trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
Eg er glad for at den nye regjeringa vidarefører den viktige satsinga som den raud-grøne regjeringa hadde når det gjeld vald i nære relasjonar. Sidan vald i nære relasjonar er ei politisk oppgåve som gjeld fleire departement, er eg veldig glad for å kunne snakke til og med både barne- og likestillingsministeren og kunnskapsministeren her i dag. Eg har òg halde innlegg i budsjettdebatten til min eigen komité, justiskomiteen, om viktigheita av at me alle bidreg og bryr oss om dette viktige temaet. Det er éi bekymring eg har, og det er at det tverrpolitiske ønsket som me formulerte saman her i Stortinget i mai når det gjeld behovet for meir kunnskap og statistikk for valdsutsette barn, ikkje heng saman med tilleggsproposisjonen frå den nye regjeringa. For under Barne- og likestillingsdepartementets budsjett er det føreslått kutt, som bekymrar meg. Ein føreslår at omfangsundersøkinga av vald og overgrep mot barn blir fjerna i 2014, og innføring av «Barnesamtalen», som var sett av til utarbeiding av eit felles opplæringsprogram og felles opplæring til ulike faggrupper i kommunane om å snakke med barn om vald og seksuelle overgrep, er føreslått ikkje gjennomført i 2014. Dette står i sterk kontrast til justiskomiteens innstilling og ønske under behandlinga av stortingsmeldinga om vald i nære relasjonar i mai i år. Då skreiv ein samla komité: «Komiteen vil understreke behovet for statistikk hva gjelder vold mot barn.» Framstegspartiet og Høgre fremma til og med eit eige forslag der dei bad regjeringa «sørge for bedre og mer kontinuerlig statistikk om vold og overgrep mot barn, herunder barn som vitne til vold». Det er synd at det er så fort anten å gløyme eller å ombestemme seg. Eg meiner det er uheldig at ein vel å gå vekk frå dette. Eg reagerer òg på merknadene frå fleirtalet i familiekomiteen når ein kallar forslaget vårt om meir kunnskap og kompetanse for «symbolbevilgning». Eg vil berre seie at det å kunne gje viktige verktøy og opplæring til lærarar, barnehagetilsette og tilsette i SFO ikkje er symbolpolitikk og ikkje er «symbolbevilgning». Det er ikkje utan grunn at UNICEF Norge har vore krystallklar i justiskomiteen og andre komitear når det gjeld desse tiltaka. Eg hadde ønskt at ein hadde ombestemt seg på dette feltet. Det bekymrar meg når eg høyrer at statsråd Solveig Horne tilsynelatande meiner at det er nok kunnskap på dette området, og at ein heller berre vil handle. Eg meiner at det er viktig at me gjer begge delar. Me var einige tverrpolitisk i mai om at for å kunne setje inn dei rette tiltaka er me avhengige av meir kunnskap og betre statistikk på dette alvorlege og viktige feltet.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
Ein telemarking blir jo glad når Ibsen blir nemnd i Stortinget – og Ibsens Nora, ho var ei sterk kvinne! Ibsens Nora våga å gå ifrå mannen sin i ei tid der dette var svært oppsiktsvekkjande. «Et Dukkehjem» blei òg satt opp som teaterførestilling i utlandet, og i den tida måtte ein i veldig mange land endre på slutten, fordi han var uhørt og passa ikkje inn i tida si. Så registrer eg at Høgre ynskjer veldig sterkt å diskutere tvangstrøyer. Me ynskjer å ha fokus på heile familien, på både mor og far, og på økonomisk fridom og sjølvstende for kvinner: Det er vel ingen som meiner at det ikkje er grunnleggjande viktig med økonomisk sjølvstende for kvinner. Me meiner òg– og det har me meint i mange år – at det å styrkje far si rolle i familien òg er viktig. Ibsen var kjend for å være føre si tid. Ein kan vel ikkje seie det same om den nye regjeringa. Eg synest det er flott at kunnskapsministeren seier at han òg ynskjer å følgje med på og ta imot innspel når det gjeld vald i nære relasjonar. Det set eg stor pris på. Den same tilbakemeldinga har eg fått frå justisministeren og òg ifrå barne- og likestillingsministeren. Og, ja, det er noko eg skulle ynskje kunnskapsministeren hadde gjort, og det var om han hadde pressa litt meir på barne- og likestillingsministeren! For nokon av dei tiltaka som ligg i barnesamtalane, går direkte frå ein del faggrupper under Kunnskapsdepartementets område. Der låg det jo inne tiltak som skulle styrkje og gje lærarar, barnehagetilsette og tilsette i SFO opplæring og verktøy for å kunne møte og avdekkje og samtale med dei ungane som me er nøydde til å sjå. For sjølv om den raud-grøne regjeringa gjennomførte eit viktig og stort barnevernsløft, må me òg innsjå at det står att mykje arbeid på det førebyggjande planet – før barnevernet, dei som skal melde frå til barnevernet. Så ja, takk: Der skulle eg ynskje at me hadde fått hjelp, men nå ser det ut til å vere litt seint. Arbeiderpartiet kjem i alle fall – med representantar ifrå alle komitear – til å engasjere seg i spørsmål når det gjeld vald i nære relasjonar. Me kjem til å vere konstruktive, men me kjem til å vere offensive og tydelege på at det krafttaket me starta på når det gjeld dette arbeidet, skal ikkje få stoppe opp, og der håpar eg verkeleg at me kan samarbeide godt saman i tida som kjem.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
Eg registrerer at Høgre harselerer over at Kulturløftet òg er tverrdepartementalt, og at det ligg eit samarbeid til grunn. Eg registrerer at innanfor ei rekkje andre område, bl.a. justisfeltet – som eg har ansvaret for no – skryter dei av å ha tverrdepartementalt samarbeid, men innanfor kultur er det tydelegvis ikkje viktig nok til at ein vil løfta det fram som noko positivt. Kulturministeren seier at ho er overraska over innretninga på Kulturløftet. Eg er overraska over at ho er overraska. Kulturløftet har vore definert frå 2005. Kulturministeren seier bl.a. at Forsvarets musikk og kulturminne, og litt sånn diverse, er å finna innanfor Kulturløftet. Vel, det har berre vore nye satsingar frå dei andre departementa som har kome innanfor Kulturløftet, det har ikkje vore systemting som allereie har lege i dei departementa, som har kome inn. Forsvarets musikk og kulturminne er elles ikkje ein del av Kulturløftet. I den grad kulturministeren ikkje var klar over det, er ikkje