trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Jeg konstaterer med tilfredshet at det synes å være enighet i Stortinget om at dagens situasjon er utilfredsstillende, og at det er mange gode grunner til at man bør gjøre noe for å endre på denne situasjonen. Statsråden forsøkte seg med en kreativ argumentasjon om at det i Sverige kanskje står dårligere til enn i Norge. Da kan jeg jo rekke ut en hånd, for hvis statsråden ønsker å revidere den norske situasjonen i henhold til den svenske, er vi enige om at vi for fremtiden skal ha spilleregler som er klinkende klare, og som gjør at ingen risikerer å måtte vente i to år og fem måneder, slik som den ene søkeren har gjort i Norge pr. i dag. Hvis vi kan bli enige om det, vil det være et betydelig skritt frem. Det andre som er kvalitativt bedre i det svenske systemet, er at dette er en del av den generelle skoleloven. Det er ikke en særlov, men det er hjemlet i den generelle skoleloven. Og så langt jeg har konstatert, er det i svensk politikk full enighet mellom sosialdemokratene som sitter med regjeringsansvaret, og opposisjonen om at dette er riktig. Det som er grunnen til at den svenske saksbehandlingstiden, som jeg pekte på, i gjennomsnitt er et halvt år, mens den i Norge i gjennomsnitt er 12-13 måneder – det er vi enige om tallmessig – er åpenbart at den svenske loven er vesentlig enklere når det gjelder kriteriene. Den stiller egentlig bare ett grunnleggende krav, nemlig at de private skoletilbudene kvalitativt skal holde det samme nivå som den offentlige skolen. Grunnen til at saksbehandlere i departementet bruker umåtelig lang tid i Norge, er at man på den ene siden skal kontrollere at et privatskoletilbud er tilstrekkelig alternativt, dvs. tilstrekkelig forskjellig til at det kan godkjennes, og i neste øyeblikk skal man finkjemme det med sikte på at det er tilstrekkelig likt den offentlige skolen, og da kan man jo ikke fortenke byråkrater i at de trenger ganske mye tid på å gjennomføre den balansekunsten. Jeg tror altså inntil det motsatte måtte være bevist, at grunnen til den urimelig lange saksbehandlingstiden i gjennomsnitt i Norge og til den vilkårlighet som enkelte søkere rammes av, er at kriteriene i loven inviterer til urimelig mye detaljbehandling. Så mitt spørsmål til statsråden til sist må bli: Kunne han tenke seg å inngå et politisk forlik av samme type som man har gjort i Sverige, hvor dette ikke lenger er et kontroverstema i det hele tatt, og hvor det, så vidt jeg kan forstå, er full tilfredshet med tilstanden?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-31:
Jeg registrerer at Senterpartiet er overrasket over Fremskrittspartiets stillingtaken i denne saken. Jeg kan opplyse at et sentralt hensyn for oss er hensynet til integrering, særlig når det gjelder dem som kommer fra kulturer som er fjernt fra vår egen. Kristendommen er en helt sentral del av det norske samfunnet og vår historie. Vi ser at integreringspolitikken i Norge har nesten spilt fallitt. Det er dype kløfter mange steder mellom innvandrere og etniske nordmenn. Noen stikkord er kriminalitet, vold, arbeidsledighet, mistro og frustrasjon. Jeg er overbevist om at en av de viktigste grunnene til dette er at innvandrere vet for lite om norske forhold – at man får for lite informasjon, og at man har satt seg for lite inn i vår levemåte, vår historie og vår religion. At vi fritar elever fra et fag som faktisk kan bidra til å gi innvandrere forståelse for vår religion og kulturarv, må være fundamentalt feil i forhold til integrering. Dette er også bakgrunnen for at jeg ønsker at man skal være svært restriktiv med hensyn til fritak. Jeg registrerer at Senterpartiet har lagt seg på en annen linje, at man ønsker en liberalisering når det gjelder fritak. Jeg tror dette er en bjørnetjeneste overfor innvandrere, og spesielt fjernkulturelle. Ser ikke representanten Tingelstad noen problemer i forhold til integrering, ved økt fritak?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-31:
Det er en viktig problemstilling som representanten Lønning tar opp i denne interpellasjonen. Jeg ser det som helt uakseptabelt at søknadsbehandlinger når det gjelder denne loven, kan ta over to år. Det er nesten så man er fristet til å kalle situasjonen skandaløs. Hva kan være grunnen til den lange saksbehandlingstiden? Logisk sett kan det, slik jeg ser det, kun være tre grunner, eventuelt kombinasjoner av disse grunnene. Mulig grunn nr. 1 kan være at vi har for kompliserte saksbehandlingsregler, for byråkratiske og tungrodde regler. I så fall må vi rydde opp i regelverket og forenkle det. Mulig grunn nr. 2 kan være at våre byråkrater er utrolig trege. I så fall må vi foreta det vi kan kalle en sparking av endestykker. Vi må få fart på våre saksbehandlere. Mulig grunn nr. 3, og kanskje den mest urovekkende, er om det er slik at det ligger politiske motiver bak sendrektigheten, at noen har en negativ politisk holdning til private skoler og derfor sørger for at søknadsbehandlingen tar både vinter og vår. Jeg har ikke svaret på hva som er grunnen, men jeg registrerer at representanten Lønning indikerer at han tror det sentrale er regelverket. Jeg antar at statsråden vil ta tak i denne problematikken. Statsråden indikerer jo også at det er de byråkratiske reglene som er grunnen. Det er å håpe at han da tar et initiativ til å endre på reglene som skaper disse problemene. Et regelverk som gir en saksbehandlingstid på to år, må det jo være noe galt med.