trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Jeg deler representanten Evjes engasjement for innholdet i skolen. Selvsagt må vi ha fokus på kvalitet, vi må ha gode tilbakemeldinger fra elevene om hvordan de opplever sin læringssituasjon, vi må ha deltakelse, vi må ha ansvar for egen læring, for utvikling av utstyr og innholdet i pedagogikken. Men da tror jeg ikke det er noen løsning å gå tilbake til den gamle kateterundervisningen, som Fremskrittspartiet har gjort seg til talsmann for. Det er ikke noen løsning, som det står i Fremskrittspartiets program, å ha en kraftig økning av «straffelekse, igjensitting og utvisning», innføre karakterer fra femte klasse, eller ta bort den retten som 16-åringene har til å gå i videregående skole. Det er en fundamental kløft mellom den utdanningspolitikken som Arbeiderpartiet står for, og den som Fremskrittspartiet står for. Kvalitet er for meg at hver enkelt elev får en sjanse til å utvikle seg og sine muligheter ut ifra det utgangspunktet man har, få en tilpasset undervisning i et fellesskap med andre elever. Men da må skolen tilføres ressurser, og da går det ikke som Fremskrittspartiet har gjort i årets forslag til budsjett for 2001, å redusere utdannningsbevilgningene med nesten 1 milliard kr i forhold til det som sentrum og Arbeiderpartiet nå har kommet fram til – 200 mill. kr på SFO, 200 mill. kr på språklige minoriteter, fjerne all støtte til kulturskolene, kutt i folkehøyskolene, kutt i studieforbundene, osv. Da må vi bruke ressurser på skolen, bare på den måten kan vi få kvalitet. Jeg deltar gjerne i diskusjoner med representanten Evje om hvordan vi skal få til den kvaliteten, hvordan vi skal stille krav til skolene våre, til lærerne våre og til elevene våre, men også hvordan vi skal gi dem nok ressurser til at de skal ha de mulighetene som de fortjener.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Jeg aksepterer at institusjoner og andre i en budsjettsituasjon bruker forskjellige uttrykk for å «lobbyere» for sine interesser og få mest mulig ut av Stortinget. Men når man karakteriserer utdanningsbudsjettet for høyere utdanning som tidenes dårligste, da mangler man grunnleggende kunnskap om norsk utdanningshistorie. Faktum er i hvert fall at med det budsjettkompromisset som sentrum og Arbeiderpartiet står sammen om, er det tidenes beste utdanningsbudsjett for høyere utdanning. Aldri før har vi brukt så mye penger på høyere utdanning som det vi skal gjøre i 2001. Men det som jeg synes er interessant, er at sentrumspartiene i løpet av de sju – åtte månedene som har gått siden de satt i regjering, har forandret seg fundamentalt. Det som var akkurat passe eller mer enn nok da de satt i regjering, er nå blitt altfor lite. Da Stortinget vedtok som mål at Forskningsfondet skulle ha 10 – 15 milliarder kr innen år 2005, var sentrumspartiene motvillige. Nå har vi økt fondet med 4 milliarder kr i løpet av et halvt år, til 7 milliarder kr. Vi ligger langt foran ruten. Da mener sentrum at det er altfor lite, og plusser på enda en halv milliard kr. Da sentrum laget en skolepakke på 900 mill. kr i løpet av fire år, og vi kommer med et budsjett som er 100 mill. kr over det – 1 milliard kr på fire år – så sier plutselig sentrum i opposisjon at det er altfor lite, og plusser på enda noen millioner kr. Det samme gjelder høyere utdanning. Hvis vi hadde videreført Lilletuns utdanningsbudsjett når det gjelder høyere utdanning, med de kuttene som allerede lå inne, og som måtte konsekvensjusteres inn i budsjettene etterpå, hadde vi kommet ut omtrent akkurat på det nivået som Arbeiderpartiet la fram. Det er selvsagt ingen fagstatsråd som har noe imot å få påplussinger i Stortinget så lenge det foregår innenfor en ansvarlig ramme. Men å karakterisere vår utdanningspolitikk og forskningspolitikk som å stå tilbake for det sentrum stod for, tror jeg ikke er i tråd med fakta.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
La meg ta det siste først. Vi følger den lønnskompensasjonsordningen som Bondevik-regjeringen før oss fulgte, når det gjelder vårt framlegg til statsbudsjett. Jeg har ikke uttrykt til Skolefokus at jeg er imot alle private skoler: Tvert imot - jeg har faktisk godkjent opptil flere private skoler i min statsrådstid, og jeg må også selvsagt forholde meg til det lovverket som denne salen har satt. Så det er ikke slik at jeg på noen som helst måte har endret oppfatning om privatisering av norsk skole. Så til forskningen i forhold til OECD-nivå. Det er ikke den offentlige forskningsinnsatsen i Norge som sakker akterut i forhold til OECD-nivået. Der ligger vi faktisk omtrent på nivå med OECD. Der vi ligger langt etter, er på den private forskningen, og der har vi lagt inn tiltak i statsbudsjettet for å stimulere den. Det betyr ikke at vi ikke skal øke den offentlige forskningen også i framtiden, fordi vi på grunn av vår næringsstruktur antakelig må ha en større offentlig innsats i forskning enn andre land. Når det gjelder Forskningsfondet, ligger vi langt foran den opptrappingsplanen som Stortinget har satt. Hvis jeg fortsetter i det tempo som jeg har hatt i min statsrådstid når det gjelder oppbyggingen av Forskningsfondet, vil vi i år 2005 ikke ha et fond på 10–15 milliarder kr. Da vil vi ha et forskningsfond på 40 milliarder kr, så der er vi, vil jeg si, forholdsvis godt i rute. Det er greit at Høyre slår seg på brystet over sin forsk-nings- og utdanningssatsing. Men noe av det første jeg gjorde som statsråd, var å besøke Zambia. Der så jeg skoler bygd for norske bistandspenger, for å gi ungene fire år i grunnskole. Der så jeg skoler bygd for norske bistandspenger, for å gi lærere etter- og videreutdanning eller kvalifikasjoner. Der så jeg barnehjem bygd for norske bistandspenger, for å gi ungene opplæring om hiv og aids, fordi én million barn er uten foreldre på grunn av aidsepidemien. Da er det ganske fortvilet å se at Høyre betaler sin utdanningssatsing med å ta fra de aller fattigste, faktisk tre ganger så mye som de slår seg på brystet over når det gjelder satsing på høyere utdanning.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-11-28:
Statsråden har vært med på en økning av bevilgningene til kvalifiserende forkurs ved universiteter og høyskoler her til lands. Fremskrittspartiet betviler ikke at det er et stort behov for disse kursene all den tid grunnutdanningen ikke holder den nødvendige kvalitet. Behovet for generelle kvalifiseringskurs bekrefter denne oppfatningen, som synes å være forankret både i undersøkelser fra Norge og fra utlandet, og spesielt siden våre studenter ikke lenger har carte blanche til å søke studier i utlandet. Spesielt bekymringsfullt er det innenfor matematikk, der kun 15 pst. har den nødvendige minst ett års fordypning på mellomtrinnet. Det store behovet i norsk utdanning er en kvalitetsforankring av skolens innhold og elevenes utbytte, uavhengig av foreldrenes økonomi eller formuesforhold, og ikke i samme grad skolefritidsordningen, som synes å være et stort punkt. Fremskrittspartiet vet at statsråden i større grad er opptatt av de organisatoriske rammetiltak. Det er her statsråden vektlegger sin såkalte utvikling av den norske skolen. Når vil statsråden rette blikket mot innholdet og den kvalitet som finnes i dialogen mellom lærer og elev? Ser statsråden at en bedre faglig kvalitet gir eleven bedre utbytte av skoledagen, samtidig som det sparer den enkelte elev og samfunnet for unødvendige kostnader til prekvalifisering ved opptak til høyere utdanning?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-11-28:
Statsråden ønsker handling i utdanningspolitikken, og der er jeg enig med ham. Han trakk også fram gode eksempler, satsing på lærere og IKT, som det er tverrpolitisk enighet om. Men hvor var handlingsevnen til statsråden når det gjelder høyere utdanning og forskning? Universitets- og høyskolesektoren er viktig for grunnforskningen og rekrutteringen. Universitet og høyskoler har ansvar for grunnforskningen. En satsing på universitet og høyskoler er derfor en satsing på grunnforskning, og videre har de ansvar for å sikre oss godt kvalifiserte mennesker i nærings- og samfunnsliv. En hovedkritikk av Regjeringens budsjett har vært at forskningen og høyere utdanning ikke var prioritert. Enkelte har sagt at Regjeringens budsjettforslag er tidenes dårligste universitetsbudsjett. Statsråden skal få slippe å kommentere akkurat det, men kritikken peker på manglende prioritering av høyere utdanning og dermed grunnforskningen. I budsjettarbeidet har det vært viktig for Kristelig Folkeparti å sikre grunnforskningen og starte opptrappingen av forskningen opp til gjennomsnittlig OECD-nivå. Vi øker bevilgningene til universitets- og høyskolesektoren med over 250 mill. kr. Vi øker avsetningen til Forskningsfondet med en halv milliard kr mer enn det Regjeringen hadde lagt opp til. En satsing på forskning og høyere utdanning er en satsing på framtiden. Mitt spørsmål til statsråden blir: Er han glad for en budsjettavtale som hindrer nedbygging av universitets- og høyskolesektoren?
Inge Lønning (Høyre), 2000-11-28:
Det er nok ikke bare sentrum som forandrer seg. Det forekommer så menn i de beste kretser når man skifter fra opposisjon til regjeringsposisjon. Statsråden var opptatt av prat, og det var ingen som pratet mer om betydningen av satsing på forskning enn Arbeiderpartiet da vi behandlet forskningsmeldingen. Så kom et langt intermesso, hvor Regjeringen ikke var enig med seg selv om hvilken statsråd som skulle ha ansvaret for forskningen. Det var kanskje derfor statsråden i sitt ellers glødende innlegg glemte forskningen og forbigikk den i taushet. Sannheten er at Regjeringen har valgt hverken – eller. Hverken næringsministeren eller utdannings- og forskningsministeren har gjort noe for å følge opp den målsettingen Arbeiderpartiet selv var med på å definere da vi behandlet forskningsmeldingen. Norges forskningsråd har konstatert at man med Regjeringens forslag i beste fall ville stå på stedet marsj i forhold til målsettingen om å nå gjennomsnitt av OECD-landene – i beste fall. I verste fall ville avstanden ha økt. Nå har heldigvis forliket med sentrum bedret de aller verste sidene ved dette, bl.a. raseringen av universitetsbudsjettene, som universitetsdirektør Rommetveit i Bergen har karakterisert som den mest alvorlige i hans tid som universitetsdirektør. Nå erklærte statsråden uten videre at det var flertallet, med sentrum, som sikret at det ble avsatt milliarder til forskningsformål. Jeg må minne om at Høyre har foreslått en ½ milliard kr mer enn det forliket går ut på. Det var Høyre og Arbeiderpartiet som i fellesskap opprettet dette fondet. Jeg har et spørsmål til. Forliket har ført til at statsrådens forsøk på konsekvent forskjellsbehandling av private skoler og folkehøyskoler når det gjelder lønnskompensasjon og når det gjelder bevilgninger, er blitt rettet opp. Statsråden erklærer selv i siste nummer av Skolefokus at han er motstander av alle private skoler, fordi de medfører ensretting. Betyr dette at Regjeringen og Arbeiderpartiet nå er med på ensrettingen?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Det er mye som tyder på, i hvert fall når en leser en del aviser, at Venstre av og til ønsker å være et mini-Høyre når det gjelder næringsliv og næringslivets betingelser. Uttalelser fra lederen i Venstre viser også at Høyres politikk på mange områder finner gjenklang i Venstre. Men ifølge en replikkrunde her i Stortinget i dag er nok ikke forholdet mellom Høyre og Venstre så veldig bra etter det som skjedde sist vår. Fra regjeringstaburetten har Sponheim vært med på samarbeid både med Høyre, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet. Det jeg er opptatt av, er å finne ut hvem Venstre egentlig synes det er best å samarbeide med når det gjelder fordelingspolitikk. Jeg vet jo at når det gjelder forretningspolitikk, eller næringslivspolitikk, synes Venstre det er greit å jobbe sammen med Høyre og Fremskrittspartiet. Men når det gjelder fordelingspolitikk – for å få et bedre system for fordeling mellom rik og fattig i dette landet – hvem vil da Venstre aller helst jobbe sammen med? Så synes jeg nok at representanten brukte litt sterke uttrykk når det gjaldt dette budsjettet. Det var det dårligste, og det var «katastrofalt». Nå er det vel slik at om vi har flyttet 1,5 milliarder kr eller 22 milliarder kr – vi kunne ikke bli enige om det – er det en veldig liten prosent av budsjettet. Betyr det at Venstre er med på å støtte et 95 pst. katastrofalt dårlig budsjett?
