Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2016-12-07:
Jeg vil først takke interpellanten, som fremmer en meget viktig interpellasjon. Det er en viktig debatt, og det er riktig som interpellanten peker på, at her skjer det veldig mye. Som interpellanten også er inne på, er vi fortsatt ikke i mål når det gjelder den kunnskapen som er nødvendig for å komme i mål. Derfor er det mange prosesser på gang. Vi har denne høsten, som interpellanten påpeker, vært vitne til helt uakseptable tilstander ved noen anlegg ved Frøya i Sør-Trøndelag. Jeg tror vi alle er 100 pst. enig i at sånn skal det ikke være. Jeg håper at Stortinget har respekt for at jeg ikke kan kommentere konkrete saker som er under etterforskning, men likevel vil jeg i likhet med interpellanten presisere at de tilfellene vi har sett her, ikke er representative for næringen som helhet. Det tror jeg er viktig å presisere. Vi vet at negativ oppmerksomhet rettet mot enkeltaktører kan gi et negativt inntrykk av næringen, og det blir helt feil. Mange oppdrettere – de aller fleste – klarer å håndtere problemene med lakselus på en forsvarlig måte, og det blir bedre og bedre. Tilfellene vi har sett ved Frøya, kan på en måte sammenlignes med dyretragedier som vi enkelte ganger har sett innenfor landbruket. Da er vi alle sammen enige om at dette er enkelttilfeller, og noe vi tar fullstendig avstand fra. Det er dyreeiers ansvar å ivareta – i dette tilfellet – fiskevelferden, herunder avlive fisken, om nødvendig. God fiskevelferd har en egenverdi og er en viktig forutsetning for god fiskehelse, god kvalitet, godt omdømme og god lønnsomhet. Dette er derfor noe som næringen ikke har råd til å gå på akkord med. Når det gjelder lakselus, må vi vurdere helse og velferd for både oppdrettsfisken og villfisken. Lavt lusenivå er viktig for å ta vare på villfisken, men samtidig er det viktig å påse at behandlingen av oppdrettsfisken ikke går ut over fiskevelferden. Mattilsynet har forvaltningsansvaret for dyrevelferd, både for landdyr og for fisk. Dette er et arbeid som Mattilsynet legger stor vekt på. Jeg har tillit til at de skjøtter dette på en god måte for alle dyr. Jeg vil også legge til at Mattilsynet håndterte saken i Sør-Trøndelag på en meget god måte. Mattilsynet følger opp oppdrettsnæringen gjennom de rapportene som næringen er pålagt å levere, og avlegger tilsynsbesøk på stikkprøvebasis og ved bekymringsmeldinger. Det var også en rutinekontroll ved slakteriet som medførte at Mattilsynet fikk avdekket problemene ved Frøya. Mattilsynet har en rekke virkemidler som benyttes i denne typen saker. De kan fatte vedtak for å avverge videre lidelse, bl.a. gjennom tvangsmulkt eller utslaktingsvedtak. Ved uopprettelig skade kan de bruke overtredelsesgebyr, politianmeldelse og tilbaketrekking av biomasse. Vi har i høst sett at Mattilsynet ikke er redd for å bruke disse virkemidlene når det er behov for det. Negative historier om lakselus og lusemidler som påvirker oppdrettslaks og villfisk, svekker tilliten til havbruksnæringen i Norge. Det har vi ikke råd til. Dette er en omdømmeutfordring som krever at næringen tar grep i fellesskap. På samme måte som laksen finner veien til nye markeder rundt omkring i verden, finner også bilder og medieoppslag om lakselus og rømming veien til internasjonale konsumenter. Arbeidet med å sikre tilliten til havbruksnæringen ute i verden starter her hjemme. Offentlighetsloven regulerer rett til innsyn i dokumenter i offentlig virksomhet. Jeg tror at vi kan være enige om at denne loven sikrer en åpenhet i et samfunn som vi alle er tjent med. Med tanke på at