Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2010-06-08:
Mennesker har alltid vært på vandring. Det er ikke noe nytt. Utferdstrang, erobringstokt, flukt fra hungersnød, fattigdom, krig og undertrykking er en del av menneskehetens historie, også vår egen, nære norske historie. Vi skal ikke lenger enn ca. hundre år tilbake i tid. Norge var et av Europas fattigste land. Statistisk sentralbyrå beskriver norske utvandreres begrunnelse for å forlate hjemlandet: de økonomiske mulighetene i Amerika, vanskelige jordforhold og høy arbeidsledighet her hjemme, dårlige avlinger, uheldig fiske og sist, men ikke minst, oppmuntrende brev fra tidligere amerikafarere. Folk reiste for en bedre framtid for seg og sine. Det kunne like gjerne vært en beskrivelse av bakgrunnen for deler av dagens migrasjonsbilde. Vi kan gjøre et stopp 30–40 år senere, i det mørke kapitlet vårt, fra 1940 til 1945. Noen nordmenn flyktet for livet. De heldige greide det og kom seg i sikkerhet i andre land. Andre greide det ikke, og vi vet hvordan det gikk med dem. Slik går det også med mange mennesker i dag. Hvert enkelt menneske er én skjebne, ett liv. Slik som andre beskyttet nordmenn på flukt, har vi plikt til å beskytte dem som kommer hit. Vi mennesker er ganske like, vi drives av samme frykt og samme lengsler. For vår egen del skal vi helt opp til vår egen tid, til slutten av 1960- og begynnelsen av 1970-tallet, før innvandringstallene til Norge systematisk begynner å overstige utvandringstallene. Norge var blitt et velferdssamfunn, og vi fikk nødvendig arbeidskraft da som nå. Den største innvandringen til Norge er fortsatt arbeidsinnvandrere. Som en god nummer to kommer familieinnvandring, deretter folk som er på flukt – omtrent like mange som kommer hit for å ta utdanning. Forskjellen mellom de to sistnevnte gruppene er at antallet som kommer hit for å ta utdanning, er relativt stabilt, mens antallet som kommer hit fordi de flykter, går i bølger. Og det er bølger med mange årsaker. Den viktigste er krig og konflikter i andre land og i andre deler av verden. Da øker antall asylsøkere til Europa og til Norge. Så er det noen som prøver å komme seg ut av fattigdom og elendighet, på samme måte som nordmenn tidligere gjorde. «Klimaflyktninger» er blitt et nytt begrep i våre dager. Atter andre kommer med uærlige hensikter og forsøker å kamuflere internasjonal kriminalitet under dekke av å være asylsøkere. Noen tar seg ulovlig inn i landet og er ikke registrert noen steder. Andre forsvinner fra mottak uten at vi vet hvor de oppholder seg. Noen er mindreårige asylsøkere og kommer hit alene. Noen er ofre for kyniske menneskehandlere og grov utnytting, både økonomisk og på andre måter. Vi kan ikke hjelpe alle, selv om vi gjerne ville. Vår flyktning- og migrasjonspolitikk bestemmes av norske myndigheter, basert på våre internasjonale forpliktelser til å ta vare på mennesker i nød. Det siste er det viktig å holde fast ved. I den meldingen vi behandler i dag, slås det fast at regjeringens overordnede mål er en samfunnstjenlig og styrt innvandring og en human, solidarisk og rettssikker asyl- og flyktningpolitikk. Det har en samlet komité stilt seg bak. Det er viktig for å bevare legitimiteten i asylinstituttet at de som får bli, virkelig har behov for beskyttelse. Det er like viktig at de som ikke har behov for slik beskyttelse, returneres så snart som mulig. Det bidrar for det første til å redusere ankomstene av såkalte grunnløse asylsøkere, men for det andre – og det er det viktigste – bidrar det til at vi kan bruke flere ressurser og gi en bedre mottakelse til dem som virkelig trenger det, behandle sakene raskere, få en bedre integrering av nye innbyggere. Og sist, men ikke minst, bidrar det til at vi blir i stand til å øke antallet kvoteflyktninger til Norge – de som ingen vil ha, og som tilbringer år etter år i flyktningleire i langt fattigere land enn de europeiske. Av alle verdens over 40 millioner flyktninger befinner de fleste seg i naboland eller som internt fordrevne i eget land. Noen ganger kan en i den norske debatten få inntrykk av at de fleste kommer til Europa og til Norge, men slik er det altså ikke. Den meldingen vi behandler i dag, tar tak i en relativt sett liten del av verdens flyktningproblem, og det er viktig å holde fast ved de proporsjonene. Når det er sagt: Antall asylsøkere