trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-17:
Spørsmålet om eventuell utsettelse av fristen for avgivelse var oppe i det siste komitemøtet. Der ble det fra komiteen ytret ønske om allerede da å varsle presidentskapet om at fristen sannsynligvis måtte flyttes, uten at en da kunne si noe om hva som var en naturlig ny frist. Da var vi innforstått med at det måtte fastsettes en ny frist. Etter henvendelse fra Presidentskapet er den fristen som ble antydet, den presidenten nå har foreslått. Utgangspunktet for den fristen som nå foreligger, er at tiden fra reell til formell avgivelse er romslig nok til å følge en ordinær kjøreplan, og den tiden dokumentene ligger ute fra formell avgivelse til debatt i salen, holder i timer – godt og vel – i forhold til de regler som gjelder for hvor lenge den type dokumenter skal ligge ute. Fristen er derfor foreslått utsatt tre dager, da holder resten av løpet slik at Stortingets dager for debatt av finansinnstillingen ikke behøver å endres. Jeg er selvfølgelig innforstått med det representanten Hagen konkluderte med, at skulle det vise seg umulig for opposisjonspartiene å gå gjennom det opplegget som kommer, er vi i en ny situasjon. Den fristen som er satt nå, er satt med det som bakgrunn og på bakgrunn av den behandlingen i komiteen som konkluderte at det er bedre å utsette fristen enn å ha for dårlig tid til å få en ansvarlig behandling innenfor fristen. Jeg støtter presidentens forslag.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-17:
Bare for ordens skyld: Når representanten Siv Jensen nevnte den fristen som departementet har satt – 36 timer – er det den vanlige fristen for oppfølgingsspørsmål på alternativ som er lagt inn i den siste runden. Så poenget er at med det løpet som er lagt opp nå, er den vanlige tidsrammen for å kunne stille spørsmål, legge inn merknader osv. på plass. Det var grunnen til at avgivelsesdatoen, etter anmodning fra Presidentskapet om å fastsette en dato, ble foreslått til en dato som gjør det mulig å få til et sånt løp, pluss at en skulle opprettholde de to dagene som er satt av til finansdebatt i salen. Det tror jeg kanskje ville være en fordel for noen. Som jeg sa i mitt første innlegg, har jeg forståelse for at de andre partiene eventuelt kan trenge noe lengre tid enn det som er vanlig rutine. Skulle det være behov for det, har jeg, som jeg sa, selvfølgelig ikke noe imot det. Alle er tjent med at budsjettbehandlingen blir så grundig så mulig. Men jeg mener at vi faktisk har et problem. Når avgivelsesfristen er mandag, og vi her diskuterer å fravike reglementet, vil jeg tro at det er et formelt problem for oss hvis vi ikke innen mandag, når avgivelsesfristen faktisk er, har et vedtak i salen om en utsettelse. Jeg går ut fra at det var det som var poenget med at Presidentskapet bad om å få en ny dato, sånn at saken kunne behandles. Skulle Stortinget, hvis det er i tråd med reglementet, finne på å utsette datoen uten å angi fast ny avgivelsesdato, ville det for så vidt ikke påvirke løpet i forhold til å rekke det innen den datoen dersom det er praktisk mulig. Dette må jeg be om presidentens vurdering av, for som sagt, det er en formalitet at det er en bestemt dato for avgivelse. Og hvis vi ikke sier noe annet i dag, gjelder den datoen for avgivelse. Dette bør Stortinget rydde opp i, ellers må vi ha møte mandag. Og det er faktisk meningen at Stortinget ikke skal møtes mandag. Jeg ber om at en tar hensyn til at det er korrekt det vi gjør. Det vi har lagt opp til nå, er korrekt – det kan finnes andre modeller.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-17:
Den måten å løse dette på som nå ble antydet, har vi selvfølgelig ingenting imot. Det er for så vidt etter henvendelse fra Presidentskapet at vi har kommet tilbake med en ny dato. Og i den grad vi løser problemet ved at vi faktisk vedtar at den 20. november skal fravikes – som egentlig ikke var en del av de første innleggene her – så har vi formalitetene på plass. Som jeg sa: Løpet med de datoene som er foreslått, innebærer at vi har rom til de frister som gjelder for forsvarlig behandling. Det er heller ikke slik som representanten Djupedal sa, at det er siste frist lørdag natt. Det er faktisk første frist for å legge inn nye svar, og det er mange frister etter det. Så det er mulig å få til et ansvarlig løp i forhold til den antydede datoen. Men det er helt i orden for oss at vi ikke fastsetter noen ny dato, bare vi sørger for at Stortinget ikke bryter sitt eget regelverk ved å oversitte den 20. november.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-17:
Finanskomiteen har fått seg forelagt en revidert arbeidsplan som innebærer at finanskomiteen i dag skal meddeles om det blir et forlik, og også hovedpunktene i dette forliket. Etter hva vi er kjent med gjennom media, er dette et svært omfattende forlik, som berører svært mange kapitler og poster, bl.a. fordi en del av de større endringene som er annonsert i media, er momskompensasjon og også kompensasjon for konjunkturavgift, som da berører 01-poster over hele budsjettet. Det vil i praksis være svært vanskelig for opposisjonen å finne ut om denne kompensasjonen, som åpenbart skal tas fra mange poster, er riktig. Opposisjonen vil ha mange spørsmål til departementet, og vi vil faktisk ha behov for en helt ny budsjettbehandling. Dette betyr at vi vil ha bruk for lengre tid enn det som er antydet ut fra den arbeidsplanen som komiteen nå har fått seg forelagt. Det eneste forsvarlige, når finanskomiteen i dag får seg forelagt om det blir et forlik, og også hovedpunktene i dette forliket, vil være at Stortinget i plenum tidlig neste uke tar stilling til hvordan en forsvarlig fremdriftsplan kan være, slik at opposisjonen får muligheten til å sette seg inn i det som i realiteten er et helt nytt statsbudsjett i forhold til det som vi nå har brukt mer enn 40 dager på å sette oss inn i. Vi vil få et og et halvt døgn – i beste fall – hvis denne arbeidsplanen følges, og det er, med all respekt, svært vanskelig å forholde seg til for oss. Så det representanten Foss antyder, at Stortinget i plenum på mandag eller tirsdag tar stilling til en videre fremdrift av statsbudsjettets behandling, er etter SVs mening en klok fremgangsmåte.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-17:
