Magne Rommetveit (Arbeiderpartiet), 2015-06-18:
At det framleis er både livs- og konkurransekraft i norsk leverandørindustri, har me sett den siste tida. Det er svært gledeleg at store oppdrag til Johan Sverdrup-utbygginga har gått til norske leverandørselskap, som i sterk internasjonal konkurranse viser at dei evnar å kapra viktige kontraktar. For meg som kjem frå Stord og Hordaland, har det jo vore ekstra god stemning på heimebane etter at Kværner Stord nyleg vart tildelt ein stor og viktig Johan Sverdrup-kontrakt. Dei oljeretta verfta våre kan framleis fylla rolla som viktige bidragsytarar til teknologi- og kompetanseutvikling og ikkje minst som lærlingfabrikkar for framtidige fagarbeidarar, som landet sårt treng. Medan regjeringa snakkar om ei naudsynt omstilling til ein ny normal som enno ingen veit heilt kva betyr, peikar IEA på at for å unngå samanbrot i energileveransane fram mot 2030 vil det også framover vera trong for store årlege investeringar for å kompensera for minkande produksjon i eksisterande felt. Og verda treng meir energi, og sjølv i det moderate klimavenlege scenario, togradersmålet, er IEA sitt anslag at verda treng 37 pst. meir energi i 2040. Regjeringa sin iver etter å snakka ned næringa står i motstrid til all optimisme rundt siste tildelingsrunde, med store forventningar til nye funn også i Barentshavet. Saman med ny optimisme etter nye funn og moglegheiter i Nordsjøen og i Norskehavet tilseier dette at leverandørindustrien vår må bevarast og utviklast og ikkje byggjast ned Utbygginga av Johan Sverdrup skulle løfta norsk leverandørindustri gjennom ein vanskeleg periode før aktiviteten på ny ville stiga av grunnar eg nettopp har nemnt. Trass i gleda over norske tildelingar så langt er det diverre eit faktum at utanlandsk innhald i desse kontraktane er høgt og veksande, og det vert rekna som temmeleg sikkert at dei to siste plattformene vil gå til Asia. Når så Statoil, som kontrollerer rundt 80 pst. av aktiviteten på norsk sokkel, samtidig vel å skjera drastisk ned på vedlikehald og modifikasjonar for å kunna prioritera kortsiktig utbytte, undergrev dette fellesmåla om kompetanse og kapasitet som me heilt garantert vil ha trong for når oppgangen kjem. Når myndigheitene i starten av vår oljeæra skreiv ned «dei ti oljeboda» og vedtok petroleumslova, var det for å ha eit fundament for å sikra både industrielt og finansielt utbytte av aktiviteten på sokkelen. Når operatørselskapa nedprioriterer norske leverandørar til fordel for utanlandske, som gong etter gong viser at dei ikkje evnar å levera på tid, kvalitet og kost, er det på høg tid å ta fram igjen petroleumslova og etterprøva om selskapa leverer i tråd med Stortinget sine intensjonar. Det vert uakseptabelt viss framtidige utbyggingar på norsk sokkel generelt, og Johan Sverdrup spesielt, står fram som asiatiske industrieventyr og ikkje som norske industrieventyr. Eg vil minna om at Oljedirektoratet og Olje- og energidepartementet har sett seg nøydde til å skjerpa tonen overfor oljeselskapa fordi dei gjennom å skyva på prosjekt set optimal ressursutnytting i fare, som også er i strid med petroleumslova. Regjeringa sin definisjon på aktiv næringspolitikk synest no å vera generell skattelette og reversering av den forfeila innskjerpinga av permitteringsregelverket. Det kan jo vera mangel på fantasi, men det er nok heller uttrykk for tradisjonell høgrepolitikk om at marknaden si usynlege hand skal handtera alle situasjonar. Diverre vert resultatet like usynleg. Medan regjeringa nøler, ropar både bedrifter og tilsette på aktiv handling, og me i Arbeidarpartiet har lagt fram vår tipunkts plan for tiltak. I tillegg bør regjeringa lytta til partane sine krav om fleire arbeidsmarknadstiltak og BIO-midlar til kompetanseutvikling, gjerne kombinert med ytterlegare lempingar i permitteringsregelverket, med 52 vekers lengd på permitteringsperioden som viktig verkemiddel. Vi må også hugsa på at noverande teknologi- og kompetansemiljø i oljenæringa vil garantert utgjera ein viktig del av grunnlaget for den grøne og berekraftige teknologien.