Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Opptil 80 pst. av befolkningen har ryggplager en eller flere ganger i løpet av livet, og rundt 50 pst. har hatt slike plager i løpet av de siste tolv måneder. Folkehelserapporten 2014 dokumenterer at korsryggsmerter og nakkesmerter er blant de fem ledende årsakene til år levd med helsetap i Norge. Rygglidelser utgjør den største undergruppen blant nye uføretrygdede ifølge Nav. Vond rygg er fortsatt den enkeltlidelsen i helsevesenet som «plager flest, koster mest, men også enklest å behandle, dersom vi tar i bruk tverrfaglig kompetanse og prioriterer primærhelsetjenesten». Hvert år finner det sted rundt 2 millioner ryggrelaterte konsultasjoner i Norge. Det utgjør en stor utfordring i den kliniske hverdagen for leger, fysioterapeuter, manuellterapeuter, kiropraktorer, ergoterapeuter og andre helseaktører. Det er utarbeidet nye retningslinjer for å få en optimal og kunnskapsbasert håndtering av den enkelte ryggpasient. En viktig del av de nye retningslinjene er god kommunikasjon og samhandling med pasienter. De nye retningslinjene er i stor grad basert på internasjonal, ny kompetanse – ikke på norsk – og man anbefaler også i de nye retningslinjene å utnytte de tilgjengelige ressursene på en bedre måte gjennom tverrfaglig samarbeid. Før jeg ble heltidspolitiker, jobbet jeg med inkluderende arbeidsliv i Nav. Av det lærte jeg utrolig mye, som en skulle tro at jeg som politiker hadde visst før det, for jeg var fritidspolitiker ved siden av jobben. Jeg fikk med meg bl.a.: 70 pst. av sykefraværet er knyttet til muskel- og skjelettlidelser og psykiske lidelser. Det er en uklar grense og sammenheng mellom muskel/skjelett- og psykiske lidelser, både fordi langvarige smerter går ut over den psykiske helsen og fordi psykiske lidelser setter seg i kroppen. Derfor vil gode tverrfaglige behandlingsopplegg kunne fange opp og gi hjelp til mestring for den enkelte, slik at man kommer tilbake i jobb og til mest mulig normal funksjon. Økt kunnskap om rygglidelser gjorde at flere fikk rett diagnose. Det er knyttet ganske mye fordommer og tabu til psykiske lidelser, og det var mer sosialt akseptert å si at man hadde vondt i ryggen enn å si at man hadde psykiske lidelser. Dermed fikk man også, med ny kunnskap, rett diagnose og rett behandling overfor dem som trengte mer behandling knyttet opp mot psykiske lidelser. De fleste sykemeldte hadde en forventning om at et enkelt kirurgisk inngrep ville gjøre at de fort ble kvitt smerten og kom tilbake. Det var en utfordring for legene og også for Nav å si at sjansen for å få langvarige komplikasjoner var særdeles høy, og at det ikke var det kirurgiske inngrepet som var den beste behandlingsmåten. Det som viste seg å ha best effekt, var arbeidsmedisinske tiltak og tverrfaglig behandling, der den sykemeldte ble anbefalt å gå tilbake i arbeid så raskt som mulig, eller å bli værende i arbeid, og etablere et godt samarbeid mellom arbeidstaker, arbeidsgiver og tverrfaglig behandling som inkluderer ergonomisk tilrettelegging og praktisk ergonomisk ferdighetstrening. Tiltakene må rettes mot spesifikke problemer og aktivt involvere den ansatte, sykemeldte eller pasient. I tillegg til sykemeldte vet vi at i dag er det langt flere unge som sliter med muskel- og skjelettplager. Men vi har også fått vite – og senest på møte som helseministeren inviterte oss til i februar – at ny kunnskap om eldre viser at det er en tydelig sammenheng mellom funksjonsevne og livskvalitet. Det å styrke muskulatur er kanskje viktigere enn å måle blodtrykk hos eldre, slik legen forklarte oss det i møtet. Sykefravær har vært på dagsordenen i alle nordiske land. Jeg husker godt at vi registrerte hvor store forskjeller det var mellom de nordiske land på andelen med diagnose knyttet opp mot rygglidelser. Det var ganske overraskende, i og med at vi stort sett lever det samme livet og har de samme utfordringene. Om det skyldes ulike holdninger og ulike kulturer, eller om det faktisk var ulik satsing på å bygge opp kunnskapsmiljøer, har jeg ikke svaret på, for Norge har dessverre ikke prioritert å bygge opp kunnskapsmiljøer knyttet opp mot muskel- og skjelettlidelser i det omfanget dette innebærer. Det er spesielt at Norge ikke utdanner sine egne kiropraktorer, når det er nettopp kiropraktorer som er den nest største profesjonen etter fysioterapeuter som behandler nettopp muskel og skjelett. Mangel på utdanningsmiljø for kiropraktorer og spredte og sporadiske forskningsmiljø på muskel og skjelett svekker vår mulighet til å tilby god og helsefremmende behandling, øke livskvaliteten til en stor andel av befolkningen og ikke minst bli bedre på forebygging. Det er nemlig ikke så mye vi vet med sikkerhet om forebygging av muskel- og skjelettplager. Sammenhengene er svake. Vi har for lite forskningsbasert kunnskap, men vi antar at det har en sammenheng med tunge løft og vridninger. Det samme gjelder ensidig kroppslig arbeid, mye risting av hele kroppen, f.eks. ved betjening av visse maskiner og transportmidler. Dårlig fysisk form og inaktivitet gir også økt risiko, arvelige disposisjoner kan også være en medvirkende årsak, og det er også usikkerhet om røyking og betydelig overvekt kan ha betydning. Folkehelsemeldingen er nå til behandling, og i morgen kommer primærhelsemeldingen. Vi ser fram til hvordan helsetjenestene kan organiseres slik at vi både blir bedre på å forebygge og gjennom økt tverrfaglighet kan ta i bruk våre ressurser for å tilby befolkningen rett behandling så tidlig som mulig, slik nettopp HelseOmsorg21 tar til orde for. Vi forventer at kiropraktorer blir en del av primærhelsetilbudet. Kiropraktorer vil ved tidlig intervensjon hindre sykdomsutvikling og medvirke til at pasienter ikke faller ut av arbeid. De bidrar til å styrke pasienters mestringsevne ved å stimulere til livsstilsendring, økt aktivitet og bevegelse. Det er i dag om lag 700 kiropraktorer i Norge, og antallet øker. Dette gir en stadig bedre tilgjengelighet til tjenesten. Kiropraktorer representerer en høyt spesialisert kompetanse på hele muskel- og skjelettområdet og kan bidra i kommunenes innsats på forebyggende tiltak. Muskel- og skjeletthelse er en av de største folkehelseutfordringene i årene som kommer. Helse- og omsorgskomiteen var også tydelig i behandlingen av årets statsbudsjett om behovet for mer spesialkompetanse på muskel- og skjelettlidelser. Det handler om å prioritere innsatsen og mer kunnskap på felt der vi vet at vi har de store helseutfordringene. Det er dessverre uklart for meg hvordan samspillet er mellom fagstatsrådene i slike saker. Når vi henvender oss til kunnskapsministeren om helseutdanningen, blir det vist til helseministeren og motsatt. Derfor har vi valgt å belyse mangel på kiropraktorutdanning og forskning på muskel og skjelett ved å adressere interpellasjoner til begge statsrådene her i dag. Så spørsmålet til helseministeren er: Hvordan vil han sikre økt kompetanse og samhandling mellom helsepersonellgrupper innen muskel- og skjelettområdet?