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Bakgrunnen for at Stortinget får denne meldingen, var jo debatten for tre–fire år tilbake om fagets innhold og praktisering av fritaksretten. En ønsket å få en evaluering av fagene etter tre år. Det evalueringen viser, er at det er variasjoner mellom skolene. Jeg er ikke så overrasket over de variasjonene, både fordi lærerne har hatt litt ulike innfallsvinkler til undervisningen i dette faget, og fordi det religiøse bildet i de ulike lokalsamfunnene er forskjellig. Det har også vært variasjoner når det gjelder fritaksbestemmelsene. I Kristelig Folkeparti ser vi at man har fått en del problemer spesielt i forhold til de minste elevene. Vi har derfor tatt til orde for en større romslighet i praktiseringen av fritaksbestemmelsene på småbarnstrinnet. Videre har vi sett behovet for bedre informasjon og samarbeid mellom skole og hjem. Vi har også sett på at skolens vurderinger når det gjelder fritaksbestemmelsene, varierer en del. Nå opplever vi at Regjeringen på en måte strammer til fritaksretten. Med representanten Oppebøen Hansens innlegg i stad ble det også litt forvirrende hva Arbeiderpartiet egentlig nå går inn for, ved at en nå har oppdaget at Arbeiderpartiet ved en inkurie har kommet med i feil merknad i innstillingen. Mitt spørsmål til representanten Oppebøen Hansen går litt på om denne inkurien også gjelder når det snakkes om at det skal utøves fleksibilitet. Når er det en slik fleksibilitet skal utøves? Er det en inkurie også når man snakker om at det er kommunen som skal ha det avgjørende ordet? Mitt spørsmål blir også: Hvor langt skal denne fleksibiliteten strekke seg? I Kristelig Folkeparti mener vi at det skal svært mye til før skolen overprøver foreldrenes begrunnelse. Jeg har behov for å få en del oppklaringer etter det som kom fram i innlegget.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Jeg synes alltid det er interessant å lytte til representanten Lønnings innlegg. Jeg la merke til at han spesielt drog fram faren for intellektualisering av faget, og han fokuserte også på fritaksproblemet. Høyres svar på disse to spørsmålene blir altså å todele faget. Men går en ikke med en todeling nettopp inn i det problemet og i den fallgruven som han advarte mot? Todelingen tar jo nettopp ikke på alvor at disse tingene både har en kunnskapsbit og en opplevelses- og erkjennelsesbit, og at disse tingene må framstå som en helhet. Da blir det litt vanskelig for oss i Kristelig Folkeparti å forstå at en kan operere med en todeling som fort vil kunne føre til et A- og B-stoff – ja, noe som faktisk er B-stoff som er for vanskelig eller for farlig for folk å være sammen om. For meg blir det en slags kuriositet at denne todelingen liksom er noe som er blitt veldig akutt og har kommet opp som en idé i Oslo-miljøet, og så er det liksom Oslos hverdag som skal danne en mal for en nasjonal fagplan. Det grunnleggende problemet med todelingsforslaget er selvfølgelig – og det sa også representanten Lønning i sitt innlegg – at hvis det lykkes å trekke en grense på en tilfredsstillende måte, vil det kunne redusere fritaksproblemet. Men hva er en tilfredsstillende måte? Hvem er det som skal avgjøre denne todelingen av fagstoffet? Det avgjørende vil jo være foreldrenes opplevelse av faget, og hvordan en opplever det i forhold til sitt eget livssyn, så todelingen vil altså heller ikke løse fritaksspørsmålet fullt ut.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Jeg er litt overrasket over Fremskrittspartiets linje i denne innstillingen. Spesielt går det på deres forslag når det gjelder fritaksretten, en merknad som de i innstillingen hadde felles med Arbeiderpartiet, men som Arbeiderpartiet her har distansert seg fra. Det er litt uklart fortsatt hva denne distanseringen består i, men det er i hvert fall viktig nå å få Fremskrittspartiets framstilling av hva som er hensikten bak det. Jeg opplever at det er en innstramning av dagens fritaksrett ved at det her skal være en begrunnelse også for de aktiviteter som en ønsker å søke fritak fra i dag. I tillegg sies det «at kommunen må utøve skjønn ved behandlingen av en slik søknad, og at det må utvises stor grad av fleksibilitet», uten at det går fram når det skal utøves skjønn, og hva denne fleksibiliteten består i. Det sies vitterlig også at det er grenser for omfanget av fritak når det er knyttet opp mot aktiviteter. Det som da blir spørsmålet mitt til representanten Ursula Evje er: Er det riktig at dette er en innstramning av dagens fritaksrett? Når skal fleksibiliteten utøves, og hvor langt skal fleksibiliteten strekke seg? Jeg sitter også og lurer på hvorfor det egentlig er nødvendig å stramme til. Er motivet her en slags tvang til tro-motiv, eller er det en oppfatning om at hvis vi strammer til fritaksretten, vil det bli enda vanskeligere å ha et fellesfag, og at det er fellesfaget Fremskrittspartiet egentlig ønsker å få bort?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Hvis jeg ikke oppfattet helt feil, var representanten Reikvam og SVs mål for et fag i skolen et fellesfag, men hvor det ikke er behov for å ha noen fritaksrett. Jeg lurer litt på hvilket innhold og hvilken utforming dette faget ville ha, for dersom en ville ta disse livssynene og religionene på alvor, erkjenner man at de både har en kunnskapsbit og en opplevelses- og erfaringsbit. Men med én gang man erkjenner at livssynene og religionene har en slik dimensjon, og man ønsker å ta disse fagene på alvor, melder nettopp fritaksbehovet seg – fordi man har et opplevelseselement i det. Dermed blir det litt forunderlig for meg å høre at en ønsker et fellesfag, men ingen fritaksrett i det hele tatt, fordi det bygger på en konstruksjon som antakeligvis ikke tar religionenes og livssynenes karakter på alvor. Og da spør jeg meg selv om det fortsatt er slik at SV tror en kan få til et nøytralt fag, og at det er nøytralitetsideologien som ligger bak, og ikke at en ønsker å ta fagene og religionenes og livssynenes karakter og egenart på alvor.