Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-10-12:
Som teoretisk begrep kan den norske modellen av og til være vanskelig. Den har fått kritikk fra vitenskapelig hold for å være lite håndfast og lite definerbar. Allikevel tror jeg at de aller fleste i Norge har en følelse av hva den norske modellen innebærer. Det er på mange måter en slags balanse mellom forskjellige prinsipper: frihet og styring, muligheten til å skape og satse samtidig som vi deler med hverandre, en åpen, dynamisk markedsøkonomi kombinert med trygghet både privat og offentlig for å sikre at ingen faller utenfor. Statsministeren har gjentatte ganger understreket den norske modellens økonomiske fortreffelighet. Jeg tror han på mange måter har rett, så lenge man husker på at det ikke er Arbeiderpartiet eller Regjeringen som skaper all velferd og velstand i Norge, men det norske folk – menn og kvinner som hver eneste dag bidrar med innsats, talent, kreativitet, enten det er i industrien vår eller i skolene eller på sykehusene våre. Den norske modellens økonomiske styrke er at vi har gitt folk muligheter til å satse og lykkes. Allikevel tror jeg den norske modellen også innebærer noe mer. I Norge har det vokst fram et samfunn med stor grad av tillit mellom folk, et samfunn hvor vi setter deltakelse, inkludering og felles innsats høyt, et samfunn hvor vi tar ansvar sammen både i og utenfor offentlig sektor for mange av dem som ikke klarer seg. Jeg synes vi har grunn til å være stolte over det vi har fått til i Norge, men ikke fornøyde. For mens velstandsveksten for vanlige folk har eksplodert og vært formidabel de siste tiårene, mens tilgangen til forbruksgoder har blitt større, mens valgfrihet på markedet har økt for de aller fleste, er det også flere og flere som faller utenfor. Den norske modellen lekker. Flere og flere faller utenfor. I fjor ble det registrert 83 nye uføre hver eneste dag. Antallet som faller ut av arbeidslivet, øker med en skremmende styrke, og det skjer uavhengig av konjunkturene. Selv i gode tider øker antallet uføre. Det er selvfølgelig slik at mange i et samfunn som vårt skal ha trygd. De kan ikke jobbe. Men det er heller ingen hemmelighet at mange som ønsker å bidra, og som kan bidra i arbeidslivet, ikke får sjansen. Det verste er kanskje at flere og flere unge faller ut. Noen har aldri engang kommet inn på arbeidsmarkedet. Unge menn er f.eks., hvis man ser på sosialhjelp, den mest overrepresenterte gruppen på sosialhjelpsstatistikken. Mange av dem har først blitt sviktet av skolesystemet, og så blir de loset inn i et massivt system hvor mange opplever at krav til innsats, tillit, respekt erstattes av ofte passiviserende overføringer og resignasjon. Det finnes kanskje ikke noe mindre verdig enn et system hvor man tror at jobben er gjort bare flest mulig får en månedlig sjekk i posten. Et slikt klientsamfunn er det stikk motsatte av et ekte velferdssamfunn. Den norske modellen står i fare for å bli et ¾-samfunn, hvor det store flertallet er innenfor, mens et stadig større mindretall står utenfor, og hvor rekrutteringen til den siste fjerdedelen øker og øker. Det er et økonomisk problem. Det er fristende å sitere tidligere statsminister Thorbjørn Jaglands ord om «en udetonert bombe under velferdsstaten». Men det er også kanskje først og fremst et moralsk problem. For når flere og flere faller utenfor, svekker vi også fellesskapet vårt. Det handler om en grunnleggende anstendighet i et samfunn som ikke bare er knyttet til den enkelte som arbeidstaker eller bidragsyter til felleskassen, men til den enkeltes verdighet som menneske, en anstendighet som handler om at kvaliteten på et samfunn ikke bare måles i hvor godt de mange har det, men om hva man gjør for de få. Nettopp fordi fattigdom i et overflodssamfunn er annerledes enn i et fattig land, kan den også være vanskeligere å oppdage og gjøre noe med. For å si det enkelt er det ikke slik at politikerne simpelthen kan kjøpe seg fri fra fattigdom og utenforskap. I mange tilfeller er dårlige materielle forhold først og fremst et symptom, ikke en årsak. Vi har heller ingen mangel på store systemer i Norge. Ofte kan systemer oppfattes som for store, for massive, i møte med mennesker som ofte kan føle seg små. Men utenforskapet i Norge handler ikke lenger om at de store massene lever på kanten av stupet, men om at noen få, men stadig flere, faller ned i sprekkene i velferdssystemet vårt. Regjeringen lovte etter forrige valg å fjerne fattigdom. Det klarte man ikke. Men det er ikke noe galt i å ha høye ambisjoner. Det som er galt, er når det politiske fokuset ikke er tilsvarende sterkt. Vi har i løpet av valgkampen hørt veldig mye om dem som har mest. Vi har hørt mye om utjevning, og at de aller rikeste må bidra. Vi har hørt mye om dem som er innenfor, som har penger nok, og som klarer seg godt. Etter finanskrisen har kanskje lyden av sjampanjekorkene som spretter, blitt svakere, men ingen kan med hånden på hjertet påstå at alle er med. Faktisk er det stadig flere som ikke får være med.