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Jeg tror fasiten ved dette budsjettet og dette budsjettforliket, i hvert fall slik det uttrykkes fra fagøkonomers side, er at dette er et budsjett og et budsjettforlik som nettopp ikke kommer til å føre til høyere rente. På den måten sikrer vi både arbeidsbetingelser for bedriftene og den sosiale tryggheten for arbeidstakere. Men Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet har ganske forskjellig utgangspunkt i sin tilnærming til hva som er viktig. Vi har sett nå over tid at en ekstremt stor ulikhet har utviklet seg i befolkningen. Vi ønsker en mer rettferdig fordeling. Vi ønsker å bygge ut den offentlige sektor slik at alle skal ha muligheter til på et fritt grunnlag å velge skole, få sosial omsorg og få helsetjenester som de trenger. Men det forutsetter at man får en omfordeling av de store rikdommene som er i privat næringsliv, og at man i større utstrekning styrer dette til offentlig sektor, slik at vi kan sikre enkeltindividets frihet og enkeltindividets trygghet.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Som representanten Sørfonn sa, er eiendomsskatteloven og dens § 8 komplisert, og det har vært brukt år for å komme fram til en god løsning. For ikke mange dager siden behandlet vi lovforslaget som egentlig la grunnen for en bedre fordeling mellom kommunene og for at vi skulle kunne gjennomføre eiendomsskatten slik den er beskrevet i § 8. Fra mellompartienes side ble det gitt uttrykk for en betenkelighet i forhold til at det i budsjettet nå så ut til at kommunene hadde et mindre provenyanslag enn det som var beregnet, og det som var forutsetningen for Stortingets arbeid og Stortingets tidligere vedtak. Det er klart at finansministeren allerede på fredag, så vidt jeg vet, kommer til å legge fram en sak som nettopp skal sikre at kommunene får den inntekten som var forutsetningen for loven da den ble vedtatt og iverksatt. Jeg regner med at kraftkommunenes og overføringskommunenes inntekter vil bli slik Stortinget har hatt som intensjon at de skulle være. Og jeg føler meg trygg på den saken som kommer på fredag.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Høyresiden prøver stadig å male … Nå holdt jeg på å si noe galt, for det er vel ikke parlamentarisk å si «fanden»?
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Nei, men i hvert fall … på veggen når de til stadighet peker på at en er redd for at bedrifter flytter ut av landet, og nå særlig kunnskapsbedrifter. Når en ser framover, tror jeg det vil være andre ting enn bare det å tjene penger som kommer til å være avgjørende for hvor arbeidstakere velger å jobbe. I en global økonomi med stadig større omskiftninger, med stadig større usikkerhet i arbeidsforhold, vil arbeidstakere søke til de landene hvor en har sikkerhet for velferdsgodene, sikkerhet for sykelønnsordningene, sikkerhet i pensjonsforholdene. Jeg tror det kommer til å være det som bestemmer hvor bedrifter også etter hvert kommer til å etablere seg. Ja, vi er for en progressiv beskatning også, og det er ut fra et rettferdighetssystem. Det er en progressiv beskatning på inntekt, vi bør også ha det i bedriftsbeskatningen og næringsbeskatningen. Vi er av den oppfatning at de som har store muligheter for å bidra til fellesskapet, skal gjøre det. Det er bare på den måten vi også kan bygge et velferdssamfunn. Det er ønskelig å få et så bredt politisk grunnlag som mulig for en ny skattereform. Jeg tror vi er enige om at det trengs en skattereform. Og det er klart at det er ønskelig også å få et så bredt flertall som mulig.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-11-28:
Norske kommunar utfører mange av dei fellestenestene me som innbyggjarar både treng og set pris på, og for ein del kommunar kjem ein vesentleg del av inntektene frå eigedomsskatt på kraftanlegg. Prinsippet for taksering av slike anlegg vart endra i sommar ved innføringa av § 8 i eigedomsskatteloven. Til grunn for dette låg det eit provenyoverslag på noko over 900 mill. kr for kommunane pr. år. No viser det seg at dette ikkje slår til. Eit inntektsfråfall på bortimot 40 pst. er nemnt, og finansministeren har varsla at han svært snart vil komma tilbake med ein proposisjon for å betra på dette. Dette har naturleg nok ført til frustrasjonar og uvisse rundt i kommunane, og i tillegg ligg det i budsjettet ei sak om nye fordelingsreglar for såkalla grensekryssande kraftanlegg. Det er nøye samanheng mellom dette med takseringsprinsipp og fordelingsprinsipp for grensekryssande anlegg. Eigedomsskattelova er ei komplisert sak. Eg må vedgå at eg er litt skeptisk til at ein skal snekra eit slikt hurtigtiltak for å betra både treffsikkerheit og proveny i løpet av nokre hektiske budsjettveker. Derfor er eg veldig spent på den proposisjonen som finansministeren har varsla svært snart. Mitt spørsmål til representanten Hildeng blir då: På bakgrunn av at det er dokumentert eit monaleg provenytap gjennom det regelverket som vart vedteke i sommar, og som det var arbeidd ganske lenge med, ville det ikkje ha vore tryggare å gje seg litt betre tid og rett og slett utsetja både gjennomføring av § 8 og innføring av nye fordelingsreglar for grensekryssande anlegg, framfor å hasta gjennom eit regelverk som kanskje heller ikkje denne gongen er tilstrekkeleg treffsikkert? Når situasjonen er blitt slik som han er, burde ikkje Arbeidarpartiet signalisert at no gjev me oss litt betre tid for å få det skikkeleg treffsikkert?