Inge Lønning (Høyre), 2008-10-14:
Av og til er det en fordel med et ørlite historisk perspektiv før man går inn i de aktuelle utfordringene. Det er nesten 25 år siden jeg hadde det privilegium å lede den første offentlige utredning i Norge om temaet pleie og omsorg for alvorlig syke og døende mennesker. Den ble levert til den daværende sosialminister i 1984. Jeg tillater meg å ta utgangspunkt i de siste setningene vi skrev i den utredningen. Jeg siterer: «Det er dette utvalgets overbevisning at ikke bare hensynet til de mennesker som til enhver tid hører hjemme i kategorien «alvorlig syke og døende», men hensynet til kvaliteten i hele vårt samfunnsfellesskap tilsier at omsorgen ved livets slutt fortjener større oppmerksomhet og innsats enn tilfellet er i dag. De helsepolitiske oppgaver på dette området bør derfor prioriteres høyt.» Det tok nøyaktig ti år fra denne NOU-en ble levert til vi fikk opprettet den første enhet for lindrende behandling ved kreftavdelingen ved sykehuset i Trondheim. Etter den tid har vi fått opprettet et par spesialhospiceavdelinger; de mest kjente er Lovisenberg i Oslo og Haraldsplass i Bergen. Vi har også på kommunehelsenivået fått en egen hospiceavdeling på Stabekk. Vi konstaterte den gang, i 1984, at det var noen helt iøynefallende mangler, huller, i det norske helsetilbudet når det gjelder omsorg ved livets slutt. Blant annet konstaterte vi at vi da i noen tiår hadde holdt på med å bygge sykehjemsinstitusjoner, uten at det fantes et eneste eksempel på at en arkitekt eller en byggekomite eller noen annen hadde vært i stand til å tenke den tanke at inni disse husene skal mennesker dø. Derfor hadde man ikke tatt høyde for at det er behov for muligheter for pårørende og den alvorlig syke til å kunne kommunisere uforstyrret med hverandre. I mange tilfeller var det eneste stedet man hadde å trille pasienten når det nærmet seg slutten, badeværelset. Det var heller ikke eksempler på at noen hadde vært i stand til å tenke den tanke at det er behov for seremonier etter at døden er inntruffet, slik at de pårørende på en verdig måte kan få tatt avskjed med den som er død. Det er veldig mye bedre i dag, og det er det grunn til å glede seg over. Det har skjedd en betydelig bevisstgjøring i alle deler av helsevesenet om at det er en integrert del av helsevesenets oppgave å ta vare på mennesker i livets sluttfase og de pårørende som står dem nær. Når jeg har hatt sjansen til å tale om dette til helsepersonell, og særlig leger, har jeg ofte sagt at det alltid har undret meg at man innen den medisinske vitenskap er så opptatt av statistikk, allehånde former for statistikk. Det eneste statistiske datum man ikke er interessert i, er det vesentligste, nemlig at dødeligheten er 100 pst. – i hvert fall inntil videre. Det burde jo tilsi at man legger forholdene til rette, for dette er jo det mest allmennmenneskelige av alle behov. Ved siden av de behov som knytter seg til livets inngang, fødselen, er dette det mest allmennmenneskelige av alt. Tilbudet om palliativ behandling, altså behandling som ikke har som formål å helbrede eller reversere en sykdomsprosess, men å gjøre avslutningen så tålelig som mulig, har utviklet seg sterkt i løpet av de siste par tiår. I dag har vi kunnskap som gjør at vi er i stand til å mestre de fleste utgaver av fysisk smerte. Her gjøres det en meget god innsats, selv om det fremdeles nok ikke er slik at kunnskapen når ut i absolutt alle deler av helsetjenesten. Den forrige regjering tok initiativet til å lage en egen tilskuddsordning til kommuner som vil etablere tilbud i primærhelsetjenesten. Det er det mange gode grunner til, fordi det ved sykehjemsinstitusjoner svært ofte vil være behov for at man tilrettelegger et eget tilbud omkring dette. Det har skjedd ganske mange steder, og på det området mener jeg utviklingen har vært tilfredsstillende. Det er også etablert ambulante palliative team, i alt 18 norske sykehus rapporterte høsten 2007 at de hadde slike team som håndterer smertebehandling. De utfordringene som vi fremdeles står overfor, har Hospiceforum Norge, som er en sammenslutning av fagfolk som har jobbet og har lang erfaring akkurat på dette feltet, sammenfattet i noen punkter som jeg gjerne vil vise til. Det dreier seg om å utvikle tilbudet om palliative tjenester og enheter ved sykehusene i forlengelsen av spesialisthelsetjenestens behandlingstilbud. Det dreier seg om egne palliative enheter i sykehjem for pasienter som har behov for tverrfaglig behandling og smertelindring. Også dette er vi i ferd med å bygge ut. Det dreier seg om ambulante tjenester for dem som har et ønske om å bo hjemme så lenge som overhodet mulig, eventuelt helt til veis ende. Dette tilbudet kan bestå av enheter som det ambulante hospicetilbudet Fransiskushjelpen driver og har drevet i flere tiår i Oslo. Det kan dreie seg om det som kalles for «home care service». Videre kan også hjemmetjenesten i kommunene og andre spesialiserte former for tjenester på dette nivå bidra betydelig. På dette feltet mangler det svært mye i dag. Vi fastslo for 25 år siden at målet bør være at alle har et reelt fritt valg, om de ønsker å tilbringe den siste tid i sitt eget hjem, eller om de ønsker å tilbringe det ved en behandlingsinstitusjon. Så er det de fullt utbygde hospiceenhetene som er knyttet til spesialisthelsetjenesten, eventuelt også til primærhelsetjenesten. Jeg nevnte noen eksempler på slike. På dette området er det vel riktig å konstatere at utviklingen har stoppet opp, og at det i de senere årene ikke har skjedd noe når det gjelder å utvide dette tilbudet. Hospiceforum Norge etterlyser ordninger som gjør det mulig å finansiere en videre utvikling på dette området, slik at både kommuner og stat yter et bidrag. Dette er jo helt opplagt av de felt hvor intermediære løsninger vil ha svært mye for seg, dvs. tilbud som ligger mellom spesialisthelsetjenestens og primærhelsetjenestens ansvarsområde. Under en interpellasjonsdebatt i desember 2006 opplyste statsråd Brustad at det i kjølvannet av den tilskuddsordningen den forrige regjeringen hadde opprettet, var etablert 169 sengeplasser i sykehjemmene øremerket for dette formål. Videre opplyste hun at 18 foretak i helseregionene har etablert egne sykehusposter med lindrende behandling. Høsten 2007 opplyste statssekretær Aaserud at antallet sengeplasser i sykehjem og sykehus var nøyaktig det samme som året før. Mine spørsmål til statsråden er: Har Regjeringen gjort noe konkret for å følge opp det løftet som står å lese i Soria Moria-erklæringen, om at man vil styrke tilbudet på dette området? Og hvis man ikke så langt har lyktes i å gjennomføre konkrete tilbud som styrker dette, hvilke tanker har man når man nå er på vei inn i første sving i siste runde av Regjeringens arbeidsperiode? Hvilke tiltak ser man for seg at man vil iverksette for å styrke tilbudet?