Jan Petersen (Høyre), 2003-11-18:
Kampen mot spredning av masseødeleggelsesvåpen er en høyt prioritert oppgave for Regjeringen. Ikkespredningsavtalen for kjernevåpen er et helt sentralt virkemiddel i dette arbeidet. Ikkespredningsavtalen ble, som representanten Nybakk anfører, i 1995 forlenget på ubestemt tid. Etter vårt syn innebar dette vedtaket at kjernevåpenstatene bekreftet sin forpliktelse til å nå full kjernefysisk nedrustning, samtidig som de stater som ikke hadde kjernevåpen, sa fra seg muligheten til å skaffe seg slike. Sluttdokumentet fra NPTs tilsynskonferanse i 2000 konkretiserte kjernevåpenstatenes forpliktelse til å ruste ned. Denne handlingsplanen må vi holde fast ved. Vi må imidlertid erkjenne at vi er kommet kortere enn vi hadde håpet på. Norge har derfor i en rekke internasjonale fora uttrykt utålmodighet over gjennomføringen av sluttdokumentet fra 2000. Prøvestansavtalen er ikke trådt i kraft. USAs manglende ratifikasjon av denne avtalen er sterkt beklagelig. Dette har jeg fremholdt overfor amerikanske myndigheter, og, som Marit Nybakk etterlyser, det skal vi selvfølgelig fortsette å gjøre. Vi har også beklaget at Nedrustningskonferansen i Genève ikke har lyktes i å starte forhandlinger om et produksjonsforbud for spaltbart materiale som kan brukes til kjernevåpenformål. En slik avtale er helt vesentlig for videre fremgang i kjernefysisk nedrustning. Bildet er imidlertid ikke helt svart. Moskva-avtalen fra mai 2002 om et strategisk partnerskap mellom USA og Russland vil føre til store kutt i de to lands styrker av strategiske kjernevåpen. USA har gått svært langt i nedbyggingen av sine taktiske kjernevåpen. Det er viktig at den amerikansk-russiske dialogen fortsetter og intensiveres, slik at vi kan oppnå ytterligere reduksjoner. Det er, som representanten også fremholder, viktig å sikre fortsatt fremgang på nedrustningsområdet i arbeidet frem mot neste tilsynskonferanse for Ikkespredningsavtalen i 2005. Dette har Norge sterkt understreket i de forberedende møtene til denne konferansen. Sammen med Nederland og Belgia la Norge i vår frem et dokument som fremhever behovet for å styrke arbeidet med både ikke-spredning og kjernefysisk nedrustning. Dokumentet vil inngå i det grunnlag man vil arbeide ut fra når konkrete anbefalinger til tilsynskonferansen skal forhandles. Ikke-spredning og nedrustning er to sider av samme sak og må gjensidig forsterke hverandre. Norge har i Nedrustningskonferansen i Genève og i FNs generalforsamling vist til nødvendigheten av å bevare og styrke NPTs autoritet og integritet. Vi har uttrykt uro over at Nord-Korea sier at landet ikke lenger er bundet av forpliktelsene i avtalen, og understreket betydningen av at Iran må samarbeide fullt ut med Det internasjonale atomenergibyrået, IAEA. Deler av Irans atomprogram har vært klart uakseptabelt. I den rapporten som IAEAs generaldirektør Mohamed ElBaradei la frem tirsdag 11. november, konkluderer han bl.a. med at Iran i en årrekke har hatt hemmelige uran- og laseranrikningsprogram, i strid med landets IAEA-forpliktelser. IAEAs ulike inspeksjonsordninger er et av de viktigste virkemidler vi har i arbeidet for å hindre spredning av kjernevåpen. Det er derfor av helt avgjørende betydning at disse ordninger overholdes og respekteres. I FNs generalforsamling fremlegges det en rekke ulike resolusjoner om kjernefysisk nedrustning. Norge har støttet en japansk resolusjon som skisserer en skrittvis og balansert prosess mot vårt endelige mål, som er total fjerning av kjernevåpen. Denne resolusjonen legger stor vekt på gjennomføring av forpliktelsene fra tilsynskonferansen i 2000, og tar bl.a. til orde for ugjenkallelige nedskjæringer i