Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Grunnlovsforslagene nr. 2 og 3 i Dokument nr. 12 for 1995-96 gjelder endringer i valgordningen, forslag som er fremmet tidligere, men avvist. Forslagene tar i hovedsak sikte på å øke antall utjevningsmandater fra i dag 8 til henholdsvis 14, 16, 18 eller 20, sette ned sperregrensen for å få utjevningsmandater fra 4 pst. til 3 pst. og forandre dagens modifiserte oddetallsmetode til en ren oddetallsmetode i fordelingen av utjevningsmandatene mellom fylkene. Videre foreslås det endringer i Grunnloven slik at alle fylkene, også utjevningmandatene medregnet, skal ha et fast antall representanter, og at partier som når en fastsatt sperregrense, bør være garantert proporsjonal representasjon på Stortinget. Samtlige grunnlovsforslag er av forslagsstillerne enten begrunnet med ønsket om å rette opp svakheter ved dagens valgordning, eller forbedre den. Uten å gå nærmere inn på tidligere ordninger ved stortingsvalg etter 1814 vil jeg bare kort minne om at vi har hatt en proporsjonal valgordning siden 1919. De vesentligste endringene som er foretatt siden den gang, er opphevelsen av den såkalte bondeparagrafen i 1952 og innføringen av ordningen med utjevningsmandater fra og med stortingsvalget i 1989. Selv om det er mange oppfatninger om en valgordning, har det i alle fall i de senere år vært samstemmighet om at det bør være et rimelig forhold mellom den oppslutning et parti får ved valg, og den representasjon det oppnår i Stortinget. Velgernes politiske vilje skal komme til uttrykk gjennom Stortingets sammensetning. Det synes også å være en samstemt oppfatning om at valgordningen skal bidra til å etablere styringsdyktige flertall, at vårt lands spesielle geografiske og næringsmessige forhold bør tilsi at distriktspolitiske hensyn skal tillegges vekt ved utformingen av valgordningen. Det kan selvfølgelig være delte oppfatninger om hva en fullt ut rettferdig valgordning innebærer. Er den f.eks. rettferdig dersom en skal legge til grunn en fullt ut matematisk fordeling av mandatene? Er den rettferdig dersom dette fører til at små partier, med minimal oppslutning fra velgerne, får en uforholdsmessig sterk stilling ved å opptre som vippepartier i Stortinget? Spør vi velgerne, vil vi sikkert også få mange svar med hensyn til hva en rettferdig valgordning faktisk betyr. Men det jeg føler meg trygg på, er at velgerne i hovedsak vil foretrekke en valgordning som først og fremst kanaliserer hovedstrømningen ved et valg inn i nasjonalforsamlingen, og som sikrer grunnlag for regjeringer med solid forankring i nasjonalforsamlingen og dermed en stabil politisk situasjon i hele valgperioden. Om dette er tilfellet akkurat i denne perioden, kan selvsagt diskuteres. Jeg lar imidlertid dette spørsmålet ligge. Som det går fram av Innst. S. nr. 116 fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, vises det til at det nedsatte Valglovutvalget nå arbeider med forslag til reformer i valglovgivningen. Utvalget, under ledelse av fylkesmann Sigbjørn Johnsen, vil legge fram sin konklusjon mot slutten av år 2000. Jeg vil derfor ikke bruke tid på å argumentere mot alle de endringsforslag som forslagsstillerne har satt fram. Det synes å være bred enighet om at det nå derfor vil være mest hensiktsmessig å avvente resultatene av Valglovutvalgets arbeid, før Stortinget eventuelt vedtar endringer i valgordningen. Jeg vil derfor tilrå at Stortinget avviser samtlige av de mindretallsforslag som foreligger.