Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-11:
La meg innledningsvis gjøre det helt klart at Regjeringen mener alvor med innsatsen for å bekjempe vold i nære relasjoner. Vold som finner sted innenfor hjemmets fire vegger, er ingen privatsak, men et offentlig anliggende som skal bekjempes med den samme intensitet som annen alvorlig kriminalitet. At ordningen med familievoldskoordinatorer ikke fungerer like godt over hele landet, kan jeg si meg enig i. For å «ta pulsen» på ordningen samt stake ut kurs for videreutvikling tok jeg i januar i år initiativ til å evaluere ordningen. Evalueringsrapporten forelå i august og viste relativt store forskjeller mellom distriktene med hensyn til prioritering av dette arbeidet. Jeg har bedt Politidirektoratet om å utarbeide en strategi for hvordan resultatene i rapporten skal følges opp, og vil avvente å ta stilling til en eventuell øremerking av midler til Politidirektoratets forslag til strategi foreligger. For å bidra til en helhetlig, ensartet og god kvalitativ behandling av saker omhandlende vold i nære relasjoner etablerte politiet 1. juli 2002 en ordning med familievoldskoordinatorer i hvert av landets 27 politidistrikt. Koordinatoren skal sørge for at den voldsutsatte og de pårørende møtes med forståelse, kunnskap og innsikt fra politiet, både menneskelig og politifaglig. Dette kan bidra til å senke terskelen for å kontakte politiet og dermed bidra til flere anmeldelser. Etablering av familievoldskoordinatorer, kvalitetssikring av det arbeidet som gjøres, samt kompetanseutvikling er regulert i Politidirektoratets instruks av 15. april 2002 og Politidirektoratets rundskriv 18 for 2002. I rundskrivet framgår det at koordinatoren skal ivareta følgende oppgaver: tillegges koordinerende ansvarsoppgaver for politidistriktets samlede innsats for å redusere familievold være en ressursperson for driftsenhetene og aktuelle avdelinger ved å bidra til en helhetlig, ensartet og god kvalitativ behandling være oppdatert på distriktets satsing på området og fremme forslag om rutiner og metodeutvikling bistå i kompetanseoppbyggende arbeid ved driftsenhetene og aktuelle avdelinger samt utgjøre en støtte for kontaktpersoner og etterforskere ha god kunnskap om andre etaters, institusjoners og organisasjoners mulighet til å bidra med adekvat oppfølging og være en ressursperson i kontakten mellom politi og voldsofre være initierende i arbeidet med etablering av gode samarbeidsrutiner med andre etater, institusjoner og organisasjoner med tilknytning til voldsproblematikk Det er åpnet for lokale tilpasninger til koordinatorens arbeid basert på omfanget av familievold samt organisatoriske og geografiske forutsetninger i distriktet. Det er politimesterens ansvar at dette følges opp i eget distrikt. Pr. mai 2004 var ordningen med familievoldskoordinatorer etablert i alle politidistrikter. I ett distrikt var stillingen midlertidig ubesatt, men en ny var under ansettelse. Stillingsandelen knyttet til familievoldsarbeidet varierer sterkt mellom distriktene. Kun fire distrikt oppgir at de har koordinator på 100 pst. stilling. De resterende viser at stillingsandelen som brukes på funksjonen, varierer mellom 10 og 75 pst., hvorav 11 distrikt oppgir at funksjonen er avsatt med 50 pst. stilling eller mindre. De aller fleste koordinatorstillingene er med andre ord tillagt en rekke andre arbeidsoppgaver. Basert på tall fra de distriktene som har sammenlignbare tall på årsbasis, viser utviklingen at antallet saker om familievold som kommer til politiets kjennskap, har økt med ca. 50 pst. fra 1. kvartal 2003 til 1. kvartal 2004. Årsakene til dette kan være flere, men trolig skyldes det at fokuset på disse sakene har økt, og at flere dermed tar kontakt med politiet for å få nødvendig hjelp. Når det gjelder evalueringsrapporten, er det stor enighet både blant politimestrene og koordinatorene om at ordningen med familievoldskoordinatorer er viktig, men at den konkurrerer med andre oppgaver i distriktene, prioriteringer fra Riksadvokaten og andre handlingsplaner. Både stillingsandel og valg av oganisatorisk løsning for ordningen varierer sterkt mellom distriktene. Enkelte av koordinatorene etterspør flere rammer og retningslinjer fra sentralt hold for hvordan ordningen faktisk burde organiseres. Statistikkføringen av familievoldssaker framstår i all hovedsak som mangelfull. 22 koordinatorer svarer at de fører statistikk, men ifølge halvparten blir henvendelser/saker som ikke fører til påtalevedtak, ofte ikke registrert. Dette betyr at en rekke av de henvendelsene som koordinatorene får, ikke blir synlige, og at politimestrene dermed ikke har tilstrekkelig informasjon til å vurdere og prioritere ressursbehovet. De fleste koordinatorene, 22, melder at de har etablert et samarbeid med andre etater/instanser i distriktet, slik det forutsettes i Politidirektoratets rundskriv om ordningen. Bare fire av koordinatorene svarte at de ikke hadde etablert noe nettverk. Det framgår ikke av rapporten hvordan koordinatorene opplever at samarbeidet med det øvrige tjenesteapparatet fungerer. 