Inge Lønning (Høyre), 2008-11-03:
La meg begynne med å ta opp det forslaget som er omdelt på representantenes plasser på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. La meg samtidig be om unnskyldning for at forslaget ble innlevert først i formiddag. Det skyldes at Stortinget som kjent hadde møtefri uke i forrige uke, og det har vært noen kommunikasjonsproblemer, som gjør at forslaget ble innlevert så sent. Det er en meget spesiell sak vi skal ta stilling til, og det ville etter mitt skjønn ha vært direkte oppsiktsvekkende om Lagtinget i denne sak hadde fulgt sedvane og bare latt saken passere uten merknad. I lederartikkelen i første nummeret av Lov og Rett i inneværende år skriver professor dr. juris Eivind Smith: «(…) synes det hevet over tvil at forslaget til endring i loven om Opplysningsvesenets fond vil ligge utenfor den lovgivende maktens kompetanse etter grunnloven § 106.» (…) Det forekommer meget sjelden at en av våre mest fremstående rettslærde uttaler seg så kategorisk om den manglende grunnlovsmessighet av et lovforslag Stortinget bes om å slutte seg til. Det professor Smith her sier, er at Stortinget ikke har adgang til å vedta den lovendring vi inviteres til å vedta i dag, fordi den strider mot Grunnloven. Hvorfor velger man ikke, når det er reist så sterke innvendinger mot grunnlaget for en lovendring som det er i denne sak – den har versert i flere år, og innvendingene er blitt flere og flere og sterkere og sterkere – den trygge vei, nemlig å tilfredsstille Grunnlovens krav til kvalifisert flertall og endre Grunnloven § 106, slik at man kan være trygg på at lovendringen er i samsvar med Grunnloven? Svaret på det ligger oppe i dagen. Det skyldes for det første at man da ville måtte vente til etter stortingsvalget neste år, og for det andre at regjeringspartiene utmerket godt vet at det ikke finnes noe 2/3 flertall i Stortinget for å endre Grunnloven på dette punkt. Det innebærer altså at man er nødt til å forsere saken, slik at den kan vedtas i denne stortingsperiode med det knappest mulige flertall, for ellers vil man ikke kunne iverksette det innholdet som lovendringen skal gi hjemmel for, nemlig innholdet i den såkalte tomtefesteinstruksen. Jeg registrerer for øvrig i forbifarten at den statsråd som har ansvaret for å legge frem lovendringsforslaget, ifølge mediene har funnet det viktigere å delta i innspurten i den amerikanske valgkampen enn å være til stede i Lagtinget under behandlingen av forslaget. Til gjengjeld setter jeg pris på at Regjeringen da stiller med justisministeren, som i forhold til tomtefesteinstruksen vel må kunne antas å være instruktøren. Sakens forhistorie er slik at dette var en sak det ble drevet meget intens valgkamp på, særlig fra den nærværende statsråd, forut for sist stortingsvalg, og man lovet tomtefestere ganske betydelige prisavslag, altså betydelige økonomiske fordeler, dersom Arbeiderpartiet vant valget. Dette dreier seg om fordeler som går langt utover de som ligger i de lovendringene Stortinget vedtok i forrige periode når det gjelder tomtefesteloven. Sakens videre historie er kort fortalt slik: Gjennom regjeringsforhandlingene på Soria Moria skrev man inn et løfte i tråd med det man hadde drevet valgkamp på. Deretter laget man en tomtefesteinstruks i samsvar med dette. Deretter fikk man beskjed fra Justisdepartementets lovavdeling om at denne tomtefesteinstruksen var helt klart i strid med loven om Opplysningsvesenets fond, og at det ville kreves en lovendring dersom instruksen skulle kunne iverksettes. Lovendringsforslaget tok det meget lang tid for Regjeringen å komme opp med – det kom umiddelbart før sommerferien i Stortinget, med en uttrykkelig forventning fra Regjeringens side om at Stortinget skulle hastebehandle saken. Det gikk Stortinget ikke med på. Derfor har vi i hvert fall når det gjelder