Jeg vil gjerne få understreke det som representanten Petersen her sa, for det er i grunnen det som er sakens kjerne. Det er ikke opposisjonen i Stortinget som har gjort at denne fristen må utsettes eller forlenges, det er posisjonen og dem som man nå forhandler med. Det betyr at vi står overfor et betydelig demokratisk problem, siden det ikke er synliggjort et eneste standpunkt så langt om hva man forhandler om. Det betyr at de tre partiene, Høyre, Fremskrittspartiet og SV, i det som er komiteens foreløpige innstilling, har lagt inn alle sine primærstandpunkter på skatter og avgifter og på alle andre spørsmål knyttet til et statsbudsjett. Vi vet pr. dato altså ingenting om hva som ligger der. Og etter det vi blir fortalt, er det nesten snakk om et helt nytt statsbudsjett. Så vil fristen for oss i opposisjonen være åtte timer til å legge inn nye standpunkter, fra lørdag og utover lørdag natt. Det er klart at dette er helt uholdbart. Og det bringer oss over til spørsmålet om det er praktisk mulig. Ja, det er mulig at det er praktisk mulig, men er det demokratisk holdbart? Åpenbart ikke! Det man også skal tenke igjennom, er at det man i dag gjør, muligens kan lage presedens for fremtidige budsjettbehandlinger. Da er det ikke sikkert at konstellasjonen er akkurat den samme som i dag. Det betyr at man skal være veldig ydmyk i forbindelse med opposisjonens ønske om forlenget frist for å få en forsvarlig behandling av statsbudsjettet. Jeg fremmer det forslaget som hr. Foss antydet. Det er riktignok ikke berammet møte i Stortinget på mandag, men det er formelt ikke noe problem. Stortinget kan kalles sammen på svært kort varsel. Jeg tror at det er klokt at Stortinget tar stilling til dette spørsmålet når vi vet innholdet i det statsbudsjettforliket som åpenbart skal komme til finanskomiteen i dag kl. 16. Før den tid vet vi ingenting, og vi vet heller ikke omfanget at det arbeidet som pålegges opposisjonen for å få en forsvarlig behandling.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-11-17:
Jeg må innrømme at jeg er relativt sjokkert over at dette er oppe til behandling i Stortinget i dag. For det første er ikke dette en fremdriftsplan som er omforent i finanskomiteen. Finanskomiteen mottok den på mail i går, som et utkast til ny fremdriftsplan. Det er helt vanlig at komiteene behandler dette først og så går videre til Stortinget med det. Som sekretær i finanskomiteen var jeg heller ikke på forhånd orientert om dette, noe jeg synes er relativt spesielt, i og med at ledelsen i komiteene som regel omforener den type ting før de legges frem. Jeg var altså helt ukjent med det før jeg mottok det på mail på lik linje med den øvrig komite. Det er også lagt opp til at opposisjonen skal svare så mye den makter innen kl. 23 lørdag kveld. Det betyr at vi ikke får mange timene på å se igjennom et muligens veldig omfattende forlik og ta stilling til det. I tillegg vet vi at departementet har antydet at de trenger 36 timer før de kan svare på spørsmål fra opposisjonen knyttet til dette. Og det sier seg selv at det vil være omtrent umulig for opposisjonspartiene å forholde seg på et saklig grunnlag til det eventuelle forliket. Så det er all mulig grunn til å være varsom med å presse dette gjennom, hvis man ønsker at denne salen skal kunne forholde seg til saker på normal, demokratisk måte.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Eg skal ikkje forlengja dette møtet med eit langt innlegg, men eg har lyst til å peika på dei momenta Dag Terje Andersen hadde i sitt innlegg i forhold til framdriftsplanar og tidsfristar. Eg skjønar at resten av opposisjonen reagerer på at vi må utsetja fristen – eg forstår den reaksjonen – men meiner likevel at det er mogleg å gjennomføra løpet ut frå dei tidsfristane som presidenten gjorde greie for. Så eg vil berre kort seia at eg støttar forslaget frå presidenten.
Jan Petersen (Høyre), 2000-11-17:
Jeg tror lederen i finanskomiteen har rett i at vi nå har et problem, dvs. vi har ikke bare ett problem her, vi har mange problemer. Og det ene problemet er at forlikspartnerne har brukt ubegripelig lang tid i denne prosessen – svært lang tid. Det er det som er problemets utgangspunkt. Det som ytterligere har forsterket det, er at noen av forhandlingspartnerne offentlig ikke engang har synliggjort sine utgangspunkter, slik at vi vel har hatt en prosess som har vært mer lukket enn noensinne. Og det gir oss problem nr. 2, nemlig et demokratiproblem. Det må være innsikt i de prosessene som foregår, og med de tidsrammene som det legges opp til, blir det meget vanskelig. Jeg vil gi forlikspartnerne det rådet at når man har brukt opp så mye tid på andres vegne, bør man være usedvanlig myk med hensyn til å lytte til den opposisjonen som er i Stortinget, og som må ha skikkelige arbeidsvilkår.
Jan Petersen (Høyre), 2000-11-17:
Dette er vel mer et spørsmål enn en replikk, vil jeg tro. Jeg synes Einar Steensnæs var litt uklar når det gjelder spørsmålet om det å bygge allianser. Jeg oppfatter i hans innlegg en formulering om at han ikke var spesielt fornøyd med de tradisjonelle alliansepartnere vi har, og mente at Norge burde bygge nye allianser. Kunne representanten være så snill å si hva han egentlig hadde i tankene? Poenget er at vi har et ståsted i det vestlige fellesskap, og mitt spørsmål er om det er det ståstedet han anfekter.
