trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2021-04-22:
Jeg følger debatten med interesse. Jeg er fra landbruksbygda Lier og kjenner godt til de problemstillingene som diskuteres her. Flere har snakket om når de begynte å arbeide i landbruket. Jeg begynte vel da jeg var 12-13 år. Det var selv på 1950-tallet forbudt, men det så man selvfølgelig gjennom fingrene med, og det var et godt samspill mellom lokalbefolkningen og landbruket i Lier den gangen, som nå. Jeg tar ordet av to grunner, som er relatert til debatten her. Den ene er at jeg vil si at kjernen i problemet er det representanten Lundteigen har sagt. Det er kjernen i problemet. Det er sånn det går når lønnsomheten i næringen blir for lav – da presses lønningene, og da finner man andre veier å skaffe arbeidskraft på som ikke er sunn, og som egentlig på sikt heller ikke er bærekraftig, slik som representanten Lundteigen helt presist sier. Jeg slutter meg til det resonnementet. Den andre siden av saken – og jeg var ikke helt oppmerksom på denne saken egentlig før i dag – er at når jeg leser innstillingen og hører debatten, forstår jeg ikke hvorfor regjeringspartiene og statsråden er imot dette forslaget. Det står jo ikke i motsetning til det som regjeringen nå sier, og som det er redegjort for, og som statsråden stiller seg bak. Det er helt ok. Men hva er da problemet med at staten skal ha et konkret engasjement og be Nav om offentlig innsats, om gå inn for å bidra til å løse arbeidskraftproblemene i den aktuelle situasjonen vi nå er i? Det forstår jeg ikke. Det er ingen av de talerne som har vært oppe – og heller ikke statsråden, heller ikke i replikkordskiftet – som snakker sånn at jeg i hvert fall forstår hvorfor en er imot. Da gjenstår det et litt provokatorisk spørsmål, og det er: Er man imot på ideologisk grunnlag fordi man vil at dette skal foregå på privat basis, som nå ikke lenger viser seg å duge fordi det er krise? Hvis det er det ideologiske argumentet som er ute og går i det skjulte, bør det komme til overflaten. Da vet vi i hvert fall hvorfor de stemmer imot og ikke aktivt deltar og bruker statens ressurser til å løse den akutte mangelen på arbeidskraft i landbruket, slik som vi hører fra alle kanter av landet, også fra den bygda jeg kommer fra, Lier, til tross for at den er veldig privilegert, men allikevel har disse problemene.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-04-22:
Eg kom eigentleg til salen for å vere med i neste debatt, men i og med at eg bur i Lærdal, der folk kjenner denne problemstillinga nesten regelrett på kroppen, tenkjer eg at eg må ta ordet og støtte framlegget frå Arbeidarpartiet. Det er lett å seie at ein skal ha ungdommar inn, det er mange som vil det, og det er mange som òg kjem til å gjere det. No har alle vitna, i alle fall etter at eg kom inn, om kor tid dei begynte å jobbe. Eg veit ikkje kor mange år eg har stått i jordbæråkeren og slite ut knea på veldig mange bukser, for far min dreiv med jordbær i tillegg til sau og kyr og andre ting. Det var veldig «poppis» den gongen, men det er frykteleg lenge sidan eg var ung. Og ungdommane er kanskje ikkje så innstilte på å liggje på alle fire i ein jordbæråker i dag som dei var. Dei er heller ikkje innstilte på at dei skal jobbe så mange timar om dagen som mange av dei utanlandske arbeidarane gjer. Så det er eit dilemma. Men likevel: Viss ein hadde hatt litt meir «push», viss ein hadde hatt litt fleire strategiar for å løfte fram den problemstillinga, og viss Nav kunne ha gjort ein jobb – Nav er trass alt til stades på veldig mange plassar i landet – så hadde det vore mogleg å få fleire inn. Så er det mange som seier, som eg nesten var inne på sjølv, at dei kanskje ikkje har lyst til å jobbe så mykje. Vel, det kjem jo litt an på kva løna er. Eg er så einig med Per Olaf Lundteigen – eg kunne ikkje ha vore meir einig. Når eg snakkar med bøndene i Lærdal – og i dag hadde eg videomøte med bønder i Vik i Sogn, som har akkurat det same problemet – då gjeld det lønsamheita. Dei seier: Me vil gjerne ha både norske ungdommar og norske vaksne inn, men då har me absolutt ingenting igjen sjølv for vår eigen arbeidsinnsats. Då går me i minus. Difor er landbruket kome inn på ein heilt feil kurs – ein heilt feil kurs. Snart må me til Indre Mongolia for å finne og hente inn dei som skal gjere jobben, for å få dei som kanskje kan forsvare lønsemda. Er det verkeleg det regjeringa vil? Nå står ein framfor eit jordbruksoppgjer. Me skal ikkje blande oss i det her frå Stortingets side, men dette må seiast, for det har kome så tydeleg fram dei siste månadene og det siste året at det grunnleggjande problemet er at lønsemda i jordbruket er så låg at f.eks. ein gjennomsnittleg bærprodusent ikkje har sjanse til å greie å få ei inntekt med det systemet som er i dag. Det er ansvaret til landbruksministeren og regjeringa, og det har dei no sjansen til å gjere noko med.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-04-22:
I innlegget mitt viste eg til utgreiinga frå utanriksministeren der ho peikar på samanhengane mellom fattigdom, matsikkerheit og det som pandemien har utløyst, men òg å sjå på sikkerheit opp mot klimaendringar. Ei norsk hovudprioritering i Tryggingsrådet er, som eg har skjønt, å skape større aksept for at det er samanhengar mellom klimaendringar og sikkerheit, og eg synest det er veldig bra at det vert løfta. Det var vel òg sagt frå utanriksministeren at det var ein positiv dynamikk i dette, kanskje fordi mange land faktisk kjenner på kroppen kva som skjer. Noreg skal leie arbeidsgruppa som skal arbeide med dette viktige temaet. Då er spørsmålet: Vil utanriksministeren løfte samanhengen mellom klimaendringar, svolt, konflikt og sikkerheit som eit langt viktigare tema òg i norsk utanriks- og bistandspolitikk?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-04-22:
