trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2000-05-30:
Egentlig skulle man ikke la seg provosere av Carl I. Hagen, for hans innlegg var et særshow i denne forbindelse, men jeg må si at etter å ha lest de åtte forslagene har jeg lurt på om man i Fremskrittspartiet egentlig har tenkt gjennom konsekvensene av dem. Noen av dem er helt kurante. Hele handlingsplanen mot tvangsekteskap dreier seg jo egentlig om det som står i forslag nr. 7. Både forslag nr.1 og flere av de andre dreier seg om forslag som er til vurdering. Men når man går inn og ser på hva som står i forslag nr. 3, er ikke det et forslag som hjelper mot tvangsekteskap. Der står det : «Stortinget ber Regjeringen om å fremme forslag til en lovbestemmelse hvor det kreves at den av ektefellene som opprinnelig er bosatt i Norge, skal være norsk statsborger.» Veldig mange av de jentene og guttene det her er snakk om, er norske statsborgere. Det ville ikke hjulpet dem i det hele tatt. Det ville derimot ha skapt store problemer i forhold til at vi trenger større grad av arbeidsinnvandring i årene som kommer. Og hvis det er Fremskrittspartiets drøm sammen med Arbeiderpartiet å gjennomføre et stort IT-senter på Fornebu, vil det jo komme mange IT-nerder rundt omkring fra land i den tredje verden for å jobbe der, og det ville bety at ingen av dem skulle få lov til å gifte seg i den perioden de var i Norge. Hadde Norge vært et attraktivt sted å komme til med sin kompetanse hvis kravet for at en skulle kunne få lov til å gifte seg og ta med seg en kone fra hjemlandet sitt etter at en var kommet til Norge, var at en var blitt norsk statsborger? Det tar faktisk en del år. Det er stort behov for å se nærmere på innholdet i disse forslagene og å gjennomgå dem på en langt bedre måte. Og fordi man delvis har gått gjennom mange av disse forslagene, syns jeg at Fremskrittspartiet burde se at selv om de forsøker å løpe foran i mange av disse sammenhengene, treffer de rett og slett ikke mål med noen av forslagene. Og noen av dem krever en lovmessig bearbeidelse og en gjennomgang av konsekvensene også for andre deler av vårt samfunn. Og så syns jeg at det grunnleggende prinsippet må være at skal vi innføre regler her, må de gjelde også for nordmenn, ikke bare for personer med utenlandsk etnisk bakgrunn.
Erna Solberg (Høyre), 2000-05-30:
Statsråden har helt rett i at vi ikke alltid liker de svarene hun gir. Det er ikke derfor vi mener at Regjeringen har vanskelig for å ha to tanker i hodet på en gang. Problemet er at vi ikke ser at det man jobber med på den ene siden, faktisk får konsekvenser for hvordan man forholder seg til kommunene. Og jeg synes det er rart at man bare fordi man regner med å ha samme takseringssystem i 2001, faktisk mener at det er grunnlag nok for å igangsette taksering. Jeg minnes da Bergen kommune i min tid som kommunepolitiker måtte retaksere boligene i Bergen kommune. Da kostet bare retakseringen et sted mellom 100 000 og 200 000 kr, og det var altså bare et spørsmål om å retaksere den delen som gikk på klager og endringer i en del av byen. Det er ganske mye penger det er snakk om for å taksere boliger. I utgangspunktet innebærer dagens eiendomsskattelov at man faktisk går og fastsetter takst på hver enkelt bolig. Det finnes ingen enkle måter å beregne dette på, man må rett og slett foreta den befaringen og ha folk til å gjøre det. Og hvis det kommer et helt nytt takseringssystem i 2002 eller 2003, betyr det at de fleste kommuner som fatter prinsippvedtak om å innføre eiendomsskatt høsten 2000, vil måtte gjøre takseringen i 2001, for så å legge til grunn takseringen for beskatning i 2002. Jeg vet ikke om en eneste kommune som har klart å få penger inn samme året som de har fattet vedtak om å innføre eiendomsskatt, fordi takseringen tar så lang tid. Det er klare frister i loven for klagebehandling, f.eks. for hvilken takst som settes. Det betyr at det er rimelig unaturlig for noen kommuner å iverksette eiendomsskatt på det nåværende tidspunkt, når hele takseringssystemet er til revurdering. I tillegg er det jo vanskelig, hvis en skal basere kommuneøkonomien i årene fremover på en mye høyere inntekt ut fra dagens eiendomsskattelov, når det er helt klart at løftene i forliket mellom Senterpartiet og Arbeiderpartiet var at man skulle ha mye mindre boligskatt, og at det kommer til å ha en virkning også for hvor mye man kan ta inn i eiendomsskatt. Jeg synes det er så mange ting i luften for øyeblikket knyttet til dette at statsråden burde revurdere sitt standpunkt og heller si at selv om Arbeiderpartiet prinsipielt er for at det skal være mer eiendomsskatt, så bør man iallfall ikke presse kommunene til å kaste penger ut gjennom vinduene, som er det man holder på å gjøre, fordi man i enkelte kommuner er redd for at man f.eks. ikke skal få godkjent låneopptaket sitt neste år, eller fordi man er redd for at man må vise god vilje for å få tildelt skjønnsmidler som man egentlig skulle få. Så synes jeg også at statsråden trekker et stortingsflertall langt. Det er forskjell på å ha retningslinjer som sier at det ikke er noe til hinder for at fylkesmennene i skjønnsdelingen kan ta hensyn til inntekt, til omtrent å pålegge fylkesmennene å ta sånne hensyn.
