Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2009-12-04:
Jeg vil også begynne med å takke interpellanten, Trond Helleland, for å ha tatt initiativet til en viktig debatt. Norge er ikke en øy i verden, og samhandling med Europa i spørsmål knyttet til migrasjon, er viktig. Stockholm-programmet skal legge rammen for EU-arbeidet for politi- og tollsamarbeid, redningstjeneste, strafferettslig og sivilrettslig samarbeid, asyl-, migrasjons- og visumpolitikk for årene 2010–2014. For en som sitter i kommunalkomiteen, er det jo spesielt spørsmålet rundt asyl og innvandring som står sentralt. Det pågår – og har lenge pågått – et arbeid innenfor EU med å samarbeide og samordne asylpolitikken. Stockholm-programmet skal erstatte Haag-programmet, som har angitt retningslinjene for dette arbeidet i årene fra 2004 til 2009. Et mål er jo at asylsøknader behandles på samme måte i hele området. EU har tatt noen skritt på veien, bl.a. gjennom Dublin-forordningen. Men det er dessverre slik fremdeles at mennesker på flukt må forholde seg til et slags asyllotteri i Europa. Resultatet av en asylsøknad er fremdeles til en viss grad prisgitt hvilket land som behandler den. Det er helt nødvendig å samordne Norges politikk på området med andre land i Europa. Men det er også viktig at dette ikke først og fremst blir en konkurranse om å ha en mest mulig restriktiv politikk. Da kan vi fort befinne oss i en situasjon hvor hensynet til mennesker på flukt og hensynet til menneskerettigheter kan beskrives med en nedadgående spiral Skal vi kunne håndtere asylpolitikken på en god måte, er det også viktig at våre beslutninger bygger på kunnskap. I går ble rapporten «Why Norway» presentert. Forskerne Jan-Paul Brekke og Monica Five Aarset har undersøkt hvilke forklaringer som ligger til grunn for at asylsøkere havner i Norge. Rapporten viser hvilke prosesser og årsakssammenhenger som har ført til at asylsøkere havner nettopp her. Noen av svarene finnes i inntrykket asylsøkere har av Norge. Norge framstår som et sikkert land som respekterer menneskerettigheter. Muligheten til å skaffe seg arbeid og å kunne bygge et godt liv er også en viktig årsak. Tiltak som familiegjenforening og annen invandringspolitikk kan også bidra til å gjøre Norge attraktivt. Informasjonen om denne politikken varierer imidlertid stort mellom gruppene. Et godt omdømme, som f.eks. at Norge er en humanitær stat, kan også bidra til at asylsøkere kommer hit. Forskerne peker på at det er viktig å skille mellom tiltak som sikter seg inn på ulike deler av innvandringsprosessen. Når politikere skal forsøke å kontrollere migrasjonsstrømmen, kan man velge å gjøre dette enten før potensielle asylsøkere drar fra hjemlandet, i ankomstfasen, eller i integrasjonsfasen – altså etter at en person har fått opphold. Jeg vil gjerne sitere Brekkes kommentar til dette: «Politikere fristes ofte til å forsøke å kontrollere asylstrømmen ved å regulere den siste delen. En må være varsom med å innføre integreringstiltak for å oppnå migrasjonspolitiske mål.» Dette er et viktig poeng som jeg som Kristelig Folkeparti-representant også står for. Fireårsregelen for familiegjenforening er et slikt eksempel. Det kan ha utilsiktede virkninger og gi alvorlige konsekvenser for dem som må vente kanskje opptil 6–7 år for å bli gjenforent med sin familie. Å vanskeliggjøre familieetablering og familiegjenforening for dem som har dokumentert behov for beskyttelse, vanskeliggjør også muligheten for god integrering og livskvalitet for personer som vi internasjonalt er rettsforpliktet til å ta vare på. I den sammenheng vil jeg gi uttrykk for at når det gjelder familiegjenforening, kan det altså ses på som en viktig kapital med tanke på integrering. Det kunne være interessant å få noen kommentarer fra statsråden på akkurat dette siste.