Mahmoud Farahmand (Høyre), 2022-04-07:
Jeg er glad for at interpellanten har tatt opp denne saken. Det er viktig at denne saken debatteres nettopp i denne sal. Ytringsfriheten er helt avgjørende for demokratiet, slik interpellanten innledet med. Uten ytringsfrihet finnes det ikke noe demokrati, og personlige friheter vil som et minimum bli betydelig innskrenket. Jeg har selv bodd i Iran og opplevd hvordan det er å skru opp lyden på tv-en og radioen, trekke for gardinene, sette seg i et hjørne og hviske og tiske om uhyrlige temaer, som landets ledelse. I voksen alder ble jeg også fortalt av min mor om det ulovlige trykkeriet hun og min far hadde i kjelleren vår, og hvordan hun etter min fars død i nattens mulm og mørke måtte kvitte seg med utstyret for ikke å bli oppdaget av Irans politi og revolusjonsgarden. Det var nettopp Irans daværende leder Khomeini som utstedte fatwaen og i realiteten drapsdommen mot Salman Rushdie, og som oppfordret alle muslimer til å ta til gatene og i ytterste konsekvens ta livet av alle som hadde medvirket til utgivelse av boken «Sataniske vers». Dette resulterte i attentatforsøket på redaktøren William Nygaard. I hans egen oppkjørsel ble han skutt flere ganger, med det mål å ta livet av ham. Dette er ikke noe å spøke med. Nygaard hadde nemlig medvirket til utgivelsen av boken. Målet var ikke bare å innskrenke hans ytringsfrihet, men å sende et klart signal til samtlige som hadde medvirket til utgivelsen av den boken, om hva de hadde i vente. Khomeinis begrunnelse for fatwaen var at Rushdie hadde krenket islam. Realiteten er nok noe mer nyansert. Rushdie klarte mesterlig, i løpet av noen få avsnitt i boken, å oppsummere Khomeinis karriere. Rushdie beskrev en mulla som i utlendighet vigler opp til revolusjon i sitt hjemland. Når revolusjonen lykkes og han kommer tilbake til makten i sitt eget hjemland, blir han til en drage som flyr over landet og fortærer befolkningen. Det var i realiteten det som skjedde i Khomeinis tilfelle. Han gikk fra å være revolusjonsleder i utlendighet til å igangsette massedrap på politiske motstandere i Iran – og faktisk i Europa. Noen av Khomeinis håndlangere står nå for retten i Sverige. Det er også i denne sammenheng viktig å påpeke at det iranske regimet fortsatt er der, fatwaen er fortsatt aktiv, og det iranske regimet har ikke en tendens til å glemme det de har lovet. Det som er nedslående i denne saken, er svaret jeg mottok fra justisministeren da jeg spurte om statsråden ville iverksette en undersøkelse av politiets etterforskning, for å se om det er læringspunkter der som kan være nyttige. Jeg begrunnet dette med bakgrunn i situasjonen vi står oppe i. Det er ikke lenger bare Khomeini i Iran og islamske republikker som iverksetter slikt, vi ser det i flere land, bl.a. Russland. Svaret fra justisministeren var følgende: «Det er nå over 28 år siden drapsforsøket fant sted. Verdien av en granskning av politiets etterforsking, fremstår som usikker. Jeg ser det ikke som aktuelt å iverksette en granskning av en pågående straffesak der det fremdeles arbeides med sikte på en oppklaring.» Altså er det intet å lære av en drapsetterforskning, et attentatforsøk, et politisk mordforsøk som ikke er oppklart. Det er oppsiktsvekkende. Vi har mulighet til å debattere denne saken i denne salen fordi folk som William Nygaard og andre velger å stå på barrikadene for å forsvare ytringsfriheten. Jeg ser at engasjementet ikke er så stort. Det er beklagelig. Vi skylder dem såpass at vi i det minste kan se på tilkortkommenheten i politietterforskningen, som nærmest ser ut til å være glemt – en etterforskning i en sak hvor en stat, en leder, ønsker å påvirke ytringsfriheten i vårt land og sende et klart signal til alle andre i andre land. Jeg håper statsråden innser alvoret og betydningen av denne saken, og at hun velger å endre ståsted i forbindelse med mitt spørsmål.