Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-11-20:
Det er med glede jeg istemmer den uforbeholdne anerkjennelse og ros til vår utenriksminister når vi i dag kan markere en milepæl og et gjennombrudd i arbeidet mot klasevåpen. Det arbeidet som er gjort fra utenriksministeren og Regjeringens side, fortjener all mulig anerkjennelse. Det er et lite steg videre i rett retning, men det må også forstås innenfor rammen av en lang etisk tradisjon. I kristen-etisk tenkning har det gjennom mange hundre år vært forsøkt utarbeidet etiske prinsipper som setter vilkår for når bruk av militærmakt er akseptabelt. Det har også blitt forsøkt å sette regler for hva slags krigføring som så kunne være akseptabel om krig dessverre brøt ut, altså regler i krigføringen. Et hovedanliggende har da vært å redusere krigens følger for sivilbefolkningen. Det er i dette perspektivet en også kan se konvensjonen mot klasevåpen. Den er et lite steg videre, slik forbudet mot antipersonellminer også var det for noen år siden. På en dag som denne kan det være grunn til å kaste et blikk bakover på arbeidet som ligger bak det forbudet mot klasevåpen som nå kommer. Noen av oss husker oppstyret da det ble medieoppslag om at norske og allierte jagerflygere drev trening med klasevåpen. Statsminister Bondevik gav et tydelig signal om en ny retning i dette arbeidet da han fastslo at det måtte være et mål å få til et forbud mot klasevåpen, og at man som et første steg måtte prioritere arbeid for reguleringer og forbud som i alle fall fjernet klasevåpen med uakseptable menneskelige konsekvenser. Ikke minst i mange u-land som hadde vært gjennom krigssituasjoner, var det et stort humanitært problem at det ble liggende igjen mange ueksploderte småbomber på marken. De ville i lang tid utgjøre en fare for mennesker og dyr fordi de kunne utløses ved minste berøring. Arbeidet for å fjerne dem og klarere områdene var både tidkrevende, farlig og kostbart. Det var en del som kritiserte Bondevik for denne strategiske tenkningen. Noen mente at en ikke måtte gjøre noe som svekket eget forsvar. Andre mente at bare et totalforbud var akseptabelt, for også selvdestruksjonsmekanismer ville ha en viss feilprosent. Når vi ser den konvensjonen som nå er forhandlet fram, ser vi at det nettopp har nådd til det første steget Bondevik pekte på. Vi har ikke fått et totalforbud, men et forbud mot klasevåpen med uakseptable menneskelige konsekvenser. Konvensjonen lister opp en rekke typer klasevåpen som ikke defineres som klasevåpen i konvensjonens forstand av ordet. Det er de ikke om de har færre enn ti substridsdeler, om substridsdelene veier over 4 kg, om klasevåpenets substridsdeler har selvdestruksjonsmekanismer eller om de har selvdeaktiveringsmekanismer osv. Det er viktig at vi ikke underkommuniserer den realiteten, selv om vi verdsetter konvensjonen meget høyt. Vi må også være realistiske nok til å erkjenne at klasevåpen strengt tatt ikke er forbudt, og at det i de åtte årene fram til konvensjonen trer i kraft, nok vil bli gjort betydelige investeringer i nye og mer moderne klasevåpen som ikke rammes av konvensjonens bestemmelser. Odelstinget skal i dag behandle utenrikskomiteens innstilling om lov om gjennomføring av konvensjonen om klaseammunisjon. Kjernepunktet er at Norge med dette lovfester forbudet mot klaseammunisjon med uakseptable humanitære konsekvenser og gir konkrete regler om straff for personer som bryter konvensjonens bestemmelser. Det er også verdt å merke seg at en konsekvens av konvensjonen er at Norge må destruere klasevåpen som vårt eget forsvar har på lager. Det er mange land som vil undertegne konvensjonen, men det er langt fra alle. Derfor vil det fortsatt være behov for et utholdende arbeid for å gjøre konvensjonen forpliktende for alle. Vi er altså ikke i mål, men det er en stor glede å konstatere at vi i denne sal er enige om retningen for det videre arbeid for nedrustning og rustningskontroll.