kjernevåpenarsenalene, ikrafttredelse av Prøvestansavtalen og at kjernevåpen skal få redusert betydning i statenes sikkerhets- og forsvarspolitikk. Den japanske resolusjonen samler bred oppslutning. Hele 146 land stemte i år for denne resolusjonen. Dette viser etter min mening at den utgjør en konstruktiv og samarbeidsrettet plattform for å skape en ny giv på nedrustningsområdet. De såkalte Ny Agenda-landene – Brasil, Egypt, Irland, Mexico, New Zealand, Sverige og Sør-Afrika – har i flere år fremmet to resolusjoner om kjernefysisk nedrustning. Fra norsk side støtter vi hovedformålet med disse resolusjonene. Men samtidig har vi i vår dialog med Ny agenda-landene fremholdt at resolusjonstekster med unødvendig negativ grunntone og retorisk brodd mot kjernevåpenstater ikke er veien å gå. Vi ønsker vedtak som kan samle bredest mulig oppslutning og dermed danne et reelt grunnlag for videre fremgang, ikke score retoriske poeng. Det er kjernevåpenmaktene som sitter med nøkkelen til ny kjernefysisk nedrustning. Også i år valgte Ny agenda-landene en tilnærming som etter vårt syn ikke tjener nedrustningens sak. Vår dialog med Ny agenda-landene viste at det heller ikke denne gang var vilje til å ta hensyn til våre synspunkter. De fleste nåværende og kommende NATO-landene, deriblant Norge, valgte derfor å avstå under avstemningen om begge resolusjonene. USA, Storbritannia og Frankrike stemte imot begge resolusjonene. Canada bad på sin side om en separat votering om et avsnitt om missilforsvar i resolusjonen om generell kjernefysisk nedrustning og avstod ved denne, men stemte for resolusjonen som sådan. Det kan ofte være fristende med kraftige markeringer på et område som kjernevåpen. Vi er og skal være utålmodige. Et for unyansert budskap kan i realiteten virke mot sin hensikt. Dersom vi skal lykkes med å styrke Ikkespredningsavtalen, er det viktig at vi i tiden fremover arbeider målbevisst for å sikre et positivt utfall av tilsynskonferansen i 2005. Slutterklæringen fra denne konferansen fordrer enighet mellom alle statsparter. Det er særlig viktig å engasjere kjernevåpenstatene på en konstruktiv måte. La meg avslutningsvis si noen ord om det multilaterale arbeidet med nedrustning og ikke-spredning. Det har vært en voksende frustrasjon over at de multilaterale institusjonene ikke fungerer etter hensikten. Dette gjelder også FNs generalforsamlinger. I sommer var Norge med på å starte en debatt om reform av Generalforsamlingens 1. komite, som er komiteen som behandler spørsmål knyttet til nedrustning og internasjonal sikkerhet. Norge la frem konkrete forslag til hvordan arbeidet i denne komiteen kan gjøres mer målrettet og bedre møte dagens utfordringer. Forslagene fikk god mottakelse. Vi arbeider nå for å holde oppe fremdriften i denne reformprosessen. Det er imidlertid klart at det ikke vil være tilstrekkelig bare å endre på arbeidsmetoden til 1. komite. Vi må også gripe tak i nedrustningskonferanser generelt, som har vært lammet i mer enn syv år uten at medlemmene har klart å enes om et arbeidsprogram. Vi må videre se nærmere på FNs nedrustningskommisjon. Det er en institusjon som er blitt klart marginalisert de seneste årene. Vi må ikke minst vurdere hva som kan gjøres for å styrke de multilaterale nedrustnings- og ikke-spredningsavtalene. I dette vil vi arbeide nært med våre allierte og likesinnede land. Vi vil videreføre dialogen med Ny Agenda-landene og land i den alliansefrie bevegelsen. Vårt mål er å nå frem til et samlende sluttdokument i 2005 som legger grunnlaget for ytterligere nedskjæringer i kjernevåpenarsenalene, og en klar styrking av ikke-spredningsregimet. Målsettingen er klar: en verden fri for kjernevåpen.