Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-06-17:
Først vil jeg få takke saksordføreren, Gerd Janne Kristoffersen, for godt arbeid. Debatter om forskning skal jo reise de store problemstillingene. Det skal både være visjonært og konkret. Vi skal tenke langt framover. Skal vi lykkes med forskning i Norge, må alle sektorer bidra. Det er ikke nok at det offentlige forsker mer. Næringslivet og det private må også avsette større midler til forskning. Vi må tilrettelegge for at forskning skal være attraktivt for næringslivet. Høyre og andre opposisjonspartier fremmer flere forslag som vil bidra til det. Skal vi få fram den mest nyskapende ideen, den mest revolusjonerende medisinen, innovasjonen med det største potensialet, det største gjennombruddet i historieforskninga, kreves det at kloke hoder kobles sammen med visjonære ledere og med tilstrekkelige ressurser. Vi må samarbeide heller enn motarbeide. Vi må gi næringslivet de rammebetingelsene som gjør offensiv satsing på forskning mulig, og staten må gå foran og vise vei. Det kreves langsiktighet. Det tok 50 år å forstå at antimaterie kunne brukes til å diagnostisere og behandle kreft. Forskning er ofte vanskelig å styre og planlegge, for den skal jo være fri. Det er nesten som å gå på biblioteket hvor du er på jakt etter én bestemt bok, og så ender du opp med ti andre i stedet. Denne forskningsdebatten har et visst historisk tilsnitt. Den er historisk i den forstand at en innstilling om veivalget i forskningspolitikken for første gang splitter det politiske miljøet. Opposisjonen fremmer til sammen 43 forslag til forpliktelse. Høyre står bak 37 av dem. Forslagene dekker et bredt spekter, langt utover prosentmål, og de er godt beskrevet i innstillingen. Derfor skal jeg ikke gå dypere inn i dem her. Til sammenlikning ble det i innstillnga til den forrige forskningsmeldinga fremmet ti avvikende forslag – men hele Stortinget stod samlet bak de ambisiøse målsettingene den meldinga trakk opp. I den foreliggende meldinga er det dessverre ingen ambisiøse målsettinger å stille seg bak. Ironisk nok var det SV som fremmet sju av de ti avvikende forslagene den gangen, fordi de ville være enda mer offensive enn regjeringa. Ironisk nok er det SV som nå står i spissen for en regjering som forlater de samme målene som Stortinget den gang vedtok enstemmig. Meldinga, som skulle være en eksersis i spenstighet, ble i stedet meldinga der Regjeringa slapp taket i ambisjonene og målsettingene. Det som særlig er oppsiktsvekkende og uheldig, er at Regjeringa velger å forlate en målsetting et samlet storting har stilt seg bak. På den måten river den opp en tverrpolitisk enighet om å prioritere forskning. Når Stortinget nå bes om å vedta lavere målsettinger, uten tidsangivelse, har det sin bakgrunn i at Regjeringa ikke ønsker å satse så mye på forskning som den gjør på andre områder. Ikke bare forlates 1 pst.- og 3 pst.-målene, de erstattes utrolig nok heller ikke av andre mål, som jo har vært Regjeringas mantra i mange sammenhenger – prosentmål er dårlig, andre mål er bra. Regjeringa argumenterer nå med at prosentmål er lite egnet som styringsmiddel i forhold til forskningsinnsats. Likevel argumenterer Regjeringa for og opprettholder prosentmål på andre sektorer i budsjettet. Bistands- og kulturområdet er kanskje de to viktigste. Under framleggelsen av statsbudsjettet for 2009, 7. oktober i fjor, sa finansministeren i Stortinget: «Vi prioriterer internasjonal solidaritet ved å være den første regjeringen som når målet om å bruke 1 pst. av bruttonasjonalinntekten til bistand. De som setter seg lave mål, trenger aldri å anstrenge seg for å nå dem. Det høres jo behagelig ut, men det er ikke vårt motto. Vi som setter oss høye mål, har nemlig alltid noe å strekke oss etter.» Det er jeg helt enig med finansministeren i. Men jeg undrer meg veldig over hvorfor dette ikke skal gjelde for forskning. Aftenposten skrev i sin lederartikkel 21. april: «Først da målet ikke lenger var innen rekkevidde, ble andel av BNP misvisende. Det er jo også en måte å gjøre det på når en ikke når sitt eget politiske mål. Skylde på målestokken.» Regjeringas strategi har altså vært å omfavne prosentmålet når det ser ut til at vi kan komme til å nå det, og harselere med det når det er langt unna. Det er lite troverdig. Nær halvparten av veksten i forskningsbevilgningene denne perioden skriver seg fra Bondevik II-regjeringas budsjettforslag for 2006. Den rød-grønne regjeringa hadde behov for å kutte i