Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
I vårt samfunn møter vi resultatene av forandringene i samfunnet også som konflikter, generasjonsoppgjør, oppgjør med tradisjonelle familiemønstre og konflikter vis-à-vis våre nye landsmenn og kvinner. Det gir hele tiden nye bruddflater og perspektiver, som nok kan overraske, men det gir aldri enkle løsninger. Når vi venner oss til det, kan vi kanskje bli enige om at vår sjanse til å videreutvikle vårt velkjente velferdssamfunn ligger i å mestre og bryte gjennom fordommer og legge opp til en praktisk politikk som kan takle økonomiske, sosiale og kulturelle spenninger på en human måte. Eller for å si det slik: Vi er engstelige for at vi skal oppleve at humanisme og hensyn til de svakeste blir latterliggjort av folk som opplever velferdsstaten som en plage og et formynderstyre. Vi tror at nettopp de utfordringer vi står overfor i det flerkulturelle Norge, vil øke behovet for samfunnets tjenester. Økt behov for kunnskap og kompetanse vil skjerpe kravene til etablerte utdanningsinstitusjoner og også gjøre våre voksenopplæringsorganisasjoner til en viktig faktor. Vi tror ut fra en helhetsvurdering at en vektlegging av tjenestesiden er mer riktig i den tid vi er i, og den tid vi går inn i, enn en vektlegging av individuelle overføringer. Da sier vi samtidig noe om den retningen vi i Arbeiderpartiet vil gå i fremover. Arbeiderpartiet bygger sin utdanningspolitikk på at alle skal ha samme muligheter ut fra egne forutsetninger til å utvikle seg. Dette gjelder fra barnehage, barneskole, videregående skole til høyere utdanning. Vi tror at en videreutvikling av enhetsskolen vil være en viktig garanti for at vi skal klare nettopp dette flerkulturelle, mangfoldige Norge. Kanskje er snakket om enhetsskolen blitt så vanlig at det nærmest blir som en floskel som ingenting betyr lenger. Men vi har faktisk vært enige om å legge til rette for et enhetsskolesystem fordi vi ønsker et samfunn der ulike mennesker møtes, blir kjent over grenser og lærer å respektere hverandre. For oss sier også den vekt vi legger på en skole for alle, noe om et samfunnssyn. I en slik sammenheng angir kontantstøtten et signal om en annen politikk. Det samme signal gir en reduksjon på 30 pst. på en skolefritidsordning som ennå bare er i startfasen. Arbeiderpartiets prioriteringer er naturlig nok også for neste års budsjett konsentrert om den utdanningspolitikk vi har forfektet og fortsatt holder fast ved. Vi mener barnehagen bør få sin rettmessige plass som et første skritt inn i et utdanningssystem. Vi tror at det sosiale miljøet og den pedagogiske stimulans som barna møter i tidlige år i barnehagen, påvirker dem både når det gjelder læring, utvikling og holdninger. Norsk skole holder en høy standard, og den lykkes langt på vei i å gi grunnleggende ferdigheter. Den står seg videre godt i en økende internasjonal konkurranse, til tross for ulike OECD-rapporter, som sier at lærerne burde være enda mer inne i klassesituasjonen. Men om vi sammenligner skolens situasjon med våre høye ambisjoner og de krav som fremtiden stiller, må skolen settes i stand til å bli bedre på en rekke områder. Derfor vektlegger vi kvalitet, der fagplanene ikke må virke som et hinder for pedagogisk utvikling eller emneovergripende undervisning. Den tilnærming som skjer i stadig flere lokalsamfunn mellom barnehage, skolefritidsordning og skole, øker forutsetningene for å sette det enkelte barns behov i sentrum ved å utnytte de ulike personalressursene. I felles programmer kan den pedagogiske virksomheten utgjøre en helhet som nettopp øker kvaliteten. Dette stiller samtidig store krav til det pedagogiske lederskapet. Samtidig er det flere barn som går ut av skolen uten å ha fått med seg kunnskaper som de trenger. Slik vi ser det, er hver elev som forlater skolen uten tilfredsstillende kunnskaper eller med liten selvtillit i forhold til det å lære, en tilkortkommersituasjon for skolen som sådan. Mye er sagt og skrevet i det siste om de emneområder som savnes i skolen. Vår holdning er at undervisning i miljø, i naturvitenskap og teknologi er særs viktige, og disse emnene må introduseres tidlig og samtidig ha en innretning som gjør at de integreres i ulike fag og emner. Det samme gjelder for matematikk, der en mer praktisk innrettet pedagogikk anskueliggjør betydningen