trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2012-06-05:
Det er flere forslag som ikke har helt tematisk sammenheng, som vi skal vedta i dagens innstilling. Det ene handler om å lovfeste muligheten til å ansette i undervisningsstilling på vilkår om at påbegynt utdanning blir fullført. Det andre handler om å lovfeste mulighet til å organisere innføringstilbud til nyankomne minoritetsspråklige elever. Det handler også om – i likhet med representanten Aspaker er dette en gledelig presisering også fra Kristelig Folkepartis side – å innføre egen bestemmelse om opplæring ved behov for alternativ og supplerende kommunikasjon. Dette er kjempeviktig for den gruppen som har behov for det. I tillegg blir det mulighet for å godkjenne private skoler som tilbyr opplæring i små verneverdige håndverksfag. Alt dette er det stor enighet om, og vi er også for så vidt enige i Stortinget om å innføre krav om at den som skal undervise, må ha relevant kompetanse i undervisningsfaget, og ikke bare i forbindelse med ansettelse. Der har vi forskjellige forslag på hvordan disse kravene skal utføres. Kristelig Folkeparti støtter alle forslagene, men når det gjelder krav om at den som skal undervise, skal ha relevant kompetanse i undervisningsfaget, er vi bekymret for at dette bare skal innbefatte norsk, samisk, matematikk på barnetrinnet og norsk eller samisk, matematikk, engelsk og andre fag på ungdomstrinnet. Vi er redd for at dette kan være med på å skape a- og b-fag i skolen, dersom kravene ikke skal gjelde for alle fag. Det er slik at elever lærer på forskjellig måte, og at for mange kan det å ha praktisk-estetiske fag være med på å utvikle de teoretiske fagene og prestasjonene i dem. Derfor mener vi at det bør innføres krav til kompetanse også for praktisk-estetiske fag på både barne- og ungdomstrinnet. Det er en manglende erkjennelse av at elever lærer på forskjellig måte hvis man ikke har krav til kompetanse i alle disse fagene. Vi fikk høre på høringen at det nesten var bedre ikke å ha musikk enn å ha en musikklærer som ikke kunne spille et instrument, f.eks. gitar. Det ville virke mot sin hensikt. Vi vet at med den høye kultursatsingen som landet vårt har, trenger vi kompetente yrkesutøvere også innenfor kultur. Derfor har det ikke bare å gjøre med at dette skal gi lufting, eller alternative og praktiske fag for elever, men det handler om å ta på alvor at også innenfor praktisk-estetiske fag er det mange som fullfører en yrkesutdanning og har sitt yrkesløp innen dette, og som da trenger kompetanse allerede fra barnetrinnet. Derfor tar jeg opp forslaget som Kristelig Folkeparti har om at vi ønsker flere krav til kompetanse utover det regjeringen har lagt opp til.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2012-06-05:
Statsråden snakker om at det er et ønske om en robust økonomistyring, og at man skal ha særlig aktsomhet. Likevel får vi ingen eksempler på der det er to tredjedels flertall, som ville ha sikret dette når det gjelder de vedtakene som har vært i studentsamskipnadene til nå. På NSOs landsmøte antydet også statsråden at studentene ikke helt hadde forstått det forslaget som regjeringen har lagt fram. Det tror jeg studentene gjennom de siste debatter har vist at de har forstått, men de er fortsatt uenige. Mitt enkle, lille spørsmål til statsråden er: Har statsråden ingen forståelse for reaksjonene fra alle de studentene som har sendt meldinger til de rød-grønne partiene?
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2012-06-05:
I denne saken har jeg vært mer fornøyd med de rød-grønne enn jeg var i forrige sak. Det har vært avgjørende for dem som opplevde 22. juli, å få muligheten til gradert sykmelding, og det var avgjørende at det ble gjort tilgjengelig for alle som var i en liknende situasjon. At regjeringen klarte å levere det så raskt, skal regjeringen berømmes for. De skal også berømmes for at de har forlenget denne ordningen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, sånn at den varer ut 2012 og ikke bare i inneværende studieår. Saksordføreren tok på en god måte opp behovet for gradert sykmelding. Det er kanskje spesielt der hvor man har hatt psykisk sykdom av kortere eller lengre karakter, at man har hatt ekstra behov for gradert sykmelding. I arbeidslivet har man et større nettverk rundt seg når man er sykmeldt, og en tettere oppfølging enn det man har i studietiden. I studietiden er man veldig ensom, og er man sykmeldt uten å ha mulighet til gradert sykmelding og litt kontakt med studiestedet underveis, vil man lett kjenne at avstanden til å komme tilbake blir for stor. Det er den ene siden av det å ha gradert sykmelding. Den andre siden er det å komme tilbake. Har man vært ute på grunn av psykisk sykdom, er det å skulle komme 100 pst. tilbake med en gang ekstremt tøft. Det kan lett føre til tilbakefall og til at man ikke mestrer, slik at psykisk sykdom kommer tilbake. Derfor er det også av den grunn en sterk anbefaling fra helsevesenet å liste seg tilbake, enten det gjelder studier eller jobb. Den tragiske hendelsen vi opplevde 22. juli, har synliggjort at dette er en utfordring for mange, og regjeringen har svart på det. Jeg tok opp denne problemstillingen 13. januar 2009 i en interpellasjon til daværende statsråd Tora Aasland. Det ble gjort noen endringer i ettertid i budsjettet, men det gjaldt ikke dette med gradert sykmelding. Jeg håper at regjeringen nå vil la dem som opplevde 22. juli, være foregangsmennesker som har gått foran og laget bedre velferdsordninger – og tettet hull – som gjøres gjeldende for andre som opplever traumer, som opplever psykisk sykdom, og som har behov for det samme nettverket og de samme ordningene som vi nå har. Jeg er tilfreds med de små skrittene regjeringen tar, men jeg vil sterkt oppfordre til at dette blir en permanent ordning, at det ikke beholdes som en midlertidig ordning.