Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-12-09:
Manglende lønnsomhet i fiskerinæringen er et hovedproblem som kystbefolkningen sliter med. Dette er et resultat av manglende markedsadgang til vårt hovedmarked, EU, overkapasitet i hele verdikjeden og forsømt innovasjon innenfor teknologiutvikling i prosessindustrien så vel som lav produktutvikling. En lønnsom fiskerinæring er god distriktspolitikk. Manglende lønnsomhet og overkapasitet har brakt enkelte fiskevær inn i stor ledighet, og jeg har forståelse for deres bekymring. Andre går godt og preges av optimisme, nyskaping og framtidstro, og jeg gleder meg sammen med dem. Ensidige elendighetsbeskrivelser og stakkarsliggjøring stigmatiserer næringen og enkeltsteder og skremmer investorer og ungdom bort fra kysten når vi trenger dem som mest. Det tradisjonelle fangstfokuset har for lenge skygget for konsument- og markedsfokuset. Regjeringen gjør noe med dette. Rente- og valutautviklingen som Regjeringens økonomiske politikk har lagt grunnlaget for, har snudd tap i industrien til balanse i regnskapene for 2003 og forhåpentligvis overskudd i år, i henhold til tall Fiskeriforskning presenterte for kort tid siden. Nord-Troms og Finnmark, tiltakssonen, er tilgodesett med sterke person- og bedriftsrettede tiltak. Fylkeskommunene har fått statlige virkemidler og oppgaver som næringsutvikler i distriktene. Regjeringen har med innføring av fartøykvoter sikret industrien mer helårig produksjon. Større forutsigbarhet i fordelingen mellom små og store fartøyer, den såkalte Finnmarksmodellen, gir trygghet, særlig for den minste flåten. Gode tiltak for strukturering av kyst- og havfiskeflåten bidrar til redusert kapasitet og økt lønnsomhet. De aller fleste bestandene er i god stand og gir næringen fornyet optimisme. I Øst-Finnmark gav kongekrabbefangsten 93 mill. kr ekstra i inntekter til de minste fartøyene. SkatteFUNN er blitt svært attraktivt. Regjeringen har også strammet inn leveringsbetingelsene for å sikre særlig Finnmark trålerråstoffet, og vi håndhever strengt regelverket for å hindre at båter føres ut av Finnmark. Kappfiske av dårlig kvalitet, uforutsigbarhet og offentlige reguleringer for å balansere produksjon og etterspørsel fungerer ikke som før i en globalisert konkurranse om råstoffet. Et forhold som også har forverret industriens overkapasitet, er bortfall av russiske leveranser, spesielt i Finnmark. For eksempel landet russerne 19 000 tonn torsk i Vardø i 1995, mens landingene var kun 386 tonn i 2001, og 19 000 tonn torsk tilsvarer to skift året rundt produsert i fabrikken som står tom i Svartnes-havna. Det forklarer også en del av mangelen på råstoff i Vardø, som mange av oss er bekymret for. Fortsatt sliter deler av næringen sammen med kystens befolkning. Lærdommen av de siste vanskelige årene er at politikken må ha som mål først og fremst å stimulere til lønnsomhet i bedriftene og fiskefartøyene. Bare derved kan fiskerinæringen være det viktige instrumentet i den gode distriktspolitikken som vi alle ønsker at den skal være. Ulønnsomme bedrifter skaper bare traumer, og statlige redningspakker har over tiår vist seg altfor ofte å være til kortsiktig hjelp, men langsiktig skade. Stabilitet og forutsigbarhet står Regjeringen for i fiskeripolitikken. Det har næringen fortjent, og det er en forutsetning for å løse et annet problem i næringen, mangel på kompetent og risikovillig kapital. Jeg har ikke tro på at regionalisering av forvaltningen av ressursene løser problemene, og jeg registrerer at Arbeiderpartiet i Finnmark vil ha det, mens fiskerne betakker seg langs hele kysten, akkurat som Arbeiderpartiet på Møre også er imot. Jeg forstår dem godt. Jeg er enig i at vi skal utnytte den ferske fisken som markedet etterspør, men da er ikke løsningen at ulønnsom filetindustri settes i drift med statlig gjeldssanering, slik noen foreslår. Det betyr nemlig at man tar fisk fra ett fiskevær og svekker grunnlaget for lønnsom drift der – med andre ord konkurransevridning og kortsiktig løsning av ledighetsproblemet et sted, for så å overføre det til et annet. De har allerede for lite fisk i Hammerfest, i Båtsfjord, på Værøy og på Senja, og det er derfra jeg er nødt til å ta fisk hvis andre skal få det, med mindre man ber om at vi skal overfiske TAC. Arbeiderpartiet foreslår nye statlige tiltakspakker. Man bør heller være opptatt av å gjøre hver fisk mer verdifull og tenke ut nye og spennende produkter som vi ikke vet om i dag. Derfor er Fiskeri- og kystdepartementets største utgiftspost faktisk forskning. Sist man brukte store beløp gjennom SND-pakker, fra 1997 til 2003, til investeringer i fiskerinæringen, økte kapasiteten med 22 pst. i Finnmark, samtidig som ca. 1/4 av råstoffet forsvant med russelandingene som uteble. I dag betaler vi med ledighet og konkurser fordi det ikke er fisk nok til alle filetbedriftene. Hva ønsker vi å gjøre med det? Vi løser ikke problemer ved å løse dem ett sted og skape dem et annet sted. Regjeringens politikk, derimot, virker, og generelt går næringen bedre enn for noen år siden. Vi ser en gryende optimisme langs kysten, men vi arbeider også med betydelige problemer enkelte andre steder. Det ligger utfordringer her. Regjeringen møter dem med en aktiv politikk, og det viktigste vi kan bidra med, er å gjøre fiskerinæringen lønnsom, få lønnsomme bedrifter og skape god distriktspolitikk.