trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2005-06-14:
Så lenge denne statsråden har sittet som leder av Forsvarsdepartementet, har det vært problemer med regnskapene – hvert eneste år. Enten har de blitt underkjent, eller så har de blitt godtatt under sterk tvil – så også i 2004. Har nå statsråden oversikt over og styring på økonomien så langt i 2005? Og hva er hennes prognose for 2005? Kan hun garantere at regnskapet for 2005 vil gå i balanse i forhold til de grep hun nå har beskrevet for oss?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2005-06-14:
Jeg skal love å være kort. Jeg utfordrer igjen statsråden til å svare meg, og hennes svar bør i grunnen også kunne være kort. Jeg må si at jeg føler meg erfaringsmessig svært usikker og ubekvem med hensyn til de svarene statsråden har gitt til både Kjetil Bjørklund og meg vedrørende: Hva er «stoda» rundt regnskapet i 2005? Det er overskridelsene vi snakker om her i dag. Det er det som er saken. Derfor er det svært viktig å få vite nå: Hvordan går dette? Føler statsråden at hun har taket på dette? Føler hun at de grep hun nå har tilkjennegitt at hun har foretatt, er gode nok? Hvor står vi i dag, i 2005? Hva blir resultatet i 2005?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-14:
Replikantens spørsmål var enkelt, men svaret var ikke så enkelt. Jeg vil gjøre det enklere for statsråden å svare: Greier Forsvaret å holde seg innenfor budsjettet for 2005?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-14:
Jeg konstaterer at representanten Engeset mener at det er enkelte her som lever i fantasiens verden. Det er mulig, men slike karakteristikker har dessverre en stygg tendens til å slå tilbake. Det blir litt underlig når den samme representanten tar Riksrevisjonens gjennomgang av regnskapet for 2004 til inntekt for det valget som forsvarsministeren gjorde, om å skyve ansvaret ned til enkelte kapitteleiere. Jeg kan ikke se at Riksrevisjonen har berørt dette på noen måte. Det er jo ingen her som bestrider at Hærens og FLOs kapitteleiere hadde et ansvar. Spørsmålet er hvem som tar det overordnede ansvar. Forsvaret brukte for mye penger i 2004, mer enn man rent faktisk hadde. Dette synliggjør at det ikke har vært tilstrekkelig økonomisk styring i Forsvaret de siste årene. Det er forsvarsministerens – og for så vidt Høyres – ansvar. Jeg kan ikke se at Riksrevisjonen har berørt spørsmålet om det overordnede ansvar. Så vil jeg gjerne sitere fra en komparativ analyse av det danske og norske forsvar som ble lagt fram for en stund siden, som er knyttet til flaggskipet de senere årene, nemlig behovet for de store investeringene. Det står: «Investeringsandelen målt i kroner er betydelig høyere i Norge enn i Danmark. Gjennom de siste åtte årene har forskjellen vært på 4-5 mrd per år. Ut fra dette skal Norge ha en materiellpark som er verdt ca. 34 mrd mer enn danskenes, men hvor disse økte verdiene ligger er ikke åpenbart.»
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2005-06-14:
5. april i år vedtok Stortinget å be Regjeringen om å legge fram en egen sak om hvordan en kunne gjenvinne overordnet kontroll over økonomien i Forsvaret. Da tenkte en ikke på St.meld. nr. 29, som bare omhandler ett års merforbruk – nemlig 2004 – da tenkte en ikke på kommentarer i revidert nasjonalbudsjett, og da tenkte en ikke på de årlige rapportene fra Riksrevisjonen. Da tenkte Stortinget på en egen sak om hvordan en kunne gjenvinne overordnet styring og kontroll med Forsvarets økonomi. Mitt enkle spørsmål til statsråden er: Når kan Stortinget forvente at Regjeringen vil følge opp det vedtaket?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2005-06-14:
Jeg har i grunnen forståelse for at Høyre har behov for å angripe med litt grovkornet ammunisjon i denne saken. Det ville vel alle partier hatt etter fire år med ansvaret for en sektor med det resultatet vi står overfor i dag. Når hr. Lønning ønsker å avblåse debatten om et merforbruk på over 1 milliard kr i 2004 ved å henvise til at Riksrevisjonens rapport for 2004 er mer nyansert enn tidligere, blir jeg overrasket, all den tid Riksrevisjonens rapport fra året før faktisk underkjente regnskapet. Da skal det ikke mye til før den neste rapporten blir litt mer nyansert. Jeg skjønner for øvrig at Høyre har behov for å angripe. Jeg skjønner også at de trekker fram de ulike regjeringsalternativene. Men da er spørsmålet tilbake sjølsagt: Hvorledes har Høyre tenkt å forholde seg til et fremskrittsparti som de fram til i dag har latt som ikke eksisterer? Det er jo et parti som er der som en realitet, som kanskje vil komme tilbake etter valget og være større enn det største partiet i regjering, og som Høyre må forholde seg til også i neste periode. Hvordan skal de forholde seg til et slikt fremskrittsparti? Det jeg stiller spørsmål ved, er følgende: Sjøl om en er for omstilling, hvilken privat bedrift med samme type resultat som det man har oppnådd i Forsvaret, ville ikke være villig til å se på tempoet i omstillingen, på kravene som er stilt, på måten nedbemanningen er foregått på, og på måten omstillingen er foregått på? Men her i huset og innenfor Forsvaret – nei.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2005-06-14:
Jeg er helt enig med representanten Lønning i at dette er en av de mest omfattende omstillingsprosesser innenfor offentlig sektor man har sett. Desto viktigere er det at en har vilje til å gå igjennom prosessen underveis for å se om det har skjedd feilskjær, for å se om kursen bør korrigeres, for å se om det er noe som bør gjøres annerledes. Viljen i denne salen hos regjeringspartiene og Arbeiderpartiet – delvis – til å gjøre det er svært liten. Og det overrasker meg, for i enhver privat bedrift tror jeg de ville hatt den viljen. Det er mye fornuftig i Fremskrittspartiets forsvarspolitikk, og saklig sett står Fremskrittspartiet og Senterpartiet sammen om en god del knyttet til forsvarspolitikken. Men mye tyder på at den regjeringen som i dag sitter, ikke har oppdaget hvor avhengig den kan komme til å bli av nettopp Fremskrittspartiet, og hvor avhengig den kommer til å bli av å forholde seg til Fremskrittspartiet i en eventuell ny periode. Når det for øvrig gjelder min ordbruk: Jeg vet utmerket godt hvor balansepunktet i Stortinget går, og de ord jeg uttrykte, var at det «inngir ikke tillit».