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Det er tross alt slik stortingsmeldinger er. Vi er i dag i den situasjonen at vi behandler en stortingsmelding. Jeg er veldig glad for at det er så bred enighet om retningen, for det er en retningsmelding. Så er vi selvfølgelig i gang allerede. For eksempel vil jeg trekke fram helsefagarbeiderutdanningene, for der har vi en stor utfordring. Mange av dem som starter på helsefagutdanningene, veksler om til påbygging, eller de faller fra og velger noe annet. Vi vet at de ville vært en veldig viktig ressurs i helsevesenet framover. Så dette kommer til å ha et særlig fokus i forbindelse med evaluering av kunnskapsmeldingen, og vi er allerede i gang med hvordan vi skal få til en bedre løsning på det – dette bare som ett eksempel på mange konkrete ting som vi jobber med.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Jeg er ikke helt sikker på om jeg forsto det spørsmålet. Vi er selvfølgelig enige om det som er retningen i denne stortingsmeldingen. Det er et svært arbeid som er i gang, og som skal gjennomføres i årene framover, hvis vi skal få til et samarbeid på tvers av og innenfor ulike profesjonsutdanninger, hvis vi skal få til en kombinasjon med praksis i utdanningene, og hvis vi skal sørge for den etiske refleksjonen. Flere har vært inne på – hva skal man si – hva slags yrkesidentitet og profesjonsholdning man har med seg inn i møte med mange grupper som er i en krevende og sårbar situasjon, og som trenger hjelp fra helsevesenet. Så representanten Thorsen kan være helt sikker på at her er vi veldig enige om retning – det er ingen uenighet om den – og vi er i full gang med den jobben som stortingsmeldingen allerede peker på.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
De tankene har startet ved universitetene. Det er kanskje Universitetet i Bergen som har kommet lengst i tanken om å kunne tilby et 3+3-løp, med en bachelorutdanning og en masterutdanning. Det er fordi det kan være noen studenter som underveis i et løp finner ut at det likevel ikke var full medisinerutdanning som passet best, men en bachelorgrad, som kan kombineres med andre utdanninger. Eller det kan være at noen finner ut at en kan bruke en bachelor i medisin i kombinasjon med f.eks. mer administrative oppgaver. Det kan godt hende at store deler av helsetjenesten hadde tjent på at en del administrativt personale hadde bedre kunnskap og innsikt i det. Vi har noen erfaringer fra Danmark, som har tilbudt dette. Det har vist at det er et lite antall studenter som har gitt seg etter en bachelorutdanning og ikke fullført til master. Men dette kan være noe som det er interessant å diskutere videre med institusjonene og profesjonene.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
De nye universitetene har helt opplagt mye å bidra med i videreutviklingen av profesjonsutdanningene, og de har en betydelig styrke nettopp på disse områdene. Så de er en helt selvsagt del av satsingen videre framover. Så skal ikke jeg forskuttere hvordan man fordeler ulike – hva skal man si – oppdrag, eller midler, i forbindelse med videre budsjetter, forskningsprogrammer eller den type ting. Det er klart at her sitter de – og en del av høyskolene også – på en veldig viktig kompetanse.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Bakgrunnen for ønsket har jeg forklart. Det kan være noen studenter som har funnet ut at de har valgt feil, men som likevel vil avslutte og ta en bachelor som de kan kombinere med andre ting. Vi tror ikke det er et stort antall av dem som ønsker å begynne på medisin, og da er det heller ikke ønskelig at det er et stort antall av dem, for dette er studieløp som krever betydelig kompetanse når det gjelder å utdanne medisinere. Men det har fra utdanningsinstitusjonene vært tatt opp et ønske om å kunne tilby en 3+3-løsning. Da må man gå i dialog med utdanningsinstitusjonene og med profesjonene. Jeg tror at man i en meget harmonisk og god modell kan klare å lande dette på en måte som ikke er noe spesielt konfliktfylt, fordi den viktigste kompetansen og oppleggene innenfor medisinstudiene trenger vi for å utdanne medisinere. Så kan det være noen som i kombinasjon med andre typer utdanninger kan ha nytte av en bachelor.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Bare noen korte kommentarer på slutten av debatten. Diskusjon rundt hvordan framtidens medisinstudium skal være, har vært et tema som flere representanter har kommet inn på. Da ønsker jeg å henvise til det som står i stortingsmeldingen, fordi initiativet til den debatten har kommet fra institusjonene selv og på bakgrunn av det som er en internasjonal utvikling, nemlig muligheten for å kunne tilby 3+3. Det som står i meldingen, er at regjeringen ønsker å åpne for at medisinstudiet kan organiseres i en treårig bachelorgrad fulgt at en treårig mastergrad, forutsatt at bachelorgraden fungerer som en selvstendig yrkeskvalifikasjon. Så er det selvfølgelig sånn at vi går i dialog med institusjonene. De er jo nå uansett der at de må diskutere på hvilken måte medisinstudiet som sådant skal utvikle seg videre framover. Da vil det selvfølgelig være slik at hvis institusjonene kommer til at det er den mest hensiktsmessige måten å organisere det på – i diskusjon også med de ulike profesjonene – er det en åpning for å tenke litt annerledes rundt dette. Men dette mener jeg er fullt mulig og ønskelig å få til i nær dialog med dem som er interessert i det, f.eks. profesjonsutdanningene selv. Ellers synes jeg det er inspirerende at det er bred enighet i Stortinget om den retningen, som ligger i meldingen, for utdanningene innenfor velferdsområdet. Det er en veldig klar retning med hensyn til å se de ulike utdanningene i sammenheng og å få til mer smidige overganger mellom utdanningsnivåene – at vi må utvide det som er kunnskapsforståelsen på dette området, at man må verdsette det som er praksis og den yrkesfaglige kompetansen i høyere utdanning, at forskningsbasert kunnskap skal benyttes og utøves i tjenesteutøvelsen, at vi skal prøve å få de ulike utdanningene til å virke sammen og sørge for at vi har begge læringsarenaene, dvs. både arbeidslivet og utdanningssystemet med hver sine fortrinn i et samarbeid som gjør at vi blir klokere i sum. I den sammenhengen er det også viktig at arbeidslivets ansvar for å bidra til utdanningene er tydelig. Eventuelt har vi også sagt at vi vurderer