Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2010-11-18:
På tirsdag, da utenriksministeren holdt sin redegjørelse, uttalte presidenten i Det europeiske råd nesten samtidig følgende: «Gjeldskrisen kan velte hele EU.(…) Vi er i en krise som handler om overlevelse. Vi må arbeide sammen for å overleve med eurosonen, for hvis vi ikke overlever med eurosonen, vil vi ikke overleve med Den europeiske union.» (…) Tydeligere kan det egentlig ikke sies, men man kan bli litt overrasket over at man velger å likestille europrosjektet med selve EU. Finanskrisen gjorde at vi opplevde en sterk nedgang i global økonomisk vekst sent i 2008 og i begynnelsen av 2009. Eurostat anslår at 23,1 millioner mennesker i EU var arbeidsledige i september i år. Arbeidsledigheten har rammet eurosonen hardest. Selv om ikke dette gir grunnlag for å si at euroen har skyld i den høye ledigheten i disse landene, ser vi at de landene som ikke har innført euro, jevnt over klarer seg bedre, bl.a. i forhold til arbeidsledighet, enn eurolandene. Det vi ser skjer i mange av våre nærmeste samarbeidsland, er svært bekymringsfullt. Selv om det har vært noen lyspunkt siden vi hadde debatt i fjor høst, har det blitt flere ledige i eurosonen, ikke færre, og det er tredje året på rad der ledighetskøen vokser. Det som bekymrer meg mest, er at det er mennesker i sin mest produktive alder som går fra skolebenken til arbeidsledighetskøen. I Spania er nesten annenhver ungdom du møter på gata, uten jobb. Det er flere arbeidsledige ungdommer i EU enn det er nordmenn i Norge, og det er fortsatt flere EU-land som har negativ vekst. Finanskrisen har ført til en sterk forverring i offentlige underskudd i 2009, og det ser ut til at denne trenden vedvarer. Finanskrisen har med andre ord utviklet seg fra å være en finanskrise til å bli en gjelds- og arbeidsledighetskrise. Alle, uansett EU-motstander eller tilhenger, må håpe at EU-landene klarer å snu trenden, for det er den vanlige mann og kvinne og ungdom som rammes. Vi i Senterpartiet er glad for at vi i Norge har vår egen valuta og ikke er med i eurosamarbeidet. Vi har hele tiden påpekt flere forhold ved opprettelsen av en felles valuta i EU som problematiske. Euroen er et stort eksperiment, med økonomi- og samfunnsstyring i en rekke europeiske land med svært ulik historie og ulik økonomi. Innføringen av euro skjedde i stor grad på tross av folkets vilje i de landene det ble innført. Landene i eurosonen har i dag én valuta og én rentepolitikk, men ulik budsjettpolitikk. Over tid vil dette kunne få alvorlige konsekvenser når land ikke er i stand til å kjøle ned sin egen økonomi eller stimulere til økt økonomisk aktivitet. Dette ser vi i Irland nå. Dette har vi sett i Spania. Hadde disse landene hatt muligheten til å regulere sin egen økonomi og nasjonale rentesetting, hadde det i mye større grad vært mulig å motvirke krisen og dempe virkningene av den. I stedet fikk den store konsekvenser for økonomien og arbeidsledigheten – fordi man ikke hadde denne muligheten. Det som nå skjer, bl.a. Frankrikes og Tysklands initiativ til traktatendring, underbygger det vi i Senterpartiet tidligere har hevdet: Euroen kan ikke overleve over tid dersom man ikke samtidig etablerer en union for mer politisk styring av økonomien på overnasjonalt nivå. Etter at Lisboa-traktaten etter en lang prosess var vedtatt, var det mange som mente at det nå kom til å bli en traktatpause i EU, at det ikke kom til å bli gjort endringer i traktatgrunnlaget på lang tid framover. Initiativet fra Frankrike og Tyskland til endring av traktaten i forbindelse med håndteringen av eurokrisen er et talende eksempel på at EU-toppene stadig presser på for mer integrasjon – på tvers av befolkningen – i mange medlemsland. For meg er det et stort tankekors i denne prosessen at fokuset på å innføre kontrollmekanismer og -institusjoner kommer først i etterkant av store kriser og kollaps i flere lands økonomi. Det som jeg ser på som grunnproblemet i EU nå, er at ambisjonene for de sterkeste ideologene er så store at når en skal håndtere virkeligheten, blir det veldig krevende. Jeg er redd for at det vi nå har sett i eurosamarbeidet, kommer vi også til å se i utenrikspolitikken. De ideologiske ambisjonene er så store. Man ønsker å ha en felles utenrikspolitikk. Man ønsker å ha en felles utenrikstjeneste. Men når det kommer til virkeligheten, vil hvert enkelt land, i hvert fall de store landene, kjøre sin egen politikk. Også når det gjelder innføring av diverse direktiver, ser vi at markedstenkningen er totalt dominerende i forhold til andre samfunnshensyn. Til slutt vil jeg si én ting: Det som forundrer meg etter å ha hørt debatten fram til nå, er at de som var EU-tilhengere i fjor, er like sterke EU-tilhengere i år. De som var helt ukritisk positive til euroen i fjor, er like sterkt positive til euroen i år. Det virker nesten som om uansett hva som skjer, er EU svaret. Uansett hva som skjer, er euroen av det gode. Så noen ganger lurer jeg på hva det er som skal til for at man kan si noe kritisk om utviklingen når det gjelder euroen.