Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2016-10-04:
Det hersker i denne debatten bred enighet om at Norge er et samfunn med små forskjeller. Vi har en aktiv stat, vi har fellesbetalte helsetjenester og utdanning, vi har sterke fagforeninger og et sosialt sikkerhetsnett, som er avgjørende for velstand og trygghet for alle innbyggerne. Sammen med et velutviklet, godt trepartssamarbeid danner det grunnlaget for det vi omtaler som den norske samfunnsmodellen. Det har bidratt til en unik kombinasjon av sosial mobilitet, trygghet og et svært omstillingsdyktig næringsliv og samfunn. Men det som er forunderlig, er at det framstilles som om dette er en slags naturlov, som har kommet til oss av seg selv. Det er ikke riktig. Dette er et resultat av et langsiktig, politisk bevisst arbeid der vi har gjort noen valg, fordi vi ønsker å ha det sånn. For Arbeiderpartiet er det helt sentralt å bygge videre på denne norske modellen. Den har tjent oss godt. Under Stoltenberg-regjeringen ble det skapt 360 000 nye jobber, de aller fleste i privat sektor. Nå utfordrer regjeringen denne modellen, den modellen som er fundamentet for en vellykket omstilling. Regjeringen har hatt troen på at betydelige skattekutt til dem som har mest fra før, skulle gi flere arbeidsplasser. Resultatene har uteblitt. Det skapes knapt nye arbeidsplasser her i landet, og de få nye som etableres, kommer i offentlig sektor. Regjeringen har imidlertid rett i at vi står overfor nye endringer og nye store omstillinger i det norske samfunnet. En av de store omstillingene som vil møte oss i framtiden, er knyttet til digitaliseringen. Den vil komme kraftig og tydelig også i transportsektoren. Det vil gjøre at vi fundamentalt må endre måten vi ser på transport på, og det vil kunne endre samfunnet: selvkjørende kjøretøy, deling av trafikkinformasjon og delingsøkonomi. Denne omveltningen vil representere enorme muligheter, men for noen mennesker også en trussel – en utfordring. Vi vil effektivisere og automatisere mange oppgaver som i dag utføres av mennesker. For mange mennesker – mange titusen mennesker, kanskje – vil det være en utfordring. Vil jobben min bestå? Kommer selvkjørende biler, T-bane og tog til å overta jobben min? Vil Uber erstatte drosjenæringen? Disse endringene – og mange endringer – må møtes med en klar plan og strategi. Hvordan skal vi utnytte digitaliseringen til beste for fellesskapet? Hvordan møter vi de åpenbare utfordringene dette vil ha for den enkelte arbeidstaker? Her er det ingen strategi eller vilje til å tenke langsiktig fra denne regjeringen. Politisk lederskap er å vise retning. Regjeringen svarer med å vise til ideologi – det er marked for markedets egen skyld. Det ser vi i denne debatten. Når vi adresserer spørsmålet knyttet til de 139 000 faktisk arbeidsledige menneskene vi har i dette landet, blir vi beskyldt for å drive med svartmaling og møtt med retoriske øvelser om hvordan denne arbeidsledigheten er fordelt i landet. Dette handler om integriteten til det enkelte menneske, menneskets verdighet med hensyn til å ta vare på seg selv, forsørge seg selv og sin familie. Dette er ingen retorisk øvelse – en kan ikke avskrive det med det. Skal vi lykkes i krevende omstillinger, må vi mobilisere fellesskapet og trepartssamarbeidet. Det gjør ikke regjeringen. Regjeringen utfordrer i stedet den norske modellen. Regjeringen fører en politikk for flere i midlertidig ansettelse og dermed større forskjeller. Mangel på innsats for å hindre sosial dumping, ikke minst innenfor transportsektoren, gir større ulikhet på arbeidsmarkedet. Finansministeren arbeider systematisk for å svekke det organiserte arbeidslivet. Det svekker den norske modellen, og når vi svekker den norske modellen, øker også ulikhetene. Utrygghet for arbeid og utrygghet i arbeid svekker livskvaliteten, og det er en viktig årsak til økt ulikhet. Økt ulikhet svekker fellesskapet vårt. Den andre store utfordringen er klimaet. Transportsektoren står for om lag en tredjedel av det innenlandske utslippet, og skal vi nå våre internasjonale forpliktelser som følge av Paris-avtalen, må det ifølge tidligere statsråd Sundtoft dramatiske virkemidler til. Vi hørte en samferdselsminister tidligere her i dag som presterte å snakke i 5 minutter om utfordringer i transportsektoren uten å nevne klimautfordringen. Det finnes ingen dramatiske virkemidler, ingen kraftfulle virkemidler her. Regjeringen har så langt ikke evnet å finne verken virkemidler eller initiativer til et grønt skifte i transportsektoren. Det er ingen nye løsninger. I Arbeiderpartiet har vi fremmet en lang rekke forslag til tiltak som vil framskynde den helt nødvendige omleggingen. Senest i vår fremmet vi 45 forslag til endringer. Det viser at initiativet ligger i Stortinget, det ligger ikke hos denne regjeringen. Jeg forventer at regjeringen nå løfter blikket, klarer å skue framover og komme tilbake til Stortinget gjennom Nasjonal transportplan og adressere både digitaliseringsutfordringene, de mulighetene som ligger der, og klimautfordringene. Den omstillingen vi står overfor, løser vi best i fellesskap. Regjeringen svekker fellesskapet. Derfor må vi få en ny regjering neste år.