Erna Solberg (Høyre), 2000-05-30:
Jeg registrerer et sterkt ønske fra svært mange representanter i denne salen om egentlig å være lokalpolitiker her i Oslo, siden de mener at de har så mange gode løsninger på alle problemene her, som altså tilligger det lokale selvstyret. Jeg synes at debatten om Oslo på en måte blir litt absurd når man glemmer å si at de samme representantene har vært med på å frata byen 1 milliard kr i inntekter i løpet av et år – 1 milliard kr i skatteinntekter som kommunen tidligere hadde, og som er omfordelt til andre. Det er også slik at vi har problemer med å fastsette de objektive kriteriene. Jeg mener at grunnlaget for hovedstadstilskuddet i større grad burde være basert på objektive kriterier enn bare å være en kompensasjonsordning for andre ting man er fratatt. Jeg mener at velgerne i Oslo får stemme på de partier som ønsker å innføre eiendomsskatt. Det bør ikke være sånn at det er bergenserne, de som stemmer på Leif Lund i Bergen, som skal bestemme at Oslo-borgerne skal betale mer skatt! Det bør kanskje osloborgerne få lov til å bestemme over selv, istedenfor at eventuelt bergenserne representert ved Leif Lund, skal avgjøre det valget for dem. Jeg synes det har vært noen interessante tilbakespill her. Jeg har merket meg at Senterpartiet mener det ikke skal være et press. Jeg oppfattet det slik at også Kristelig Folkeparti egentlig mente det. Jeg mener at det i forbindelse med behandlingen av kommuneøkonomiproposisjonen er en mulighet for å gi noen føringer for premissene for fylkesmennenes befatning med spørsmålet. Det er klart at det er et åpenbart press når både statsminister og kommunalminister gjentatte ganger nevner de samme temaene. Det gjør på mange måter at handlingsrommet oppfattes som veldig lite for en del kommunepolitikere. Så til spørsmålet om et nytt takstsystem, som egentlig er et annet tema, og som var hovedtemaet for min interpellasjon. For øyeblikket er det så store endringer at dette iallfall er feil «timing» i forhold til å skulle iverksette et press. Høyre mener faktisk at eiendomsskatten er helt frivillig. Det er Høyre-kommuner som har innført eiendomsskatt, og som mener at det er viktig for å gjennomføre enkelte oppgaver, mens andre mener det ikke er det. Vi har på en måte ikke noen nasjonal policy når det gjelder spørsmålet om eiendomsskatt, bortsett fra at det er en frivillig skatt, og selvfølgelig er det helt urimelig at staten skal presse den på i en situasjon hvor alle rammebetingelsene ligger der. Jeg synes det er rart at Senterpartiet, siden det opprinnelig er deres system som nå ligger til grunn for arbeidet videre, ikke nevnte det faktumet som vi ble anklaget for, nemlig at vi har et ikke-standpunkt til hvorvidt man skal ha eiendomsskatt eller ikke. Vi gikk egentlig inn for mer eiendomsskatt for kommunene enn det Senterpartiet gjorde, fordi Lundteigens modell ville gi så store skattelettelser. Jeg synes det er så mye som flyter i denne saken, at statsråden burde tenke seg om. Stortinget bør iallfall tenke seg om før vi behandler kommuneøkonomiproposisjonen.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Representanten Sandberg tok opp mange ting på en gang. Når det gjelder spørsmålet om innstillingen fra Arbeiderpartiets kvinnepolitiske styre, er ikke den lagt fram i Stortinget, men det betyr jo ikke at ikke Regjeringen kan vurdere å følge opp forslag som er fremmet andre steder enn i Stortinget. Det synes jeg er en selvfølge at Regjeringen gjør. Når det kommer gode forslag, bør man vurdere om de kan følges opp. Så bad representanten Sandberg om kommentarer til de enkelte forslagene. Jeg bladde nå intenst for å få oversikt over forslagene – det var såpass mange at jeg ikke fant dem i farten. Mitt poeng er at uavhengig av om disse forslagene blir nedstemt i Stortinget eller ikke, oppfatter jeg holdningen i Stortinget slik at det at de eventuelt skulle bli nedstemt, ikke betyr at Stortinget har tatt endelig stilling til dem. Derfor mener jeg det er naturlig at Regjeringen i det videre arbeidet mot tvangsekteskap, på samme måte som man vurderer forslagene fra kvinnepolitisk styre, også tar med i vurderingen de forslagene som Fremskrittspartiet har fremsatt, for alle gode forslag som kan bidra i arbeidet mot tvangsekteskap, bør vi ta vare på og prøve å iverksette.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Det var innlegget til representanten Hagen som fikk meg til å be om ordet, fordi jeg rett og slett ble litt provosert av det. Det å heise seg opp til de store høyder ut fra en tro på at dette problemet lar seg løse ved en enkel lovendring, er helt feil. Det er å prøve å lage en politisk konflikt eller et poeng av noe det ikke er noe poeng i. Jeg er ikke enig i at man har løst tvangsekteskapsproblemet hvis Stortinget vedtar forslagene fra Fremskrittspartiet. Det grunnleggende problemet her er at de ungdommene som utsettes for tvangsekteskap, ofte ikke tør å si fra. Hvordan skal man med en lovendring klare å løse det problemet at unge mennesker som er i en pressituasjon i forhold til familien, ikke tør å si fra? Det klarer vi ikke å løse ved en enkel lovendring. Det mener jeg at også Fremskrittspartiet bør kunne forstå, og at det derfor ikke er enkle løsninger på dette store problemet. Jeg bekrefter også at i den grad Regjeringen er innstilt på å gjøre endringer, vil vi selvfølgelig komme tilbake til Stortinget. Regjeringen gjør ikke det på egen hånd.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
For alle oss som lenge har vært opptatt av å få slutt på overgrepene som foregår under merkelappen «tvangsekteskap», er denne debatten en gledelig debatt. Jeg er for det første glad for at samtlige partier deltar, og at de deltar med et glødende engasjement og sterke ord og uttrykk, og jeg er glad for at samtlige slår fast at ingen form for tvangsekteskap er akseptabel. Jeg er videre glad for at en enstemmig komite i innstillingen gjentar den definisjonen av tvangsekteskap som Arbeiderpartiets kvinnebevegelse også har lagt til grunn. Den definisjonen er et godt utgangspunkt når vi skal finne flere tiltak mot disse overgrepene. Jeg er også glad for at alle erkjenner at arbeidet mot tvangsekteskap hittil ikke har vært godt nok. Så klare og enstemmige signaler, kombinert med et arbeid som allerede er såpass godt i gang som det er, gir håp om at tilstandene kan bli noe bedre på dette området framover. Som flere har sagt, er dette et sammensatt problem som det ikke finnes én enkel løsning på. Det er ikke slik at ett tiltak eller énlovendring kan løse dette. Det trengs bredde, og det trengs trøkk over en stor bredde. Det dreier seg om forebygging og om å gi informasjon på en måte som gjør at den faktisk kommer fram til dem som må ha den. Det dreier seg om holdninger og om å lage et hjelpeapparat som gjør det mulig for de jenter og gutter som ønsker det, å bryte ut av sine sosiale relasjoner og familier. Og det dreier seg om mulige lovendringer, i utlendingsloven, i ekteskapsloven, i barnevernloven og kanskje i enda flere lover. Jeg er glad for at komitelederen presiserte at Stortinget ønsker å få tilbake en gjennomgang av mulige lovendringer. Men like viktig er en gjennomgang av regelverket, f.eks. overfor UDI, i instruksen for utenriksstasjonene våre. Er retningslinjene i det daglige arbeidet i UDI for firkantet? Det dreier seg om å få fram prioriteringen til de menneskene som sitter og forvalter, hva myndighetene skal gjøre, hva myndighetene skal foreta seg med dette. Det er mange i systemet som famler og er usikre på hva de egentlig har myndighet til å gjøre, og da må vi gi dem verktøyet og sørge for at de blir aktive i denne kampen. Heldigvis har mye skjedd i de sju månedene forslaget har ligget til behandling i komiteen, og mye er i gang. Når en har fokusert og satt lys på dette, som det nå er gjort, ser vi at flere forslag popper opp. Det har det også gjort i denne debatten, bl.a. fra Erna Solberg. Jeg er derfor glad for at statsråden nå har bekreftet at samtlige forslag vil bli tatt med i det videre arbeidet.