Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2021-04-26:
Som representanten Nordby Lunde påpekte, økte arbeidsledigheten i fjor mer og raskere enn noen gang tidligere, til et historisk høyt nivå. Det finnes ikke noen parallell i etterkrigstiden i Norge. Ledigheten har gått ned siden mars/april i fjor, men fortsatt er antallet delvis ledige og antall helt ledige høyt, over 200 000. Til sammenligning er det et høyere tall enn under oljeprisfallet. Det er et høyere tall enn under finanskrisen. Det er et høyere tall enn under dot com-boblen, hvis noen husker den. Det er nær 120 000 personer som nå er registrert som helt ledige, én av tre er permitterte, og nesten halvparten har vært uten jobb i minst et halvt år. Det er en god nyhet oppi alt det mørke, og det er at etter alle solemerker, hvis vi følger rådene til Bent Høie, Nakstad, Guldvog, Stoltenberg og alle andre og vasker hendene og holder avstand og sånn, så vil Norge kunne åpne opp igjen, og da vil også den økonomiske aktiviteten komme tilbake. Vi kan møte folk igjen, og folk vil komme tilbake på jobb. Hvorfor er det da allikevel grunn til å være bekymret? Jo, et godt bilde er kanskje min hjemby, Porsgrunn – ikke fordi det er noe dårlig sted å være, snarere tvert imot. Det er en veldig fin og flott kommune, men det er også en typisk kommune i Norge, som har en stolt og lang industrihistorie, og som har opplevd utrolig store omstillinger og endringer gjennom flere tiår. Det er mange arbeidsplasser som har blitt borte, mange bedrifter som har blitt lagt ned, men det er også mange som har kommet til. Dette kan være Porsgrunn eller det kan være et sagbruk eller et verft eller en industribedrift i nær sagt hvilken som helst del av landet, men det man ser, er at selv om omstillingen på den ene siden har en oppside – og oppsiden er jo at industriarbeidsplassene er der fortsatt, at dette fortsatt er milliardnæringer som eksporterer for svære verdier ut av landet, ikke minst takket være EØS-avtalen, i parentes bemerket – er det også sånn at omstillingene har en pris. Det er noen tegn til at når ledigheten går opp eller en fabrikk legges ned, så er det noen som ikke finner veien tilbake til arbeid. Det vi vet helt utvetydig fra forskningen, er at sysselsettingen har vanskeligheter og større vansker med å hente seg opp igjen jo lenger folk forblir uten jobb. Forskere har også anslått at det er store samfunnsøkonomiske tap ved dette – selvfølgelig. Én prosentenhet høyere arbeidsledighet kan føre til en varig reduksjon av sysselsettingsandelen på sikt tilsvarende nesten 10 000 færre sysselsatte og gir et årlig tap i BNP for fastlandsøkonomien på 12 mrd. kr. Det har også en individuell side, for vi vet at jo lenger folk blir stående uten arbeid, jo mindre er sjansen for at de kommer seg tilbake. Det betyr at de fleste permitterte vil komme seg tilbake i jobb, men faren er stor for at mange, eller i hvert fall en del, ikke vil gjøre det. Den faren blir ekstra stor fordi de som er arbeidsledige nå, er litt annerledes – ikke som personer, men bakgrunnen deres – enn det vi så f.eks. under oljeprisfallet. Det er som vanlig flere unge, det er vanlig. Det rammer som vanlig også flere nordmenn med minoritetsbakgrunn, det er også vanlig. Men det er også flere enn tidligere som har forholdsvis korte utdanninger, og som jobber i yrker som er det man noen ganger kaller lavlønnsyrker, altså yrker som ikke har veldig høyt lønnsnivå, for å si det forsiktig. Det betyr at ledighetskrisen og den økonomiske krisen kan vedvare og fortsette lenge etter at det siste vaksinestikket er satt, og lenge etter at samfunnet er gjenåpnet, også hvis vi er tilbake i en normalsituasjon. Der er et av representantens Nordby Lundes poeng ganske vesentlig, for det betyr også at hvordan vi klarer å håndtere veien tilbake til det normale, blir viktig. Det at ordninger som er midlertidige, blir trappet ned, er viktig av to grunner. For det første: På sikt må vi erkjenne at ledighetskrisen er en krise i privat sektor. Alle har blitt rammet av korona, men ledighetskrisen er først og fremst i privat sektor. Hvis privat sektor skal ha rom for å vokse, kan det ikke bli en for stor ubalanse mellom offentlig sektor og privat sektor. For det andre: Summen av gode tiltak kan over tid bli et system som er dårligere også for folk flest. Det er en grunn til at vi