Jan Petersen (Høyre), 2000-11-17:
Steensnæs sa at han «synes» ikke at jeg hadde tilstrekkelig oppmerksomhet rettet mot dette. Jeg tror kanskje han traff veldig presist når han brukte ordet «synes». Det var for så vidt en synsing fra hr. Steensnæs" side, som jeg ikke har tenkt å bruke mer tid på. Jeg har bare tenkt å si – så vi ikke lager mer uenighet enn høyst nødvendig her – at det er jo selvsagt at man innenfor et fellesskap ikke kan se likt på alle spørsmål. Det betyr at man selvfølgelig vil ha forskjellige oppfatninger av helt konkrete ting – selv i et grunnleggende fellesskap. På det punktet tror jeg faktisk vi er ganske enige. Det betyr at Norge også har en dagsorden de bør forfølge, også når det betyr en diskusjon og et oppgjør mellom nære allierte. Det som imidlertid er mitt poeng, er å understreke at det dog er et fellesskap, og at det innenfor dette fellesskapet er snakk om å ta og gi. Fra europeiske allierte er det ofte en ganske ensidig holdning. Vi ønsker å ha amerikanerne her, men for øvrig vil vi ikke ha noe med dem å gjøre andre steder. Det holder ikke. Det må være et ta og gi-prinsipp. På det punktet var vel ikke Steensnæs helt klar, men den klarheten kan vi sikkert få når vi nærmer oss de konkrete sakene. Jeg tror på mange måter at dette vel er et spørsmål om bare å huske hva våre utgangspunkt er, og jeg er temmelig sikker på at Steensnæs også kommer til å huske det.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Jeg kan berolige representanten Petersen med at det ikke er å anfekte vårt ståsted i den allianse som er inngått bl.a. i NATO-samarbeidet, og som fremdeles vil være en viktig plattform også i sikkerhetsrådssamarbeid. Men det jeg pekte på, er at vårt arbeid i Sikkerhetsrådet gir oss muligheter for nye allianser med land vi vanligvis ikke samarbeider med. Det gjelder spesielt de ikke-faste medlemmene av Sikkerhetsrådet, hvor jeg tror det forventes at vi kan inngå i et nettverk for å forene krefter i spørsmål som har stor betydning sikkerhetspolitisk, og hvor jeg føler at en også har felles interesser og felles oppmerksomhet. Det er disse mulighetene jeg tror vi skal utnytte aktivt i vårt kommende medlemskap i Sikkerhetsrådet. Det er altså ikke noe som skal skje på bekostning av etablerte strukturer og samarbeid som Norge tradisjonelt har deltatt svært aktivt i, men det er spørsmål om at en i tillegg til disse alliansene også kan bygge nye.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Jeg gjentar gjerne det jeg sa om viktigheten av å ta utgangspunkt i vårt medlemskap i NATO – våre allierte – som konstituerer et veldig viktig grunnlag for samarbeid og handling på den internasjonale arena. Norge har vektlagt og bør fremdeles vektlegge de transatlantiske båndene i sikkerhetspolitikken, men det betyr ikke at vi bør lukke øynene for at når stormaktene opptrer på den internasjonale arena, vil også stormaktenes interesser spille med i dette. Det ser vi mange eksempler på. Det betyr også at ved vårt medlemskap i Sikkerhetsrådet bør vi holde øynene åpne for problemstillinger som ikke uten videre bringes opp på dagsordenen av stormaktene, og hvor kanskje Norge har andre vurderinger i forhold til hva som bør gjøres. Norge bør altså vise mot i forhold til å reise viktige saker – selv om verken EU eller USA skulle være med og støtte de synspunktene – dersom Norge ut fra sine målsettinger og uttalte strategier i sikkerhets-, freds- og forsoningsarbeidet mener at dette er formålstjenlig. Det er den frimodigheten jeg tror vi skal benytte ved vårt medlemskap, og ved siden av de tradisjonelt allierte knytte nye bånd til de ikke-faste medlemmene, der hvor vi ser at Norge har en rolle å spille og kan støtte de initiativ andre land måtte ta, og som berører viktige problemstillinger i et fornyet og annerledes trusselbilde enn det rent tradisjonelle. Jeg synes kanskje at Jan Petersen i for liten grad har oppmerksomheten rettet mot de muligheter vårt medlemskap i den sammenheng gir oss i Sikkerhetsrådet.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Jeg er glad for at utenriksministeren brukte såpass mye av sitt innlegg til å svare på en del av de spørsmålene som kom under debatten, selv om de åpenbart var så mange at han ikke rakk over alle ved siden av selvfølgelig også å komme med nye innspill. Det var en passus i hans innlegg som jeg for min del merket meg, og som jeg synes var en bekreftelse på det som også var viktig for meg i mitt innlegg, nemlig at Norge har en spesiell mulighet med våre humanitære tradisjoner, vår posisjon og vår tillit slik vi har opplevd den i ulike deler av det internasjonale samfunnet, til å kunne spille en aktiv rolle til tross for vår beskjedne størrelse. Og utenriksministeren nevnte selv en del gode eksempler hvor Norge har kunnet spille en god, aktiv rolle, f.eks. når det gjelder landminer, håndvåpen, samarbeid med sivilt samfunn, humanitære organisasjoner, i fredsbevarende styrker og bistand – det var noe av det han nevnte. Og det er gode eksempler på det som jeg synes kan danne et veldig godt utgangspunkt for vårt engasjement når det gjelder vår viktige posisjon i Sikkerhetsrådet. Jeg er også glad for at han rakk, så vidt, å bekrefte at arbeidet i Sikkerhetsrådet ikke skal gå på bekostning av viktige initiativ der Norge har hatt og fremdeles vil kunne spille en aktiv rolle, der er eksempler Sudan, Guatemala, Sri Lanka, Colombia, for å nevne noe. Det tror jeg er meget viktig. Helt til slutt: For Stortinget tror jeg det ville være svært interessant om vi også kunne bli trukket aktivt inn i den interessante toårsperioden som nå kommer. Der vil «den utvidede» være et godt forum, men også Stortinget i plenum vil ha stor interesse av å bli trukket aktivt inn i dette. Jeg vil gjerne utfordre utenriksministeren på hvilke tanker han gjør seg om hvordan Stortinget kan være med på å spille en aktiv rolle i denne toårsperioden mens vi har medlemskap i Sikkerhetsrådet.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Ganske kort: I norsk bistandspolitikk og når det gjelder humanitær bistand i særdeleshet, gjør regjering og storting seg nytte av den betydelige kompetansen som norske organisasjoner har. De to største organisasjoner i denne sammenheng, nemlig Røde Kors og Kirkens Nødhjelp, opplyser at de i år har opplevd betydelige kutt i sin bistand. Det er belyst i brev fra utenrikskomiteen til Utenriksdepartementet og er inntatt som vedlegg til innstillingen. En enstemmig komite viser til et brev fra Utenriksdepartementet v/utviklingsministeren av 13. november, der hun opplyser om at det vil være ledige ekstra midler som følge av reduserte ODA-godkjente andeler av flyktningutgifter i Norge, og slutter seg på den bakgrunn til de endringer på årets budsjett som Regjeringen har foreslått. Så får vi eventuelt komme tilbake til den problemstillingen som er reist overfor departementet i brevet når det gjelder de to organisasjonene, avhengig av hva som er innholdet i den varslede proposisjonen.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-11-17:
Etter Fremskrittspartiets mening er det en grei redegjørelse utenriksministeren her har kommet med. Hovedtrekkene i denne redegjørelsen er det bred politisk enighet om, og de har også oppslutning fra Fremskrittspartiet. Det understrekes også klart fra utenriksministerens side at Regjeringen ved behov vil konsultere Stortingets organer og komme tilbake til virksomheten i Sikkerhetsrådet i de redegjørelser Regjeringen gir Stortinget i tiden framover. Det opplever Fremskrittspartiet som betryggende. Fremskrittspartiet har forventninger til Norges deltakelse i Sikkerhetsrådet. FN har i en årrekke vært en hjørnesten i norsk politikk. Vi har fått en unik mulighet til å gi vårt bidrag til å sette vårt preg på utviklingen i verdenssamfunnet fremover. Vi har fått en ypperlig anledning til å bidra til å arbeide for menneskerettigheter. Vi kan også være med på å sette vårt preg på den politiske krisehåndteringen som FN har hovedansvaret for. Med andre ord: Det er positivt for Norge at vi blir lagt merke til i verdenssamfunnet, ikke minst har det betydning for oppslutningen vi får fra våre allierte osv. Det har vært sagt her i dag av representanten Steensnæs at dette vil gi Norge en mulighet til å bygge nye allianser. Det er selvsagt positivt, og den muligheten må vi benytte oss av. Men etter Fremskrittspartiets mening er det allikevel grunn til å understreke at det sentrale må være å opprettholde et godt forhold til våre allierte. Og i den grad det vil være nødvendig å prioritere her, er vi ikke i tvil om at det er det Norge må prioritere. Selv om Norge er et lite land, har vi et aktivt internasjonalt engasjement. Når det i redegjørelsen ble sagt at «vi må være nøkterne og realistiske», ser Fremskrittspartiet meget positivt på det. Det er viktig at Norge prioriterer også her. Som representanten Blankenborg var inne på, er det tross alt begrenset hva Norge kan bidra med i Sikkerhetsrådet. Når det gjelder prioritering geografisk sett, blir Afrika spesielt nevnt i redegjørelsen. Det som er viktig å understreke fra Fremskrittspartiets side i så måte, er at dette engasjementet ikke må gå på bekostning av Europa, i og med at det er vårt sentrale nærområde. Videre har sanksjonene overfor Irak vært nevnt. Fremskrittspartiets standpunkt her er at en eventuell endring av sanksjonene mot Irak ikke må forekomme uten at det er i samsvar med våre allierte. Det er viktig å understreke, som representanten Blankenborg var inne på i sitt innlegg, at dette i hovedsak dreier seg om en nasjon som sitter på masseødeleggelsesvåpen, som dersom de tas i bruk, kan få katastrofale følger. Det er grunn til å understreke at det tross alt er britene og amerikanerne som sitter på de nødvendige informasjoner om nettopp disse våpnene og også på de nødvendige informasjoner om i hvilken grad FNs resolusjoner på området respekteres. Det er viktig at vi ikke lar oss presse av en diktator som Saddam Hussein. Derfor – for å oppsummere – ser vi frem til den rolle Norge skal spille i Sikkerhetsrådet i tiden som kommer.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-11-17:
Norge tiltrer Sikkerhetsrådet i en tid da FNs økonomi er krisepreget. Det har den for øvrig vært i ganske lang tid. En av hovedårsakene til dette er at USA ikke oppfyller sine økonomiske forpliktelser. Nå er vel ikke de økonomiske spørsmål så sentrale på Sikkerhetsrådets dagsorden, men dette er uansett et viktig FN-anliggende. Tidligere statsminister Gro Harlem Brundtland sa i sin tid krystallklart ifra om hva hun mente om de unnlatelsessynder – for å kalle det det – som den eneste gjenværende supermakt la for dagen i dette spørsmålet. Jeg håper at den sittende regjering også kan markere seg i dette på samme måte.. Nå har spørsmålet om finansiering av økonomien for FN også blitt reist i forbindelse med et forslag om avgift på valutatransaksjoner, et spørsmål som for øvrig Marit Nybakk nettopp reiste. Dette spørsmålet har utenriksministeren tidligere reist ved ulike anledninger, men jeg sitter igjen med et inntrykk av at det har vært ganske taust om denne saken i ganske lang tid, og det kunne derfor være av interesse å høre hvilken status dette spørsmålet nå har i Regjeringen. Jeg stiller helt konkret spørsmålet om utenriksministeren kunne følge opp et forslag som er reist tidligere her i Stortinget, nemlig om at en fra norsk side tar et initiativ overfor andre nordiske land med sikte på å skape et grunnlag for at dette kan bli noe mer enn de løselige planer som vi nå har sett, og som har vært lansert ved forskjellige anledninger, men som det så langt har kommet særdeles lite konkret ut av.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-17:
Utenriksministeren sier at det ikke er opplagt at Saddam Hussein hadde stått svakere i Irak uten sanksjoner. Det er selvsagt ikke opplagt. Men uten de altomfattende sanksjonene ville folk i Irak stått sterkere. Det må være det viktigste poenget. Forutsetningene for en politisk opposisjon i Irak hadde vært bedre dersom en ikke hadde hatt de humanitære forhold en har nå. Det sier seg selv at når en befolkning må bruke all sin tid og alle sine krefter på å dekke de mest basale behov når det er så mye sorg og elendighet som følge av økende barnedødelighet f.eks., så går det ut over muligheten til å drive politisk aktivitet, i tillegg selvfølgelig til alle de begrensningene som ligger i at Irak er et diktatur. Så sier utenriksministeren at det er ingen begrensninger på innkjøp av mat, medisiner, utdanningsutstyr osv. til Irak. Her tror jeg utenriksministeren gir et unøyaktig bilde. For er det ikke slik at alle de ting som skal inn i Irak, er gjenstand for en nitid vurdering av hvorvidt hver enkelt ting på noen som helst slags måte kan brukes til å produsere biologiske eller kjemiske våpen? Slik jeg oppfatter det, brukes det også atskillig fantasi for å forestille seg hvordan de ulike tingene på et eller annet vis kan brukes i en slik produksjon. Det er jo nettopp disse prosedyrene og disse vurderingene som har vært en så stor hodepine for dem som sitter og administrerer denne komiteen. Og jeg skjønner også at det er det som Norge gruer veldig for: å måtte sitte og administrere dersom vi får lederskap for komiteen. Det er også litt uklart å få tak i hva utenriksministeren egentlig mener i konklusjonen om sanksjonene. Jeg vil gjerne ha et klart svar på om Regjeringen vil eller ikke vil arbeide for å endre sanksjonene overfor Irak.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-11-17:
Jeg er helt enig i det som Steensnæs nå sa, at det må være et nært samspill mellom regjering og storting. Vi har både den utvidede og vi har plenum, og jeg tror det er viktig også å kunne ha diskusjoner her i plenum om viktige saker. Nå har det vært mye debatt om FNs sanksjonsregime mot Irak. Jeg tror f.eks. at man bør kunne orientere Stortinget på egnet måte om hvilke skritt vi kan ta i den saken, etter at vi har gått gjennom og sett hva som er mulig, og hvilke kontakter vi da selvfølgelig også må ha med vetomaktene i Sikkerhetsrådet. Så der tror jeg det er helt nødvendig å ha en nær kontakt og konsultasjon med Stortinget. Når det gjelder den mer generelle sanksjonspolitikken og hvilke reformer man der kan gjøre, tror jeg det kan være nødvendig å komme til Stortinget med en redegjørelse for å få en debatt i plenum. Man bør bruke den toårsperioden som vi nå skal inn i, til å sette viktige spørsmål i fokus, slik at vi her i fellesskap kan bruke denne perioden til også å øke vår egen kompetanse, både i regjering og storting, og ikke minst for å få til en mer aktiv debatt utad. Men som det er blitt bemerket her, ser man jo at det ikke er så lett å få stor interesse for dette i pressen så lenge det ikke er store, kontroversielle saker, det er først da det blir debatt. Men jeg tror jeg kan love at det vil bli en god del kontroversielle saker som Norge må ta stilling til i løpet av denne toårsperioden. Og det kan i og for seg også være et gode at man da får økt debatt om utenrikspolitiske spørsmål her i landet.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-11-17:
Jeg kan her og nå love at alle problemstillingene i den såkalte Brahimi-rapporten vil bli forelagt Stortinget. Det er en svært viktig rapport, også for Norge, i og med at vi har deltatt så mye og omfattende i fredsbevarende operasjoner. Rapporten dreier seg nemlig om mulighetene for å styrke og forbedre planleggingen og gjennomføringen av FNs fredsbevarende operasjoner, som vi har sett klare svakheter ved. Jeg er også helt enig i det som Godal sa når det gjelder bekjempelse av fattigdom. Det er helt klart at vi må ha et bredere perspektiv på det. Det er ingen tvil om at mangel på demokrati og overholdelse av menneskerettigheter, korrupsjon, i det hele tatt vanstyre, er en årsak til manglende utvikling i en lang rekke land. Derfor er jeg glad for den debatten vi hadde denne uken om menneskerettighetsplanen. Vi ønsker også å koble bistandspolitikken klarere til utvikling av menneskerettigheter. For eksempel så vi det i forbindelse med Zimbabwe. Vi kuttet ut vår bistand til regjeringen der som følge av den utviklingen vi så når det gjaldt menneskerettigheter. Et annet forhold som jeg tror er viktig, er at det er mye viktigere med investeringer og handel enn det er med bistand. Det er ikke slik at jeg tar til orde for å kutte ut bistanden, tvert imot, men det må være en vekselvirkning, der man får til private investeringer og handel, for det er tross alt det som skaper arbeidsplasser og utvikling og også etter hvert menneskerettigheter i en lang rekke land. Så jeg er helt enig i at vi må få større bredde i vårt engasjement for å få til utvikling. Det er uhyre viktig.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-11-17:
Det er helt riktig at USA ikke har gjort opp sine forpliktelser i forhold til FN. Det har vi tatt opp gang på gang med USA – det gjelder også den nåværende regjering. Nå har det foregått et arbeid for å klarere dette ut, og flere har vist interesse for et kompromiss, som også Clinton-administrasjonen har sett på. Det håper jeg kan fortsette også under den nye administrasjonen. Men det er jo litt usikkert hvem som blir valgt, og hva slags FN-politikk en ny president i USA vil føre. Det er helt klart at det var en utvikling i riktig retning når det gjelder USAs syn på FN, støtte til FN og også etter hvert vilje til å gjøre opp sine forpliktelser. Det kom parallelt med at man så at FN i økende grad kunne spille en rolle, som jeg igjen tror hadde sammenheng med at vi fikk en generalsekretær som var villig til å ta modige beslutninger, sette i gang en reformprosess og også spille FN aktivt inn på banen ved flere anledninger, bl.a. når det gjaldt Irak, som vi har vært inne på her. Vi har sett det også i Midtøsten i de seneste ukene og månedene, noe som er svært gledelig. Når det gjelder avgift på valutatransaksjoner, støtter vi helt klart det forslaget som verserer. Det er et viktig forslag, som bl.a. kan bidra til å finansiere FN på en bedre måte. Vi har støtte fra EU og Canada, men ingen andre støtter opp om dette. Men vi fortsetter å arbeide med det, og å samarbeide med de andre nordiske landene for å se hvilke initiativ som kan tas, er også en viktig del av den norske regjerings arbeid på dette området.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-11-17:
Det er ikke godt å si hva som hadde skjedd hvis sanksjonene ikke hadde vært der. På den annen side må spørsmålet da stilles: Hva skulle verdenssamfunnet ha gjort? Skulle man da bare ha avfunnet seg med at man kunne fortsette å produsere biologiske og kjemiske våpen, som jo var en trussel mot hele verdensfreden? Det var derfor sanksjonene kom. Man hadde ikke noen andre virkemidler, hvis man da ikke var villig til å gå til det ytterste skritt, som jeg ikke har hørt noen egentlig var villig til. Med grunnlag i FN-pakten har man ikke noen andre virkemidler enn sanksjoner. De har virket på den måten at man tross alt har fått vekk en god del av disse biologiske og kjemiske våpnene. Så gjenstår da det humanitære spørsmålet. Heller ikke der er det godt å si om situasjonen for sivilbefolkningen hadde vært vesentlig bedre om sanksjonene ikke hadde vært der. Det man kan si, er at situasjonen for sivilbefolkningen hadde vært vesentlig bedre hvis man hadde brukt de pengene man har til rådighet ved å selge olje, til å kjøpe mat, medisiner og annet utstyr for å holde elementære ting i gang. Det er formelt sett ingen begrensninger på de områdene. Det er riktig som Lisbet Rugtvedt sier, at sanksjonskomiteen i FN nettopp har som oppgave å kontrollere at pengene brukes akkurat til det. Men man kan ikke ha et sanksjonsregime uten også et kontrollregime for å kontrollere at sanksjonene faktisk overholdes. Jeg kan ikke si noe annet nå enn det jeg sa, at vi vil arbeide for et sanksjonsregime som tar hensyn til sivilbefolkningen, samtidig som man opprettholder presset og kravet om at man må ødelegge kjemiske og biologiske våpen. Det er for tidlig for oss å si hva vi kan få til, hvilke endringer som det er mulig og nødvendig å gjennomføre. Vi kan ikke si det før vi har tatt sete i Sikkerhetsrådet, og helst etter at Thorvald Stoltenberg har fått vurdert dette spørsmålet, men han slipper jo ikke inn i landet.
