Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-12-09:
Denne saken er jo litt spesiell. Det er mange av sakene som kommer fra kontrollkomiteen, fordi kontrollkomiteen har andre oppgaver i Stortinget enn de øvrige komiteer. Utover å behandle grunnlovsforslag og innstillinger og dokumenter fra Riksrevisjonen er det i stor grad opp til komiteen selv å velge i hvilke saker man vil reise kontrollsaker vis-à-vis regjeringen. Dette dreier seg om en kontrollsak vis-à-vis to regjeringsmedlemmer. Det er en delt innstilling, som stort sett følger mønsteret opposisjonen kontra regjeringspartiene. Jeg skal starte med å kommentere – fordi det er ganske grunnleggende – det som er regjeringspartienes syn, nemlig at saken ikke burde ha vært behandlet verken i kontrollkomiteen eller i Stortinget, naturlig nok. Det henger jo sammen. Det er jeg uenig i, for hvis kontrollfunksjonen skal ha noen mening, må det være anledning til å ta opp saker der partier bryter den lov de har satt for seg selv, om partifinansiering. Det er en veldig spesiell lovgivning, fordi den gjelder veldig få. Altså: Aktørene er ikke mange – det er antall politiske partier i landet. Så kan man jo si at indirekte er det jo de som er omfattet av loven – altså bidragsyterne – men det er i første rekke partiene det gjelder. Loven er fersk, og det er første gang vi ser et eksempel på at et politisk parti med åpne øyne, får vi si, har brutt loven – det har ikke vært noe hemmelighetskremmeri om dette, i alle fall ikke før saken ble offentliggjort, delvis via pressen. Det synes jeg er alvorlig nok til å bringe en sak inn for kontroll. Det gjelder også statsråders habilitet. Så kan man selvfølgelig si: Avgjøres ikke det av Justisdepartementets lovavdeling? Nei, det gjør ikke det. Det er et råd som foreligger fra Justisdepartementets lovavdeling. De oppfatter seg selv også som regjeringens rådgivere. Så det er klart at det også vil kunne herske tvil eller uenighet om det faglige råd som gis, men under alle omstendigheter er det den enkelte statsråd selv som har ansvaret for å erklære seg habil eller inhabil. Det er til syvende og sist mer enn et spørsmål om juridisk fortolkning. Som et siste moment må jeg også si at dette brudd på partistøtteloven er i alle fall såpass alvorlig at jeg ser at regjeringen har sett behov for å stramme loven inn. I et høringsutkast som er sendt ut, foreslår man nå innstramminger i loven, hva gjelder i alle fall bl.a. muligheten for å sanksjonere partier som bryter loven. Jeg vil legge til for egen regning, at det skulle sannelig bare mangle, etter at man har sett denne saken! Saken dreier seg om et bidrag på flere hundre tusen som man har beholdt i ett år og fått verdien av, og som man så har levert tilbake – og latt som ingenting, dvs. at man har sagt: Da må det være over, vi har sagt unnskyld – det var feil. Men så lett kan ikke et parti opptre i forhold til loven, etter vårt syn. Derfor mener jeg at det er all grunn til at saken bringes inn for Stortinget, med det alvor som ligger i bl.a. en åpen høring, komitébehandling og stortingsbehandling. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre, med delvis tilslutning av Kristelig Folkeparti, sier bl.a. at de ser at det faktum at det ble gitt partistøtte, rett og slett hadde utgangspunkt i Senterpartiets behov for valgkampmidler. De betegner det som innstillingen omtaler som «fornybarprosjektet», altså et bidrag til et politisk prosjekt som Senterpartiet hadde satt i gang, som at det var mer et påskudd enn den reelle årsak til at prosessen ble satt i gang. Man peker fra regjeringspartiene på at det ble satt i gang av folk utenfor partiet. Det er bare delvis riktig. De fleste som sto bak dette initiativet, hadde eller hadde hatt tilknytning til Senterpartiet. Som en ytterligere dokumentasjon på at det rett og slett var dårlig økonomi og behov for valgkampmidler, viser jeg til det brev – eller e-post, kalles det vel nå – som Senterpartiets daværende generalsekretær, Ivar Egeberg, den 8. desember 2008 sendte ut, og som ble offentlig som en del av høringen, hvor det står følgende: «Jeg jobber med å finansiere valgkampen. Det er helt håpløst for oss hvis vi ikke får inn litt penger til.» Så hvis ikke det skal være uttrykk for at man trenger penger til valgkampen, vet ikke jeg! Så kan man si at det er jo ikke så farlig i og for seg om det var valgkampstøtte, eller om det var bidrag til et prosjekt som Senterpartiet skulle stå alene om, altså å fokusere på behovet for fornybar energi, for uansett var bidragene fra de to nevnte selskaper – altså offentlig eide selskaper – Eidsiva Energi og Troms Kraft, ulovlige, enten de skulle gå til et prosjekt i regi av et parti eller til valgkampstøtte. Det har åpenbart vært et ønske – i ettertid i alle fall – å gi dette et skinn av at det dreide seg om et prosjekt. Men det gjør det ikke noe bedre. Begge deler er i tilfelle lovbrudd. Det er også lovbrudd når man mottar gratis tjenester i form av materiell, videoer, filmer, brosjyrer som er et ledd i det samme prosjektet, betalt av selskaper som ikke har lov til å gi. Så sier man som en unnskyldning