tidshorisont, fått en noenlunde anstendig frist for å gjøre et skikkelig lovarbeid i Stortinget. Det grunnleggende problem ligger i at Opplysningsvesenets fond står i en absolutt særstilling blant norske fond. Det er det eneste fond som er grunnlovshjemlet, og som har bestemmelser om bruken av fondet i en egen grunnlovsparagraf, § 106. Det annet problem ligger deri at Stortinget relativt nylig, det er bare godt og vel ti år siden, har vedtatt en egen lov om Opplysningsvesenets fond, der Stortinget har understreket det formålet som Grunnloven fastsetter, og faktisk gått enda lenger enn Grunnloven i å beskytte fondets midler. Stortinget har slått utvetydig fast at fondet er et selvstendig rettssubjekt med egen søksmålskompetanse i forhold til statsmyndighetene, dvs. man har vært opptatt av å understreke at fondet ikke er underlagt en alminnelig instruksjonsmyndighet. Videre har Stortinget innskjerpet gang etter gang at fondets kapital og midler skal forvaltes på en forretningsmessig måte, dvs. i samsvar med de alminnelige prinsipper som gjelder for forsvarlig ivaretagelse av formuesverdier. Det har vært hevdet også i Odelstingets debatt at bakgrunnen skulle være at OVF hadde et helt spesielt ønske om profittmaksimering. Det er grepet rett ut av luften. Opplysningsvesenets fond har agert i samsvar med de retningslinjer som Stortinget selv har fastsatt, og det er Stortinget selv som i tilfelle er å kritisere. Hvorledes er det Regjeringen så inviterer Stortinget til å løse det juridiske problem den selv har viklet seg inn i? Jo, det gjør man ved å lage en helt generell unntaksbestemmelse i § 5 i lov om Opplysningsvesenets fond, som i praksis innebærer at man gir Regjeringen fullmakt til å se bort fra den generelle formålsbestemmelse dersom Regjeringen måtte finne ut at det passer. Det er én av de ting jeg har vanskeligst for å forstå, at stortingsgruppene til de tre regjeringspartiene med åpne øyne er med på å abdisere som lovgivere til fordel for Regjeringens forvaltningsmyndighet. Det er jo faktisk det som er realiteten i det lovforslaget man legger frem. Stortinget fastholder lovens formål, men gir samtidig Regjeringen fullmakt til, når Regjeringen så måtte synes, å sette lovens formål til side. Det er etter mitt skjønn ikke for sterkt å si som professor Smith gjør, at det Stortinget her inviteres til å foreta seg, er ytterst problematisk både i forhold til Grunnlovens konstitusjonelle prinsipper og også, nær sagt, respekten for den lovgivende myndighets overordnede rolle i forhold til den utøvende statsmakt, i dette tilfellet Regjeringen. Det ble hevdet i Odelstingets debatt fra talspersoner for de tre regjeringspartiene at § 106 ikke omhandler forvaltning av de formuesverdiene det dreier seg om. Det er en ekstremt formalistisk lesning av grunnlovsparagrafen. Men gitt nå at man aksepterer den, er det viktig å peke på at de samme talspersoner for regjeringspartiene la stor vekt på å understreke at Opplysningsvesenets fond er statseiendom – ikke kirkelig eiendom, men statens eiendom. Da er det interessant å stille spørsmålet om man virkelig har tatt seg tid til å lese Norges lover på dette punkt. Det finnes nemlig, i tillegg til § 106, en egen paragraf i Grunnloven som nettopp omhandler forvaltningen av statens eiendommer. § 19 i Grunnloven slår fast at det er kongens plikt å våke over at statens eiendommer bestyres på en forsvarlig måte etter de retningslinjer Stortinget har gitt, og til beste for det Grunnloven kaller allmennvesenet. Hvis man leser denne grunnlovsparagraf i den siste utgaven av Norges lover, vil man finne at det i fotnotene til paragrafen også er en henvisning til ansvarlighetsloven, altså den lov som omhandler statsråders ansvar. Der leser man, hvis man følger henvisningen i § 10: «Med bøter eller med fengsel inntil 2 år straffes det medlem