Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2008-05-22:
Utenriksministeren leverte som vanlig en grundig redegjørelse med et stort spenn. Og for ordens skyld: Det er tilslutning fra Fremskrittspartiet til det meste av det som er det konkrete innholdet i redegjørelsen. Områder som derfor ikke blir kommentert fra vår side, er ikke uviktige, men vi velger heller å bruke tiden annerledes enn å slå fast enighet. Allerede i første setning inviterer utenriksministeren til debatt. Han snakket om å ivareta norske interesser og fremme viktige verdier for oss. Men hva er norske interesser i 2008? Fremskrittspartiet fremmet et forslag i slutten av forrige periode, der vi ønsket et bredt arbeid for å definere våre interesser og gi en retning på utenrikspolitikken. Den gang var verken storting eller regjering interessert i en slik øvelse. Nå registrerer vi at Regjeringen er i gang med noe som kan gi grunnlag for nettopp den interessediskusjonen vi har ønsket. For skal vi vite hva vi skal gjøre, må vi ha en felles forståelse av hvem vi er og hvor vi skal. Vi deler utenriksministerens betraktning av at det er viktig å fremme verdier. I redegjørelsen trekkes verdier som menneskerettigheter, fred og en internasjonal rettsorden frem, i tillegg til solidaritet. Det er ikke vår oppgave å endre på en rød-grønn regjerings verdier, men for egen del ville vi også gjerne har fremmet verdier som åpenhet, markedsøkonomi, inkludert frihandel, og toleranse, fordi vi tror at frie, liberale samfunn gir det beste grunnlag for fattigdomsbekjempelse, velstandsutvikling, fred og ivaretakelse av universelle menneskerettigheter. Nå tror ikke jeg at det er noen stor uenighet mellom oss om dette, men hva man vektlegger, gir også signaler om hva man vil prioritere i konkret arbeid, i FN, i WTO, osv. Norge er en overskuddsnasjon, og vi må ta ansvar, sier utenriksministeren. Helt enig! Men det gjør det også viktig å diskutere hvordan vi bruker vårt overskudd. Enhver handling er nødvendigvis ikke like konstruktiv. Til tross for politiske og økonomiske ressurser som mange misunner oss, handler det om å stokke beina riktig. Dette er ikke en utviklingsdebatt, men det norske engasjementet måles ofte av mange på den sjenerøse bistanden. Det vi imidlertid registrerer, er at flere og flere etterlyser investeringer og satsing på næringsutvikling. Og skal vi med våre enorme oljeinntekter kunne tilføre noe som gir grobunn for varig utvikling, vil det å satse på risikovillig kapital i fattige land være den beste form for engasjement. Jeg har ikke hørt noen mene at Norge ikke skal engasjere seg, at vi ikke skal være til stede på den internasjonale arena i ulike sammenhenger - selvfølgelig skal vi det. Én ting er at vi som nasjon kan fremme norske interesser ved ulike internasjonale engasjement, men en annen ting er at det er riktig å engasjere seg, enten for å hjelpe katastrofeofre i Burma eller for å motarbeide dødsstraff for mindreårige i Iran. Vi engasjerer oss fordi vi bryr oss. Det er et kjennetegn ved Norge, og vi skal dyrke det. Men det må være lov å stille spørsmål ved vårt brede engasjement og dimensjoneringen. Jeg tillater meg å gå så langt som å påstå at det er få, om noen, sammenlignbare land som har den brede utenrikspolitiske agenda som Norge har. Samtidig er det få land som har slike store havområder som Norge har, og det er få land som besitter slike råvareressurser som Norge har. Det må være fornuftig å diskutere f.eks. om Norge er tjent med å satse så mye ressurser på sitt fredsengasjement. For det første må vi kunne tørre å evaluere resultatene av egen innsats, og for det andre må vi tillate oss å spørre hvor mye ressurser, ikke minst menneskelige, som brukes på dette engasjementet. Vi er riktignok en overskuddsnasjon, men våre diplomatiske ressurser er begrenset, ikke minst i forhold til de oppgaver vi har som nasjon. NUPI kom i april i fjor med en rapport som bl.a. tok for seg det norske fredsdiplomatiet, og de skriver: «Hvis Norge er en fredsnasjon(…) må landet opprettholde et visst aktivitetsnivå innen megling og tilrettelegging. Paradoksalt nok er det viktigere for selvbildet som fredsnasjon om praksisene pågår, enn om det kommer noen konkrete resultater fra dem.» (…) Nå er fred noe av det beste som finnes, og kan Norge bidra på en god måte, skal vi selvfølgelig alltid være beredt til det. Det handler jo ikke om å ønske ufred når vi utfordrer på dette. Men et stående norsk fredsdiplomati er ressurskrevende, og det å diskutere hvordan dette passer inn i