heile Kulturdepartementets budsjett ein del av Kulturløftet heller. Det er mykje i Kulturdepartementet som ikkje er ein del av Kulturløftet. Blant anna vart Operaen og Nasjonalmuseet bygde utanfor Kulturløftet. Så vil eg gjerne òg seia til den nye regjeringa at det er veldig hyggeleg å ha fått lov til å bidra til deira budsjett, for aldri i verda om den nye regjeringa ville kunna leggja fram dette budsjettet dersom det ikkje var for den førre regjeringas arbeid gjennom åtte år. Eg har merka meg mange retoriske krumspring omkring denne reduksjonen på 0,25 mrd. kr, som regjeringa har foreslått, og som kulturministeren sel som ein siger. Men me veit kva det betyr. Her er den nakne sanninga: Kulturministeren tapte 0,25 mrd. kr i budsjettkonferansen. Den blå-blå kulturpolitikken er ei øving i nytale. Meir fridom betyr mindre pengar. Meir kvalitet betyr mindre trening til det kulturelle handverket som ein skal lykkast i. Det verkar som om dei blå-blå ikkje forstår kva som utløyser kvalitet. Det er ingen som vaknar opp ein morgon og er landets beste filmregissør. Det er ingen som plutseleg ein dag lagar Max Manus eller Kon-Tiki utan å ha gått ein lang og grundig veg. Så kan kulturministeren seia at det ikkje er eit offentleg ansvar å leggja til rette for at kunstnarar prøver og feilar før dei endeleg lykkast, men då seier ho samtidig at det ikkje er ein offentleg ambisjon å leggja til rette for kunst og kultur av høg kvalitet. Ei anna side ved dette, som er ganske farleg, er at ein då risikerer å operera med eit smalt kvalitetsomgrep: eit kvalitetsomgrep som berre er her og no, eit som ikkje er ope for overraskingar – fordi med jamne mellomrom dukkar det opp kunstnarar som utvidar forståinga og den kulturelle horisonten vår og sprengjer alle grensene for kva som er kunst av høg kvalitet. Det er ikkje alltid at vår samtid kjenner denne igjen.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
Det må berre vera innanfor kulturfeltet at ein statsråd kan gå opp på talarstolen og seia at budsjettet mitt ikkje er så viktig. Det er ingen justisminister som ville sagt det, ingen samferdselsminister ville sagt det, ingen forskingsminister ville sagt det. Denne frykta for offentlege midlar opplever eg som eit uttrykk for mistillit – mistillit til kulturlivet, mistillit til næringslivet. Det er mistillit til kulturlivet fordi det er eit uttrykk for at den blå-blå regjeringa trur at offentlege midlar gjer kulturlivet mindre kreativt, mindre fritt, mindre rabulistisk. Det er mistillit til næringslivet fordi det viser at den blå-blå regjeringa trur at næringslivet ikkje vil gje pengar eller samarbeida viss ikkje ein har særordningar for dei. Me kan f.eks. sjå på den undersøkinga Arts & Business har stått for, som er omtalt tidlegare i år. Ho viser at talet på bedrifter som sponsar og samarbeider med kulturlivet, har auka markant frå 2009 til 2013. Mange bedrifter bekreftar i undersøkinga òg at det er meir interessant å sponsa kulturlivet etter at regjeringa sidan 2005 har dobla kulturbudsjettet – men likevel denne mistilliten. Eg konstaterer at me med dette budsjettet, og med denne regjeringa og dei planane dei signaliserer at dei har for framtida, ikkje berre har mista Kulturløftet, men at me òg har mista det heilskaplege arbeidet for kunst, kultur og kvalitet. Det verkar f.eks. som om den nye regjeringa trur at deltaking og arbeidet for deltaking står i motstrid til arbeidet for kvalitet. Tvert imot: Dei underbyggjer kvarandre. Eit eksempel på det er at dei fjernar kulturskuletimen. Det viser noko av det same, fordi me ser at ein del familiebakgrunnar ikkje er representerte i like stor grad som andre familiebakgrunnar blant kunstnarar og blant publikum. For å seia det på ein annan måte: Det er mange med bakgrunn som Widvey innanfor kulturlivet, men få med bakgrunnen min. Kulturskoletimen er eitt tiltak som saman med ei rekke andre tiltak kunne bidratt til at fleire ungar, med ulike bakgrunnar, fekk oppleva det fantastiske i kultur – og at dei kanskje sjølve kunne klart å tenkja den tanken at dei ønskjer å gå vidare, at dei òg ønskjer å verta fantastiske kulturutøvarar. Deltaking og kvalitet heng saman, for nettopp når ulike perspektiv, blikk og kulturuttrykk utfordrar kvarandre, klarer ein å skapa drivarar for kvalitet i kulturen. Dette blikket manglar den nye kulturpolitikken, han manglar heilskapen. Nå har ein gått tilbake til honnørorda «mangfold», «maktspredning» – utan innhald – og konsekvensane over tid kan verta ganske store.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
Representanten Hofstad Helleland seier at dei raud-grøne berre snakkar om pengar. Det gjer me ikkje. Men eg reknar med at kapitalistar er dei fyrste til å forstå at pengar er viktig. Representanten Hofstad Helleland var òg inne på arbeidet til Enger-utvalet. Eg vil minna om at Enger-utvalet vart nedsett av den førre regjeringa nettopp fordi me ville at pengane skulle verta brukte på mest mogleg fornuftig måte, og nettopp fordi me var ute etter den kritikken som Enger-utvalet lyfta fram, og som me svarte på gjennom Kulturløftet 3. Eg registrerte – til liks med fleire av dei andre representantane – at kulturministeren ikkje svarte på Trond Giskes utfordring, nemleg det å tydeleggjera forskjellane mellom kulturpolitikk og det kulturfaglege skjønnet. Korleis kulturministeren sjølv har gått inn i det kulturfaglege skjønnet når det gjeld tildeling av kor, er gjort greie for. Men eg vil minna om at Høgre har tradisjon for inkonsekvente og korte armar. Det er berre nokre år sidan Høgres kulturpolitiske talsperson reiste ein interpellasjonsdebatt med nettopp Trond Giske, der han etterlyste styringsverktøy for innhaldet i Nasjonalgalleriet. Kva for karakteristikkar vil kulturministeren gje(presidenten klubber) av det? (presidenten klubber)
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
