Erling Brandsnes (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
To saker på dagsordenen i dag behandler spørsmålet om elektronisk signatur. Den første gjelder samtykke til EØS-komiteens avgjørelse om innlemmelse av en fellesskapsramme for elektroniske signaturer i vedlegg XI til EØS-avtalen. Dette er behandlet i Stortinget. Den andre er den vi nå har til behandling i Odelstinget, og som følger opp direktivet med en norsk lov om elektronisk signatur. Deler av direktivet er allerede regulert i norsk rett, men departementet har valgt å foreslå å implementere direktivet i en egen ny lov med tilhørende forskrifter. Bruken av Internett har økt svært raskt i Norge. Dette gjelder f.eks. banktjenester, det å levere selvangivelse og kommunikasjon via den raske og verdensomspennende e-posten. Handel over nettet blir også mer og mer vanlig. Denne utviklingen har utløst behov for å ha systemer og kontrollrutiner, slik at en kan være sikker på at avsenderen er den han eller hun utgir seg for. Målet er derfor at en elektronisk underskrift eller signatur skal bli like akseptert og bindende som en håndskreven underskrift ved papirbasert kommunikasjon. Et harmonisert regelverk for elektroniske signaturer i Europa vil være med på å hindre barrierer for handel og gjøre bruk av nettet sikkert både for enkeltpersoner og bedrifter. De andre nordiske land har arbeidet og arbeider også for å få lover som regulerer bruken av elektroniske signaturer. I Danmark har loven trådt i kraft fra 1. oktober i år. Etter mitt syn er den foreslåtte lovteksten svært åpen, i den forstand at lovteksten ikke legger snevre rammer som kan sette grenser for en utvikling av ulike systemer for elektroniske signaturer. Etter hvert som elektronisk signatur blir akseptert og kommer i bruk, vil en få erfaringer som i neste omgang kan vise om det er behov for å stramme inn lovens bestemmelser. Fordi dette er en ny lov og en ny måte å sikre avtaleinngåelse mellom to parter på, er det i lovteksten en rekke definisjoner. Dette gjør selvsagt at lovforslaget på et vis kan virke teoretisk og vanskelig tilgjengelig, og slik sett kan det være problematisk å fatte rekkevidden av lovens bestemmelser i dag. På samme måte kan det være vanskelig å forestille seg hvordan bruken av elektronisk signatur vil skje i praksis. Når systemene kommer på plass, vil det sannsynligvis ikke bli mer mystisk enn å bruke internettbank i dag. For å sikre tilliten mellom avsender og mottaker skal det utstedes signaturer sammen med et sertifikat av en tredjepart, i loven kalt sertifikatutsteder. Loven legger opp til at signaturene og sertifikatene på det norske marked skal oppnå et visst sikkerhetsnivå. Når dette er til stede, kalles disse produktene for kvalifiserte. En slik kvalifisert signatur skal gis samme rettsvirkning som en håndskreven signatur. Det kan også bli brukt andre elektroniske signaturer som ikke oppfyller kravene til å få betegnelsen kvalifisert. Det er likevel grunn til å anta at brukerne vil foretrekke det høyeste sikre nivå, og at kvalifiserte signaturer dermed blir ledende innen elektronisk handel og kommunikasjon hvor en ønsker å forvisse seg om at den en kommuniserer med, virkelig er rett person. Det er også viktig at framstillingen av signaturer blir gjort så sikker som mulig, og at det blir en god beskyttelse mot forfalskninger. Lovforslaget har også tatt høyde for at det ikke skal bli mer administrasjon enn høyst nødvendig ved innføring av loven, men at den likevel er tilstrekkelig. Tilsynsordningen for utstedere av kvalifiserte sertifikater er i utgangspunktet tenkt lagt til Post- og teletilsynet. Komiteen er enig i at dette synes naturlig i startfasen av bruken av elektronisk signatur. Med vedtaket av loven om elektronisk signatur er det lagt til rette for videreutvikling av bruken av Internett. Hvilken betydning dette vil ha for handel og avtaleinngåelse over nettet, er usikkert. Men det er grunn til å regne med at dette kan bli av meget stor viktighet i de kommende år.