av å få kunnskap på dette området. Den nye teknologien er det viktig at alle blir dus med, slik at det ikke utvikles et A- og B-lag – de som har muligheter fordi de har et hjem som har nok av PC-er, og de andre som ikke har det. Og her mener vi at det bør utvikles felles planer og et systematisk arbeid mellom skole, skolebibliotek og de offentlige bibliotekene. Trygghet er et nøkkelord når vi snakker om gode oppvekstvilkår for å motvirke mobbing og rasisme. Da kommer vi heller ikke forbi økt elevinnflytelse i skolen. Om man tar tid til å trekke elevene systematisk med i deres egne planer og opplegg, vil også muligheten for økt interesse tilta. Derfor følger vi opp rapporten fra Barneombudet, der så vel elever som foreldre og lærere mobiliseres til aktiv medvirkning om bl.a. sitt inneklima. Derfor setter vi på dagsordenen spørsmålet om en egen arbeids- og miljølov for elevene, men som del av det totale, integrerte pedagogiske miljøet. Vi mener også at det er nødvendig å øke elevenes innflytelse i den videregående skole for å sikre optimal læring. Opplæringsboka som har vært brukt innenfor lærlingordningen, kan nettopp ses på som en av flere måter der skolen oppfyller sitt demokratiske oppdrag. Den raske forandringstakten i arbeidslivet stiller enorme krav til kunnskap og kompetanse og derfor til kontinuerlig oppdatering. Samtidig er utdanning en kilde til selvtillit og bidrar til et samfunn med aktive mennesker som kan forandre og forbedre sin og andres hverdag. I en slik sammenheng ser vi etter- og videreutdanningsreformen. Derfor satser vi på desentralisert utdanning, på økte midler til etter- og videreutdanning, til prosjekter som kan utvikle realkompetanse mens man går veien, uten først å ha garantier for å lykkes. Derfor legger vi opp til en annen fleksibilitet i de offentlige utdanningsinstitusjonene for at de skal mestre en skarpere konkurranse både fra utenlandske og innenlandske private aktører. Og vi mener at utbygging av høyere utdanning må fortsette over hele landet. Vi har de senere år, under skiftende regjeringer, erfart en utvikling i retning sentralisering og nye bosettingsmønstre. Etter Arbeiderpartiets mening er det avgjørende at det i alle deler av landet fins tunge sentre som ungdom kan søke seg til, både for å skifte miljø, for å kunne være anonym en periode, for å oppleve det urbane, uten å måtte forlate sin region. Vår satsing på Tromsø- og Bodø-miljøet må ses i en slik sammenheng. Ingen bosettingspolitikk er bedre enn den som satser på kompetanse. Men våre høyskoler og våre universiteter må åpne seg mer for samfunnet omkring, derfor tar vi initiativet til en bedre samordning av høyskoler og de regionale forskningsstiftelsene. Samfunnets og næringslivets behov skal gjenspeiles i utdanning så vel som i forskning. Vårt land ligger på et bra nivå når det gjelder forskning, men ikke i forhold til det nye kunnskapsbaserte samfunnet, og i forhold til andre land synes vi nå å sakke akterut – derfor et statens forskningsfond, som det nå er flertall for, derfor mer kompetansesatsing fra SND, derfor utviklingskontrakter. Den flertallsinnstillingen vi behandler i dag på bakgrunn av et forlik mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet og Høyre når det gjelder utdanningspolitikken, har trekk ved seg som går i en annen retning enn den folk flest både har vent seg til og støttet opp om, fordi resultatene når det gjelder enhetsskolen, har vært så synlige i en større sammenheng. Det er ikke mange penger å flytte på i de årlige budsjettene, fordi ganske mye er tømret fast ved lover og forskrifter, og enkelte ynder jo også å lage et nummer av det. Samtidig viser nettopp de prioriteringene vi gjør, våre valg, som vi står ansvarlig for. Nå tror ikke jeg at den offentlige skolen, barnehagene og skolefritidsordningen går helt i stå med et borgerlig forlik som vektlegger først de individuelle overføringene, økt foreldrebelastning og økning i tilskuddene til private skoler – og borte er jo alle løftene. Men de linjene flertallet trekker opp, kan føre til omkostninger for samfunnet, hvis velferdsordninger – samfunnets ordninger – først skal brytes ned før nye bevegelser kan få gjenopprettet dem uten uholdbare virkninger for de yngste av barna og deres foresatte. Med dette vil jeg ta opp Arbeiderpartiets forslag i innstillingen.