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2005-06-14:
Flere har vært inne på Golf-prosjektet, og statsråden var også inne på det med å få styring på økonomien. Spesielt vises det til leveranseprosjekt 2, som det vel kalles, LP 2, som er andre fase av Golf. Jeg har da følgende spørsmål: Blir LP 2 i Program Golf lagt fram for Stortinget? Og når vil dette i så fall skje?
Martin Engeset (Høyre), 2005-06-14:
Jeg beklager å konstatere at denne debatten allerede er blitt meget, meget springende. Det skal ikke legges presidenten til last, det får vi ta skylden for alle sammen. Men disse sakene griper på ulike måter inn i hverandre. Når det i den innstillingen vi nå behandler, er forslag til vedtak om å kjøpe tilbake Lista, må jeg bruke noe tid på å kommentere de forslagene som ligger der. Dersom Lista skal kjøpes tilbake, vil dette medføre betydelige kostnader for staten. Hvor store disse kostnadene blir, kan ikke fastslås før etter forhandlinger med eier av eiendommen. Hvis et av forslagene som er fremmet, skulle få flertall, vil det medføre at selger kommer i en monopolsituasjon og kan diktere den prisen han måtte ønske. Er dette en fornuftig bruk av folks skattepenger? Hvis staten skal være i stand til å kjøpe noe, må det også være en selger som er villig til å selge, med mindre staten på en eller annen måte skulle ta i bruk Grunnlovens bestemmelser om ekspropriasjon, men det er vel noe spesielt i denne saken. I tillegg til kostnadene med å få eiendommen tilbake kommer betydelige kostnader til oppgradering og vedlikehold, som Lista Flypark i dag har ansvar for. Og ikke nok med det: I tillegg vil det påløpe ekstrakostnader ved tilbakeføring til kommunen. For vi må vel anta at en hvilken som helst kommune vil utnytte at Stortinget har pålagt Regjeringen å selge eiendommen til kommunen – de fleste lokalpolitikere har vel et visst næringsvett. Lista Lufthavn AS fikk i 1996 forkjøpsrett til store deler av eiendommen. Er det da meningen at de skal kjøpes ut fra denne retten? De har fortsatt forkjøpsretten i behold. I så tilfelle vil dette medføre ytterligere kostnader. I motsatt fall er det bare å ta til etterretning at én privat eier, Lista Lufthavn AS, er akseptabel, mens en annen, Lista Flypark AS, ikke er det. En slik fremdrift vil i beste fall medføre betydelige forsinkelser i arbeidet med å få til ny næringsutvikling på Lista. I verste fall kan denne saken bidra til at dette arbeidet stopper helt opp eller blir betydelig svekket. Jeg mener at alt dette taler for at det er en særdeles dårlig bruk av folks skattekroner å bruke dem på tilbakekjøp av Lista flystasjon. Jeg vil også minne om at de inntektene Stortinget forutsatte av salg av forsvarseiendommer, har gitt merinntekter på netto 1 milliard kr. Dette er penger som har blitt brukt til å videreutvikle og drifte Forsvaret. Dette kommer altså i tillegg til de betydelige innsparinger Forsvaret oppnår gjennom mindre årlige driftsutgifter, for Lista alene dreier dette seg om 56 mill. kr i årlige sparte driftsutgifter på grunn av salget.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-14:
Jeg vil innledningsvis bemerke at jeg ser det som svært gledelig at Riksrevisjonen så klart fastslår at med Golf er det etablert et betydelig bedre grunnlag for et fullstendig, nøyaktig og pålitelig bevilgningsregnskap enn det vi hadde tidligere. Jeg er likeledes svært godt fornøyd med at Riksrevisjonen sier at først når Golf fase II er gjennomført, med bl.a. løsning for internregnskap, kan det forventes at Forsvarets militære organisasjon har tilgjengelig et hensiktsmessig verktøy for å følge opp de kravene til økonomistyring og kontroll som følger av bevilgningsreglementet og økonomireglementet. Dette er viktig fordi Regjeringen og Arbeiderpartiet har stått sammen om å støtte Golf-prosjektet. Og skulle vi ha fortsatt med 80 regnskapsførende enheter, slik Forsvaret selv hadde, hadde vi ikke hatt mulighet til å tilfredsstille økonomireglementet. Når det er sagt, vil jeg si at det i det regelverket som er mellom storting og regjering, er klart at prosjekter over en viss størrelse, kategori 1-prosjekter, skal legges fram for Stortinget. Er prosjektene mindre, er det uansett viktig at de omtales overfor Stortinget, og slik omtale vil komme til høsten.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-14:
Jeg legger betydelig vekt på Riksrevisjonens merknader. Den økonomirevisjonen som Riksrevisjonen har gjennomført, både for 2003 og for 2004, har skjedd i nær kontakt med Forsvarsdepartementet, og Riksrevisjonens kommentarer tillegges betydelig vekt. Det er derfor svært gledelig at Riksrevisjonen i regnskapet for 2004 har merket seg en rekke områder med forbedringer i forhold til 2003. Det at vi tok belastningen med å skifte fra 80 regnskapsførende enheter til én, for å tilfredsstille økonomireglementet, har gitt betydelige innkjøringsproblemer – det er det ingen tvil om. Det viste også gjennomgangen av regnskapet for 2003. Det at indikatorene peker i riktig retning, og at det er gledelige forbedringer, viser at det harde arbeidet som Forsvaret har lagt ned for å bringe forholdene under kontroll, har gitt positive resultater, og vi vet allerede at for 2005 har man tatt et betydelig steg i riktig retning i forhold til det som var situasjonen da regnskapet for 2004 ble gjort opp.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-14:
Vi er nå i juni 2005. Det formelle svaret kjenner vi når regnskapet er gjort opp i begynnelsen av januar 2006 og Riksrevisjonen har gjennomført sin evaluering. Men det vi kan si på det nåværende tidspunkt, er at flere av de områdene som Riksrevisjonen hadde merknader til i 2003, har blitt betydelig forbedret i 2004. I tillegg vet vi at på en del av de områdene som Riksrevisjonen hadde merknader til i 2004, bl.a. lønnsområdet, er, offisielt uttalt fra Forsvarsstaben, problemene løst for 2005. Det er det som er viktig, at man jobber seriøst for å gi den styringen som kreves. Og selvfølgelig er retningslinjene til forsvarsledelsen at de budsjetter som er bevilget, skal holdes.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-14:
Jeg antar at det svaret er kjent for Stortinget, for Regjeringen har sagt at vi tar sikte på å legge fram en sak i løpet av høsten 2005. Den saken vil selvfølgelig inneholde viktige tiltak og ikke minst en oppsummerende erfaring ut fra det vi nå har lært, ikke bare gjennom denne meldingen, men også gjennom det som er lagt fram i revidert, og det som er kommet fram i Riksrevisjonens evaluering av 2004-regnskapet. Men det jeg vil si, er at en i en slik sak fra Regjeringen selvfølgelig også vil understreke betydningen av å fortsette med de omstillingsmål og med den kurs, som Gunnar Halvorsen var inne på, som denne regjeringen har satt, i tett samarbeid med Arbeiderpartiet. Og et av de mer interessante spørsmål i forhold til alternative regjeringskonstellasjoner, vil jo bli om Senterpartiet og SV like fast kan understreke viktigheten av den kurs som denne regjeringen har holdt, og som Gunnar Halvorsen understreket nødvendigheten av å fullføre.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-14:
I mitt replikksvar til Gunnar Halvorsen beskrev jeg ganske kort det som er dagens ordning, nemlig at kjøp over en viss sum legges fram for Stortinget for vedtak, mens kjøp under en viss sum får en omtale. Stortinget kan uttale seg, men ikke nødvendigvis gjøre konkret vedtak. Det er gjeldende ordning. Det betyr ikke at ikke Stortinget uansett vil få en anledning til i forbindelse med budsjettet til høsten å gi uttrykk for hva de faktisk mener om Golf fase 2. Og så legger jeg selvfølgelig til grunn at Arbeiderpartiet, som i denne saken har utgjort et viktig flertall, sammen med Regjeringen, også ser behovet for å ha et høyt tempo rundt neste fase av Golf, fordi ikke minst Riksrevisjonen så klart gir oss støtte i at dette er en nødvendig fase for å løse en del av de utfordringene som Riksrevisjonen har pekt på, og utsettelse her vil selvfølgelig bety utsettelse med å kunne innfri noen av de krav som Riksrevisjonen har stilt.
André Oktay Dahl (Høyre), 2005-06-14:
Denne debatten har i stor grad foregrepet de tre andre sakene vi skal behandle senere i kveld, noe som for øvrig gjør det upraktisk at vi ikke har replikker, slik at vi kunne fått brakt av veien de verste misforståelsene underveis. De er både fremført i media og gjentatt i debatten i dag. Representanten Engeset har allerede klargjort Senterpartiets noe spesielle tilnærming, nemlig at kutt på minst 200 mill. kr til FLO skulle ha innebåret bedre økonomistyring, samtidig som Senterpartiet tidligere, i likhet med enheten selv, har ment at nedbemanning har vært det største problemet. Det må sies å være en ganske interessant form for dobbeltkommunikasjon. Gjentakelsen om generalinspektøren i Hæren og FLO-sjefens syndebukkrolle har blitt tilbakevist av Riksrevisjonen, som presiserte hvem som har det faktiske ansvaret, som andre grener av Forsvaret tok. Det er også gjort til et poeng under debatten hvor viktig det er å kjøpe Lista tilbake, hvor lite som skjer der, og at det er ulike virkelighetsoppfatninger i denne salen. Da synes jeg det er grunn til å lytte til hva kjøperen i går sa til Farsunds Avis under overskriften «Her skjer det masse». For det kjøperen sier, er: «Alle har lov til å mene noe om Lista Flypark, og om salget, driften og de utleggene som staten har hatt. Men jeg blir oppgitt når de i tillegg kommer med slike uttalelser. De er helt grunnløse. Ingen; hverken lokalpolitikere eller rikspolitikere har spurt oss hva som skjer her.» Inneværende driftsår regner han med å oppsummere 6 000 gjestedøgn på overnattingsdelen og regner med at han for neste år allerede har booket inn nye 5 000 gjestedøgn. Han sier videre: «Aktivitetene er mange. Politiet er en fast god kunde på konferansesenteret. Man har hatt tyske flyklubber, mikroflystevner, ungdomsleire og korps og sangkor på kundelisten.» Når man leser dette, gir det grunn til å sette spørsmålstegn ved virkelighetsoppfatningen til dem som ønsker å bruke statlige midler på noe som ser ut til å fungere aldeles utmerket. Så da går egentlig spørsmålet tilbake til dem som mener at det er viktig å sikre utvikling på Lista: Hva med å lytte til dem som allerede har kjøpt Lista og mener at det foregår en enorm utvikling der? Hva med å ta en titt på lokalavisen fra i går?
Inge Lønning (Høyre), 2005-06-14:
Tidligere i denne debatt ble det sagt fra presidentplassen – det var før stafettvekslingen fant sted – at glede er det ikke for mye av i dette hus. Jeg kom til å assosiere det med et skriftsted, hvor det står at det er større glede i himmelen over én synder som vender om, enn over nittini rettferdige som ikke trenger omvendelse. Slik er det i himmelen, men Stortinget er ikke himmelen. I denne sal er det vesentlig større konkurranse om å befinne seg blant de nittini rettferdige. Jeg registrerer at etter at Stortinget har anmodet sitt eget kontrollorgan, Riksrevisjonen, om å fremskynde gjennomgangen av regnskapet for 2004, og har mottatt en meget nyansert gjennomgang, er det noe som for deler av opposisjonen har gått hus forbi. Det synes jeg er oppsiktsvekkende, at ikke Stortinget selv interesserer seg for hva Stortingets kontrollorgan sier. Når Stortingets kontrollorgan slår fast, på bakgrunn av den debatt som har vært bl.a. i dette hus, at FMOs enheter uansett har et selvstendig ansvar for å ha oversikt over enhetens samlede forpliktelser, er det pussig at tre partier bruker mesteparten av sin taletid i denne debatt til å videreføre en ganske meningsløs debatt om det forløpet som har vært i mellomtiden. Det burde være helt overflødig. Jeg registrerte også at representanten Arnstad anklaget Arbeiderpartiet for unnfallenhet. Det er en karakteristikk som det ikke er så vanlig å utveksle blant forlovede, men jeg skal overlate til de to partene å finne ut av hvorledes kommunikasjonen skal arte seg i tiden fremover. Mer oppsiktsvekkende er det når den samme representant fra Senterpartiet, som selv har vært statsråd i en regjering, sier fra Stortingets talerstol at Regjeringen de siste fire år ikke har håndtert forsvarspolitikken på en måte som inngir tillit. Det er jo alminnelig at den som bruker slike uttrykk i Stortinget, anser seg forpliktet til å ta et minstemål av ansvar for den språkbruk man anvender. Men her må det vel være riktig på grunnlag av debattens forløp å si at i alliansen mellom SV, Fremskrittspartiet og Senterpartiet – det er jo i seg selv en bemerkelsesverdig allianse – er det et betydelig misforhold mellom stridsevnen og støynivået.
