Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2000-06-06:
Det å regulere avtaleforholdet mellom private parter er en vanskelig øvelse å gi seg inn på for lovgiver. Fordi ingen forhold er prikk like i praksis, er det vanskelig eller umulig å forutse alle konsekvensene av en regulering. Likevel er det fra lovgivningen rikt med eksempler på at vi driver en slik regulering, ikke bare gjennom de generelle urimelighetsbestemmelsene, men også på ulike områder som f.eks. kjøp og salg av fast eiendom og kjøp og salg av løsøre, og i lov om finansavtaler. Det er ofte grunn til å gå inn i de private avtaleforholdene, og noen ganger er det større grunn til det enn andre ganger. Det kan for det første være når det dreier seg om saker som har stor personlig betydning for en av partene – eller begge. Det kan for det andre være når det er ulikhet mellom partenes styrkeforhold; den ene må være å anse som profesjonell, og den andre en enslig amatør. Det kan for det tredje være områder som er preget av mye standardkontrakter eller generelle kontrakter hvor særlig den ene parten ikke har hatt noen innflytelse på innholdet. Og det kan for det fjerde være når det er snakk om gamle avtaler. For tomtefeste er som oftest alle disse kriteriene oppfylt. Det dreier seg om boligen og hjemmet til folk, eller det kan dreie seg om folks andre hjem, nemlig hytta. Det er ofte snakk om standardkontrakter. Det er ofte snakk om gamle avtaler, og ofte er lite nedskrevet om hva man egentlig mente. Derfor har vi også hatt en lovregulering av tomtefesteavtalene siden 1976, og derfor har det også helt siden 1940 vært ulike former for regulering på akkurat dette punktet som vi gjør en endring på i dag, nemlig hvordan en skal justere tomtefesteavgiften. Alle kjenner jo til historien om at vi i 1983 fjernet ulike prisreguleringsordninger, som medførte mange urimelig store hopp i tomtefesteavgiften. Dermed fikk vi en ny prisregulering som skulle gjelde for avtalene før 1983. I 1996 foreslo altså arbeiderpartiregjeringen å fjerne denne, slik som saksordføreren viste til, og da anså Arbeiderpartiet det som mye ryddigere å ha en klar regel som sier at ved regulering av tomtefesteavgift skal man legge prisjustering til grunn – ferdig med det. Dette synet står vi fortsatt på, og derfor fremmer vi også forslag om det. Målet må være å finne fram til en regulering som gir en rimelig balanse mellom partene, og da er det nødvendig å sette seg inn i situasjonen da avtalen ble inngått. Det var ofte standardkontrakter, det var ofte ulikt styrkeforhold, og kanskje enda viktigere: Det var fullstendig umulig for begge parter å se hva begrepet «tomteverdi» ville kunne innebære noen generasjoner fram i framtida. Det har i denne debatten og under arbeidet med loven kommet innvendinger om at det er urimelig at ikke økningen i tomteverdi hundre prosent skal tilfalle eieren av tomta. Men er det egentlig det? Verdiøkningen for tomta er som oftest ikke eierens fortjeneste. Det kan være festerens direkte eller indirekte innsats som gjør det. Det kan være det offentliges eller fellesskapets innsats f.eks. ved framføring av vei, vann og kloakk – elementer som ofte kan være bekostet av festeren. Det kan være på grunn av politiske vedtak om omregulering av området, og ikke minst kan det være på grunn av en generell velstandsøkning som har ført til økt kjøpekraft, og dermed et marked som er villig til å betale mer for tomtene. Ofte er det ikke den opprinnelige avtaleparten som sitter som fester i dag, og de som har kjøpt en bolig eller løst ut ved arv en bolig som står på festet tomt, betaler ofte som om det var en eid tomt, nettopp på grunn av reguleringene som har vært av tomtefesteavgiften. Dessuten er begrepet «tomteverdi» vanskelig å forholde seg til i festeforhold. Man sier at det er råtomta uten bygg, men det blir en hypotetisk verdi i og med at byggene faktisk står der. Det vil også få innvirkning i praksis når en skal se hva tomta egentlig er verd. Det er dermed en teoretisk tomteverdivurdering som ikke avspeiler de faktiske forholdene i praksis. Det er også viktig å ha med seg i dette bildet at prisjustering etter en prisregulering er festnet praksis. Partene har innrettet seg etter det. Og det eneste som har rokket ved forventningene til at det skal fortsette sånn, eller frykten for at noe annet skulle kunne skje, er det som skjedde i denne salen i 1996, da det borgerlige flertallet gikk inn for den lovendringen de gjorde, en lovendring som aldri har trådt i kraft. Under behandlingen har vi fått et utall av henvendelser både til komiteen, til partiene og til enkeltrepresentanter, og det disse henvendelsene viser, er hva dette vil innebære i praksis. Vi snakker om unge nyetablerte som har trodd at de skulle forholde seg til noen utgifter som det nå viser seg vil hoppe så høyt at de rett og slett må gå fra huset. Det dreier seg om minstepensjonister som ikke har mulighet til å betale nye festeavgifter, og som kanskje må gå fra barndomshjemmet sitt. Det er ganske alvorlige konsekvenser det innebærer. Det har blitt vist til at de mest urimelige utslagene vil bli fanget opp av sikkerhetsventilene vi har i avtaleloven og tomtefesteloven om urimelige avtaler. Dessverre viser jo proposisjonen og gjennomgangen departementet har hatt at det vil være anvendelig i svært få tilfeller, fordi denne nye situasjonen, som oppleves som urimelig, vil gjelde mange, og den situasjonen er villet av et flertall blant lovgiverne, og da hjelper det lite med sikkerhetsventiler mot det urimelige. Det er de eldste avtalene som er verst stilt med en slik endring som ble vedtatt i 1996, de avtalene som ble inngått før 1983. Forslaget om et maksimumstak på 9 000 kr pr. dekar vil i hvert fall forhindre de aller verste hoppene. Forhåpentlig er det mange som ikke vil nærme seg tall opp mot 9 000 kr, men der hvor man både nærmer seg det og går over det, vil man altså kunne holde tilbake noe. Forhåpentlig vil det innebære trygghet for hjem og bolig for noen flere enn hvis vi ikke hadde innført et slikt maksimumstak. Derfor går Arbeiderpartiet subsidiært inn for det forslaget som ligger i proposisjonen. Så har Kristelig Folkeparti fremmet et forslag om å evaluere dagens lovvedtak om to år. Det er for så vidt greit, men det gir kanskje et noe rart signal. Nå har et vedtak ligget på is siden 1996, og så har da vi endelig kommet fram til et kompromiss for hvordan dette kan videreføres. Men så sier vi at det er et foreløpig kompromiss, som igjen skal vurderes om to år! Jeg tror at hvis man skulle evaluere noe her, burde man egentlig evaluere hele ordningen som sådan: om vi skulle gå inn på noen overgangsordninger for å se på en avvikling av ordningen, eller om det er slik at den har så mange positive trekk for både bortfester og fester at det er grunn til å opprettholde den, men kanskje under litt andre bestemmelser enn det som ligger der i dag.