Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2017-02-07:
Å gi alle diagnoser riktig behandling og oppfølging er krevende. Til stadighet får jeg høre om enkeltdiagnoser hvor tilbudet ikke helt strekker til. Derfor er disse debattene viktige å ta, siden vi alle er opptatt av likeverdige rettigheter og muligheter. Denne debatten har vi hatt med jevne mellomrom de siste årene, uten at vi har kommet helt i mål. I 2008 – altså for ni år siden – svarte daværende helseminister Sylvia Brustad bl.a. følgende på et skriftlig spørsmål fra Fremskrittspartiets Vigdis Giltun: «Nasjonalt kompetansenettverk for mennesker med autisme har vært gjennom en omorganisering. Fra 1. januar 2006 er dette nettverket tilknyttet helseforetak gjennom Nasjonal kompetanseenhet for autisme i Helse Sør-Øst ved Rikshospitalet HF. Fra samme tid er det etablert et regionalt fagmiljø for autisme i alle de fire helseregionene. Målet med denne omorganiseringen og tilknytningen til helseforetak er å styrke tjenestetilbudet til alle mennesker med autisme uansett hvor de bor, bygge opp et kompetent tjenesteytende nettverk og styrke den samlede tiltakskjeden.» Jeg synes det er vanskelig som stortingsrepresentant å si om dette svaret er bra eller ikke. Vanligvis er jo vi opptatt av fokus på tjenestetilbud, kompetansenettverk, kompetanseenhet, fagmiljø og styrket tiltakstjeneste. Så hvorfor var eller ble ikke dette bra nok? Foreldre til barn med autisme bruker fortsatt mye tid og energi på å få den hjelpen og oppfølgingen som de ønsker for sine barn. I fjor sendte jeg et skriftlig spørsmål til helseministeren fordi jeg også hadde fått en bekymringsmelding fra en kommune som ligger i Helse Sør-Østs område. Kommunen mente at de ikke fikk god nok veiledning fra sykehuset på hvordan de best kunne følge opp. Helseministeren svarte da bl.a. at «tilbudet til barn med autisme i regionen har nylig blitt utredet av en arbeidsgruppe». Og videre: «I rapporten fra arbeidsgruppen(2015) ble det blant annet foreslått at hovedansvaret for utredning, diagnostikk, behandling og oppfølging(helsehjelp) skal ivaretas fra en og samme enhet innen hvert sykehusområde. » (2015) (helsehjelp) Og videre: «Helse Sør-Øst har et TIOBA-nettverk som har etablert samarbeid med tilsvarende nettverk og fagmiljøer i de andre helseregionene. De har årlige møter og avholder konferanser med anerkjente internasjonale foredragsholdere.» Statsråden skriver videre at Helse Sør-Øst også sertifiserer «instruktører i en kunnskapsbasert metode kalt Pivotal Response Treatment», og at Akershus universitetssykehus har et omfattende tilbud til barn med autisme og deres familier. Den regionale retningslinjen for diagnostisering ligger til grunn. Resultatene fra utredningen formidles i to møter, først et med foreldrene alene og deretter et med foreldre og lokale instanser. Anbefalinger om tilrettelegging, opplæring og tiltak inngår som en viktig del av tilbakemeldingsmøtene. Videre skriver statsråden at: «Ahus de siste årene har allokert ytterligere ressurser til utredning og diagnostikk innen autismefeltet. På forespørsel fra enkeltkommuner har Ahus også tilbudt en serie med tre gruppesamlinger for relevant(pedagogisk) personale i kommunene ». (pedagogisk) Igjen: Dette er et fyldig svar som anses som godt. Så hvorfor er hverdagen da så krevende? Svaret ligger langt på vei i interpellantens spørsmål og er langt på vei det samme svaret som gjelder for veldig mange andre diagnoser: ulikhet mellom helseforetak og mangel på kompetanse i kommunene. Til det siste har jeg et håp om at kommunene vil få det etter hvert som de får på plass oppfølgingsteamene som Stortinget har vedtatt i primærhelsemeldingen, samt at kompetansehevingen som regjeringen har bevilget midler til, vil ha betydning. Videre må kommunene følge opp kravet til å utarbeide en individuell plan og utpeke en koordinator. Et samarbeid mellom spesialisthelsetjenesten, kommunen og foreldrene må på plass. Spesialisthelsetjenesten har ansvaret for at oppfølgingen er tilpasset barnets forutsetninger. Kommunene er ansvarlig for å gjennomføre i tråd med anbefalingene og sørge for nødvendige ressurser. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har tatt flere grep for å styrke rettigheter til og innflytelse over egen behandling, for både bruker og pårørende. Det handler i mange sammenhenger om holdninger. Vi kan ikke vedta gode holdninger, men vi kan kommunisere om igjen og om igjen at bruker- og pårørendestemmen skal høres, og den skal respekteres. Mitt håp er at framdriften i denne måten å jobbe på kan gå litt kjappere, til beste for alle parter.