Inge Lønning (Høyre), 2005-06-14:
Marit Arnstad var av en eller annen grunn opptatt av Fremskrittspartiet. Det var kanskje på tide at hun oppdaget at i den sak som er til behandling her, går Senterpartiet og Fremskrittspartiet smukt hånd i hånd. De formulerer seg på samme måte og er opptatt av de samme problemstillinger. Jeg har ikke ønsket å sette noe punktum for debatten om økonomistyring i Forsvaret, selvsagt ikke. Jeg har ønsket å sette et punktum for det sidesporet som alliansen Fremskrittspartiet, Senterpartiet og SV har kjørt denne debatten inn på, og som Riksrevisjonen har tillatt seg å peke på er et sidespor. Derfor synes jeg det er underlig at disse tre partiene gjør som damen i folkeeventyret: De insisterer på å klippe, klippe, til tross for at Stortingets eget kontrollorgan egentlig allerede har satt punktum for den debatten. Marit Arnstad formulerte seg nå betydelig mer moderat da hun satte søkelyset på de fire år som denne regjeringen har hatt ansvaret for forsvarspolitikken. Det setter jeg pris på. Samtidig finner jeg grunn til å understreke at denne regjering aldeles ikke har noe å skamme seg over når det gjelder forsvarspolitikken i denne fireårsperiode. De problemene som er oppstått i tilknytning til økonomistyring i en ekstremt krevende omstillingsfase, en omstilling som er langt mer omfattende enn det noen offentlig etat i Norge noensinne har gjennomgått, er reelle problemer. Dem tar vi på alvor. Riksrevisjonen har pekt på at det fremdeles er nødvendig med forbedringer. Når det gjelder prosessen, og når det gjelder det norske forsvarets evne til å løse sine oppgaver, står vi i dag langt bedre rustet enn det vi gjorde for fire år siden. Det er vel det dette huset burde interessere seg for. Stortingets ansvar er tross alt å bidra til at Kongen, dvs. regjeringen, kan løse de oppgaver Kongen etter Grunnloven er pålagt når det gjelder å ivareta norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-24:
På vegne av representantene Bjørn Jacobsen, Audun Bjørlo Lysbakken og meg sjøl vil jeg sette fram forslag om tiltak for en mer aktiv norsk EØS-politikk.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-24:
Jeg tror jeg vil begynne med å definere hva slags frihet det er som er viktig for SV. For SV er det f.eks. viktig når det gjelder eldreomsorgen, at de eldre sjøl skal ha større frihet til å være med og definere sine behov. Så er det viktig for SV at de eldre, når de har fått innvilget hjelp, skal ha muligheter sjøl til å kunne styre deler av denne hjelpen. Hvis man f.eks. har fått innvilget hjelp til å vaske gulv, men trenger å gå og handle, bør man sjøl kunne få lov til å disponere tida friere enn i dag. Så er det viktig for SV at de eldre gis frihet til å klage, og at man får en reell mulighet til f.eks. å bytte ut vedkommende hvis man får noen hjem som skal hjelpe til med å dusje, og som man ikke hæler å ha med seg i dusjen, eller hvis vedkommende ikke gjør den jobben som skal gjøres, slik at det er en reell klageadgang. Dette er reell frihet. Det er dette eldre mennesker etterspør. Høyres frihet går jo ikke ut på at eldre folk skal få velge. Nei, Høyres frihet går ut på at det er noen som skal definere at man f.eks. skal få to timer. Da skal man få vasket x antall kvadratmeter på den tida. Skal man få velge om man vil gå i butikken hvis man heller trenger det? Nei, det skal man ikke få velge. Skal man få velge hvis man trenger noe mer hjelp? Nei, det skal man ikke få velge. Det eneste man skal få velge, er at det er et privat firma som skal vaske gulvet på de samme oppgitte minuttene. Den som fremmer standardisering og markedstenking og benchmarking, slik som Regjeringa gjør, fremmer byråkrati, detaljstyring og begrensninger i valgfriheten og overstyring. Konkurranseutsetting forutsetter nemlig at man har forhåndsdefinert tjenesten detaljert. Man skal gå hjem til gamle folk med stoppeklokka i hånden, der man på forhånd har fått beskjed om hva man skal gjøre, og hvor lang tid det tar. En skal f.eks. bruke ti minutter til å gå på do, og det å dusje tar 25 minutter, og det var det. Dette er på en måte testspørsmålet på om man ønsker ordentlig valgfrihet. Den som ønsker ordentlig valgfrihet, må altså prioritere velferden og det offentlige tjenestetilbudet foran f.eks. skattelette. Jeg merker meg at ingen fra Høyre har vært oppe i dag og referert til den nye undersøkelsen som Asplan Viak har gjort, som viser at privatiseringen gjør velferden dyrere og øker byråkratiet. Det å ha offentlig omsorg er ubyråkratisk, rimelig og gir større gevinst over tid. Det hadde vært riktig om Høyre hadde gått i bresjen for å gi kommunene økonomisk mulighet til å tilby et bredt spekter av tjenester til f.eks. eldre i dag, og at man når man gjennomfører vedtak om konkurranseutsetting f.eks. av hjemmehjelpstjenester, slik som man har gjort her i Oslo, ikke nekter de kommunalt ansatte å være like fleksible som de private er når de har vunnet et anbud.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-24:
På vegne av representantene Kristin Halvorsen, Rolf Reikvam og meg selv vil jeg framsette et privat forslag om å innføre gratis skolemåltid i grunnskolen.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2005-05-24:
På vegne av representantene Karita Bekkemellem Orheim, Gunn Karin Gjul og meg selv vil jeg framsette et forslag om å forhindre internettrelaterte overgrep.