Det er riktig at dette er et kulturbudsjett med mer penger enn det har vært tidligere. Men det som er interessant når jeg hører på kulturministeren, er argumentene for at hun måtte kutte i forhold til den forrige regjeringas budsjett. Det som hadde vært naturlig hvis det var et rød-grønt budsjett, var at når man tar inn tre milliarder oljepenger ekstra, skulle kulturbudsjettet øke. Det var det som var hele poenget med Kulturløftet; at dersom pensjonene og utgiftene til sykehus økte, så skulle kulturen også få mer. Gjennom dette har vi fått til et historisk løft. Det jeg ser på denne talerstolen i dag, er en oppvisning i vikarierende argumentasjon fordi man rett og slett har tapt. Jeg tror faktisk ikke det er så ille – jeg tror egentlig ikke at kulturministeren ønsker å kutte, jeg tror hun bare rett og slett har tapt. Da er det noen av de argumentene man bruker som jeg synes er provoserende. Det ene er at hun er irritert over at det er andre ting som også er en del av Kulturløftet. I går vedtok Stortinget et utenriksbudsjett. Der måtte vi kutte penger til NORLA, for å sende norske forfattere til utlandet, og til Music Norway – en veldig viktig del av Kulturløftet som kulturministeren egentlig burde være glad for, ikke være irritert over. Kulturskoletime: Vi mener at det å delta i kulturliv, er viktig for alle barn og unge uavhengig av hvor mye penger foreldrene deres har. Det mener jeg er veldig viktig. Derfor burde kulturministeren være stolt av at Utdanningsdepartementets budsjett har fått penger til kultur. Hva med Høyre, som sier at det er et argument mot økte kulturbudsjetter at det blir mindre sponsing – som om det blir mer penger fra de private hvis man kutter kulturbudsjettet – eller Ib Thomsen, som sier at for mye er styrt fra Oslo og at det er et argument for å kutte i Kulturrådet, eller argumentet for å kutte pressestøtten fordi man da får mer uavhengig presse, eller at kvaliteten i norsk film øker fordi det blir mindre penger? Men kronen på verket kommer når frihetsdiskusjonen bringes opp. For hvor er det det kuttes? Hvilke deler av kulturlivet kommer til å merke det mest? Det er det frie kulturlivet – stikk i strid med det som står i regjeringserklæringa. Dette har også blitt forklart med at grunnen til at man kuttet her, var at det var det mest skånsomme kuttet. Jeg vet at når det gjelder de pengene som går til festivaler, til folkemusikkgrupper og til det frie kulturlivet over hele Norge, er ikke det det mest skånsomme kuttet. Det er det kuttet som kommer til å ramme aller, aller mest. Men det er mest skånsomt for politikerne, for det er ingen ute i gatene som protesterer på det, og det er ingen som mister jobben sin i morgen. For det andre er det er Kulturrådets styre som får skylden for det. Man hadde kanskje stått seg på at man var ærlig. Kulturministeren har tapt budsjettkampen. Resten er vikarierende argumentasjon.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
Nå blir det en pause midt i denne diskusjonen, og det er kanskje en fordel, for jeg vil utfordre kulturministeren til å komme med et konkret eksempel på det hun har reist av kritikk mot den forrige regjeringas kulturpolitikk. I et innlegg i Aftenposten sier hun at det er «konkrete føringer og innholdsmessige ønsker» fra rikspolitikernes side. Representanten Giske kom med Kulturrådets tildelingsbrev fra i år, og jeg utfordrer kulturministeren igjen til å si hvilke «innholdsmessige føringer» som ligger i dette tildelingsbrevet. På hvilken måte kommer Kulturrådet til å føle større frihet når de må foreta relativt store kutt ut fra sine poster på neste års budsjett? Dette er en helt konkret oppfordring, og jeg regner med at vi får et godt svar, hvor hun kan belegge hvor de innholdsmessige føringene egentlig ligger. Jeg har inntrykk av at dette kun er en vikarierende argumentasjon for at kulturministeren har tapt budsjettkampen. Hun leverer et kulturbudsjett som er høyere enn det har vært før, men retninga er feil. Jeg er jo glad for at vi har hatt mål om forskning, at vi har hatt mål om samferdsel, Nasjonal transportplan, at vi har hatt langtidsplan for Forsvaret. Det gjorde at vi i salen i går vedtok et forsvarsbudsjett som alle partiene var enig i – veldig viktig! Men på to områder bruker regjeringa en annen argumentasjon – det er bistand til verdens fattige, og det er kultur. Der prioriterer de i stedet kvalitet, og jeg synes det er forakt for kunstdebatten å kamuflere kvalitetsbegrepet. Man bruker kun kvalitet innenfor kunsten som et vikarierende argument, når det egentlig ikke handler om det. Jeg synes det ville vært mye mer interessant hvis kulturministeren kunne sette i gang en diskusjon om kvalitet innenfor kunsten – det synes jeg er en veldig viktig diskusjon – men når det brukes kun som et vikarierende argument for å forklare kutt, framstår det bare som hult. Så vil jeg også si: Jeg synes også det er veldig viktig at andre departementer har satset på kultur, og i går måtte vi jo kutte – innenfor Utenriksdepartementets budsjett, vi måtte kutte for de kunstnerne som drar på internasjonale kulturfestivaler, vi måtte kutte på Music Norways rolle. Men katta kom vel ut av sekken under representanten Nordby Lundes innlegg. Hun kalte kunstnerne for subsidierte næringer, og det er vel her den ideologiske motsetninga ligger, at kunstnere blir betegnet som en del av de subsidierte næringene. Jeg ser på kunstnerne i vårt samfunn som noe helt annet. Frie kunstnere er helt avgjørende for samfunnsdebatten, og kvaliteten i vårt samfunn øker når vi får det kritiske blikket fra kunsten. Så her ligger det ideologiske motsetninger, hvor venstresida står for mer frihet.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
