Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-06-17:
Hill-Marta Solberg etterlyser glede fra regjeringspartiene. Jeg må innrømme at jeg er mer forundret over tonen fra opposisjonen, for her er det ikke mye glede å spore. Nei, man fremstår nærmest som litt fornærmet, fornærmet over at de private barnehagene ikke tar bølgen for det Columbi egg som SV, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet har klekket ut. Man liker ikke at man fra regjeringspartienes side siterer fra en pressemelding fra Private Barnehagers Landsforbund. Den pressemeldingen som de har sendt ut i dag, er i realiteten en knusende dom over det forliket som Arbeiderpartiet, SV og Fremskrittspartiet kom frem til. De skriver: «SV og Frps opprinnelige «dok-8-forslag» hadde mange svakheter. Etter avtalen de nå har inngått med AP og SP, har vi fått et forslag som ikke er til å leve med.» Man må nesten ha Giskes eller Djupedals frimodighet for å stå på denne talerstolen og si at de som har startet og som driver barnehager – mange ut fra idealisme – tar feil, det er Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV som har rett. Vi får nesten håpe det – for barnas skyld. Det er mye uklarhet i den avtalen som er forelagt, og ikke så veldig mye er blitt klarlagt i løpet av denne debatten. Et av de sentrale spørsmål som jeg stilte til Fremskrittspartiet, men som jeg ikke synes jeg har fått svar på, er: Hvordan kan man forsvare at de barna som er kommet inn i den flotteste barnehagen, som kanskje har spesialutdannet personale, og som har de flotteste utearealene, skal få flere offentlige subsidier enn de barna som kanskje går i en brakke av en barnehage med ufaglært personale? Hvordan kan man forsvare at man skal prioritere de som har fått barnehageplass, foran de som ikke har fått barnehageplass? Og hvordan kan man forsvare at velstående småbarnsforeldre skal spare opp mot 30 000 kr pr. år, mens de som sitter nederst ved bordet, kanskje må betale mer? Og så snakker man om fordelingspolitikk! Dette er å gå i stikk motsatt retning. Arbeiderpartiet gjør nå det Thorbjørn Jagland har advart sterkt imot. I sitt brev av 29. april advarer han mot at Arbeiderpartiet skal bli et støttehjul for den populistiske alliansen av SV og Fremskrittspartiet. Han skriver: «Det letteste av alt er å få flertall for utgiftsøkninger. Det kan Frp, SV og Ap klare på mange områder. Men er det i det hele tatt realistisk at disse partiene kan bli enige om et helt statsbudsjett slik at sakene kan bli gjennomført? Jeg tror ikke det.» Dette er kloke ord fra Thorbjørn Jagland. Det er ikke uten grunn at regjeringspartiene spør hvordan opposisjonen har tenkt å finansiere sine løft. Jeg registrerer at Hill-Marta Solberg igjen viser til Forsvaret. Men sannheten er jo at Arbeiderpartiet har lovet at de skal bevilge 1 milliard kr mer enn regjeringspartiene til Forsvaret neste år. Realiteten er at Arbeiderpartiet har lovet å senke skatten for bedrifter som har store avskrivningsbehov. Realiteten er at Arbeiderpartiet har lovet mer til kommunene. Og realiteten er at Arbeiderpartiet har lovet å bevilge mer til – stort sett – de fleste formål. Da er spørsmålet: Hvordan skal man finansiere dette? Skal de tre partiene bli enige om å øke skatten? Da skulle jeg ha likt å se representanten Siv Jensen. Skal disse partiene begynne å kutte i skolebudsjettet? Eller skal Arbeiderpartiet kutte i kommuneøkonomien? Det er den sannheten som også Thorbjørn Jagland tok opp i sitt brev av 29. april, nemlig at tingene må settes inn i en sammenheng. Og det var også en viktig grunn til at regjeringspartiene ikke kunne bli med. For den sammenhengen er vi nødt til å se.