresett, står de svakt og splittet tilbake. Det er en utfordring som kan føre til sammenbrudd. Den aller største virkningen for Libanon av krigen i Syria er de enorme flyktningstrømmene. Libanon har ikke ratifisert FNs flyktningkonvensjon. Likevel er det få land i verden som har gjort mer for flyktninger enn nettopp dem. De siste tre årene har mer enn én million syriske flyktninger bosatt seg i landet. De utgjør nå en fjerdedel av landets befolkning. Det er klart at dette setter våre egne debatter om flyktningpolitikk i et ganske annet perspektiv. For å vise styrkeforholdet – det er som om alle innbyggerne i Canada og Mexico skulle bosatt seg i USA i løpet av tre år. Det er knapt mulig å forklare og forstå hvilke utfordringer dette byr på – sosiale problemer, arbeidsledighet, sosial dumping, kriminalitet og politisk uro. Verden må stille opp for Syrias flyktninger. Vi må støtte Libanon og andre naboland i deres viktige bidrag. Vi må støtte FN-organisasjoner som f.eks. Høykommissæren for flyktninger og UNRWA. Flyktningene har kommet seg ut av krigen, men hvilken framtid har de? Det er ingenting som tyder på at de kan vende hjem på veldig, veldig lenge. Hvordan sikrer vi at deres rettigheter ivaretas? Hvordan gir vi barna et håp om en framtid? Stiller vi opp med utdanning og helse, eller gjør vi dem til evige flyktninger? Vi kan snakke om generasjoner som kan gå tapt om verden ikke reagerer. Vi skal stille opp for dem i nabolandene – for Libanons mer enn én million flyktninger, for dem som er i Jordan, i Tyrkia og i Irak. Men vi må også gjøre mer selv. Europa må stille opp, både fordi vi kan, og rett og slett fordi det er fullt i nabolandene. Det er ingen steder å være lenger. Jeg er klar over at det ikke er utenriksministeren som har ansvaret for hvor mange syriske flyktninger Norge skal ta imot, men jeg håper han engasjerer seg for saken, både her hjemme og i møte med sine kolleger i andre europeiske land. Hele Europa må stille opp. Det er viktig hvor mange vi tar imot, men kanskje er det viktigste: Hvem er det vi tar imot? På hvilken måte kan vi være en avlastning? Vi mener vi må ta imot dem som trenger det aller mest, de som har det aller verst i leirene i Libanon – skadde, funksjonshemmede, de med de største traumene. Derfor håper jeg utenriksministeren engasjerer seg internt i regjeringen for hvordan Norge kan gjøre mer. Senere i dag skal Stortinget diskutere hvorfor regjeringen avviste bønnen fra FN om å ta imot drøyt 100 skadde syriske flyktninger. Vi har hørt at argumentet er kapasiteten i norske kommuner. Jeg håper ikke befolkningen i Libanon hørte det svaret. De syriske flyktningene i Libanon kommer på toppen av de 200 000–300 000 palestinske flyktningene som har vært der i tiår. Dessverre vil historien ofte ha det til at det er de palestinske flyktningene som kommer aller nederst på rankingen når konflikter i Midtøsten oppstår. Sånn er det også nå. I Libanon har de palestinske flyktningene endt opp som evige flyktninger med veldig begrenset rett til arbeid og bosted. De bor i overfylte flyktningleirer uten håp for framtiden. Flertallet av dem lever i fattigdom, en del av dem i ekstrem fattigdom. Det er ingen grunn til å tro at de vil få flere rettigheter i årene som kommer. Tvert imot – situasjonen med de syriske flyktningene har gjort det verre for dem. Disse er glemt av verden – ja, om de ikke er glemt, er de i alle fall ignorert. Vi kan ikke tillate at det er hundretusener av mennesker som i tiår på tiår lever uten å få helt elementære rettigheter. Hvordan engasjerer utenriksministeren seg for de palestinske flyktningene i Libanon? Libanon er et hardt presset land med både intern uro og konflikter rundt seg på alle kanter. De bør være en del av løsningen på de politiske og humanitære krisene i området, ikke en forsterkning av problemet. Da trenger de større plass på det politiske kartet – her i Europa, her i Norge. Denne debatten er i så måte et lite bidrag for å gjøre nettopp det, og jeg ser fram til å høre utenriksministerens vurderinger.