Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2004-06-09:
Krisesentrene er for mange kvinner et livsviktig sted å få komme til. Mange kvinner har måttet søke beskyttelse innenfor krisesenterets fire vegger. De har flyktet fra hjemmet sitt og en hverdag fylt av vold, kriser og trusler. Vold i hjemmet er et samfunnsproblem. Noen har sagt at det farligste en kvinne kan gjøre, er å flytte sammen med en mann. Det sier noe. Det er ingen tvil om at den rollen som krisesentrene har for disse kvinnene, er av avgjørende betydning. Helt siden etableringen på 1970-tallet har sentrene vært et viktig ledd i samfunnets tilbud om akutthjelp til voldsutsatte kvinner. Sentrene er på mange måter også et praktisk utløp for nestekjærlighet. Kvinner har i omsorg for sine medsøstre lagt, og legger, ned mange timer med frivillig arbeid for å gi andre kvinner en nødhavn i en vanskelig situasjon. Denne saken har også skapt et stort engasjement i Stortinget. Det viser alle de vedtak og bestemmelser og ombestemmelser som Stortinget har gjort i forhold til krisesentrene opp gjennom tidene. Gjennom hele prosessen opplever jeg et tverrpolitisk ønske om å sikre dette tilbudet, selv om vi har vært uenige og også er uenige i dag om hvordan vi best gjør det. Krisesentrene er i dag avhengige av lokal finansiering for å utløse det statlige tilskuddet. Denne finansieringen har en del av senterlederne gitt utrykk for at de bruker mye tid på. Hvis en endrer kostnadsfordelingen mellom stat og kommune, vil senterlederne fortsatt bruke mye tid på å få på plass den lokale andelen. Det vi i Kristelig Folkeparti ønsker, er å gi sentrene en håndsrekning for å få på plass langsiktige kommunale og interkommunale avtaler med kommunene. Kommunepolitikerne våre har vist en enormt flott evne til å prioritere krisesentrene. På tross av at det er mange rådmenn som truer med å trekke bevilgningene, har kommunepolitikerne tatt ansvar, og den kommunale økningen i tilskuddene har økt med henholdsvis 6, 7 og 14 pst. de siste tre årene. Statens barnevern og familievern skal etter Kristelig Folkepartis syn være en medspiller til sentrene. De skal bidra med hjelp til å få på plass avtalene og kunne være med i utvikling av kompetanse. Det er fra i år også kommet en ny tildelingsrunde med søknadsfrist i september. Det vil si at skulle man lokalt skaffe økte midler etter første tildeling, vil man kunne få midler fra staten. Det er også et viktig poeng at det er en god nærhet til andre førstelinjetjenester, hjelpetilbud og ordninger. Disse finnes stort sett på lokalt og regionalt nivå, og det er også et argument for å beholde en forankring til det lokale. Noen sentre sliter med slitte og dårlige lokaler. Mer enn 50 pst. av kostnadsøkningen de siste årene har gått til utbedring og kompetanseheving. Det er derfor bra at denne regjeringen nå har tilrettelagt for lån fra Husbanken, slik at sentrene kan få lån til utbedring, ombygging og ominnredning i tillegg til oppføring. Én ting viste Kvinnevoldsutvalget, som avgav innstilling før jul, oss klart: Vi vet for lite om omfanget av vold i hjemmet. Vi vet også lite om tilgjengelighetstilbudet for utsatte kvinner i akutt krise. Kristelig Folkeparti er derfor glad for at det skal utarbeides en tilgjengelighetsplan for hele landet. Det meldes fra en del krisesentre i storbyene at det er en overvekt av kvinner med etnisk minoritetsbakgrunn på sentrene – urovekkende mange. Mange har flyktet fra sine norske menn. Noen av disse driver en systematisk utnytting og mishandling av kvinner fra andre land som de har giftet seg med. Disse kvinnene er ofte totalt isolert, uten noe nettverk. Jeg er glad for at komiteen har understreket det behovet for økt kunnskap medarbeidere ved sentrene trenger overfor denne gruppen. Jeg vil også minne om det komiteen sa om barn på krisesentre i forbindelse med familie- og barnevernsmeldingen. Jeg vil avslutte med å si at Kristelig Folkeparti ønsker å ivareta sentrenes egenart og den drivkraften som ligger i måten de er opprettet og drevet på. Men det er også viktig at vi ser på dette tilbudet som en del av det tilbudet som samfunnet har for voldsutsatte kvinner. Derfor krever det at det meste av finansieringen er offentlig, enten den er kommunal eller statlig.