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Representanten Sandberg uttrykte i sitt forrige innlegg misnøye med at siste del av debatten hadde dreid seg mer mot Fremskrittspartiets innvandringspolitikk. Det er en misnøye jeg tror alle vi som har deltatt i debatten, deler. Vi ville diskutere tiltak mot tvangsekteskap. Men hvem var det som dreide debatten? Jo, debatten gjorde en vending mot Fremskrittspartiets innvandringspolitikk og motiver etter Carl I. Hagens innlegg. Da jeg i mitt innlegg uttrykte glede over ordbruken i debatten og graden av fordømmelse, var det ikke en oppfordring til Carl I. Hagen om å bruke de samme ordene, men å vende dem mot sine kollegaer. Det som er en tragedie, og det som er flaut, for å bruke Carl I. Hagens egne ord, er at Fremskrittspartiets representanter igjen griper en tragisk situasjon, griper et sammensatt problem i samfunnet vårt og bruker det til å snakke generelt om innstramming i innvandringspolitikken. Det er en hån mot kvinner og menn som er i en desperat situasjon, som trenger hjelp fra norske myndigheter og fra oss, å svare som Fremskrittspartiet gjør, nemlig å gi et signal om at de egentlig ikke skulle ha vært her i det hele tatt. Det er det som er det egentlige problemet. Debatten har vist at det er enighet om og forståelse for omfanget av problemene, og at det er enighet om definisjonen av tvangsekteskap; i hvert fall er alle, også Fremskrittspartiet, med i definisjonen i komiteinnstillingen. Det er enighet om det videre arbeidet. Det er enighet om at alle gode forslag som har kommet opp, må forvaltes og tas vare på i det videre arbeidet. Det er også bekreftet fra Regjeringens side ved justisministeren. Hvis Fremskrittspartiet da likevel velger ikke å gjøre om sine forslag til oversendelsesforslag, kan ikke jeg se noen annen grunn for det enn at Fremskrittspartiet ønsker å stå og slå seg selv på brystet, og det er slag som gir et skurrende, illevarslende ekko om hva som er de egentlige motivene bak forslagene.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-05-30:
Det var representanten Anne Enger Lahnstein som fikk meg til å be om ordet til et lite innlegg på slutten av denne debatten. Hun sa at hun var glad for at det var bred enighet om de spørsmål som her reises, hun konstaterte at tvangsekteskap var et voksende problem, og at det hadde vært enkelte tragedier. Og Ane Sofie Tømmerås sa nå at det kan være på sin plass med mulige lovendringer og å satse mye på informasjon. Det var et norsk ordtak som slo meg da jeg hørte disse innleggene: Mens graset gror, dør kua. Hvor i all verden har representantene Ane Sofie Tømmerås, Anne Enger Lahnstein, Marit Nybakk og alle de andre vært de siste 15 årene? At man har brukt så lang tid på å se at det følger problemer med den blåøyde, naive innvandringspolitikken som har vært ført, den totale mangel på å gi innvandrere til Norge plikter og opplæring i hva det betyr å bo i dette land, er egentlig utrolig. Fremskrittspartiet har gjennom 15–20 år varslet om dette. Og man har vendt det døve øret til. Etter at det i mange år har vært åpenbart at norske statsborgere, både unge gutter og unge jenter, blir tvunget til å gifte seg med en fetter eller en kusine de aldri har møtt – fra Pakistan, fra Marokko eller andre land – begynner man først nå å snakke om problemet og presenterer det som en seier at svært mange deltar i debatten og er med i diskusjonen! Og man snakker om mulige lovendringer! Jeg synes det er flaut. Jeg synes at mangelen på handlekraft og den totale mangel på vilje til å gjøre relativt enkle grep som ville få betydelige virkninger for og hjelpe mange av disse ulykkelige mennesker, er en tragedie for norsk demokrati. Fremskrittspartiet har fremmet åtte forslag, flere av dem basert på det som sosialdemokratene har gjort i Danmark. Hvor lenge skal man drive og utrede og vurdere og vurdere før man faktisk gjør noe? Er det slik at den ene regjeringen etter den andre – slik det virker når vi leser aviser om dagen – utelukkende gjør det byråkratene vil, og aldri har en handlekraftig statsråd som kan fatte en beslutning selv og stå for noe? Jeg er flau over denne debatten istedenfor – som de andre sier de er – å være stolt.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-05-30:
Jeg hadde ingen endringsforslag under Referat, men jeg vil gjerne knytte en spesiell kommentar til flere av disse saker, og det gjør jeg både overfor Regjeringen og overfor Stortinget, i egenskap av nestleder i delegasjonen til EFTA-parlamentarikerne som arbeider innenfor EØS-området. Norge ligger nå på en av de siste plasser når det gjelder å få innlemmet en del EØS-komitebeslutninger i sin lovgivning på ordinær måte, og det er relativt flaut at vi bruker lang tid. Jeg ser her at sak nr. 253 ble godkjent av EØS-komiteen den 17. desember 1999 og kommer nå til Stortinget. Sak nr. 257 ble godkjent av EØS-komiteen 25. februar i år og kommer nå til Stortinget. Sak nr. 258 ble godkjent 17. desember 1999 og kommer nå til Stortinget. Sak nr. 262 ble godkjent av EØS-komiteen 31. mars i år og kommer nå til Stortinget. Stort sett er innstillingene i Stortinget i denne typen saker slik som de var i to saker vi nettopp nå har behandlet, nemlig Innst. S. nr. 183 og Innst. S. nr. 182, at «komiteen har ingen merknader, viser til proposisjonen og rår Stortinget til å gjøre slikt vedtak» – altså godkjennelse. Og disse to sakene var beslutninger av 31. mars i år, som vi altså har brukt meget lang tid på også her. Jeg tillater meg å be Regjeringens representant ta opp i Regjeringen om det går an å få fortgang i behandlingen av disse sakene i Regjeringen. Så tillater jeg meg også å anbefale Stortinget at man behandler sakene langt raskere når det er relativt klart at vi ikke har noen kommentarer, og vedtar dem. Vi er nå blant de siste til å drive med sommelvirksomhet på dette området, og det synes jeg er flaut. Det er ingen grunn til at vi bruker tid på kurante saker. Det som er politiske saker av betydning, har jeg selvsagt ingen problemer med at vi debatterer og diskuterer, men å drive med byråkratisk sommel i regjering og storting bør vi ikke gjøre når vi ligger veldig dårlig an i de rangeringstabellene som lages innenfor EU-området. Beklager at jeg ikke fant noen annen måte å ta dette opp på enn her i salen under Referat!