av Statsrådet som bevirker eller medvirker til at statens eiendommer eller øvrige midler ikke blir forsvarlig anvendt, eller bestyrt, eller som på annen måte viser uforstand eller forsømmelighet i sin virksomhet.» Så vidt jeg kan skjønne, kvalifiserer den måten Regjeringen har behandlet denne sak på, fullt ut til å tilfredsstille både uforstandskriteriet og forsømmelighetskriteriet i denne lovparagraf. Den eneste juridiske instans Regjeringen har søkt dekning hos, er Justisdepartementets lovavdeling. Lovavdelingen har i sine uttalelser i saken gått til det uvanlige skritt å peke på at det må være Regjeringens plikt å sørge for at Stortinget får et skikkelig grunnlag til å ta standpunkt til grunnlovsmessigheten av den lovendringen man fremmer forslag om. Det kan jeg ikke minnes å ha sett at Justisdepartementets lovavdeling noensinne har gjort i lignende saker. Lovavdelingen sier altså uttrykkelig at forholdet til Grunnloven er problematisk. Alle de øvrige rettslærde som har uttalt seg om saken, sier det samme som jeg siterte fra professor Smith, nemlig at det er utvilsomt at den foreslåtte endring ikke er i samsvar med Grunnloven § 106. Det Regjeringen har gjort i denne sak, er å kjøre mot rødt lys – ikke bare én gang, ikke bare to ganger, heller ikke bare tre ganger, men fire ganger. Stortinget forsøkte å legge ut en redningsplanke til Regjeringen. Da opposisjonspartiene fremmet forslag om at man, siden spørsmålet om grunnlovsmessigheten er så uavklart, kunne bruke den hjemmel Grunnloven gir til å forelegge dette for den høyeste tolkningsinstans i landet, nemlig Høyesterett, og be om Høyesteretts uttalelse i sakens anledning, brukte man flertallsmakten til å stemme det ned. Svært mye taler for at denne saken kommer til å ende i domstolene etter at den er ferdig i dette hus. Det har også vært henvist til, fra regjeringspartienes side, at det regner man med. Det ble sagt gjentatte ganger under Odelstingets behandling. Da vil man kunne havne i den eiendommelige situasjon at Høyesterett vil komme til den samme konklusjon som professor Smith og andre jurister har gjort, nemlig at en iverksettelse av tomtefesteinstruksen med grunnlag i den lovhjemmel som Regjeringen har bedt Stortinget om gi Regjeringen, helt klart er i strid med Grunnlovens bestemmelser. Stortingets visepresident, Carl I. Hagen, reiste i debatten i Odelstinget et spørsmål som den derværende statsråd, Giske, ikke besvarte, nemlig spørsmålet om man i det minste, dersom saken blir et spørsmål for domstolene, vil gi iverksettelsen av tomtefesteinstruksen oppsettende virkning. Etter mitt skjønn burde det ut fra måten prosessen har foregått på, være et soleklart minstekrav til aktsomhet. Hvis man nemlig skulle havne i den helt absurde situasjon at man har iverksatt billigsalget og tappet et grunnlovsvernet fond for en formuesmasse på et sted mellom 1 milliard og 1,25 milliarder kr, og Høyesterett så erklærer at det man har gjort, er i strid med Grunnloven, vil Regjeringen ha et ikke ubetydelig problem – for å si det med et understatement – og det stortingsflertallet som har gitt Regjeringen anledning til en slik fremferd, vil også ha et ganske betydelig problem. La meg til sist peke på det eneste argument fra Justisdepartementets lovavdeling som det er mulig å tillegge en viss vekt, når de bygger opp til konklusjonen at det antagelig ikke er i strid med Grunnloven, nemlig det argument at det finnes presedens for at man tidligere har lagt til grunn såkalte allmenne, samfunnsmessige hensyn når det gjelder praktiseringen av lov om Opplysningsvesenets fond. Det er riktig at det finnes eksempler på at man har tillagt allmenne hensyn, til f.eks. friluftsformål, ferdsel i utmark, når det gjelder landbrukspolitiske formål, en viss vekt i den utstrekning det lar seg forlike med fondets formål. Men det Justisdepartementet