Det vil eg gjere, og så vil eg òg seie at me subsidiært kjem til å støtte forslaget frå Arbeidarpartiet.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-04-22:
Noko av argumentasjonen for å flytte helikopter frå Bardufoss til Rygge har jo vore at ein treng så mange helikopter til spesialstyrkane og politiet. No er det tolv Bell-helikopter som står på Rygge. To av dei er vel i døgnberedskap for spesialstyrkane og politiet med ei responstid på 60 minutt. Så er det beredskap på Taraldrud med 15 minutt responstid, og i tillegg er det redningshelikopter på Rygge. Spørsmålet eg vil stille, er: Kor mange frå beredskapstroppen og Forsvaret sine spesialstyrkar er i beredskap døgnet rundt innan ein time? Er det slik at ein fyller dei fem helikoptera, og vil det vere katastrofe å flytte tre helikopter frå Rygge til Bardufoss?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-04-22:
Når forsvarsministeren er så tydeleg på at ein treng så mange skrog for å øve og trene og vere klar, vil jo det bety at i den situasjonen ein har i nord, er det absolutt ingenting til øving og trening. Når ein må ha 15 helikopter på Rygge for å gjere den jobben, meiner regjeringa at Hæren skal vere operativ og trene med tre. Det vil seie at Hæren eigentleg ikkje har noko som helst å øve og trene på og rett og slett er utan beredskap i ein landsdel som har så store utfordringar som det landsdelen har no. Eg kan vise til den nye avtalen med USA som nett vart offentleggjord. Eg går ut frå at det ikkje er for moro skuld at USA ønskjer å inngå ein slik avtale. Eg kan vise til situasjonar med mykje meir nærgåande militærmakt frå aust enn det ein har sett tidlegare. Er det verkeleg slik at det er godt nok i nord?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-04-22:
Statsråden gjer eit poeng av å prøve å harselere med at Senterpartiet ikkje lyttar til forsvarssjefen. Jo, det gjer me. Me lyttar òg til sjef Hæren, og kva han har sagt. Så veit me at forsvarssjefen kan overstyre dei som er under, og det er greitt. Me lyttar òg til foreiningane. Det har eg høyrt forsvarsministeren seie veldig rare ting om før i denne salen, som vitnar om at han ikkje har stor respekt for foreiningane og dei tillitsvalde. Det har Senterpartiet. Me har eit godt samarbeid med dei, og det har gjort at me har lyfta mange saker. Eg får seia til statsråden her som eg sa til Per Sandberg då eg sjølv var statsråd, eg var samferdselsminister, og han stort sett hadde spørsmål kvar einaste veke i spørjetimen. Han tok opp mange saker, og det er prisverdig. Då sa eg at hadde det ikkje vore for alle dei debattane, hadde ikkje Forsvaret hatt den plassen i det offentlege ordskiftet som det har. Så det trur eg faktisk Senterpartiet skal ta litt av æra for, at me iallfall har lyfta forsvarsdebatten og fått han på den politiske dagsordenen, fordi me har hatt mange saker oppe. Det gjer at det vert eit engasjement, og det trur eg er viktig. Det er viktig for forsvarsviljen, og det er òg viktig for det offentlege ordskiftet. Til saka: Senterpartiet får ikkje meir ut av ein milliard enn andre får ut av ein milliard, så det er heilt greitt, det kan eg stadfeste her og no. Eg seier heller ikkje at det er enkelt å prioritere i Forsvaret. Eg har aldri sagt det. Men etter dei åra som har gått no, frå 2014 og framover, har det gått meir og meir opp for oss i Senterpartiet at me er nøydde til å prioritere høgare det som skjer i nord, og me er nøydde til å gjere grep som sikrar at òg vårt mannskap er godt trena. No skal me få inn soldatar frå USA som skal trene og øve, og det er vel og bra at dei er kapable, men òg våre soldatar må ha tilgang på det beste utstyret og den beste moglegheita til å vere klar i kveld, som førre hærsjef, Odin Johannessen, pla seie: klar til kamp i kveld. Eg er ikkje heilt sikker på om det er situasjonen i dag. Det har aldri vore Senterpartiet si hensikt å svekkje verken Rygge eller miljøet der, og eg trur at med å flytte tre helikopter til Bardufoss hadde det heller ikkje vorte noka svekking. Igjen har eg sikkert min informasjon frå kjelder lenger nede i systemet enn statsråden, men det finst jo dei som seier at ein del av desse helikoptra står ganske mykje i ro. Men lat no det vere. Dette er ein interessant debatt. Det er interessant å høyra meiningsutvekslinga. Sjølv om ein prøver å harselere med Senterpartiet, står me veldig støtt på forsvarspolitikken vår. Me har eit ektefølt engasjement for beredskap i brei forstand, og då må me sjå på heile landet. Forslaga me fremjar i dag, ville gitt betre beredskap i heile landet, og det er vel det me eigentleg skal gjere her på Stortinget.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-04-22:
Eg takkar for svaret. Det viser vel, som eg kanskje hadde ein mistanke om, at Noreg er spreidd på veldig mange ulike område i bistandspolitikken ein fører overfor Nepal. Ein skal passe seg vel for å seie kva som er rett og feil, men det eg etterlyser, er ei meir praktisk og synleg prioritering av nettopp det som statsråden avslutta med – alle dei som kan få eit betre liv med ganske enkle midlar, at dei kan løftast ut av fattigdom og svolt gjennom nokre forholdsvis enkle tiltak. Klimatilpassa landsbyar – Climate Adapted Villages, CAV – er éin metode, statsråden nemnde ein annan. Det går jo på det same. Det er klimatilpassa lokalsamfunn, det å byggje berekraftig produksjon, og det er sjølvsagt ei heil rekkje element, som eg òg nemnde i stad. No går tida fort, ser eg. FNs generalforsamling vedtok hausten 2018 erklæringa om rettane til bønder og andre arbeidsfolk i bygder – eit omfattande dokument som gav sosial og økonomisk aksept til verdas meir enn 1,2 mrd. småbønder, fiskarar, beitebrukarar, arbeidsfolk i landbruket og familien deira. For verdssamfunnet er ikkje desse store yrkesgruppene på veg ut, men ein del av framtida, med rett til å kjempe for sine interesser, levemåtar, jordeigedomar og driftsmåtar. Men vedtaket i FN var ikkje samrøystes: 119 land røysta for, 7 land røysta imot, og 49 land avstod frå å røyste. Mellom landa som røysta blankt, var Noreg. Mellom dei som røysta imot, var Sverige og USA. Eg må spørje statsråden: Kvifor røysta Noreg blankt i denne saka når me veit kor viktig rolle landbruket speler i å oppnå berekraftsmål 2, om å avskaffe svolt og fattigdom, og i å arbeide med klimatilpassing for å gjere land meir motstandsdyktige mot framtidige utslag av klimaendringane? Kvifor røysta ikkje Noreg for FN-fråsegna? Og det tredje spørsmålet er: Vil utviklingsministeren syte for at denne saka vert teken opp at, og at Noreg kan slutte seg til fråsegna som FN gjorde i 2018? Ein treng midlar, men ein treng òg å verte anerkjent – for å bruke eit dårleg nynorsk ord. Ein treng å verte sett. Og akkurat den FN-fråsegna var jo ein bit av det biletet, nemleg å sjå alle dei som treng å verte sette.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-04-22:
Eg vil nytte anledninga til å takke statsråden for svara og for forsikringane om at ein òg er oppteken av landbruksbistand. Sidan eg ikkje fekk sagt alt eg hadde tenkt i innlegget mitt i stad, bad eg om ordet ein gong til. Det er slik at i løpet av dei siste 25 åra har over fem millionar ungdomar forlate Nepal på jakt etter jobb i andre land. Det svarar til nesten heile befolkninga i Noreg. Me har alle fått bretta ut avsløringane om dei grufulle arbeidsforholda som framandarbeidarar møter når dei kjem til ein plass som Qatar. Over 1 600 unge nepalesarar har mista livet under bygginga av VM-stadion. Eg vil seie: All ære til dei fotballklubbane som har teke det opp og diskuterer det etiske aspektet ved dette. Me veit òg at dei ungdomane som reiser f.eks. til Qatar frå Nepal, ikkje ynskjer å vere der. Dei veit det er livsfarleg, og dei veit at dei vert behandla dårleg, får bu dårleg og må vere borte frå familien i årevis. Men dei vert jo tvinga til å reise fordi dei òg skal forsørgje familien sin. Det er ingen 15-åring som ynskjer å reise frå alt ein kjenner. I Nepal er det mange unge menn som må reise ut av landet for å sikre inntekter. Etter det store jordskjelvet i 2015 kom òg mange tilbake fordi dei måtte vere med på å byggje opp att. Då hadde òg Noreg og Utviklingsfondet ei satsing for auka lokal matproduksjon med enkle, rimelege drivhus i plast, dryppvatning og gjødsel frå husdyr. Det som var interessant med det, var at berre etter eit par sesongar tente desse ungdomane meir på det enn dei gjorde med den jobben dei hadde, anten dei var berarar i India, eller dei var snekkarar eller anleggsarbeidarar ein annan plass. I tillegg kunne dei ta vare på ungar og familien. Når me veit at Nepal importerer halvparten av all maten frå India, er det lett å sjå at her er det store moglegheiter. Eg stilte òg eit anna spørsmål, og det er kvifor Noreg ikkje ynskte å røyste for erklæringa om rettar til bønder og andre arbeidsfolk i landområde som FNs si generalforsamling vedtok hausten 2018. Vil statsråden gjere noko med det? Vil han ta det opp att? Det var i den samanhengen eg snakka om at grupper har bruk for å verte sett. Eg håpar statsråden kan svare på det, og eg vil igjen takke for at han stiller og svarar utfyllande på interpellasjonen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2021-04-22:
Takk for et godt innlegg fra Reiten. Det er viktig å ha et ryddig og godt arbeidsmarked, også for ungdom. Jeg må si at da jeg hadde sommerjobber innenfor landbruket, sto de som betalte lønna mi, øverst på skattelista i min kommune, mens jeg alltid jobbet på akkord. Så jeg jobbet aldri med timelønn. Det å få 1 krone og 20 øre per plantet skogplante var ikke noe å kjøpe seg mange gensere til skolestart for, jeg innrømmer det. Men det er en sånn litt ekkel undertone her i debatten som jeg egentlig liker, og jeg har lyst til å bringe fram noen aspekter ved det. Lønn er ikke eneste grunnen til at våre 17-åringer ikke jobber i landbruket. I 1990 hadde tre fjerdedeler av alle 17-åringer sommerjobb eller deltidsjobb. I 2015 hadde 40 pst. av alle 17-åringer sommerjobb eller deltidsjobb. Det er – også – fordi de ikke trenger det, ikke må og ikke vil. Vi har et velferdsnivå som gjør at alle 17-åringer ikke trenger å ha en sommerjobb for å kunne kjøpe seg den genseren de ønsker seg til skolestart. Det er også en del av dette aspektet. Det viser tallene og det viser undersøkelsene, et enkelt googlesøk vil gi dere svaret på det. Så er det en tankegang om at alle som kommer fra andre land, på en måte er med på å gi negative ringvirkninger for det norske arbeidsmarkedet. Det godtar ikke jeg. Mange arbeidsplasser er veldig stolt av å være internasjonale og ha kompetanse fra andre land. Jeg har snakket med mine venner i Trøndelag som er bønder, og som var veldig engstelige for ikke å få inn sine polske arbeidere nå, og det er på grunn av fagkunnskapen deres. Min bestevenninne trenger sin polske arbeider for han er ekspert på å få ut de båtene som det skal fiskes laks fra, ut på elva. Det er han som har gjort det de siste 20 årene, og han kan det. Man trenger ikke å snakke negativt om fagarbeidet til folk sjøl om de kommer fra et annet land. Jeg mener at vi må kunne se på dette på en annen måte, for hvis man drar til et hvilket som helst annet land, vil man se at man henter ufaglærte inn i landbruket fra andre land. Det gjelder Spania og Italia også. Der er de fra Marokko eller Algerie. Sånn er det alltid. Så må vår oppgave være å sørge for trygge og gode arbeidsforhold. Men det er ikke sånn at det at folk er fra et annet land per definisjon er negativt, og at når noe er norsk, er det per definisjon positivt. Det er også et essensielt verdispørsmål i måten vi snakker om ting på i denne salen.