å lovfeste det – at vi skal ha gode praksisplasser og god veiledning av nyutdannede, sånn at vi er sikre på at vi får til denne vekselvirkningen mellom utdanningsinstitusjonene og arbeidslivet. Jeg er glad for at det er så bred enighet om disse hovedstolpene i meldingen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Bare helt kort: For det første er mitt inntrykk av tidligere statsråd Tora Aaslands dialogiske evner et annet enn det Tord Lien har. Mitt inntrykk er tvert imot at det var veldig god dialog med veldig mange institusjoner og forskningsmiljøer da hun var statsråd. Dialog betyr jo ikke alltid at man er 100 pst. enig i alt, men det er viktig at man hører hverandres standpunkter og er i gode prosesser. Jeg har absolutt alle intensjoner om å prøve å fortsette den tonen overfor sektoren. Det var det ene. Det andre er til representanten Thorsen: Det er veldig ukledelig at en regjering gjennomfører en politikk som ikke Stortinget har vedtatt. Det er i dag Stortinget slutter seg til denne stortingsmeldingen. Så etter vanlig, godt samarbeidsforhold mellom storting og regjering legger man fram en melding, får tilslutning til hovedgrepene, jobber for så vidt parallelt, men får så klarsignal til å gå i den retning. Det har vi nå fått. Da setter vi bare sporenstreks i gang. Men hadde jeg gjort det omvendt, tror jeg kanskje Stortinget hadde protestert bitte litt – antagelig ganske mye.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Jeg lurer på om representanten Tord Lien og jeg har forstått Utdanningsforbundet litt forskjellig. Jeg har forstått dem dit hen at dette er en fornuftig innføring for dem som er nyutdannet, og som tilsettes i norsk skole i dag, men det er ikke gjennomførbart for dem som allerede er i skolen. Men det spiller for så vidt ingen rolle. Hvis jeg mente at det var fornuftig, og Utdanningsforbundet var uenig, ville jeg uansett ha gjennomført det, for – hva skal jeg si – organisasjoner er viktige medspillere, med viktig inspirasjon, men de dikterer ikke regjeringens politikk. Jeg mener at det som er viktig å få til, og som jeg synes at vi har klart å få til i denne proposisjonen, er den balansen mellom utålmodighet etter å få lærere som har god faglig kunnskap i fag, som vi nå understreker særlig når det gjelder ungdomstrinnet, og en realistisk plan for hvordan vi skal klare å sikre at de lærerne som er i norsk skole, faktisk har den formelle kompetansen som vi etterspør.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Det er ca. 40 pst. av lærerne i norsk skole som ikke har denne typen formell kompetanse i fag som de underviser i, som vi nå innfører for nye. Det er helt feil generelt å si at det er dårlig kompetente lærere. Veldig mange av disse er gode lærere, selv om de ikke nødvendigvis har de formelle studiepoengene som vi nå innfører krav om. Men det hindrer jo ikke at vi har et sterkt ønske om at flere skal delta i vår videreutdanningsstrategi og sørge for at man også får faglig påfyll. Det som er utfordringen her, er at vi må lage et system for krav til formell kompetanse som det er mulig å gjennomføre. At 40 pst. av norske lærere skulle ta permisjon fra sin jobb i norsk skole for at vi formelt sett skulle sørge for at de får påfyll og få studiepoengene på plass, er helt utenkelig – det er helt utenkelig at vi skulle klare å få til en kapasitet innen videreutdanning som kunne ta imot en sånn type etterspørsel. Det er derfor vi må gå fram på denne måten.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Nå sier også representanten Aspaker at Utdanningsforbundet støtter deres forslag om å innføre formelle kompetansekrav til undervisning i norsk skole. Det er jeg litt undrende til, men det er ikke avgjørende for meg. Jeg mener at regjeringspartiene har funnet den rette balansen i forhold til hvordan vi skal innføre disse kompetansekravene, samtidig som jeg er veldig glad for at vi har fått til en enighet mellom KS og lærerorganisasjonene når det gjelder videreutdanning. Vi har lagt inn noen ekstra kroner for å sørge for at alle de som nå også har kommunens godkjenning til å ta slik videreutdanning, kan få det, og det er mitt håp at det skal økes betraktelig i årene videre framover. Da klarer vi å få på plass en tilnærming både for dem som nå er nytilsatte når det gjelder undervisningskravet, og den andre veien. Det må være en fornuftig framgangsmåte i denne saken.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Jeg er glad for at det også fra opposisjonen settes pris på regjeringens pragmatisme i forhold til privatskoleloven for å sikre de små, verneverdige fagene. Jeg mener dette er en god løsning. Det betyr at vi for en del av de miljøene som faktisk har påtatt seg et ansvar som vi ikke har klart å ivareta i offentlig regi, finner en løsning. Så har jeg bare lyst til å si til representanten Thorsen at vi ikke må snakke om spesialundervisning som om det «stort sett» utføres av assistenter. Det er feil. Assistenter gjør en viktig jobb innenfor spesialundervisning, men det skal være som assistenter for å støtte opp om en undervisningssituasjon. De skal ikke overta undervisning. Det skjer heller ikke, selv om vi har utfordringer i forhold til det. Det skjer heller ikke «stort sett». Det skjer i et visst omfang, men det er ikke sånn at det er «stort sett». Men vi har en utfordring på det området – selvfølgelig. Jeg tror kanskje vi nærmer oss den litt bedre hvis vi er litt mer presise når vi snakker om den. Så til lærerne og lærernes kompetanse. Ja, det er helt riktig, vi vet at særlig når man kommer litt oppover i alderstrinnene og litt oppover i utdanningssystemet, er det en meget nær sammenheng mellom lærernes kompetanse i fag og deres pedagogiske evner, og hva som er elevenes læringsutbytte. Jeg synes ikke det er noen sjokkerende erkjennelse, eller at det slår beina under alt man har ment om lærere tidligere. Men jeg mener det er en veldig viktig erkjennelse, som vi jo la på plass i forbindelse med den nye lærerutdanningen. Så har jeg lyst til å si at det er ikke svart–hvitt i denne diskusjonen. For måten man kan sikre at de lærerne som allerede er i skolen, får muligheten til faglig påfyll på, er å sikre en god videreutdanningsstrategi. Nå har regjeringspartiene og organisasjonene kommet fram til en fordeling der staten betaler 50 pst., kommunene 25 pst. og lærerne 25 pst. Vi er enige om det, og KS anbefaler det. Opposisjonens modell er 60 pst. på staten, 20 pst. på lærerne og 20 pst. på kommunene. Det er umulig å se for seg at det virkelig skulle føre til tusener på tusener av nye, godkjente videreutdanningsløp fra kommunenes side. Men jeg har et håp om at kommunene ser at de har et arbeidsgiveransvar for at lærerne framover skal ha kompetanse, for de har bedt om å få arbeidsgiveransvaret for lærerne. Nå må de vise at de er klare til å innfri når det gjelder å være arbeidsgiver. Det dreier seg altså om etter- og videreutdanning for deres ansatte.