trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-10-04:
Hvis man skal belære noen, må man nesten ha autoritet på det man prøver å belære noen om. Jeg la merke til at statsministeren prøvde å belære opposisjonen om to ting. Det ene er uro for økonomien. Vel, med det nivået på pengebruk som denne statsministeren har stått for, har hun ikke den autoriteten som trengs for å belære på det området. Så var det også belæring om polariserende retorikk. Ja, hvis jeg var statsministeren som tok Fremskrittspartiet inn i regjering, ville jeg vært forsiktig med å belære opposisjonen om polariserende retorikk også. Men det var egentlig representanten Grøvan som fikk meg til å ta ordet på nytt, fordi han beskrev «sprik» i opposisjonen når det gjelder ulike forslag og løsninger. Vi er jo forskjellige partier, så vi mener forskjellige ting, vi. Jeg synes det mest oppsiktsvekkende spriket som er avdekket i denne debatten, er spriket mellom det Kristelig Folkeparti mente for et år siden, og det de mener i dag, særlig når det gjelder sosiale spørsmål og hensynet til dem som har minst i det norske samfunnet. Kristelig Folkeparti har vært et parti som vi har kunnet stole på når det gjelder å bekjempe de usosiale kuttene som Høyre har ønsket seg, f.eks. å beskytte uføres alderspensjon og å stå opp for en arbeidsavklaringspengeordning som skal ta vare på og følge opp folk, istedenfor å gi opp folk. Før det blå veivalget var Kristelig Folkeparti også et parti som stemte imot sånt, som var for å beholde skjermingen av uføre i pensjonssystemet, som var imot det blå-blå kuttet i arbeidsavklaringspenger. Men nå har vi fått avklart i trontaledebatten at ikke bare er dette noe Kristelig Folkeparti er med på i regjering – de er ikke engang tvunget til det, fikk vi høre fra Ropstad i går – de er for kuttet i arbeidsavklaringspenger. De synes det er bra. Det er jo ærlig, men det viser veldig tydelig konsekvensene av det blå retningsvalget til Kristelig Folkeparti, for det det betyr, er at disse kuttene kunne ikke skjedd hvis Kristelig Folkeparti hadde gått inn i et annet samarbeid eller forblitt i opposisjon. Det betyr at Kristelig Folkeparti står ansvarlig for de kuttene som nå rammer, mennesker som har lite, uføre, ungdom på arbeidsavklaringspenger. Jeg tenker at med alle de høystemte diskusjonene om verdier som var i fjor høst, er det en del folk som kanskje er litt forbauset over at det valget de endte opp med å ta, var støtte til en politikk som gir mer til milliardærene, og mindre til uføre og ungdom som sliter.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-10-04:
Det har vært snakket om å mistro andres motiver, men jeg tror jo det motsatte her: Jeg tror så godt om Kristelig Folkepartis motiver at jeg nekter å tro at de egentlig synes disse usosiale kuttene er en god idé. Det er derfor jeg er forundret over at representanten Grøvan kan få det til å gå opp at Kristelig Folkeparti for ett år siden var imot kutt i arbeidsavklaringspenger, men nå er for, og at det på en eller annen måte er en slags logisk sammenheng mellom de to, for det er det jo ikke. Hvis en er imot en fattigdomslinje som baserer seg på at hvis folk bare blir fattige, kommer de til å bli friske og komme i arbeid, er en imot det både i 2018 og i 2019, tenker jeg. En er ikke litt for det det ene året og litt imot det det andre året. Da tenker jeg at det ville være mer ærlig å innrømme at dette er prisen å betale for samarbeidet med høyresiden – da må en være med på å gjennomføre høyresidens usosiale kutt istedenfor å late som om Kristelig Folkeparti plutselig tror at syke folk blir friske av å bli fattigere. Jeg tror faktisk så godt om representanten Grøvan at jeg tror at han ikke tror på det.
Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2019-10-04:
For noen dager siden streiket til sammen sju millioner mennesker i verden på samme dag, for samme sak, og de var fra samme generasjon, med samme krav til verdens ledere om å skjerpe klimapolitikken, være modig, være mer utålmodig. Jeg lyttet med veldig interesse til statsministerens tale nå. Jeg merket meg at statsministeren også har adoptert en ny trend i klimapolitikken, som hun deler med Senterpartiet og Rødt, om å advare mot en mer ambisiøs klimapolitikk fordi det kan føre til svekket tillit fra velgerne – ironisk nok de samme velgerne som i veldig mange år har bedt om nettopp en mer ambisiøs klimapolitikk, uten at politikerne har levert. Jeg ber statsministeren være veldig tydelig her, for jeg mener at hun antydet at det finnes steder i verden hvor statsledere og politikere som er ansvarlige, ikke har blitt gjenvalgt på grunn av en mer ambisiøs klimapolitikk. Da ber jeg statsministeren om å klargjøre hvor det i så fall har skjedd.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-04:
Når ambulanseflyene ikke er tilgjengelige for innsats, truer det befolkningens trygghet for liv og helse. I juli var det under 70 pst. tilgjengelighet. For en ukes tid siden sto seks av ni fly på bakken som utmeldt i kortere eller lengre tid. Dette er bakgrunnen for at både leger og sykepleiere i tjenesten nå har sendt inn bekymringsmelding om beredskapen. Så har operatøren, Babcock, senest i går, sagt at de hadde løst noen tekniske problemer med flyene, sånn at de skulle levere bedre på tilgjengelighet. Senere samme dag kom nyheten om at begge flyene i Alta sto på bakken og var utmeldt – fra et kommersielt selskap som ikke leverer i tråd med kontrakten, noe som kan få fatale konsekvenser for pasientsikkerheten. Mener Erna Solberg at disse kontraktsbruddene bør få konsekvenser for Babcock, og hvilke konsekvenser bør det i så fall få?