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Først vil jeg takke representanten Hagen for at han tar opp spørsmålet om renter og inflasjon. Det er et viktig spørsmål, og det gir meg anledning til å understreke følgende: Selv om norsk økonomi er solid, selv om det er veldig mye som går bra i norsk økonomi, er det noen faresignaler. Et av dem er prisstigningen – inflasjonen. Det siste tallet vi fikk, var 3,2 pst., mens våre konkurrentland ligger på under 2 pst. 3,2 pst. er en god del høyere enn forutsatt – i hvert fall en del høyere enn forutsatt – og det er jo ikke slik at det at vi nå ligger på 3,2 pst. og de andre ligger under 2 pst., kan forklares med olje, for oljeforbruk har de også i våre konkurrentland eller i de andre OECD-landene, så det må skyldes norske forhold. Det understreker at vi har et press i økonomien, som gjør at vi fortsatt må videreføre en ansvarlig finanspolitikk. Jeg er helt sikker på at sentralbanksjefen vil mene, og det understreket han også i sin årstale, at det nå å pumpe mer oljepenger inn i norsk økonomi enten ved å øke utgiftene eller ved å redusere skatter og avgifter, redusere statens inntekter, vil øke presset, øke faren for prisstigning og dermed øke faren for at vi får høye renter. Så jeg vil anbefale representanten Hagen at han, hvis han først siterer og bruker sentralbanksjefen som sannhetsvitne i den økonomiske politikken, bør gjøre det helt ut. Jeg er helt sikker på at sentralbanksjefen ønsker en stram finanspolitikk og ikke den type svekkelse av finanspolitikken som representanten Hagen la opp til ved å invitere til å bruke oljeinntekter til å redusere skatter og avgifter og dermed øke faren for inflasjon. Vi ønsker å videreføre en ansvarlig finanspolitikk både for å trygge sysselsettingen, velferden, på kort sikt – økte renter og økt inflasjon vil undergrave det – og også for å trygge dette på lang sikt.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Først vil jeg si meg glad for at representanten Bondevik gir uttrykk for at han støtter vaksineinitiativet. Jeg har merket meg at han refererte til det brevet han sendte til WHO. Det er utmerket. Det vi gjør i tillegg fra Regjeringens side, er å varsle økonomisk støtte, og at vi ønsker å lede an i initiativet. Jeg oppfatter det slik at Kristelig Folkeparti er innstilt på å støtte også det, og det er fint. Det er da et eksempel på en sak der vi kan samles om en viktig felles oppgave Regjeringen og sentrumspartiene imellom, slik vi også kan samles om andre viktige deler av bistands- og utviklingspolitikken. Når det gjelder patentdirektivet, vil selvfølgelig Regjeringen komme tilbake til det, fordi det er blant de saker vi ikke på noen måte har greid å behandle i de få dagene vi har sittet i regjeringskontorene. Men jeg har lyst til bare å understreke følgende: Det Norge skal ta stilling til, er jo ikke om EU skal ha et patentdirektiv, som man kan være mer eller mindre fornøyd med. Det har EU vedtatt og kommer til å gjennomføre og håndtere slik de mener, og slik de ønsker. Det vi skal ta stilling til, er hvorvidt det patentdirektivet skal gjøres gjeldende for Liechtenstein, Island og Norge. Og der har vi innflytelse, for det det måtte være verdt. Så jeg tror at det for u-landene har begrenset interesse om dette er et direktiv som gjelder hele EU pluss Liechtenstein, Island og Norge, eller om det bare gjelder hele EU. Så må vi vurdere om det patentdirektivet setter begrensninger for vår politikk når det gjelder f.eks. å sikre oss mot uønskede virkninger av bioteknologi. Men der er det slik at jeg har forstått at vi, selv om et produkt er patentert, fortsatt kan sette nasjonale begrensninger på bruken av det i vårt eget land. Så der tror jeg man må skille de to spørsmålene. Men alt dette skal vi komme tilbake til i tur og orden. Når det gjelder prosjektet «Et enklere Norge», skal vi gå grundig gjennom det. Så langt jeg ser, er det et fornuftig prosjekt, og vi ønsker å innarbeide det i vårt arbeid for å fornye offentlig sektor. Akkurat hvordan vi vil gjøre det, får vi komme tilbake til etter hvert.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Først vil jeg gjerne si at jeg anser det ikke som noe stort problem å ta over regjeringsansvaret og da også få anledning til å ta over det budsjettet vi stemte for. Jeg anser det som en fordel. Det gjør det hele vesentlig enklere. For det andre er det ikke slik – hvis man skal diskutere historieskriving – at de budsjettene som Høyre og Fremskrittspartiet stemte for, førte til lavere rente, tvert imot. Det var jo slik at da man valgte å svekke budsjettet dramatisk høsten 1997 i forhold til det foreslåtte budsjettet fra Jagland-regjeringen, var det et vesentlig bidrag til de pressproblemene vi fikk gjennom 1998, og den dramatiske økningen i renter som vi fikk gjennom 1998. Siden er rentene satt ned, det er helt riktig, men de er fortsatt ikke kommet ned på det nivået som de lå på under Jagland-regjeringen. Nå vil jeg understreke at økonomisk politikk aldri må bli et norgesmesterskap i lavest mulig renter. Rentene skal settes ut fra en vurdering av hva som er ansvarlig ut fra de valuta- og pengepolitiske retningslinjer som gjelder. Men hvis man først begynner å diskutere, er det altså fortsatt slik at det var de budsjettene som ble vedtatt med Fremskrittspartiets og Høyres stemmer, som bidrog til den kraftige renteøkningen, og vi er fortsatt ikke tilbake på det nivået som vi hadde før det. Så er det riktig at vi har åpenbare budsjettproblemer. Det er jo da noen problemer vi arver. Det har åpenbart vært mangelfull budsjettering når det gjelder KFOR-styrkene – en overskridelse på over en milliard kr. Det er et problem som må håndteres midt i året. Revidert nasjonalbudsjett er en anledning til å diskutere hvordan man gjennomfører det vedtatte budsjettet, og vi håper at de partiene som har bidratt til å vedta det budsjettet vi nå har, også vil være med på å gjennomføre det innenfor de rammer og de forutsetninger som var lagt til grunn da budsjettet ble vedtatt. Og da er det viktigste bidraget til å unngå press, kostnadsvekst, svekking av konkurranseevnen, nedbygging av industrien og økte renter selvfølgelig å holde budsjettets rammer. Da er det veldig lett i prinsippet å være for det, men det er ganske krevende når vi ser hva det innebærer i praksis. Det får vi da diskutere når revidert nasjonalbudsjett kommer.