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
I motsetning til siste talar er eg ikkje flau over denne debatten. Eg tykkjer at ein i denne debatten har synt stor innsikt og stor bekymring for dei ungdomane som vert gifte mot sin vilje. Det er det denne saka handlar om. Den handlar ikkje om norsk innvandringspolitikk, sjølv om Framstegspartiet stadig prøver å gjera den om til det, som andre talarar har sagt tidlegare. Noko har vorte gjort, ganske mykje faktisk, og meir vil verta gjort framover. Og når ein veit at den noverande familieministeren står bak forslaget i Stortinget, og når ein høyrer på statsråd Harlem som seier at dette skal følgjast opp, er eg ikkje redd for at dette ikkje skal skje i naudsynt grad og i raskt nok tempo. Men dei fleste av oss veit at dette kjenslemessig er vanskelege saker for mange, og då er eit av verkemidla å bruka rimeleg god tid så ein sikrar god forståing for det me kjem fram til. Men på eit tidspunkt må me konkludera og vera tøffe og seia: Det går ikkje. Og i dag har mange – inkludert den opphavlege pakistanaren Shahbaz Tariq – sagt at dette aksepterer me ikkje, tvangsekteskap er heilt uakseptabelt. Det tykkjer eg ikkje er flaut! Det er brei semje her, me er samde om det mest i innstillinga. I tillegg meiner Framstegspartiet noko ekstra. Framstegspartiet har nokre forslag som i stor grad er tekne ut av Dokument nr. 8-forslaget til. Sjølvsagt står forslagsstillarane og Arbeidarpartiet bak det forslaget som er lagt fram, men når me legg ei sak ved protokollen, gjer me til vanleg ikkje vedtak. No stoler me på at Karita Bekkemellem Orheim og Hanne Harlem følgjer dette opp i Regjeringa. Og dersom det er naudsynt med lovendring, som det er god grunn til å tru, kjem dei sjølvsagt tilbake til Stortinget med dette. Men for å få gjort dette treng me ikkje gjera vedtak her. Derfor vil eg ein gong til be Framstegspartiet om å gjera forslaga om til oversendingsforslag, for det vert jo litt underleg for dei å få stemt ned ein del forslag som det er eit klart fleirtal bak. Det som det ikkje er støtte for i denne salen, så vidt eg kan vurdera, er at me skal laga ein særgiftealder for innvandrarar. Eg er også i tvil om forslaget om å gjeninnføra forbod mot syskenbarngifte Det kan godt vera at ein skal vurdera det igjen, først og fremst dersom det er medisinske grunnar til det, men då må det jo vera eit forbod som skal gjelda alle, og iallfall ikkje spesielle grupper. Konklusjonen er at me er nøgde med at Dokument nr. 8-forslaget vert lagt ved protokollen. Me føler oss veldig vel med at dette vert følgt opp av engasjerte folk i departementskontora. Og dersom forslaga frå Framstegspartiet vert tekne til realitetsbehandling, vil me stemma mot.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-05-30:
Det er et prisverdig initiativ som er tatt i og med denne debatten. Det som ligger bak, er jo de avsløringene som er kommet fram i forbindelse med TV 2s Sentrum – og det som faktisk også er kommet fram i denne debatten. Men jeg synes det er en avsporing av debatten når man kun konsentrerer seg om tvang og om arrangerte ekteskap. Dette dreier seg om noe som stikker litt dypere, men som ingen vil snakke om. Det dreier seg om religion. Det er en religionskonflikt. Det er ikke nok å vedta en lov. Det er konflikten mellom muslimer og kristne vi diskuterer i salen – uten å diskutere den. Det er jo et faktum at muslimske kvinner ikke kan gifte seg med ikke-muslimske menn. Kvinner som gifter seg med muslimske menn, blir mannens eiendom, både kvinnen og barna blir mannens eiendom. En muslimsk mann kan glatt gifte seg med en ikke-muslimsk kvinne, for hun blir hans eiendom, både hun og barna – hans eiendom! Det er problemet. Hvis man går litt dypere inn i materien, er det grunn til å stille spørsmålet: Hvor mange muslimske kvinner er gift med ikke-muslimske menn her i Norge? Man vil finne et forsvinnende lite antall. Går vi den motsatte veien og undersøker hvor mange ikke-muslimske kvinner som er gift med muslimske menn, finner man helt andre tall. Det er det som er årsaken til de grunnleggende problemene vi har her. Dette har forslagsstillerne ikke gått inn på. Det er ikke lett å vedta lover som skal forandre en religion. Det er problemet. Hvordan kan en ung jente som vokser opp i en muslimsk familie som er pålagt å gifte bort jenta til en muslim, få frihet til å gifte seg med en ikke-muslimsk mann? Det er en debatt vi kan ta, men vi kan ikke lovfeste det. Her gjøres det selvfølgelig en jobb i det moderne muslimske samfunnet i Norge, men det er en stor jobb å gjøre, så her er det holdningsendringer som må settes i gang. Det er ikke nok bare med opplysningsvirksomhet. Muslimene må forandre holdning til spørsmålet om å la jentene få lov til å gifte seg med den de vil, av kjærlighet. Det er muslimene som må rydde opp i sin egen leir. Det nytter ikke med lovendringer. Og det er til lite gagn å debattere det her i salen hvis man ikke er villig til å diskutere det grunnleggende problemet. Det er religion som er problemet, og det er avkristningen av Norge som er det aller største problemet.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-05-30:
Representanten Lønning har på en utmerket måte fokusert på en meget viktig del av vårt skolesystem, og det går på disse internasjonale skolene. Men jeg merket meg at statsråden på ny sementerer sin holdning til private skoler og foreldrenes mulighet til å foreta kvalitative valg om skolering på vegne av sine barn. Jeg vil igjen anbefale statsråden å se på menneskerettighetsloven, som ble enstemmig vedtatt av Stortinget i fjor og iverksatt straks. Hvis foreldre ikke finner den offentlige skole tilfredsstillende, skal det i henhold til denne lov være mulig å velge noe annet. For å gjøre valget reelt må derfor ikke foreldrenes personlige økonomi og formuesforhold være det som er av avgjørende betydning. Og det er jo faktisk det statsråden her legger opp til. Han har åpenbart en helt annen fortolkning av at alle barn har rett og plikt til utdanning i Norge, og den skal være gratis, uavhengig av geografi, tro og personlig økonomi. Dette må det kunne gå an å se i sammenheng. Det jeg imidlertid i tillegg hadde lyst til å sette fingeren litt på, er den franske, den engelske, den tyske og andre private skolers mulighet for å gi elever spesialundervisning. Her er man også inne i et merkelig uføre, for loven sier at spesialundervisning følger barnet, etter enkeltvedtak. Men hvis barnet som har behov for det, og har fått innvilget spesialundervisning etter enkeltvedtak, ikke befinner seg i den offentlige skolen, så faller denne rettigheten bort. Det er i seg selv underlig. Den faller også i enkelte sammenhenger bort når skolene er godkjent etter privatskoleloven, med tilskudd, og derved til en viss grad er likestilt. Dette er for meg et utrolig viktig tilleggsspørsmål, ikke fordi spesialundervisning, noe vi bruker 6 milliarder kr på pr. år, i utgangspunktet og ukritisk kan sies å være et gode – for det finnes ikke noen vurdering av det – men fordi en rettighet skal følge barnet uansett hvor det måtte være, når den er knyttet opp til det enkelte barn.