ivaretakelsen av norske interesser, kan ikke bare være legitimt, det er etter vår oppfatning nødvendig. Norsk engasjement ute gir støtte til andre nasjonale interesser. Dette hevdes med styrke. Det er imidlertid vanskelig å etterprøve. Det er derimot krevende å se at de norske posisjonene på viktige områder har fått noe større støtte i de siste år. Men utenriksministeren har helt rett når han hevder at norsk engasjement f.eks. i Afghanistan og Midtøsten er direkte ivaretakelse av norske interesser. Økt politisk kontakt med oljeproduserende land i Golfen er fornuftig, og at norske utenriksstasjoner følger norsk næringsliv, er ønskelig og hilses velkommen. Satsingen i Algerie og rundt Det kaspiske hav er god norsk utenrikspolitikk. Dessverre har det ikke alltid vært slik at næringslivets interesser har fått tilstrekkelig oppmerksomhet. Når det gjelder satsingen i energirike områder, er det en naturlig kobling mellom næringsinteresser og politiske interesser, som f.eks. klimautfordringen. Når norsk engasjement i Midtøsten trekkes frem, er det også en utfordring hvordan dette håndteres. Hvordan reagerer partene på vår oppførsel, og hvordan reagerer viktige allierte? Komiteen var i USA i forrige uke og møtte bl.a. lederen av underutvalget for Europa i Representantenes hus. Da han ble bedt om å komme med sin oppfatning av Norge, var hans første reaksjon at han var skuffet over Norges tilnærming til Hamas. Nå trodde han riktignok at Norge hadde gått lenger enn hva som var riktig, men poenget er at han, som for øvrig er demokrat, satt med den forståelsen at Norge hadde gått på tvers av Kvartettens arbeid i Midtøsten. Så engasjement kan være riktig, men det er jo like viktig å vite hvordan man engasjerer seg. Vi er enig i at Norge ikke skal politisere salget av olje og gass. Det er ikke Norge tjent med. Men på ett område vil vi ha mer politisering, og det gjelder de store overføringene fra Norge i FN-sammenheng, EU-sammenheng, i sammenheng med Verdensbanken osv. Vi må mer aktivt knytte interesser til disse, ikke nødvendigvis spesifikke interesser i nord, selv om det også må være tillatt å tenke den tanken, men f.eks. når det gjelder FN-reformer, handelsreformer og demokratifremme. Mitt inntrykk er at Norge tradisjonelt velger en tilnærming hvor vi betaler først og deretter stiller krav. En gang i blant kan det være fornuftig å snu på dette. I løpet av kommende høst og neste vår vil vi få rikelig anledning til å diskutere nordområdesatsingen. Vi sier oss helt enig i at dette er et område som har norsk kjerneinteresse. Regjeringen har snakket varmt og mye om nord, også behovet for tilstedeværelse i nord er bredt akseptert av de rød-grønne. I redegjørelsen brukes begrepet «jevnlig tilstedeværelse». For meg høres dette ut som en nedprioritering i forhold til tidligere løfter. Men det er helt klart at begrepet «jevnlig tilstedeværelse» er mer realistisk i forhold til den budsjettsituasjonen Forsvaret og Kystvakten opplever. Spørsmålet er om vi er fornøyd med det. Etter vårt syn tilsier våre utfordringer i havområdene i nord at vi må gå mer i retning av kontinuerlig tilstedeværelse enn jevnlig tilstedeværelse. Det er mulig at jeg trekker ordet «jevnlig» vel langt, men det endrer ikke på realitetene, som er at vi er langt fra å gi de nødvendige ressurser til dem som skal ivareta aktiv tilstedeværelse i nord. Vi er svært fornøyd med den brede tilnærmingen når det gjelder vårt samarbeid med Russland. Vi mener det her ligger et veldig potensial, og vi vil komme tilbake til dette senere i debatten. Jeg vil ta opp tre forhold ved Afghanistan som bekymrer. Korrupsjonen som nesten ingen ende vil ta, gir grunnlag for å stille spørsmål ved hvordan hele prosessen med afghanisering nå vil virke. Vi står bak den erklærte strategi, men myndighetene i Afghanistan må forstå at vi forventer mer når det gjelder antikorrupsjon. Det andre forholdet er engasjementsreglene til de deltakende NATO-land. Tyskland, som er et land Norge samarbeider tett med i Afghanistan, måtte nylig la en høytstående Taliban-leder unnslippe, fordi engasjementsreglene kun tillot bruk av våpenmakt om de ble angrepet. Når engasjementsregler på denne måten blir et hinder for fred, da må noe gjøres. Norge bør ta dette opp med tyskerne, for det er i vår interesse at vi kan operere på en effektiv måte. Til slutt har jeg et ønske om at utenriksministeren engasjerer seg på vegne av den dødsdømte afghanske journaliststudenten som er dømt for blasfemi, og som nå får sin sak opp for en appelldomstol i Kabul.