Inge Lønning (Høyre), 2002-02-28:
La meg først i forlengelsen av den lille replikkvekslingen med utenrikskomiteens leder bare få presisere at jeg i sin alminnelighet har et reservert forhold til selvmord og ikke anser det anbefalelsesverdig i noen sammenheng. Derfor finner jeg også grunn til å presisere at det man ofte kaller Regjeringens selvmordsparagraf, ikke innebærer at man har inngått en gjensidig forpliktelse til selvmord. Det ville også vært eiendommelig. Derimot har man sagt, ut fra solid erfaring i norsk politikk over ganske mange tiår, at partene er klar over at i det øyeblikk én av partene insisterer på å gjøre spørsmålet om en medlemskapssøknad til en aktuell problemstilling, så står de øvrige partene fritt til å vurdere situasjonen og eventuelt avslutte regjeringssamarbeidet uten at noen har grunn til å bebreide hverandre for det. Det utelukker naturligvis ikke at det i løpet av denne stortingsperioden kan inntreffe situasjoner som gjør det nødvendig å ta standpunkt til helt nye politiske realiteter også på kort sikt. – Nok om det. «Norge er et lite land i verden.» Det er en av de mest klassiske ytringer som har falt fra denne talerstol i en utenriksdebatt, og det er tillagt en tidligere statsminister – med rette eller urette. Men det er faktisk en ganske nyttig påminnelse til oss selv fordi vi i noen sammenhenger har en tendens til å te oss som om vi var noe helt annet. Norge er faktisk et lite land i verden. I sin utenrikspolitiske redegjørelse nevnte utenriksministeren to personnavn, nemlig Fridtjof Nansen og Carl Joachim Hambro. Det er en ganske nyttig tankestiller fordi det trekker opp noen historiske perspektiver. Fridtjof Nansen stod for én linje i norsk tradisjon, nemlig den heroiske, som går ut på at det er ingen grenser for hva enkeltindivider kan utrette dersom de – jeg hadde nær sagt – ikke har noen hemninger. Fridtjof Nansen etablerte seg som en egen statsdannelse og utstedte pass til mennesker uten statsborgerskap, eller Nansen-passet. Det hadde han ingen hjemmel for noe sted – i noe regelverk. Men fremdeles kan man støte på mennesker når man reiser i visse deler av Europa, som sier, når de hører at man kommer fra Norge, at de skylder enkeltpersonen Fridtjof Nansen sin eksistens. Det er en nyttig påminnelse, for det er en linje, den humanitære linje, i vår norske tradisjon som det er vel verdt å ta vare på. Den linje som knytter seg til navnet C. J. Hambro, er av en annen art, for det dreier seg om den realpolitiske linje, som nødvendigvis også må være til stede – ikke minst i et lite lands utenrikspolitikk. C. J. Hambro var usedvanlig tidlig ute sammenliknet med både sine norske kolleger og sine internasjonale parlamentariske kolleger når det gjaldt å se nødvendigheten av at verden utvikler rettslige og politiske systemer hvor statene på frivillig basis forplikter seg til å respektere de regelverk som utvikles. Derfor nedla han et meget stort engasjement i Folkeforbundets arbeid. Nå vet vi jo alle at Folkeforbundets arbeid ikke avstedkom all verden av politiske resultater. Man må vel si at de konkrete politiske resultatene var meget, meget beskjedne. Men i det arbeidet lå likevel kimen til utviklingen av det som etter den annen verdenskrig er blitt til De forente nasjoner. De forente nasjoner har også sine mangler når det gjelder å løse politiske konflikter i denne verden, det vet vi alle. Men i dag er det vel full enighet, på tvers av partiskiller, om at det bokstavelig talt er et livsviktig verktøy for løsning av konflikter i verden. Når Norge i øyeblikket er i ferd med å innta formannsplassen i Sikkerhetsrådet – det skjer så vidt jeg vet i morgen – kan det være en nyttig påminnelse til oss selv om at