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-30:
Jeg skal ikke dra ut debatten, for det er jo bred enighet her, men bare en liten kommentar til det siste statsråden sa, at det også finnes bedrifter utenfor disse opplæringskontorene som tegner lærekontrakter. For all del, selvsagt er det det! En del bedrifter er tross alt noe større, slik at de selv har muligheten til å etablere en ordning med lærlinger direkte, uten å være medlem av et opplæringskontor og dermed forplikte seg i forhold til det. Det er veldig bra, og det må vi ta vare på og utvikle. Men en slik ordning vil først og fremst – og det er det viktig å understreke – gjelde de bedriftene som er noe større enn de små som driver innenfor de fagområdene hvor det kanskje er aller vanskeligst å skaffe rekrutter, hvor det er aller viktigst at vi klarer å ta vare på den tradisjonen som ligger i disse fagene. En må derfor være veldig forsiktig, en må ikke legge seg bakpå og synes at dette fungerer bra i og med at halvparten av kontraktene går utenom kontorene, for det gjelder som sagt de største bedriftene. Jeg er fornøyd med at statsråden vil ta et initiativ, at han vil snakke med fylkeskommunene, at han vil snakke med bransjene – det er kanskje vanskelig, men i alle fall snakke med bedriftene – og få fylkeskommunene til å snakke direkte med bedrifter som kan være aktuelle. Sånn sett er jeg også fornøyd med statsrådens svar, og at vi har som mål – slik oppfattet jeg statsråden, selv om ikke staten kan pålegge noen det – å få til en landsdekkende ordning med kontorer, slik at de aller minste fagene, de fagene som er aller mest truet, ikke dør mens gresset gror.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-30:
«Internasjonalisering må være et viktig element i norsk utdannelse» – det står i første setning i interpellasjonen til Inge Lønning. 99 pst. av de 10 minuttene brukte han til å snakke om godkjenning av to-tre privatskoler i Norge. Han var så vidt inne på den offentlige skoles ansvar i forhold til internasjonalisering. Han nevnte annet fremmedspråks stilling i skolen – og stillingen for fremmedspråkene generelt. Han var så vidt innom morsmålsopplæringen. Det var det som gikk på internasjonalisering. Altså dreier det seg om privatskoleloven igjen, private skoler og godkjenning av private skoler. Det overrasker meg en del at når vi skal diskutere internasjonalisering i norsk utdannelse, konsentrerer vi oss om en to-tre private skoler. Jeg tror det er viktig med internasjonalisering. Jeg tror det er viktig at vi i den offentlige skole styrker fremmedspråkene. Jeg tror det er viktig at vi tar vare på dem som kommer inn i skolen med en annen kulturbakgrunn og med et annet morsmål, og at de får muligheten til å ta vare på sitt morsmål – at vi er villig til i den offentlige skolen å stille opp for dem og gi dem opplæring på sitt morsmål. Da vi diskuterte dette for en tid siden, stilte ikke Høyre opp til forsvar for de gruppene – våre nye landsmenn – som har et annet morsmål enn norsk, slik at de kan få ta vare på sitt morsmål, og at de kan få opplæring i en lengre periode enn det det nå er lagt opp til. Det er viktig, for de representerer også et språk som næringslivet og andre vil ha bruk for for at vi skal kunne kommunisere med omverdenen. Men når det gjelder to skoler, den franske og den tyske skole, blir det spesielt viktig å godkjenne dem. Jeg er enig i statsrådens vurderinger. Jeg ser ikke behovet for å endre privatskoleloven. Jeg vil også tro at de skolene vi her snakker om – det er to, den tyske og den franske skolen – ligger på grensen i forhold til det som var intensjonen i alle fall, og det som også er formulert i loven, nemlig at det skal være et religiøst eller et pedagogisk alternativ. Og jeg ville vært veldig betenkt om statsråden brukte et skjønn som gikk lenger enn det han har utøvd tidligere når det gjelder godkjenning av private skoler. Jeg tror det skal mye fantasi til for å si at disse skolene representerer et religiøst eller et pedagogisk alternativ.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-30:
Det er bred enighet om at skolen trenger lærere med tung faglig fordypning, og også lærere med hovedfag. Det er det viktig å få understreket. Jeg var likevel litt bekymret for denne interpellasjonen, fordi den lett kan spore av. Og jeg føler nok også at Inge Lønnings innlegg var på vei til å spore av, fordi han sa at selektive problemer må løses med selektive tiltak. Men dette er ikke et selektivt problem. Det er jo det som er det faktiske forhold. Vi mangler lærere generelt i skolen. Opp mot 7 pst. av dem som underviser, mangler formell utdanning. Det er det faktiske forhold. Derfor må vi ta i bruk de virkemidlene som kan virke. Og jeg er litt overrasket over statsråden fordi han på mange måter er litt vag med hensyn til de virkemidlene som vi vet kan virke for å rekruttere flere til skolen. Vi har noe som vi vet virker både ut fra teoretiske modeller og ut fra erfaring, og det er å bruke lønn som virkemiddel, bruke prisen som virkemiddel. Det er det virkemidlet vi har, og det kan vi bruke. Da snakker jeg generelt i forhold til lærergruppene. Det betyr at vi må ta et krafttak i forhold til en generell lønnsheving. Jeg føler nok også at når det gjelder de forhandlingene vi har hatt nå, slik som