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Det er ikke ofte jeg har behov for å ta replikk på Venstres representant i skolepolitiske saker, men i dette spørsmålet har Venstre gått sammen med Høyre om en todelt modell i faget som jeg ikke uten videre vil akseptere gir noe fullgodt svar verken når det gjelder utfordringene i fagets innhold eller når det gjelder fritaksspørsmålet. Det er klart at selv om man forsøker å knytte todelingen opp til den biten som går på aktiviteter, vil faget framstå som en helhet. Det egentlige spørsmålet blir da: Hvem er det som skal avgjøre opplevelsen av disse to delene? Det er det spørsmålet som jeg ikke synes finner noe forløsende svar i den modellen som Venstre og Høyre har gått sammen om. Derimot opplever jeg vel egentlig at når det gjelder synet på fritak, både hvem som bør ha det avgjørende ord, og for så vidt også hvilke typer aktiviteter det er naturlig at det innrømmes fritak fra, så er det ikke den store forskjellen. Forskjellen går altså på selve konstruksjonen av skolefaget, som jeg opplever blir feil. Har jeg forstått det riktig, at forskjellen altså ikke er så stor når det gjelder selve den biten som går på fritaksspørsmålet, men at heller ikke todelingsgrepet i faget fullt ut løser fritaksproblemet?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Spørsmålet om fritaksretten ble et sentralt tema i debatten. Årsaken er selvfølgelig at dette er en viktig spørsmålsstilling, men også at det har vært behov for å oppklare hva Arbeiderpartiet egentlig mener om praktiseringen av fritaksretten. I løpet av debatten konstaterer jeg følgende: Representanten Oppebøen Hansen har gått bort fra sin egen flertallsmerknad med Fremskrittspartiet, og vil gi automatisk rett til fritak for religiøst pregede aktiviteter. Jeg konstaterer videre at statsråden understreker at for de delene av faget som går utover aktiviteter, skal det utvises stor grad av fleksibilitet. Videre sier statsråden at han er enig med Kristelig Folkeparti og Senterpartiet i at en søknad må håndteres primært ut fra respekten for foreldreretten. Dette er signaler som jeg er tilfreds med, og jeg forutsetter at kommunene blir informert om det. Men i tillegg mener Kristelig Folkeparti og Senterpartiet at det hadde vært mest hensiktsmessig at det her utformes et meldingsskjema, og at det skal svært mye til for at en kommune skal kunne overprøve foreldrenes oppfatning av hva som er krenking av egen religion eller eget livssyn. Vi tror det vil tjene oppslutningen om faget at fritaksretten får en slik romslig praktisering, spesielt på småbarnstrinnet.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Statsrådens siste innlegg opplever også jeg slik at statsråden i sak gir tilslutning til den merknaden som Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har kommet med. Vi fant grunn til å skrive denne merknaden nettopp fordi vi var litt usikre på hva som egentlig lå i merknaden fra departementet. Usikkerheten ble enda større da vi under komitearbeidet opplevde at Arbeiderpartiet gikk sammen med Fremskrittspartiet. Nå har vi skjønt at det som skjedde i komiteen, ikke var fullt dekkende. Men det er ikke fra vårt ståsted ment som noen kritikk for så vidt av det som er sagt i meldingen, men det er faktisk en usikkerhet om hva det egentlig er som uttrykkes her. Og nå konstaterer jeg at statsråden i sak er enig i det sentrumspartiene har skrevet i merknaden, og det er jeg tilfreds med.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
Den siste oppklaringen fra Sigvald Oppebøen Hansen var jo viktig. Det er jo en flertallsmerknad mellom Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet som nå åpenbart ikke lenger er en flertallsmerknad. Det er to diametralt ulike syn som kommer fram her nå. I slutten av sitt innlegg kom Oppebøen Hansen inn på formålsparagrafen og berørte den en del. Det er klart at det er en sammenheng mellom dagens formålsparagraf og det KRL-faget som vi har. Vi har en formålsparagraf som sier at skolen skal hjelpe til med å gi barna en kristen oppseding. For oss som tilhører Den norske kirke, og som har et engasjement i forhold til det, er dette uproblematisk. Men – og det er problemet – det er store deler av det norske folk som ikke tilhører Den norske kirke, som ikke tilhører noe kristent kirkesamfunn. Og det er klart at for dem er dette et stort problem, og det er et uløselig problem så lenge vi har denne formålsparagrafen. Sigvald Oppebøen Hansen svingte seg voldsomt når det gjaldt vårt pluralistiske samfunn, vårt mangfoldige samfunn, og det er vi blitt. Men vi er nødt til å ta konsekvensen av dette også i forhold til formålsparagrafen. Oppebøen Hansen sier at det ikke er tiden nå, men vi skal kanskje gjøre det senere, når vi skal evaluere hele Reform 97. Nei, tiden er der nå. 15 pst. av folket sliter med dette faget, som er en konsekvens av bl.a. formålsparagrafen. Så mitt spørsmål til Oppebøen Hansen er: Hvorfor vil ikke Arbeiderpartiet være med på å ta fatt i dette nå? Det hadde vært mulig, for Senterpartiet har på sitt landsmøte sagt at det er behov for å endre formålsparagrafen, ta konsekvensen av endringene i vårt samfunn. Så spørsmålet til Sigvald Oppebøen Hansen er: Hvorfor er ikke tiden inne nå?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
Jeg vet ikke hvor mange ganger representanten Skarbøvik brukte begrep som «respekt» og «toleranse» i sitt innlegg. Det var ganske mange ganger. I beste fall er det flertallets måte å definere toleranse og respekt på hun da gjør seg til talsmann for. Senere var hun opptatt av at vi ikke skal ha mindretallsdiktatur. Et lite tankeeksperiment: Vi har som sagt en formålsparagraf – jeg skal ikke referere den nå igjen – der et av målene er å hjelpe til med en kristen oppseding. Så vet vi at ganske mange store grupper ikke tilhørerer den kristne tro og religion, men likevel skal skolen vår, fellesskolen, den offentlige skolen, hjelpe til med å gi dem den oppsedingen som de i utgangspunktet verken ønsker eller har bedt om. Hvorledes ville representanten Skarbøvik reagere hvis hun levde i et muslimsk land, der flertallet representerte den muslimske tro, og de hadde en tilsvarende formålsparagraf der målet var å oppdra barna til Skarbøvik i muslimsk tro? Ville dette være å vise toleranse overfor det mindretallet som Skarbøvik da representerte? Men vår skole, slik den fungerer i dag, skal gjøre nettopp dette. Og det grunnleggende spørsmål som vi alle sammen er nødt til å stille oss, selv om det gjør vondt av og til, er: Kan vi fortsette med en skole som har dette som en av sine oppgaver?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
