Inge Lønning (Høyre), 1999-05-10:
Jeg har med enn viss uro fulgt utviklingen av tidsrammen i dagens møte, fordi den på en måte symboliserer det som er problemet med statsstipendiatordningen, at den fører en noe bortgjemt og inneklemt tilværelse. Jeg håper imidlertid at tidsrammen ikke skal skape problemer når det gjelder å få belyst den sak som jeg har ønsket å reise. Statsstipendiatordningen har lange røtter tilbake i historien, og jeg skal ikke gjøre noe forsøk på å trekke opp de lange linjene bakover. Jeg skal nøye meg med å ta utgangspunkt i kulturmeldingen, St.meld. nr. 61 for 1991-92, med tittelen «Kultur i tiden». Formålet med statsstipendiatordningen er, med bakgrunn i St.prp. nr. 1 for 1986-87, Kap. 332, formulert på følgende måte: «… å frigjere duglege kvinner og menn frå det daglege arbeidet for livsopphald slik at dei kan ofre seg for vitskaplege eller kulturelle virke.» Dette er en god formulering, men det er en meget upresis formulering, og det illustrerer noe av det som er problemet med den nedarvede statsstipendiatordning. Den er på mange måter et oppsamlingsheat for å ivareta en hel rekke ulike formål. Ser man på dem som i dag er inne i statsstipendiatordningen, vil man se at det i hovedsak dreier seg om to kategorier: fortjente kulturarbeidere og forskere. På forskersiden er de fleste av dem som er inne i ordningen, tilgodesett med et lønnsstipend som er plassert inn i statens lønnsregulativ. Når det gjelder kulturarbeiderne, er svært mange tilgodesett med et fastsumstipend, som er fastsatt etter skjønn av departementet. Hvis man ser på hvorledes ordningen har vært forvaltet, vil man se at den også har vært rammet av de endringer som har vært gjort i departementsstrukturen fra 1980-tallet og fremover. Jeg skal ikke gå i detalj på dette punkt, men bare oppsummere hvilke endringer som har skjedd. Frem til høsten 1981 var bevilgningen til statsstipendiatordningen plassert under Kap. 348, Tilskott til andre vitskaplege formål, under det daværende Kirke- og undervisningsdepartementet. I forbindelse med at Willoch-regjeringen splittet opp det tidligere departement ble ansvaret for høyere utdannelse og forskning overført til det nyopprettede Kultur- og vitenskapsdepartementet, og statsstipendiatordningen fulgte naturlig med over i dette departement, der bevilgningen ble plassert under Tilskott til andre vitskaplege formål, nytt Kap. 368. Uten at jeg har verifisert nøyaktig tidspunktet, ble statsstipendiatordningen en gang i løpet av de siste årene av 1980-tallet overført fra området forskning til området høyere utdannelse, til Kap. 332, Fellesutgifter for universitet og høgskolar, og underposten satte dem sammen med forskningsstipendiater. I forbindelse med Syse-regjeringens endringer av departementsstrukturen ble ansvaret for ordningen liggende i det nye Kirke- og kulturdepartementet. Derfra har det fulgt med over i det nåværende Kulturdepartementet. Et av de spørsmål jeg gjerne vil uteske statsrådens syn på er, som nevnt, hvorvidt ordningen i fremtiden mer naturlig bør ligge under Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet enn under det departementet som har ansvar for idretts- og kulturformål. Jeg vil antyde – uten at jeg selv har noe sterkt standpunkt til hva som er den riktigste plasseringen – at en mulighet naturligvis kan være å skille ad de to kategoriene som i dag utgjør statsstipendiatordningen: den som gjelder generelle kulturarbeidere, og den som gjelder forskere og fortjente vitenskapspersoner. I så fall vil den siste kategori helt naturlig sortere under forskningsavdelingen i Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, mens den andre kategori like naturlig vil sortere under det nåværende Kulturdepartementet. Det viktigste er imidlertid ikke den formelle tilknytning til forvaltningen. Det viktigste er at denne ordningen, fordi den er gammel og tradisjonsrik, og fordi den er relativt løst definert – og er ment å være løst definert, nettopp for å kunne fange opp de individuelle behov – har ført til at arbeidsforholdene for dem som blir statsstipendiater, er blitt hengende etter i forhold til den alminnelige utvikling. Det vil være naturlig at man vurderer å gi en overhead-bevilgning, som også sikrer at de som mottar et lønnsstipend, får arbeidsforhold som gjør at de kan utnytte sin kompetanse og sin arbeidskraft til beste for samfunnet. Videre er det viktig at det blir en større forutsigbarhet omkring ordningen, og at den blir fulgt opp når det gjelder de økonomiske vilkår, på samme måte når det gjelder statsstillinger i sin alminnelighet. Personlig kunne jeg tenke meg at det ville være nærliggende å foreta en evaluering av den nåværende statsstipendiatordningen, og at en slik evaluering, i hvert fall for den hoveddelen som gjelder forskere, ble overlatt til Norges forskningsråd, som ville være en egnet instans til å foreta en slik evaluering. En slik evaluering kunne gi grunnlag for forbedringer av ordningen. I Kulturdepartementets budsjettproposisjon for inneværende år heter det på side 49: «Statsstipendiatene må hvert år søke om fornyelse av stipendet og sende rapport til departementet om det arbeidet de har utført året før. Kulturdepartementet og Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet vil sammen vurdere enkelte prinsipper og rutiner i forbindelse med forvaltningen av ordningen.» Ønsket om en slik analyse har flere ganger vært fremmet av komiteen i de årlige budsjettinnstillingene i Stortinget, og det er godt at det i årets budsjettproposisjon er lovet at en slik analyse vil komme. Jeg er imidlertid spent på statsrådens svar når det gjelder spørsmålet om denne analyse også vil gå inn i spørsmålet om den fremtidige departementsplassering av ordningen og eventuell adskillelse av de ulike kategorier statsstipend. Det er viktig å få satt lys på denne ordningen fordi, som jeg sa innledningsvis, det er en ordning med lange historiske røtter, og som har gitt arbeidsvilkår til svært mange fortjente vitenskapsmenn og kulturarbeidere i Norge gjennom mange tiår. Derfor er det også viktig på terskelen til et nytt årtusen at vi vurderer hvorvidt ordningen trenger å moderniseres, og hvorvidt det er mulig å legge føringer for den fremtidige bruk av statsstipend som gjør at samfunnet kan få mer igjen for sin investering, og ikke minst at de enkeltpersonene som alle sammen er høyt fortjente kulturarbeidere og forskere, kan få bedre arbeidsvilkår i fremtiden enn det de har i dag.