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2005-05-24:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Dette er svært positivt, og det er etter min mening både offensivt og visjonært. Jeg har registrert at modernisering av offentlig sektor er høyt prioritert av den sittende regjering. Der er valgfrihet et viktig virkemiddel for å oppnå en mer brukertilpasset offentlig sektor. For meg er det et avgjørende poeng at innføring av valgfrihet betyr å myndiggjøre mennesker – det at flest mulig kan ta beslutninger som er så viktige i hver enkelts liv. Den valgfriheten vil jeg skal gjelde for alle, ikke bare for noen få som alltid vil ha råd til å kjøpe seg valgfrihet. Et annet poeng som for meg er viktig, er det lokale selvstyret. Det skal være den enkelte kommunes eget valg om de vil innføre friere brukervalg i eldreomsorgen, innføre fritt skolevalg eller på annen måte styrke innbyggernes valgfrihet og innflytelse over tjenestetilbudet. Vi begynner å få en lang rekke eksempler, både fra store, mellomstore og små kommuner, på at det er mulig. Jeg er svært glad for at Regjeringen vil stimulere til at flere kommuner innfører fritt brukervalg. Jeg har lagt merke til de gode resultatene som er kommet ut av kommunenettverket for friere brukervalg, i samarbeid med KS, samtidig som vi begynner å få tilgang på veiledningsmateriell som bidrar til å få frem og støtte prosjekter som kan medvirke til økt valgfrihet for kommunens innbyggere. Dette er jo ikke farlig, selv om vi har hørt enkelte politikere fremstille det slik. Det handler om å modernisere offentlig sektor. Det handler om å ta innbyggerne på alvor. Det handler om å ta innover oss at det er innbyggerne som er våre oppdragsgivere. Derfor skal vi ikke slippe taket i dette. Vi skal stadig jage etter nye og bedre løsninger. Potensialet er enormt. Tempoet i forandringene som skjer i verden rundt oss, bare øker og øker. Det er vår utfordring, og jeg tror faktisk at innbyggerne forventer av oss at vi tar den utfordringen på alvor. Vi kan ikke bare vedta oss ut av fremtidens utfordringer, men vi kan bidra veldig mye til å være med på å skape en bedre fremtid for innbyggerne. Igjen takk til statsråden for en prisverdig offensiv holdning til disse spørsmålene.
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2005-05-24:
Dette har vært en interessant debatt. Den har vært positiv, i den forstand at vi har en regjering som tar modernisering på alvor, som tar kvalitet i de offentlige tjenestene på alvor, som er enig i at mer brukertilpassede tjenester og økt valgfrihet er viktig for å sikre det. Og et for meg meget viktig poeng: Det er ingen grunn til at aktiv brukermedvirkning ikke også skal være til stede innenfor offentlig produserte tjenester. Samtidig har vi i denne debatten fått bekreftet noe av det jeg forsiktig antydet i mitt første innlegg: Det er noen motkrefter, krefter som er mer opptatt av å gjøre dette til en debatt om å la en stadig større andel av landets økonomi bli en offentlig økonomi. Flere penger, synes å være svaret på enhver utfordring. Dette er krefter som vil redusere folks valgfrihet, og som er tiltalt av å styrke de offentlige monopoler, ikke bryte dem opp. Representantene Sandal og Meltveit Kleppa refererte til andre forsøk, f.eks. Modellkommuneforsøket. Ja, vi finner interessante resultater i det forsøket, og det er bra. Men hvorfor har vi fått disse forsøkene? Jeg har en mistanke om at de ble utløst av at det var noen av oss som tråkket løypa langs en litt annen akse. Kommunene må selv få velge hvilken metode de vil bruke! Jeg har liten sans for å forby dem å forsøke det de tror er best for dem. Representanten Per Sandberg var opptatt av hvem som hadde vært pådrivere. Jeg føler trang til å minne om at vi for 15–20 år siden hadde et politisk klima for store endringer her i landet, utløst etter store reformer gjennomført av en borgelig regjering. Jeg kan liste opp en hyggelig liste av Høyre-ordførere som har vært i front for å løfte denne debatten frem de siste 10–15 årene. Så jeg tror Sandberg og jeg raskt skal kunne bli enige om at det her er mange gode bidragsytere. Representanten Karin Andersen har for meg en litt underlig tilnærming til temaet. Alt synes å være regelstyrt. Valgfriheten skal liksom begrenses til noen formaliabestemmelser og byråkrati. Etter min mening er mangfoldet mye, mye større i norske kommuner. For meg har dette vært en inspirerende debatt. Debatten viser at det er nødvendig å fortsette dette arbeidet. De for oss i dag banale forbedringene i folks valgfrihet som vi gjorde for 10–15, kanskje 20, år siden, dannet en skole. I dag er det politisk allemannseie. Derfor er tiden overmoden for å løfte videre.
Erna Solberg (Høyre), 2005-05-24:
Jeg synes at det viktigste poenget med valgfrihet er å sørge for at mennesker ikke opplever bare å være klienter som skal stå og motta, men at de faktisk er enkeltindivider som får lov til å påvirke og uttrykke seg og ha en egen maktposisjon. Det tror jeg er en viktig del av alle valgfrihetsspørsmål. Jeg registrerer også særlig i forhold til holdningen knyttet til eldre at det er en del som mener at de ikke er i stand til å foreta valg. Det synes jeg er en undervurdering av voksne menneskers evner og en A4-gjøring av hva slags type personer som trenger å få hjelp. Man kan være mentalt meget oppegående selv om kroppen svikter og man blir hjelpavhengig. Så er jeg også opptatt av at dette er en form for konkurranse – selv om det ikke er en anbudskonkurranse – og det er ofte slik at man lærer noe av den type konkurranse. I denne sammenhengen lærer man å bli satt pris på av innbyggerne og av dem som er brukere, og jeg registrerer at det er en del kommunale hjemmehjelpere som har jobbet med dette, som også føler at det i deres hverdag faktisk er godt å bli valgt. Det at man gir uttrykk for at man har valgt kommunen fordi man har tillit til den jobben de gjør, bidrar til dette. Men jeg har også sett noen andre eksempler i den senere tiden på at man lærer av konkurranse. I Trondheim kommune var det slik at man satte to kommunale sykehjem ut på anbud rett etter tusenårsskiftet. Jeg besøkte nylig Moholt. Da Norlandia startet med drift, startet de også med å gi større enkel valgfrihet i hverdagen, nemlig at folk kunne få velge når de skulle stå opp og når de skulle legge seg, og tilpasset rutinene etter dette. Nå har kommunens flertall vedtatt å ta tilbake driften, men det interessante, slik jeg opplevde det i møtet med styreren på Moholt, var altså at man sier at nei, vi går ikke tilbake igjen til gamle driftsformer. Man har valgt å holde på de driftsformene som Norlandia la til grunn, fordi de var gode. De sier ordrett: Vi har lært noe av den private drifteren, som altså gav et bedre tilbud, og det gjennomfører vi også i andre sykehjem. Det betyr altså at det å ha noe konkurranse og det å ha større grad av valgfrihet, også innebærer at offentlig sektor lærer noe av andre driftsformer som er positivt for å utvikle kvaliteten i tjenestene. Jeg er ikke i tvil om at det er en kvalitet for eldre som bor i et sykehjem, å kunne stå opp eller legge seg på tidspunkter som er mer valgfrie, og at ikke alle skal være ferdig til frokosten kl. ni om morgenen. Det er altså modeller som viser at når man har litt mer press i form av at andre viser eksempler på hvordan man kan gjøre det på andre måter, skaper man også en utvikling uten at det er for store problemer, og uten at det alltid skal være politikerinitiert, men at det kommer nedenfra i organisasjonen ved at man lærer av andre.