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Først en veldig kort merknad om gasskraftdebatten for noen uker siden. Det er altså slik at det forslaget som regjeringen stilte kabinettsspørsmål på, ikke var forslaget om å si ja til å åpne for bygging av gasskraftverk, men det var et forslag som ble fremmet og behandlet etter at alle forslagene var vedtatt. Fremskrittspartiet mener at det fullt ut gav grunnlag for å gjennomføre bygging av gasskraftverk, mens sentrumspartiene åpenbart er av en annen oppfatning. Det sier jo alt om forslaget at Fremskrittspartiet kunne stemme for det. Det illustrerer at hoveddiskusjonen her er at man er uenig om hva som er å styrke, og hva som er å svekke miljøpolitikken. Da er det mye redeligere å ta en åpen konfrontasjon på det enn å bidra til å forsøke å få vedtatt et forslag som ville ha skapt uklarhet om hva Stortinget faktisk hadde vedtatt. Vi blir kritisert for å være i allianse med Høyre i miljøpolitikken. Vel, jeg kan ikke forstå at det kan være noe bedre å være i alliansemed Fremskrittspartiet, slik sentrumspartiene var i det spørsmålet hvor de valgte å stille kabinettsspørsmål. Så har Regjeringen lagt fram en proposisjon for Stortinget om sykehus og organisering av sykehus der man legger opp til en noe friere stilling. Vi får først ta stilling til hva Regjeringen gjør med de sakene som ligger i Stortinget. Det skal Regjeringen prøve å gjøre i løpet av kommende uke, i hvert fall så raskt som mulig, slik at Stortinget kan få klar og rask beskjed om det. Vi har hatt som et veldig viktig styrende prinsipp at vi ikke begynner å kommentere de enkeltsaker som er fremmet, og som vi skal ta stilling til om vi trekker eller ikke. Men uansett vil vi fra Regjeringens side ta stilling til dette enten ved at vi eventuelt fremmer tilleggsmeldinger eller trekker de sakene som ligger, eller ved at vi lar sakene ligge i Stortinget og tar stilling til de enkelte forslagene mens de ligger i Stortinget.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
For det første tror jeg ikke Monaco er med i EFTA-pilaren, for å si det slik, i det likeverdige samarbeidet mellom EFTA og EU innenfor EØS-avtalen, men at de er med i EU-pilaren gjennom Frankrike. Men hvorvidt Norge har tenkt å nedlegge veto mot innføring av patentdirektivet for Monaco, tror jeg ikke vil være avgjørende i forhold til våre vurderinger av det direktivet. Det som vil være avgjørende, er dels selvfølgelig en vurdering av direktivet som sådant. Men det er et kompromiss. Det er et resultat av lange politiske prosesser der ingen har fått det akkurat som de ville, og der også flere EU-land åpenbart er misfornøyd med deler av direktivet. Men det som jeg prøvde å få fram i mitt innlegg, er at EU går videre med sitt direktiv både for å sikre en felles standard på hva som skal patenteres innenfor en global, internasjonal økonomi der de mener det er nødvendig, og for å sikre utvikling av en av de mest dynamiske industriene i verden og den nye teknologiske revolusjonen, bioteknologirevolusjonen. Det kommer de til å gjøre uavhengig av hva Norge vedtar. Enten man er veldig misfornøyd med, litt misfornøyd med, bare delvis misfornøyd med patentdirektivet, vil det fortsatt være slik at vi må vurdere hvilke konsekvenser det har for Norge, Liechtenstein og Island at vi nedlegger veto mot at direktivet innføres for de landene når det innføres for EU-landene. Et nøkkelspørsmål som jeg ikke fullt ut har oversikt over ennå, er i hvilken grad vi fortsatt kan ha nasjonal lovgivning som forbyr og regulerer bioteknologisk anvendelse som er tillatt i henhold til patentdirektivet, dvs. at det kan tas patent på det, men likevel kan forbys anvendt i Norge gjennom nasjonal lovgivning. Det vil være et nøkkelspørsmål som vil være avgjørende i forhold til om det vil være riktig av Norge å slutte seg til direktivet eller ikke. Vi skal behandle det grundig og tidsnok.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-03-23:
I begynnelsen av denne stortingsperioden var det betydelig – nesten enorm – interesse for å få renten ned i vårt land. Snakk om press i økonomien og stramme budsjetter nettopp for å få renten ned, var det som var in. Takket være bl.a. – bl.a. – de to første budsjettene i denne perioden, som Fremskrittspartiet og Høyre gav subsidiær tilslutning, er renten kommet ned på et normalt nivå. Men nå i dag varsler sentralbanksjefen, som i mellomtiden i praksis har endret pengepolitikken til å være styrt mer etter et inflasjonsmål, og det syns vi er fornuftig, at det er mulig med renteoppgang. Han henviser bl.a. til økningen i inflasjonen – den økte oljepris slår også i Norge, til tross for at vi er en meget betydelig oljeeksportør, direkte inn på inflasjonen. En prosentenhet av prisveksten sier sentralbanksjef Gjedrem at oljeprisøkningen medfører. Det kan ikke andre land gjøre noe med, men Norge kan. Vi kan i dette hus gjennomføre en reduksjon i både diesel- og bensinavgiften og derved få inflasjonspresset ned ved å senke prisstigningen med denne ene prosentenheten. Da ville – for øyeblikket i hvert fall – faren for renteøkning, som vil ramme mange vanlige mennesker i vårt land, være over. Kan vi forvente at statsminister Stoltenberg og den nye regjering nå vil begynne å tenke på den vanlige kvinne og mann i dette land – og ikke bare salte ned penger til Jagland og jeg blir pensjonister – ved nettopp å bruke noe av overskuddet til å redusere bensin- og dieselavgiften, slik at vi unngår en renteøkning?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-03-23:
Jeg synes det var flere interessante tanker som administrasjonsministeren hadde gjort seg, og jeg vil gjerne forsikre meg om at jeg har oppfattet statsråden riktig. Så vidt jeg forstod, gikk han inn for en desentralisering av makt og ansvar til lederne av statlige eller offentlige virksomheter og at disse lederne skulle få større muligheter til å treffe beslutninger og tilpasse virksomheten til endrede forutsetninger, og at det inkludert i dette også ligger betydelige elementer av en desentralisering av lønnsfastsettelsessystemene og differensiering av lønninger ut fra hvordan den enkelte virksomhet fungerer. La meg bruke et eksempel: En avdelingssjef ved Oslo politikammer og en tilsvarende avdelingssjef ved Arendal politikammer har, fordi de har samme tittel, lik lønn og samme arbeidsbetingelser. Den ene har ansvaret for 400-500 medarbeidere, den andre har ansvaret for tre medarbeidere. Politimesteren i Oslo har nettopp i et foredrag i Akademikernes Fellesorganisasjon gitt uttrykk for behovet for et mer fleksibelt lønnssystem, tilpasset virksomhetens innhold og ikke bare funksjonærens tittel. Er det riktig oppfattet når administrasjonsministeren nå åpner opp for en betydelig grad av desentralisering også når det gjelder lønnsfastsettelse basert på en vurdering av arbeidsoppgavene i den enkelte virksomhet, og også differensiering av lønninger ut fra det ansvar og de arbeidsoppgaver man har, og størrelsen på den institusjonen man arbeider i.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-03-23:
Det var et spørsmål og en replikk om lønnsoppgjøret nå. Jeg skal prøve å holde meg unna akkurat det lønnsoppgjøret som nå skal settes i gang, men jeg har likevel et litt prinsipielt spørsmål. Det har vært hevdet av mange at noe av vanskelighetene innen skolen og sykehusene har vært at fagforeningene gjennom lang, lang tid har tilkjempet seg rettigheter og muligheter til å legge seg opp i styringen av virksomheten, slik at det er vanskelig å få til effektivisering, rasjonalisering og den nødvendige fleksibilitet. Vil statsråden vurdere de tanker som Per Kleppe nylig gav uttrykk for, om å vurdere særskilte forhandlinger med disse organisasjonene, utenfor de ordinære lønnsoppgjørene hvor det er umulig å gjøre ting på grunn av rammesystemet? Og vil statsråden vurdere å åpne for senere forhandlinger om hovedsystemene, rettighetene og pliktene som ligger i det nåværende avtalesystem, slik at man under slike forhandlinger kanskje kan gjøre en del tilpasninger, få mer fleksible lønnsstiger, differensiering av lønninger etter ansvar og plikter, og se hele denne problematikken i sammenheng utenfor det mer ordinære lønnsoppgjøret, hvor hensynet til alle andre grupper vil være det toneangivende? Og når statsråden snakker om stimuli generelt, etter flere meget nyttige år i kontrollkomiteen – slik jeg tolker det – er vel statsråden også kjent med at det kanskje er nødvendig med det motsatte. Hvis det er de samme lederne i offentlige etater som gang på gang opplever overskridelser på 40, 50, 60 pst. av det de sier ting skal koste, bør vi kanskje overfor dem ha et system som medfører krav om større ansvar, med risiko for å bli møtt med krav om ansvar for ledere innenfor den offentlige sektor.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-03-23:
I mitt hovedinnlegg i dag morges gav jeg uttrykk for positive synspunkter på Regjeringens erklæring, og at jeg hadde håp om at oppfølgingen som vil komme senere med konkrete forslag, vil gå i det vi kaller riktig retning når det gjelder klarere ansvarsforhold i statsforvaltningen, større grad av desentralisering av makt og ansvar, større bruk av konkurranseutsetting og omorganisering av statlige enheter. Innleggene senere, også fra Regjeringens side, har ikke endret eller redusert våre håp om at det vil komme interessante og gode forslag fra Regjeringen senere. Slik jeg tolker debatten, er det en forventning i Stortinget og en oppslutning om hovedtankene som gjelder fornyelse, forbedring og modernisering, men selvsagt med en betydelig understreking, som det heller ikke er noen uenighet om, med hensyntagen selvsagt til alle dem som er ansatt i det offentlige, og deres respektive organisasjoner. Jeg håper derfor at det etter hvert vil komme en del konkrete forslag. Det er da det vil bli avgjørende, det er da det blir interessant å se hvilken politikk på dette området Regjeringen vil legge inn på. Jeg er derfor fornøyd med debatten, selv om jeg forstår at Arbeiderpartiet fortsatt vil stemme imot forslag som egentlig er ment for å gi en avklaring. Det er vi jo vant til. Vi har fra tid til annen fremmet forslag identiske med synspunkter i Arbeiderpartiets program, men som man har valgt å stemme imot fordi man alltid skal gjøre tingene selv. Jeg får bare si at det er arbeidsformen til Arbeiderpartiet. Jeg hadde jo håpet at man ville hatt den holdning at man kunne fått avklart noen viktige prinsipper på forhånd i Stortinget, før man kommer til de konkrete tingene. Jeg tenker da på mine egne to forslag, særlig det første som gjelder obligatorisk norskopplæring. Det har Arbeiderpartiet tidligere stemt imot. De har altså ikke vist noen vilje til å følge opp sitt partiprogram. Det synes vi har vært skuffende. Når det gjelder det andre forslaget, er det av og til viktig å få et prinsipp slått fast før det praktiske arbeidet kommer i gang. Har man et prinsipp slått fast, burde det være enklere. Vi opprettholder derfor selvsagt forslagene. Når det så gjelder forslagene nr. 1 og 2, vil vi anbefale vår gruppe å stemme for dem. Det kan være, som det har vært i den senere tid, ulike synspunkter om nødvendigheten av et forslag, men vi har den holdning at når vi er enig i ordlyden i et forslag, stemmer vi for. Vi anbefaler selvsagt også vårt forslag nr. 5, på tross av de synspunkter som er fremkommet fra andre.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Først: Siden statsministeren etterlyste holdningen i Stortinget til verdensprogram for vaksine av barn, vil jeg bare gi uttrykk for at det har sentrumspartienes fulle støtte. Det gav jeg på sentrumsregjeringens vegne uttrykk for i et brev til Verdens Helseorganisasjon for ca. sju uker siden. Regjeringen har varslet en aktiv Europa-politikk. Det overrasker meg at det første konkrete framstøtet i så måte er en slik tilnærming til EUs patentdirektiv som det som kom i regjeringserklæringen, hvor det lød: «Vi vil satse aktivt på utviklingen av bioteknologi. Norge skal ikke stille seg utenfor den nye teknologiske revolusjonen. Regjeringen vil vurdere EUs patentdirektiv på denne bakgrunn.» Men dette er en sak med store etiske dilemmaer. Da kan en ikke ha en så ensidig holdning til dette som erklæringen gir uttrykk for. Det er i høyeste grad grunn til å problematisere saken. Det dreier seg om å skjelne mellom oppfinnelser og oppdagelser, bl.a. og først og fremst på naturlig forekommende materiale. Det meste av det naturlig forekommende biologiske materiale finnes i utviklingsland, og det er også grunn til å spørre: Vil direktivet bety at store multinasjonale selskaper kan ta enerett på u-landenes genetiske ressurser? Dette trenger vi en skikkelig gjennomgang av, som må være langt mer problematiserende enn det regjeringserklæringen tyder på. Dette har heller ikke noen bråhast. EU har, så vidt jeg vet, fortsatt ikke tatt dette opp i EØS-komiteen, og dermed er det ikke gjort EØS-relevant. Til slutt: Regjeringen har gjort modernisering av offentlig forvaltning til en hovedsak. Det er positivt. Vi får vente på Regjeringens konkrete forslag for å se hva det innebærer. Det vi vet, er at det ved regjeringsskiftet var i gang et betydelig arbeid på dette området. Reduksjon og forenkling av skjemaveldet, større frihet for kommunene, modernisering av statsforvaltningen – alt dette under prosjektet «Et enklere Norge», over 100 enkeltprosjekter redegjort for i denne prosjektkatalogen. Vil den nye regjeringen følge opp dette arbeidet?