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Bare en kort merknad: Det er riktig at kompetanse i fag også har betydning for de yngste elevene. Men det som er en utfordring der, er noe annet som også er av betydning for de minste elevene, nemlig stabilitet i forhold til de voksne de har rundt seg, og kontaktlærerfunksjonen. Det er bakgrunnen for at vi sier 30 studiepoeng på de yngste, og så trapper vi opp. Så her er det om å gjøre å ha to tanker i hodet samtidig. Så til videreutdanningsstrategien: Ja, når modellen til Høyre er 20 pst., ikke 25 pst. på kommunene, sånn som regjeringens opplegg er, 20 pst., ikke 25 pst. på lærerne, sånn som regjeringens opplegg er, 60 pst., ikke 50 pst. på staten, sånn som regjeringens opplegg er, så er det ikke hav og himmel. Derfor er det veldig trolig at å bevilge mer penger her – uten samtidig å få opp kommunenes ansvar for videreutdanning – ville ikke betydd noe særlig fra eller til, for det var penger kommunene ikke ville benyttet seg av. Så her har vi en utfordring som er større enn som så.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Det er det rett og slett styret med simpelt flertall som skal vurdere. Og punkt to: Det er ikke mulig å si et beløp, en prosent eller en grense på dette, fordi studentsamskipnadene er veldig forskjellige. Deres egenkapitaldekning er veldig forskjellig, og deres omfang når det gjelder omsetning, er veldig forskjellig – så det er svaret på det spørsmålet.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Det er helt riktig at de eksemplene man har hatt på mindre kloke beslutninger i studentsamskipnadene, ikke har skjedd ved at studentene har brukt knepent flertall eller stemt ned resten av et styre. Det som er bakgrunnen for de endringene som nå foreslås, er jo å få fram en spesiell aktsomhet, og det tror jeg kanskje har manglet i de styrene som ikke har tatt like kloke beslutninger. Men så har jeg lyst til å si følgende: Det er noe som er litt rart i diskusjonen, for jeg har ikke hørt noen som har sagt at det ypperste av demokratisk styring av studentsamskipnadene er knappe vedtak i styrene med hensyn til store økonomiske beslutninger. Det er tvert imot sånn at alle har sagt at vi bestreber oss på en konsensus, og at det er viktig at det er enighet om det som forplikter oss videre framover. Da er vi egentlig enige om det som er realiteten, at de store, omfattende beslutninger som binder samskipnadene framover, bør det være bred enighet om.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Jeg tror ikke jeg har vært inne og kommentert noe med hensyn til verken det ene eller det andre menneskets styrekompetanse, og jeg regner med at de som velges til styrene i studentsamskipnadene, er kompetente. Det som er bakgrunnen for denne saken, er et ønske om at det er styrene i studentsamskipnadene, som er en spesiell innretning – det er en stiftelseslignende organisasjon – som tar beslutningene. På veldig mange andre områder i samfunnet der staten har ansvaret for en organisasjon – eller som i dette tilfellet, studentvelferd, men som utføres av samskipnadene – har staten en helt annen styring. I veldig mange andre sammenhenger er statsråden generalforsamling og kan kaste styret, og alle store låneopptak må godkjennes av statsråden. Så dette er en særlig konstruksjon, hvor styret har en stor grad av ansvar.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Det er jo akkurat det samme, nemlig at man må ha en særlig aktsomhet hvis man setter i gang en ny type virksomhet. Det er fordi vi må sørge for at det som er dagens studentsamskipnadskonstruksjon, er bærekraftig på sikt. De eksemplene vi har på virksomheter som har undergravd studentsamskipnadens drift, er der man har gått utover det som er kjerneoppgavene, håper på overskudd, men ikke får overskudd. Da er man nemlig i en situasjon hvor det enten er de offentlige bevilgningene eller studentene selv som skal betale for f.eks. å sponse en studentkro. Da er vi langt inne i noe som til og med kan være i strid med EØS-regelverket. Så dette er en viktig bestemmelse for å rydde opp i hva slag risiko man kan ta med det utgangspunktet for finansiering som studentsamskipnadene har.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Det jeg har vært opptatt av, er å prøve å finne det rimelige kompromisset i denne saken. Det forslaget som var på høring, var langt mer omfattende når det gjaldt innstrammingene i tilknytning til hvordan studentsamskipnadene skulle drives. Derfor avviklet jeg det forslaget som dreide seg om at Kunnskapsdepartementet skulle ha mulighet til å oppløse styrene. Jeg strammet også inn når det gjaldt hva som skulle kreve to tredjedels flertall. Den terskelen er ytterligere hevet gjennom det som er diskusjonen her. Det jeg mener at studentsamskipnadene er tjent med på sikt, er en robusthet rundt de beslutningene som tas, og som binder økonomien framover. Den robustheten kan man sikre gjennom å understreke at det bør være bred enighet i styrene om dette. Studentene bestemmer uansett – det kan ikke fattes ett vedtak i et samskipnadsstyre uten at studentene er enig i det.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Det er et spørsmål som jeg er veldig glad for å få. Dette handler ikke om hvorvidt et knapt flertall i studentsamskipnaden prinsipielt sett består av studenter eller ikke. Dette handler om på hvilken måte man skal sikre at det er rimelig grad av konsensus eller bred enighet i et styre om en stor og avgjørende beslutning, som økonomisk binder det styret og den virksomheten framover. Det finnes ikke noen annen måte å gjøre det på. Det handler verken om studentenes alder eller form. Det handler om et ønske om at store, viktige og vesentlige beslutninger skal tas med to tredjedels flertall. Jeg er en sterk tilhenger av stemmerett for 16-åringer og utvidelse av demokratiet på mange områder. Men jeg er også en sterk tilhenger av at f.eks. grunnlovsendringer eller andre vesentlige beslutninger i en del selskaper skal vedtas med to tredjedels flertall. Det har jo ikke noe med hverandre å gjøre.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