jeg opplever det og er kjent med, er vi på et riktig spor. Jeg føler at departementet har tatt de signaler som Stortinget sendte i forbindelse med rekrutteringsmeldingen. Vi har ikke fått alle svarene ennå, det har vi ikke gjort, men jeg føler at man er i ferd med å gi en del svar. Jeg håper at man i de videre forhandlinger og de videre drøftinger med organisasjonene vil gi de svarene som Stortinget pekte på, nemlig lønn og en større lokal frihet til å organisere skoledagen for på den måten å utvikle en mer spennende skole, en skole som kan konkurrere med andre om arbeidskraften. Så det virkemidlet vi må ta i bruk, er lønn. Så en liten kommentar til det som Petter Løvik spilte ut på slutten av sitt innlegg, om vi kan se litt på den praktisk-pedagogiske utdanningen. Jeg tror at Petter Løvik var inne på et viktig tema. Jeg tror også vi bør se på den praktisk-pedagogiske utdanningen, og om vi kan forkorte den til et halvt år. Da forutsetter jeg at en del av den fagdidaktiske delen går inn i selve faget, i fagutdanningen. Hvis vi kan få til en slik kombinasjon – jeg følte at statsråden også var inne på det – så tror jeg vi kan se på om vi ikke kan kutte ned den praktisk-pedagogiske utdanningen til et halvt år.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Jeg slutter meg fullt ut til komiteens engasjement for de små og verneverdige fagene. Det dreier seg ikke bare om å sikre fremtidig kompetanse innenfor yrker som det også vil være behov for i fremtiden, men det dreier seg også, som representanten Tingelstad var inne på, om en viktig del av vår kulturarv. Vi har derfor allerede sagt fra Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementets side at vi vil videreføre tilskuddet til opplæringskontorene for små og verneverdige fag, og vi vil også legge bedre til rette for flere lærlingplasser innenfor små og verneverdige fag. Representanten Reikvam var inne på at vi bør ha et engasjement for å få til en bedre dekning av opplæringskontor over hele landet. Nå er det slik at det er jo ikke staten som oppretter opplæringskontor. Det er det lærebedriftene selv som gjør. Det er derfor lærebedriftene som avgjør hvor de ønsker å etablere opplæringskontor. Men jeg vil, helt i tråd med det representanten Reikvam sa, ta et initiativ og komme i en dialog med de berørte fylkeskommunene om hvordan de bedre kan ivareta lærekontraktene innenfor de små og verneverdige fagene. Vi vil bidra til at fylkeskommunene starter en dialog med bransjene og opplæringskontorene med sikte på å finne gode løsninger for små og verneverdige fag i sitt område. Det er slik at det er bare om lag halvparten av lærekontraktene i små og verneverdige fag som er tegnet innenfor opplæringskontorene for små og verneverdige fag. Den andre halvparten er tegnet utenom. Derfor vil vi legge til rette for at ikke bare de lærekontraktene som er tegnet via opplæringskontorene for små og verneverdige fag, men også de andre, får gode vekstvilkår. Derfor må vi finne modeller for opplæringskontor og lærlingsystem som er tilpasset begge de to gruppene.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Jeg beklager at representanten Lønning syns svaret ble litt byråkratisk, men slik blir det gjerne når man skal være nøyaktig og gå i detalj om de reglene som gjelder. Det er fullt mulig i Norge å starte opp en fransk skole, en tysk skole, en japansk skole, eller en hvilken som helst slags skole, hvis man blir godkjent etter opplæringsloven. Jeg sa at det at saksbehandlingen har tatt lang tid, kan knapt jeg ta ansvaret for. Jeg har sittet i min jobb i ti uker – ti uker bør i hvert fall være minimum av en forsvarlig saksbehandlingstid når det gjelder enhver skole. Jeg har arvet en del saker som lå fra den tidligere ledelsen av departementet, og som vi selvsagt vil prøve å behandle så fort som det er forsvarlig. Så er spørsmålet: Er det en berikelse at vi får flere typer skoler? Det kan det selvsagt være, men det kan også være at det er en like stor berikelse at franske barn som kommer til Norge, eller tyske barn som kommer til Norge, faktisk går inn i den vanlige norske offentlige skolen og møter alle de norske barna som går på de skolene. Jeg har selv hatt slike gjesteelever i kortere og lengre perioder i min klasse, og det gav grunnlag for livslange vennskap og kontakt på tvers av landegrensene og var også språklig berikende for klassen. Det kan godt hende at det er like berikende og skaper like stort mangfold som at man plasserer alle de japanske barna i en japansk skole osv. Her er det forskjellige hensyn å ta, og opplæringsloven åpner, som sagt, for at det kan skje. Så er spørsmålet: Skal skolene godkjennes etter privatskoleloven, dvs. skal norske skattebetalere betale for disse skolene? Ja, se det er et annet spørsmål. Da må skolene oppfylle en del andre kriterier i henhold til privatskoleloven. Departementet skal nå gå gjennom dette for å se om de kriteriene er oppfylt, og også om det helhetshensynet som departementet skal ta i sin vurdering, er til stede for å kunne godkjenne en skole etter privatskoleloven. Og jeg har sagt at jeg ikke vil ta den saksbehandlingen her fra Stortingets talerstol, den skal vi ta i departementet og foreta på en ordentlig måte. Men det er jo interessant at det partiet som som oftest er svært opptatt av at skattebetalernes penger skal brukes fornuftig, er de første til å mase om at forskjellige tilbud, som har full anledning til å opprettes på privat initiativ, også skal få skattebetalernes penger. Jeg må si at hvis vi skal få en utvikling generelt, litt uavhengig av akkurat disse skolene, hvor jeg skal bli nødt til å ta penger fra den offentlige skolen for å betale en stadig vekst i forskjellige private skoler, tror jeg at vi rammer det fellesskapet vi har stått for i dette landet, hvor barn skal gå sammen i skolen og hvor vi har det fellesskapet som den skolen skaper.