trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-05-03:
Først ønsker jeg å oppklare en del åpenbare misforståelser som framkommer i representanten Gitmarks siste innlegg. Det er ikke slik at Japan, Sveits eller G10-landene, inklusiv Norge, er motstandere av en WTO-avtale, som det nettopp ble uttalt fra talerstolen. Nei, alle disse landene deltar aktivt for å sikre å få til en WTO-avtale. Men vi prøver alle – alle aktører blant de 153 landene som er medlem av WTO – å ivareta egne interesser, og da er importvernet en viktig bit av den diskusjonen. Men alle de landene har vært enig i å avvikle eksportstøtten, som vi diskuterer her i dag. Jeg må si det sånn at jeg er fullt ut i stand til å reise til Genève umiddelbart – når som helst – for å delta i en avslutning av WTO-forhandlingene. Men jeg tror nok at det er andre aktører enn Norge og G10-landene som i dag holder igjen på det å få til slike avtaler, bl.a. de landene som er opptatt av frihandel, USA bl.a., som har bomullssubsidier. Det er mange land som ivaretar sine egne interesser, ikke bare u-landene, men også de rikeste landene. Og det er ingen land som ønsker å avvikle sin egen matproduksjon. Derfor blir dette komplisert, derfor blir det nødvendig å ha grundige diskusjoner, og i dag tror jeg kanskje industrivarer er en større utfordring enn de tradisjonelle landbruksvarene i WTO. Så må jeg bare få gjenta at vi har meget sjenerøse vilkår for import av kjøtt fra både Namibia, Botswana, DAC-landene og MUL-landene. Og hvis vi sammenligner oss med EU, som jeg prøvde å gjøre i mitt første innlegg, har Norge, sett i forhold til folketallet, en relativt sett enormt mye høyere importkvote enn det EU f.eks. har. Så ingen må komme til meg og si at vi ikke følger opp de fattigste landene i vår praktiske politikk. Når det gjelder importen av sukker – for å gå tilbake til det – har jeg understreket at her er det norske aktører som bestemmer, det er norske kommersielle aktører som bestemmer vår egen import. Jeg har vært i kantinen her i dag og sett på hva slags sukker vi serverer våre egne representanter i Stortinget. Det er Dansukker og et fransk brunt sukker. Kanskje kunne Stortinget selv ha gjort en større innsats for å importere fair trade-produkter, eller produkter fra Mosambik, som det sies. Det er en valgmulighet som alle har. Men det koster kanskje litt mer. Det koster kanskje også litt mer for Stortinget å sørge for at man bruker slikt sukker. Det er et ansvar vi alle sammen må ta, mener jeg faktisk.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-05-03:
Jeg takker for debatten. Jeg synes det har vært interessant. Jeg synes det er bra at vi i denne salen har denne typen debatt. La meg bare kommentere en liten ting om overproduksjon av melk i Norge og de påstandene som har kommet om eksportsubsidiene våre. Det er riktig at det har vært fokusert på osteeksporten de siste dagene. I 2009 fikk man 11 kr per kilo ost i eksportstøtte, ikke 50 kr, som det ble hevdet av visse forskere fra Bergen i deres årlige klagesang om norsk osteeksport – la meg bare understreke det. Vi har sagt at vi skal fjerne denne eksportsubsidien når vi får en WTO-avtale. La meg trekke noen konklusjoner på grunnlag av debatten. For det første må vi innse at importvernet gir dyrere matvarer. Men importvernet er en forutsetning for å kunne sikre avsetning av norske landbruksvarer og å oppnå fastsatte priser i jordbruksavtalen. Det er også en grunnleggende forutsetning for tilfredsstillende inntektsutvikling i jordbruket. Importvernet er slik nødvendig for å sikre et norsk landbruk. Jeg har ennå ikke hørt at Høyre vil avvikle importvernet i Norge. Samtidig er det viktig å understreke at Norge har preferanseordninger. I tillegg til importvernet har vi preferanseordninger som tilrettelegger for import fra de fattigste landene. Sammenliknet med EU, som vi har diskutert litt i denne saken, er disse ordningene relativt omfattende. Preferanseordningene gjelder de fattigste landene, hvor behovet for investeringer i landbrukssektoren er særlig stor. Med tanke på at vi, som nevnt, importerer omtrent halvparten av våre landbruksvarer, bør det være rom for et langt større innslag av u-landsvarer i butikkene. Det er jeg helt enig i, og det tror jeg representanten Skovholt Gitmark også er enig i. Den samlede virkningen av ulike importlettelser må være på et nivå som er forenlig med målsettingene for vår egen landbrukspolitikk, som er et aktivt landbruk i hele landet. Vi må innse at det er motsetninger i denne diskusjonen. Klimaendringer og press på naturressursene gjør at kanskje den største utfordringen framover globalt vil være å produsere nok mat til å brødfø den stadig økende befolkningen. Som sagt har FAO beregnet at matproduksjonen må øke med 70 pst. innen 2050 for å holde tritt med befolkningsveksten. For å greie det må politikerne legge til rette for å utnytte ressursene for matproduksjon der de finnes, også i dette landet vi er beboere av. Det vi virkelig trenger, er å få folk ut av fattigdom, og da trenger vi å produsere mer mat. En milliard mennesker sulter. Da må alle land ta ansvar for å utnytte sine ressurser. Handel med mat er jeg ikke motstander av. Handel med mat må være et supplement, et tillegg, for å utnytte ressursene enda bedre og å sørge for at vi greier å få fordelt denne viktige ressursen best mulig. Vi skal produsere mer mat i Norge. Vi skal importere det vi ikke har forutsetninger for å lage selv. Da er utfordringen å importere mer fra fattige land og å øke landbruksbistanden.
Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2011-05-03:
Vi kan fort bli enige om at denne interpellasjonen berører viktige temaer. Først vil jeg si at landbruksministeren etter mitt syn har gitt et opplysende svar med informasjon om viktige tiltak som er satt i verk på dyrevelferdsområdet. Det er gjort på grunnlag av St.meld. nr. 12 for 2002–2003. I 2009 behandlet Stortinget den nye dyrevelferdsloven som trådte i kraft fra 1. januar 2010. Dette var et meget omfattende lovarbeid, for det første i regjeringen, og senere da saken kom til Stortinget – et grundig arbeid med omfattende høringer under ledelse av sakens utmerkede ordfører, representanten Hans Frode Kielland Asmyhr fra Fremskrittspartiet. Det undrer meg at representanten Trældal tilsynelatende ikke har fått med seg dette, når han i interpellasjonen slår fast at sist Stortinget drøftet dyrevelferd, var i forbindelse med St.meld. nr. 12 for 2002–2003. Jeg registrerer heldigvis at han henviser til den nye loven nå i sitt innlegg her i salen – men nok om det. Det var i hvert fall et bredt flertall som sluttet seg til dyrevelferdsloven, der § 3 om behandling av dyr ble særlig grundig drøftet. Det var bare Fremskrittspartiet som ikke sluttet seg til formuleringen i § 3 første punktum om at dyr «har egenverdi uavhengig av den nytteverdien de måtte ha for mennesker», og at dyr ellers «skal behandles godt og beskyttes mot fare for unødige påkjenninger og belastninger». Dette siste var det da full enighet om. Når det gjelder eventuell evaluering av Mattilsynet, er det ikke unaturlig at det spørsmålet blir tatt opp. De fire tilsynene som ble slått sammen i 2003, var ulike, og det var lett å se at dette var en veldig krevende prosess. Vanligvis sies det jo i forbindelse med slike store omorganiseringer at de må smøres med litt ekstra ressurser for å få på plass den nye organisasjonen. I dette tilfellet ble det gjennomført en meget stram prosess, og med et betydelig innsparingskrav. Det tror jeg kanskje nesten må sies å være i overkant krevende, men det er med tilfredshet jeg i dag registrerer statsrådens beskrivelse av Mattilsynet. Med bakgrunn i svaret slutter jeg meg derfor til at vi nå først må få se resultatet av Riksrevisjonens forvaltningsrevisjonsprosjekt og Mattilsynets egen gjennomgang før det vurderes en eventuell evaluering. For øvrig: Når det gjelder mobile slakterier, viser jeg til den saken næringskomiteen nå arbeider med, nemlig Dokument 8:117 S, der Trældal er en av forslagsstillerne. Drøftingen knyttet til den saken får vi i Stortinget i løpet av våren.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2011-05-03:
Dyrevelferd er så mangt, og omfatter så mange tilfeller og typer dyr. Jeg tror at vi politikere og befolkningen ellers i Norge ønsker at dyr skal ha det godt og trygt. Men målet og graden kan sikkert variere noe. Noe som bl.a. bekymrer meg, er dyrevelferden ute blant beitedyrene, slik som f.eks. sau på sommerbeite. Svært mange bufe dør på beite. Det er det forskjellige grunner til, men en av hovedårsakene er rovdyrenes herjinger. Svært mange rovdyr, som ulv, bjørn, jerv og gaupe, får herje forholdsvis fritt, og f.eks. noen av bjørnene blir såkalte slagbjørner og dreper mest for drepingens skyld. Det samme gjelder også i stor grad for ulv. Med den regjeringen vi har i dag og en ny varslet rovdyrmelding, er jeg tvilende til om det blir bedre på dette området. Slik som rovdyrpolitikken fungerer i dag, får rovdyrene herje som de vil på bufeets bekostning. Dette skjer også i stor grad innenfor såkalte rovdyrfrie soner. Dette skyldes at myndighetene reagerer for sent, og på denne tiden har ofte svært mange bufe blitt drept. Når man vet at en voksen ulv kan forflytte seg opptil 20 mil per døgn, må myndighetene reagere raskt og effektivt for å ta ut de rovdyrene som dette er aktuelt for. Derfor knytter jeg dyrevelferd opp mot den nye rovdyrmeldingen. Det må være slik at dyrevelferd må gå foran rovdyrene. Det må heller ikke være slik at varsel om beitenekt for beitesesongen 2012, er en riktig eller ønsket politikk – eller vei å gå. Jeg er 100 pst. sikker på at bufeholdere vil det beste for de dyr som er ute på beite. De har ofte daglig tilsyn, men hvis rovdyrene er mange og også er der de ikke skal være, har verken bufe eller bufeholderne noe å stille opp med. Det er det kun myndighetene som kan ordne opp i ved å reagere raskt og effektivt.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-03:
Det er eit veldig viktig område som blir teke opp her i dag, og som fleire har vore inne på før, er det med dyrehelse eit område som har mange perspektiv, etiske, praktiske og meir matnyttige, for å seie det sånn. Eg har tenkt å ta opp ei problemstilling som ingen før har nemnt her i dag, og det er fiskevelferd og fiskehelse. Det er jo etter kvart begynt å bli ein del vitskapeleg dokumentasjon, som dokumenterer at også fisk føler smerte, sånn at vi også må begynne å diskutere fiskevelferd og fiskehelse når vi diskuterer dyrehelse og dyrevelferd. Det med fiskevelferd og fiskehelse har, som eg seier, eit etisk perspektiv som dyrehelse og dyrevelferd har, men det har også eit veldig viktig næringsmessig perspektiv. Når det gjeld oppdrettsnæringa, som er ei av våre viktigaste eksportnæringar, så veit vi at ho står overfor veldig svære utfordringar. Viss vi ikkje klarer å møte dei utfordringane som næringa står overfor når det gjeld fiskehelse, står næringa i fare for å få problem her i landet, som ho har fått i andre land. Difor er det utruleg viktig av mange årsaker at Mattilsynet har tilstrekkelege ressursar til å følgje opp oppdrettsnæringa, som er, som sagt, ei av våre viktigaste næringar, som er i ekspansjon, og der ein er heilt avhengig av at det er god fiskehelse for at produksjonen skal gå riktig og for at produktet skal bli akseptert i marknaden. Så, for å gå over til det som dei andre har snakka mest om her i dag – dyrehelse og dyrevelferd. Viss vi les rapportane til Mattilsynet, peiker dei på at det er spesielt krevjande å finne gode metodar til å overvake dyrevelferd og dyrehelse basert på at dei i dag skal ha ei risikobasert overvaking. Men korleis den risikobaserte overvakinga skal implementerast, kan vi i rapportane lese er eit krevjande arbeid som ikkje er sluttført. Difor er det veldig viktig at Mattilsynet får nødvendige ressursar til å utvikle gode metodar for å sikre at vi har ei dyrevelferd som er i tråd med dei vedtaka som Stortinget har gjort, der vi bl.a. har vedteke at dyr har eigenverdi, og difor må behandlast deretter. Så ressursgrunnlaget for Mattilsynet er veldig viktig ut frå fleire dimensjonar. Så er det også sånn at Mattilsynet har brukt ein god del ressursar i ein periode på overvaking av pelsdyr utan at problema der er løyste. Men her meiner eg kanskje at løysinga ikkje er å pøse på med meir ressursar til Mattilsynet, men å avvikle pelsdyrhald. Når vi avviklar pelsdyrhald, vil vi få frigitt ressursar som vi kan bruke på anna dyrevelferd, og det vil vere veldig nyttig i det andre dyrevelferdsarbeidet. Når det så gjeld spørsmålet om evaluering, er det jo sånn at når ein gjer veldig svære organisatoriske grep og slår saman etatar som har til dels ulik fagleg bakgrunn og ikkje minst til dels ulike interesser som går på mat og matkvalitet og på dyrehelse, som av og til kan vere motstridande, så er det ein krevjande prosess, og vi tek det som ein sjølvsagt ting at ministeren følgjer opp den vidare utviklinga.