oppdrettsnæringen drifter i allmenningen, må de også tåle å bli kikket i kortene. Sånn jeg ser det, er deling av informasjon gjennom sider som BarentsWatch med på å skape en åpenhet som faktisk gagner næringen. Da sitter vi alle på den samme informasjonen, noe som gir en mye mer konstruktiv, ærlig og nyansert debatt om hvordan tilstanden er, og som gir åpenhet med tanke på tilstand, de utfordringene vi står overfor, og hvilke løsninger vi skal søke. Maten skal ikke bare være trygg, den skal også være sunn og bærekraftig. Rent hav, frisk fisk, lite medisinbruk, sunn og trygg mat fra havet – alt dette henger sammen. «Lakseeventyret» på NRK Brennpunkt minte oss på at opplevelsen av sunn og trygg sjømat kan vanskelig – eller umulig – skilles fra spørsmålet om produksjonsmetoder og miljøbelastning. Hva er vel viktigere enn at vi serverer trygg mat? Få ting skaper mer støy og bråk enn når folk mener de spiser mat som ikke er trygg. Oppfatninger om uønskede stoffer, manglende bærekraft eller lidelse hos dyr kan gjøre at noen styrer unna nettopp sjømat. Da kan virkeligheten lett bli formet av det folk tror er virkeligheten. Jeg vil at alle i Norge – og alle eksportmarkedene våre – skal være trygge på at den norske fisken de spiser, faktisk er trygg og frisk, og at den har hatt god helse og god velferd. Det vet jeg at oppdretterne våre jobber med hver eneste dag på merdkanten. Mattilsynet sørger for at dette følges tett opp av myndighetene. For å la det være helt klart: Fiskens velferd skal ivaretas, på linje med alle andre dyr. Vi ser at havbruksnæringen trenger å bli holdt litt i ørene. Det er jeg som statsråd ikke redd for å si. I høst har det vært flere triste episoder, flere enn det jeg og mange andre setter pris på – det må jeg si. Myndighetene må bruke de verktøyene vi har for å ta ut dem som driver dårlig, sånn at de som driver godt, kan oppnå vekst og forutsigbarhet. Derfor tror jeg, og jeg er glad for at interpellanten også sier det, at vi i fellesskap skal ha ambisjoner om at havbruksnæringen skal bli sterkere, at havbruksforvaltningen skal bli sterkere, at regelverket skal bli bedre, mer treffsikkert og rettferdig, og – ikke minst – at vi skal framskynde ny teknologi som hjelper oss i kampen mot lus. Innenfor både forvaltning, teknologiutvikling og forskning på nye fôrråvarer og arter er vi inne i en veldig spennende tid. Vi ser at grepet med bl.a. utviklingskonsesjoner virker. Havbruksnæringen bruker nå enorme ressurser på ny teknologi og utvikling. Mange gode ideer har kommet inn for å bringe oss over i neste generasjons havbruksnæring, som også møter de utfordringene vi er vitne til. Nye produksjonsmetoder, ulike former for lukkede anlegg, anlegg som flyttes lenger ut i havet, og oppdrett på land kommer raskere enn vi tror. Tiltakene viser at næringen tar grep for å finne løsninger på de utfordringene som i dag skaper tvil om næringens bærekraft, og som følger opp det som Stortinget har sagt, at vi deler landet i produksjonsområder, der den samlede belastningen innenfor disse produksjonsområdene skal være førende i dette. Så er det, som også interpellanten peker på, en rekke tiltak som nå både er ute på høring, og som jeg jobber parallelt med, som gjelder produksjonsområdene, luseforskriften og andre områder, som gjør at vi kommer i mål med et regelverk og en forvaltning som bidrar til å hjelpe næringen framover, med ny utvikling innenfor bærekraftige målsettinger, men som også gjør at vi kan nå de målsettingene sammen. Da må samspillet mellom forskning, forvaltning og næring spisses i enda større grad enn det som faktisk gjøres i dag.