Erna Solberg (Høyre), 2005-05-24:
Jeg er enig i at deler av denne debatten har vært bra. Deler av denne debatten har vært preget av en blanding av hva brukervalg, valgfrihet og konkurranseutsetting dreier seg om. Jeg oppfatter av og til at det enten er kunnskapsløshet eller bevisste forsøk på å mistyde hva dette dreier seg om, når det er spørsmål om å gi større grad av valgfrihet. Noen baserer seg på fordommer om hva som foregår. Jeg har den fordelen at jeg har besøkt noen av de brukerne som har fått brukervalg, og de forteller ikke om stoppeklokkevask. Nei, de forteller om at de innenfor den godkjente tiden de har fått disponert, har mulighet til å styre etter hva de føler er viktigst, nettopp fordi man gjennom dette brukervalget først har definert hvor mye tid hver enkelt får. Ingen politikere i denne salen, intet politisk parti, har vel egentlig tenkt å si at man bare skal velge hvor mange timer man skal få, og at man så skal trekke de pengene ut av kommunekassen. Selv Karin Andersens parti må ha noen som bestemmer hva som er behovet til hver enkelt bruker. Men med brukervalg får man altså frihet innenfor det, fordi kontrollen ligger hos den enkelte brukeren. Hvis det blir for firkantet, er det også slik at man velger noe annet. Jeg synes til blir litt påtakelig når representanten Reidar Sandal sier at valgfrihet er for de rike. Ja, det er den valgfriheten Arbeiderpartiet tillater, som er for de rike. Den valgfriheten Arbeiderpartiet står for, er nemlig at alle de som har nok penger, kan kjøpe seg utenom de offentlige ordningene. Det vi foreslår, er ordninger hvor alle får valgfrihet fordi de er innenfor i de offentlige finansielle ordningene. Særlig tatt i betraktning det alternative statsbudsjettet som Arbeiderpartiet la frem, hvor de altså kuttet en halv milliard kroner i bevilgningene til de eksisterende friskolene, har man vist hvem man mener skal ha valgfrihet. Det ville doblet foreldrebetalingen på Steinerskolen og St. Paul skole og alle de andre katolske skolene. Da hadde man gitt valgfrihet bare for de rike. Så selv om partiet heter Arbeiderpartiet, betyr det ikke at de er for valgfrihet for alle. Åpenbart synes de det er bekvemt at man skal styre det meste. Hva er egentlig kjernen i dette? Vanligvis liker ikke jeg å mistenke motivene til andre partier. Men etter å ha hørt representanten Karin Andersens spørsmål i forrige spørretime og måten hun argumenterer på i den politiske debatten i forhold til hvem som gir bidrag til hvem, må jeg stille det grunnleggende spørsmålet: Er det slik at man er imot grunnleggende reformer her fordi man har definert seg som interessepartier for fagorganisasjonene i offentlig sektor? Det er grunn til å si det, for særlig andre argumenter mot at når noe er godkjent, kan man få lov til å velge, har jeg ikke hørt i løpet av denne debatten.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2005-05-24:
Arbeidarpartiet ønskjer best moglege velferdstenester for innbyggjarane. Det er vår politikk at vi skal fornye og forbetre offentlege tenester. Vi vil bruke mindre ressursar til administrasjon og meir midlar til tenester og velferd. Det vil definitivt gi innbyggjarane ein tryggare og enklare kvardag. Regjeringa har eit einsidig fokus på konkurranseutsetjing og privatisering for å effektivisere kommunesektoren. Eg meiner at søkjelyset bør setjast på kvalitetsutvikling, nye samarbeidsrelasjonar, kompetanseutnytting og produktivitetsforbetringar gjennom aktiv medverknad frå dei tilsette. Det er etter mitt syn ein føresetnad for å lukkast på dette området. Det er drive forsøk i fleire kommunar som har vore svært vellukka. Eg viser til forsøka i Sørum, Steinkjer og Porsgrunn, der ein har fått til auka produktivitet, betre tenester, meir tilfredse både brukarar og medarbeidarar, og der sjukefråværet er blitt vesentleg redusert og ein har fått til dels store økonomiske innsparingar. Dette er ein framtidsretta måte å drive utviklingsarbeid på. Her i huset har det vore fremja forslag om å inspirere til meir forsøk av denne typen, men eit fleirtal i Stortinget, representantane frå regjeringspartia og Framstegspartiet, har avvist ein slik kurs. Representantar frå Høgre snakkar om at dei eldre må ha fritt brukarval. Det høyrest kanskje fint ut, men nokre av vala er faktisk viktigare enn andre. Valfridom er å kunne velje sjølv når ein vil stå opp om morgonen, om heimehjelpa skal vaske golvet eller handle i butikken. Slik valfridom vil vi i Arbeidarpartiet ha – slik valfridom som har noko å seie for dei eldre. Representantar frå Høgre snakkar ikkje om slike val. Deira frie brukarval handlar om kommunal heimehjelp eller private heimehjelpsfirma. Innhaldet i tenesta er programmert på førehand, eit standard minimumstilbod. Eg tvilar på at eldre er så opptekne av fritt brukarval, derimot tippar eg at dei har sterke synspunkt på at heimehjelpa skal ha god kvalitet. Dei legg også stor vekt på at pleiaren på sjukeheimen skal ha tid nok til omsorg. Dei siste åra har kommunane våre fått altfor lite midlar til eldreomsorg. Omsorgspersonell misser i desse dagar jobben sin, og kvaliteten blir dermed redusert. Å konkurranseutsetje eller privatisere eldreomsorga hjelper ikkje vanlege folk. Det blir ikkje betre eldreomsorg av det, iallfall ikkje for det store fleirtalet av brukarar. Dei mest velståande kan sjølvsagt kjøpe seg til eit betre tilbod. Men privatiseringa skapar dermed større forskjellar mellom folk. Slik ønskjer vi ikkje det skal vere. Vår kurs er at vi skal ha offentlege tenester, og då krevst det ein god kommuneøkonomi. Det vil vi kjempe vidare for i Stortinget.