Irene Lange Nordahl (Senterpartiet), 2011-05-03:
Først vil jeg takke statsråden for et godt og omfattende svar, som han ga innledningsvis. Så vil jeg også understreke, siden det plutselig dukket opp som et tema her, at Senterpartiet ikke er blant dem som ønsker å avvikle norsk pelsdyrnæring. Utgangspunktet for denne debatten må vi være veldig klar på. Norge er et land som er ledende i verden på dyrevelferd, og jeg mener det er viktig at vi har et system og et lovverk som også er oppdatert på dette området. Det er en utfordring å balansere kravet til en streng dyrevernslovgivning og hensynet til dem som skal eie dyr, og spesielt til dem som benytter dyr i kommersiell sammenheng, f.eks. i landbruket. God dyrevelferd og mattrygghet er avgjørende for et godt og levedyktig norsk landbruk. God dyrevelferd gir bedre trivsel for husdyrene, noe som på sikt vil være lønnsomt for landbruksnæringen. Norsk landbruk skal være kjennetegnet av god dyrevelferd, noe som vil være avgjørende både for råvarenes kvalitet og landbrukets legitimitet. Med virkning fra 1. januar 2010 fikk vi en ny lov om dyrevelferd i Norge. Engasjementet rundt dette lovarbeidet spesielt og rundt dyrs velferd generelt har vært stort helt siden Stortinget mottok, og behandlet, dyrevelferdsmeldingen i første halvdel av 2000-tallet. Loven omfatter både tamme og ville dyr og produksjonsdyr og hobby- og selskapsdyr. Den favner med andre ord veldig bredt. 19. april i år sendte også Mattilsynet ut på høring forslag om oppdatering av 48 forskrifter i samsvar med den nye dyrevelferdsloven. Vi mener det derfor er unødvendig allerede nå å skulle ta en gjennomgang av denne loven, etter kun ett års virketid.
Irene Lange Nordahl (Senterpartiet), 2011-05-03:
Sukker er en vare som ikke ilegges toll ved import til Norge, verken fra i-land eller u-land. Alle land har derfor i utgangspunktet like betingelser for eksport av sukker til det norske markedet. Importørene avgjør selv fra hvilke land de ønsker å importere, ut ifra kriterier som konkurransedyktighet på pris, kvalitet på sukkeret og logistikk. Jeg regner med at dette er en politikk som Høyre er enig i. EU har en egen markedsordning for sukker som omfatter både produksjonskvoter med høyere pris enn verdensmarkedet og i tillegg produksjonsuavhengig støtte. Tidligere ga EU også omfattende eksportstøtte til produsentene. Denne eksportstøtten har de siste årene vært under avvikling, bl.a. som følge av et pålegg fra et WTO-panel. Nå er Høyre vanligvis ikke det partiet som ønsker å sette seg opp mot EUs handelspolitikk, men jeg ønsker dem hjertelig velkommen til å bidra til en mer rettferdig internasjonal handel. Men dessverre virker det som om Høyre heller ønsker at vi i Norge skal legge oss på rygg for EU og subsidiere vår import til fordel for EU: Importvernet er et viktig virkemiddel for å sikre at vi har et levedyktig landbruk i Norge. Importvernet er en forutsetning for å sikre avsetningen av norske landbruksvarer og oppnå fastsatte priser i jordbruksavtalen. Dette er også viktig for å sikre inntektsutviklingen i jordbruket. Importvernet er slik sett nødvendig for å sikre et norsk landbruk. I Senterpartiet er vi opptatt av at vi ikke skal gjøre utviklingsland til kun råvareleverandører, men heller hjelpe til slik at de kan bygge opp egen videreforedling av råvarer. Økt produksjon og økt handel med landbruksvarer vil kunne bidra til økonomisk vekst og økt matsikkerhet i mange u-land. Senterpartiet mener det er viktig å legge til rette for at en større andel av importen av landbruksvarer kommer fra de fattigste landene. Med tanke på at vi i Norge importerer rundt halvparten av vårt forbruk av landbruksvarer, er det rom for et langt større innslag av u-landsvarer i butikkene.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-05-03:
Jeg kan jo begynne med å takke for et «søtt» svar. La meg gripe fatt i et par av de tingene som også statsråden tar opp. Vi er hjertens enige når det gjelder viktigheten av å fjerne eksportsubsidier. Det var jeg klart inne på i mitt første innlegg, og det synes jeg også statsråden var tydelig på i sitt innlegg. Problemet er at avtalen som er oppnådd så langt, sier at eksportsubsidier skal fjernes innen 2013 dersom man får på plass en ny WTO-avtale. Når Norge samarbeider aktivt med land som Japan og Sveits, som på mange områder kan sies å motarbeide det å få på plass en WTO-avtale, er dette med på å forlenge tiden for eksportsubsidier. Eksportsubsidier er en historisk anakronisme. Eksportsubsidier holder den fattigste delen av befolkningen i en rekke land nede i fattigdom, og det er beklagelig at Norge ikke er en pådriver for å få på plass en ny WTO-avtale, også av hensyn til norsk landbruk. Så er det helt sikkert morsomt for statsråd Brekk å være vitne til en interpellasjon fra en Høyre-mann som er kritisk overfor EUs politikk, i så måte EUs jordbrukspolitikk. Vi kan sikkert være helt enige om faremomentene på en rekke områder av EUs landbrukspolitikk. Selv har jeg vært en aktiv pådriver overfor vår partigruppe i EU for å få fjernet denne type subsidier og gjøre noe med hele EUs jordbrukspolitikk, altså CAP. Men la meg ta et helt konkret eksempel utenom sukker. Man opplevde for et par år siden at lammekjøtt fra Namibia kom inn til Norge, med 43 tonn i året. To år etter var det oppe i 200 tonn. Det fikk regjeringen til å vedta at det skulle settes et tak på 400 tonn tollfritt sauekjøtt fra Namibia, Botswana og Swaziland. Dette er land som alle har nulltoll til Norge. Logikken var derfor åpenbart at det må finnes et tak for hvor rike verdens fattige land skal få lov til å bli når de handler med Norge. Statsråden slår seg også på brystet når det gjelder import av storfe uten bein. Ja, jeg er enig i at taket er høyt. Men hvorfor er det et tak i det hele tatt? Ønsker statsråden at det skal være et tak for hvor rike fattige land skal være når man handler med Norge?