I forbindelse med det som skjedde i Oslo og på Utøya den 22. juli og i perioden etterpå, har vi på mange områder prøvd å sørge for at det er mer fleksibilitet i systemene, sånn at det er mulig for elever og studenter som har veldig dramatiske hendelser bak seg, å delta litt. Det er bedre enn ingenting, har vært slagordet – for det er noe med å kunne komme tilbake og bli normalisert i en situasjon. Nå er ikke dette spesielt for dem som har opplevd 22. juli. Det er også andre elever og studenter i andre typer situasjoner som opplever veldig dramatiske ting, som kan være veldig forstyrrende med tanke på det utdanningsløpet man har lagt, og der det er viktig å ha romslighet og fleksibilitet til å drive skreddersøm. Så har vi vært oppe i noen dilemmaer, f.eks.: Hva skulle vi gjøre med eksamen og muligheten for å få karakterer? Der bestemte vi oss for at vi ikke skulle endre forskriftene, fordi man i neste omgang veldig lett er i en situasjon hvor man f.eks. oppfordrer ungdom til å følge en rettssak fra dag til dag og time til time, og det er kanskje ikke heldig at man kommer ut med den typen oppfordring. Så har det vært noen utfordringer her når det gjelder studenters mulighet til å være sykmeldt. Også for studentene har vi hatt et ønske om å si: Det er bedre om man klarer å henge litt med, enn om man gir helt opp – med tanke på det man har opplevd når det gjelder perioden rundt Utøya og terrorangrepet i Oslo. Det jeg håper nå, er også at vi får noen erfaringer med hvordan dette har fungert. Nå har vi faktisk erfaringer fra et helt studieår – to semestre – med hvordan dette har fungert. Blant motforestillingene når det gjelder å gjennomføre en slik ordning permanent, har det bl.a. vært argumenter som at dette er en ordning som det er vanskelig å kontrollere og holde orden på. Når man er student, vil det være ganske mange studier hvor man avlegger en eksamen – og er det en 50 pst. eller en 100 pst. student som avlegger en eksamen? Fordi dette har virket en stund, tror jeg vi kan ta med oss noen erfaringer derfra – det kommer jeg til å gjøre – og så ser vi på på hvilken måte vi kan sørge for at det også for studenter vil være mulig å være litt med, og ikke 100 pst. det ene eller 100 pst. det andre, skjønt det skal sies at dette har mer å gjøre med hva slags gjeld man sitter igjen med, og ikke begrenser muligheten til faktisk å være med i studiene. Jeg tar med meg de forslagene som ligger her – det som står i innstillingen både fra flertall og mindretall – og så ser vi på på hvilken måte vi kan ivareta den muligheten som jeg ønsker at studenter skal ha, nemlig muligheten til å være deltidsstudenter også under perioder hvor man er delvis sykmeldt. Den samme logikken som vi bruker på alle andre områder i samfunnet, er det også ønskelig at skal gjelde for norske studenter.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Jeg vil gjerne få komme tilbake til denne saken når vi diskuterer budsjettet for 2013. Et av argumentene i diskusjonen rundt studenter og arbeidstakere er: Hvis man f.eks. har én eksamen som beviser at man er 100 pst. student – det er mange studier som er sånn – og man tar den eksamenen, er det da rimelig at man har vært 50 pst. sykmeldt den tiden det tar å komme fram til den eksamenen? Det vil kunne være en utfordring. Så argumentene mot en sånn ordning dreier seg mer om på hvilken måte det er mulig å måle om studenter er 50 pst. sykmeldt eller ikke, enn prinsippet om hvorvidt man skal likebehandles med yrkesdeltakere. Jeg kan komme tilbake til det når vi kommer til budsjettet for 2013, for da håper jeg vi har noen erfaringer fra den perioden vi faktisk har gjennomført.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
For det første er det viktig å merke seg at denne regelen har gjeldt for alle, uansett om de hadde tilknytning til Utøya 22. juli eller ikke i denne perioden. For det andre vil jeg aldri at noen sier noe stygt om noen av de byråkratene som jeg har ansvaret for. For det tredje skulle jeg ønske vi klarte å finne fram til en rimelig ordning der studenter kunne være delvis sykmeldt, men som ikke samtidig var en ordning som man kunne beskylde noen for å misbruke. Det er i den balansegangen jeg mener vi må prøve å finne en fornuftig løsning.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
Jeg er enig med de talerne som har ment at man bare på ett punkt er presis – og noe i overkant presis. Samtidig må jeg si at etter hvert som denne debatten går, blir jeg mer og mer usikker på både det ene og det andre. Når det gjelder legestudiene, er spørsmålet: Hvordan tolker statsråden Stortingets eventuelle tilslutning til denne endringen, hvordan vil statsråden følge opp, og hvilket tidsperspektiv har man – hva er det egentlig man sier? For nå snakker statsråden om at UiB skal kunne tilby dette. Men jeg tror ikke jeg er den eneste som har tolket statsråden og meldingen dit hen at dette ikke er noe bare UiB skal kunne tilby, men at denne endringen også skal gjelde UiO, UiT og NTNU. Så jeg føler at statsråden må redegjøre for om hun mener hun har Stortingets tilslutning til å gjøre de grepene hun foreslår, hva hun egentlig har tenkt å foreta seg, og hvilke universiteter dette skal gjelde – og om det skal være frivillighet eller tvang.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