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-04-22:
Det er interessant å være i en debatt hvor alle er så rørende enige, og der man hyller hverandre. Det er vel første gang jeg har opplevd i denne salen, men det er kanskje klassisk for utenrikspolitikken i Norge at man skal mene det samme, og hvis man ikke mener det samme, er det noe galt med den som har et annet synspunkt på ting. Når det gjelder utenriksministerens ord fra talerstolen, er de faktisk feil. Alt jeg sa der oppe, er offentlig tilgjengelig informasjon, og det er ikke slik at man bare kan uttale seg i denne salen dersom vedkommende er til stede, for da hadde det blitt en ganske håpløs debatt. Man har faktisk lov til å engasjere seg. Men det er ikke mitt spørsmål, for det var en kommentar, så det trenger ikke utenriksministeren å kommentere. Men kjenner jeg henne rett, ønsker hun det. Jeg ønsker å vite om Norge stemte for å få Iran inn i kommisjonen for kvinners rettigheter i FN. Vi er jo medlem av det som heter ECOSOC.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-04-22:
For det første er jeg uenig i det som sies. Det var ikke et personangrep, det var dokumentert informasjon som jeg brukte. Det var ikke noe jeg fant på eller fikk tak i på en luguber pub et eller annet sted. Det var offentlig informasjon, og det var ikke spekulasjoner engang, det var rett og slett informasjon fra historien om det norske politiske, diplomatiske korpset, som har fått stillinger ute. Så får man spørre seg selv om vi er de mest suverene i verden til å ha alle disse stillingene i de offentlige organisasjonene. Jeg tror ikke vi er det. Jeg tror faktisk folk fra andre land kunne ledet dem vel så bra, men det er altså vi som får dem. Human Rights Watch har nå vært ute og sagt at de vil ha klarhet i hvem som stemte for å få Iran inn i kommisjonen for kvinners rettigheter i FN, og et par av landene har begynt å gi etter. De har i hvert fall sagt at de kanskje vil si det, selv om det er hemmelig valg. Hvis ikke utenriksministeren vil si hva Norge stemte, vil jeg ta det som at vi faktisk stemte for. Jeg synes det er på sin plass at vi tar avstand fra dette og ikke sier at man vil jobbe innad, men faktisk sier utad at dette er uakseptabelt.
Michael Tetzschner (Høyre), 2021-04-22:
Under henvisning til det foregående innlegget fra representanten Åsmund Aukrust blir jeg litt bekymret når han uttaler om mitt innlegg i fjor, som jeg ikke husker akkurat på den måten, at det skal ha vært spesielt harselerende. Men man skal selvfølgelig være ydmyk når man hører på en ekspert i det å være harselerende overfor andres innlegg. Det jeg derimot kan ha uttalt, er noe som jeg fortsatt står ved, og som utenriksministeren også ganske klokt var så vidt inne på i sin redegjørelse: «I møte med globale kriser kan det være fare for at vi overdriver det veldig unike og historiske ved endringene vi opplever. Det er ikke vanskelig å finne kortsiktige utslag av storpolitisk karakter, men det er ikke sikkert de geopolitiske virkningene av covid-19 historisk sett blir så dominerende som vi tenker nå». Det er nettopp derfor vi har en utenrikspolitisk debatt og ikke bare en forlengelse av covid-19-debatten i alle dens varianter, selv om ingen – jeg tror heller ikke jeg – i fjor underkjente at den har stor betydning. Det vi er samlet for her i dag, er nettopp å ta fatt i de utfordringer som ikke blir borte når regjeringen på en meget vellykket måte har bekjempet – ja, kanskje best av alle i hele verden – denne pandemien for vår eget folk. Det jeg derimot, slett ikke harselerende, men reelt er usikker på, er hva en rød-grønn regjering vil ta med seg av samarbeidspartnere i regjeringen, som jo er imot de wirene vi har for å holde Norge mest mulig sammen med de likesinnede og demokratiske landene vi samarbeider med, både sikkerhetsmessig, handelsmessig, kulturelt og på annen måte. Der har vi en liste over hva disse partiene som Arbeiderpartiet kommer til å skaffe adgang til regjeringskontorene, ønsker i en situasjon der Arbeiderpartiet selv er svekket og kanskje utgjør mindretallet i regjeringen. Det er bare å studere alle disse representantforslagene som er fremmet i den perioden vi nå er ferdig med, for det gir et hint om hva som venter oss. Det er bl.a. å bryte det energipolitiske samarbeidet, hindre EUs 4. jernbanepakke, som er en stabilisering og sikkerhetssertifisering som gjør at vi får tryggere, raskere og bedre jernbane på tvers av Europa. Det er å løpe unna forpliktelser vi har i EØS-avtalen om å bidra til utvikling i andre land, det er å stoppe NorthConnect. Slik kunne jeg ta område for område. Troen på at Arbeiderpartiet i regjering klarer å stå imot dette, er det som gjør meg utrygg, ikke forsikringene fra Arbeiderpartiet om at de skal klare det.