La meg først gratulere kulturministeren med en av Norges mest spennende jobber. Jeg ønsker henne velkommen til feltet. At hun er såpass ny at hun ikke har fått med seg debatten om hva énprosenten skal inneholde, og de definisjonene som har vært krystallklare i mange dokumenter, tror jeg vi får tilgi. Det blir god tid til å sette seg inn i det. Det alvorlige er ikke nivået på kulturbudsjettet. Nivået på kulturbudsjettet er høyt takket være det forslaget som Hadia Tajik og regjeringen la fram. Man kan gå videre på det selv med store kutt. Men vi har en kulturminister og et flertall som nå tar bort det som var drivkraften for de store økningene, nemlig det at kulturfeltet fikk et like konkret, håndfast mål som andre sektorer: Det er det énprosenten er. Vi sa at kulturen på samme måte som NTP, veisektoren, forsvarsplaner eller psykiatriplaner skal bli tatt alvorlig når det gjelder penger. Dette fjerner nå regjeringen aktivt. Side opp og side ned i budsjettinnstillingen står det: «Flertallet mener ensidig oppmerksomhet rundt budsjettets størrelse kan lede oppmerksomheten bort fra andre viktige mål i kulturpolitikken.» Dette blir verktøy å ha for finansministeren når kulturministeren kommer på budsjettkonferansen og krever mer penger. Så til dette med frihet. Hva er mangelen på frihet i kulturlivet? Det er alle de kunstnerne og kulturarbeiderne som opplever å ikke få realisert sine prosjekter fordi man mangler penger. Det er minoritetsskuespilleren som opplever at norske teatre er like blendahvite som en norsk småby på 1950-tallet. Det er funksjonshemmede som ikke får tilgang på kulturopplevelser, fordi universell utforming ennå ikke er tilfellet. Regjeringen driver aktiv nytale. Det er penger som i stor grad er friheten. Det å doble kulturbudsjettet og tildelingen på kulturfeltet er den største frihetsreformen vi har hatt. Den gir mange flere kunstnere frihet til å gjennomføre sine prosjekter helt uten politisk eller markedsmessig styring. Man snakker om desentralisering, men man kutter konsekvent i de støtteordningene som andre enn departementet fordeler – om det er Filmfondet eller Kulturrådet. Man snakker om mer private penger, men når man f.eks. sier at det er helt greit at det lages færre filmer fordi man kutter i filmstøtten, blir det også mindre privat investering i film, og det blir mindre billettinntekter til film. Parodien er fullkommen når man sier at man skal desentralisere og øke friheten, og man fjerner en kunstfaglig støtteordning for kor, men bestemmer hvilke to kor som skal få støtte! Det er fint at kulturministeren nå skal opp på talerstolen og fortelle hvilke kunstfaglige vurderinger som ligger til grunn for at KorVest og Det Norske Solistkor får støtte. Til slutt: Fra Stortingets talerstol kan man ikke drive nytale, her må man drive med fakta. Kulturministeren viser til tildelingsbrevet til Kulturrådet. Der er disse innholdsføringene. Her er tildelingsbrevet, og jeg ber kulturministeren, som nå får ordet, om å vise til hvor i det tildelingsbrevet det står om innholdsmessige føringer for kulturen.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
Vi fikk nå avklart at forskjellen mellom kulturpolitikk og kultur- og kunstfaglig skjønn er et sted mellom to og fem kor. Når de rød-grønne mener at fem kor skal få støtte fra Kulturrådet, er det innblanding. Når kulturministeren mener at to kor skal få støtte, er det overordnet kulturpolitikk – fantastisk! Vi fikk ikke svar på hvorfor føringer i tilleggsproposisjonen for ny dramatikk, for ensembler og for scenekunst er kulturpolitikk, mens de samme føringene under oss – for f.eks. festivalstøtte – er innblanding. Hvorfor det kunstfaglige skjønn som ligger til grunn når kulturministeren bestemmer hvilke kor som skal få støtte, er kunstfaglig basert istedenfor å være basert på en støtteordning, fikk vi heller ikke svar på. Og vi fikk heller ikke svar på hvilke føringer – om det er de for barn og unge, de for mangfold, de for integrering, de for likestilling eller de for nyskaping – som skal ut. Kulturministeren sier at kvantitet ikke er viktig – hvor stort budsjettet er, spiller ingen rolle. I Aftenposten sier hun at kvalitet ikke er noe kulturministeren skal blande seg opp i. Vi har altså en kulturminister som har gått av.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2013-12-10:
Nå har jeg hørt flere representanter fra både posisjon og opposisjon snakke om hvor mye penger som er bevilget over statsbudsjettet til kulturformål, og flere har også etterlyst mangfold. Jeg synes vi har blitt en fattig nasjon om det eneste uttrykket for mangfold er postene på statsbudsjettet. Men skal jeg være helt ærlig, ønsker jeg meg flere ingeniører enn kunstnere. Selv om kunst på veggen på sykehjemmet når jeg havner der, sikkert beriker meg, må noen fortsatt ha bygd den veggen og betalt for at jeg kan være der. Det gjøres ikke ved å ha subsidierte næringer, det gjøres via næringer som lever av egne inntekter, og som gjennom skatt finansierer velferdsstaten. Men når man først snakker om mangfold, får jeg lyst til å si noe om NRK. NRK har dobbelt så mange ansatte som sine fem direkte konkurrenter til sammen. NRK har en eier som begrenser premissene for konkurrentenes handlingsrom, og med sine 5 mrd. lisenskroner befinner NRK seg i en helt annen finansiell situasjon enn de privateide, konkurranseutsatte medier. Lokale eller regionale nyhetsmedier har aldri kunnet konkurrere med de privilegiene som norsk pressepolitikk har unnet noen få. Spørsmålet er om ikke disse privilegiene har svekket den lokale nyhetsproduksjonen mye mer enn pressestøtten noen gang har klart å veie opp for. En diskusjon om mediepolitikk uten NRK i ligningen gir et skjevt bilde av mediesituasjonen i Norge. I tillegg får noen det til å høres ut som om det norske folk ville stått helt uten gode redaksjonelle nyheter dersom støtte til papirproduksjon eller momsfritak forsvinner. Men hvis man ikke med 5 mrd. kr til den statlige allmennkringkasteren klarer å sørge for gode redaksjonelle nyheter i et land med 5 millioner innbyggere, hvem kan sørge for det da? Den statlige styringen av kringkasting er den største formen for statlig intervensjon i mediemarkedet. Derfor er NRKs rolle som allmennkringkaster den viktigste mediepolitiske og kanskje også kulturpolitiske debatten – ikke pressestøtte, ikke momsnivå. Og når lisensbetalerne allerede har betalt for produksjonen, burde kanskje NRKs arkiv være fritt tilgjengelig for gjenbruk? Burde NRK få sterkere begrensninger, slik at de ikke kan kjøpe de samme seriene som de kommersielle kanalene må bruke hardt opptjente penger på? Burde vi legge klare rammer for NRKs nettvirksomhet og kreve – slik Olav Anders Øvrebø gjorde på aftenposten.no i går – at NRKs nettredaksjon skal utvide offentligheten med noe så enkelt som å lenke til kilder og andre nettsteder i stedet for å produsere alt innhold selv? Vi vet også at når en institusjon med 5 mrd. kr i gratis inntekter går inn i potensielt kommersielt interessante prosjekter som trafikkportalen dit.no, trekker andre aktører seg unna. Få kan konkurrere med 5 mrd. kr i forsprang. Hva gjør det med mangfold? Med dette ønsker jeg å legge vekt på at kultur og mangfold ikke er ensbetydende med bevilgningene på statsbudsjettet, og ikke minst at bevilgninger faktisk kan være til hinder for mangfold. Jeg tror regjeringens prioriteringer i så måte er gode, men at de gjerne kunne vært tøffere.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2013-12-10:
