Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-05-18:
I Dagens Næringsliv tirsdag 16. mai kunne man lese følgende kommentar: «Det er nesten blitt et slagord på Stortinget: Økte utgifter på ett område skal dekkes inn krone for krone på et annet område. Det er kanskje politisk meningsfylt, men økonomisk meningsløst.» Man fortsetter – og viser til finansministeren: «Finansminister Karl Eirik Schjøtt-Pedersen klarte det han også: Han valgte å kutte litt i bistandsbudsjettet for å oppnå den rette budsjettbalansen.» – uten at man her har skjelt til de ulike konsekvensene av én krone brukt i utlandet, kontra én krone brukt i Norge. Og Dagens Næringsliv skriver videre, klokt: «Det som skurrer, er at krone-for-krone-opplegget ikke holder faglig mål. En krone er ikke lik enhver annen krone i budsjettsammenheng. Bevilgninger til veiinvesteringer har andre sysselsettingseffekter enn kontantstøtte og innkjøp av utstyr fra utlandet til helsesektoren. Stortinget og regjeringen tar ikke slike smålige hensyn. Derfor er det hver høst etter at nasjonalbudsjettet og statsbudsjettet legges frem, en diskusjon som til tider er helt uten mening. Det samme gjentar seg etter fremleggelsen av revidert nasjonalbudsjett om våren. Må det være slik?» Nei, det må ikke det! Og det er en av grunnene til at vi har fremmet dette forslaget: for å få en meningsfylt og nyansert finanspolitisk debatt om hvilke utslag ulik pengebruk gir på norsk økonomi. Det er faktisk slik i dag i den politiske og økonomiske debatten: Den er preget av en sørgelig uforstyrrethet når det gjelder evnen til å skille mellom penger brukt innenlands, og penger brukt utenlands. Det blir nesten enda mer kostelig når man leser brevet som Finansdepartementet har skrevet i sakens anledning. Finansministeren viser til prosessen og de helhetlige makroøkonomiske beregningene som man åpenbart foretar i departementet, men som Stortinget aldri får se. Når finanskomiteen og Stortinget begynner å jobbe med budsjettet, om det skriver statsråden: «I denne fasen av budsjettbehandlingen tilsier hensynet til oversiktlighet at en reduserer ambisjonsnivået noe med hensyn til å kartlegge virkninger på aktivitetsnivået og i stedet lar alle inntekts- og utgiftsposter «telle likt».» Han skriver videre: «Denne framgangsmåten ivaretar at – offentlige utgifter må finansieres.» Så kommer det enda mer kostelige: «–...de reelle politiske prioriteringene vil kunne bli forstyrret dersom en i budsjettdrøftingene skulle «vekte» ulike utgiftsposter.» Å skrive det til en finanskomite og et storting som i dypt alvor går inn i en budsjettprosess og forsøker å bidra til en ansvarlig budsjettbehandling, synes jeg egentlig er å rakke litt ned på Stortingets evne til å skille mellom penger brukt her, og penger brukt der. Jeg skulle gjerne like å høre finansministerens begrunnelse for hvorfor Stortinget ikke skulle evne å foreta den type avveininger, i en større økonomisk og politisk debatt. Men noen har åpenbart latt seg forlede av skredderne i Finansdepartementet. Det skal altså ikke være en del av den politiske debatten å diskutere hvordan pengene virker inn på økonomien. Det er nemlig ikke sånn at én krone brukt i utlandet har samme effekt som én krone brukt i Norge. Det er heller ikke sånn at én krone brukt til investeringer har samme effekt som én krone brukt til drift. Og det er heller ikke sånn at én krone brukt i økonomien hvor det er ledig kapasitet, har samme effekt som én krone brukt i økonomien der det er sprengt kapasitet. Og den delen av debatten får vi aldri tatt, for det er jo de regnestykkene som Finansdepartementet ikke vil at Stortinget skal ha som grunnlag for