ikke har forsøkt på, og heller ingen andre har forsøkt på, er å påberope seg at det å dele ut en formuesmasse fra statens eiendommer på mellom 1 og 1,25 milliarder kr til tilfeldig valgte privatpersoner – det er jo et av de mest gigantiske privatiseringsprosjektene i nyere norsk historie det dreier seg om – skulle være å ivareta samfunnsmessige hensyn. Ordet «Almenvæsenet» i § 19 i Grunnloven er et alderdommelig ord som ikke brukes på norsk i dag – det gjelder mange av de ord og begreper som forekommer i Grunnloven, som kjent. Men det er ikke vanskelig å skjønne hva det sikter til. Det sikter til det helt alminnelige rettferdighetsprinsipp at staten skal behandle sine borgere likt, og at de samfunnsmessige hensyn i hvert fall må ivareta det grunnkrav at man ikke tilfeldig forskjellsbehandler borgere som er i nøyaktig samme situasjon. Det tomtefesteinstruksen gjør, er å tildele 3 pst. av alle landets tomtefestere en økonomisk fordel som de 97 øvrige prosentene ikke tilbys. Det er loddrett i strid med det mest elementære krav til rettferdighet, og det er i strid med det prinsipp Grunnloven hviler på, bortsett fra bokstavene, nemlig at staten ikke har adgang til å forskjellsbehandle sine borgere på vilkårlig grunnlag. Jeg vil si det så sterkt at hvis dette blir gjennomført, er det ikke bare å ikke legge samfunnsmessige hensyn til grunn, men det er å gjøre det stikk motsatte, nemlig å legge antisamfunnsmessige hensyn til grunn, ved å plukke ut tilfeldige tomtefestere og tilby dem en økonomisk fordel som øvrige i samme situasjon ikke kommer til å få. Under Odelstingets debatt sa statsråd Giske nokså rett ut at det Regjeringen har foresatt seg på dette punkt i Soria Moria-erklæringen, er en slags begrenset revansje for at man ikke fikk gjennomført en så radikal tomtefestelov som Arbeiderpartiet ønsket. Derfor, sier statsråden, kan vi i hvert fall gjøre det for 3 pst., istedenfor for alle tomtefestere. Det er en nesten ufattelig maktarroganse. Det er like logisk som om man skulle si som det som for øvrig er av de aller dårligste svenskevitsene, den som gikk på hvorledes svenskene skiftet fra venstrekjøring til høyrekjøring, nemlig at hvis vi ikke får flertall for å gjøre det i én omgang, kan vi begynne med lastebilene. Det Regjeringen her med åpne øyne gjør – eller rettere sagt ikke Regjeringen, for alle vet jo at Senterpartiet egentlig er imot dette, men har vært nødt til å sluke kamelen – er altså å konstatere at stortingsflertallet ikke var villig til å vedta disse betingelsene for alle landets tomtefestere, og derfor nøyer vi oss med å gi disse betingelsene til 3 pst. av tomtefesterne, og på statens bekostning, fellesskapets bekostning. Det ble påberopt under debatten i Odelstinget at regjeringspartiene har lagt en forutsetning til grunn om at Den norske kirkes økonomi ikke skal bli skadelidende. Under Odelstingets debatt var det umulig å få konkretisert hva dette betyr, og det betyr at som forutsetning av lovmessig art er det det som juristene pleier å kalle en nullitet. Det er en garanti som ikke er verdt papiret den er skrevet på. Det som skal kompenseres, er jo nemlig ikke Den norske kirkes økonomi. Det som skal kompenseres for tap, er Opplysningsvesenets fond, som Stortinget selv uttrykkelig har skilt ut som et eget rettssubjekt, hvilket Den norske kirke ikke er, som kjent. Den eneste garanti som ville være lovmessig holdbar i en rettslig prøving, er en garanti som sier at staten skal fylle opp kapitalen i Opplysningsvesenets fond med nøyaktig så mange kroner som man deler ut dersom tomtefesteinstruksen blir iverksatt. Det hadde vært en reell kompensasjon. Men da oppstår jo til gjengjeld det interessante spørsmål: Hvorfor skal man da gå omveien om Opplysningsvesenets fond? Hvorfor kan man ikke dele ut gratissjekker som skrives ut på statskassen isteden?