Vi bruker jo alle ordet «fellesfag». Det betyr at vi ønsker ett fag som alle kan ta del i, altså et fag hvor det i utgangspunktet ikke er behov for fritak. I det øyeblikk vi sier at det er behov for fritak, har vi på mange måter sagt at dette ikke er et fellesfag lenger, det er ikke lenger et fag som skal samle alle til undervisning, et fag som er en møteplass for alle grupper. For oss er det fortsatt et mål å lage et fellesfag. Hvis vi ikke klarer det, hvis vi ikke har det målet klart for oss at vi skal kunne utvikle et fellesfag, må vi bare velge den veien som Høyre velger, nemlig å si at vi opererer med to fag eller kanskje tre eller flere fag der noe er felles, som er obligatorisk og som det ikke er fritak fra, og utover det har en da fullt fritak og kan velge ulike tilbud. Det er det eneste valget vi har hvis vi ikke lenger tror på fellesfaget – og det overrasker meg litt at representanten Lyngstad ikke lenger tror på fellesfaget, men tror på et fag der det i utgangspunktet skal erkjennes at det er behov for fritak. Jeg tror at det er så mye felles tankegods mellom de ulike religionene at vi med utgangspunkt i de ulike religionene, med utgangspunkt i en tilnærming, med utgangspunkt i dialog, klarer å lage et fellesfag som alle kan samles om. Og det er ikke spørsmål om verdinøytralitet, det er spørsmål om å finne det vi har felles, og vektlegge det og ha en pedagogisk tilnærming til dette som gjør at alle føler at dette er et fag de kan ta del i.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
Det var riktig oppfattet – jeg beklaget at jeg var nødt til å fremme et forslag om fullt fritak. Det innebærer at vi er nødt til å utvikle et alternativt fag, et alternativt tilbud til de elevene som ikke finner å kunne ta del i dette fellesfaget, eller det som i alle fall noen fortsatt ønsker å kalle et fellesfag. Jeg tror at hvis flertallet hadde lagt seg på de merknadene vi har sammen med Arbeiderpartiet, der vi legger sterke føringer i forhold til den gruppen som skal nedsettes, når det gjelder hva dette faget skal utvikles til, tror jeg at vi kunne ha laget et fag hvor det ikke var behov for fritak. Med det som utgangspunkt hadde ikke jeg vært opptatt av å fremme forslag om fullt fritak. Det ville etter min oppfatning være galt. Hvis vi var enige om at vi skulle klare dette med utgangspunkt i det som vi har skissert, ville det ikke vært aktuelt for meg å fremme forslag om fullt fritak i denne interimsperioden som vi har fram til vi får ferdig dette faget, det vil si neste skoleår. Det gleder meg at Høyre ser behovet for å gjøre noe med formålsparagrafen, men jeg beklager at de ikke vil være med på vårt forslag denne gangen. Det er helt klart en sammenheng mellom formålsparagrafen og dette faget, på samme måten som det er en sammenheng mellom formålsparagrafen og øvrige fag. Men linken er spesielt sterk når det gjelder dette faget. Derfor var det naturlig for oss å trekke inn formålsparagrafen som en del av debatten. Men jeg registrerer at Høyre på samme måten som oss, ser behov for å gjøre en endring, og jeg kan love dem at de skal få sjansen til å være med på en slik debatt framover.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
Representanten Dørum kommenterte mitt forslag om fullt fritak og var noe overrasket over dette forslaget. Jeg kan ikke se at det er noen dramatisk forskjell på mitt forslag og det forslaget som Dørum går inn for, om en todeling av faget. Det jeg har sagt, og det jeg har understreket, er at i den grad noen har behov for fullt fritak, skal de ha rett til det, og da skal de ha et alternativt tilbud. Det er ikke nytt, det er jo noe vi kjenner fra tidligere tider, hvor en hadde tilbud om livssynsorientering. Hvordan skal dette faget utvikles? Det blir et rent kunnskapsfag, men det blir sterk vektlegging på faktakunnskaper rundt de ulike religionene i et slikt livssynsfag. En skal jo fortsatt ha informasjon og kunnskap om ulike religioner. Så der oppfatter jeg det slik at vi er enige, og jeg forstår ikke hvorfor dette ble et tungt og stort poeng for Dørum, i og med at konsekvensene av forslagene våre er ganske like, idet jeg vil ha et fag der en får fullt fritak, og der en får et alternativt tilbud med sterk vektlegging på faktakunnskap om de ulike religionene. Så et lite spørsmål til Dørum til slutt. Nå har Inge Lønning signalisert at han ser behov for å endre formålsparagrafen. Jeg går ut fra at den todelingen av faget som Dørum går inn for, også har en viss sammenheng med dagens formålsparagraf. Mitt spørsmål til Dørum blir da: Er han enig med Inge Lønning i at det er behov for å foreta en endring av formålsparagrafen, slik at vi får bort f.eks. det som går på oppseding til kristen tro? Jeg gjør oppmerksom på at det foreligger et utkast fra ulike grupper til ny formålsparagraf.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
En formålsparagraf har symbolsk betydning. Det denne debatten har avdekket så langt, er at det er bred enighet her i salen om at vi må endre dagens formålsparagraf. Høyre, Venstre, SV og Arbeiderpartiet er klare på at vi er nødt til å foreta endringer, justeringer i denne paragrafen på bakgrunn av at vi er blitt et pluralistisk samfunn, et samfunn der ulike religioner møtes på annen måte enn tidligere, og der vi har tunge, store minoritetsgrupper. Mitt spørsmål til statsråden blir derfor: Vil han ta initiativ til en slik endring av formålsparagrafen? Hvis han gjør det, er det stor grunn til å tro at han vil få flertall i salen for en slik endring. Det kan være en viktig symbolsk handling i forhold til minoritetsgrupper å gjøre den endringen, parallelt med at vi justerer, endrer faget. Selv om vi ikke får flertall for forslaget vårt, har partier gitt uttrykk for at de er enig i dette, og at det er behov for dette. Dermed ligger det for så vidt et mandat for statsråden til på egen hånd å ta dette initiativet og så fremme et forslag. Så mitt spørsmål blir: Vil han gjøre dette? Neste spørsmål går på hvordan statsråden ser for seg det fremtidige faget. Statsråden har presisert nå at han ser for at vi skal lage et fag som det fortsatt er behov for fritak fra. Ser ikke statsråden, eller ønsker han ikke å se – jeg vet ikke hva som er grunnen – muligheten for å lage et fag der det ikke er behov for fritak? Det vil si at vi lager et reelt fellesfag som alle kan enes om, der ingen har behov for fritak. Vil det være målet for statsråden i det revisjonsarbeidet som han nå setter i gang?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
