Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-10-16:
Jeg vil også få lov til å takke interpellanten for å reise en svært viktig problemstilling. Det er ikke første gangen Stortinget diskuterer arkivering av viktig dokumentasjon for nåtid og ettertid. Vi tenker i det daglige kanskje ikke så mye over hvor viktig gode arkiveringsrutiner egentlig er, men interpellanten viser til viktige hensyn som demokrati, rettssikkerhet, åpenhet og tillit, likebehandling og innsyn. I mitt innlegg vil jeg gjerne ta utgangspunkt i noe jeg opplever stadig vekk, gjennom arbeidet i Stortingets utvalg for rettferdsvederlag. Vi har en svært viktig oppgave på vegne av Stortinget, nemlig å forvalte de ordningene vi har for å gi vederlag til personer som har kommet særlig uheldig ut i møte med det offentlige – det være seg mangelfull skolegang, et barnevern som ikke reagerte raskt nok og godt nok ved mistanke om omsorgssvikt, vold eller seksuelle overgrep i hjemmet, i fosterhjem eller i institusjon, et helsevesen eller et politi som ikke reagerte. Vi har saker fra mennesker som har fått livet ødelagt på grunn av mobbing som ingen gjorde noe for å stanse, offentlige instanser som har sett, men ikke varslet, bekymringsmeldinger som har blitt liggende. Vi behandler relativt nye saker, men også saker der forholdene ligger så langt tilbake i tid at de ikke dekkes av nyere ordninger som pasientskadeerstatning eller voldsoffererstatning. Vi behandler bl.a. saker som omhandler tidligere barnehjemsbarn og tatere – for å nevne noe. Dette er vonde saker. Det er ofte saker fra folks barndom. Det er nesten ikke til å tro hva unger i dette landet har vært, er og sannsynligvis kommer til å bli utsatt for, ofte fra dem som står dem aller nærmest. Det handler om ødelagte liv, i mange tilfeller liv som kunne vært annerledes dersom det offentlige hadde sett mer, gjort ting annerledes, reagert riktig. Når vi gir vederlag, kan det aldri bli noe annet enn en anerkjennelse av at urett er begått, og at det offentlige er å bebreide for ikke å ha grepet inn. Samtidig ser vi at det betyr mye for mange å bli trodd – endelig bli sett, bli hørt. Noen søknader avslår vi fordi vi ikke finner at det er grunnlag for å rette kritikk mot stat eller kommune. Det finnes god dokumentasjon på at mange hjelpetiltak har vært satt inn. Jeg skal være forsiktig med å komme med påstander uten å ha statistikk over det, men i veldig mange av de søknadene vi avslår, skyldes det ikke at vi ikke tror på det som framføres om svikt i ulike offentlige instanser, men at historiene ikke lar seg dokumentere. Det mangler f.eks. elevmapper og barnevernsmapper, noe er makulert, gått tapt i brann, har kanskje aldri eksistert. Mange instanser har ifølge søkerne vært inne i bildet, men det finnes ikke saksmapper på vedkommende noe sted. Politiet kan angivelig ha vært involvert både en gang og to eller flere ganger, men politiets arkiver for den aktuelle perioden er ikke søkbare annet enn manuelt. Det blir for tidkrevende å lete når man ikke har en dato å søke på. Dette er altså ofte historier som både saksforberedende instanser og vi i rettferdsvederlagsutvalget tror på. Men så lenge historiene ikke kan understøttes av samtidig dokumentasjon, er de ikke tilstrekkelig sannsynliggjort, og da kan vi heller ikke gi vederlag. Slike saker viser med all tydelighet hvor viktig gode arkiveringsrutiner i både stat og kommune er for rettssikkerheten til folk. Så kan vi trøste oss med at det var da. Nå er det bedre. Nå har vi digitale arkiver. Ting er godt bevart for ettertida. Men Riksrevisjonen har gjennom sine undersøkelser påvist at det fortsatt er mye som svikter. Den 4. september i år var jeg på besøk hos Statsarkivet og Interkommunalt arkiv på Kongsberg. Der fikk jeg høre akkurat det samme. Dårlige rutiner og manglende innkjøpskompetanse gjør at mye offentlig digital informasjon er i ferd med å gå tapt. Mange tror at elektronisk lagring er sikkert, men det er feil, ifølge fagfolk. Data for de siste 10–15 årene står i fare for å forsvinne, f.eks. når det gjelder fagsystemer for barnevern, sosialtjenesten og PPT. Utfordringene når det gjelder kommunesammenslåinger, ble spesielt nevnt. Som statsarkivar Kjetil Reithaug skrev i en artikkel allerede i 2014: «Likevel er denne unnlatelsessynden som omfatter papirarkiver ganske enkel å håndtere i ettertid. Det kreves vilje, noe penger, skikkelige fagfolk, noe tid og litt flaks.» Flaksen innebærer at materialet blir plukket opp fra kjellere o.l. før det blir ødelagt. Men den virkelig store trusselen er de elektroniske arkivene som er vokst fram de siste tiårene. De overlever ikke, som han sier, 50 år i en kjeller med litt flaks. De blir borte for alltid. Det er skremmende, det undergraver folks rettssikkerhet. Det må det gjøres noe med nå, før det er for seint.