Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2012-05-14:
Først vil jeg takke interpellanten for at dette temaet settes på dagsordenen i stortingssalen. Det er et veldig viktig tema, og jeg er veldig glad for hver gang noen setter fokus på barns behov og oppvekstvilkår. Å være fattig er ikke noe godt utgangspunktet for verken barndom eller voksenliv, men jeg vil også si – og det har ikke vært så mye tendenser til det her i debatten i dag – at å være fattig er ikke lik det å være svak, stakkarslig eller offer. Å være fattig handler om hvordan barn har det, ikke om hvordan barn er. Det er en utrolig viktig påminnelse til oss når vi skal diskutere dette. Å stigmatisere alle fattige barn som ofre, svake, ensomme og stakkarslige fører ikke til noe godt. Det er konsekvensene av fattigdommen som kan føre til de situasjonene. I tillegg til ikke å kunne gjøre mange ting, følger ofte skammen fattigdommen som skyggen følger sola. Arbeid er det viktigste virkemidlet for å hindre at familier og barn faller utenfor. Derfor er jeg glad for at denne regjeringen har styrt hele nasjonen trygt gjennom de kriser som har rammet andre land. Der ser fattigdomstallene for barn helt annerledes ut i dagens samfunn. Arbeiderpartiet vil at alle skal være med. Vi vil ikke at barn og unge skal stigmatiseres og overlates til seg selv. Derfor vil vi bruke fellesskapets midler til barn og unge framfor til skattelette som skal finansieres av en tøffere sosialpolitikk – sånn som Høyre stadig tar til orde for. Fremskrittspartiet kutter f.eks. – jeg tror det var 2 mrd. kr, det er ikke et lite beløp – i sykelønnsbudsjettet. Samtidig vet vi at mange av de barna som lever i fattigdom, faktisk er de som har syke foreldre, og som må være borte lenge og ofte. Barn i de nordiske landene har lavere fattigdomsrisiko enn barn i resten av Europa. Sverige har den høyeste risikoen blant de nordiske landene, og vi ser at vår omfordelingspolitikk virker. Det har vært en jevnere inntektsutvikling de senere år, og forskjellene i husholdningsinntekter er blitt mindre. Fremskrittspartiet og Høyre vil ha en helt annen økonomisk politikk, men vår omfordelingspolitikk virker. Men vi er ikke i mål – vi skal videre. Vi vil ha ned andelen fattige barn som lever med dårlig økonomi. Arbeiderpartiet vil at flere barn skal ha tilgang til aktiviteter, uavhengig av foreldrenes økonomi. Vi vet mye om dem som sliter mest som konsekvens av dårlig økonomi og fattigdom. Det er familier som står langt fra arbeidsmarkedet, og som har lang historie med trygd og stønadsordninger i yrkesaktiv alder, og det er de som har foreldre som sliter med rus, og foreldre i fengsel. Å se barns behov er avgjørende for å kunne sette inn tiltak. Stortinget har i denne regjeringsperioden fått på plass flere viktige lovbestemmelser som gir personell plikt til å vurdere barnas behov – helsepersonelloven, spesialisthelsetjenesteloven, lov om sosiale tjenester i Nav – og det pågår arbeid for å få det lovhjemlet i kriminalomsorgen. Det siste lovverket som er på plass, er folkehelseloven. Barn omtales ikke spesielt i den loven, men oppfølging av denne vil være utrolig viktig for å kunne overvåke og registrere utfordringene hos barn i hver enkelt kommune. I tillegg til mange av de tiltakene som statsråden og flere av de andre representantene som har hatt innlegg her i dag, har pekt på – som jeg også støtter – mener jeg at hver enkelt kommune bør spørre seg: Hvor mange barn har vi i vår kommune med foreldre i fengsel? Hvor mange barn har foreldre som er i behandling for alvorlig rusavhengighet? Kanskje kommunene skulle utarbeide beredskapsplaner for å kunne sette i verk tiltak tidlig. Tidlig innsats er det som virker. Vi må ha bedre samarbeid, mer forskning og oppfølging ute i kommunene. Det legger Samhandlingsreformen opp til. Men jeg vil advare mot stigmatiserende virkemidler. Jeg har lest at det har vært gitt ut kort med kommunale stempler og kort med stempler fra frivillige organisasjoner som kan refunderes i aktiviteter. Det mener jeg blir feil. Det må være nøytrale kort, sånn at barna ikke viser at de kommer fra en bestemt klasse eller gruppe. Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti i Kristiansand hadde i forrige bystyreperiode et veldig godt samarbeid om fattigdomstiltak. Det var litt som representanten Skei Grande var inne på, det var tiltak som ikke var øremerket, som ligger ute på skolene, og som lærere og barnehageansatte selv kan bruke når de ser at det er barn som ikke klarer å delta, eller som har problemer knyttet til økonomi. Så har jeg lyst til å avslutte med litt partipolitikk. Jeg tenker at hvis Kristelig Folkeparti tenker å regjere sammen med de to partiene som vil i en helt annen retning – og jeg er ikke enig i Ropstads vurdering at det klines tynt utover, det kan faktisk være at vi tar ansvar for helheten – tror jeg at – med kjøttvekten og med all respekt for partiet – vil Kristelig Folkeparti få mer gjennomslag ved å «look to» Arbeiderpartiet og regjeringen enn til høyresiden.