sine budsjettdrøftelser. Andre land skiller, andre land har en klar og tydelig diskusjon på disse områdene, også fordi de må. De er jo i en helt annen situasjon enn Norge, som er i en helt unik situasjon som har penger nok, men masse sosial elendighet. Og så prøver man blant flertallet i komiteen å skape et inntrykk av at dette kan komme til å forstyrre debatten om den reelle pengebruken fordi de kan komme til å prioritere bruk av penger i utlandet fremfor penger i Norge. Nei, de kan komme til å klare å få en riktig vurdering og en riktig balanse når det gjelder hvordan kronene virker i økonomien. Men her skal altså alt ha den samme finanspolitiske virkningen, og man bidrar effektivt til å hindre en fornuftig pengebruk og en nyansert debatt. Og det er mulig at departementets analyser er helhetlige og makroøkonomisk sammenhengende. Det er mulig det. Men hvilket grunnlag frembringer man til Stortinget for å ta stilling til det? Man får det jo ikke. Og hvorfor skulle man ikke kunne nyansere føringen av statsbudsjettet på en fornuftig måte? Hvorfor skal man ikke kunne få lov til det? Jeg ser at man viser til at bistandspenger f.eks. er beregnet av noen til å ha den effekt at ca. 40 pst. faktisk har virkning på norsk økonomi. Ja, det er kommet en ny analyse nå som tyder på det stikk motsatte. Men om det så skulle være sant at 40 pst. av bistandspengene faktisk virker inn på norsk økonomi, betyr det fortsatt at 60 pst. av dem ikke gjør det. Hvorfor får ikke vi det verktøyet når vi lager budsjetter, slik at vi virkelig kan ta de sonderingene og de avveiningene når vi lager budsjettet? Hvorfor kan ikke de avveiningene ligge til grunn når vi f.eks. velger å investere i kjøp av utstyr i utlandet for å modernisere sykehusene slik at vi får effektivisert og får behandlet flere pasienter? Det må vel også være en samfunnsøkonomisk gevinst. Når det gjelder bruk av penger for å kjøpe studieplasser i utlandet eller kjøpe sykehusoperasjoner i utlandet eller kjøpe eldreomsorgstjenester i utlandet, hvorfor kan ikke vi få beregnet hvilke effekter det vil ha på norsk økonomi? Jeg skjønner ikke det, og jeg synes det bidrar til å fordumme en kjempeviktig debatt som vi burde ha. Og jeg blir litt skuffet over finanskomiteens flertall, som når det gjelder et så viktig spørsmål og et så gjennomarbeidet forslag, klarer å lire av seg noen få setninger med kommentarer til dette og avviser fullstendig at dette vil bidra til å gjøre den finanspolitiske debatten mer meningsfylt. Jeg gleder meg til å høre innleggene fra de andre partiene og deres forsvarsverk for hvorfor de ikke vil være med på en mer nyansert og helhetlig debatt. For det trenger vi, vi trenger å kunne forklare, ikke bare ha en debatt som dreier seg om at stramheten må holdes og at balansepunktet ligger akkurat der. Vi må også kunne ha en debatt, for vi er alle enige om én ting, nemlig at vi ønsker å opprettholde en lav og stabil inflasjon. Men så er spørsmålet: Hvordan gjør vi det? Det er ikke så veldig mange dagene siden vi hadde møte med én næring som virkelig har ledig kapasitet, som står klar til å bygge veier, f.eks., men som ikke har oppdrag. Der er det permitteringer, der er det ledighet. Og så snakker man om denne stramheten og denne hellige budsjettbalansen som om det har den samme virkning på den næringen som på den næringen som er sprengt. Og det resonnementet gleder jeg meg til å høre, særlig fra finansministeren, for jeg har ennå til gode å høre en saklig og klar forsvarstale for hvorfor man skal opprettholde det bestående. Jeg tar opp forslaget fra Fremskrittspartiet, med unntak av II, for revidert nasjonalbudsjett er allerede framlagt.