Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
La meg først få lov til å bemerke at det vanlige når det gjelder omstridte juridiske spørsmål, er å innhente synspunkter fra Justisdepartementets lovavdeling, som i så måte blir ansett for å være en slags nøytral lovfortolker. Regjeringsadvokaten er ikke det samme. Regjeringsadvokaten er regjeringens advokat. At man i regjeringen hører på regjeringsadvokaten, er helt greit, men han har ikke den samme status for de fleste av oss som Justisdepartementets lovavdeling, særlig ikke når andre professorer i jus og eksperter på området mener noe annet enn det departementet og sosialministeren nå hevder. Sosialministeren slår også fast en rekke ting, som egentlig er en påstand, som det altså ikke foreligger noen juridiske betenkninger om, som vi har bedt om flere ganger uten å ha fått en eneste én – ei heller de som måtte være foretatt av embetsverket, kan jeg se har vært noen juridisk betenkning. Sosialministeren slår fast at § 27 ikke kan brukes. Hun forklarer ikke hvorfor den ikke kan brukes. Det står eksplisitt i § 27: «Departementet gir nærmere forskrifter til gjennomføring av loven. Når særlige grunner taler for det, kan departementet fravike lovens bestemmelser til fordel for enkelte pensjonister eller grupper av pensjonister.» Statsråden har hjemmel i Sosialdepartementet til å fravike lovens bestemmelser hvis det er til gunst for pensjonister, særlig når Stortinget i plenum har fattet et vedtak. Hun sa nettopp at Regjeringen og departementet ikke kan endre praktiseringen av en lov som er vedtatt i samsvar med loven. Jo, Regjeringen kan gjøre det når Stortinget i plenum har fattet et vedtak hvor man nettopp ber Regjeringen om å gjøre det. Da kan hun det. Klart hun kan det! Men det kommer vi tilbake til når vi får nærmere utredninger om disse tingene fra Grunnlovsutvalget, som er i sving, og som går inn i disse problemstillingene. Jeg tror det er mange som mener det samme som meg. Så tilbake til statsministerens innlegg, som jeg synes var gledelig klart på de avgjørende punktene. Jeg er enig med statsministeren i at vi skal være enige om det vi kan være enige om. Han har med bred penn – og det samme har sosialministeren gjort – slått fast at når Stortinget har fattet et vedtak, skal det gjennomføres. Det er det ikke noe spørsmål om. Jeg vil hevde at hvis man leser gjennom St.meld. nr. 4 for 2001-2002, er det mange steder hvor man absolutt kan stille det spørsmålet, om det er intensjonen til Regjeringen og regjeringsapparatet å gjennomføre stortingsvedtaket. Men det er mulig vi må ha en mer systematisk oppfølging av stortingsvedtaket, for dette er det første, spede forsøket på en slik melding. Spørsmålet er: Når det her sies at man kommer tilbake til det i andre dokumenter, hvem er det da som kontrollerer at man gjør det? Det er mulig at man bør ha et bedre apparat, men vi er i hvert fall kommet i gang med noe større interesse for dette, og det synes jeg er gledelig. Statsministeren snakket om at jeg måtte ha sagt noe galt om nordsjødykkerne. Det er lite sannsynlig, i og med at jeg ikke har snakket om nordsjødykkerne i det hele tatt. Jeg har ikke nevnt dem i mitt innlegg. Det er det andre som eventuelt har gjort, men jeg er helt enig i at det er gledelig at dette blir fulgt opp. Jeg har ikke kritisert Samarbeidsregjeringen for kulturminnefondet. Jeg har bare påpekt at vedtaket fra 2000 ikke har vært fulgt opp etter at denne innstillingen var avgitt. Det har nå gått veldig lang tid, så her rettes kritikken mot regjeringsapparatet eller Regjeringen, uavhengig av hvem det er. Men jeg konstaterer at når det gjelder akkurat det, har altså Regjeringen her for én gangs skyld – det er nesten så det skulle være kryss i taket, selv her i stortingssalen – lyttet til Fremskrittspartiet og ikke til sin egen fraksjon, for i komiteens innstillingen står det at flertallet «viser til at Regjeringen varsler at det vil bli lagt frem et forslag til opprettelse av et kulturminnefond høsten 2002 i forbindelse med budsjettet for 2003 og sier seg tilfreds med at Stortingets vedtak ved dette kan bli gjennomført». Vedtaket er altså fra 12. oktober 2000. I vår merknad skriver vi: «Disse medlemmer vil be Regjeringen fremme forslag om opprettelse av et Norsk kulturminnefond i inneværende vårsesjon.» Her er det altså Fremskrittspartiet som er bønnhørt, og ikke de øvrige partier, som syntes dette var greit å få til høsten. Når det gjelder negativ effekt, er vi altså ganske enkelt uenige. Når Stortinget har fattet et vedtak, er det etter min oppfatning – og det tror jeg en undersøkelse i Stortinget fra Regjeringens side ville ha klarlagt – en selvsagt ting at alle utgifter i forbindelse med Stortingets eget vedtak skal dekkes over statsbudsjettet. Hvis det har eventuelle virkninger for kommuner eller for KLP, skal Stortinget dekke og refundere de utgiftene. Det er en selvsagt ting for oss at når Stortinget vedtar et eller annet med bevilgningsmessige konsekvenser, så er det Stortinget som har bevilgningsansvaret. Det er etter