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2005-05-24:
Vi lever i et samfunn hvor vi tar det som en selvfølge at vi får stadig større frihet til å velge og vrake mellom ulike typer tjenester og leverandører i forbindelse med dagliglivets store og små gjøremål. Selv om det offentlige på enkelte områder har begynt å legge til rette for brukervalg og brukerinnflytelse, er det svært mye som gjenstår. Dessverre er det også slik at jo såkalt mykere tjenestene er, desto vanskeligere er det å få aksept for brukervalg. Nå vil mange si at pleie- og omsorgstjenester ikke kan sammenliknes med f.eks. vaktmestertjenester og tjenester fra teknisk etat. Det er jeg helt enig i – pleie- og omsorgstjenester er for de fleste mye viktigere. Og nettopp derfor er det totalt uforståelig at vi ikke har kommet lenger med hensyn til utvikling av brukermedvirkning og mulighet til å velge mellom ulike tjenesteytere innenfor denne sektoren. Ikke innenfor noe annet område mottar man tjenester som er mer intime og private, enn innenfor pleie- og omsorgssektoren – tjenester som man er nødt til å ha for å kunne klare hverdagen og for å kunne leve et verdig liv – intime i forhold til egen kropp, egen livssituasjon og eget hus og hjem. Det er vel også knapt noe annet område hvor vi trenger tjenester, der vi så godt selv vet best hvor skoen trykker. Konkurranseutsetting og dermed økt brukervalg og valgfrihet innenfor pleie- og omsorgssektoren betyr innflytelse og kontroll over egen hverdag og mulighet til å gå fra å være passiv mottaker til å være aktiv bruker. Konkurranseutsetting og brukervalg vil også bety bedre kvalitet. Når ulike tjenesteytere må konkurrere med hverandre, vil det bli økt fokus på kvalitet. Økt brukervalg fører til økt brukermedvirkning. Du vil ikke velge en til å levere tjenester hvis du synes at dine ønsker om innholdet i tjenesten blir ignorert. Det at det blir større mangfold, vil også kunne føre til nye måter å utføre pleie- og omsorgstjenester på som i seg selv vil være med på å styrke kvaliteten på velferdstjenestene. Vi har i altfor stor grad fratatt eldre mennesker mulighet til å ha kontroll over egen livssituasjon, til å ta styringen i eget hjem – mennesker som, selv om kroppen fysisk begynner å svikte, kan ha et klarere hode enn både meg og deg. Enhver lokalpolitiker har derfor et ansvar for å stille seg spørsmålet: Hvordan kan jeg øke valgfriheten for eldre og pleietrengende i min kommune, enten tjenesten er produsert av det offentlige eller av en privat tilbyder? Selv om vi opplever større frihet på enkelte områder, er det provoserende at det på de viktigste områdene i livet fortsatt er slik at politikere og byråkrater i stor grad tar valgene for oss. Tillit til enkeltmennesket er noe av det mest grunnleggende for Høyre. Frihet til å velge handler om å ha tillit til enkeltmennesket. Derfor bør vi alle som brukere av offentlige tjenester spørre politikere som nekter oss denne valgfriheten ved å si nei til konkurranseutsetting, hva det er som gjør at de føler seg bedre i stand til å foreta valg på vegne av oss, enn vi er selv.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2005-05-24:
Jeg vil først få lov til å gi ros til interpellanten som repeterer mange debatter vi hadde her i huset for 10–15 år siden. Men de som tok opp dette til debatt på det tidspunktet, tilhørte ikke samme parti som interpellanten, det var i stor grad representanter for Fremskrittspartiet. Det jeg sier med det, er at vi er veldig fornøyd i Fremskrittspartiet med at Høyre og Regjeringen har beveget seg betydelig i retning av Fremskrittspartiet når det gjelder friere brukervalg. Men jeg er ikke enig med interpellanten når han sier at Regjeringen har en offensiv holdning. Vi ser at vi har fått en bevegelse, men jeg stiller meg litt tvilende til den offensiven når statsråden fortsatt holder fast på at det skal være kommunen som bestemmer brukervalget. Statsråden bruker lokalt selvstyre som argument for at det skal videreføres på den måte. Det synes jeg er litt uheldig. Det riktige brukervalget og det riktige lokale selvstyret ligger hos individet, og da har det også en direkte sammenheng, synes jeg. Hvis en skal styrke lokal selvråderett, må en tenke på individet og brukerne også i den sammenhengen, og da er en offentlig finansiering direkte fra staten til institusjon eller kommune det riktige for å få den reelle valgfriheten. Jeg stiller meg også det samme spørsmålet som statsråden: Hva er de redd for, de som har en slik aktiv holdning mot brukervalg? Hva er det man frykter med større grad av brukervalg? Er det det at individet i større grad får lov til å bestemme hvilke behov man har, og hvilken tjenesteyter man måtte benytte seg av? Jeg har til dags dato ikke funnet agendaen til dem som er så imot fritt brukervalg, og vet ikke hvorvidt det kan være de ansattes rettigheter eller situasjonen til de ansatte i offentlig sektor som kan være agendaen. Men én ting er helt sikkert: De er i hvert fall ikke interessert i brukerne. Jeg er også helt enig med statsråden i at vi har sett en læringsprosess. Tiden er veldig knapp, men jeg vil gjerne ta et eksempel på at det går an å lære. I en av våre fremskrittspartikommuner hadde vi en privat tilbyder i andre etasje og kommunale tilbydere i første etasje. Da den private begynte å steke vafler hver eneste dag og lukten av de gode vaflene strømmet inn i den kommunale avdelingen i samme bygg, ble det også startet produksjon av vafler til de eldre i den offentlige avdelingen i samme institusjon. Så enkelt kan det sies.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-05-24:
Kreftsjuk 87-åring vert send heim for å døy. Etter fem dagar vart han tildelt heimehjelp ein halv time morgon og kveld. Eksempel nr. 2: Eit ektepar, 83 og 86 år, bur heime og klarer seg sjølve. Kona i huset bryt høgre handledd. Ho ber om at mannen får vera på sjukeheim til ho får fjerna gipsen. Mannen får plass i tre veker. Dei har ikkje plass utover desse vekene, og dei vert overlatne til seg sjølve. I begge desse to eksempla – det eine er frå Stavanger Aftenblad i går, det andre er frå ein kraftkommune, ein kommune som Regjeringa vil fråta pengar fordi dei meiner dei har for mykje – er det ikkje moglegheita til å velja som er bøygen for dei eldre som treng hjelp, men det gjeld to kommunar som ikkje har anledning til å prioritera ei meir verdig omsorg. Senterpartiet er einig med interpellanten i at kvalitet er viktig. Vi er einige i at ulike menneske har ulike behov, og at fleksibilitet er avgjerande for tilboda. Vi er òg einige i at det er viktig å fokusera på omstilling og effektivisering, men vi er djupt ueinige i at det er gammaldags at kommunane tek ansvar for gode offentlege tilbod innan pleie og omsorg. Eg vil visa til Modellkommuneforsøket, som fokuserte både på brukarane sine ynske og på kvalitet, og som viste kva samspel mellom folkevalde, tilsette og brukarar fører med seg av tilfredsheit både for brukarane og for dei tilsette – og til og med innsparingar. Eg vil òg visa til Asplan Viak sin rapport som er referert i Dagsavisen i dag, som peikar på skjulte kostnader ved konkurranseutsetjing, både når det gjeld utgreiing, gjennomføring og oppfølging, både for kommunen og for dei leverandørane som skal levera tenester. Det er snakk om opp til 10 pst. i ekstrakostnader. Eg forstår at Høgre og Hogsnes er urolege for kvaliteten. Mitt beste råd til Høgre, kommunalministeren og Hogsnes vil vera: Engasjer dykk meir for å sikra at kommunane har midlar i samsvar med dei oppgåvene dei skal utføra! Der står Senterpartiet. Vi meiner at det viktigaste for å sikra ein betre kvalitet faktisk er å tilføra kommunane meir midlar.
May Britt Vihovde (Venstre), 2005-05-24:
Venstre vil ha større valfridom, òg for dei som er under offentleg omsorg – ja, ikkje minst for dei. Krav til kvalitet i tenestene, omsyn til individuelle behov og respekt for mennesket er grunnleggjande for oss. Stat og kommune er til for mennesket, ikkje omvendt. Vi er tydelege på det offentlege ansvaret for dei sentrale tenestene, slik vi har det i det norske velferdssamfunnet. Men vi har ei pragmatisk holdning til kven som utfører tenestene. Vi set mennesket i sentrum, og då er det ikkje avgjerande om tilbydaren er privat eller offentleg tilsett. Venstre er sterkt kritisk til ideologiseringa av desse spørsmåla, slik vi ser tendensar til på både høgre- og venstresida. Problemet i dag er jo ikkje, slik ein del sosialistar hevdar, at det føregår ei storstilt privatisering av offentlege tenester. Det er heller ikkje nokon dramatisk bruk av konkurranseutsetjing i omsorg. Problemet er vel heller, slik interpellanten er inne på, at gammaldags tenking og ideologiske oppheng frå sosialistar og sosialdemokratar hindrar at mange lokalsamfunn forsøkjer nye løysingar og opnar seg for at dei som skal ha tenestene, får bestemma meir sjølve. For Venstre er det avgjerande at det er lokale myndigheiter som har dette ansvaret, og dei ideologiske og praktiske kampane får utkjempast på denne arenaen. Men det er sjølvsagt viktig at staten legg til rette for likebehandling. På det lokale planet kan det etter vårt syn ikkje vera eit prinsippspørsmål om kommunen skal driva sjukeheim og kjøkkentenester for eldre sjølv, eller om private skal gjera det. Det må sjåast ut frå lokale forhold i den spesielle kommunen, ut frå kostnader, kvalitet og brukarane sine interesser. Det kan vera kompliserte avvegingar, ulike i kvar sak. Staten skal verken påby eller forby kommunane å setja sine tenester ut på anbod. Det skal kommunestyra avgjera sjølve. Konkurranse er ikkje eit mål for Venstre, men det er eit middel til å oppnå det beste resultatet. Eit sosialliberalt sentrumsparti spør: Kva er best for brukaren og for den totale bruken av offentlege ressursar? For oss vil det ikkje vera prestisje eller ideologisk nederlag knytt til den eine eller andre løysinga. Vi vel det beste, og det kan variera frå stad til stad, på ulike område. Men situasjonen er jamt over altså ikkje slik at det er overvekt av privatisering i landet, trass i iherdige påstandar om dette. Nytenkinga er ganske moderat, kanskje for moderat. Venstre synest vi kan ha fleire forsøk på å la nye aktørar sleppa til. Lat oss sjå kva dei er gode for, men lat det offentlege ha full kontroll.
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
For Arbeiderpartiet gjelder det å få et godt arbeidstakervern. Det er klart at den loven som vi har i dag, åpner for, som jeg sa, at vi har 11 pst. av arbeidsstyrken midlertidig ansatt. Jeg er veldig glad for at vi får en overgang fra midlertidige ansettelser til faste ansettelser. Men jeg er urolig med tanke på at en stadig større andel av de ansatte i bedrifter og i arbeidslivet skal gå på midlertidige kontrakter, når vi ser de ulempene dette medfører først og fremst for arbeidstakerne, men også for bedriftene.
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Det som er veldig viktig, er at vi får gode løsninger på disse spørsmålene. Vi må innse at noen grupper, og det er det også enighet om, skal unntas fra disse bestemmelsene. Det er enighet om at det skal gjelde ledelsen i bedriftene. For å få gode bestemmelser bør vi vite mer om denne situasjonen. Hvor stort er omfanget, hvordan blir det praktisert, og hvilke virkemidler har vi for å oppnå det målet som det er tverrpolitisk enighet om, nemlig at dette skal være svært begrenset? Jeg er ikke sikker på at det vil være en klok løsning å gi mulighet til å føre individuelle forhandlinger om å bli unntatt fra bestemmelsene. Det kan føre til at vi får et veldig sterkt press på enkelte arbeidstakergrupper. Dette er sånne ting som vi gjerne vil vurdere grundig når vi får denne saken tilbake fra Regjeringen – altså den utredningen om omfanget og bruken av bestemmelsene.