Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2014-12-08:
Statsbudsjettet for 2015 har en tydelig usosial profil. Det er et budsjett som tar Norge i helt feil retning. Det er et budsjett som overhodet ikke svarer på de utfordringer vi står overfor. Arbeidslivskriminalitet og sosial dumping, den kanskje største utfordringen, handler ikke bare om utnyttelse av utenlandsk arbeidskraft. Det handler heller ikke bare om at det truer norske lønns- og arbeidsvilkår, og at det hindrer rekruttering av fagarbeidere. Det setter hele den norske arbeidslivsmodellen i fare, konkurrerer ut seriøse bedrifter og svekker produktiviteten og kvaliteten i næringslivet vårt. Det handler om at skatteunndragelse og svart arbeid stjeler milliarder fra fellesskapet. I sum truer dette hele velferdsmodellen vår. Leser man budsjettmerknadene i «lefsa» og hører på statsrådens innlegg, kan det jo høres ut som at det er tverrpolitisk enighet om at arbeidslivskriminalitet og sosial dumping er av våre største utfordringer. Men det holder ikke å si at man er opptatt av problemet, det holder ikke å dele Arbeiderpartiets analyse, om man ikke gjør noe med det. Og det er her regjeringen fortsatt skiller lag fra Arbeiderpartiet og resten av opposisjonen – når det gjelder vilje og evne til handling. Det tok to måneder før regjeringen sa noe som helst om arbeidslivskriminalitet og sosial dumping etter at regjeringen ble dannet. Det første som skjedde, var at statsråden varslet et krisemøte der berørte etater skulle samles, og de useriøse elementene skulle røykes ut. Det krisemøtet ble holdt i juni. Innen den tid var det ikke bare opposisjonen i Stortinget som var utålmodig. NHO og LO skrev sammen felles brev til statsministeren og krevde tiltak. Fortsatt har ikke regjeringen svart på hva den faktisk vil gjøre, hva strategien er, bare at det skal komme en strategi. Det har gått ett år. Det er ikke nok å si at man er opptatt av å løse et problem. Går man ikke fra prat til praksis, er det ingenting verdt. Hva er det regjeringen gjør? Den peker på strengere straffer og mer kontroll. Det er bra, og det støttes tverrpolitisk. Men det er ikke nok, for arbeidslivskriminalitet er som all annen kriminalitet, den må bekjempes både med straff og forebygging. Regjeringen har ikke gitt ett eneste svar på hvordan den vil forebygge, men den har hatt sjansen. Flere ganger har Arbeiderpartiet foreslått tiltak i denne sal – ti tiltak i transportbransjen for et år siden, og vi behandler i neste uke 22 nye forslag til tiltak i en handlingsplan 4. Vi skal fortsette å foreslå tiltak der regjeringen er handlingslammet. For å forebygge arbeidslivskriminaliteten og møte den må vi satse på det sterkeste og beste virkemidlet vi har: fagbevegelsen. Tillitsvalgte med verktøy til å være våre øyne og ører er det mest effektive tilsynet rundt om på arbeidsplassene landet over. Da må vi understøtte det organiserte arbeidslivet og gi dem flere verktøy. Gjør regjeringen det? Nei, tvert imot. De fratar fagbevegelsen viktige verktøy i denne kampen. Forslagene til endringer i arbeidsmiljøloven er heller ikke et grep som møter og bekjemper useriøsitet i arbeidslivet. Tvert imot, de er til hinder for å komme problemet til livs. Summen av forslagene heller bensin på bålet, tilrettelegger for mer uoversiktlige forhold på arbeidsplassene, forskjellsbehandling og useriøsitet. Arbeidstilsynet sier rett ut at regjeringens forslag til endringer vil vanskeliggjøre deres arbeid mot arbeidslivskriminalitet. Det budsjettet vi vedtar her i dag, har overhodet ingen kraft til å møte vår største utfordring framover. Det inneholder ikke annet enn mye tung retorikk om arbeidslivskriminalitet fra regjeringens side, og det er ingenting verdt så lenge regjeringen i sin helhetlige politikk svekker og ikke styrker kampen mot arbeidslivskriminalitet.