til Europa går i bølger. Hvilke europeiske land som får flest søkere, går også i bølger. I forhold til folketallet vårt er det en relativt stor andel av asylsøkerne til Europa som i perioder søker seg til Norge og får opphold her. Regjeringen har allerede satt i verk en rekke tiltak for å begrense tilgangen av søkere uten krav på beskyttelse. De begynner nå å virke. Samtidig ser vi at land i EUs yttergrense, som f.eks. Hellas, står overfor enda større utfordringer enn vi gjør. Finanskrisen har bidratt til å forverre situasjonen. Dublin-samarbeidet slår fast at det første landet en asylsøker kommer til, har ansvaret for å behandle, avslå eller innvilge søknader om asyl. Utlendingsnemnda har imidlertid i en periode tidligere stanset returer til Hellas. EU har åpnet formell sak for å undersøke om Hellas bryter sine internasjonale forpliktelser overfor mennesker som har behov for og rett til beskyttelse. Så det er åpenbart at det er behov for et tettere samarbeid i Europa for å møte de utfordringene vi står overfor på flyktning- og migrasjonsområdet. Igjen er det viktig å ha in mente at de som får størst nytte av en europeisk harmonisering og koordinering, er de menneskene som trenger vår beskyttelse. Europeiske minstestandarder skal følge internasjonale konvensjoner. Det vil øke rettssikkerheten for dem som trenger det, og en minstestandard er nettopp det som det høres ut som – en minste standard, som ikke begrenser vår frihet til å vedta egne nasjonale standarder som ligger høyere. De som etter intensjonene skal få de største ulempene ved en harmonisering i Europa, er menneskesmuglerne, de kriminelle og de som oppholder seg her ulovlig. Regjeringens asylpolitikk er tidvis under skyts fra alle kanter. Noen mener regjeringen fører en for liberal politikk. De høres først og fremst når asyltallene stiger, uansett hva årsaken til økningen måtte være. Så er det de som synes politikken er for streng. De høres særlig når søkertallene går ned og returene øker, slik vi har sett det siden midten av fjoråret, etter at iverksatte tiltak altså begynte å virke. I det bildet er kanskje det mest oppsiktsvekkende ved behandlingen av denne meldingen den tverrpolitiske enigheten om hovedgrepene. Det lanseres hele 22 forslag til prioriterte tiltak. Det kommer en helt ny gjennomføringsplan på utlendingsfeltet, mer effektiv fastsettelse av identitet, harmonisering av regler og praksis i EU/EØS, bedre ansvarsfordeling mellom Dublin-landene – noe som betyr at vi også er villige til å ta et større ansvar – tilknytning til nytt europeisk støttekontor, deltakelse i nettverk, samarbeid om kvoteflyktninger, tiltak i opprinnelsesland, regionale beskyttelsesprogrammer, midler til tilbaketakelsesavtaler, returer, samarbeid om finansiering av overvåkningen av Schengens yttergrenser, visumsamarbeid, felles inn- og utreisesystemer og IT-løsninger, informasjonsutveksling – og sist, men ikke minst, det er varslet en ny handlingsplan mot menneskehandel nå i 2010. Andre vil gå nærmere inn på enkelte av tiltakene litt senere i debatten. Komiteen har på sin side forberedt saken grundig, både ved å reise til Brussel for oppdatert informasjon og gjennom høring på Stortinget. Alle høringsinstansene støtter en harmonisering og koordinering av den europeiske flyktning- og asylpolitikken, selv om de har ulike syn på hvor romslige minstestandardene i EU bør være, og i hvilken grad Norge bør ha nasjonale standarder utover dette. Det har også kommet konkrete forslag om enkelttemaer som Stortinget vil få mulighet til å diskutere ved senere anledninger. Som nevnt er enigheten stor i denne saken. Det ble opprinnelig fremmet kun fire avvikende forslag, pluss ett som har kommet nå, helt på tampen. For øvrig er det tverrpolitisk enighet. Jeg forutsetter at de respektive forslagsstillerne selv aktivt fremmer forslagene i saken, og skal derfor bare knytte en liten kommentar til ett av dem. Det gjelder forslag nr. 2, fra Høyre og Kristelig Folkeparti, som omhandler spørsmålet om en mer ensartet visumpraksis ved norske utenriksstasjoner. Flertallet ber forslagsstillerne vurdere å omgjøre dette til et oversendelsesforslag. Helt til slutt vil jeg bare kort gjenta at denne meldingen altså gjelder samarbeid i Europa om felles minstestandarder. Det vil først og fremst være en fordel for dem som har krav på vår beskyttelse.