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-05-03:
Det var mer enn nok å gripe tak i bare i det siste innlegget. La meg ta det aller viktigste. Når representanten Lange Nordahl starter med rettferdig handel, er vi helt enige. Når representanten Lange Nordahl ender opp i viktigheten for norske importrestriksjoner og snakker varmt om norsk nåværende landbrukspolitikk, er vi helt uenige. Det handler om mennesker og fattigdom. Det er overbyggingen. Det handler om muligheten for å utvikle land, økonomi og mennesker fra status quo og inn i noe annet. Det «annet» er nettopp økonomisk vekst som drivkraft. Jeg mener det er svært viktig at Norge, Sveits, Japan og resten av landene vi samarbeider med i WTO, viser forhandlingsvilje. Er det ett punkt Norge har vist liten forhandlingsvilje på, er det nettopp innenfor statsrådens eget departement, hvor han har stor handlefrihet. Jeg er helt enig med statsråden i at det er bra at norske forbrukere får valgmuligheter, og det er bra at det også kunne komme fair trade-produkter knyttet til Stortinget. Men den store innvirkningen som både EU og Norge kan ha, kommer først og fremst hvis vi får på plass en ny frihandelsavtale som gjør at man kan konkurrere på like fot, hvor eksportsubsidiene forsvinner, og hvor ikke minst importrestriksjoner blir begrenset i større grad enn de er i dag. For det hjelper ikke med bare fagre ord – og dette er til representanten Heggø – og bistand når man ikke tillater handel med nettopp de produktene der utviklingslandene står fremst blant produsentene, og det er i all hovedsak landbruksprodukter. Den normale syklusen for en økonomi er nettopp at man starter med produksjon og eksport av landbruksprodukter. Så går man videre i en prosess hvor man går til mekanisk industri, og kommer videre opp til teknologiske varer helt til slutt. Det er den syklusen som de aller fleste land har fulgt etter andre verdenskrig. Det er den syklusen vi må forvente at dagens minst utviklede land følger. Ett siste poeng: Norge har på noen områder overproduksjon. Ett av de områdene der vi har overproduksjon, er når det gjelder melk. Vi har en overproduksjon på ca. 10 pst. av det norske forbruket. Det meste av det ender opp som ost i USA. Norge gjør det vesentlig bedre enn EU. Dette er ikke ment å være en interpellasjon som går i strupen på EU. Dette er en interpellasjon som sier at det er mulig at Norge bruker den norske stemmen til å hente mennesker ut av fattigdom, også ved å være bidragsyter med vår nasjonale politikk.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2011-05-03:
Interpellasjonen her i dag omhandlar import av sukker frå u-land til den norske marknaden. Interpellanten brukte òg delar av innlegget sitt til å snakka om kampen mot fattigdom. Då klarar eg ikkje heilt å dy meg, for eg må berre få tilføya at det finst parti òg her i Stortinget som ikkje akkurat favoriserer auka bruk av bistandsmidlar i budsjetta sine. Og det er vel nettopp dette partiet representanten Skovholt Gitmark ønskjer eit nærare samarbeid med, viss eg ikkje har misoppfatta noko. Men eg skal la det liggja. Interpellanten har utvilsamt eit poeng i denne interpellasjonen – det skal eg gi han. Eg er òg veldig einig i det som landbruksministeren sa no til slutt. Alle vi har eit val, vi kan gjera val når det gjeld kva for sukker vi faktisk brukar å kjøpa inn. Eg kan ikkje minnast at eg har sett fair trade-sukker her inne i det heile. Men sånne ting burde vi kanskje vore litt meir opptekne av i det daglege. I den offentlege debatten vert dette med Noregs importregime overfor u-landa og om Noreg faktisk er for oppteke av å beskytta sin eigen produksjon, jamleg drøfta. Eg er nok einig med landbruksministeren i at vi har funne ein balanse her, og at vårt handelsregime gir utviklingslanda ein fordel ved import til Noreg. Men trass i betydeleg tollfridom er importen av jordbruksvarer frå dei fattigaste u-landa svært avgrensa. EU er jo Noregs viktigaste handelspartnar for landbruksvarer, med rundt 70 pst. av importen. Og for sukker, som for anna, er summen av konkurransedyktige prisar, kvalitet og logistikk viktig årsak til det vi vel. Eg er òg einig med dei som sa at utviklingsland ikkje er ei einsarta gruppe. Eg meiner at landbruksbistand er eit viktig verkemiddel for å stø u-landa, nettopp i oppbygginga av landbruket sitt, for det gjeld så mykje, mykje meir. EU har ei eiga marknadsordning for sukker, som omfattar produksjonskvotar med høgare prisar enn verdsmarknaden, og i tillegg produksjonsuavhengig støtte. Det vart sagt her at det tidlegare var omfattande eksportstøtte til desse produsentane, men eg har forstått det sånn at denne eksportstønaden dei seinare åra har vore under avvikling. Det var vel bestemt at det skulle vere avvikling innan 2013, viss ein fekk på plass ein avtale. Så ja, eg synest at avviklinga av eksportsubsidiane faktisk er eit veldig viktig tema, som vi kanskje diskuterer litt for sjeldan her i denne sal. Auka produksjon og auka handel med landbruksvarer vil sjølvsagt bidra til økonomisk vekst og auka mattryggleik i mange u-land. Regjeringa ønskjer, som det vart sagt her frå landbruksministeren si side, gjennom vår preferanseordning å leggja til rette for at ein større del av importen av landbruksvarer faktisk kjem frå dei fattigaste landa. Så vil eg òg understreka at Noreg har eit betre importregime, som er rausare enn det EU har. Så kan vi sjølvsagt diskutera medlemskap eller ikkje i EU òg. Men eg vil tru at det er få her i denne salen som ville ha stemt for medlemskap. Det er kanskje berre underteikna og ein representant til i salen akkurat no, så eg får vel la det liggja.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-05-03:
Det er et viktig tema representanten Skovholt Gitmark tar opp i Stortinget i dag. Det dreier seg om store strømmer av varer, og det dreier seg om veldig mye penger. Sukker er altså et av de mest subsidierte landbruksproduktene i EU. Ved å gå litt tilbake i tid, til 2005, viser det seg at 99 pst. av sukkeret som ble konsumert i Norge, kom fra EU, og at over 70 pst. av dette kom fra Danmark. På bakgrunn av massive subsidier er danske sukkerbønder i stand til å konkurrere med bønder f.eks. fra Mosambik, til tross for et høyt kostnadsnivå og langt fra ideelt klima i Danmark. Da hjelper det jo lite om Norges importregime er aldri så liberalt, for subsidieringen av sukkerproduksjonen i Danmark og andre EU-land gjør at det likevel ikke er mulig for land f.eks. i Afrika å konkurrere med EU-landene. I fjor var jeg på besøk i Tanzania. Noe som gjorde veldig sterkt inntrykk, var at lederen for det største opposisjonspartiet i Tanzania gikk til valg på at Tanzania skulle bli bistandsuavhengig i løpet av to år dersom han skulle komme til makten. Det er nok veldig ambisiøst. Men poenget er altså at ved subsidiering hindrer Europa – og USA, for den saks skyld – Afrika i å komme på banen når det gjelder matvareproduksjon og matvareeksport, og så tilbyr vi u-hjelp isteden. Det er en mekanisme som alle parter taper på, fordi man ikke får den økonomiske utviklingen i Afrika – vi snakker først og fremst om Afrika – som kontinentet definitivt har behov for. Samtidig må europeiske forbrukere betale i dyre dommer for de subsidierte matvarene. Ifølge EU-kilder koster EUs felles landbrukspolitikk skattebetalerne over 3,9 milliarder pund årlig, slik at britiske husholdninger betaler over 823 pund i året ekstra i utgifter til dagligvarer som følge av EU-subsidiene. Hvorfor de gjør dette, er vanskelig å forstå, og spesielt når man ser at subsidiene i enkelte tilfeller er høyere enn markedsprisen på det samme produktet. Det vil altså si at alle taper: Skattebetalerne taper på det, staten taper på det, u-landene taper på det. Slik er det med planøkonomi og handelsrestriksjoner. Det er jo det regjeringen i sine festtaler snakker om – at de skal ta initiativ for å få til handelsfasilitering. Her har de altså sjansen til å gjøre teori til virkelighet. Til slutt litt om sukkerbiten til statsråd Brekk. Han oppfordrer Stortinget til å kjøpe inn til sine kantiner sukker som er produsert i Mosambik. Det kunne sikkert Stortinget godt ha gjort, men det hjelper nok ikke så mye, for markedsmekanismene virker jo slik at det er en samlet vurdering av pris og kvalitet – som statsråden også selv var inne på – som ligger til grunn for det valget som tas. Derfor er det jo i praksis ingen som velger å kjøpe et «dyrere» produkt fra Afrika når de kan kjøpe et produkt som er subsidiert så til de grader – og europeiskprodusert – at det produktet fremstår som billigere enn det afrikanske produktet. En slik økonomisk politikk skaper altså mye rot, og det skaper tapere. Frihandel er vinn-vinn-situasjonen. Det er da man får produsert varene på riktig sted, med de riktige ressursene, og får solgt dem til den riktige prisen.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-03:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg sa i mitt innlegg at jeg utfordret til en debatt der vi, som jeg sa, hever oss over spørsmålet om hvem som har skyld for hva, at vi løfter blikket til et mer overordnet nivå for å diskutere balansen mellom marked og styring i energipolitikken ut fra de grunnleggende målene vi har satt. Jeg er ikke helt sikker på om statsrådens svar var et svar på det, men det var likevel en gjennomgang av hva regjeringen har gjort og satt i gang. Nå syntes statsråden at jeg felte en hard dom over energipolitikken, og det gjorde jeg for så vidt. Man kan diskutere styrken i den og hvor kraftig den dommen skal være, men jeg tror ikke man kan komme unna det faktum at forsyningssituasjonen i landet ikke er god nok. Det er ikke akseptabelt at vi i 2011 opplever at vi går mot vårknipa med rasjoneringsspøkelset hengende over oss, og at den regionale situasjonen er som den er. Jeg føler også at statsrådens svar viser at regjeringen har gjort en del bra på fornybar energi, som er positivt i klimasammenheng. Det skal regjeringen gjerne få. Men svar på den beskrivelsen jeg ga når det gjelder hvor man er hen på tidsplanen for å nå klimamålene, og hvor travelt vi faktisk har det, manglet i statsrådens svar. I den sammenhengen synes jeg det er litt forunderlig at man har valgt å sette ned et utvalg som skal jobbe med energipolitikken før man skriver en stortingsmelding. For når den meldingen kommer, er det for sent å sette i gang energipolitiske tiltak som vil få betydning for utslippene fram til 2020. Jeg synes at statsrådens svar for så vidt inviterer til mange videre diskusjoner, men jeg står ved utfordringen. På basis av fornybardirektivet, på basis av klimamål, på basis av de tidsperspektivene vi har, og det faktum at heller ikke økningene til Enova, investeringene osv. har løst den forsyningssituasjonen vi faktisk har, til nå, så inviterer jeg til en dypere refleksjon omkring hvorvidt vi har truffet spikeren på hodet når det gjelder balansen mellom marked og styring, og hva statsrådens refleksjoner omkring det er. Jeg håper på ikke bare å høre en systemforsvarer og en olje- og energiminister, men også å møte ideologen og samfunnsbyggeren Ola Borten Moe i debatten.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-03:
Jeg vil avslutningsvis takke for debatten. Jeg kan nok innrømme at jeg hadde forhåpninger om at den skulle bli enda mer spennende, og at man reflekterte over de utfordringene vi har framover – men sånn er nå det. Som opposisjonsparti – vil jeg si først – forbeholder vi oss retten til å påpeke det når vi mener regjeringen ikke har gjort en god nok jobb, samtidig som vi ved enkelte anledninger ønsker å reise bredere debatter for å se hva vi kan være enige om med tanke på behov framover. Til representanten Solvik-Olsen har jeg lyst til å bemerke at man kan stille mange spørsmål omkring konsesjonspolitikken, men det må gå an å kombinere kraftmarked og strenge miljøkrav – hvis ikke må det være noe feil med styringsmodellen. For øvrig: Når det gjelder forholdet mellom marked og styring i energipolitikken, bør det være en bred erkjennelse at forbruket kan øke i energisektoren uten at tilbudssiden rekker å reagere like raskt, siden det, som kjent, tar om lag ti år å planlegge, utvikle og gjennomføre et kraftutbyggingsprosjekt. Det er et dilemma når det gjelder markedsstyring av energisektoren som det er verdt å reflektere over. Når det gjelder Midt-Norge, skal selvsagt alle regjeringer som har styrt mens det økte forbruket i regionen ble planlagt, ta et medansvar for det. Det gjelder Hustadmarmor, Ormen Lange og i særdeleshet det største prosjektet av dem alle, utvidelsen av Hydro Aluminium ved Sunndalsøra, som, som kjent, ble planlagt over flere år. Likevel er det vel kjent at fagetatene på området ikke maktet å forutse situasjonen i tide. Hva kan vi lære av det? Det er et viktig spørsmål. Jeg tror debatten viser at det er behov for en økt fokusering på klimamålene som man er blitt enig om i denne salen, fram mot 2020. Hva betyr det i praksis? Ønsker vi faktisk å gjennomføre dem? Når 70 pst. av det dreier seg om energibruk, hva betyr det for energipolitikken? Og som kjent: Det tar gjerne ti år å utvikle et energiprosjekt – vi har da åtte år igjen. Det utfordrer oss til hva slags politisk styring vi ønsker, hvis vi mener noe med målene. Jeg utfordrer ikke til noen palassrevolusjon; jeg utfordrer til en diskusjon om balansen mellom styring og marked. Ikke minst utfordrer jeg til å spørre om vi ikke over alle de mekanismene vi allerede har, trenger at politikerne løfter blikket og lager noen planer som viser hvordan vi skal oppfylle disse målsettingene, der vi oppfyller klimamålene, og der vi sikrer at nett, produksjon og forbruk er i balanse i de ulike delene av landet. All erfaring viser at det kreves sterkere styring og mer overordnet planlegging for å sikre det.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2011-05-03:
Jeg ble utfordret av opposisjonen på at vi i hvert fall i dette forumet skulle heve oss over debatten om hvem som har skyld, og hvem det er som har gjort hva. Det er en utfordring jeg skal prøve å ta, selv om jeg må innrømme at jeg tror det er lettere sagt enn gjort. Dette er et av de feltene der ikke minst opposisjonen de siste 5 ½ årene har brukt usedvanlig sterkt skyts og hatt et stort fokus. Jeg står fast ved mine ord om at ikke minst interpellanten i sitt innlegg, men også opposisjonen mange ganger har felt en hard dom, som jeg mener at det ikke er grunnlag for å felle. Forsyningssituasjonen er et stikkord som er helt avgjørende viktig. Jeg er enig i at den ikke er god nok. Jeg er enig i at vi er nødt til å gjøre alt vi kan for å unngå at vi havner i situasjoner der rasjonering er et alternativ. Jeg vil likevel nok en gang minne Stortinget om det faktum at i et forsyningssystem som i hovedsak baserer seg på at det regner, og i et marked som er svært styrt av hvor kaldt det er ute, vil vi måtte oppleve at vi i perioder der vi får en kombinasjon av svært lite nedbør over tid og svært streng kulde flere vintre på rad, har en helt annen og langt mer krevende situasjon enn når værforholdene er motsatt. Så er det vår jobb å sørge for at systemet blir så stabilt som mulig, og at vi i den grad det er mulig, tar kontroll og kontrollerer værgudene. Vi blir også utfordret på en mer ideologisk debatt knyttet til marked, styring og samfunnsbygging. Til det har jeg å si at jeg deler analysen om at den nye energiloven som min forgjenger Reiten gjennomførte, i hovedsak har vært en suksess, men at det er behov for å tenke nytt. Jeg opplever at de varslede tiltakene nå i all hovedsak er et svar på det. De grønne sertifikatene er en markedsstyrt, men svært kraftig stimulans for å få ny produksjon inn på markedet. Det vil forbedre energisikkerheten, og de varslede nettinvesteringsplanene er et voldsomt løft for å bedre infrastrukturen på transport av energi i dette landet. Utvalget som er satt ned, skal se på energipolitikken også i perspektivet etter 2020, 2030 og 2050 – det er grunn til å minne om at klimautfordringene ikke er noe som bare varer til 2020. Vi skal kanskje ta de viktigste grepene i den perioden som kommer etter det. Det tror jeg det er god grunn for denne salen til å diskutere. Så skal jeg avslutte med å si at det jeg tror vi trenger framfor alt nå, er mer av regjeringens politikk, og at vi får gjennomført på tid de tiltakene som allerede er varslet, uten at deler av opposisjonen legger altfor mange kjepper i hjulene for oss.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2011-05-03:
Jeg tenker at denne debatten i hvert fall viser to ting – for det første at det er svært mange som har et engasjement i energipolitikken, og at energipolitikk er uhyre viktig, og for det andre at det er grader av uenighet på feltet. Det er ikke noe nytt. Debatten rundt energipolitikk har vært avgjørende viktig for dette landet i over 100 år. Min spådom er at det kommer til å vare i 100 år til. Dette er et helt avgjørende felt for vårt land. Regjeringens ambisjon og inngang er selvsagt å bygge landet slik at forsyningssikkerheten, markedssituasjonen, tilgangen og stabiliteten skal være i tråd med «tida og tilhøva», og legge til rette for gode rammer for husholdninger, næringsliv og industri. Vi kommer til å gjøre dette med utgangspunkt i det som vi i all hovedsak oppfatter som et velfungerende kraftmarked, men det kommer til å være med faste rammer. Bare for å si litt om de rammene som jeg mener vi har fått lagt på plass gjennom de siste fem og et halvt årene, som jeg mener er viktige – for det første: hjemfallsordningen, der vi sikrer et nasjonalt offentlig eierskap til en av våre viktigste naturressurser. Det sikrer legitimitet, og det sikrer at verdiskapingen i norske fossefall også i de kommende generasjonene skal komme hele samfunnet til gode, og ikke bare være en avkastning på kapital som noen måtte finne på å skyte inn. Vi kommer til å bygge dette på en forsvarlig og god konsesjonspolitikk. Vi har gjennom de siste årene vist at vi er i stand til å forme systemet etter behovene. Antallet konsesjoner er firedoblet i perioden. Så har vi har mangedoblet bevilgningene til Enova, både for å sikre energieffektivitet og for å sikre innfasing av nye teknologier. Vi har vært opptatt av det offentlige eierskapet i sektoren, på det viset at vi mener at Statkraft er et viktig virkemiddel og en viktig del også av norsk kraftpolitikk, og at eierskapet derfor er uhyre viktig. Og det er med stor glede vi nå kan konstatere at mange langsiktige kraftavtaler, som vår industri er avhengig av, begynner å falle på plass. Og sist, men ikke minst har vi allerede gjennomført et taktskifte når det gjelder planene og gjennomføringen av lenge etterlengtede kraftlinjer. Det er et taktskifte som så vidt har startet, og som vi kommer til å se mye mer av i tiden som kommer.
Knut Magnus Olsen (Senterpartiet), 2011-05-03:
Interpellanten tar opp temaer som har vært diskutert flere ganger før, nettopp fordi de er viktige. Klimautfordringene og de nasjonale forpliktelsene når det gjelder reduserte utslipp, må ligge i bunnen for videreutvikling av energipolitikken, som må bygges på økt foredling av fornybare ressurser og økt enøkinnsats. Samtidig er bedret overføringskapasitet helt sentralt for å komme i mål. Senterpartiets mål er tilstrekkelig kraftproduksjon, forsyningssikkerhet og like kraftpriser i hele landet. Norge har opplevd, som interpellanten rett påpeker, for andre vinter på rad høye og ustabile kraftpriser. Dette er en stor utfordring for både næringsliv og enkelthusholdninger. Kraftsituasjonen ble kraftig forverret på 2000-tallet som følge av en sterk vekst i etterspørselen etter kraft. Særlig var dette knyttet til utvidelsen av aluminiumsfabrikken på Sunndalsøra og idriftsettelsen av Ormen Lange. Siden regjeringen tiltrådte i 2005, har den iverksatt en rekke omfattende tiltak for å bedre denne situasjonen, noe statsråden redegjorde for. Regjeringen har tatt en rekke gode grep for å bedre kraftsituasjonen, spesielt i de utsatte områdene, som Midt-Norge og bergensområdet. Kraftsituasjonen i f.eks. Midt-Norge er en kompleks utfordring. Det henger sammen med vær og nedbør, kraftproduksjon og kraftflyt fra Sverige, økonomisk vekst, energipriser, utvikling i næringsstruktur og energieffektivisering. Derfor har regjeringen, som statsråden nevnte, satt i gang en rekke forskjellige tiltak for å møte dette. Regjeringen har tatt grep for økt forsyningssikkerhet og økt energiproduksjon og har fokusert på avbøtende tiltak for dem som ble rammet hardest. Regjeringen vil gjennomgå rammevilkårene for nedtapping av kraftmagasinene. Vi vil at regjeringen i den nye avtalen med Enova vurderer å endre formålet til også å gi mulighet for styrking av forsyningsbalansen i områder med en anstrengt kraftsituasjon. Det er gjennomført store investeringer i regi av Statnett – og enda mer er planlagt. Importkapasiteten er bedret. I tillegg er det iverksatt tiltak for å bedre situasjonen i utsatte områder før nye strømledninger er på plass. Senterpartiet fokuserer mye på tiltak som reduserer utslipp av klimagasser. Vi tar klimatrusselen på alvor og vil være ledende i arbeidet med å føre Norge fra det fossile til det fornybare samfunnet. Det krever, som representanten Arnesen fra Arbeiderpartiet sa, sterk politisk styring. Vi trenger å produsere mer fornybar kraft for å kunne erstatte bruk av fossil energi i f.eks. bilparken. Derfor er satsingen på energiomlegging og fornybar energi-produksjon kraftig styrket. Avtalen med Sverige om grønne sertifikater, som flere har nevnt, vil sette ytterligere fart i dette. Ytterligere satsing, som statsråden signaliserer, er et viktig signal for å møte framtidens utfordringer på dette feltet. Det gleder Senterpartiet at også representanter for opposisjonen støtter dette.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2011-05-03:
Takk for svaret fra statsråden. Når det gjelder det siste, kunne man faktisk tro at det var en viss avlysning av å finne nye finansieringsmetoder. Det er ikke den problemstillingen vi står overfor. Statskassen er breddfull av midler, men når vi velger en løsning hvor nødvendige midler til å bygge helt nødvendig vei og jernbane hvert år skal konkurrere i et tolvmåneders perspektiv mot en rekke utgiftsarter, får vi en knapphet som det egentlig ikke er nødvendig å la seg presse inn i. Det skal bli spennende å se om statsråden makter å oppfylle lovnadene om å finne nye finansieringsordninger. Det jeg refererte til og viste til fra en debatt i 2010, med klare meldinger fra finansministeren, gjør jo at man avventer resultatet av det arbeidet med en smule skepsis. Vi mener at det er nødvendig å få fornyelse, betydelig fornyelse, i verktøybruken, for å få opp tempoet i veiutbyggingen og tempoet i jernbaneutbyggingen. Vi må bruke nytt verktøy. Vi mener faktisk at det er viktig å få en diskusjon om nettopp bruk av slikt nytt