Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-12-18:
Opposisjonen har to viktige oppgaver i et demokrati. Den ene er å utgjøre et politisk alternativ, gi velgerne et valg. Den andre er å passe på at Regjeringen følger regelverk og spilleregler. Derfor var det ikke uventet at opposisjonen ville undersøke om Regjeringen hadde fulgt de styringsprosedyrer som skal følges overfor helseforetaket i saken rundt sykehotellet på Radiumhospitalet. Det startet i helse- og omsorgskomiteen med høring av helseministeren. Men da man ikke slo seg til ro med svarene, brukte man sin rett til å reise saken i kontroll- og konstitusjonskomiteen. I dag kan vi konstatere at en samlet komité frikjenner helseministeren, når den sier i innstillingen: «Komiteen understreker at da kontroll- og konstitusjonskomitéen tok saken opp til behandling, var det mange uklarheter og ubesvarte spørsmål i sakens anledning. Slik komiteen vurderer dagens situasjon, er imidlertid de aller fleste og mest sentrale spørsmål i forbindelse med sykehotellprosjektet besvart i ettertid.» Det er representanten Carl I. Hagen som er saksordfører, og derfor er det verdt å merke seg at Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti i en egen særmerknad «viser til at det er stilt mange kritiske merknader om selve behandlingsprosessen, men som de senere begivenheter har avklart». Dette er vel det nærmeste man kan komme en åpen beklagelse fra disse partiene over at man ikke trodde på daværende helseminister da hun sa at hun ikke hadde grepet inn i saken, før den vitterlig havnet på hennes bord gjennom en søknad om utvidede lånerammer. Den gjennomgang som styret i Helse Sør-Øst engasjerte selskapet KPMG til å gjøre av saksbehandlingen og beslutningsprosessen i Rikshospitalet HF, slår kort og godt fast at søknadsprosessen om investeringsmidler ikke ble gjennomført i samsvar med vedtatte prosedyrer. Sykehusets ledelse gikk utover sine fullmakter da PEAB fikk beskjed om å starte byggearbeidet. Måten denne saken ble håndtert på i Rikshospitalet HF, satte både sykehuset, Helse Sør-Øst og staten i en meget vanskelig situasjon. Resultatet ble altså en avtale med Kreftforeningen, slik at sykehotellet kunne bygges og tap kunne unngås, og fordi Helsedepartementet sa ja til søknaden om å utvide lånerammene, unngikk man også at andre og høyere prioriterte investeringer ble berørt. Fremskrittspartiet og Høyre reiser i merknadene spørsmål om ikke et privat engasjement kunne blitt rimeligere og kanskje fungert like bra, og saksordføreren brukte størsteparten av sitt innlegg til å argumentere for det. Ja, det vet vi ikke riktig svaret på. Men i forhold til sakens kjerne ville ikke et privat engasjement forandret det faktum at denne investeringen ikke var blant de prioriterte. Allerede i 2006 ble det presisert fra Helse- og omsorgsdepartementet at også finansielle leieavtaler og investeringsprosjekter organisert etter OPS-modellen er å betrakte som investeringer. Derfor skulle også de inn i prioriteringskøen. En løsning med private investorer var derfor ikke en mulighet som kunne sluppet sykehotellet forbi køen av investeringsbehov, uten å bryte med beslutningsprosedyrene. Derfor er det også kritikkverdig at ledelsen ved Rikshospitalet hadde kontakt med Norlandia Omsorg om denne muligheten, parallelt med at de søkte Helse Sør-Øst om å få godkjent prosjektet. Man kan jo ikke se på investeringer i andres regi annerledes enn investeringer i egen regi når det gjelder å prioritere mellom ulike prosjekter. For uansett hvem som låner, hvem som bygger, eller hvem som driver, vil sykehusets driftsbudsjett bli berørt til sjuende og sist – og det er dette som er poenget. Det er ikke uvanlig at man i en kontrollsak også går inn på tradisjonell politisk uenighet. Da blir det repetisjoner av en debatt om, i dette tilfellet, privat engasjement i helsevesenet, som i denne saken handler om drift og bygging av sykehotell. Men det er en debatt om noe annet enn det som kontrollsaken dreier seg om, for den må dreie seg om hvorvidt Regjeringen har opptrådt i henhold til det regelverket man skal opptre etter, og ikke om man er enig eller uenig i de politiske valgene, f.eks. å bruke private eller drive i egen regi. Styringen av helsevesenet er noe av det mest krevende vi kan tenke oss. Det kan ikke aksepteres at noen forsøker å ta seg til rette og ikke respekterer de prosedyrer og de rammer som de styrende organer har satt. Derfor synes jeg det er oppsiktsvekkende at Fremskrittspartiets og Kristelig Folkepartis representanter ikke er med på de merknadene hvor måten dette ble gjort på i Rikshospitalet HF, blir kritisert.