Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-28:
Statsministeren sier at vi har fått «En god budsjettavtale». Det kan jeg være enig i. Men dette er et budsjettforlik hvor vi har flyttet historisk mye. Ut fra den positive omtalen av budsjettforliket både fra representanter i fagbevegelsen og fra Arbeiderpartiet syntes vel heller ikke Arbeiderpartiet at Regjeringens forslag var særlig godt. Det har vært en krevende oppgave å endre så mye på budsjettet at det fikk en god profil. Men når vi oppnådde dette, fant Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre at vi kunne ta ansvar for neste års budsjett. Sentrumspartiene har tradisjon for å ta ansvar – til landets beste. Selvsagt kunne vi, slik Arbeiderpartiet gjorde de to første årene av denne stortingsperioden, ha satt oss på sidelinja og nektet å bidra. Slik kunne vi også ha styrt mot en regjeringskrise. Men vi behandler ikke budsjett med et slikt utgangspunkt. En regjeringskrise nå, og med de budsjettalternativer Høyre og Fremskrittspartiet har lagt fram, kunne også ha skapt en temmelig vanskelig, for ikke å si kaotisk, situasjon fram mot jul. Nå får vi et budsjett som ifølge økonomiske eksperter også øker sjansene for at det ikke blir nye renteøkninger. Vi trenger en ny regjering. Men den bør helst komme som resultat av et valg hvor velgerne har fått sagt sitt. I dette perspektiv er også budsjettforhandlingene interessante: Vi har ytterligere styrket samholdet mellom sentrumspartiene. Vi har igjen vist evne til å forenes, selv om vi i noen saker har ulike syn i utgangspunktet. Noen har trukket den forhastede konklusjon ut fra budsjettforliket at det dermed skulle ligge til rette for et regjeringssamarbeid mellom Arbeiderpartiet og ett eller flere sentrumspartier. Men dette er en noe forunderlig tankegang. Hvis man skal forfølge en slik tenkning, vil det bety at man hver høst et stortingsflertall har vedtatt et budsjett med en sittende mindretallsregjering, dermed har lagt grunnlaget for en ny regjeringskonstellasjon. Dette blir ganske meningsløst. Saken er i korthet følgende: Stortingets nye budsjettreglement betyr at det hver høst må etableres et flertall bak hovedlinjene i budsjettet. Men vi har bare mindretallsregjeringsalternativer. Det betyr i klartekst at noen av disse mindretallsalternativene må samarbeide om budsjettet for at Stortinget i det hele tatt skal få gjort jobben med å vedta neste års budsjett. Dermed opphører selvsagt ikke alternativene som regjeringsalternativer. Det så vi f.eks. i forbindelse med budsjettforliket høsten 1996 mellom sentrum og den daværende arbeiderpartiregjering, da sentrum likevel overtok regjeringsmakten fra nettopp Arbeiderpartiet høsten etter, i 1997. Og vi så det ved budsjettforliket i fjor høst, der Arbeiderpartiet likevel overtok regjeringsmakten fra sin forlikspartner i mars i år. Vi har nå fått et budsjettkompromiss mellom to av tyngdepunktene i norsk politikk. Sentrum er like fullt et reelt og selvstendig regjeringsalternativ. Vi ser derfor heller ingen grunn til å spekulere i andre samarbeidskonstellasjoner. Og så skal vi gjennom et valg, og resultatet av dette vil så bestemme hvilken regjering det gis grunnlag for. Målt i kroner kan man faktisk si at avstanden mellom sentrum og Arbeiderpartiet i år har vært større enn på lenge. Det viser forliket, hvor vi flyttet på 22 milliarder kr. Hadde vi fått budsjettet akkurat slik vi ville, hadde vi flyttet på enda mer. Ser vi tilbake på denne stortingsperioden, har sentrumspartiene to ganger inngått budsjettforlik med Høyre og Fremskrittspartiet, og to ganger med Arbeiderpartiet. Dette markerer sentrums uavhengighet, og det uttrykker også vår plassering i sentrum i den økonomiske politikken. Statsministeren og andre fra Arbeiderpartiet forsøker igjen å tegne et forenklet bilde av en todeling i den økonomiske politikken, med sentrum og Arbeiderpartiet på den ene siden og høyrepartiene på den andre. Men dette stemmer jo ikke med virkeligheten. Arbeiderpartiregjeringens budsjettforslag hadde alvorlige svakheter som slett ikke er sammenfallende med sentrumspartienes økonomiske politikk. La meg bare nevne: Regjeringens budsjettforslag var svært negativt for bedrifter og arbeidsplasser, bl.a. på grunn av den økte arbeidsgiveravgiften – som Regjeringen kalte konjunkturavgift – elavgift for industrien, innstramming i delingsmodellen osv. Dette har nå sentrumspartiene tilbakevist i budsjettforliket, og i tillegg også sørget for vedtak om opphevelse av investeringsavgiften. Den midlertidige konjunkturavgiften på næringsbygg og innstramming i avskrivningssatsene er mye mer målrettet for å dempe presset i økonomien, slik at belastningene ikke rammer blindt, men dem som har økonomi til det. Det var oppsiktsvekkende at en regjering ledet av Jens Stoltenberg, som tidligere hadde en positiv næringslivsprofil, la fram et så bedriftsfiendtlig budsjett. I replikkordskiftet etter statsministerens innlegg svarte han ikke på om det er en slik næringspolitikk han egentlig vil stå for. Regjeringens forslag til momsreform var ufullstendig. Nå får vi en skikkelig reform med en halvert matmoms, noe som bl.a. er positivt for barnefamiliene, og dermed god familiepolitikk. Reiseliv og kollektivtrafikk blir også unntatt fra moms, i tillegg til kultur. Dette er ikke minst viktig for distriktene. At dette finansieres med en generell momsøkning på 1 pst., er akseptabelt. Det kan dempe noe av den generelle private forbruksøkning som jo de senere år har vært svært høy. Ellers måtte vi konstatere at Regjeringens budsjettforslag var for dårlig når det gjelder viktige områder som miljø, distrikt og samferdsel, utdanning og forskning, helse og omsorg og arbeidsvilkår for frivillige organisasjoner. På disse områdene skjer det nå klare forbedringer gjennom budsjettforliket. Dermed har vi fått en god budsjettavtale. Men dette viser jo samtidig noe av skillelinjene mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Slike skillelinjer finnes også i andre spørsmål enn det som har med budsjett å gjøre, bl.a. i enkelte verdispørsmål, i familiepolitikk og i miljøpolitikk. Men det er også klare skillelinjer i forhold til høyrepartiene, og særlig til Fremskrittspartiet. Dette går på områder som bistand til fattige land, flyktning- og asylpolitikk, distriktspolitikk, rusgiftpolitikk, områder innenfor miljøpolitikk og enkelte spørsmål som har med rett til liv å gjøre, bl.a. innenfor medisinsk teknologi. Politikk er å ville. Kristelig Folkeparti vil oppnå noe gjennom vårt politiske arbeid. Vi har i stor grad satt vårt preg på norsk politikk gjennom flere år, både i regjering og i opposisjon – denne gangen fra opposisjon, gjennom et tett samarbeid med Senterpartiet og Venstre, og i et forlik med Arbeiderpartiet. Kristelig Folkeparti er et verdi-orientert parti, med hovedprioriteringer innenfor internasjonal solidaritet, familiepolitikk, miljøpolitikk og helse og omsorg. Vi står for en klar linje som avgrenser seg både mot en for stor tro på kollektivistiske løsninger og på en ensidig individualistisk orientering. Løsningene må finnes i skjæringspunktet mellom respekt for enkeltmennesket på den ene siden og behovet for fellesskapsløsninger på den andre. Derfor vil vi også gi større rom for den frivillige sektor, som jo nettopp opererer i rommet mellom enkeltmennesket og det offentlige. Hundretusener av mennesker i vårt land er engasjert i frivillige organisasjoner og gjør et uegennyttig arbeid innenfor områder som humanitært og sosialt arbeid, kultur, kristenliv, miljø, idrettslag osv. Derfor var vi oppriktig forbauset over at Regjeringen så gjennomgående skar ned på bevilgninger til slikt arbeid. Nå har statsministeren sagt at Arbeiderpartiet er sterkt i favør av slikt arbeid. Da får det vise seg i praksis i ettertid, også når Regjeringen skal følge opp budsjettavtalen som tilsier at Regjeringen skal legge fram en vurdering av momsreformens virkning for frivillige organisasjoner. Kristelig Folkeparti er et utpreget samarbeidsparti. I de senere år har vi spesielt hatt gleden av å være med i et nært samarbeid mellom partiene i sentrum i norsk politikk, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Dette har gitt oss styrke og innflytelse. Dette vil vi også satse på i framtiden – til beste for land og folk.