verktøy før man lager selve planen. Nå har vi hørt svaret fra statsråden, som i det vesentlige er en beskrivelse av en rekke oppdrag og en rekke forventninger og en rekke muligheter – skal jeg også si – knyttet til utarbeidelse av ny plan. Vi er opptatt av at man avklarer verktøy i god tid før man lager den ganske detaljerte og omfattende planen, og at vi får en avklaring av det på forhånd. Det er noe av det vi etterlyser. Vi har et voldsomt fokus på en tung og omfattende planprosess – kanskje for lite fokus på hvordan vi kan få fornyet verktøyet. Jeg savner fortsatt mer tydelighet når det gjelder viljen til å lete frem og bruke nytt verktøy, enn det som ligger i svaret. Vi mener en fornyelse av samferdselspolitikken er viktig for å få opp tempoet, for at vi ikke skal vente i 30, 40 og 50 år på å få et nytt og sikkert veinett. Vi har uheldigvis eksempler på at det statsråden mener er på gang, slett ikke er på gang. Eksempler på problemer står jo formelig i kø, det siste har vi fått i en av de sakene som nettopp er kommet til transportkomiteen. Det er Prop. 104 S for 2011–2012, som gjelder utbygging av rv. 2, hvor forutsetningen var at det skulle være en samlet utbygging, og hvor vi nå får beskjed om at det ikke er mulig, at den må deles i to. Så her sliter man fortsatt med å omgjøre skrytet til fakta.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2011-05-03:
Representanten Gullvåg er en av dem som her i salen på en tydelig måte viser hvor de ideologiske skillelinjene går – og det er greit. Bakgrunnen for å reise problemstillingen om fornyelse er at vi har et voldsomt udekket behov innenfor transportsektoren, og vi har nasjonale planer som nå lages for fjerde gang, som viser liten fornyelse, men som derimot viser at det vil ta lang, lang tid før vi er i stand til å møte de store udekkede behovene fra næringsliv og fra folk flest. Til de Ruiter vil jeg si at Jan Eggum er en bra herre, men det er faktisk slik at det er regjeringen som er på’an igjen med fjerdegangs rullering etter i hovedsak det samme mønster, med noen innspill – for å gjøre seg litt politisk lekker – om at man kanskje skal se på noen justeringer. Men vi vet at det som oftest blir med lekkerhetene, og at realitetene ofte blir på’an igjen med det samme gamle. Jeg ser ikke at hovedspørsmålet på noen måte er besvart: Hvilke hovedtiltak for fornyelse arbeider regjeringen med innenfor planlegging, finansiering, organisering, bygging, drift, tilsyn samt lover og forskrifter? Det var varslet på forhånd, så det hadde vært anledning til å berøre de temaene i hvert fall summarisk. Derimot er jeg blitt overbevist om at regjeringen ikke vil bruke en del av de åpenbart nyttige verktøyene som finnes, og det er leit og beklagelig. Fremskrittspartiet vil, og jeg registrerer også at både Kristelig Folkeparti og Høyre vil. Det er jo løfterikt. Vi vil ha kortere planleggingstid, bruk av statlig reguleringsplan, egne investeringsbudsjetter, statlig infrastrukturfond, iallfall vil Fremskrittspartiet det, statlige lån til sektorene, bruk av totalentrepriser, selvstendig tilsyn – mer selvstendig enn det vi har fått – minstestandard på veiene, juridisk ansvar for den som eier veien, for å ta noe. Så til slutt til et helt konkret spørsmål som samferdselsministeren fortsatt har mulighet til å svare på – og som ble reist i hovedinnlegget. Jeg gjentar: Regjeringen har utvidet ordningen med rentekompensasjon til også å omfatte lån for å ruste opp fylkesveiene. Og spørsmålet er altså: Vil statsråden arbeide for å utvide denne ordningen ytterligere? Rentekompensasjon i forbindelse med lån er en ordning som man kjenner, og som man bruker – først innenfor utdanning og skolebygg, så ble det flyttet inn i forbindelse med forvaltningsreformen. Vil man utvide det ytterligere, slik at både Statens vegvesen og Jernbaneverket kan få anledning til å bruke en sånn ordning?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2011-05-03:
Vi kan sjølvsagt velja, som Sortevik, berre å konsentrera oss om det som synest problematisk, og det som ikkje blir gjort. Eg vel å fokusera på det motsette, altså på å synleggjera og gleda meg over at det faktisk no er betydeleg meir midlar enn for kort tid tilbake, og dermed òg større moglegheiter til å få gjort noko meir. Samtidig er det viktig å identifisera: Kan vi få endå meir veg og bane for pengane ved å innhenta erfaringar og føreta utgreiingar så vi ser at vi gjer dei rette vala framover? Då er faktisk førebuinga av neste NTP ein veg å gå. Det er altså der vi har eit eige prosjekt som innhentar erfaringar frå andre land med finansiering, som ser på det kost–nytte-prinsippet som vi i dag bruker, som òg i eit oppdrag ber Difi om å sjå nærare på organiseringa av transportsektoren både i Finland og Sverige, for å sjå om det er noko å henta der. Lat meg seia om finansiering: Alle prosjekt skal betalast, og det som er heilt klart, er at for dei prosjekta som no blir fasa inn i 2010–2013, er det avklart at det er offentleg finansiering på jernbane, og på veg er det anten offentleg finansiering eller ein kombinasjon av bompengar, lokalt bidrag og offentleg finansiering. Og så har vi altså ein prosess som eg har gjort greie for i forhold til finansiering inn mot neste NTP. Så er det nokre saker her, rv. 80, ei bru som blir bygd med fire felt fordi ho skal vara i 80 år, og E6 gjennom Gudbrandsdalen, der vi framleis har som mål ei samanhengande utbygging, men som vi må ta i etappar, som gjer at vi startar no, og så fortset vi på neste. Det har vi gjort greie for i eigne debattar og spørsmål i Stortinget. Men eg meiner det er all grunn til å gleda seg over at det faktisk no er ei heilt anna offensiv satsing på transport enn for få år tilbake.