Avslutningen på innlegget til Shahbaz Tariq var en klar og sterk melding til flertallet. Jeg var likevel litt overrasket, fordi Arbeiderpartiet utgjør jo flertallet i de fleste større spørsmål i denne innstillingen, så jeg hadde nok ventet at konklusjonen kanskje var en oppfordring til å støtte SVs forslag – hvis det skulle være en sammenheng mellom det som var sagt, og konklusjonen. Så til statsråden. På mitt spørsmål om behovet for å endre formålsparagrafen, sier han at han vil nok vente og se på stat/kirke-utredningen. Og det er jo en merkelig sak hva stat/kirke har med dette å gjøre, for jeg trodde at båndene mellom kirke og skole for så vidt var brutt for en tid siden. Så dette har jo absolutt ingenting med den utredningen å gjøre. Hvis han skal vente på at vi er ferdig med den, kan det ta ganske lang tid. Jeg håper at det var en glipp av statsråden, slik at han ikke skal avvente stat/kirke-utredningen for å avklare det, men kan starte dette arbeidet uavhengig av hva konklusjonen måtte bli når det gjelder stat/kirke. For det har jo som sagt, ganske lite med hverandre å gjøre. Inge Lønning holdt faktisk et litt spennende innlegg i dag, hvor han på mange måter hadde et oppgjør også med Høyres skolesyn, hvor han da var opptatt av at vi hadde en skole som kanskje var blitt for intellektuell, det var for lite plass for opplevelser, og en del slike ting. Hvis dette er nye signaler fra Høyre, kan vi nok stå foran en litt mer spennende debatt også sammen med Høyre. For jeg antar at dette gjelder ikke bare KRL-faget, men at det gjelder generelt at vår skole er for faglig, for akademisk, for intellektuelt orientert, og at det er for lite plass til andre deler, som har med opplevelse å gjøre, som har med kreativitet å gjøre, og som har med praktiske ting å gjøre. Hvis det er signalet fra Høyre i dag, skal vi nok møtes og finne mange spennende løsninger også sammen med Høyre. Han hadde også en refleksjon rundt flertall og mindretal og demokrati, der jeg deler det aller meste av det han sa. Men så er det konklusjonene. Han sier at han vil være med og vurdere formålsparagrafen, men når det skal skje, vil han ikke si. En naturlig konsekvens av den lille forelesningen han hadde om mindretall og flertall, om demokrati og om respekt for minoritetene, burde være at han gjorde noe med formålsparagrafen. Dessuten burde han ha støttet SVs forslag og de føringene vi prøver å legge når det gjelder det fremtidige innholdet i faget. Han har hatt muligheten til å ta konsekvensen av sine standpunkt. Han har ikke gjort det.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
Dette er et prisverdig utspill fra Høyre, men når vi ser på hva de foreslår, kan man lure på hva som er vitsen med forslaget, for dette er det nærmeste vi kommer et «god dag, mann – økseskaft»-forslag. Fullt ut tilfredsstillende – hva er nå det? De har ikke engang prøvd seg på en definisjon av hva det er. De definerer heller ikke hva problemene består i. Det prøver vi i vårt forslag å si litt om. Det er to forhold som er viktig for blinde og svaksynte når det gjelder undervisningsmateriell. Det er for det første å få nok undervisningsmateriell, nok lærebøker. Det andre er å få nok lærere som har kunnskap innenfor blindeskrift. Dette er to problemer som vi står foran, som på en eller annen måte må løses. Og så sier de at det skal være «fullt ut tilfredsstillande» uten å definere hva som ligger i begrepet. Vi definerer «fullt ut tilfredsstillande» dit hen at det skal foreligge to parallelle lærebøker i hvert fag. Det definerer vi som «fullt ut tilfredsstillande», men det vil ikke flertallet være med på. Dagens situasjon er slik at man klarer å dekke ett læreverk innenfor hvert fag, innenfor hvert klassetrinn. Det betyr at det ikke er noen valgmulighet. Derfor må vi få vite om flertallet definerer dette som «fullt ut tilfredsstillande». De har jo definert dette som «fullt ut tilfredsstillande». Jeg gjør det i utgangspunktet ikke, fordi vi vet at det innenfor de ulike fag blir utgitt fire–fem–seks læreverk. Hvis vi sier at i hvert fall to av disse skal foreligge i blindeskrift, så åpner det for en viss valgmulighet, og det er også rimelig å nå et slikt mål. Det er det som ligger i mitt og SVs forslag. Vi prøver å konkretisere våre mål, og forplikte oss i forhold til det. Jeg tar opp SVs forslag.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Jeg har først lyst til å forsikre representanten Norvoll om at jeg har holdt på med denne øvelsen i svært mange år. Jeg har selv undervist i det gamle kristendomsfaget i over 20 år. Jeg har bodd i et land med hindukultur, og jeg vet hva det vil si å møte andre kulturer og mennesker med en annen religion. Denne øvelsen i toleranse har jeg vært utsatt for temmelig lenge, så dette er ikke nytt for meg. Men jeg forsvarer dette faget fordi jeg innser at dette er å imøtekomme minoritetenes rett i dette landet til også å komme inn i et fellesfag. Det må ikke være slik at vi skal ha et mindretallsdiktatur, hvor man skal legge seg helt flat for andres meninger. Vi har en majoritet i dette landet som har bygd på kristendommens kulturgrunnlag gjennom tusen år. Det vil jeg også ta på alvor, ellers skyver vi andre mennesker fra oss og lager faget enda dårligere. Tross alt er det et flertall som sier at de vil ha det slik. Hvorfor skal vi gjemme bort i navnet hva dette faget innebærer? Det er det jeg føler Arbeiderpartiet og Regjeringen vil gjøre ved å kalle dette faget for noe annet enn det det er. Det er ikke opplæring i tro. Det er et kunnskapsfag om kristendom – det har jeg ikke tenkt å underslå – om andre religioner og om livssyn. Det synes jeg at det fagets navn må innebære. Derfor går vi for det forslaget. Det er ikke å gå i gal retning. Det som er å gå i gal retning, er når Arbeiderpartiet strammer inn praktiseringen av fritaksretten.