Michael Tetzschner (Høyre), 2021-04-22:
Jeg var i ferd med å frafalle da jeg hørte første delen av representanten Barth Eides innlegg, men så kom visitten til meg hvor han åpenbart må ha misforstått hva som var min bekymring. Det er Arbeiderpartiets svekkede situasjon og det at de nå anslår sånne toner som at de skal utnytte handlingsrommet i EØS-avtalen. Det er jo ikke for å utvide samarbeidet. Det er for å reservere seg mot det, for ikke å følge opp. Det er nettopp for å ha en mental reservasjon overfor det som er et viktig samarbeid. Det er det veldig usikre fremtidsbildet som blir tilbudt oss, også av representanten Barth Eide, selv om jeg har tro på at han også klarer å snakke fornuft til noen av sine eventuelle – jeg skal ikke bruke ordet «medsammensvorne», men det var det som kom opp. Jeg håper også at Barth Eide som den meget informerte mannen han er, har lest at styrkeforholdet mellom Arbeiderpartiet og de andre partiene han skal ha med seg inn, er dramatisk forverret sett fra et europeisk synspunkt.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2021-04-22:
Jeg tok i innlegget mitt opp den uheldige situasjon at både oljefondet og Norfund er involvert i transaksjoner eller investeringer som fører til økt samhandling med militærregimet i Myanmar. Jeg har full respekt for at utenriksministeren ikke kjenner detaljene rundt dette – det gjør ikke jeg heller – men jeg er likevel opptatt av å få et signal og et slags prinsipp fra utenriksministeren hvorvidt hun mener det er akseptabelt at norske, offentlige midler, enten gjennom oljefondet eller Norfund, på ulik måte bidrar til å styrke et militærregime som vi på det sterkeste tar avstand fra. Jeg vil også spørre henne om hun vil undersøke dette videre og eventuelt ta initiativ for å påvirke, slik at norske penger fra enten oljefondet eller Norfund, eller andre typer bistandsmidler, ikke bidrar til å styrke det militære regimet.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-04-22:
Ja, det er det selvsagt. Som i Arbeiderpartiet er jo partidemokratiet levende også i Høyre. Vi skal ha landsmøte senere, i mai, og da regner jeg med at disse og andre spørsmål blir diskutert. Så er det helt riktig som representanten Aukrust sier, at det er muligheter for endring i dynamikken i regionen, og det er positivt. Det ene er normaliseringsavtalene Israel har inngått med en rekke land, som både den forrige og den nåværende amerikanske administrasjonen har ment har vært en positiv faktor. Det er jeg enig i. Det andre er at amerikanerne nå gjenopptar den økonomiske og politiske støtten til og dialogen med palestinerne. Jeg mener det også er viktig, fordi det på mange måter bidrar til å kunne fortsette det arbeidet som både Norge og andre har vært veldig engasjert i knyttet til å finne en tostatsløsning. Det er ikke enkelt i den nåværende situasjonen, og spesielt ikke fordi posisjonene er ganske fastlåste. Men samarbeidet mellom myndighetene i Israel og Palestina er jo også gjenopptatt, og det ser jeg på med en viss forsiktig optimisme. Og Norge viderefører engasjementet gjennom AHLC.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-04-22:
Nå har jo representanten Aukrust i opptil flere både spørretimer og debatter stilt akkurat det samme spørsmålet. Jeg skal ikke sette meg inn i hva programkomiteen har tenkt, og vi har altså, som sagt, et partidemokrati i partiet. Jeg skal heller ikke kortslutte de diskusjonene vi skal ha på landsmøtet. Det tror jeg heller ikke ville blitt veldig populært på Arbeiderpartiets landsmøte hvis det hadde blitt gjort på forhånd. Det er ingen endring i politikken verken til Høyre eller regjeringa. Vi har en balansert Midtøsten-politikk. Vi mener den tjener både norske interesser og landenes interesse på en god måte. Vi har jo de rollene vi har fordi begge parter ønsker at vi skal ha det, og vi ivaretar de rollene på en god måte. Nå som amerikanerne også har kommet tilbake til der de var tidligere, har det også selvfølgelig en positiv betydning for hva vi kan få til. Samtidig tror jeg ikke vi skal ha noen illusjoner om at amerikanerne kommer til å prioritere dette veldig høyt. Det er en innenrikspolitisk situasjon i USA som først og fremst kommer til å få prioritet, men det er iallfall signaler som er positive med tanke på engasjementet fra amerikanerne.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-04-22:
I tråd med prosedyrereglene i FN er det hemmelig valg, men nå som Iran er valgt til den posisjonen, kommer vi selvfølgelig til å bruke all den muligheten vi har, til å holde dem ansvarlig også når det gjelder kvinners rettigheter. Det er noe vi ellers gjør både gjennom Menneskerettighetsrådet, vi gjør det bilateralt, og vi har også brukt anledningen i den senere tid til å ta opp konkrete saker med særlig kvinnelige menneskerettighetsaktivister som sitter fengslet. Jeg hadde en samtale med min iranske kollega i februar hvor dette var tema, og det kommer vi til å fortsette med også i FN-systemet. Mitt poeng var ikke at det representanten Tybring-Gjedde sa, ikke var offentlig informasjon. Mitt poeng var bare at det var ganske sterke personkarakteristikker mot mennesker som ikke er her og kan ta til motmæle. Det syns jeg det er rart å bruke Stortingets talerstol til, men selvfølgelig er det, som jeg sa, helt opp til representanten selv å ytre akkurat det han ønsker. Dette er jo heller ikke representativt for det dyktige og dedikerte diplomatkorpset Norge har, som ivaretar norske interesser hver dag.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-04-22:
Norges holdning til Irans brudd på menneskerettighetene er godt kjent, og det har vært en posisjon, en politikk, fra Norge i alle år, og etter hvert som Iran på mange områder har strammet til, har også kritikken vår blitt sterkere. På noen andre områder har det vært enkelte forbedringer i perioder, men så har det gått i feil retning igjen. Da sier vi klart og tydelig fra om det, og det har selvfølgelig også følger for politikken vår overfor Iran. Det er sånn i internasjonal politikk at det å jobbe for at land skal endre ståsted, gjør man sjelden best alene. Det er årsaken til at vi jobber gjennom både FN-systemet og andre kanaler for å få det til. Der jobber vi sammen med våre nærstående og likesinnede, men det er ikke lenger nok. Vi er faktisk også nødt til å jobbe sammen med andre land som ikke alltid deler våre synspunkter, for å få til endring f.eks. når det gjelder menneskerettighetssituasjonen, enten den skulle være i Iran eller Kina. Jeg vil avslutningsvis slå et slag for at norske diplomater og andre som har gode posisjoner ute, har det fordi de er kompetente.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-04-22:
Vi jobber, som representanten helt riktig sier, med dette i Sikkerhetsrådet og forsøker å få bedre kunnskapsgrunnlag inn i Sikkerhetsrådet, som en måte å få flere om bord på – at problemstillingen er reell. Det er enkelte medlemmer av Sikkerhetsrådet, det skal sies, som mener at dette ikke tilhører de klassiske arbeidsoppgavene til rådet, men jeg tror de aller fleste ser det. Jeg tør våge den påstanden at en av de første som begynte å snakke om dette, faktisk var Pentagon i USA, som så at klimaendringer førte til så store både folkeforflytninger og konfliktpotensial at de var veldig klare på at hvis man ikke brukte mer penger på bistand og humanitærhjelp, måtte de bruke mer penger på ammunisjon – litt enkelt forklart. Regjeringa la forrige mandag fram en strategi for klimatilpasning, forebygging og sultbekjempelse. Den går egentlig ganske rett inn i dette arbeidet, fordi vi ser behovet for å drive klimatilpasning, som også er en viktig del av Parisavtalen, samtidig som vi bøter på både de humanitære konsekvensene av klimaendringer og de sikkerhetsmessige konsekvensene av klimaendringer.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-04-22:
Det er et litt for komplekst spørsmål til bare å svare ja eller nei på, men vi har jo alltid en forventning fra norsk side om at f.eks. norske bedrifter som opererer i land som er komplekse, følger OECDs prinsipper og FNs prinsipper for ansvarlig næringsliv i utlandet. Det er en veldig klar forventning både vi og andre departementer stiller til norsk næringsliv, uansett om de har statlig eierskap eller ikke. Som jeg var inne på i mitt forrige svar, har ikke jeg nok oversikt over hvilke investeringer dette i så fall er til å kunne gi ja/nei-svar på det, men jeg er nok nokså trygg på at utviklingsministeren allerede ser på dette som gjelder Norfund. Og om han ikke har gjort det allerede, skal jeg selvfølgelig snakke med ham om det.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-04-22:
Jeg vil benytte sjansen til å takke for en god og – for det meste – konstruktiv debatt. Det er mange temaer som har vært berørt, og jeg skal bare forsøke å svare ut noen helt få på tampen av debatten, og beklager derfor at det blir noe springende, men sånn er det nødvendigvis når man skal svare ut mot slutten. Jeg registrerer at representanten Aukrust til stadighet mener at regjeringa er ubalansert i sin Midtøsten-politikk. Jeg har aldri noensinne i løpet av mine fire år som utenriksminister opplevd å få ett spørsmål fra representanten Aukrust som har en annen innfallsvinkel enn kun Palestina. Hvis man først skal være opptatt av balansen i Midtøsten-politikken, som regjeringa ivaretar på en veldig god måte, er det kanskje andre steder man må lete etter ubalanse enn akkurat hos regjeringa. Så tar representanten Aukrust prisverdig også opp klimaspørsmål. Dagens klimatoppmøte er et veldig godt eksempel, men også det at Norge både var tidlig ute – nesten først av vestlige land – med å skjerpe klimamålene og samtidig har omfavnet den europeiske grønne given for at vi kan være med, med vår teknologi og våre bedrifter til å skape et klimanøytralt kontinent. Det er mye man også kunne si om det representanten Kari Henriksen tok opp om OSSE. Vi er den fjerde største bidragsyteren av frivillig bidrag etter EU, Tyskland og USA. Vi prioriterer særlig feltarbeidet, som jeg vet representanten Henriksen også er veldig opptatt av, og som er noe av det viktigste vi faktisk kan prioritere. Representanten Barth Eide var inne på det viktige poenget med å kunne være enig og uenig samtidig. Det gjelder i veldig mange sammenhenger, og jeg tror kanskje noe av det viktigste eksempelet vi har i Norge, er vår stadige balansegang mot Russland – enten det har dreid seg om spørsmålet om samarbeid der vi kan, men samtidig ha en klar og tydelig avskrekking der det er nødvendig, eller det å påpeke grove brudd på menneskerettighetene, der jeg mener den politiske forfølgingen av Aleksej Navalnyj nå kanskje er det aller beste eksempelet sammen med massearrestasjoner av demonstranter, og samtidig kunne ha et godt og konstruktivt naboskap og samarbeid om f.eks. fiskeriforvaltning. Begge deler går, man må bare trekke opp de gode linjene, som jeg mener vi i Norge har klart i mange tiår. Så til slutt til representanten Kolberg: Jeg er hjertens enig i viktigheten av det nordiske samarbeidet, og er det noe pandemien har vist oss, er det faktisk at det nordiske samarbeidet både er veldig vitalt og fungerer. Vi jobber tett sammen politisk, vi jobber tett sammen på embetsnivå, og i dag kom også nyheten om at vi låner ut AstraZeneca-vaksiner på forespørsel fra Sverige og Island. Vi skal ta hensyn til hverandre når vi fatter beslutninger, men vi må samtidig også ha forståelse for at vi har vært i litt ulike situasjoner gjennom pandemien når det gjelder smitte, og det må hvert land ta hensyn til. Helt til slutt er jeg også veldig enig i det poenget Martin Kolberg har om tillit. Jeg tror tilliten mellom myndigheter og befolkning kanskje er det viktigste som får oss gjennom både pandemien og andre store prøvelser på en bedre måte enn en del andre land.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-04-22:
Jeg vet at komiteen også har andre saker den nå skal behandle, men jeg kan allikevel ikke fri meg fra fristelsen til rett og slett å spørre representanten Aukrust hvilke deler av Midtøsten-politikken som nå er ubalansert. Er det støtten vi gir til palestinerne? Nei, det kan det neppe være, for den er jo på samme nivå som den har vært i svært mange år. Kan det være det politiske lederskapet vårt i AHLC? Nei, det kan det heller ikke være. Det har vi jo ledet i veldig mange år, og gjør det fortsatt. Kan det være inntaket vi har hos både palestinere og israelere for å forsøke å finne løsninger på alt fra de praktiske skattespørsmålene og det at palestinerne skal ta imot de pengene israelerne samler inn på vegne av dem, til de langt større og vanskeligere spørsmålene knyttet til en tostatsløsning? For meg er det ganske utrolig at disse angrepene kommer igjen og igjen, men uten noen annen substans enn at Israel er det eneste landet som er nevnt i Granavolden-erklæringen. Gang på gang har jeg også prøvd å utfordre representanten Aukrust på hva det er som nå er vippepunktet eller et annet balansepunkt. Vi har et nært forhold både til israelere og til palestinere. De rollene og de oppgavene vi har i Midtøsten, har vi fordi begge parter ønsker at vi skal ha det. Det hadde ikke begge parter ønsket hvis de opplevde at Norge var ubalansert. Vi viderefører det engasjementet fordi partene vil det, og fordi vi har noe vi kan bidra med, og det er basert på den lange historien vi har med en balansert tilnærming til Midtøsten. Det betyr at vi på den ene siden kritiserer både okkupasjon, folkerettsbrudd og bosettinger. Vi kritiserer også at palestinerne ikke har holdt valg på 15 år. Det er det som utgjør kjernen i balansen i norsk Midtøsten-politikk, og som har vært der gjennom ulike regjeringer. Man kommer ingen vei i Midtøsten hvis man ikke klarer å opprettholde en balanse der man gjennomfører møter, kritiserer det som skal kritiseres, og støtter opp under det som er positivt. Da mister man innflytelse og relevans i Midtøsten. Vårt poeng har hele veien vært å opprettholde det. Det er mye som kan sies om den fredsavtalen eller de samtalene som president Trump tok initiativ til. Men at normaliseringsavtalene har skapt en ny dynamikk i regionen, kan det ikke være noen tvil om. Det mener også palestinernes beste venner. Samtidig har vi en uoversiktlig politisk situasjon, der israelerne hadde valg 23. mars, det fjerde valget på to år, og palestinerne etter planen skal ha valg i tre omganger nå framover. Det betyr at rommet for å få til politiske løsninger kan komme til å bli mindre i en periode fordi begge står i valgmodus. Men balansen i norsk Midtøsten-politikk ligger fast.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2021-04-22:
Takk til utenriksministeren for det jeg synes var et godt innlegg. Jeg har tenkt å stille et spørsmål om noe hun ikke tok opp her, nemlig Palestina-spørsmålet. Det ble heller ikke nevnt videre i den store redegjørelsen. Det er jo egentlig litt rart, all den tid Norge nå sitter i Sikkerhetsrådet, og også med den nye amerikanske administrasjonen. Så også på dette området er det mulighet for forandring. Denne regjeringen sier at de er opptatt av balanse, men på en rekke områder ser vi jo at balansen hele tiden blir skjøvet på. Da Granavolden-erklæringen kom, skrev Harald Stanghelle i Aftenposten at dette var «et solid skulderklapp til Benjamin Netanyahus kompromissløse Israel». Også i Høyre ser vi at det har vært en glideflukt. I programutkastet var Israel det eneste landet utenom Norden som fikk positiv omtale. Da utenriksministeren ble spurt om det, virket hun brydd og svarte at dette var bare et utkast. Nå har det andre utkastet også kommet, og også her er Israel det eneste landet utenom Norden som har fått positiv omtale. Er det mulig å forstå Høyres endelige programutkast på noen annen måte enn at Høyre her har endret standpunkter?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2021-04-22:
At det ikke er enkelt, er jeg helt enig med utenriksministeren i, og det er heller ikke hennes ansvar at det ikke er enkelt. Og det er, som hun sier, positivt at amerikanerne nå er tilbake i UNRWA, og at det er et avgjørende år vi skal inn i, ikke minst med palestinsk valg gjennom flere etapper. Allikevel leser jeg utenriksministeren på ingen annen måte enn at hun fortsatt egentlig er litt brydd over det som står i Høyres partiprogram – hun viser til at det er partidemokrati, og at vi nå skal se hva som skjer på landsmøtet – for som hun veldig godt vet, betyr nyansene, detaljene og ordbruk veldig mye. Og her er altså Israel det eneste landet som har fått positiv omtale. Palestinerne er bare nevnt med ett ord, og det er i en oppramsing av land som ikke lenger skal kunne få støtte, med ulike kriterier. Det er ikke ett ord om okkupasjon, ikke ett ord om en tostatsløsning og ikke ett ord om balanse. Hva mener utenriksministeren er bakgrunnen for at Høyre her har endret politikk fra det som har vært gjeldende politikk i det som de gikk til valg på for fire år siden?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2021-04-22:
Den forrige utenrikspolitiske debatten i Stortinget var 12. mars i fjor. Da startet komiteens leder med å snakke om at land i Afrika nå hadde innført karanteneregler mot Norge. Da kom Michael Tetzschner med harselerende kommentarer om hva korona hadde å gjøre med internasjonal debatt, og at helseministeren faktisk ikke var til stede. Få timer senere stengte Norge ned, og siden da har det vært den altoppslukende debatten i alle internasjonale debatter. Hvis det er noe vi virkelig har lært, er det at hva som skjer ute i verden, påvirker også oss hjemme. Koronaen må føre til mer internasjonalt samarbeid, ikke mindre. Vi vet nå at vi ikke er ferdige med denne pandemien før alle andre land er det. Så lenge den pandemien finnes, er den en trussel mot oss. Sånn er det på en rekke områder i internasjonal politikk, og aller tydeligst er det i klimakrisen. Der er vi avhengig av at alle land bidrar. Vi lykkes bare hvis alle andre land også gjør mer. Der er det, som Espen Barth Eide sa, skjedd noe positivt det siste året, ikke minst ved det amerikanske valget, at Biden i dag har sitt klimatoppmøte, og at han akkurat nå har doblet de amerikanske klimamålene. Han sier han skal investere i millioner av arbeidsplasser samtidig som han skal halvere utslippene. Det er bare en god nyhet. Men samtidig må vi passe på at ikke Norge havner bakpå, både i vår klimainnsats og i mulighetene det gir oss. Høyrepartiene pleier å harselere med at Arbeiderpartiet ønsker at staten skal være mer aktiv i næringspolitikken. Vi sier at vi skal være mer aktive for å bidra til å skape arbeidsplasser samtidig som vi kutter utslipp, for det er det som skjer ute i Europa, og det er det som skjer i USA. Når andre land nå gjør mer, bør Norge gjøre det samme. I Palestina-spørsmålet ser vi en glideflukt. Det er ingen annen måte å tolke Granavolden-erklæringen og Høyres partiprogram på, selv om utenriksministeren vrir seg når hun får spørsmålet, og egentlig svarer på andre ting. Hvorfor skal ellers landet Israel være det eneste landet som positivt nevnes? Det er klart at det handler om politikk. Hun viser bare til at Høyres program ikke er endelig vedtatt. Jeg har ikke bedt om at hun skal kortslutte prosessen, men jeg håper hun bidrar internt i Høyre, hever stemmen sin på Høyres landsmøte og sier at dette ikke treffer balansepunktet. Dette treffer ikke der Norge skal være. Det er et paradoks at samtidig som situasjonen på bakken blir stadig verre, blir altså omtalen fra høyrepartiene stadig mer positive. La meg avslutte med at jeg mener denne debatten viser at vi trenger en ny giv i utenrikspolitikken. Høyrepartiene har brukt hele debatten på å karakterisere opposisjonen. Samtidig er det et paradoks at det som har vært Høyres valgte partner og støttespiller, Fremskrittspartiet, er de eneste som sier at de representerer et alternativ til dagens regjering.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2021-04-22:
Jeg håpet jo at når utenriksministeren nå tegnet seg igjen helt på tampen av debatten, skulle hun faktisk komme med et svar. Det kom ikke et svar, det kom bare masse angrep på meg og Arbeiderpartiet. Jeg spurte: Hvorfor er det sånn at Israel skal være det eneste landet som omtales positivt? Det fikk vi ikke svar på. Jeg ser hun nå harselerer med at det er det eneste Arbeiderpartiet er opptatt av. Vel, hun er en så dyktig utenrikspolitiker at hun vet at ord betyr noe. Når det er ett land i verden som omtales positivt i regjeringserklæringen og i Høyres program, er det klart det betyr noe. Men hun ble også spurt på hvilke andre områder vi ser det. Vi har sett det på flere områder. Under den rød-grønne regjeringen ble det tatt en rekke nye initiativer. Nå er det sånn at Norge dilter etter andre land. Det er ikke snakk om å gå i front, det er snakk om ikke å henge etter. Det ser vi bl.a. i spørsmålet om merking av bosettervarer, som det er mange andre land i Europa som gjør. Norge gjør det ikke. I forbindelse med statsbudsjettet i fjor valgte utenriksministeren å sondere med støtten til UNRWA, samtidig som amerikanerne også kuttet. Det fikk masse oppmerksomhet. Jeg ser hun rister på hodet, men hun kan lese hva som skjedde i statsbudsjettsforhandlingene med Fremskrittspartiet. Det ble kutt til UNRWA. Det var Arbeiderpartiet imot, og det er også et eksempel på at vi mister balansen.