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-04:
I debatten har både Fremskrittspartiet og Høyre uttalt at Arbeiderpartiet følger etter Rødt i debatten om kommersielle i velferden, som om det var noe negativt. Hvis det stemmer, er det jo en god nyhet. Da følger Arbeiderpartiet flertallsviljen i befolkningen. De er i så fall med oss på å sørge for at skattepengene går til velferd, ikke til privat profitt. Ikke minst er det også fornuftig næringspolitikk at de som har kapital, bruker den på å investere i næringsliv framfor å skulle skaffe seg et sugerør i statskassa. Så gjenstår det å se om Arbeiderpartiet gjør sånn som Fremskrittspartiet og Høyre påstår. De har jo foreløpig i Stortinget dessverre stemt ned våre forslag om å stanse profitten i velferden. Men ting kan jo skje i tiden framover. Så har vi et parti som ofte i hvert fall hevder å forsvare nasjonale interesser, nemlig Fremskrittspartiet, men som altså ligger så flate for EU at de stemmer mot et forslag om å utrede handlingsrommet i EØS-avtalen. Noe mer EU-lojalt enn et sånt parti er det nesten vanskelig å finne i Stortinget, og det sier ikke så rent lite om det partiet. Vi har et forslag inne som handler om vindkraft, om å stille utbyggingen i bero inntil Stortinget får behandlet hele rammeplanen for vindkraft. Det er fordi man har gitt konsesjon til ulike vindkraftanlegg uten å se inngrepene i naturen i sammenheng. Da bygges naturen ned bit for bit, og det er en stor trussel mot biologisk mangfold og mot sårbar natur som skaper enormt engasjement ute i befolkningen. Så jeg håper vi kan få med oss stortingsflertallet på å trekke i nødbremsen inntil Stortinget får se dette i helhet, sammen med den øvrige rammeplanen for vindkraft, som bør komme til Stortinget til behandling. Når det gjelder vårt forslag om luftambulansen, er det sånn at når man ser på anbudsdokumentene, har operatøren et ansvar for å levere en tilgjengelighet på over 95 pst., selv om de har sagt noe annet i mediene. Dette kravet ligger der. Det er et krav fra det offentlige om tilgjengelighet av ambulansefly som de bør levere på. Hvis ikke bør kontrakten etter vårt syn sies opp. Til slutt: Det er etter vårt syn rart at et parti som Senterpartiet stemmer mot forslaget vårt om at utslippskuttene som vi må igjennom, skal skje på en sosialt rettferdig måte. Det er nødvendig, mener vi, for å få oppslutning om nødvendig omstilling. Det bør egentlig samtlige partier gå for – og med det følge den danske modellen. De har altså stemt for dette i det danske Folketinget.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Seks av ti NHO-bedrifter mangler ansatte med rett kompetanse, og det er spesielt mangel på fagarbeidere som trekkes fram. En slik utvikling svekker næringslivets tilgang på kompetanse og kunnskap, noe som igjen reduserer bedriftenes konkurransekraft. Dette undergraver et organisert arbeidsliv og svekker ansattes rettigheter til hele og faste stillinger med gode lønns- og arbeidsvilkår. Den samme utviklingen har vi også i mange kommuner, hvor viktige velferdsoppgaver skriker etter ansatte med rett kompetanse i hele, faste stillinger – ansatte som kan gi barn, unge og eldre en god oppfølging med høy kvalitet. I Fagbladet kan vi lese at i 2035 vil Norge mangle 18 000 helsefagarbeidere. Allerede nå er det en stor mangel innen helse, pleie og omsorg – anslått til over 12 000. Vi trenger flere fagarbeidere for at Norge skal gå rundt, og at vi som samfunn skal kunne utvikle gode velferdstjenester for alle. Den viktigste satsingen vi kan gjøre, er å investere i framtiden, nemlig våre barn og unge. Arbeiderpartiet vil gi de unge en læreplassgaranti, sånn at ungdom kan sluttføre sin utdannelse. Gjennom å styrke tilbudet for ungdom som velger yrkesfaglige studieretninger, vil vi i større grad dekke det store behovet for fagarbeidere i framtiden. Vi har ingen tid å miste på dette området. I 2018 var det over 29 000 søkere til læreplass, og 26 pst. fikk ikke læreplass. I dag er det nesten 6 000 ungdommer som har gått to år på yrkesfag og ikke får fullført utdannelsen sin på grunn av at det ikke finnes en læreplass. Det er uakseptabelt. Vi kan prøve å forestille oss at 25 pst. av alle ungdommer som går på studiespesialiserende studieretning, ikke får fullført det siste året på grunn av at det ikke finnes plass. Dette utgjør en stor og urettferdig forskjell mellom ungdom som velger yrkesfaglig studieretning, og dem som velger studiespesialiserende. I denne valgkampen har jeg besøkt mange skoler, bedrifter og kommuner. Alle jeg har møtt, har gitt klar beskjed om at en må ha en målrettet innsats og en klar strategi for hvordan vi skal gi ungdom en læreplass, som sikrer ungdom en utdannelse, og at en kan dekke det behovet som samfunnet har for fagarbeidere. Hvis f.eks. kommune, fylkeskommune og næringsliv i fellesskap går sammen om å følge opp en sånn garanti for elever ved f.eks. Meldal og Orkdal videregående skoler, slik at de kan få sluttført utdannelsen sin, vil de også få en god kompetanse i den nye kommunen Orkland. Dette er særlig viktig i en tid da vi bør motvirke sentralisering, og står i sterk motsetning til Høyres ønske om et fritt skolevalg, som heller kan bidra til nedleggelse av viktige distriktstilbud i hele landet. Gjennom en læreplassgaranti vil vi dekke et behov for fagarbeidere, øke interessen for yrkesfagene, minske forskjellene og ikke minst sikre flere tusen ungdommer et fagbrev. Vi trenger flere stolte fagarbeidere.