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Jeg er enig i det som ble presisert her, og som jeg ikke fikk sagt i stad i min svarreplikk; jeg vil selvfølgelig heller ikke ha et flertallsdiktatur. Jeg vil ha et flertallsdemokrati, og kunne kanskje ha utdypet det på en annen måte. Det er riktig at jeg ikke sa mye om privatskoler i denne sammenhengen, men vi har stadig vært inne på og hatt debatt om den siden av skolepolitikken vår. Der er Kristelig Folkeparti helt klar. Vi vil selvfølgelig legge til rette for at privatskoler kan etableres, at man skal ha muligheten til det. Jeg ser også faren her, at hvis man strammer til dette faget for mye, kan det bli flere som vil etablere privatskoler – ikke faren, men muligheten til det er der. Når vi ikke vil ha todeling av faget fullt ut, slik Høyre og Venstre går for, er det fordi vi mener at det på en måte vil undergrave det som er intensjonen med et fellesfag. Vi får et slags A- og B-pensum, noe skal man være felles om, og noe skal man ikke være felles om. Det betyr at man sier at noe er det farligere å snakke om enn noe annet, eller vanskeligere, så vanskelig at vi må gå til hvert vårt rom for å snakke om det. Vi ønsker å legge til rette for at man kan sitte samme sted og snakke med hverandre, ha en dialog når det gjelder alle deler av faget, så langt det er mulig. Vi mener altså at en todeling vil undergrave fellesfaget, og vil heller legge til rette for at fritaksretten praktiseres romslig.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Det er riktig at jeg brukte ordene respekt og toleranse mye. De betyr mye for meg. Jeg blir ikke ferdig med dem, og er sikkert ikke utlært ennå. Men for meg er det slik at respekt ikke betyr at jeg oppgir min identitet og min tradisjon. Respekten må gå begge veier, og vi skal lære av hverandre. For meg er det en berikelse å lære også om andre. Og jeg har sagt tidligere at jeg har gjort den øvelsen å bo i et hinduland, hvor mine barn ble tatt med på hindufester ved høytider, vi var ute for å se offersteder, templer, folkelivet. Det var en selvfølge for oss som skulle bo i et slikt land. Jeg opplevde det ikke som en trussel for mine barn, for jeg kunne oppdra mine barn hjemme og ellers i en kristen tro. Slik opplever jeg også at vi i Norge har den friheten – selvfølgelig – at foreldre tar ansvaret for trosopplæringen til sine barn, men at skolen kan legge til rette for at man lærer om alle religioner, også om vårt lands identitet og kulturgrunnlag. Jeg har prøvd dette og sett at det fungerer slik. Derfor ønsker jeg også at andre skal oppleve den berikelsen det er å kunne møtes på skolen og ha den som en møteplass for identitet og dialog. Det er det dette faget legger til rette for, og jeg mener norsk skole er et godt eksempel på at det fungerer. Mange land ser nå til Norges religionsopplæring, og vil lære av den. Det foregår ganske mange konferanser rundt omkring i verden på akkurat dette området – «Religious Education» – hvor man ser hvordan vi klarer å få til dette i Norge, og vil lære av det.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Det er riktig som statsråden sa, at til grunn for stortingsmeldingen ligger det nå to forskningsrapporter som skulle følge opp merknaden fra 1996 om at en ønsker å få et bilde av hvordan fritaksretten praktiseres etter en treårsperiode. Nå viser evalueringen at fritaksretten praktiseres veldig forskjellig. Mange ønsker at fritaksretten også burde praktiseres mer romslig, særlig i småskolen, slik som Kristelig Folkeparti har påpekt i en merknad. Statsråden påpekte nå at foreldrene skal ha det avgjørende ordet i forbindelse med aktiviteter o.l. Det jeg vil vise til da, er det som står i meldingen på side 52: «Kommer kommunen likevel til at eleven ikke med rimelighet kan oppleve opplæringen som utøvelse av annen religion eller tilslutning til annet livssyn, kan søknaden avslås.» Her vil jeg gjerne ha statsrådens utdypning: Hva er det som menes med dette? Hva innebærer det at kommunen skal være en slags overdommer? Og hva kan være eksempler på avslag? – Ja, i det hele tatt: Hvordan skal dette praktiseres i forhold til det skjema som en sier departementet skal utarbeide? Kristelig Folkeparti ønsker jo at foreldreretten skal bli ivaretatt, og vi opplever at statsråden i denne meldingen akkurat på det punktet strammer noe til i forhold til Stortingets behandling. Vi har hatt mange debatter i denne sal om privatskoler og oppfattet at statsråden har en mer restriktiv holdning til dette enn Kristelig Folkeparti. Men jeg ser for meg at en restriktiv holdning akkurat her faktisk kan føre til en større oppblomstring av privatskoler. Det er jo ikke det største problemet for Kristelig Folkeparti, men jeg vil tro det ville være det for statsråden.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Det saken gjelder, er støtte til delvis dekning av skolepenger for elever ved utenlandske eller internasjonale videregående skoler. Det ble foreslått av Regjeringen i forslag til statsbudsjett 2001, uten begrunnelse, å sløyfe tilskuddsordningen både for dette og for kompletterende undervisning. I budsjettbehandlingen ble det lagt inn penger til kompletterende undervisning. I ettertid ser vi at det som ble omtalt, er kompletterende undervisning i grunnskolen. På side 28 i Budsjett-innst. S. nr. 12 for 2000-2001 står det i en flertallsmerknad, fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstre, at vi «vil komme tilbake til tilskuddssituasjonen for de private skolene i Revidert nasjonalbudsjett». Derfor har da komiteens flertall, denne gangen Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Venstre og SV, vist nettopp til dette. Høyre og Fremskrittspartiet har egne merknader, og viser også til revidert nasjonalbudsjett, men de har en mer forpliktende merknad i den sammenhengen. På sentrumspartienes vegne vil jeg bekrefte at dette er et tema som vi kommer til i behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, og jeg antar at det i den sammenheng vil finnes en løsning på det.