Kultur er så mangt. Det er fra det fineste og smaleste til den helt bygdebaserte kulturen. Det er en spredning og et mangfold her som jeg ikke synes debatten helt gjenspeiler, for det burde da være den samme innfallsvinkelen til hvordan man finansierer den kulturen. Debatten handler jo ikke om hvorvidt vi skal ha statlige midler eller ikke. Det kommer til å være store statlige midler. Spørsmålet er om vi skal ha et angstbitersk forhold til andre som kan bidra. Det er et samspill i hele kultursektoren. Ta f.eks. de store offentlige institusjonene når det gjelder pris på deres kulturtilbud: Det er klart at det bestemmer i hvilken grad det i det hele tatt er mulig å operere med et privat tilbud ved siden av. Hvis man subsidierer teatret så sterkt at de kan holde prisen på et veldig lavt nivå, vil det nesten ikke være mulig å eksistere som privat teaterinstitusjon. Det tror jeg faktisk er ganske nær situasjonen i Norge. Det var representanten Liadal, som nærmest beskrev et nirvana med statlige midler, som fikk meg til å vurdere å tegne meg på talerlisten. Så kom representantene Giske og Huitfeldt etterpå med det jeg nesten vil kalle litt naive forestillinger om at det bare er et spørsmål om å bevilge nok penger. Ett eksempel: Hvis du blir skuespiller, burde du kanskje innse at du da må jobbe når andre ikke gjør det. Du må faktisk kunne spille forestillinger på kvelden. Jeg ser at det ristes litt på hodene, men det spilles stort sett ikke offentlige teaterforestillinger etter kl. 21 på lørdager og ikke på søndager på grunn av arbeidstidsbestemmelser. Det er jo ganske besnærende at man ikke innser at man er nødt til å møte et publikum. Jeg tror det har å gjøre med at man har ganske romslige statlige finansieringskilder på det området. Jeg tror man skal ha respekt for et mangfold. Det at man inviterer noen private inn, vil faktisk kunne bredde kulturen, og det vil kunne både øke kvaliteten og gjøre noe med innfallsvinkelen til hvordan man løser forskjellige typer utfordringer. Jeg ville bare få inn noen momenter om at det kanskje bør være noen nyanser knyttet til at man utelukkende ser det som positivt at det er statlige midler i kulturen. Selvfølgelig skal det være det. Det kommer alltid til å være mye statlige penger i kulturen, men vi må ikke bli angstbiterske med en gang man inviterer noen private inn til også å være med og sette litt farge på dette feltet.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2013-12-10:
For oss som har hørt på kulturdebatten i dag, har det vært en litt merkelig opplevelse. Det er et godt kulturbudsjett som vi nå behandler – særlig fordi vi er mange partier på Stortinget som er enig i store deler av det – og vi kan glede oss, både små og store rundt omkring i landet, over flotte kulturopplevelser i året som kommer. Men når en hører på særlig Arbeiderpartiets representanter, høres det virkelig ut som om det står dårlig til. Etter åtte år med arbeiderpartistyre på kulturfeltet høres det ut som om kulturen står foran en vanskelig tid. Debatten her gir grunn til bekymring. Bekymringen går ut på at Arbeiderpartiet måler vellykket kulturpolitikk i penger – alt handler om penger. Hvor mange kroner og øre som bevilges, er svaret på om vi får en vellykket kulturpolitikk eller ikke. Dette synes jeg er litt bekymringsfullt, ikke minst etter at vi har sett hva utvalget til tidligere kulturminister Anne Enger kom frem til. Hva kom de frem til? Jo, etter rød-grønn rekordøkning i pengebruken ble ikke målet om bedre levekår for kunstnerne oppfylt. Det ble ikke det. Systematisk oppfølging av kvalitetsmål i kulturpolitikken mangler fullstendig. Kostnadsveksten hos kulturinstitusjoner er en strukturutfordring. De trenger mer fleksibel drift og bedre samarbeid med det frie feltet, ikke bare penger. Hva viser kulturbarometeret? Jo, tre kulturministre har stått på talerstolen og fortalt hvor vellykket kulturpolitikken er bare det er nok penger – de gjør kulturpolitikken til bare et spørsmål om penger. Det blir så fattigslig. Når vi ser på SSBs kulturbarometer, ser vi at nesten all kulturbruk, også når det gjelder kino og idrettsarrangementer, gikk ned fra 2008 til 2012, under den rød-grønne regjeringen. Vi er nødt til å heve blikket litt. Denne regjeringen er opptatt av at kulturlivet skal være fritt og uavhengig av politisk styring. Kulturpolitikken skal ikke brukes som redskap for å oppnå politiske mål på andre områder. Vi er nødt til å få kulturdebatten til å handle om noe mer enn bare kroner og øre.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2013-12-10:
Det har vore fleire spørsmål til ministeren om fedrekvoten i vekene som har gått. I ein av desse samanhengane uttalte ministeren: «La oss nå håpe at det kanskje blir sånn at det blir mennene som tar mer permisjon enn det kvinnene gjør.» Generelt kan SV slutte seg til den utsegna, men det gjer det veldig naturleg for meg å stille spørsmålet: Dersom det ikkje blir sånn at det blir mennene som tar ein større del av permisjonen, vil da ministeren ved neste anledning, neste budsjett, ta initiativ til å reversere dei kutta dei no gjer i budsjettet – altså at dei går tilbake frå ti veker til fjorten veker fordi dei ser at den verknaden av at fleire menn tar ut permisjon, ikkje viser seg å slå til?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2013-12-10:
Eg har hengt meg litt opp i dette med dei ikkje-kommunale barnehagane. Private barnehagar er jo så mangt – nokon er kommersielle, nokon er familiedrivne, osv. Det er mange sjatteringar her. Regjeringas mål om å likebehandle desse oppfattar eg som eit 100 pst. mål – 100 pst. likebehandling. Her i dette budsjettet går ein frå 96 pst. likebehandling til 98 pst. likebehandling. I eit svar på spørsmål frå Arbeidarpartiet seier ministeren at grunnen til at det er ulikheiter, er at dei ikkje-kommunale barnehagane er billigare, fordi dei har færre barn med særskilde behov, dei har lågare bemanning, og dei har dårlegare pensjonsordningar. Vil 100 pst. likebehandling – til og med 98 pst. – bety at ein vil setje større krav til f.eks. betre pensjonsordningar for dei tilsette i dei ikkje-kommunale barnehagane?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2013-12-10:
Den norske modellen ville vore heilt utenkjeleg utan den store yrkesdeltakinga frå norske kvinner. På 1970-talet var yrkesdeltakinga blant kvinner på 50 pst. I dag er ho på 75 pst. Det er 16 pst. høgare enn gjennomsnittet i OECD. Hadde norske kvinner jobba i gjennomsnitt som i OSED, altså 16 pst. mindre enn dei gjer i dag, ville det tilsvarande produksjonstapetvore like stort som heile den norske oljeformuen. Altså: Det som kjenneteiknar den suksessen norsk økonomi er, er ikkje først og fremst olje, det er i mykje større grad kvinners yrkesdeltaking. Dette er grunnen – bakteppet – for at NHO med Kristin Skogen Lund seier nei til kontantstøtte og ja til fedrekvote. Hennar grunngjeving er veldig enkel: Kvinner trengst i arbeidslivet, og arbeidslivet treng begge kjønn. Det er det enkle perspektivet som NHO har, og som SV sluttar sterkt opp om. I tillegg er, som vi veit, kvinners yrkesdeltaking ei styrking av sjølvstendet og det bidreg til like rettar i arbeidslivet. 449 mill. kr utgjer dei kutta som regjeringa no gjer med omsyn til barnehagar gjennom å gå bort frå to opptak, og ved å rekne med kva fedrekvoten vil medføre av reduserte banehageplassar – 449 mill. kr. 449 mill. kr er eit veldig sosialøkonomisk perspektiv på kva barnehageplassar representerer for samfunnet. Reduksjon i barnehageplassar vil i stor grad bety at kvinner vil vere heime. Det vil redusere den kvinnelege deltakinga. Derfor meiner eg at budsjettet som denne regjeringa legg fram, er eit lite steg og eit lite slag mot den norske modellen, i tillegg til å vere eit slag mot likestillingskampen i Noreg.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2013-12-10:
Politikk som det vesle kjøkkenbordet var ei vakker påpeiking frå kunnskapsministeren, og det er godt å vite at det ikkje berre handlar om samfunnsøkonomi. Men det som har slått meg i denne debatten, er at ein snakkar om at kontantstøtte og det å fjerne fedrekvoten er for at folk skal kunne velje fritt og annleis. Det er utruleg kor robust det argumentet er. Menn fortel at dei ikkje ville hatt sjanse til å velje permisjon dersom fedrekvoten ikkje hadde eksistert. For å sitere ein person som er i dette rommet: «Dagens kontantstøtte gir i realiteten bare valgfrihet for de som tjener mest.» Han seier også at ho er til hinder for integreringa. Dette er ord som er skrivne av kunnskapsminister Røe Isaksen for ikkje så lang tid tilbake. Eg trur vi på desse områda er meir einige enn nokon vil ha det til å sjå ut.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-12-10:
Det jeg først og fremst vil si, er at regjeringen ikke glemmer de barna som har vært utsatt for vold og overgrep – vi handler nå. Vi har veldig mye kunnskap i dag om hvilke tiltak som virker, og regjeringen har prioritert penger til konkrete tiltak for å hjelpe de barna nå. Men så er det helt klart at vi er nødt til å få mer kunnskap om dette. Jeg er veldig glad for at et nasjonalt kompetansesenter også har satt i gang en kompetanseinnhenting om vold i nære relasjoner, der også barn kommer til å komme inn. Dette skal vi komme tilbake til, men regjeringen har styrket flere poster som gjelder for familieverntjenester, forebyggende arbeid, det å styrke barn som er utsatt for vold og seksuelle overgrep, også i dette budsjettet.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-12-10:
Nå har sikkert representanten Grande vært med i regjeringsarbeidet i ganske mange år og vet at det er Arbeidsdirektoratet som gjør disse beregningene, og beregningen som nå er gjort med tanke på redusering av fedrekvoten, er usikker. Det gjenstår å se hva slag konsekvenser det vil få. Det som er helt sikkert, er at denne regjeringen har gjort et viktig grep med å heve fellesdelen når det gjelder foreldrepermisjonen, slik at foreldrene nå selv kan velge hvordan de vil fordele disse ukene. Så får vi se hvordan den beregningen slår inn, og så får statsråden komme tilbake til Stortinget i revidert hvis det viser seg at de beregningene var feil. Jeg vil oppfordre alle fedre der ute til å ta så mange uker som deres familie finner ut at er det rette for sin familie.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-12-10:
Jeg takker for spørsmålet. Det er helt sant – dette er en bekymring som de borgerlige partiene hadde i fire år, når det gjelder barn som vi ser gjentatte ganger må flytte fra det ene fosterhjemmet til det andre. Det gjør inntrykk når en ser tolvåringer som har flyttet mellom fem–seks fosterfamilier, og ikke har klart å få stabilitet og et bedre tilbud enn det de hadde før. Det skylder staten å gi disse barna når vi overtar omsorgen. Nå har jeg bare vært her i – snart – åtte uker, og har sett at vi er nødt til å få en gjennomgang av balansen som vi har i dag mellom bruken av fosterhjem kontra institusjoner. For det som er viktig her nå, er at barna får det tilbudet og den hjelpen som det enkelte barn trenger.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-12-10:
Jeg er veldig glad for at vi i 2014 får en økt fellesdel av foreldrepermisjonen. Vi har en av verdens beste foreldrepermisjonsordninger, med 49 eller 59 uker der familiene nå får en større andel som de selv kan få lov til å fordele seg imellom. Så må det bli opp til hver enkelt familie hvordan de vil innrette seg. Jeg kan forsikre representanten om at statsråden er veldig fornøyd med det budsjettvedtaket som ligger i Stortinget i dag.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-12-10:
Jeg skjønner at fedrekvoten engasjerer, og at det er hardt for en del representanter å innse at det har vært et valg, og at det nå er en borgerlig regjering som i sin regjeringsplattform – alle de fire partiene sammen – har sagt helt klart at fedrekvoten skal være på ti uker, mens foreldrepermisjonens samlede uker skal bestå. Det er jeg veldig glad for at vi har fått på plass. Jeg kan forsikre representanten om at det ikke vil komme noen flere endringer når det gjelder de ukene i neste års budsjett. Det som er veldig klart, er at jeg stoler på at familiene selv klarer å fordele de ukene – den gode permisjonen som vi har – seg imellom. Så har jeg lyst til å si at det er overraskende hvor liten tro opposisjonen har på at fedrene vil ta ut flere uker. Det er opp til familien selv. Mor og far kan sitte rundt kjøkkenbenken og fordele disse ukene, uten at vi politikere skal gå inn og overstyre det.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-12-10:
Det var mange ting å ta tak i i spørsmålet som representanten stilte. La meg først si at det kommunale barnevernet har vært viktig for alle partiene i Stortinget de siste årene, og jeg er glad for den styrkingen som lå inne fra Stoltenberg II-regjeringen, og som vi opprettholder, av den kommunale barnevernstjenesten. Så har vi styrket barnevernsbarns skolegang, og vi har også styrket tilsynet utover det som Stoltenberg II-regjeringen la opp til. Så til spørsmålet fra representanten om svalbardtillegget og finnmarkstillegget. Jeg tror vi skal huske på hvorfor svalbardtillegget og finnmarkstillegget kom på plass. Det var på grunn av tilflytting, og på grunn av den inntekten som de regionene hadde. Nå er det helt klart at medianinntekten for disse områdene er over landsgjennomsnittet, og det var da rett for regjeringen å kutte det tillegget for at vi skulle ha en lik barnetrygdsats for hele landet.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-12-10:
Først til spørsmålet fra Aasrud om avvikling av finnmarkstillegget: Jeg kan forsikre at det er tatt hensyn til at avviklingen av finnmarkstillegget blir utsatt, i det budsjettet som vedtas i dag. Foreslåtte bevilgninger i tilleggsproposisjonen var på 15,09 mill. kr, og det er nå justert til 15,110 mill. kr i innstillingen, og beregnede innsparinger for avvikling av tillegget er nedjustert fra 80 mill. kr til 60 mill. kr. Det samsvarer med at avviklingen nå utsettes med eit kvartal. Jeg er veldig glad for at flere har engasjert seg når det gjelder forbrukersaker. Det som er kommet fram i media også de siste dagene, viser at en del – jeg vil si – useriøse bedrifter ikke forholder seg til den markedsloven som vi har i dag. Jeg er veldig glad for at vi nå skal evaluere den markedsloven. De signalene vi har sett de siste dagene, kommer til å bli viktig å ta med når vi nå skal evaluere den loven. Det er viktig at vi har gode lovverk som sikrer goder for forbrukerne i Norge. Når det gjelder gjeldsregister, er det noe regjeringen jobber videre med, og vi kommer så raskt som mulig tilbake til Stortinget med et forslag om et gjeldsregister. De signalene jeg her får fra Senterpartiet – nå er det ingen derfra til stede i salen – når det gjelder familiepolitikken, gjør at jeg gleder meg til det videre arbeidet de neste årene, og at vi kan få god støtte fra Senterpartiet til god familiepolitikk. Som sagt: Vi har god familiepolitikk i dette landet, både med kontantstøtte, med foreldrepermisjoner og med barnehagepolitikk, som er til beste for den enkelte familie. Når representanten Arild Grande snakker om «kontinuerlig frihetsprosjekt», er det det samme også for denne regjeringen. Det er avhengig av den politikken som blir ført, og det er ikke et valg mellom jobb og omsorg, men det gjelder å kombinere jobb og omsorg. Den som har vært taperen med de rød-grønnes politikk, er barna, som ikke har kunnet være hjemme med en av foreldrene når de ikke har klart å ta ut kvoten sin. Det er mange ting som ligger i barnevernsløftet, men jeg har lyst til at vi skal komme tilbake til det i de nærmeste budsjettene, for det er mange gode forslag som ligger i den innstillingen vi skal behandle i dag, til oppfølgingen av Prop. 106 L for 2012–2013. Flere har tatt ordet i forbindelse med omfangsundersøkelsen. Det som er viktig i den saken, er faktisk å gi hjelp til de barna som trenger det i dag. Vi trenger også kunnskap, men akkurat nå har regjeringen prioritert å gi konkret hjelp og oppfølging til dem som blir rammet i dag. Jeg vil prioritere de tiltakene som vi kan starte nå, basert på den kunnskapen vi har nå, og så skal vi komme tilbake igjen med mer kunnskapsinnhenting i framtiden.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-12-10:
Med en taletid på 3 minutter nå får en ikke tid til å svare på alt, men jeg vil svare på utfordringen fra representanten Toppe om statlige og private institusjonsplasser. Det vi skal være klar over, er at staten i dag kjøper barnevernstjenester fra private aktører, og at rundt halvparten av tiltakene kommer fra private og ideelle aktører. Tiltakene som tilbys av de private, er i dag en forutsetning for at vi kan gi god hjelp til mange av de barna som trenger det. Jeg synes det er viktig at vi snakker om ett barnevern, men at vi har forskjellige tilbydere som skal hjelpe de barna som trenger hjelp. Et mål for regjeringen er å øke kommunenes valgfrihet til å velge de tiltakene som passer det enkelte barnet. Vi skal først ta hensyn til barnas behov for forutsigbarhet og best mulig oppfølging, og der må vi ta alle hjelpeinstitusjoner i bruk, både statlige, private og ideelle. Kristelig Folkeparti sa at man ikke måtte miste fokus. Jeg kan forsikre om at denne regjeringen ikke skal miste fokus på de barna som trenger hjelp. Alle de som trenger hjelp, må få hjelp. Vi ser at man i de senere år har fokusert mer på å bygge opp fosterhjemskapasitet enn å bygge opp den institusjonskapasiteten som vi også