Geir Adelsten Iversen (Senterpartiet), 2019-10-04:
Det har vært mye å lære i forbindelse med årets valgkamp. Jeg var så heldig å treffe en fisker ved navn Arnt Jakob på kaia i Nesseby. Arnt Jakob er en aldeles ung kar som har et sterkt ønske om å klare seg selv, uten hjelp fra Nav. Nesseby ligger innerst inne i Varangerfjorden, og på grunn av krabbe er det lite annet å fiske der. Arnt Jakob var veldig tydelig på at dersom minstekravet for å få full krabbekvote ble hevet, ville de fleste fjordfiskere i Nesseby måtte kaste inn håndkleet og begynne å gå på Nav. Mange av de rundt 30 båtene som er i Nesseby, er for små til å dra ut til kysten. Mitt håp er at vi kan hjelpe Arnt Jakob og andre fiskere som ønsker å klare seg selv, ved at vi gir dem gode muligheter til å få et utkomme. Fram til kvoteregimet ble innført, var det full fart i de fleste fiskevær langs kysten. Et av mine mål under valgkampen var å se om det fortsatt var full fart. Var det helårige arbeidsplasser på land? La meg ta konklusjonen først. I store så vel som i små fiskevær kunne fiskekjøperne rapportere om mangel på fisk. Det var så lite fisk og så ujevnt fordelt gjennom året at det kun var råstoff til sesongmessig drift. I f.eks. Honningsvåg var det manko på fisk. En bedriftsleder fortalte at han hadde inngående ordrer, bl.a. fra Portugal, til svært gode priser, som han måtte si nei til. En annen kjøper hadde manko på fisk, og det selv om de tidligere Hammerfest-trålerne hadde leveringsplikt til Honningsvåg. Denne bedriftslederen kunne fortelle at rederiet som hadde trålerne, aldri leverte noe som helst til bedriften hans. Den tilliten vi ga Røkke da han fikk kjøpe trålerne med leveringsplikt i nord, har vært tragisk for mange samfunn. De lovnader som da ble gitt, ble ikke fulgt opp. Røkke solgte trålerne. Profitt var det viktigste, ikke de mange som trengte arbeid for å få et verdig liv. Målsettingene for fiskeripolitikken er at fisken vår skal være til best nytte for alle i Norge. Det er Nærings- og fiskeridepartementet som har ansvaret for å sørge for dette. Mine erfaringer fra rundreiser i Finnmark er at fylket skriker etter handlekraft og styring, slik at ressurser som tilhører oss, også kommer kystfolket til gode. Store deler av fisken som landes, er kun innom Finnmark som en mellomstasjon. Statistikk eller tall som viser antall tonn landet, forteller ingenting om verken sysselsetting, som dette råstoffet gir grunnlag for, eller hvor i landet inntektene av høstingen utenfor Nord-Norge havner. Min viktigste jobb på Stortinget blir å påvirke, slik at vi kan skape tusenvis av arbeidsplasser av fisk langs kysten.
Margret Hagerup (Høyre), 2019-10-04:
Vi må skape et inkluderende samfunn og ivareta vårt forvalteransvar, slik at ungene våre får overta et samfunn hvor det er trygghet for velferden. Arbeid er en forutsetning for et bærekraftig velferdssamfunn. Det er en god utvikling i norsk økonomi, og vi har den laveste ledigheten på ti år. Vi må bruke disse tidene til å inkludere flere gjennom å satse på kompetanse, integrering og inkludering i arbeidslivet. Ingen skal gå ut på dato i framtidens arbeidsliv. Vi gjennomfører nå et løft i skolen, elevene lærer mer, og færre faller fra. Rekordmange fullfører nå videregående – samtidig må vi fange opp dem som faller ut. Vi har derfor satt i gang en kraftfull ungdomsinnsats med aktivitetsplikt og økt oppfølging. Vi reformerer også introduksjonsprogrammet for å integrere bedre og raskere. Gode norskkunnskaper er billetten inn i norsk arbeidsliv. Hos Brustadbakeren på Sola får de ansatte jobbtrening på dagtid og tilbud om norsktimer på kveldstid. Brustadbakeren selv, Umid, har med egne erfaringer i bunn funnet en god modell for å integrere flere i lokalsamfunnet, i godt samarbeid med flyktningseksjonen og Nav. Arbeid gir velferd. Vi gjennomfører derfor nå en inkluderingsdugnad, med mål om at flest mulig skal kunne ta del i utdanning, arbeid og aktivitet. Inkluderingsdugnaden er et av våre viktigste prosjekt. Staten har mål om at minst 5 pst. av de nyansatte skal være personer med hull i cv-en, eller med funksjonsnedsettelse, og siden 2013 har regjeringen økt antall varig tilrettelagte arbeidsplasser betydelig. Deler av næringslivet er med på inkluderingsdugnaden. Jeg håper flere melder seg på, og vi trenger også kommunene i dette arbeidet. I Bergen traff jeg nylig Elisabeth, Beate og Stine, som jobber på Fyllingsdalen sykehjem. Arbeidsgleden var tydelig, og daglig leder håper at flere sykehjem følger etter, for det har vært en suksess. Flere ansatte i uniform gir trygghet og bedre kvalitet for beboerne. Verdien av arbeid er velferd for alle. Sammen med Elisabeth, Beate og Stine er det nå over 50 personer som har fått jobb gjennom prosjektet «HELT MED», som jobber for å inkludere flere personer med utviklingshemming i det ordinære arbeidslivet, i godt samarbeid med arbeidsgivere som ser verdien av mangfold. Det er ikke politikere og Nav som senker terskelen inn i arbeidslivet og ansetter; det er det arbeidsgivere som gjør. Brustadbakeren og Fyllingsdalen sykehjem er gode eksempler på at det er mulig, og at det faktisk lønner seg. Høyre skal fortsette å fremme god politikk for et inkluderende arbeidsliv, og vi trenger næringsliv, stat og kommuner med på laget. På den måten sikrer vi et bærekraftig velferdssamfunn.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Kommune- og fylkestingsvalet viste tydeleg at folk ikkje ville ha meir av regjeringas politikk. Regjeringa får stå åleine om dei smålege kutta sine for dei som har minst, og ein politikk med auka forskjellar og mindre fellesskap. Det store folkelege engasjementet som kom mot vindmøller, gjorde inntrykk. Folk følte avmakt – men vi treng jo meir rein energi. Difor hadde eg store forventningar til kraftskatteutvalet, som skulle koma med gode forslag til korleis vi skulle få større fart på meir klimavenleg energi – til ei likebehandling av vind og vatn. Men kva kom? Forslaga til kraftskatteutvalet som vart framlagde 1. oktober, forverra berre situasjonen. Forslaga utløyste ikkje éin ny kilowattime med rein vasskraft. Derimot bryt det med samfunnskontrakten. Ein går laus på grunnmuren i det som har vore ei suksesshistorie: norsk vasskraftutbygging og rein energi. Lokalsamfunna skal ha kompensasjon for at store areal vert bandlagde og for naturinngrepa. Ei omlegging av skattesystemet til auka naturressursskatt