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Jeg er glad for å høre at statsråden nå uttrykker at det kanskje kan foretas ytterligere effektivisering på dette feltet i departementet, og derfor er det godt at denne saken blir tatt opp. Regjeringen har uttalt at man forholder seg til privatskoleloven ved hver enkelt søknad og vil administrere loven så lenge den gjelder. Private skoler, med grunnlag i livssyn eller alternativ pedagogikk, er verdifulle alternativ til den offentlige skole, ikke en trussel. Det er her Arbeiderpartiet etter min mening ofte viser en ideologisk brist i sin toleranselinje, ved at Regjeringen synes å tro at toleranse er å fremme de synspunkter bare man selv er enig i. Kristelig Folkeparti vil understreke foreldrenes rett til å velge slike alternativ for sine barn. Jeg får en rekke henvendelser fra private skoler og organisasjoner i forbindelse med behandling av privatskolesaker, og jeg støtter Inge Lønning i hans utålmodighet. Siden vi i dag skal begrense oss til saksbehandlingen, kan jeg nevne at flere skoler har vært utsatt for svært vanskelig og ofte sendrektig saksbehandling, og det gjelder ikke bare Oasen skole. Jeg er enig med interpellanten i at nå må vel denne skolens søknad være snudd opp ned nok ganger, slik at en avgjørelse kan komme straks. Sunnmøre ungdomsskole er den skolen som nå har ventet lengst på svar – snart i to og et halvt år. De søkte i februar 1999 og fikk i oktober 2000 – altså et år og åtte måneder senere – et tilleggsspørsmål. Så i april 2001 får man spørsmål om nye punkter fra Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet. Det er brukt en plan som departementet – både under arbeiderpartiregjeringen og under sentrumsregjeringen – har godkjent skoler etter tidligere. Når skolen nytter en tidligere godkjent plan, hvor det presiseres at L97 skal gjelde, med en del klart angitte avvik, synes disse spørsmål i ettertid som en trenering av saken. En annen skole, Romsdal ungdomsskole i Molde, med samme fagplan har fått de samme spørsmål til tidligere godkjent plan. De er eierskapsmessig i familie med tidligere godkjente skoler og tilhører ikke de nye, såkalte ekstreme bevegelser som statsråden tidligere har uttrykt stor uenighet med. Disse søkte nemlig først i november 2000, så her er ikke tidsaspektet så problematisk. Det er en sterk detaljstyring av innholdet i planene til de to skolene jeg har nevnt, noe som er en trussel mot innholdet og friheten for skolen og foreldrene. Jeg har selv stilt statsråden en rekke skriftlige spørsmål, bl.a. om behandlingen av kristne, private videregående skoler. Alle disse skolene er godkjent og har drevet i en årrekke, og det dreier seg kun om mindre endringer i fagtilbudene. For de fleste tilbudene vil ikke endringene i fagene medføre noen økning i elevtall, og altså ikke få budsjettmessige konsekvenser. Jeg er enig med representanten Lønning i at nå må man få en ytterligere effektivisering av tidsbruken, slik at søknader fra private skoler kan bli behandlet raskere.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Når vi behandler denne typen saker, som angår folks religion, tro eller livssyn, skal man trå relativt forsiktig og varsomt. Det er viktig at man er tolerant og ikke har for bastante meninger. Jeg sitter med en følelse av at representanten Skarbøvik ikke er den som er flinkest til akkurat den øvelsen. Hun forsvarer på et vis kristendommen og dens stilling i ett og alt, og hun kan aller nådigst være med på å tillate at andre religioner og livssyn har livets rett. Det er to områder hvor flertallet går mot det som Regjeringen foreslår. Det ene går på navnet, og det andre går på hvor stor del av faget som skal brukes på de forskjellige delene. Det er selvfølgelig ikke slik at alt blir ødelagt fordi flertallet har foreslått det de har gjort, men jeg tror at de to vedtakene som de ønsker å fatte, er et skritt i gal retning hvis målet er at faget skal bli så inkluderende som mulig, og bli godkjent og godtatt av så mange som mulig. Det er viktig at navnet viser klart at ingen religion skal favoriseres kvalitetsmessig. Derfor hadde det vært bedre om man laget et navn som klart viste det, og at man ikke bare beholdt en variant av det gamle, for det er ingen tvil om at navnet er en av de tingene som på en måte blir symbolet for dem som er uenige, og som reagerer på faget. Det samme blir det når vi snakker om hvor stor del av faget som skal være kristendomskunnskap. Det er klart at når man nå beholder dagens ordning, er man overhodet ikke med på å imøtekomme dem som er skeptiske i dag. Det betyr sannsynligvis at det fortsatt vil være et visst press for fritak. Så jeg føler på et vis at representanten Skarbøvik og Kristelig Folkeparti ikke er med og tar de skrittene som er nødvendig for å gjøre faget så godt som overhodet mulig.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Det er jo vel kjent når representanten Lønning går på talarstolen, at det er dei andre partia han snakkar om – så også denne gongen. Det var vel åtte av desse ti minutta som gjekk med til å snakka om Arbeidarpartiet. Han syntest sjølvsagt at Høgre er best, og så brukte han tid på å argumentera mot det dårlege forslaget frå Arbeidarpartiet. Eg høyrde ikkje noko om det gode forslaget frå Høgre når det gjeld namn. Men nok om det – det er som sagt vel kjent. Når det gjeld KRL-faget, skal jo det vera eit ordinært skulefag på lik linje med andre fag. Ein slik felles arena for alle er viktig, ein arena der kunnskapen skal sikrast med omsyn til religion og livssyn, ikkje opplæring i ei bestemt tru. Frå Arbeidarpartiet si side – og eg trur frå alle si side, for det er stor semje om den saka – vil vi at flest mogleg skal ta del i ei felles opplæring, byggja felles kultur og felles verdigrunnlag. Derfor må det òg lagast læreplanar som tek bort behovet for fritak. Når eg les innstillinga – ikkje høyrde på Høgre sitt innlegg – ser eg at Høgre er oppteken av foreldra sin rett. Det er vi sjølvsagt alle einige om. Men når undersøkingar viser at 40 pst. av dei foreldra som har uttalt seg, seier at kristendomsdelen i faget samla sett berre bør vera halvparten av stoffmengda – alle skuleår sett under eitt – og andre religionar, etikk og filosofi den andre halvparten, skjønar eg ikkje heilt korfor Høgre er så oppteken av at ikkje dei foreldra som meiner dette, skal få gjennomslag, at dei held på den samansetjinga av dei ulike elementa i faget som vi har i dag. Det er viktig at foreldra vert høyrde, men i den samanhengen synest ikkje Høgre at det er viktig.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-05-31:
Denne meldingen er kun en forberedende øvelse til en senere lovendring – jeg tenker på opplæringsloven. Det er faktisk slik at opplæringsloven regulerer alle offentlige skoler, den regulerer innholdet i all hjemmeundervisning, og den regulerer også innholdet i alle private skoler som ikke er godkjent etter privatskoleloven. Det vil si at når opplæringsloven reserverer et stort paragrafstykke nettopp for KRL-faget, så står vi helt logisk foran en stor, stor revisjon. Da blir jeg meget forundret når Høyre bruker loven og påpeker at den har en opplæringsplikt, ikke en skoleplikt, til å konfrontere representanten fra Kristelig Folkeparti i en replikkordveksling. Jeg skulle gjerne vite mer nøyaktig Høyres grunner for ikke å foreta disse tingene spesifikt og grundig i forbindelse med opplæringsloven, ikke bare denne todelte øvelsen som stadig blir gjentatt. Når det gjelder Fremskrittspartiets syn på denne flertallsmerknaden, som for øvrig er vår merknad som Arbeiderpartiet har sluttet seg til, må den sees i sammenheng med vår første merknad på side 5. Da får det straks en helt annen sammenheng. Vi sier der at fritakssøknader skal og må være begrunnet. Det kan ikke være vanskelig å begrunne hvorfor man søker om fritak.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-05-31:
Historiske fakta om enighet og samarbeid mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet taler for seg selv. Det meget gode samarbeidet man historisk sett har hatt i Oslo når det gjelder godkjenning av private skoler etter spesielle livssyn – jeg tenker spesielt på Urtegata skole – er et eksempel i så måte. Her var Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet enige om at Urtegata skole tuftet på muslimsk tro ønsket man ikke. Vi har forholdt oss til gamle avtaler, for for oss gjelder de helt til nye blir inngått, og noen ny avtale er ikke inngått pr. dato. Men slik er livet. Når det gjelder respekt for andres religion og livssyn, stod jeg faktisk nettopp her og sa at ingen har vondt av å tilegne seg kunnskap. Jeg viste også til en del konvensjoner. Fremskrittspartiet vil jo aldri hindre foreldre i å oppdra egne barn i egen tro i den private sfære eller i sfæren til egen kirke, eget tempel eller eget gudshus, men vi kan ikke skjønne at dette skal være et ansvar som skal påligge fellesskapet. Dette er faktisk et ansvar som ligger hos den enkelte person. Når det gjelder ekstrautgifter som det offentlige blir påført ved dette dersom det offentlige skal påta seg denne oppgaven, synes vi det er rimelig at det blir tatt opp og diskutert og eventuelt dekket av dem som påfører fellesskapet ekstra byrder som ikke er nødvendige.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-05-31:
Representanten Lyngstad knyttet sitt spørsmål opp til ordet aktivitet, det kunne kanskje mer presist ha vært utøvelse. Og nettopp bruk av fritak fra aktivitet er for oss et veldig vidt og ekstremt tøyelig begrep. En innstramning, jeg vil heller si en likebehandling, behøver ikke å bety at vi får noe verre. En likebehandling kan bety at alle har det like slapt, eller en likebehandling kan bety at alle får snevrere, mer rettvinklede grenser å forholde seg til, altså et mindre rom for personlig skjønn, synsing og troing rundt om i de mange kommuner, med de mange ulike faktorene som da settes i spill. Jeg vil vise til at siste del av denne fellesmerknaden går på og er en begrunnelse, og det står: «Flertallet vil likevel peke på at det er en grense for omfanget av fritak og at det er viktig å sørge for at grensene for fritaksretten ikke utvannes slik at full fritaksrett i realiteten blir innført. Dette ville i tilfelle velte intensjonen med faget.» Jeg velger å tro at representanten Lyngstad ikke har lest hele merknaden.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-05-31:
Representanten Lønning startet sin replikk med å henvise til at også Fremskrittspartiet i dette tilfellet etter hans oppfatning hadde noe svevende merknader, og at vi ville komme tilbake til saken. Det er kanskje ikke så rart at man ønsker å vente med å ta standpunkt i en sak til man har opparbeidet den nødvendige kompetanse som må ligge til grunn for å ta et standpunkt over tid med et verdibasert utgangspunkt, spesielt i slike forhold som dette. Det er ingen annen merkverdig grunn til det enn at vi også en gang i blant innrømmer at den nødvendige kompetanse ikke has i øyeblikket. Når det så gjelder klargjøring av hva Fremskrittspartiet mener med sin merknad, så burde det være helt unødvendig. Det er Fremskrittspartiets merknad og Fremskrittspartiets formulering, og etter vårt syn er den klinkende klar og i tråd med det vi har sagt hele den tiden dette har vært oppe til debatt gjennom årene i denne sal. Det er overhodet ingen endringer i vårt synspunkt. Når det kommer til dette med fritakssøknad, vil man, når man har en begrenset rett, automatisk komme inn i en søknadsprosedyre. Og en søknadsprosedyre, enten den går på avkrysning og automatikk i et skjema eller ikke, er det noen som på forhånd eller i etterhånd tar en avgjørelse i nettopp denne konkrete søknaden. Når vi har gått inn for at «noen» i første instans kan være det nærmeste politisk styrende organ der folk bor, så er heller ikke det spesielt merkverdig. Og jeg skjønner egentlig ikke Høyres store behov for å profilere seg på dette.