Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Utenriksministeren innledet sin redegjørelse tirsdag med å beskrive situasjonen og utryggheten vi opplever etter den 11. september. Og det er slik at jo lengre tid som går etter den 11. september, jo mer innser vi hvor betydningsfulle disse hendelsene har vært. Kampen mot internasjonal terrorisme har naturlig nok preget den utenrikspolitiske situasjonen de siste måneder. Det har vært resolutte handlinger, først og fremst ledet av USA, men med bred internasjonal støtte. Taliban-regimet i Afghanistan er eliminert, og forhåpentligvis er også terroristene som kunne operere fra Afghanistan, hindret i sitt virke. 11. september førte store deler av verden sammen, og det er verdt å merke seg de geopolitiske endringer som er i ferd med å feste seg som følge av dette. Men også viljen og evnen til å reagere raskt og resolutt har gitt klare signaler om at det ikke finnes gjemmesteder for personer og organisasjoner som vil knekke oss med terror. I Norge var det et bredt flertall bak den norske holdningen om å støtte opp under de aksjoner som ble gjennomført, og vi deltok gjennom vårt samarbeid i NATO. Vi viste som NATO-medlem den nødvendige solidaritet med en alliert som var blitt utsatt for fiendtlige angrep. Aksjonene mot Taliban-regimet og de terrorister som gjemte seg der, må sies å ha vært rimelig vellykkede, og dystre spådommer ble gjort til skamme. Den skepsis mot USA som vi opplevde bl.a. her i Stortinget i fjor høst, var ikke overraskende, men viser allikevel at ikke alle ser det som like naturlig å være alliert med USA. I Europa vil enkelte krefter, som f.eks. Frankrike, at Europa skal ha en mer selvstendig linje og frigjøre seg litt fra de transatlantiske bånd. Dette vil vi sterkt advare mot. All erfaring tilsier at det er USA vi må stole på i vanskelige situasjoner. Det er dessverre kun USA som har ressursene til å sikre vår frihet. Her hjemme har oppslutningen om NATO og USA-samarbeidet generelt stått sterkt. Dette håper vi vedvarer. Vi håper ikke vi vil oppleve noe linjeskifte i så måte. Selv om internasjonal terror nå har fått seg en alvorlig knekk, er det vel få som tror at den er knust. Fortsatt finnes det regimer som ser seg tjent med å være løpegutter for personer som Osama bin Laden. Derfor er det naturlig at kampen mot internasjonal terror fortsetter, ikke fordi det er lettvint og behagelig, men fordi vi ønsker å hindre at vi opplever en dag som den vi opplevde 11. september i fjor, på ny. Kombinert med terrortrusselen er vi også truet av totalitære stater uten respekt for internasjonal lov og rett. Dette er stater med fravær av demokrati og menneskerettigheter – og som er tikkende bomber i forhold til sine naboer og sin region. Først i rekken av slike stater er Irak, en nasjon som under Saddam Husseins styre har vist forakt for alle. Han har forgrepet seg på egen befolkning i stor stil og gått til krig mot sine naboer. Han har systematisk bygd opp store lagre av kjemiske våpen og blokkert ethvert samarbeid med FNs våpeninspektører. Han har klare FN-resolusjoner han skal etterleve, men viser ingen interesse for å samarbeide. Saddam Husseins internasjonale popularitet viste seg tydelig da ekstremisten Jörg Haider ble brukt for å rettferdiggjøre Bagdad-regimet. USA har pekt på den trussel Irak utgjør, og jo lenger Irak kan operere uten innblanding, jo større blir trusselen. USA vurderer om det er nødvendig med tiltak eller aksjoner mot Irak – utover de sanksjoner som er gjeldende. Fremskrittspartiet mener en slik vurdering er riktig. Vi tror vi har vært tålmodige lenge nok og har erfart at ettergivenhet gir dårlige resultater. Det er derfor noe overraskende når utenriksministeren i sin redegjørelse advarer USA mot aksjoner rettet mot Irak fordi det kan bryte det gode samholdet blant allierte. Fremskrittspartiet mener absolutt at det er viktig å opprettholde den solide og brede alliansen som ble bygd etter 11. september. Denne alliansen