kan for enkelte høyrest veldig tilforlateleg ut, men forslaget er ei sterk sentralisering av kraftinntektene, for då vil staten ta inn alle inntektene og vega dei opp mot andre skattar og overføringa i inntektsutjamninga. Deretter vert inntektene fordelte på heile kommunesektoren. Dermed har kompensasjonsordninga for naturinngrepa vorte fristilt frå dei områda som vert råka, og kan lett endrast i ettertid. Konsesjonskraftordninga har vart i 110 år, medan ei endring i naturressursskatten kan gjerast frå år til år – alt etter regjeringas vilje – så det er langt meir sårbart. Hovudutfordringa til kraftbransjen er manglande incentiv til oppgradering og utviding av kraftverk, og ein mister den lokale og regionale aksepten for kraftutbygging og kraftproduksjon. Ein samla bransje peikar på at det er grunnrenta som er problemet – ei grunnrente som regjeringa Solberg har auka jamt og trutt i tråd med nedgangen i selskapsskatten. Forslaget frå utvalet er å auka endå meir – med nye 2 prosenteiningar – opp til 39 pst. Statsministeren kunne ha skrota dette her i dag, men valde å ikkje gjera det.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2019-10-04:
Heldigvis har vi et velfungerende demokrati i Norge. Vi har sterke velferdsordninger, høy levestandard og gode lokalsamfunn. Vi har lav arbeidsledighet, og det går godt i hele landet vårt. Fra flere hold hører vi at den største trusselen i distriktene er ikke å tiltrekke seg nok arbeidskraft. Regjeringa fører en ansvarlig politikk og bruker de gode tidene til å omstille Norge for en framtid der vi ikke lenger kan lene oss tilbake på en stor oljeformue. Da har det vært ganske underlig å høre Senterpartiets etterlysning av politikere som står opp og tar ansvar. Når Senterparti-representant Arnstad i går hevdet at regjeringa står for planlagte strukturendringer som har som eneste målsetting å sentralisere, synes jeg det er grunn til å reagere. At vi er uenige i løsninger og veivalg, er greit, men det bør være unødvendig å skape tvil om intensjonene bak politikken på den måten. Norge står foran store omstillinger – færre arbeidsføre per pensjonist, rask digitalisering, migrasjon og, framfor alt, klimautfordringene. Da er det selvsagt at vi må gjøre endringer, for det er ikke slik at strukturer som ble etablert på ett gitt tidspunkt, nødvendigvis er de beste eller de eneste riktige for å sikre tjenestetilbudet i framtida – enten det handler om kommunestruktur, politiet eller andre tjenesteområder. Høyre erkjenner at det har vært mange reformer samtidig, og det er krevende. Senterpartiet har skapt en virkelighet der det er by mot land og mann mot mann som gjelder. Arbeiderpartiet har varslet at de vil inngå færre forlik på tvers av det politiske landskapet, og det er synd når utfordringene er så store at det virkelig krever tverrpolitisk samarbeid. Til en helt annen sak: Under debatten i går tikket det inn en pressemelding fra hjemfylket mitt om E39 mellom Kristiansand og Ålgård. Det er en del av regjeringas store samferdselsløft. Om litt er fem anleggsområder mellom Kristiansand og Ålgård i gang. 4 000–5 000 arbeidere vil jobbe direkte på anleggene, og 10 000–12 000 vil trolig være indirekte knyttet til prosjektene. Med et krav om 7 pst. lærlinger på anleggene gir det store muligheter for ungdom i regionen vår. Dette er en vitamininnsprøyting som vil merkes. Veien blir tryggere og mer miljøvennlig for frakt av folk og varer, et større arbeidsmarked åpnes, og landsdelen knyttes sammen til beste – ja – for faktisk både by og land.
Runar Sjåstad (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Målet for oss som folkevalgte må være å fortsette å bygge samfunnet gjennom å legge til rette for verdiskaping og vekst i hele landet. Finnmark er rikt på naturressurser og har et variert næringsliv, men vil alltid ha et behov for flere trygge, lønnsomme arbeidsplasser. Verden er fortsatt avhengig av olje- og gass. Da er det gledelig å se at petroleumsnæringen øker sin aktivitet i nord. Barentshavet er et viktig område for framtidig olje- og gassvirksomhet, men produksjonen må skje på en bærekraftig måte som utvikler og styrker lokalsamfunnene uten å fortrenge eksisterende næringer. Petroleumsnæringen har vært gjennom en periode med redusert aktivitet og en sterk nedgang i oljeinvesteringene over flere år som en konsekvens av oljeprisfallet. Det er derfor svært gledelig at Equinor har funnet løsninger som realiserer en utbygging av Johan Castberg-feltet utenfor kysten av Finnmark. Med en forventet investering på ca. 50 mrd. kr vil dette utgjøre en betydelig andel av investeringene på norsk sokkel i de nærmeste årene. Og med en beregnet produksjonsperiode på 30 år er det forventet at utbyggingen vil bidra sterkt samfunnsøkonomisk. Nå haster det med å komme med løsninger for å transportere olje og gass fra eksisterende og framtidige funn i Barentshavet fram til markedet. En slik infrastrukturløsning må ikke pålegges én enkelt operatør, men må være et felles ansvar der myndigheter, nåværende og framtidige operatører må bidra til en etablering og på den måten bygge og videreutvikle lokalsamfunn i Nord-Norge. En sterk oppslutning i befolkningen er en forutsetning for fortsatt norsk oljeutvinning. Equinor må innfri sine lovnader for 2013 om å bygge en ilandføringsterminal for oljen fra Johan Castberg-feltet. Stortingsflertallets vedtak om at det senest ved etablering av flere produserende felt i Barentshavet skal bygges en ilandføringsterminal på Veidnes, må følges opp. Det er gledelig at norske bedrifter allerede har sikret seg viktige kontrakter, og at kompetansemiljøene bl.a. i Harstad og Hammerfest styrkes, men det vil fortsatt være samfunnsøkonomisk lønnsomt å bygge en terminal på Veidnes i Nordkapp kommune. Oljen må i land. Olje- og energiministeren har blitt utfordret på dette flere ganger i denne salen. Statsråden har gått langt i sine svar, ved å si at en terminal nok er det som vil være det beste for Finnmark og Nord-Norge. Men jeg stusser over at statsråden ikke er mer utålmodig etter svar fra Equinor vedrørende utredningen. Hvis statsråden vil, trykker han til og sørger for at det blir en terminal på Veidnes, arbeidsplasser og støtte til petroleumsnæringen i nord. Alt annet vil være en stor skuffelse. Dersom oljen går via bøyelasting i havet, vil det verken bygge samfunn eller legitimitet for framtidig olje- og gassutvinning.
Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2019-10-04:
Det fremste målet for regjeringen er å sikre bærekraft for velferden, både på kort og på lang sikt. Noe av det viktigste vi gjør, er å sikre omstillingsevne, holde orden i økonomien og legge til rette for vekst i privat sektor. Det gir økt stabilitet og trygghet for familier, bedrifter og fellesskapet. Å ha en jobb å gå til er den viktigste tryggheten og velferden. Heldigvis virker regjeringens politikk godt. Det er solid vekst i økonomien, det skapes flere jobber, ledigheten er rekordlav over hele landet, sysselsettingen øker, og mange bransjer etterspør fagfolk. Da er det spesielt gledelig at rekordmange nå fullfører videregående skole. Det er nøkkelen til veien videre ut i jobb. Samtidig må vi inkludere flere i arbeidslivet og legge til rette slik at enda flere kan stå i jobb lenger enn i dag. Norsk økonomi trenger flere ben å stå på. Vi skal omstille Norge til det grønne skiftet på en sånn måte at grønn politikk ikke skaper røde tall på bunnlinjen, verken for husholdningene eller for bedriftene, og vi skal gjøre det i et forpliktende internasjonalt samarbeid. Vi skal bygge på de næringene som er spydspisser i utviklingen av ny teknologi. På veien til nullutslippssamfunnet er vi avhengig av alle næringer som skaper vekst og verdier som kan betale for velferden. Derfor vil oljenæringen fortsatt ha en sentral plass i norsk økonomi i lang tid framover. I en mer alvorlig sikkerhetspolitisk situasjon der demokratiske verdier er under press, må vi ta større ansvar for vår egen sikkerhet og trygghet og bidra mer til byrdefordelingen i NATO. Den spente, uforutsigbare situasjonen i våre nærområder er svært bekymringsfull. Cybertruslene øker i omfang, naboen i øst har rustet kraftig opp og viser en mer aggressiv atferd, og makt går foran rett i Europa. Utviklingen i Asia tiltar nye former som også påvirker global maktbalanse og stabilitet. Vi ser nye former for organisert påvirkningsvirksomhet. Meningsmanipulering via nettet og sosiale medier er et fenomen vi må ta på største alvor. Skal vi klare å forebygge negative utslag av «fake news», propaganda og desinformasjon som ikke bare er rettet mot ungdom, må tiltak mot det inn i den generelle beredskapstenkingen, inn i måten vi bygger totalforsvaret på, og inn i skolen – for å oppøve kritisk sans og bygge motstandskraft. Vi må ikke minst fortsette å styrke Forsvaret. Meldingene fra sjefen for Forsvarets operative hovedkvarter er alvorlige. I prosessen med ny langtidsplan må vi vise at vi i praksis oppfyller NATO-forpliktelsen om å bruke 2 pst. av BNP på Forsvaret innen 2024, og helst før det.
Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2019-10-04:
Etter å ha fulgt denne debatten i snart to dager, har jeg inntrykk av at opposisjonen spriker i alle retninger. Det eneste som forener, er at man er imot det regjeringen gjør – en gjennomført negativisme og en generell elendighetsbeskrivelse av utviklingen i alle sektorer og alle landsdeler. Det er langt vanskeligere å få et klart bilde av hva disse partiene er for. Hva er en alternativ plan, og hvilke konkrete politiske løsninger har opposisjonen? Det har vi fått få svar på. Det eneste som er rimelig sikkert, er at skattetrykket vil øke dramatisk for familier og bedrifter med en slik politikk. En av hovedsakene til Arbeiderpartiet har vært å skape et inntrykk av betydelig økte forskjeller. At ledigheten er rekordlav og at rekordmange er i jobb, snakkes det lite om. Hvorfor det, når den største forskjellen er mellom dem som er i jobb, og dem som står utenfor? Jeg sier ikke at vi ikke har utfordringer å løse, at vi ikke har forskjeller i Norge, men landet er altså kåret til et av verdens beste land å leve i – landet med minst ulikheter mellom folk. Med den universelle distribusjonen av velferdsordninger er vi faktisk det landet i verden med den største omfordelingen av inntekt og de minste økonomiske forskjellene. Ved lokalvalget i år har protestpartier, fløypartier og ensakspartier økt sin dominans, særlig på rød-grønn side. Det er på bekostning av det tidligere ansvarlige styringspartiet, Arbeiderpartiet, og det bekymrer faktisk. Det vi ser, er en opposisjon i en ideologisk spagat, fra Senterpartiets særegne konservatisme til kommunistpartiet Rødt, og med et MDG som har en politikk utformet med utgangspunkt i storbyvirkeligheten for velgere med urban livsstil – langt unna den virkeligheten folk opplever rundt om i landet. Som trønder, fra Senterpartiets kjerneområde, er det ganske vanskelig å forstå at Senterpartiet fortsatt vil samarbeide med partier som er grunnleggende motstandere av det verdigrunnlaget det partiet bygger på: eiendomsretten, at samfunnet bygges nedenfra, økt maktspredning og betydningen av lokaldemokratiet, partier som bl.a. står for statlig overstyring og innsigelser i arealpolitikken og en helt annen rovdyrpolitikk. Som en kommentator skrev det: Dessverre er det sånn at Senterpartiets vei til regjeringsmakt vil være brolagt med sosialisme. Det er vanskelig å se at denne grupperingen i norsk politikk kan utgjøre et styringsdyktig alternativ som kan sikre fortsatt økonomisk vekst, omstillingsevne og bærekraft for velferden i Norge.
Liv Gustavsen (Fremskrittspartiet), 2019-10-04:
Trontalen ga et godt innblikk i at denne regjeringen styrer med stø hånd. Det er et Norge med lavere arbeidsledighet og et næringsliv som går godt. Regjeringen har sett viktigheten av at offentlig sektor må utvikle seg i takt med samfunnet. Derfor er flere reformer satt i verk. Det er lett at det blir smertefullt å endre kurs, som en reform ofte gjør. Imidlertid er grep som kan være smertefulle, ofte veldig nødvendig for å styre utviklingen i en riktig og bedre retning. Politireformen er et eksempel på det. Men det hjelper ingen at noen velger å snakke ned en høyst nødvendig reform. Det bidrar bare til å skape uro og utrygghet. Mener virkelig Senterpartiet det de her formidler? Mener de virkelig at alt var bedre før? Mener de virkelig at man innen politiet ikke skal ta hensyn til det alle statistikker tilsier, at den verste og mest ukontrollerbare kriminaliteten ikke lenger skjer ute på gata, men hjemme i vår egen stue, i form av nettovergrep og identitetstyveri? Politireformen bidrar nettopp til at vi løfter inn mer kunnskap på dette feltet. Jeg er helt enig i at politireformen ikke er problemfri, og ja, det er en omfattende og krevende reform. Justisministeren har vært tydelig på at en reform aldri er helt feilfri, og at han allerede er i gang med å evaluere politireformen. Det tas grep, og tilpassinger skal gjøres. Nå skal vi ta et steg videre til et annet område innenfor justisfeltet som er svært viktig i dagens samfunn, og hvor vi har sett en alvorlig utvikling, nemlig gjengkriminaliteten, som har vokst, og som tiltrekker seg svært unge mennesker. Da er det viktig at vi satser forebyggende og ikke minst styrker og fokuserer på kriminalomsorgen. Det er veldig viktig at kriminalomsorgen har de midler de trenger for å få til et godt tverrfaglig arbeid i soningstiden, for å utvikle og snu en feil bane for den innsatte. Det er også viktig at det settes i stand et bedre system for å følge opp den innsatte – også tverrfaglig – i tiden etter soning. Samfunnsøkonomisk er fokus på kriminalomsorgen det eneste riktige og rette. Ja, det er viktig med strengere og helhetlige straffer, men soningen må ikke bli en oppbevaring, men en mulighet til endring, og soningen må ha innhold. For å klare dette er det helt nødvendig at de gis de nødvendige støttepilarer og ressurser, både gjennom soningen og etter soningen. Det er jeg trygg på at denne regjeringen vil gjøre.
