Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-04-02:
La også meg takke saksordføreren for god jobb med den kanskje viktigste meldingen som vi behandler på utdanningsområdet i denne perioden, for nå skal løpet for framtidens lærere legges. Derfor synes jeg det er litt skuffende at ikke regjeringspartiene har vært opptatt av å få til en enda bredere enighet i denne saken, for jeg tror en slik bred enighet hadde gitt en forutsigbarhet og en ro både for utdanningsinstitusjonene og for de kommende lærere. Opposisjonen har vært åpen for det, men Regjeringen har ikke ønsket å gå inn i en dypere prosess. Det store grepet som gjøres i meldingen, er at man erstatter allmennlærerens brede fagkompetanse med spesialisering og fordypning på fag og trinn. Jeg er enig i dette. Samtidig mener jeg allmennlæreren har fått ufortjent mye tyn. Det er viktig ikke å glemme at allmennlærerutdanningen har forberedt læreren godt for lærerens mangeartede pedagogiske hverdag. Den siden ved allmennlærertradisjonen må vi kunne ta vare på og videreføre. Kristelig Folkeparti er skeptisk til at studentene allerede ved søknad om opptak til lærerutdanningen må ta stilling til om de skal jobbe i ungdomsskolen eller barneskolen. Søkerne vil ikke ha nok grunnlag til å foreta valg, og faren for feilvalg vil være stor. Kristelig Folkeparti mener derfor at det første året i stor grad bør være felles for begge løp. Dette året bør ha en betydelig andel praksis, slik at studentene får et tydeligere utgangspunkt for å gjøre et reflektert valg. Jeg tror det er riktig å skjerpe kravene til faglig kompetanse for å kunne undervise, men samtidig er det viktig å ha in mente at dette vil kunne gi ganske store utfordringer for distriktsskoler, særlig små skoler. De vil kunne få problemer med å skaffe lærere som samlet sett har tilstrekkelig kompetanse for undervisning i alle fag. Skolestrukturen i Norge er svært variert, og det er viktig å sikre at alle elever får faglig gode og kompetente lærere, og at vi ikke risikerer å få mange dispensasjonsskoler. Gjennom komitébehandlingen har spørsmålet om utdanningens lengde blitt et hovedtema. Skal vi ha fire år eller en masterutdanning på fem år? Jeg mener det ikke vil være tilstrekkelig kun å utvide utdanningens lengde for å få en bedre lærerutdanning. Alt for ofte blir løsningen å foreslå utvidet tid, i den tro at en da lettvint forbedrer utdanningen. Først og fremst er det innholdet i lærerutdanningen vi må se på. Skal det fylles på med et ekstra år, må en ha en klar formening om hva det året da eventuelt skal fylles med. Vi må få til kvalitet i de fire årene før vi eventuelt innfører et femte. Et slikt år må innebære en forsterkning av de grep vi velger å ta for de fire allerede eksisterende år. Et spørsmål som bl.a. må avklares, er hva bachelorgraden skal være. Hvilken funksjon skal den ha? Hva skal den gi kompetanse til? Skal det f.eks. være mulig å gå ut i jobb etter denne og i tilfelle til hvilken jobb? Dette er spørsmål jeg opplever at de som ønsker en master, hopper glatt over. Forslaget om et sentralt og samlende pedagogikkfag i lærerutdanningen er et spennende forslag som imidlertid foreløpig ser ut til å skulle inneholde alt. Det er positivt at det tenkes nytt i forhold til pedagogikkfaget, men det må legges mye sterkere føringer for hva faget skal inneholde, enn det Regjeringen foreløpig har signalisert. Hvis faget skal bli vellykket, må det bli tydeligere med hensyn til både innhold og mål. Faget må bli modulbasert for på den måten å gi mer struktur. For vår del er det avgjørende at faget gjøres mer praksisrelatert, og at det samtidig må kunne etterprøves at studenten har fått det de skal ha. Jeg tror det f.eks. vil være viktig at lærerne i utdanningsinstitusjonene har hospiteringsordninger i skolen med jevne mellomrom, og at øvingslærere trekkes inn i lærerutdanningen for å undervise. For første gang i historien vil nå lærerutdanningen ikke inneholde religion, livssyn eller etikk som obligatoriske fag. Dette skjer samtidig med at vi har vedtatt en ny formålsparagraf som bl.a. sier at opplæringen skal «vise respekt for den einskilde si overtyding». Formuleringen viser at norsk skole i større grad enn tidligere har intensjon om å ta enkeltelevens livstolkning på alvor. Jeg er redd for at forslaget om å fjerne religionsfaget som obligatorisk fag vil føre til at