ofte i denne sal har snakket om arbeidslinjen, og at vi har snakket om at vi må ha ytelser som stimulerer til å komme tilbake til jobb, selv om det betyr at ytelsene da ikke er like høye som de er i en krisesituasjon som nå. Det andre sporet er at vi må bruke denne krisen til noen taktskifter og permanente endringer. Jeg mener det er helt riktig å fortsette en stor satsing på arbeidsmarkedspolitikken, og jeg mener det er viktig at vi fortsetter ekstra tett oppfølging av f.eks. ungdom som står i fare for å falle utenfor. Men vi er nødt til å ha et taktskifte når det gjelder synet vårt på kompetanse og utdanning og arbeidssporet, hvis vi kan kalle det det. I altfor lang tid har vi operert som om folk var todelte, som om det var en del av dem som skulle drive med utdanning, mens en annen del søkte om jobb. På kort sikt kan det kanskje være fornuftig at man ikke lager et dagpengesystem som er skrudd sammen sånn at det blir en eller annen oppmuntring til å ta utdanning istedenfor å søke på jobb. Hvis det man trenger for å komme tilbake i jobb, er omskolering, å få fullført fagbrevet, å få bygd på fagbrevet med en fagskoleutdanning eller å gjøre noe annet som gjør deg mer attraktiv, er det ett spor. Vi har sendt et regelverk til Stortinget som Stortinget har til behandling nå, og som jeg mener blir viktig, men det er bare starten, for her må vi rett og slett rigge hele systemet vårt, fra fylker og over til stat, fra Nav, videregående skoler, voksenopplæring, fagskoler, universiteter og høyskoler, sånn at vi klarer å få utdanning gjennom hele livet. Jeg nevnte at ledigheten nå var høyere enn under oljeprisfallet og dot com-boblen. Sannsynligvis må vi tilbake til begynnelsen av 1990-tallet, til den høye ledigheten som var da, for å finne en parallell, hvis ledigheten forblir høy over tid. Det andre poenget som er viktig, er å få i gang verdiskaping i privat sektor. Jeg innser at det er litt utenfor mitt område som arbeids- og sosialminister, men det er allikevel helt avgjørende. Man kan ikke bare snakke om jobb – folk jobber et sted, og de som er ledige, jobber i private bedrifter. Hvis private bedrifter går dårlig, vil heller ikke folk kunne komme tilbake til jobb, og vi vil ikke klare å skape nye arbeidsplasser. Så mener jeg det er et annet taktskifte vi også trenger, og det gjelder inkludering i arbeidslivet. Regjeringen har lenge hatt en inkluderingsdugnad, hvor målet er at flere av dem som ikke passer helt inn, som er litt utenfor A4, hvis vi kan si det sånn, skal få en mulighet i arbeidslivet. Det stiller krav til staten – sentral stat har et krav på 5 pst. på seg på antall nyansettelser som skal være i denne kategorien – og det stiller krav til arbeidsgivere i privat og offentlig sektor, men det stiller også krav til systemet vårt. Jeg mener at vi er nødt til hele tiden å jakte på forbedringer, i Nav og ikke minst på hvordan Nav jobber sammen med private og offentlige arbeidsgivere for å lage et enkelt og ubyråkratisk system for tilrettelegging. Der må også vi som har sittet i regjering noen år, være opptatt av at systemet ikke er gitt til oss på steintavler fra et høyt fjell. Snarere tvert imot, systemet skal hele tiden forbedres. Det siste punktet jeg har lyst til å nevne, er hvordan vi klarer å nå de menneskene som har de aller største problemene. Vi har, som jeg nevnte, en sterk satsing på arbeidsmarkedstiltak, over en milliard ekstra bare i år. Mange av arbeidsmarkedstiltakene fungerer veldig godt, og det er en stor sektor, vi bruker mye penger på det. Mitt spørsmål er om det er en sektor under ett som har nok rom for nye ideer og bedre løsninger, hvor det er enkelt for nye aktører å komme inn og få prøve konseptene sine. I næringskomiteen snakket vi mye om innovative innkjøp da jeg var næringsminister. Hvor flinke er vi til det når det gjelder å la sosiale entreprenører få prøve ut nye modeller for hvordan de skal hjelpe folk? Hvor flinke er vi til det når det kommer noen som ikke har en sjanse til å delta i et anbud med 100 plasser, men kanskje ville hatt en god idé for å kunne prøve ut fem, som et utgangspunkt for å få sjekket en ny løsning som ikke passer helt inn i systemet som det er? Der trenger vi også et taktskifte, og jeg håper å kunne levere noe konkret politikk i løpet av tiden før sommeren for å få det til. Takk for interpellasjonen, for øvrig.