Kirsti Leirtrø (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Det er arbeidsfolk som bygger landet vårt. I går brukte samferdselsministeren taletiden sin til å snakke om regjeringens reformer. Det var ikke noe om hvordan de skulle løse utfordringene folk har i hverdagen sin. Arbeiderpartiet har pekt på fire store utfordringer: distrikt, klima, kollektivtilbud og framkommelighet. Våre prioriteringer er derfor å gi fylkesveiene våre et løft. Vi ønsker full bredbånds- og mobildekning. Vi vil prioritere ras- og flomsikring, og vi må bedre kollektivtilbudet, spesielt rundt byene våre. Vi vil også styrke trafikksikkerheten. Men det viktigste er å ta dem som bygger landet vårt, og som føler sentraliserings- og privatiseringsiveren på kroppen, på alvor. Den kompetansen de innehar, må tas vare på og utvikles. Den har blitt en knapphetsressurs. Det er vår største utfordring framover. I møte med arbeidstakerorganisasjonene på samferdselsområdet sier de tillitsvalgte at det nå er en frustrasjon, usikkerhet og fortvilelse i sektoren som de aldri tidligere har opplevd. De opplever en stor kompetanseflukt. Innen veiplanlegging avlyses det nå anbud på både riksveier og fylkesveier. Det mangler planleggere, eller det blir avlyst på grunn av manglende tilbydere. I jernbanen mangler det konduktører, togførere, sovevogner og togsett. Vi opplever daglig signalfeil, med togstans og buss for tog. Innen førerkortutstedelse er det nå enkelte steder opp til ett års ventetid for oppkjøring – det mangler sensorer. Innen veivedlikehold er det ansatte som nå venter på oppsigelse – de blir ikke virksomhetsoverdratt. Renholderne i jernbanen opplever det samme som renholderne i Forsvaret: Rettigheter og trygghet forsvinner. Planleggingstiden for nye prosjekt har blitt lengre, ikke kortere. Statens vegvesen blir snakket ned, og bompengeforliket har skapt full forvirring. Kommuner og fylker vet ikke lenger hvilket ansvar staten vil ta for kollektivtilbud, klimamål eller hvilke egenandeler de egentlig vil få. Distriktene og samferdselssektoren trenger mer forutsigbarhet og langsiktig planlegging. De må bli lyttet til, men privatisering og sentralisering er ikke svaret.
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Trontalen og beretningen om rikets tilstand kan på mange måter oppleves som unyanserte. Det er kanskje en regjerings privilegium, men det tegnes et bilde av et land og en situasjon som er nærmest fri for utfordringer. Det bildet er ikke jeg enig i, og kartet samsvarer ikke med terrenget. Det regjeringen ikke viet særlig oppmerksomhet, er at forskjellene har blitt større mellom folk i året som er gått. Det ble ikke viet noen oppmerksomhet at vi har vært vitne til en historisk innstramning i abortloven. Vi har fått rystende tall som forteller at studentenes psykiske helse er urovekkende. Folk har blitt skjøvet over fra arbeidsavklaringspenger ut på sosialhjelp og uføretrygd. Vi har vært vitne til en kritisk situasjon i luftambulansen. Vi har fått fortellinger om mangler i fødselsomsorgen, og vi har fått avdekket at hele 77 kommuner i Norge ikke har en fungerende følgetjeneste for fødende kvinner. Eksemplene er så mange, og de rammer folks liv og hverdag. Konsekvensene av regjeringens politikk betyr noe, og de rammer urettferdig. Jeg ønsker meg en regjering som setter folks utfordringer først, og det er så mange å ta av. Jeg er bekymret for om regjeringen har mistet evnen til å se utfordringene til vanlige folk: foreldrene som er bekymret for sønnen som skulker, eldre som trenger trygghet, småbarnsfamiliene som har daglige mesterskap i logistikk, hun som kjemper mot systemet og er sin egen pasientkoordinator, han som står uten jobb, de som blir trakassert fordi de ikke passer inn, han som lurer på hvordan livet blir når han er ferdig på rusinstitusjonen, og det unge paret med deltidskontrakter som ikke kommer seg inn på boligmarkedet. I fellesskap må vi stille opp for hverandre. Arbeiderpartiet har politikken og tiltakene for å gjøre hverdagen til folk lettere og ikke minst tryggere – fordi vi ikke prioriterer mer penger til dem som har mest fra før, og fordi det viktigste i livet er det viktigste i vår politikk. Bildet er så mye mer sammensatt enn det regjeringen malte i trontalen. Det innbyr ikke til tillit. Hvordan skal man være der for folk når man ikke engang anerkjenner problemene?