Bare en veldig kort merknad til dette med medisinutdanningen. Denne komiteen, som har lagt fram og i stor grad debattert innstillingen i dag, har jo hatt den store glede å samarbeide med Tora Aasland en del ganger. Det har også universitetene i Norge opplevd. Det er klart at da kommer vi til dette med dialog. Dialog er jo et ord som er sammensatt av de latinske ordene «log» som betyr samtale, og «dia» som betyr to. Dialog inneholder altså to parter. Jeg er ikke sikker på om universitetene alltid opplevde det da de var i dialog med Tora Aasland. Det var nok mange ganger et innslag av at det mer var en monolog, altså en enetale. Når statsråden nå gjentatte ganger har lovet oss at man skal ha dialog med universitetene om utviklingen av medisinutdanningen, håper jeg at det faktisk blir to parter som har den dialogen, at det ikke blir en klar melding som kommer fra Kunnskapsdepartementet om de endringene som mange herfra ønsker blir gjennomført, men at det blir en reell samtale mellom to parter. I den grad man skal ha bidrag fra Stortinget, er vi villig til å være med på å diskutere det.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
La meg nok en gang få uttrykke min store glede for at vi har denne debatten i dag. Men så er det jo opposisjonens prerogativ å være utålmodig. Vi vet også, tror jeg, at reformer tar tid å implementere, og det tar tid før de får effekt. Slik er det jo, og det er livets lodd for oss kunnskapspolitikere at vi ikke nødvendigvis kommer til å se de store resultatene av den jobben vi gjør i løpet av den fireårsperioden eller åtteårsperioden vi holder på med det. Men det er nå likevel litt avstand mellom det å være en litt utålmodig opposisjon i utgangspunktet og det at man på en måte legger til grunn at vi virkelig ikke kommer til å se de endelige effektene av denne reformen før det har gått 40–50 år, fordi man ikke ønsker å stille krav til de lærerne som er i skolen i dag. Når Utdanningsforbundet, som organiserer de aller fleste lærerne i Norge, er veldig tydelig på at de ønsker rett og plikt til videre- og etterutdanning for sine medlemmer, lurer jeg på: Er ikke læringen til de elevene som har allerede ansatte lærere, like viktig som de elevene som får nytilsatte lærere?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
I en situasjon med store debatter om ressursbruken i skolen, mener jeg og Fremskrittspartiet at dette er et noe tynt grunnlag å lovfeste noe på, som i beste fall har en viss positiv effekt, men som er veldig dyr, og som kommunene oppfatter som utfordrende. Vi ønsker ikke å gjøre noen grep når det gjelder tospråklig undervisning, men jeg lar den debatten ligge nå. Statsråd Halvorsen sa at det var noen her som ga inntrykk av at dette var helt nytt. Ja, vedtaket vi gjør i dag, er historisk – det er helt nytt. Vi sier at allmennlæreren skal fases ut, og derfor er dagens vedtak historisk. Dette er resultatet av en prosess, først og fremst på venstresiden. At statsråden ikke vil gå i seg selv og ta selvkritikk på det som venstresiden tidligere har ment, får vi bare ha respekt for. Saksordfører Tajik var også inne på at Fremskrittspartiet og Høyre vil lage en ramme for å offentliggjøre det faglige nivået på lærerne. Når vi vet at det aller viktigste parameteret for kvalitet og utbytte av skolen er nettopp lærernes faglige kompetanse, mener vi at det ikke er urimelig at foreldrene og elevene har tilgang til informasjon om hvilken kompetanse lærerne har. Vi er enige om at det er det viktigste kvalitetsparameteret, men vi er uenige om hvorvidt foreldrene skal få vite hvilket nivå dette kvalitetsparameteret ligger på. Det får vi bare være uenige om. Når det gjelder Utdanningsforbundet, har i hvert fall ikke jeg påstått at de var for lovformuleringen som vi ønsker. Det jeg har sagt, er at Utdanningsforbundet er tydelig på at de ønsker en rett og en plikt til etter- og videreutdanning. Med en slik rett og plikt til etter- og videreutdanning ville det på sikt være mulig å få til. Kanskje ikke på fem år, men i hvert fall på mindre enn 40 år, som dette ellers ville ta av tid å få implementert.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
La meg begynne med å si at jeg synes saksordfører Trine Skei Grande redegjorde for dette – både saken og ikke minst opposisjonens innvendinger – på en veldig flott måte. Jeg skal dermed prøve å være kort. Jeg har alltid rett, men det er sjelden jeg står på denne talerstolen og er så sikker på å ha rett som i dag. Dette er en sak hvor man må lete med lys og lykte for å finne en eller annen krabat som er enig i den innstillingen som nå ligger på bordet – ikke bare i den opprinnelige innstillingen, men også i det litt mindre mistillitsforslaget som kom på bordet i dag – og da mener jeg langt inn i de rød-grønne partiene. Det er ingen entusiasme å spore fra noe hold. Har vi ikke viktigere ting å bruke tiden på, både i dette hus og i departementet, enn dette? Nå er det rundt 70 år siden studentsamskipnadsloven ble vedtatt i dette hus. Den har gjeldt på rundt 40 studiesteder i 70 år, med fantastiske resultater – med et velferdstilbud for studentene som er bygd opp i denne perioden, som på mange måter velferdsstaten har mye å lære av. Én gang på 70 år har det gått galt, i Narvik. Jeg kan like godt si det, alle vet at det er det det er snakk om. Men der var det altså voteringene som gjorde at det gikk galt, de var enstemmige. Dagens lovforslag ville ikke hatt noen effekt i Narvik, det hadde blitt akkurat like bra eller dårlig, uansett. Vi sitter altså igjen med en lov som ingen er for, og som ikke ville ha hatt noen effekt på det eneste eksempelet de rød-grønne politikerne klarer å dra fram. Uten å frita noen fra ansvaret – for det er klart at de rød-grønne politikerne som i dag stemmer for mistillit til studentene, har ansvaret – viser dette at det er et mørkt kontor i Finansdepartementet i dette landet som har mer makt enn godt er. Med det gir jeg meg.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