hadde klare mål og – slik vi ser det – har det fortsatt, og vi mener det er galt av Norge allerede nå å distansere seg fra å støtte eventuelle aksjoner mot en av de største truslene mot fred og demokrati. Utenriksministeren mener at bare et bredt og vedvarende internasjonalt press på Bagdad vil nytte. Det har vært forsøkt, og det er ingenting som tyder på at dette presset betyr noe som helst for å endre situasjonen. Jeg skal holde meg i det samme området litt til, nemlig i Midtøsten, der situasjonen er svært vanskelig og kan virke håpløs. Det er å håpe at det ut av denne håpløsheten kan finnes muligheter for dialog. Det initiativ som kom fra Saudi-Arabia nylig, er kanskje en slik mulighet til å bryte opp noe av den fastlåste situasjonen som eksisterer. Bare det at sentrale arabiske stater vil engasjere seg og bevege seg i retning av Israel, bør tas som et positivt signal. Og skulle Israel si ja til å vurdere Saudi-Arabias forslag, bør også Saudi-Arabia ha et ansvar for å dempe volden blant palestinere. Situasjonen i Zimbabwe er etter hvert blitt absurd. Vi er vitne til en statsleder som ikke skyr noen midler for å beholde makten. At Norge i mange år støttet opp under Mugabes regime, forteller oss at Fremskrittspartiets kritikk av bruken av bistandsmidler på 1980- og 1990-tallet var korrekt. Valget er nok allerede så korrumpert av Mugabe at muligheten for et rettferdig valg nesten er lik null. Vi skjønner EUs sanksjoner og hjemsending av valgobservatører. Vi mener at Norge skulle følge EUs sanksjoner, som er rettet mot eliten i Zimbabwe. Imidlertid har vi større forståelse for at vi lar valgobservatørene forbli, såfremt de er trygge. Sør-Afrika har et særlig ansvar i forhold til Zimbabwe, og vi beklager at ikke president Mbeki har vært klarere i forhold til Mugabe. Vi tror det kunne bidratt mye i positiv retning. Her bør Norge være med og presse Sør-Afrika til å innse at et korrupt diktatorregime i Zimbabwe verken er i Afrikas eller Sør-Afrikas interesse. Når vi er inne på Sør-Afrika, registreres det med glede at Nelson Mandela har fremsatt kritikk mot president Mbekis håndtering av aidskatastrofen, for det har lenge vært kjent at presidentens engasjement for de aidsrammede har vært, mildt sagt, lite håpefullt. La oss håpe at Mandelas kritikk kan bidra til positiv endring. Tilbake til Europa, hvor endringene og utfordringene er mange. Fremskrittspartiet er enig i Regjeringens holdning når det gjelder å føre en aktiv Europa-politikk. Vi tror dette er helt avgjørende for å sikre viktige norske interesser. Utvidelsen av EU, som kan omfatte ti–tolv land, kan komme innen to–tre år og gir nye utfordringer på flere områder, og en av de viktige er hva det vil bety for salg av norsk fisk. Som utenriksministeren redegjorde for, har vi i dag frihandelsavtaler for fisk med søkerlandene til EU. Det blir en utfordring og et mål å opprettholde dette etter at landene blir en del av EU. Parallelt ønsker vi selvsagt bedre betingelser for handel med fisk til EU generelt, og mener dette må være en prioritert oppgave for Regjeringen. Men det er klart at det kan virke selvmotsigende når vi på den ene siden argumenterer klart og godt for frihandel innen fisk, men avviser å avregulere handel med landbruksprodukter. Vi har derfor stor forståelse for og vil akseptere, og til og med oppfordre til, at Regjeringen kobler forhandlinger innen fisk og landbruk. Også i relasjon til WTO-prosessen og i forholdet til den tredje verden vil dette være positivt. Vi mener det er umulig og helt urealistisk å forestille seg at Norge kan opprettholde en vernet landbrukssektor særlig mye lenger. Et friere marked for landbruksprodukter vil være til stor glede for forbrukerne. Og kan vi oppnå mye i retning av frihandel på fisk, vil vi ha sikret interessene for en av våre aller viktigste næringer. Vi mener derfor Regjeringen allerede nå bør ta initiativ til å foreta en parallell prosess med EU ved å koble forhandlingene mellom fisk og landbruk.