det forslaget, bl.a. i den planlagte fondsopptrappinga. Finansminister Halvorsen mente den gangen at hele budsjettet var en snubletråd. Vi er veldig mange som i ettertid har lurt på hva hun egentlig snublet i – om det var for høye bevilgninger til forskning som lå inne i budsjettet. Budsjettet var jo selvfølgelig ingen snubletråd. Det var en oppfølging av en ambisiøs forskningsmelding som Stortinget nettopp hadde vedtatt. Hadde man ønsket å satse på forskning, hadde enhver regjering begjærlig grepet en økt forskningsinnsats i budsjettet og endatil lagt til noe. En ny statsråd for forskning gjorde at mange fattet håp. Jeg har i likhet med mange andre fulgt lytteprosessen med interesse. Problemet er bare at budsjettet som har blitt lagt fram, er labert i forhold til løftene, behovene og satsinga på sektorer Regjeringen har vist at den ønsker å satse på. Forskningsmeldinga ble for mange egentlig spikeren i kista, for den viser at det ikke holder med en statsråd som har god vilje og godt ønske om dialog. Man må også ha en regjering som stiller seg bak ønsket om å prioritere. Skuffelsen i sektoren er dyp, og den gjør Regjeringa klokt i å ta på alvor. Den lar seg ikke trylle bort gjennom triksing med tall. Det blir som kjent ikke mer penger til forskning av at man teller de samme pengene på ulike måter. Det skaper bare provokasjon og ingen forståelse at Regjeringa plutselig, og bare på forskningsområdet, vil bruke fastlands-BNP og ikke det totale BNP som målestokk, samtidig som petroleumsrelatert forskning ikke trekkes ut av plussida på regnestykket. Norske forskere leverer forskning av høy internasjonal klasse. Blant spydspissene er sentrene for fremragende forskning. De 13 første kom på plass i 2002, og i dag har vi 21 SFF-ere i Norge. De skal bidra til å heve kvaliteten på norsk forskning. Forskerutdanning er en vesentlig del av SFF-enes virksomhet. Hjerneforskeren Marianne Hafting Fyhn fikk prisen for verdens beste doktoravhandling i 2005 innen nevrobiologi, om hvordan stedsansen virker. Hun er tilknyttet et av SFF-ene, nemlig Senter for hukommelsesbiologi ved NTNU. Nettopp unge forskere burde ha vært et sentralt tema i meldinga. Nyvalgt rektor ved UiO, Ole Petter Ottersen, sa i tidsskriftet Apollon nr. 2 for 2009: «Det er ingen tvil om at Norge ligger langt etter land det er naturlig å sammenligne seg med. Og dette skyldes ikke mangel på talent, men mangelen på ressurser til å utvikle talentene.» I fjor høst trakk Regjeringa sin varslede melding om forskerrekruttering, til stor skuffelse. Forventningene var da selvfølgelig spent ganske høyt i forhold til den foreliggende forskningsmeldinga med tanke på rekruttering. Behovet er klart. Snittalderen for fast ansettelse som forsker er 43 år. Det vil alltid være en viss grad av midlertidighet i sektoren, men hovedutfordringa nå er at universiteter og høyskoler ikke ansetter fast, fordi de ikke har økonomi til det – hvis de i det hele tatt ansetter noen. Det er uholdbart med en politikk der vi utdanner de klokeste hodene våre godt, men ikke har noen plan for hvordan vi skal bruke kompetansen etterpå. Når en ung mann med doktorgrad innenfor immunbiologi ikke kan få en post doc.-stilling, men i stedet må stille seg i køen på Nav og få tilbud om jobber uten krav til utdanning, er det dårlig bruk av hans kompetanse. Faktisk har Norge den laveste ratio mellom ph.d. og post doc. i hele OECD, og vi fyrer for kråka hvis vi ikke bruker den kompetansen forskerne har. Det eneste tiltaket som drøftes i meldinga, er såkalt tenure track, eller innstegsstilling, og det tiltaket avviser Regjeringa. Høyre mener det kan være verdt å forsøke en sånn ordning i perioden 2009–2012. Vi foreslår opptrappingsplaner for 400 stipendiatstillinger årlig fram mot 2013 – og 300 post doc.-stillinger i samme periode. Henholdsvis 30 pst. og 50 pst. av disse skal være frie stipendiatstillinger som tildeles via Norges forskningsråd. Vi foreslår karriereveiledningstjeneste og forpliktende rekrutteringsstrategier for institusjonene – for å håndtere det forestående generasjonsskiftet. Forskninga kan ikke leve av bare gode intensjoner og positiv omtale. Heller ikke forskerne kan leve av bare gode intensjoner og positiv omtale. Jeg oppfordrer nok en gang – så innstendig jeg kan – regjeringspartiene om å tenke seg om når det gjelder den foreliggende innstillinga, og støtte de forslagene opposisjonen fremmer, iallfall noen av dem, sånn at Regjeringen kan bidra til enighet om norsk forskningspolitikk.