Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Målsettingen med Opptrappingsplanen for psykisk helse var å skape et helhetlig og sammenhengende behandlingsnettverk, der brukernes behov skulle være utgangspunktet for behandling og pleie. Riksrevisjonens rapport viser at målet er langt fra nådd, og rapporten avdekker mange alvorlige svakheter som burde ha vært fulgt bedre opp underveis. Rapporten var ingen stor overraskelse for oss som er i helse- og omsorgskomiteen, og mesteparten av dette har vært påpekt under de årlige budsjettbehandlingene. Noe av det mest alvorlige er at det ikke er noen sammenheng mellom pasientens tilstand og rett til behandling. Det er helt tilfeldig hvem som blir rettighetspasienter, og avslagsprosenten ved poliklinikkene varierer fra 3 til 79 pst. Prosentdelen av rettighetspasienter varierer fra 11 til 92 pst., og en høy andel av pasientene får ikke stilt noen diagnose, bare et symptom. Dette gjelder også for de mest alvorlig syke. Mange fastleger henviser ikke til distriktspsykiatriske sentre når de vet at pasienten ikke blir møtt av en spesialist, men kanskje en sykepleier eller en sosionom. Dette ble også påpekt under høringen. Mange av pasientene blir ikke informert om sine rettigheter, og i mange tilfeller får ikke pasientens lege nødvendig informasjon for å følge opp. De som henvises, får jo da ikke den retten til behandling som de burde hatt ifølge målsettingen. Psykiatere er i liten grad med i behandlingen. Psykiatrisk spisskompetanse er noe som mangler, og det ble også påpekt av legerådet allerede for 20 år siden. Det finnes ingen bemanningsnormer for de distriktspsykiatriske sentrene, og undersøkelsen viser at spesialistandelen der varierer fra 6 til 43 pst. av fagårsverkene. Det er også mange vakanser og utstrakt bruk av vikarer, også utenlandske med varierende norskkunnskap og annen kulturbakgrunn. Dette kan ha stor negativ betydning for behandlingen av denne typen pasienter. Dette tok jeg også opp med Sylvia Brustad i 2007. Fremskrittspartiet er derfor meget kritisk til at de distriktspsykiatriske sentrene ikke er bedre fulgt opp. Det framgår også at det er en veldig uklar ansvarsdeling mellom første- og andrelinjetjenesten og resten av den psykiatriske spesialisthelsetjenesten. Det går selvsagt ut over pasientene og målsettingen om god samhandling. Selv om denne rapporten ikke tar for seg kommunehelsetjenesten, vet man at denne ikke er utbygd for å fange opp de store endringene ved at mange av de sykeste nå bor i eget hjem. Fra 2003 til 2006 var reduksjonen i døgnplasser på 9 pst., og nedtrappingen fortsetter. Helse Sør-Øst kuttet med hele 35 pst. på de tyngste døgnplassene nå i høst. Til tross for det har vi en situasjon hvor vi også innenfor psykiatrien finner det særnorske fenomenet «korridorpasienter». Nedtrappingen av døgnbehandling i sikkerhetspsykiatrien og endringene de siste ti årene har ifølge brukerorganisasjonene og pårørende ført til et dårligere tilbud til de aller sykeste, og dette framkom også på høringen. Før 2004 var rett til nødvendig helsehjelp betinget av de til enhver tid tilgjengelige ressurser. Denne bestemmelsen ble kritisert som både innholdsløs og uten verdi. Kapasitetsbegrensningene ble fjernet fra loven 1. september 2004, og det skulle nå være pasientens tilstand og kostnadseffektiviteten ved de nødvendige behandlingstiltak som skulle bestemme om pasienten hadde et lovmessig krav på helsehjelp. I dag unngås såkalte fristbrudd ved at pasienten enten får avslag eller får avkortet sitt behandlingstilbud, slik at flere går igjennom på raskere tid. De får for få konsultasjoner, eller de blir også sendt ut etter døgnbehandling altfor raskt. Oppfølging i kommunene er ofte fraværende eller altfor dårlig ivaretatt, som har fått alvorlige følger. Det har vi sett gjentatte eksempler på. Pasientgrupper som kommer spesielt dårlig ut, er de mest alvorlig syke med tunge psykiatriske lidelser. Tidligere undersøkelser har også vist at eldre over 60 år er en gruppe som i liten grad benytter eller får tilgang på spesialisthelsetjenesten. Den nye prioriteringsveilederen sies å være et stort skritt i riktig retning, men jeg er dessverre ikke trygg på at den veilederen vil løse de fleste svakhetene som denne rapporten har påpekt. En viktig forutsetning for at pasientene skal få oppfylt sine rettigheter er at det er et godt nok tilbud, at retten til fritt sykehusvalg også gjelder utover dem som har avtale i dag, slik at pasientene kan få behandling der det faktisk er tilgjengelig. Det gjelder også for psykologer og psykiatere, som Fremskrittspartiet har foreslått. I dag er det helseforetakene som begrenser hvem de har avtale med, og mange klinikker og institusjoner kan ikke tilby tjenester. Avslutningsvis vil jeg si at Riksrevisjonens undersøkelse både når det gjelder barn og unge, som vi tidligere har behandlet, og voksne, viser de samme store svakhetene. Behovet for hjelp viser seg å være langt større enn det planen tok høyde for, og resultatet av undersøkelsen og andre framlagte rapporter viser at opptrappingen innenfor psykiatrien må fortsette, men enda mer målrettet og med øremerkede midler, noe Fremskrittspartiet har foreslått, fram til en bedre finansiering kommer på plass. Jeg vil da ta opp forslaget om flere døgnplasser innen sikkerhetspsykiatrien, som er fremmet av Fremskrittspartiet og Høyre.