studentene nå vil stå dårligere rustet til å møte skolehverdagen når de kommer ut som lærere. En skal kunne føre dialog og håndtere mulige konflikter på bakgrunn av kultur og religion. Kunnskap om religionens konsekvenser for den enkelte elev trengs i mange fag, ikke bare i undervisning i RLE-faget. For eksempel er tegning, mat og helse og kroppsøving fag der læreren trenger kompetanse når det gjelder hva et flerkulturelt samfunn betyr for skolen. Dette forslaget er stikk i strid med internasjonale anbefalinger og trender. De fleste europeiske land, bl.a. Frankrike, tar nå religionskunnskap inn igjen som et viktig element i lærerutdanningen. OSSE mener at på grunn av hendelser rundt om i verden, migrasjon og seiglivede misoppfatninger om religioner og kulturer, er det et stort behov for kunnskap om ulike religioner og livssyn. De mener at enhver grunnleggende lærerutdanning bør inkludere innsikt i kulturelt og religiøst mangfold. En skulle tro at Regjeringens møte med religiøse spørsmål som hĳab-debatt og blasfemiparagraf ville føre til et ønske og behov og en forståelse for at en trenger mer kunnskap og ikke mindre. For å beholde lærere i skolen er det avgjørende at de gis en best mulig start på jobbkarrieren. Derfor må vi unngå det berømte praksissjokket som nyutdannede lærere møter. Dessverre løser ikke denne meldingen den utfordringen. For å styrke koplingen mellom teori og praksis kommer vi ikke utenom å ta noen strukturelle grep. Det er behov for bedre praksis, men også for mer praksis. Derfor har Kristelig Folkeparti gjentatte ganger fremmet forslag om en obligatorisk mentorordning i form av et introduksjonsår. Vi er tilfredse med at Regjeringen nå kommer med et tilbud om veiledning, men mener samtidig at å innføre et frivillig tilbud ikke er godt nok. Det bør være en klar ambisjon og et mål å gjøre en mentorordning i form av et introduksjonsår obligatorisk for alle nyutdannede lærere. Introduksjonsåret vil etter vårt forslag komme som det første året i jobb, hvor de selvsagt skal motta vanlig lønn. Det bør bestå av at et skreddersydd program for utvikling og støtte til den nyutdannede læreren, med observasjoner, samarbeid med andre lærere, besøk ved andre skoler, deltakelse i formell opplæring, m.m. Det er viktig at de selv bidrar aktivt i utformingen for å sikre best mulig utbytte. For at dette ikke skal komme som en ekstra oppgave, må det være reduksjon i obligatorisk undervisning for å få gjennomført dette. Den enkelte må ha en egen mentor som jevnlig overvåker og gir støtte. Mentorene må også fritas fra andre plikter, sånn at veiledning ikke blir en ekstraoppgave. Det vil også være viktig med jevnlig gjennomgang av framgangen og formelle diskusjoner ved slutten av hvert semester med veiledende lærer og/eller rektor. Vi mener også det bør vurderes nærmere om introduksjonsåret bør avsluttes med en sertifisering. I tillegg til et personlig program med utvikling, støtte og profesjonell dialog og en overvåkning vil det da kunne innføres en vurdering av prestasjon mot profesjonelle standarder. Nyutdannede lærere må da i løpet av det første året i skolen oppfylle kravene i disse standardene. Vi ber derfor departementet om å se dette i sammenheng med innføring av en obligatorisk mentorordning i form av et introduksjonsår. Realiteten er jo at nyutdannede lærere allerede i dag blir utsatt for en sertifisering de første årene. Det er bare ingen som snakker om det. I dag må nyutdannede lærere ofte gå en kanossagang fra vikariat til vikariat for å forsøke å fylle opp en fulltidsstilling. I dag fungerer det i praksis som en sertifiseringsordning i den forstand at de gode lærerne beholder vi, men de beste lærerne forsvinner kanskje ut. De gidder ikke «aller nådigst» å sy sammen noen prosentandeler her og der, noen timer her, noen vikariater der, før de etter noen år oppnår fast stilling og godkjennelse. Dette er en alvorlig realitet for alle våre nyutdannede lærere, og den virker negativt i forhold til rekruttering til yrket og for å beholde de beste lærerne. Jeg tror at det er på tide at vi nå får en slutt på den uformelle sertifiseringsordningen som vi har i dag, og som ingen har våget å snakke om, og kanskje setter det inn i et mer formelt system. Til slutt vil jeg ta opp de strålende forslag som Kristelig Folkeparti har alene i innstillingen, og anbefaler dem på det varmeste.