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Dette har blitt en debatt dels om hvorfor det ble et regjeringsskifte, og dels om den nye regjerings erklæring. Begge deler er naturlig i den første større politiske debatten i Stortinget etter regjeringsskiftet. Regjeringserklæringen var så vidt generell at den ikke var grunnlag for de store politiske konfrontasjoner. Det er dessuten naturlig at en ny regjering får en rimelig sjanse til å komme skikkelig i gang. Det er først når de konkrete forslag fra Regjeringen kommer, at vi ser hvilke gjennomslag den får for sine forslag, hva det kan samarbeides om, og hvilke konfrontasjoner vi får. Når det gjelder bakgrunnen for regjeringsskiftet, vendte Inge Lønning igjen tilbake til det nå. Jeg tror ikke det er noe grunnlag for å føre den debatten særlig videre annet enn at jeg vil minne om at det også i mitt innlegg i debatten om gasskraftverksaken ble åpnet for en videre behandling gjennom en stortingsmelding, som gjør at de motsetningene i forklaringer som Lønning nå forsøkte å fremstille, slett ikke er så klare som han gav inntrykk av. Ellers viser denne debatten at sentrum fremtrer som det reelle regjeringsalternativet til arbeiderpartiregjeringen. Vi har da også lagt fram hovedlinjene for vår felles politikk i tolv punkter, som vil være retningsgivende for det samarbeidet vi nå vil etablere i Stortinget. La meg til slutt bare si at når det gjelder de fremsatte forslag, anbefaler jeg Kristelig Folkepartis gruppe å stemme for de to forslag som er fremsatt av henholdsvis representanten Lars Sponheim og representanten Odd Roger Enoksen, og som Kristelig Folkeparti står bak, og mot de øvrige tre forslag som er fremmet av andre, og som ikke fullt ut vil dekke vår politikk på de områder som de angår.
Jan Petersen (Høyre), 2000-03-23:
Jeg tror jeg vil ta opp igjen tråden fra Hagens replikk, fordi statsministerens svar på det jo var hva han ikke hadde tenkt å gjøre med det pressproblemet som nå dukker opp i norsk økonomi. Men så er spørsmålet: Hva har han da tenkt å gjøre? For dette er ikke noe lett spørsmål. Statsministeren har helt rett i at det er en del viktige innenlandske forhold som også er ute og går her. Og ett av disse innenlandske forholdene er det budsjettet som sentrumsregjeringen og Arbeiderpartiet vedtok. Da Høyre, Fremskrittspartiet og sentrum ble enige om et budsjett, gikk rentene ned, og tilliten til norsk økonomi gikk opp. Nå har Arbeiderpartiet og sentrum laget et budsjett, og da putrer det, da øker prisstigningen mer enn det vi trodde for noen ganske få måneder siden, og da er det altså fare for renteøkninger. Og som om ikke det er nok, ligger det jo en del budsjettbomber her. Vi har sett at KFOR er klart underbudsjettert, vi vet at det er problemer i kommunebudsjettene, og allerede etter noen få dager distanserte Arbeiderpartiet seg fra sitt eget vedtak om sykehusøkonomien, da Asmund Kristoffersen sa følgende: «… jeg tror at vi har vedtatt et budsjett sykehusene og fylkeskommunene ikke kan leve med. Dette er meget alvorlig!» Og derfor har Stoltenberg et problem når han nå kommer til regjeringskontorene og overtar sitt eget budsjett. Det er jo en ganske eiendommelig situasjon at når det blir et skifte fra én regjering til en annen, blir altså ikke en krone disponert forskjellig. Men da er i grunnen spørsmålet: Når det putrer som det gjør og faresignalene er der, hva har Stoltenberg tenkt å gjøre med det?