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
I går hørte jeg Trond Helleland si at kommunenes økonomiske utgangspunkt nå er det aller beste. Da vet han tydeligvis lite om hvilke tøffe utfordringer og vonde kutt som møter veldig mange av landets nye kommunestyrer når neste års budsjett nå skal på plass. En rekke nye, smertelige kutt kommer også i helsesektoren – i sjukehus, i ambulanse- og fødetilbud – når regjeringa år etter år underfinansierer spesialisthelsetjenesten. Samtidig står fastlegekrisa uløst. Arbeiderpartiet har foreslått omfattende og viktige tiltak, mens regjeringa gjør altfor lite – og bruker altfor lang tid. Halvparten av landets kommuner sliter med å rekruttere fastleger. Jeg er enig med presidenten i Den norske legeforening, Marit Hermansen, i at rapporten som kom for en måned siden om fastlegeordningen, er dyster lesning. Nå må regjeringa ta skikkelig grep. Situasjonen er alvorlig, og utfordringene kan ikke bare overlates til kommunene å ordne opp i. Jeg minner for øvrig om at Arbeiderpartiet i alternativt budsjett for inneværende år la vel 700 mill. kr på bordet. Eldreomsorgen skal være best mulig, ikke billigst mulig. Derfor sier vi i Arbeiderpartiet nei til kommersialisering av omsorgen. Vi vil ha flere ansatte med bedre tid, legge til rette for aktivitet og tilby sunn og god mat. Over 77 000 mennesker har demens i Norge, ifølge Nasjonalforeningen for folkehelsen. Antallet vil dobles de neste tiårene dersom vi ikke lykkes med å finne behandling. Fra 1. januar 2020, altså om bare tre måneder, får kommunene lovpålagt plikt til å tilby et dagaktivitetstilbud til hjemmeboende personer med demens. Samtidig forsvinner den statlige tilskuddsordningen, som innlemmes i kommunenes rammefinansiering – rammer som burde vært vesentlig større, slik Arbeiderpartiet år etter år har foreslått. Fra neste år kommer kommuner som har satset på dette, til dels mye dårligere ut enn i dag. Men først og fremst er det mennesker som sårt trenger slike tilbud, som kan bli rammet. For enkelte kommuner i mitt hjemfylke, Oppland, betyr dette reduksjon av betydelige inntekter, flere millioner kroner, som gir mye positivt for mange demente i by og i distrikt. Tilskuddsordningen ble opprettet i 2012 og gir penger til både etablering og drift, som kommunene har basert virksomheten på. Her har staten med denne ordningen i realiteten sterkt oppfordret kommunene, gjennom flere år – senest nå i 2019 – til å legge vekt på å skape meningsfulle opplevelser og en aktiv hverdag for demente, bygge opp under egenmestring og bidra til at de som ønsker det, skal kunne bo hjemme så lenge som mulig. Dette handler også om nødvendig avlastning for pårørende som står i en krevende omsorgssituasjon. De kommunene som har vært flinke til nettopp å bygge opp slike gode dagaktivitetstilbud, og som har vært aktive brukere av tilskuddsordningen, havner nå i et uføre. Jeg ber inderlig om at regjeringa nå gjør det de har mulighet til for å bistå dem som her har gått foran. Et godt tips er bedre kommuneøkonomi.
Vetle Wang Soleim (Høyre), 2019-10-04:
Klimautfordringer og klimagassutslipp kjenner ingen landegrenser. Verdensomfattende utfordringer må løses med verdensomfattende mottiltak. Derfor har man inngått en klimaavtale i Paris, og derfor må Norge være med på å løse klimautfordringer både internasjonalt og ikke minst på det europeiske nivået og her hjemme. EUs kvotesystem er det klimatiltaket som på mange måter er viktigst og mest effektivt, men også det aller mest underkommuniserte. Det må vi gjøre noe med. Det er nå denne ordningen virkelig begynner å fungere. Det er fra nå det blir dyrere og dyrere å slippe ut klimagasser. Det å være grønn begynner virkelig å lønne seg. Regjeringen leverer grønn politikk hver eneste dag. Det satses milliarder på rene hav, havvind og omstilling i transportsektoren, for å nevne noe. Og selv om staten og kommunene kan legge til rette for et grønt skifte gjennom både målrettede støtteordninger og innkjøpsmakt, er det det private næringslivet som faktisk utvikler og leverer de tjenestene som oppfyller våre satte klimakrav. En allerede norsk grønn industri er nøkkelen for å komme i havn med våre klimamål. Å høre på Senterpartiet i klimadebatten, er ganske interessant. Etter et landsmøte med intern uro om Senterpartiets klimapolitikk, hørte jeg en parlamentarisk leder som brukte ganske mye av sin taletid til klimaet. Kunne det være et grønt skifte på gang også i Senterpartiet? Nei, det var det ikke. Norge skal være med i EUs felles kvotesystem og innsats mot utslipp, og det skal ikke Senterpartiet ha noe av. Som eneste parti i denne sal stemte de nei til klimasamarbeid. Det at Norge med våre store kraftressurser kan være en del av det europeiske strømnettet og på den måten levere grønn kraft når vind ikke blåser på kontinentet, nei, det skal de ikke ha noe av. Senterpartiet er med dette – med rette – det partiet på Stortinget med dårligst klimapolitikk. Klimautfordringen er et verdensmesterskap der bare seier er godt nok, og da må vi ha internasjonalt samarbeid og en regjering som fortsetter å levere når det gjelder grønn politikk – en politikk som gjør at utslippene går ned, som styrker kollektivtrafikken og som satser på ny, grønn teknologi. Til slutt: Det er et paradoks at et parti i denne salen som omtaler seg selv som et miljøparti, også er et av de partiene som er mest skeptisk til EU. At nasjoner går sammen, gir også de minst pengesterke landene muligheten til å ta del i og gjennomføre det grønne skiftet. Høyre er garantisten for at det internasjonale samarbeidet skal utvikles videre, og at et forsterket forhold til EU fortsatt skal være Norges politikk.