Ingvald Godal (Høyre), 2000-11-17:
Brahimi-rapporten er svært viktig. Det er mykje godt stoff i den, der ein verkeleg tek konsekvensane av store feilslag som FN har gjort, som demonstrert t.d. i Srebenica. Men det er openberre manglar i den rapporten, så eg vil beda utanriksministeren om at den blir lagd fram for Stortinget på ein slik måte at me kan diskutere den. Elles er eg glad for at utanriksministeren har lagt så stor vekt på Afrika. Afrika sig etter. Trass i 40 år med utviklingshjelp er det mange stader mykje verre i dag enn det var for 40 år sidan. Utanriksministeren brukar likevel etter mitt syn noko gammalmodige formuleringar i si orientering, der han t.d. snakkar om å legge hovudvekta på fattigdomsnedkjemping. Då eg var i FN tidlegare i haust, syntest eg det var positivt at dei der no har gått eit steg vidare, der dei angrip rota til fattigdomen, rota til undertrykkinga og til ufreden, og rota til at barn blir misbruka på ein heilt meiningslaus måte osv. – nemleg vanstyre. Vanstyre er Afrikas hovudproblem. Både Verdsbanken, UNDP – FNs utviklingsprogram – og FN har retta fokus mot det dei no kallar «good government». Eg trur det er veldig viktig at me òg medverkar til å fokusere på det. I den samanheng blei det òg erkjent at utviklingshjelp delvis har medverka til å gjera det vanstyret me ser i Afrika, mogleg, fordi det gav herskarane noko å vise folket, slik at dei berre kunne surre og sløse med landets eigne ressursar på ein forferdeleg måte. Eg trur difor det er viktig at me her er realistiske nok til å gå i oss sjølve og innrømme at ein del av det me har gjort, har hatt motsett verknad og har vore med og ført Afrika ut i det uføret som kontinentet er i i dag. Vi har ein god porsjon idealisme i Noreg, men av og til er den òg kombinert med naivisme, og då kan resultatet bli svært uheldig for dei som blir utsette for dette.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2000-11-17:
Norge er et lite land i et fredelig hjørne av verden. Vi er et rikt land. Sjøl om vi også har våre problemer og utfordringer, er det ingen tvil om at vi tilhører verdens absolutte overklasse. Da har vi et valg. Vi kan bestemme oss for at vi vil ha rikdommen for oss sjøl, vi kan kutte bistanden med 2,5 milliarder kr, slik Høyre har foreslått, eller – enda verre – vi kan kutte bistanden med 6,6 milliarder kr, slik Fremskrittspartiet har foreslått. Vi kan velge en slik holdning, og vi kan også la være å engasjere oss i situasjonen i andre land, kanskje unntatt de nærmeste. Vi kan si: Det bryr vi oss ikke med. De partiene som vil kutte i bistanden, er på frammarsj i Norge. Men heldigvis har et bredt flertall i Stortinget valgt det motsatte av en slik isolasjonslinje. Vi har valgt solidaritetslinja, nettopp ut fra en grunnleggende solidaritetstanke, men også fordi vi forstår at på denne kloden er vi til syvende og sist alle avhengige av hverandre. Å bli medlem i FNs sikkerhetsråd er derfor en utrolig spennende utfordring for Norge, og jeg håper at det betyr at vi får mer rom for en utenrikspolitisk debatt her i landet. Vi har sett tendens til det allerede, og jeg håper at den utviklingen fortsetter. Et av de utenrikspolitiske spørsmålene som har blitt løftet opp på dagsordenen etter hvert som det nærmet seg votering i FN, er sanksjonspolitikken mot Irak. Det er et spørsmål som også engasjerer meg, bl.a. med bakgrunn i at jeg sammen med bl.a. representanten Inger Lise Husøy var med på en reise i Irak i juni i år i regi av Fellesutvalget for Palestina. Etter ti år med sanksjoner har det blitt mer og mer tydelig at sanksjonspolitikken først og fremst rammer sivilbefolkningen, ikke Saddam Husseins regime. Tvert imot, mye kan tyde på at både Saddam Husseins regime og de fundamentalistiske kreftene i Irak har blitt styrket av sanksjonspolitikken, fordi man kan legge skylda på Vesten og på verdenssamfunnet. Jeg er enig i at det ikke bare er sanksjonene som er årsaken til sammenbruddet i den irakiske økonomien og de lidelsene det har medført for sivilbefolkningen. Situasjonen i Irak nå er et resultat av først ti år med krig og krigsøkonomi, så ti år med sanksjoner kombinert med Saddam Husseins regime. Sanksjonspolitikken overfor Irak var, som også andre har vært inne på, tema på Arbeiderpartiets landsmøte, og det ble fattet et helt klart vedtak om at Norge må arbeide for å erstatte dagens økonomiske sanksjoner mot Irak med tiltak som mer effektivt rammer Saddam Husseins regime. Jeg er glad for at det er et flertall i Stortinget som støtter denne linja. Vi er ennå spent på hvilken komite Norge blir satt til å lede. Tidligere FN-koordinator for Irak, Hans von Sponeck, har bl.a. under besøk i Norge oppfordret Norge til å ta på seg jobben som leder i sanksjonskomiteen for Irak og også sette inn økonomiske ressurser for å gjøre en god jobb. Uansett hva slags komite vi kommer til å lede, er det viktig at Norge nå igjen stiller seg på de svakestes side, og at vi arbeider for økonomisk og demokratisk utvikling i Irak.