Inge Lønning (Høyre), 2002-11-14:
I dagens norske politiske bilde hender det at man har problemer med å gjenkjenne Senterpartiet. I denne debatten har det ikke vært noe problem. Senterpartiet er til enhver tid motstander av de former for forpliktende internasjonalt samarbeid som er aktuelle, og tilhenger av de formene for samarbeid som er uaktuelle. Det er som det har pleid å være, og det er for så vidt betryggende. Det som er forunderlig, er at SV og Senterpartiet – når de i denne debatten, som ellers, opptrer som politisk aksjeselskap når det gjelder vurderingen av norsk utenrikspolitikk – egentlig har et tilløp som er en eneste sammenhengende svartmaling av Den europeiske union og EØS-avtalen, men som konkluderer med en lang liste av forslag om utredninger som man ønsker at Regjeringen skal komme til Stortinget med, og med en innledning som sier at dette er et ledd i de to partienes arbeid med å få Norge ut av EØS-avtalen. Når konklusjonen, så vidt jeg har forstått i denne debatt, står klinkende klart for begge partier, at de under enhver omstendighet ønsker at Norge skal ut av EØS-avtalen, ville det kanskje ha vært litt mer i samsvar med det overskudd av mot og vilje som man påberoper seg, om man hadde foreslått at Stortinget fatter vedtak om det. Det virker, med respekt å melde, litt underlig at man ønsker Regjeringens utredning av en rekke spørsmål som allerede foreligger i den EØS-meldingen som Stortinget i dag behandler, istedenfor å fremme sine egne programfestede standpunkter. Nok om det. Så til det som er det historiske perspektiv i forbindelse med den EØS-meldingen vi behandler i dag. Den europeiske union er i ferd med å lykkes – det vil antakelig være avklart i løpet av noen få uker – med det største utvidelsesprosjektet i unionens historie. Det vil skape et helt nytt Europa-bilde, hvor storparten av det man tidligere karakteriserte som Øst-Europa, eller landene bak jernteppet, er fullverdige medlemmer av det europeiske samarbeid i Den europeiske union. Det er historisk sett en bemerkelsesverdig begivenhet. Og det burde kanskje også oppta det norske storting hvilke konsekvenser dette har, med tanke på Norges fremtid. Når vi har valgt å nyte godt av de handelsmessige fordelene av det europeiske fellesmarked, burde det være soleklart at vi også har påtatt oss både en politisk og en moralsk forpliktelse til å yte en rimelig grad av gjengjeld. Hittil har det i utenriksdebattene i Stortinget vært sagt at alle norske partier ser positivt på den kommende EU-utvidelsen. Etter dagens debatt er det litt tvil om man virkelig gjør det, og hva som er grunnen til at man eventuelt gjør det, samtidig som man beskriver Den europeiske union som en slags sammenhengende katastrofe politisk. Men la nå det være. Det som er utfordringen for Norge, er primært å ivareta våre egne interesser som et land på det europeiske kontinent. De interessene tilsier etter mitt skjønn at vi ikke bare bør ha et intenst ønske om at EU skal lykkes også når det gjelder å utbygge sitt felles utenrikspolitiske prosjekt og sitt felles sikkerhetspolitiske prosjekt, men at vi fra norsk side bør være opptatt av når og på hvilken måte vi kan bidra aktivt til dette. For også norsk sikkerhetspolitikk og norsk utenrikspolitikk kommer i de nærmeste tiårene på godt og vondt til å være bundet opp til det som er den felles europeiske interesse i det globale perspektiv. Det er det Stortingets forpliktelse å forholde seg til, og det gjelder samtlige partier i denne sal.