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Jeg registrerer at representanten Lønning mener at argumentet om skattebetalernes penger ikke klinger så godt når det er andre partier enn hans eget som bruker det; Høyre har jo nærmest utviklet det til en kunstart å bruke det argumentet i enhver sammenheng. Og det er et relevant argument, fordi vi skal være meget bevisste på hva vi bruker de begrensede offentlige ressursene til som vi har til å bruke til utdanning her i landet. Derfor har privatskoleloven klare regler for hvilke skoler som skal få støtte, og den har et trangere nåløye enn opplæringsloven, som gjelder godkjenning av skoler uten offentlig støtte. Derfor er det fritt fram for mangfoldet etter opplæringsloven, men litt trangere i forhold til om det er skattebetalerne som skal betale. Og jeg tror ikke at det er noe pedagogisk eller mangfoldsmessig minus at barn fra forskjellige land kommer inn i den norske offentlige skolen og går sammen med det store flertallet av barn i Norge, som går i den skolen. Representanten Skarbøvik fra Kristelig Folkeparti viser til at hun har hatt barn i den norske skolen i Katmandu, det synes jeg er helt utmerket. Og den fikk sikkert noe støtte fra Norge også, regner jeg med. Men fikk den skolen støtte fra de lokale myndighetene, var det skattebetalerne i Katmandu som betalte for den skolen? Det er jeg mer usikker på. Og det samme gjelder når Inge Lønning drar inn utenrikspolitiske hensyn i dette spørsmålet. Vi må ta vår utdanningspolitiske vurdering ut fra et helhetlig utdanningspolitisk perspektiv. Så får vi selvsagt åpne for at vi får forskjellige lands skolesystem inn i Norge gjennom opplæringsloven, hvis de gir et tilbud som tilfredsstiller de kravene, men det er ikke noe krav at det skal være de offentlige utdanningspengene som skal brukes til dette.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Jeg kan godt gjenta at jeg syns det er viktig å ha lærere med hovedfag i den norske skolen. Det er viktig med den faglige dyktighet som de representerer i sin egen undervisning, men det er også viktig med tanke på den faglige tyngde som de kan tilføre et samlet lærerkollegium i en skole. Der tror jeg representanten Løvik og jeg ikke er særlig uenige. Så til rekruttering av lærere med hovedfag. Jeg tror ikke det egentlig er så veldig ulike tiltak som skal til for å rekruttere lærere med hovedfag, og det som skal til for å rekruttere andre dyktige lærere til skolen. Jeg tror det er veldig mange av de samme virkemidlene som går igjen for begge disse gruppene. Mange av disse virkemidlene var man igjennom i forbindelse med rekrutteringsmeldingen. Lønn er selvsagt viktig. Jeg tror at det lønnsoppgjøret som vi fikk i havn i forrige uke, kan bidra, og også den opptrappingsplanen som vi i samarbeid med lærerorganisasjonene skal gå inn i i en periode framover de neste tre årene. Jeg tror arbeidsforholdene i skolen er viktig. Jeg tror det å ha gode skolelokaler, det å ha gode utstyrsforhold og det å ha et godt arbeidsmiljø også stimulerer til at flere ønsker seg inn i læreryrket, men kanskje mest av alt at lærere ønsker å forbli i yrket når de først har blitt lærere. Det er også veldig mange andre tiltak innenfor rekrutteringsmeldingen, som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg – jeg trenger ikke å gjenta alle her. Men vi er helt enige om at dette er viktig. Så til hvorvidt den praktisk-pedagogiske utdanningen skulle ha vært ekstra støttet av Lånekassen eller andre tiltak som representanten Løvik er inne på. Jeg tror at det at man nå kan ta praktisk-pedagogisk utdanning med full vekttallsuttelling som en del av sin cand.mag.-grad, kan bidra til at flere velger dette yrket, for da blir det ikke et tillegg, da blir det ikke på toppen av alle de andre fagene man tar for å oppnå sin grad. Da blir det som en del av den samlede utdanningen som man tar på universitetet. Det tror jeg vil være et nyttig bidrag til at flere fra universitetet tar den praktisk-pedagogiske utdanningen, og dermed kvalifiserer seg for å gå inn i den norske skole.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
La meg først få si at jeg er glad for at det er så bred enighet om at vi må ha den faglige dyktigheten og dybden som lærere med hovedfag representerer, og at vi fortsatt står sammen her i huset i forhold til det som var konklusjonene i rekrutteringsmeldingen i vår. Jeg tror at det vi fikk til i forhold til lærerne i forrige uke, den opptrappingsplanen vi skal inn i, kan gi det lønnsgrunnlaget vi trenger for å rekruttere gode lærere og beholde de gode lærerne i skolen, og ikke minst gi en stemning og en situasjon i samarbeidet mellom de som er ansvarlige myndigheter for skolen, og lærerne som gjør at vi kan markedsføre yrket som det interessante og spennende yrket som det faktisk er å være lærer. Så til de mer konkrete spørsmålene som interpellanten og andre har vært inne på. Jeg vil for det første si at i behandlingen av Mjøs-utvalgets innstilling og det som skal følges opp der i forhold til gradsstruktur, lengden på studiet osv., er det en selvfølge at også lærerutdanningsspørsmålet i forbindelse med høyere utdanning inngår. Hva slags innvirkning det får på sammensetningen av lærerstudiet, på hvilken måte det skal omformes i forhold til den praktisk-pedagogiske utdanningen, får vi komme tilbake til. Men det er helt naturlig at dette er en integrert del av den diskusjonen. Når det gjelder endringer i studiefinansieringen, var det oppe til behandling i Stortinget for ikke så lenge siden. Det er sikkert riktig, som representanten Løvik sier, at forslaget ble vedlagt protokollen og ikke avvist. Det er ingen ubetydelig forskjell på det, men realiteten er at det ikke ble vedtatt, og at man dermed iallfall for en tid har avklart det spørsmålet. Jeg skal gjøre mitt for å bidra til at skolen har den faglige stimulansen som det innebærer å ha lærere med hovedfag. Jeg deler fullt ut det Odd Einar Dørum sier fra denne talerstolen om at lærere med en faglig dybde også ofte har en entusiasme for faget sitt som kanskje er langt viktigere enn mange andre pedagogiske grep, fordi det smitter over på elevene både i form av engasjement og nysgjerrighet. Ikke minst er det også viktig at man har en person i et lærerkollegium som kan være en faglig støttespiller og en samarbeidspartner for andre lærere. Så jeg tror denne debatten har vist at det fortsatt er bred enighet både om de faglige kravene vi skal stille til dem som skal undervise barn og unge, og også om hvor viktig lærerrollen er i den norske skole.