trenger. Det er en utvikling som de borgerlige partiene har vært helt enige om, og vi har vært bekymret for at denne utviklingen har gått for langt. Utfordringen er å finne gode fosterfamilier og nok fosterfamilier, samtidig som vi ser at vi har altfor mange uforutsette flyttinger blant de barna som trenger hjelp. Derfor er det viktig å se på balansen mellom bruken av fosterfamilier og institusjoner. Det skal være et tilbud som gir det beste for hvert enkelt barn. Vi kunne sagt mye om familiepolitikken. Jeg har fire søstre. Jeg skal ikke gå inn og spekulere i hvordan de fire har stemt, eller i hva som hadde vært best for den enkelte familie, men det dette viser, er at hver eneste familie er forskjellig, med forskjellige behov, og det er det denne regjeringen legger opp til ved å gi familiene fleksibilitet og en valgfrihet som passer den enkelte familie i en småbarnsfase. Satsingen på bekjempelse av vold i nære relasjoner eller voldsbruk mot barn måles ikke i hvor mye kompetanse vi har der ute. Det måles i hvilke tiltak vi har, og om vi gir de barna som trenger hjelp, hjelp akkurat når de trenger det. Det er det denne regjeringen gjør nå. Vi prioriterer de tiltakene som er der allerede i dag. Det er helt klart at vi skal komme tilbake og innhente mer kunnskap, men nå er det viktig å gi hjelp til de barna som trenger det.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-12-10:
Det har vært en god debatt, men det som forundrer meg, er at de rød-grønne, opposisjonen, nesten ikke har brukt et sekund av taletida på å snakke om alle de gode tiltakene som ligger inne, og som blir videreført, tiltak som er Stoltenberg II-regjeringens forslag, som den nåværende regjeringen følger opp fordi det er viktige tiltak som det er tverrpolitisk enighet om at vi skal få på plass. Det virker som om det kom veldig overraskende på enkelte i denne sal at det faktisk har vært et valg, og at det har vært et politisk skifte. Det er blitt gjort et valg som gjenspeiler den politikken som nå blir ført – som velgerne ønsker – med større valgfrihet og fleksibilitet for småbarnsfamiliene. Representanten Andersen snakker veldig varmt om ungenes rett til omsorg fra mor og far. Ja, det er jo akkurat det, barns rett til omsorg fra far, som er så viktig for denne regjeringen. Vi skal gi barna rett til omsorg fra både mor og far, ved at familien nå kan velge å være litt lenger hjemme når de ikke får overta kvoten som de ikke kan ha. Og da kommer jeg inn på det andre som representanten Andersen sier: Ja, det er faktisk også kvinner som ikke klarer å få tatt ut kvoten, og med dagens regjerings politikk vil familiene få større valgfrihet når det gjelder den foreldrepermisjonen de har. Så til representanten Aasrud – hva er det som er viktig for representanten? Er det det å ha et tilbud som hele tida er der for barnet når det trenger hjelp? Det må jo være det som er det viktigste her, ikke om det er en statlig, eller en ideell, eller en privat institusjon – det er å finne det tilbudet som passer det enkelte barnet, og så gi dem hjelp når de trenger det. Stoltenberg II-regjeringen kjøpte tjenester – fra både de ideelle og de private. Cirka 50 pst. av alle tiltakene kom fra de private eller de ideelle. Så snakker en her om at en ikke skal sette ungene ut på anbud. Vel, da kan jeg si at det samme ble gjort under Stoltenberg II. Også da ble noen unger satt ut på anbud. Det viktigste for dagens regjering er å gi barnet et tilbud når det trenger det, uavhengig av om tilbudet er fra en bedrift eller fra en statlig institusjon – så lenge barnet får den hjelpen det til enhver tid skal ha.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2013-12-10:
I 2005 var fedrekvoten på fem uker. Neste år vil den bli på ti uker. Mitt spørsmål til statsråden er: Synes statsråden at det var bedre sånn som det var i 2005, enn sånn som det blir i 2014?
Mette Tønder (Høyre), 2013-12-10:
Herbjørg Wassmos Dina er en sterk kvinne. Hun er familiens overhode på tross av at verden rundt ikke anerkjenner dette. Hamsuns Viktoria er en sterk kvinne. Hun står opp for den umulige kjærligheten før hun dør på tross av samfunnets fordommer. Anne Cath Vestlys Erle, mammaen til Guro, er en sterk kvinne. Hun er alenemamma og jobber som vaktmester i en tid hvor mammaer ikke jobber. Ibsens Nora er en sterk kvinne og går fra familien og barna når hun ikke vil være Helmers lille lerkefugl lenger. Disse kvinnene fra litteraturens verden kan vi enes om er sterke, ikke fordi de er kvinner, men fordi de tar de tøffe valgene – tar oppgjør med det bestående, skaper sin egen framtid og endrer andres. Derfor er det med undring at jeg lytter til debatten rundt familiepolitikken. Her argumenterer de sosialistiske partiene med at de som tar de annerledes valgene i dagens samfunn, nemlig å utvide hjemmetiden med egne barn og utsette start i barnehagen, er svake mennesker – mennesker som ikke vet sitt eget beste, mennesker som nærmest må beskyttes mot seg selv. Ja, noen mener sågar at de nesten er litt late. Jeg har hørt sagt at regjeringen lager ordninger for at folk bare skal gå hjemme og ikke være ute og jobbe. Litt spøkefullt vil jeg si: Jeg ønsker når som helst dem som har uttrykt dette, velkommen hjem til meg for en 14 dagers ferie med en toåring. Jeg inviterer gjerne flere barn også – for at ferieopplevelsen skal bli komplett. Høyre mener at vi må ha tillit til mennesker og respekt for dem som velger annerledes. En debatt som uttrykker mistillit til at de fleste familier vet sine egne barns beste, er en politikk mot valgfrihet – så lenge man ikke velger sånn som flertallet vil. Henry Fords ord om at du kan velge hvilken farge du vil på bilen, bare den er svart, er svært dekkende. Barn er viktige som egne individer, barn trenger gode og trygge familier rundt seg, og ikke alle barn blir født inn i en A4-form som passer det sosialistiske verdensbildet. Da blir det opp til de sterke kvinnene – og mennene – å stå opp for det de mener er riktig, og denne regjeringen mener heldigvis at også disse familiene skal vises tillit og få sin plass på budsjetter og i de politiske debatter.