Jan Petersen (Høyre), 2000-03-23:
Det er ikke så mye jeg i denne omgang skal summere opp når det gjelder debatten. Vi kan vel si det slik at Regjeringen faktisk i stor grad har kunnet lene seg litt tilbake og betrakte returoppgjøret – 14 dager etterpå – mellom ikke-sosialistiske partier. Det må i og for seg være godt nytt for Stoltenberg at han har kunnet lene seg tilbake og betrakte det oppgjøret. Det kommer selvfølgelig, som Bondevik var inne på, en annen hverdag når de konkrete forslagene kommer, og jeg tror det er det som bør prege den politiske debatten fremover. Da vil vi møte de reelle veivalgene. Når det gjelder bakgrunnen, som svært mange har vært opptatt av, altså selve omkampen, er jeg uten videre enig med Inge Lønning. Jeg tror denne debatten meget tydelig har vist at det føres to helt innbyrdes motstridende argumentasjonslinjer, som de som fremfører dem, greier å si at man i hovedsak er enige om. Jeg tror alle som har lyttet til debatten, vil vite at det er man ikke. Og når Bondevik sier at det var tilbud om videre behandling, har han på en forbilledlig klar måte satt lys på hva det dreide seg om. Det var ikke å akseptere stortingsflertallets oppfatning. Opplegget var å få flere behandlinger, med ny gasskraftomkamp etter 1. juni. Det er greit og åpent og fair, men da får man også si at det er det man gjorde, og ikke at man i hovedsak er enig i en fremstilling som sier det stikk motsatte. Så til selve forslagene til vedtak – med all mulig respekt for forslagsstillerne: Det er ikke mye som blir annerledes, uansett om man vedtar eller ikke vedtar disse forslagene. Forslagenes status i Stortinget har jo etter hvert vært undergitt en ganske merkverdig utvikling. Jeg har for så vidt ikke noen store problemer med noen av disse forslagene, men konstaterer at når det gjelder opsjonsbeskatningen, finner altså Sponheim ut, etter å ha sittet i regjering i to og et halvt år, at han er nødt til å fremme et slikt forslag ca. 14 dager før den nye regjeringen fremmer et tilsvarende forslag. Det må man si er presisjonsstyring, men det er greit nok. Når det gjelder verdiskapingsprogram for havbruksnæringen, har Stortinget vært gjennom dette allerede. Det er ingenting i veien for at man vedtar det én gang til siden vi ennå ikke har fått det. De to forslagene fra Hagen er greie. Forslaget fra Siv Jensen er vel av en slik art at når man allerede har fullmakt, er det faktisk et problem hvis man stemmer ned et forslag én gang til. Det kan jo betraktes som å trekke tilbake fullmakten, men det reiser også spørsmål om behovet for selve forslaget.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-03-23:
Jeg vil litt tilbake til situasjonen innenfor helsesektoren og innenfor offentlig sektor, hvor statsministeren nå gjentar at det er viktig med fornyelse, og at fornyelse ikke er ensbetydende med privatisering. Det er jeg selvsagt enig i. Statsministeren sa også at privat drift i hovedsak skjer ved frivillige organisasjoner, ikke kommersielt, og innenfor fellesskapet og solidariske rammer. Vi begynner etter hvert å få en del erfaring med at anbudsutsetting også fører til problemer for de ideelle organisasjonene som driver innenfor helsetjenesten. Det fører til at man tvinges inn i den samme kommersialiseringen som de private, kommersielle aktørene, og det er allerede kommet en del reaksjoner og henvendelser fra ideelle, private organisasjoner om å organisere dette på en annen måte, fordi man ikke klarer konkurransen på den måten man hadde sett for seg. Vi har betydelige utfordringer på dette området, og det er positivt at statsministeren legger vekt på å få til et samarbeid. Sentrum akter å stemme for det vi er for. Det er ikke engang sikkert at vi vil komme til å stemme mot det vi er for, ut fra at forslagene er unødvendige – at selv om man er for dem, så er de unødvendige, slik Stoltenberg argumenterte med i gasskraftsaken. Så vi skal stemme for det vi er for. Jeg viste i mitt innlegg til at sentrumsregjeringen la fram Ot.prp. nr. 25 for 1999-2000, hvor det ble sagt at vi ønsker å organisere fylkessykehusene som selvstendige rettssubjekt. Vi ønsker å begrense overgangen til aksjeselskap i størst mulig grad ut fra at vi legger vekt på bl.a. å holde en regional balanse i forhold til tilgang på helsepersonell, noe som er en kritisk faktor innenfor den sektoren i dag. Sterke omdannelser til aksjeselskap fører til en konsentrasjon, det fører til lønnsdannelse innenfor hver enkelt enhet og på den måten til regional ubalanse. Dette er ikke et uvesentlig spørsmål, og jeg vil på nytt gjenta utfordringen fra mitt hovedinnlegg: Ligger det i Arbeiderpartiets modernisering av helse- og sosialsektoren at partiet vil gå lenger enn sentrumsregjeringen i dette spørsmålet?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-23:
Statsministeren har sagt seg fornøyd med debatten så langt, og det syns ikke SV er det grann rart, for den har vel først og fremst vært preget av intenst sorgarbeid på borgerlig side. Det interessante er at i denne debatten er det Fremskrittspartiet og sentrum som har alliert seg i felles interesse for å filleriste Høyre. Særlig de som husker tilbake for to og et halvt år siden, husker med hvilken beklemmelse sentrum oppdaget at de faktisk var avhengig av Fremskrittspartiets støtte, men de ville helst ikke ha den. Nå klapper de og stryker på Fremskrittspartiet så han kurrer og maler fornøyd. Så lenge dette er situasjonen blant de borgerlige partiene, har Arbeiderpartiet ingen ting å frykte hvis det er regjeringsmakten som er det viktigste. Da sitter de trygt. Jeg er glad for at statsministeren sier at man må komme grundig og nøye tilbake når det gjelder patentdirektivet. Regjeringen varsler at de skal drive en aktiv Europa-politikk, men det er intet aktivt dersom Norge rusher igjennom en tilslutning til patentdirektivet og godkjenner det, mens EU-land protesterer. Det er slik at Nederland har klaget dette direktivet inn for EU-domstolen med bakgrunn i at det truer FN-konvensjonen om biologisk mangfold og har fått støtte av Italia. Norge har støttet det synet. Det er ikke sånn at Norge her driver med noe som bare er interessant for Norge, Liechtenstein og Island – jeg tror kanskje statsministeren glemte Monaco. Det er faktisk sånn at Norges bidrag her kan være noe som er en del av en stor internasjonal debatt, særlig det som Bondevik var inne på. Dette dreier seg om de største skattene på dette området. De befinner seg i u-land, og det man har sett på noen områder, er at svære internasjonale konserner har tatt patent på det som er naturlig forekommende såkorn, og dermed har stilt bønder i en meget vanskelig situasjon. Ta tid på denne saken. Hvis ikke, snur Arbeiderpartiet i rasende fart bort fra noe som man prinsipielt sett hadde store betenkeligheter med tidligere.