17 av koordinatorene rapporterer at de er faglig oppdatert med hensyn til de oppgaver de var satt til å ivareta. Ti svarer at de ikke er det eller mangler kompetansen de har behov for. Imidlertid er det flere som påpeker behovet for mer kunnskap med hensyn til minoriteter. Halvparten av politimestrene og 11 av koordinatorene mener at målsettingen med ordningen, slik det framgår av Politidirektoratets rundskriv, er oppnådd i stor grad. Kun én politimester og seks koordinatorer mener at målsettingen ikke er nådd. På spørsmål om endringsbehov svarer åtte av politimestrene at det ikke er behov for endringer. Tre politimestre ønsker seg 100 pst. stilling for denne funksjonen, og sju ønsker at de kan prioritere denne oppgaven høyere. De aller fleste av koordinatorene ønsker å ha mer tid til denne funksjonen, og flere påpeker behov for bedre statistikk og høyere prioritering av denne sakstypen. I denne rapporten som jeg har vist til, konkluderer Politidirektoratet med at arbeidet, til tross for at ordningen er etablert i samtlige distrikter, fortsatt kan utvikles klart bedre. Den til dels massive tilbakemeldingen om for lite ressurser til funksjonen tilsier etter Politidirektoratets oppfatning at politimestrene må foreta en fornyet vurdering av ressursfordelingen i egne distrikt. Politidirektoratet anbefaler avslutningsvis at det iverksettes en bredt anlagt evaluering av politiets arbeid med familievold, der også voldsutsatte og eksterne samarbeidspartnere gis mulighet for å uttrykke erfaringer med politiets arbeid. Rapporten gir etter min mening et oversiktlig bilde av status for ordningen med familievoldskoordinatorer to år etter etableringen. Resultatene indikerer imidlertid at potensialet for videreutvikling er stort. Variasjonen mellom distriktene med hensyn til prioritering av familievoldsfeltet kan synes å være større enn den faktiske fordelingen av antallet saker på dette området. Politidirektoratets oppfordring om at funksjonen kun unntaksvis skal ha andre gjøremål, synes heller ikke å være fulgt opp. I tillegg framstår statistikkføringen som mangelfull. Med henvisning til tiltak 24 i Regjeringens handlingsplan om vold i nære relasjoner, der det framgår at politiets arbeid med vold i nære relasjoner skal videreutvikles, har jeg bedt Politidirektoratet om å utarbeide en strategi for hvordan resultatene i rapporten skal følges opp. I strategien skal det legges særlig vekt på å foreslå tiltak som kan bidra til å utjevne de relativt store forskjellene mellom distriktene med hensyn til prioritering av dette arbeidet. Jeg vil legge dette strategidokumentet til grunn i den systematiske innsatsen med å styrke dette arbeidet i hele landet, til beste for ofrene som rammes av vold i nære relasjoner. Jeg er enig med representanten Thorkildsen i at det er mer å gjøre, men jeg kan ikke være enig i at vi ikke har oppnådd viktige resultater. Vi har gjort det fordi vi har startet med et løp, og fordi det er viktig i et slikt løp alltid å være selvkritisk og erfaringssøkende, har vi foretatt en evaluering. Evalueringen gir kunnskap og innsikt. Kunnskapen og innsikten legger jeg til grunn at Politidirektoratet vil komme tilbake til meg med, med sikte på at ordningen skal styrkes. Det er ikke noen annen måte å oppfatte det på. Men jeg vil gi Politidirektoratet den muligheten, og jeg vil som sagt, slik jeg sa innledningsvis, avvente den tilbakemeldingen før jeg tar stilling til en eventuell øremerking av midler. Min hensikt er imidlertid helt klar: Denne ordningen skal styrkes. Den er for ujamn nå. Det forhold som meldes tilbake i evalueringen, gjør også inntrykk på meg, så det er et saksfelt jeg selvfølgelig vil følge opp veldig nøye. Så vil jeg gjerne tilføye at som et resultat av familievoldskoordinatorenes arbeid har langt flere saker kommet fram i offentligheten. Vi har fått en bredere offentlig debatt. Men det er jo ikke noen tvil om at vi ved å ta opp dette ikke bare berører politiets arbeid. Vi berører også andre instanser i samfunnet. Vi berører spørsmålet om familievernkontorers evne og mulighet til å møte ofre for familievold. Vi berører sosialkontorene, barnevernets og helsetjenestens forhold. Alle disse forholdene er jeg innstilt på at vi i videreutviklingen av ordningen må få på en dagsorden, slik at politiet skal lykkes. Det er nemlig slik at skal politiet, som må gjøre sitt, lykkes, må de også vite at andre instanser er tilgjengelige og fullt ut oppdaterte når det gjelder å ta vare på ordningen. Da kommer jeg selvfølgelig inn på mer enn familievoldskoordinatorordningen. Da kommer jeg inn på ulike tiltak i forbindelse med Regjeringens Handlingsplan mot vold i nære relasjoner. Avslutningsvis vil jeg si at vi nettopp har hatt en konferanse i regi av Europarådet i Oslo, hvor vi gjennomgikk nettopp vold i nære relasjoner, og hvor jeg ganske åpent sa at vi har begynt på et arbeid som er krevende, som er systematisk, og vi har kommet et godt stykke, men vi har mye mer å gjøre. Det er en holdning som mange tok med seg som inspirasjon. Jeg har den oppfatning at vi i Norge bør være gode. Det er ingen unnskyldning for oss at jeg ved reisevirksomhet til mange land opplever at det er et ikke-tema å ta dette på alvor. Det er den standarden vi setter for oss selv, slik også representanten har satt søkelyset på, som gjelder for oss i dette landet. Det er den som også gjelder for mitt arbeid med denne saken og med den videre oppfølgingen av den.