Jeg noterer meg at statsråden sier at man tar ut studentboliger fra loven, og når det gjelder lovteksten, er det for så vidt riktig, men da kommer vi til spørsmålet om hvorvidt store låneopptak fortsatt skal omfattes av denne bestemmelsen. Akkurat nå ser man vel neppe på hva pengene skal brukes til. Da er mitt korte spørsmål: Hvor stort er et stort låneopptak, og hvem skal vurdere hva som er et stort låneopptak?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
Statsråden har for så vidt delvis rett i – og det er jeg enig i – at det var det norske kontoret i Finansdepartementet, som statsråden kjenner mye bedre til enn meg, som delvis står bak dette forslaget. Da lurer jeg på: På hvilken måte ville det som vi vedtar i dag, gjort at vi kunne ha unngått situasjonen som var begrunnelsen, ifølge statsråden, for denne endringen, nemlig de problemene man fikk ved Studentsamskipnaden i Narvik?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
Jeg vil gjerne takke komiteen for en god og konstruktiv diskusjon. Avslutningsvis vil jeg gjerne ta opp en digresjon i diskusjonen, men det er for meg en viktig digresjon. Derfor vil jeg gjerne klargjøre den. Jeg oppfatter at representanten Tord Lien og jeg fortsatt er uenige om hvordan morsmålsopplæringen fungerer i skolen – derfor tar jeg opp dette. Mange tror at morsmålsopplæringen i dag fungerer som den gjorde før. Da jeg gikk på skolen, tidlig på 1990-tallet, fikk man opplæring i morsmålet for å lære morsmålet. Det betyr at jeg da hadde undervisning i urdu for å lære urdu. Det endret man på i 1998, da Jon Lilletun var statsråd. Han la fram en stortingsmelding som het Morsmålsopplæring i grunnskolen, der han understreket: «Morsmålet skal(…) være et redskap for begrepsutvikling, for kunnskapstilegnelse og være et grunnlag for innlæring av norsk.» (…) Da endret man innretningen på morsmålsopplæringen, slik at det handlet om å lære norsk. Det står også eksplisitt i læreplanen for opplæring i morsmålet: «Det følger av premissene for morsmålsopplæringen at læreplanen i morsmål for språklige minoriteter er en overgangsplan som bare skal nyttes til elevene kan følge opplæringen etter den ordinære læreplanen i norsk.» Det er det som det betyr at morsmålsopplæringen skal fungere læringsstøttende i norsk. Representanten Lien viste også til forskning og påpekte at det er lite forskning på dette området. Det har han dessverre rett i. Spesielt når det gjelder forholdene i Skandinavia, har vi lite forskning på hvordan morsmålsopplæringen fungerer, og hvordan man eventuelt kan gjøre den bedre, slik at den i enda større grad fungerer læringsstøttende i det språket elevene tross alt skal lære å bruke i skolen, som i vår sammenheng er norsk. Man har en del forskning fra andre land, og jeg vil varmt anbefale rapporten som NOVA laget i 2007. Der har de gått gjennom den forskningen som finnes fra en rekke andre land. Der påpeker de at konklusjonen fra de større studiene man har på dette området, varierer fra ingen effekt – altså null effekt – til positiv effekt, hvis tiltaket varer over lengre tid. Men det som er felles for alle studiene, er at man ikke kan dokumentere at morsmålsopplæringen går på bekostning av minoritetselevenes norskspråklige ferdigheter eller skoleprestasjoner. Konklusjonen viser altså at enten fungerer ikke morsmålsopplæringen, eller så fungerer den positivt, men det er ikke grunnlag for å påstå at den fungerer negativt. Men jeg ser gjerne at man forsker mer på dette.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
Samfunnsreformene har nå nådd utdanningssektoren, og regjeringen har tatt omfattende grep på utdanningsfeltet. Sykdom og problemer krever løsninger fra flere tjenester, og meldingen legger opp til økt samarbeid, bredere felles kunnskapsgrunnlag, teknologi som verktøy og mer fleksibilitet, uten å gi avkall på kunnskap i enkeltfag. Det er bra! Ansatte i velferdstjenestene er for Arbeiderpartiet bærebjelker i velferdssamfunnet. De bærer mitt nyfødte barnebarn varsomt til verden. De bærer tungt når døende skal pleies. De bærer mye når personer med sammensatte, langvarige og kroniske sykdommer eller omfattende sosiale problemer skal ha behandling, omsorg og oppfølging ut fra en individuell vurdering. Norge er i verdenstoppen når det gjelder kvalitet i velferdstjenester på mange områder, og dette grepet forsterker og forbedrer. Ansatte har viktige oppgaver: helbrede, lindre, gi håp og innhold i hverdagen og bidra til at den enkelte kan ta ansvar for egen helse, økonomi, våre nærmeste og våre hverdager. De skal være der når vårt eget ansvar ikke strekker til – sånn er Norges velferdsmodell. Ansatte forvalter mer enn fag, engasjement og profesjon. De har et samfunnsoppdrag som forvaltere av fellesskapets ytelser. De skal bidra til mer sosial likhet og gode, forutsigbare og likeverdige tjenester i møte med den ene og i organiseringen av tjenestene, enten det er sykehusinnleggelser, medisiner, bostøtte, dagpenger, barn, rehabilitering eller hjelpemidler. Realiseringen av dette krever evne til etisk refleksjon, samarbeid og ikke minst kunnskap. Forvaltnings- og trygdefaglig kunnskap er derfor nødvendig i alle utdanningene. Kunnskap om barn og unge omtales under kapitlet «Barnevern», og det pekes, helt riktig, på at det ikke bare er barnevernet som har ansvar for barn og unge. Alt helsepersonell, ansatte i Nav, på sykehus og etter hvert også ansatte i kriminalomsorgen har lovmessig forpliktelse til å vurdere barns behov. I lov om folkehelse er det ikke nedfelt, men skal man bryte uheldige mønstre, er barndommen viktig, spesielt for å oppnå samfunnsmålet om utjevning av sosiale forskjeller i helse og levekår. Jeg ber statsråden ta med seg at barns behov tas med videre i oppfølgingsarbeidet. Barns behov er ikke en fagkrets for spesielt interesserte. Det er gledelig at universitetene i Stavanger, Nordland og Agder har gått sammen om forskningsbasert utvikling av profesjonsutdanningene. Universitetet i Agder har også gode erfaringer med å drive forskning i et tett samarbeid mellom brukere, forskere og ansatte i praksisfeltet. Brukere er nemlig også ansatte og omvendt. Dette er viktig i arbeidet med å styrke profesjonsutdanningene, og jeg regner med at statsråden kjenner til disse tiltakene. Hvis ikke er herved utfordringen gitt.