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Eg må nok stille meg litt undrande til den analysen og definisjonen som representanten Hedstrøm her hadde av kva som er eit ekteskap. Det at ein inngår avtale med nokon om viktige saker i det sivile, har vel aldri eg oppfatta er det same som å inngå ekteskap med dei ein inngår avtalane med. Så her trur eg at representanten Hedstrøm på ein måte treng ei viss vaksenopplæring i forhold til kva det å gå inn i eit ekteskap er for noko. Så til spørsmålet om vi har endra vårt program. Nei, sjølvsagt har vi ikkje det. Kristeleg Folkeparti trur på eit privat engasjement i næringslivet. Samtidig har vi ikkje statsskrekk. Vi har sagt gjennom ganske lang tid at på dei områda der vi skal vere tunge i framtida, er det òg naturleg at vi har norske selskap med norske hovudkontor og norsk eigarskap. Vi fekk tydeleg demonstrert med Hydro Seafood at det ikkje var nok berre at staten var inne, men at vi òg trengte å ha det i vedtektene og i formåla, slik som her. Difor går vi inn for dette. Dette selskapet skal altså ikkje fyrst og fremst raide små konsesjonar i distrikta. Tvert imot skal dette selskapet kunne verte ein samarbeidspartnar som gjer at det kjem både ny forskingskunnskap og ny marknadskunnkskap, som kan nyttast òg av dei små internasjonalt. Eg meiner dette er eit eksempel på at ein faktisk tek ei distriktsnæring som denne næringa på alvor, når vi i dette tilfellet går inn i ein strategisk allianse med Arbeidarpartiet i ei viktig sak.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Eg registrerer at representanten Kristiansen meiner at det er kompetanse og kunnskap om saka som er mangelvare hos Kristeleg Folkeparti og hos representanten Lilletun. Det må han sjølvsagt ha høve til å meine. Eg skal prøve å forklare kva eg meinte då eg sa at ein må setje selskapet i stand til å løyse oppgåvene. Staten er altså inne i eit selskap som eigar. Det er òg private inne i dette selskapet som eigarar. Det vert av selskapet utvikla ein strategi som uavhengige konsulentar seier er ein strategi som faktisk er ein god forretningsidé, nemleg å internasjonalisere seg og bli eit integrert selskap. Det medfører ein monaleg verdiauke for selskapet. Så vil ein moglegheit vere å seie at staten ikkje går med. Det vil seie at ein på ein dårleg måte forvaltar selskapet sine behov ut frå dei strategiske måla som det har sett seg. Kva slags tillit skal private investorar få til statleg medeigarskap dersom ein ikkje fyrst og fremst tek omsyn til å vere profesjonell eigar? For her vil ein òg ha teke stor verdiauke bort frå dei private investorane som finst i dette selskapet. Altså trengst det her auka kapital. Ein kunne ha valt ein annan veg. Her gjekk altså selskapet fyrst til sine eigne eigarar, for at dei eigne eigarane skulle få del i verdistigninga. Eg synest at dei der har opptredd profesjonelt, og det synest eg òg Stortinget skal gjere. Så skal eg gjenta ein gong til: Det står ingen stad i proposisjonen, det står ingen stad i innstillinga at ein her skal raide dei små selskapa langs kysten. Tvert imot seier fleirtalet at det ikkje er det som skal vere målet. Sjølvsagt forventar eg at departementet følgjer opp det som eit fleirtal her seier.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Ja, det kan eg gjerne stadfeste. Sjølvsagt skal det det. Og grunnen til at Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti har litt ulik konklusjon, sjølv om premissane er ganske like, er, meiner eg, at dette selskapet skal vere i stand til, når det kjem konsesjonar på sal, å kjøpe dei opp, like godt som utanlandskeigde Nutreco, som elles er eit glimrande selskap, og som sjølvsagt skal finnast her i denne konkurransen – med nasjonal eigarskap, nasjonalt hovudkontor og nasjonal strategi. Det som ligg i det atterhaldet eg tok, heng saman med det inntrykket som ein prøver å skape, at dette selskapet først og fremst skal gå laus på dei små konsesjonane, at dei skal kome til å selje nesten mot sin vilje. Eg reknar sjølvsagt med at ein går inn i denne marknaden på ein anstendig måte, og at hovudmålet eigentleg må vere å inngå strategiske alliansar, samarbeid o.l. med dei grupperingane som allereie finst. Det er det absolutt grunn til. Så eg stadfestar gjerne det som låg i representanten Reikvam sitt hovudspørsmål, at sjølvsagt skal dette selskapet ha høve til å gå inn i denne marknaden når det er behov for det, men samstundes ønskjer eg ikkje at dette selskapet – og det går fram av merknadene – skal vere eit selskap som vert oppfatta som lite venlegsinna, for å bruke forretningsspråket, i forhold til dei små og mellomstore i Distrikts-Noreg. Og det trur faktisk eg at representanten Reikvam og eg ser ganske likt på.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Representanten Gabrielsen snakkar i dag om denne juletrepynten. Han er inspirert av at det snart er advent, og det er forståeleg det. Men eg har lyst til å definere kva denne juletrepynten består av. Representanten Gabrielsen var oppteken av kva folket på kysten er opptekne av. Jo, folket på kysten er opptekne av den juletrepynten som heiter auksjonar. Dei ynskjer ei anna form for tildeling av konsesjonar, og det er ein del av denne juletrepynten. Eg trur at folket på kysten er godt nøgde med den pynten. Eg trur dei synest at den er ualminneleg bra. Så til ein annan del av pynten: Korleis skal konsesjonar delast ut når det gjeld struktur? Kva seier folket på kysten om det? Oppdrettarane sine organisasjonar har sagt at dei fyrst bør gå til dei som har ein og to konsesjonar frå før, og så til gründerar. Like eins er det teke inn det med å setje skulane i skikkeleg stand. Ja, eg trur folket på kysten er nøgde med den. Og eg trur at representanten Gabrielsen har heilt rett i at folket på kysten ikkje utan vidare, spesielt ikkje etter den skremselspropagandaen som har vore driven frå enkelte, er trygge på kva Statkorn Holding vil gjere. Difor har vi skrive ein del om det. Det er klårt at det er ein skilnad i synet på eigarskap, og det går faktisk mellom sentrum og Høgre og Framstegspartiet. Det er rett at vi har skilt lag i dag, men når ein ser på kva dei partia skriv, ser ein at dei er einige i at ein skal kunne ha strategiske mindretal som kan skape nasjonale hovudkontor, nasjonal eigarskap og ein nasjonal strategi. Ein kunne høyre den nye leiaren i NHO uttale på fjernsynet i går at det er av umåteleg stor verdi at vi beheld ein god del selskap, og at det spesielt er viktig for Noreg i framtida med norske hovudkontor og norsk eigarskap.