vi nettopp i kraft av vår tradisjon og som et lite land har en særskilt grunn til å utnytte de mulighetene FN-systemet gir, maksimalt. Derfor synes jeg det er direkte tankeløst når et parti i denne sal går ut og kritiserer utenriksministeren fordi han ikke desavuerer FNs arbeid for å tvinge Irak til å respektere folkerettslige regler i forhold til våpenproduksjon. Jeg håper at det er en tankeløshet. Det må jo være i alles interesser, også i USAs interesse, at FN følger opp sine egne vedtak og setter makt bak de vedtakene hvis det er nødvendig for å få respekt for vedtakene. 11. september 2001 innleder på mange måter en ny fase når det gjelder tenkningen om internasjonal politikk. Der er jeg helt enig med utenrikskomiteens leder, riktignok med det lille forbehold at jeg ikke tror man skal fremstille det slik at det er enkeltbegivenheter, enten det er Berlinmurens fall eller 11. september 2001 som er årsaken, snarere er disse begivenhetene symptomene på og tydeliggjøringen av hvor de reelle problemene ligger. De reelle problemene i dagens verden ligger jo deri at sikkerhetspolitikk ikke lenger er et mellomstatlig anliggende alene. Sikkerhetspolitikk har fått et langt mer omfattende innhold, fordi trusselen i dag ikke primært kommer fra overmektige statsapparater. Trusselen kommer i dag fra vanskelig identifiserbare sammensvergelser av mennesker som har en eller annen overbevisning som gjør at de mener å ha rett til å bruke hvilke som helst midler for å trumfe gjennom sin overbevisning. Det kvalitativt nye ved terrorangrepet i New York 11. september 2001 var ikke at det gikk mange sivile menneskeliv tapt, det har skjedd før. Det har også skjedd i sammenhenger hvor det har gått flere sivile menneskeliv tapt enn det som skjedde 11. september. Det kvalitativt nye er at dette skjedde ved at enkeltpersoner planla og tok i bruk sivil luftfart, av alle ting, og uskyldige gisler for å gjennomføre et meningsløst demonstrasjonsangrep på tilfeldig utvalgte sivile ofre. Det er noe kvalitativt nytt i historien. Derfor er det all mulig grunn til at Norge fortsatt legger all sin kraft bak det arbeidet som må skje for å forebygge tilsvarende hendelser i fremtiden. Det er all mulig grunn til at Norge skal understreke sin støtte både overfor USA og overfor alle andre stater som har gitt uttrykk for at de ser denne trusselen og akter å gjøre alt det som er mulig å gjøre for å forebygge tilsvarende begivenheter i fremtiden. La meg så til sist kommentere det som i øyeblikket er den største utfordringen for Norge, som et lite land i verden. Den største utfordringen er at vi av egen fri vilje har valgt en løsning i forhold til utviklingen i vår egen verdensdel, som legger store begrensinger på oss selv – ikke på andre, men på oss selv. Det innebærer at vi på en måte har satt oss i en situasjon hvor vi er statiske, mens våre omgivelser er dynamiske. Det er en kostnad som vi frivillig har pålagt oss selv. Innenfor de selvpålagte begrensningene er selvfølgelig enhver norsk regjering nødt til å gjøre alt det som overhodet kan gjøres for å kompensere for det, og for å sikre at Norge ikke havner i den uheldige situasjon at vi faller mellom stolene, at vi verken er spesielt interessante for USA, eller spesielt interessante for resten av Europa, og at det vi hittil har satset vår trygghet på, nemlig NATO-samarbeidet, også faller mellom stolene. For det er helt klart noe som ikke bare ikke vil være i Norges interesse, det vil også være en direkte trussel mot Norges interesser. Det tror jeg at alle partier i denne sal, uavhengig av forhistorien når det gjelder spørsmålet om norsk medlemskap i EU, må ta innover seg, tenke gjennom og komme ut med klare standpunkter til.