fra regjeringspartiene at dette materiellet kunne også brukes av andre. Men under høringen ble det spørsmålet reist, og Senterpartiets leder var ikke i stand til å vise til at det var tilbudt andre partier. Andre partier har, så vidt jeg kjenner til, heller ikke sagt at de har kjent til det, så dette var en godt bevart hemmelighet i Senterpartiet. Det har jeg ikke noe imot – hemmeligheter innenfor partienes rekker – men det er finansieringen som er problemet, og partiloven er klar på at også den type tjenester skal oppgis. Senterpartiet oppga det ikke! Det andre spørsmålet man, som sagt, behandler i innstillingen, er spørsmålet om habilitet. Jeg legger til grunn uttalelsen som Lovavdelingen gir, at basert på de opplysninger som ble gitt Lovavdelingen, forelå ikke habilitet verken for statsråd Riis-Johansen eller for statsråd Navarsete i denne saken. Det er imidlertid basert på at opplysningene som ble gitt overfor Lovavdelingen, er den hele og fulle sannhet. Det har komiteen i høringen gått noe inn på, og veldig mye faller selvfølgelig på de forklaringene som er gitt av statsrådene selv. Jeg kan ikke underslå at i alle fall opposisjonens partier i komiteen synes det er noe underlig at et så omfattende prosjekt som statsråd og partileder Navarsete understreket sto sentralt i Senterpartiets valgkamp, var ukjent for fagministeren på området, altså olje- og energiministeren. Men det må man da legge til grunn, for det sier statsråden. Hans statssekretærer sier at de e-poster som ble sendt til departementet, leste man ikke i sin helhet. Hadde man lest dem i sin helhet, hadde man visst hvem som var bidragsytere. Vel, vi får legge til grunn at det var ukjent. Men det som førte til den sterkeste kritikken i komiteen, fra representanter for opposisjonspartiene, er det som konkluderes med følgende: «Disse medlemmer mener statsråd Navarsetes opptreden i saken om ulovlig partistøtte og manglende informasjon til beslutningstakere er sterkt kritikkverdig.» Det er i parlamentarisk språkbruk en sterk kritikk. Det neste er å fremme et mistillitsforslag. Det gjøres ikke. Bakgrunnen for dette er todelt. Det ene er at en partileder og statsråd sitter med opplysninger som hun burde vite kunne føre til inhabilitet for andre regjeringsmedlemmer, uten å bringe disse opplysningene videre. Men en skal jo ikke ha lang politisk erfaring for å anta at en olje- og energiminister kan få klagesaker som gjelder kraftselskaper, på sitt bord. Det er faktisk det som er regelen – at NVE foretar første avgjørelse i første instans, og at departementet deretter er klagesaksbehandler. Det er mange slike saker på en olje- og energiministers bord. Så kan man selvfølgelig si: Hadde statsråden vært inhabil hvis han hadde visst om at selskaper han behandlet, var avgjørende bidragsytere til det partiet han tilhørte? Det får man gi sine egne vurderinger av. Jeg tror man da iallfall ville vært meget nær en inhabilitet, særlig også hvis det var kjent at partibidragene på toppen av det hele var ulovlige. Men det er en hypotetisk betraktning i denne sammenheng. Det faktum at disse opplysningene ikke ble brakt videre, og at statsråd Navarsete opptrådte som om det ikke var gitt slike bidrag, er bakgrunnen for den sterke kritikken som rettes. Til slutt, la meg bare kommentere én bemerkning i regjeringspartienes innstilling: I innstillingen på side 7, annen spalte, sier representantene for Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, at de «støtter Senterpartiet beslutning om ikke å offentliggjøre partiinterne dokumenter uten relevans for Stortingets kontrollfunksjon». Det dreier seg, bare som bakgrunn, om et notat som kunne ha underbygget, eller dokumentert, at statsråd Navarsetes opplysninger om når hun ble kjent med hvem som var bidragsytere, var riktige – altså: «kunne ha». Jeg er uenig i det som står her, fordi jeg mener at det har betydning for Stortingets kontrollfunksjon at en statsråd kan underbygge sin påstand med dokumentasjon. Det er det ene. Det andre er at denne formuleringen baserer seg på en misforståelse. Slike dokumenter kan godt leveres Stortinget uten at de er offentlige. Stortinget har adgang til og får jevnlig, eller iallfall ofte, dokumenter som ikke er offentlige, og behandler dem deretter. Det har ikke minst hendt i kontrollkomiteens virkeår, både i dette og i forrige århundre. Så denne formuleringen håper jeg at representanter for regjeringspartiene kommenterer, for hvis man lider av den oppfatning at Stortingets kontrollfunksjon ikke kan få kjennskap til interne dokumenter og holde dem interne, ja, da svekker man i betydelig grad kontrollfunksjonen. Og så helt til slutt vil jeg bare si at det var jo ikke slik at dette prinsippet sto veldig lenge fast i Senterpartiet. Etter at dette ble sagt under høringen – altså at man ikke ville utlevere et dokument, fordi det var partiinternt – så sendte partiet selv ut et internt dokument som var et følgebrev til en faktura, for å sannsynliggjøre at man selv hadde gitt riktige opplysninger. Og det var et internt partidokument som da ble offentliggjort på Senterpartiets eget initiativ.