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Det har for Kristeleg Folkeparti vore ein del avgjerande premissar for å gå inn i den fleirtalsinnstillinga som ligg føre i dag. For Kristeleg Folkeparti er nasjonal eigarskap viktig. På dei områda vi skal vere store i framtida, er det viktig med ein nasjonal eigarskap i forhold til hovudkontor og strategi. Det er òg klargjort i innstillinga. I ei næring som skal internasjonaliserast og er internasjonalisert, er det vidare viktig med privat kapital i selskapet. Den er der allereie, og den vil verte auka etter ei stund. Samstundes er det viktig for Kristeleg Folkeparti at ein opptrer profesjonelt i forhold til og ved eigaren, men vi ser det òg i samanheng med ein struktur i ei næring. Eg er vel tilfreds med innlegget til statsråden, slik det kom fram, og eg er òg tilfreds med at han har merka seg det som står i innstillinga. Likevel vil eg gjerne ha eit utdjupande svar frå statsråden når det gjeld nokre punkt. Det eine er der komiteen følgjer opp det som er oppdrettsnæringa sin politikk når det gjeld framtidig tildeling av konsesjonar, at fyrst skal dei som har ein til to konsesjonar frå før, få konsesjon, så gründerar og dei aktuelle skulane, og så skal ein føre det vidare. Eg vil gjerne utfordre statsråden til å stadfeste at det høyrer med i den delen som han har merka seg godt i forhold til innstillinga, at det her vil verte ein grundig gjennomgang på det, at det med auksjon på konsesjonar er lagt vekk, slik det står skildra i innstillinga, og at det vil kome ei grundig utgreiing tilbake til Stortinget på eigna måte.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-11-17:
Det er interessant å merke seg at Kristelig Folkeparti har inngått ekteskap med Arbeiderpartiet i denne saken og skiller lag med de andre sentrumskameratene på viktige og vitale punkter. Det forbauser mange, og det forbauser veldig mange Kristelig Folkeparti-velgere, særlig i Distrikts-Norge. Vi har mange små aktører ute som driver godt innenfor denne virksomheten, står på egne ben uten å belaste noen andre og gjerne vil gjøre det også i framtiden. Mange av Kristelig Folkepartis velgere forstår ikke at Kristelig Folkeparti skal bidra med 1,2 milliarder kr i statskapital til å bygge opp en koloss på dette området. Det man frykter, og etter Fremskrittspartiets mening med rette, er at det vil – enten man liker det eller ikke – bety en sentralisering av denne virksomheten og en kapitalkonsentrasjon som Distrikts-Norge ikke er tjent med. Det vi ser, er at vi også har noen store aktører i distriktene, men disse utfyller hverandre godt på privat side, og det trengs ikke en slik koloss, er det man hører unisont fra Distrikts-Norge. Har Kristelig Folkeparti nå endret sitt program på dette området om å være distriktsvennlig overfor sine egne velgere og aktører i distriktene? Hvordan henger dette sammen?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-11-17:
Det går klart fram av innstillingen at Arbeiderpartiet ønsker å bruke 1,2 milliarder kr av offentlige midler. I første omgang skal midlene brukes til en rettet emisjon, slik at Statkorn Holding beholder 80 pst. av eierandelene. Men det er også Arbeiderpartiets intensjon på et senere stadium å få til en børsnotering, og at staten skal eie minimum 34 pst. i dette selskapet. Man sier også at det er viktig å sikre nasjonalt eierskap, og at det kan gjøres i samarbeid med andre, mindre norske eiere. Men Norge har jo tiltrådt EØS-avtalen, og det gjør at man når det gjelder børsnoterte selskaper, ikke kan ha et diskriminerende regelverk. Så mitt spørsmål til representanten Tveiten er: Hvordan skal man sikre et nasjonalt eierskap, når 66 pst. av eierandelene legges ut på børs og vi har et ikke-diskriminerende regelverk? Vi kan i praksis oppleve at alle de 66 pst. kjøpes opp av utenlandske eiere.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-11-17:
Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet stod sammen i Fornebu-saken, men den skiller seg på vesentlige punkter fra denne saken, fordi Fremskrittspartiet mener på generell basis at når det gjelder forskning, utvikling, opplæring, utdannelse osv., har det offentlige et ansvar. Vi ser på denne saken som ren spekulativ forretningsvirksomhet, og vi er helt uenig i at Statkorn Holding skal være et instrument i oppdrettspolitikken uten at man i hvert fall først har utredet det på en grundig måte, på samme måte som man gjorde med Statoil da det skulle være et instrument i oljepolitikken. Det er nemlig full forvirring ute i oppdrettsnæringen, ikke bare blant norske aktører, men også blant utenlandske aktører, fordi staten har deltatt i mange forskjellige roller her og på forskjellige plan. Jeg skal se om jeg kan finne noen eksempler på det. Det er ikke bare det at Statkorn Holdning gav en høyere pris for fôrselskapet EWOS, sier de private, enn det som de private tilbyderne kunne by fordi de måtte foreta en 100 pst. forretningsmessig vurdering, noe staten ikke i alle sammenhenger bør, Statkorn Holdning vil nå i neste omgang kjøpe opp selskaper i Chile og Canada, og man er med i Fjord Seafood gjennom SND, og vi har også fôrselskapet Biomar, der staten gjennom Norsk Hydro er inne på eiersiden. Så her er det et fullstendig sammensurium i forhold til statens rolle. Så jeg vil anbefale at Stortinget og flertallet ser på vårt forslag om at vi får en grundig utredning med hensyn til hva som skal være statens rolle i oppdrettspolitikken, før vi tillegger Statkorn Holding den rollen det i dag skal ha. Det er derfor vi har den klare linjen at spekulativ forretningsvirksomhet skal dette selskapet ikke drive med, for vi vil snakke med én tunge til aktørene i denne næringen.