Vetle Wang Soleim (Høyre), 2019-10-04:
Jeg må få knytte noen kommentarer til at Arbeiderpartiet varslet at de ønsker å støtte et Senterparti-forslag om å utrede handlingsrommet i EØS-avtalen. Jeg må si jeg er veldig overrasket. Arbeiderpartiet går altså inn for et forslag fra Senterpartiet når det gjelder EØS-avtalen, og alle vi i salen vet at det er ikke med den hensikt å styrke EØS-avtalen, men for å finne et alternativ eller svekke den. Representanten Gahr Støre var ikke bare tydelig på at han ville være med og se nærmere på de tre områdene som er nevnt i forslaget – nei, han kunne også se på handlingsrommet i hele EØS-avtalen. Etter min mening er det svakt av Arbeiderpartiet ikke å klare å stå imot et slikt forslag. Det er tre ting. For det første: Den avtalen som gir oss mest innflytelse, er den som gjør at vi er med i EU. Det å sitte i rommet der beslutningene tas, gir mer innflytelse enn å være på utsiden. For det andre: Når vi nå har den avtalen vi har, sørger naturligvis regjeringen for å kjempe for nasjonale hensyn i de enkelte sakene, men å gå derfra til at Stortinget med et vedtak skal be regjeringen utrede handlingsrommet på bred front i den viktigste handelsavtalen vi har, mener jeg er å gå altfor langt. Det er å kødde med avtalen, og det på et tidspunkt der handelskrig råder, internasjonal handel er under press – det verst tenkelige tidspunkt. For det tredje: Det er en vanskelig oppgave for regjeringen å svare på en sånn bestilling, for det å utnytte et handlingsrom går også på politisk skjønn – om man ønsker det eller ikke. Jeg kan ikke se at Senterpartiet på noen som helst måte noen gang vil være enig i at en utredning fra en borgerlig og Høyre-ledet regjering vil være godt nok for dem. Hvorfor skulle det være det? Sist gang man utredet noe om EØS-avtalen i stor skala, var under Stoltenberg-regjeringen, som i 2012 leverte en NOU som ble kalt Utenfor og innenfor. Den hadde, med Senterpartiet i regjering, verken mandat til å utrede alternativ eller handlingsrommet og utnyttelsen av det. Nå går altså Arbeiderpartiet lenger enn de noen gang har gjort i EØS-kritisk retning.
Mani Hussaini (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Norge er et fantastisk land med tradisjonelt små forskjeller og store muligheter. Men også noe som er fantastisk, kan slutte å være det hvis man jobber hardt for det. Etter seks år med Solbergs regjering har forskjellene økt og mulighetene blitt mindre. Kjeklingen den siste tiden mellom dem som sitter i regjering, har mildt sagt vært en pinlig seanse å være tilskuer til. Det har vært stort engasjement om hva man mener om sine samarbeidspartnere i regjering. Jeg skulle ønske at det samme engasjementet var til stede fra dem som styrer mot de økte sosiale forskjellene som vokser i landet vårt. Aldri før har antall fattige barn vært høyere. I dag er det over 100 000 unger som vokser opp i fattigdom. Tre av ti husholdninger har dårligere råd i dag enn sist Arbeiderpartiet styrte. Fire av ti barn som lever i fattigdom, har foreldre som er i arbeid. I Norge har vi fått det vi ser i USA – folk som jobber, men som fortsatt lever i fattigdom. Oppskriften til denne regjeringen har vært: Gi de rikeste millioner i skattekutt, og de som har minst skal betale for det. De som tjener over 10 mill. kr i året har siden 2013 fått et skattekutt som er hundre ganger større enn de som tjener minst. Samtidig går prisen på barnehagene opp, samtidig blir barnetillegget til de uføre kuttet, feriepengene til de arbeidsledige fjernet – til og med støtten til dem som har brannskader eller er multihandikappede, har blitt kuttet. Denne uken har det fortsatt: Ungdom får kutt i arbeidsavklaringspenger, uføre får kutt i sin pensjon – de som har minst skal bli motivert av å få mindre, og de som har mest, skal bli motivert av å få mer. Jeg kan ikke si at Norge er et radikalt annerledes land etter seks år med Høyre og Fremskrittspartiet i regjering, men litt etter litt blir landet vårt forandret. De forandrer Norge gjennom usosiale kutt i velferdsstaten og privatisering – økte skatter og avgifter for vanlige lønnsmottakere. Siden Høyre og Fremskrittspartiet overtok regjeringsmakten har de innført skatt på jobbreiser, skatt for å spise på jobben og skatt for å miste jobben. Denne regjeringen viser jevnt over en imponerende fantasi når det kommer til å finne på nye skatter og avgifter for arbeidsfolk – alt for at de rikeste skal slippe å måtte betale skatt som meg og deg. Norge må fortsatt være et fantastisk land. Det får vi best gjennom små forskjeller og sterkere fellesskap, men da trenger Norge et nytt flertall ledet av Arbeiderpartiet i 2021.
Mani Hussaini (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Jeg hadde lyst til å ta ordet fordi Høyre i denne debatten har vært veldig opptatt av å snakke om Arbeiderpartiets motvilje mot å inngå forlik med regjeringen. Høyre har tradisjonelt vært mest opptatt av å snakke om sin egen politikk, men det er greit, vi får høre deres synspunkter. Arbeiderpartiet har i hele sin historie vært opptatt av å lede landet best, ofte gjennom reformer som vi har frontet, andre ganger gjennom samarbeid og tillit mellom partier. Det har vært vår linje, og det kommer vi til å fortsette å gjøre. Men når man har inngått en avtale, forventer man at den oppfylles. Sånn er det her på Stortinget, og sånn er det på privaten. Når man inngår en avtale med noen, forventer man at den oppfylles, og hvis den ikke oppfylles, trenger man i hvert fall en forklaring på hvorfor det ikke gjøres. Problemet her har vært at avtaler brytes. En ting man kan gjøre når avtaler brytes gang på gang, er at man kan begynne å lære av det. For Arbeiderpartiet har det blitt en dyrekjøpt erfaring, og politireformen har en slik karakter. Jeg kommer fra Follo, og jeg kan snakke om min region. Der har antallet politifolk ikke gått opp, det skulle det gjøre, og vi har ikke synlig politi i gatene, som er viktig for tilliten mellom folk og politiet. Responstiden har ikke gått ned, tvert imot, og det finnes ikke kapasitet til å etterforske saker. Det finnes også politifolk som sitter i sivile stillinger i stedet for å være ute og patruljere, slik politiet skal gjøre. I Nittedal, en kommune i Akershus, fikk de en bombetrussel mot rådhuset. Politiet hadde ikke kapasitet til å komme, så de måtte sende ut rådmannen for å etterforske og finne ut hva dette var. Sånn kan vi ikke holde på – og da sier Arbeiderpartiet nei til nye forlik med regjeringen, i hvert fall forlik som brytes. I høst har det gått en serie om Gerhardsen. Der ser vi hva mot og fremtidsvisjon kan få til, hvordan man kan få Norge til å gå fra å være et av Europas fattigste land til å bli et av Europas rikeste. I møte med vår tids største utfordring fremstår dagens regjering som den rake motsetningen til Gerhardsen. Vi trenger en regjering som setter klimaet først, som bygger ned motsetningene mellom folk, ikke bygger dem opp, som bygger landet, ikke selger landet, og som får arbeid og klima til å gå hånd i hånd. Sånn får vi løst vår tids største utfordring.