Ingjerd Schou (Høyre), 2021-04-22:
Fra 1949 og fram til i dag setter 47 land hverandre stevne fire ganger i året i Strasbourg, og Europarådet samles for å konfrontere, debattere og forplikte hverandre når det gjelder inngåtte konvensjoner. Norge har en delegasjon på fem faste og fem varaer, som alle ti deltar aktivt i arbeidet i Europarådet. Året som har gått, har vært spesielt. Fra mars i fjor la covid-19-pandemien sitt preg på arbeidet også i PACE. Alle møtene ut året ble gjennomført digitalt, men forsamlingen har også klart å omstille seg raskt og rustet seg til å gjennomføre de fleste arbeidsoppgaver og mandat via digitale plattformer, også med voteringer. Arbeidsformene ble endret og regelverket ble justert for å muliggjøre så normal drift som mulig, også for komiteene. Etter at man gikk over til digitale møter, ble selvfølgelig også delsesjonene avlyst og erstattet av møtene i faste komiteer. Komiteene vedtar resolusjoner på lik linje som i plenum, men kunne ikke umiddelbart gjøre valg, slik det var tidligere. Undertegnede har ledet det arbeidet i «rules committee», som det heter, slik at vi fikk orden på dette i de ekstraordinære omstendighetene, for at alle forsamlingens politiske grupper og nasjonale delegasjoner kunne stille seg bak det, og at vi kunne gjennomføre delsesjoner digitalt, også med voteringer. Forsamlingen i Europarådet rettet raskt blikket mot konsekvensene av pandemien. Både Stortingets medlemmer, øvrige land og Europarådet som organisasjon har vært særlig opptatt av medlemslandenes krisehåndtering og at den ikke skulle skje på bekostning av menneskerettigheter, demokrati og rettsstatsprinsipper. Og Norge skiller seg ut ved at makten fortsatt ligger i Stortinget. Mange andre land gjorde det ikke på samme måte. Delegasjonen har sett med bekymring på hvordan enkelte medlemsstater som del av krisehåndteringen valgte midlertidig å fravike det som gikk på den avtalte og inngåtte europeiske menneskerettighetskonvensjonen, og hvordan styresmaktene ved flere tilfeller omgikk parlamentet og de kontrollfunksjonene som lå der. Jeg har lyst til å si at den norske delegasjonen har deltatt både ved å være rapportører og på en valgobservasjon i Georgia hvor representanten Jette Christensen deltok. Vi har også hatt representanter fra vår delegasjon som har evnet å være rapportører på enkelte land. Det er et sted hvor vi konfronterer og debatterer, og det er helt nødvendig slik utviklingen er i enkelte av medlemslandene.
Hårek Elvenes (Høyre), 2021-04-22:
Jeg har lagt merke til at representantene fra Arbeiderpartiet har uttrykt en uro for samholdet i utenriks- og sikkerhetspolitiske spørsmål på borgerlig side. Ja, hvis man lytter til representanten Tybring-Gjedde kan det være grunn til det, men representanten Tybring-Gjedde er jo en privatpraktiserende utenrikspolitiker i Fremskrittspartiet som går på tvers av sitt eget parti. Jeg la merke til at han i sitt innlegg flere ganger brukte «jeg», «jeg», «jeg». Jeg stusset på at han ikke brukte ordet «Fremskrittspartiet», for han er jo innvalgt fra det partiet og satt til å målbære Fremskrittspartiets utenriks- og forsvarspolitikk. Det representanten Tybring-Gjedde glemmer, er at mens det fortsatt røk av ruinene fra den andre verdenskrig, var også Norge interessert i og faktisk en pådriver for at den internasjonale rettsorden skulle gjenopprettes, og at internasjonale organisasjoner skulle opprettes. Norske interesser ivaretas gjennom allianser, partnerskap, samarbeid og en internasjonal rettsorden. Den motstanden som Tybring-Gjedde har mot Sikkerhetsrådet, er forunderlig. Hva er alternativet? Er det glemt at Sikkhetsrådet er det eneste organet med ansvar for krig og fred, som har rett til å fatte folkerettslig bindende vedtak? Hva skal vi erstatte FN med? Hva skal vi erstatte Sikkerhetsrådet med? Det som er ekstra urovekkende, er at i tider der vi ser at stormaktene rivaliserer mer og mer, der internasjonal rett og folkeretten er under press, der små stater har sitt førstelinjeforsvar i folkeretten og gjennom internasjonalt samarbeid, så tar man til orde for at dette skal bygges ned. Nei, utenrikspolitikk dreier seg ikke om utelukkende å sette Norge først, men det dreier seg om å ivareta de norske interesser gjennom samarbeid med andre. Norge lever ikke i et vakuum. En norsk alenegang uten venner kan slå kraftig tilbake.