Inge Lønning (Høyre), 2000-05-30:
Jeg takker for et meget detaljert svar, men kan ikke helt undertrykke en liten undring over at en så ung statsråd i løpet av så kort tid i statsrådstolen kan bli så byråkratisk og tilegne seg byråkratiets tilnærmingsmåte og språk på en så hundre prosent dekkende måte. Hvis jeg oppfattet statsrådens svar riktig, mente han faktisk å hevde at på dette området har vi ingenting å lære i Norge, han mente å hevde at både lovgivningen og den forvaltningsmessige praksis er helt up to date. Det må være tillatt å erklære seg grunnleggende uenig i en slik virkelighetsbeskrivelse. Jeg har hatt anledning til å følge departementets arbeid med en del enkeltsøknader – dette var før den nåværende regjerings tid, men det spiller for så vidt mindre rolle i denne sammenheng – og jeg vet at blant mange av de ildsjeler som forsøker å trekke i gang skoleinitiativ i dette land – det er jo i utdanningspolitikken som på andre områder at det er ildsjelene som skaper noe – er det en grunnleggende følelse av at man ikke når frem i et ugjennomtrengelig byråkrati. Det er ikke akseptabelt etter mitt skjønn at gjennomsnittlig saksbehandlingstid for søknad om godkjenning skal ligge på fra halvannet til to år. Det er rett og slett ikke akseptabelt – ikke i noen del av den offentlige forvaltning – og jeg kan ikke se at de faglige vurderingene som utføres, er av en så komplisert art at de behøver å legge beslag på så lang saksbehandlingstid. Det må være mulig å vurdere slike søknader og gi et svar tilbake i løpet av vesentlig kortere tid. Den forrige statsråden uttalte her i Stortinget at han var opptatt av problemet, og at han tok mål av seg til å nedkorte saksbehandlingstiden. Det hørtes dessverre ikke ut som om etterfølgeren oppfatter det som et problem at saksbehandlingstiden er så lang som den er. Jeg gjentar: Etter min oppfatning er det ikke et lovteknisk, juridisk problem, og det er heller ikke et forvaltningsmessig problem vi står overfor, det er simpelthen et spørsmål om politisk vilje. Ønsker man større mangfold inn i det norske utdanningstilbudet? Ønsker man at foreldre også skal kunne ha den muligheten å sende sine barn til f.eks. den tyske eller franske skolen? Det er jo det som må være det avgjørende spørsmål. Og hvis man ønsker det, må det være mulig å tilrettelegge for en langt mer effektiv saksbehandling og en noe mer visjonær politisk målsetting enn det statsråden gav uttrykk for i sitt svar.
Inge Lønning (Høyre), 2000-05-30:
Jeg registrerer med en viss undring at representanten Reikvam gjerne ville ha hatt en annen interpellasjon, som skulle ha dreid seg om noe helt annet enn det jeg har reist interpellasjon om. Hvis han hadde lest teksten til interpellasjonen på forhånd, ville han jo ha sett at den munner ut i akkurat den konkrete problemstilling som gjelder et begrenset antall skoler, men som gjelder et stort antall familier i dette land. Det gjelder også flere kommuner i dette land, bl.a. hovedstaden – den største og mest folkerike av alle – som uttrykkelig har ønsket at man skal få et positivt svar fra departementet. Det samme gjelder Sandefjord. Der gjelder det så vidt jeg vet også Rolf Reikvams eget parti, som i likhet med de øvrige partiene har lagt vekt på at det ut fra kommunens behov er av vital betydning å få aksept for dette. Og det er faktisk kommunen som har anmodet den private skolen om å påta seg oppgaven. Det gjør at man i et slikt tilfelle i hvert fall må kunne se bort fra sine allergier mot alt som kommer i nærheten av adjektivet «privat». Når kommunen ber en privat skoleinstitusjon om å løse et problem på kommunens vegne, skulle man tro at også sosialister kan akseptere det. Jeg må også si at det forbauser meg at man gang etter gang etter gang kommer trekkende med det særdeles primitive økonomiargument om skattebetalerne, som om de samme elevene som velger et alternativ, ville ha vært gratis for skattebetalerne hvis de hadde gått i den offentlige skolen. Det er økonomisk sett et meningsløst argument. Det er også et dypt urettferdig argument, etter mitt skjønn, fordi det i sin konsekvens nettopp leder til det den sittende regjering og Arbeiderpartiet alltid har vært imot, nemlig sosiale forskjeller og sosiale eliteskoler. Hvis man ønsker sosiale utvalgsskoler, er jo oppskriften nettopp å si at det får foreldrene betale fullt ut selv, uansett hva det koster, for det raker ikke det norske samfunn. Det er det samme som å si at f.eks. den franske og den tyske skolen slett ikke behøver å være eliteskoler i faglig forstand, men de skal være forbeholdt de norske familiene som har en sterk nok privatøkonomi til at de har råd til å velge et slikt alternativ. Dette er etter mitt skjønn å gå baklengs inn i fremtiden. Og jeg må si at det skuffer meg at statsråden ikke er interessert i å gå forlengs.