min oppfatning en oppkonstruert problemstilling. Det er også gledelig at både sosialministeren og statsministeren ikke følger opp regjeringspartienes synspunkter om negativ effekt i Innst. S. nr. 170, for de slår aldeles ikke fast at det skal gjennomføres. Det eneste flertallet skriver om når det gjelder negativ effekt, er at de «viser til at den nedsatte Pensjonskommisjonen skal vurdere de enkelte elementene i dagens pensjonssystem, herunder tjenestepensjonsordningene og negativ effekt i samordningssystemet. For øvrig avventer flertallet den varslede høringssak i mars/april om problemstillingen og mulige løsninger». Sosialministeren sa at det hadde tatt åtte måneder å få ut høringsnotatet. Det er fantastisk at det er et hovedpoeng i høringsbrevet å vise til den innstillingen vi nå behandler. Det er mye som tyder på at grunnen til at man ventet, nettopp var at man ville sikre seg den merknaden jeg nettopp leste opp – den er en hovedsak i selve høringsnotatet. Men her har statsministeren og sosialministeren slått fast at denne regjering vil gjennomføre vedtaket den 15. juni om negativ effekt, og da spiller det ingen rolle hva Pensjonskommisjonen mener. Regjeringen har altså sagt at det er ikke nå parkert i Pensjonskommisjonen. Det er høringen – som så vidt jeg skjønner skal avsluttes 1. november – som er det avgjørende, og da kommer Regjeringen med de nødvendige forslag til Stortinget for gjennomføringen av vedtaket, og vil da selvsagt ikke påberope seg og si: Vel, nå er høringen over, men nå må vi vente på Pensjonskommisjonen. Da vil nemlig jeg igjen få rett når jeg hevder at det er noen som prøver å trenere gjennomføringen. Det er en del pensjonister som venter på at dette skal gjennomføres, fordi de gjerne vil ha disse kronene mens de er i live. Så sier statsministeren at et stortingsvedtak fritar ikke en regjering for et visst minimum av saksbehandling. Det er jeg helt enig i. Jeg er helt enig i at man skal ha et minimum av saksbehandling. Men hvis saksbehandlingen blir en maksimumssaksbehandling, med klare tendenser til og inntrykk av at man egentlig prøver å få utsatt i tid å gjennomføre det, og knytte til det andre problemstillinger som ikke er korrekte, da blir det noe annet enn den minimumssaksbehandlingen vi alle er enige om. Der viser jeg til massevis av eksempler i St.meld. nr. 4. Jeg er helt enig med statsministeren i at vi kanskje burde være flinkere til å fatte presisjonsvedtak i Stortinget. Det gjelder sikkert alle partier. Men det går også av og til an for en regjering å fortolke et stortingsvedtak på en enkel og grei måte, i stedet for å lete med lys og lykte for å problematisere en situasjon som egentlig er enkel. Det er det etter min oppfatning også masse eksempler på i St.meld. nr. 4. Og så sier statsministeren at det er mye som må på høring. Vel, det er et definisjonsspørsmål. Den såkalte høringsinstruksen, som er en regjeringshøringsinstruks, har hjemmel for å fravike høringskravet dersom regjeringen mener at saken egentlig er avklart. Det er hjemmel i instruksen for å la være å ha høring. Synspunktene på negativ effekt fra de aller fleste av dem som står på høringslisten, er allerede kjent i departementet. Men i instruksen fins det altså en mulighet. Og da er mitt spørsmål: Hvis Stortinget fatter et krystallklart vedtak, hvor den politiske avgjørelsen er krystallklar, hva er da vitsen med en høring? Hvis Stortinget har fattet et vedtak og bestemt seg, da kan man la være å foreta høringen. Der hvor Stortinget ber om det i vedtakene sine – og det gjør man i mange tilfeller, og da står det at Stortinget ber Regjeringen utrede, og så legge frem forslag – da skal man utrede. Men i de tilfeller der det er en politisk uenighet som er veldig enkel, og Stortinget fatter et vedtak, da er ikke regjeringen bundet – slik statsministeren etter min oppfatning nå kunne tolkes å hevde – til å gjennomføre en stor og svær og diger høring om det politiske spørsmålet som altså på forhånd er avklart. Det er noe som heter at man for så vidt kan utrede og utrede, men av og til burde det være slik at man kunne fatte noen beslutninger, skjære gjennom når det gjelder utredninger og ta en politisk avgjørelse. Selvsagt vil jeg også slutte meg til det statsministeren sier at det er veldig mange i statsforvaltningen som gjør et godt arbeid. Men det er ved gjennomlesing av St.meld. nr. 4 det klare inntrykk på en del steder, og tilbakerapporteringen fra Fremskrittspartiets representanter i dette hus er at det er en voksende irritasjon og en voksende klar forståelse av at Regjeringen ikke følger opp Sem-erklæringen, ikke gjennomfører det den har lovet å gjennomføre, og i altfor stor grad lytter til sine byråkrater i stedet for til Stortinget. Vi mener det er vår plikt å si fra til Regjeringen om at det er et inntrykk som et opposisjonsparti av en viss betydning i visse sammenhenger har, slik at statsministeren er kjent med det. Jeg la merke til at han i sitt innlegg sa at han håpet å være statsminister en stund fremover og ikke gå av i altfor nær fremtid.