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
At antallet eldre i Norge har økt, og vil fortsette å øke i årene framover, er ikke noe vi må se på som et problem. Det er heller et tegn på at vi som samfunn og velferdsstat har lyktes, og at vi har lyktes over tid. Samtidig gir velferdsstatens seire oss nye oppgaver av en betydelig størrelse, som vil påvirke oss alle i årene framover. Og vi trenger en nasjonal dugnad om vi skal lykkes. Stortingsmeldingen, Utdanning for velferd, omhandler en del av løsningen, nemlig utdanning. Det er en stor oppgave i seg selv at om lag hver fjerde ungdom må velge helse og omsorg som yrkesvei i 2025 for å dekke behovet. Til sammenligning velger i dag om lag hver sjette elev en slik yrkesvei. Men hvis vi ikke tilbyr gode utdanninger og studieløp som dekker de faktiske behovene, kan vi heller ikke forvente at studentene skal velge disse. Min påstand er at de unge som vil ta de viktige helse- og omsorgsutdanningene, vil gå på linjer – og programmer – som i dag ikke eksisterer. Slik jeg leser stortingsmeldingen, sier den langt på vei det samme. Men dette betyr ikke at vi mangler gode fagmiljøer, studieløp og forskere i dag, tvert imot. Det betyr kun at oppgavene øker i omfang, og at kravet til samhandling, tverrfaglighet og helhetstenkning blir enda større i årene framover. Ser vi til Universitetet i Stavanger, mitt gamle universitet, er jeg glad for å kunne spore en vilje til å være med på å løse disse oppgavene. UiS har allerede studier innen sykepleie, barnevern og sosialt arbeid, som gir gode muligheter til å bidra positivt i dette arbeidet. Det er ekstra gledelig at den kanskje største iveren for dette er å finne hos UiS-studentene. I sin strategi for UiS fram mot 2025 ønsker studentorganisasjonen StOr at det å skape nye utdanningsløp innen helse, omsorg og geriatri skal være et hovedfokus for universitetet. Den iveren viser også at denne oppgaven ikke bare opptar de eldste generasjonene, men at også min generasjon engasjerer seg, ønsker å delta og vil at en skal lykkes med å løse denne store oppgaven. Framover trenger vi et større fokus på slike initiativ, på fagmiljøene, på både UiS og de andre utdanningsinstitusjonene. Det trengs om vi skal nå målene om samarbeid på tvers av fagmiljøer, om å skape utdanninger som tar høyde for å løse flere oppgaver på en gang samt å fylle begrepet «velferdsteknologi» med reelt innhold. Vi må fortsette å gå til fagmiljøene og studentene for å finne løsningene, og som politikere må vi vise vilje til både å lytte og handle ytterligere.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
Jeg mener at denne meldingen er viktig av mange av de grunnene som flere har vært inne på. Den er viktig når det gjelder Samhandlingsreformen, viktig når det gjelder Helse-Norge, men den er også veldig viktig når det gjelder Utdannings-Norge. Vi hadde en interpellasjon her for noen uker siden om å gjøre ungdom med fullført fagbrev generelt studieforberedt. Det vakte en del harme i en del partier, men jeg mener at med denne meldingen tar vi et steg i den retningen. I St.meld. nr. 44 for 2008–2009, Utdanningslinja, ble universitetene og høyskolene oppfordret til å tilby Y-veien for søkere med fagbrev i helse- og sosialfag. Det er nå nesten to år siden vi behandlet den meldingen i Stortinget, med bred støtte også fra Stortingets flertall, men den oppfordringen har ikke blitt tatt – ingen sånne tilbud har blitt opprettet. Det er derfor veldig gledelig at regjeringen og Stortinget nå er enige om å gjennomføre forsøk med Y-veistilbud for kandidater med yrkesutdanning i helse- og sosialfag, og det at regjeringen også vil stimulere til at forsøk med Y-vei prøves ut for at barne- og ungdomsarbeidere kan få opptak til barnevernspedagog- og førskolelærerutdanning, er også veldig bra. På ingeniørstudiet har man gode erfaringer med Y-veien, og bedrifter melder tilbake at de som har gått denne veien, ofte er noen av deres beste arbeidstakere. Selv har jeg jobbet i e-verkssektoren som fagarbeider. Der ble vi ofte oppfordret av ingeniører og ledelse til å ta mer utdanning og søke jobber oppover i systemet. Ingen av dem som hadde disse jobbene, følte at deres utdannelse eller stilling ble mindre verdt selv om det skulle komme noen med fagbrev eller noen fra «gølvet» opp og inn i de jobbene. Jeg mener at denne kulturen er en bra kultur, og det er også en kultur som de yrkesgruppene som vi diskuterer i dag, har mye å lære av. Vi hører ofte om at det er profesjonskamp og andre ting som dominerer, kanskje særlig i helsevesenet. Jeg mener at det er en type tenkning som står i veien for et godt framtidig helsevesen. Jeg er sikker på at den praktiske og teoretiske erfaringen man har som barne- og ungdomsarbeider eller som helsefagarbeider, gjør at man er godt skikket for høyere utdanning. Det vinner utdanningene, enkeltpersonene og samfunnet på. I dag hopper 50 pst. av helsefagarbeidere av etter to år, og av dem som tar studieforberedende, er det 20 pst. som fortsetter innenfor helsefag, altså som har en interesse for det. Veien om fagbrev blir for lang, og vi går glipp av flinke folk. Det er derfor gledelig at regjeringen nå tar grep for å slippe disse inn på de høyere utdanningene.