Heidi Greni (Senterpartiet), 2016-05-10:
Regjeringen får ikke tilslutning til forslaget om å sette kommunal plan- og byggesaksbehandling til side i saker som krever hurtig behandling på grunn av kritiske og ekstraordinære situasjoner. Flertallet i komiteen er enig i at vi trenger unntaksbestemmelser i plan- og bygningsloven og granneloven for å sikre rask saksbehandling ved en nasjonal flyktningkrise, slik vi f.eks. opplevde i fjor, men vi mener det er fullt mulig å opprettholde det kommunale saksbehandlingsansvaret også i slike situasjoner. Departementets lovforslag ble ikke sendt på ordinær høring før det ble fremmet for Stortinget. Det var ikke en klok beslutning. Nå vil vi bli nødt til å bruke lengre tid på å få på plass unntaksbestemmelser i lovverket enn vi ville gjort om saksbehandlingen hadde fulgt vanlig praksis. I forslaget som er fremmet for Stortinget, er unntaksbestemmelsene som foreslås i plan- og bygningsloven og granneloven om nabovarsel, ikke bare knyttet til ekstraordinære store mottak av flyktninger, men til ulike former for kriser, katastrofer og andre ekstraordinære situasjoner. Jeg går ut fra at når departementet har lagt opp til en hastebehandling av en så vidt prinsipiell og vesentlig sak, har det bakgrunn i muligheten for at vi også i år kan motta flere flyktninger enn det etablerte mottaksapparatet kan klare å ta imot. Jeg er enig med komitéflertallet, som mener vi i denne runden må finne løsninger på hvordan vi skal håndtere nasjonale flyktningkriser. Så får departementet eventuelt komme tilbake til en vurdering av behov for bredere unntaksbestemmelser i det aktuelle lovverket. Det må vi få behandlet på en mer ordinær måte, der kommunal sektor gis mulighet til å uttale seg om forslagene, før de fremmes for Stortinget. Komiteen gjennomførte høring om Prop. 43 L for 2015–2016, og vi mener KS og Oslo kommune hadde veldig gode argumenter for å opprettholde kommunalt ansvar for å behandle saker som følger av at regjeringen tar en unntaksbestemmelse i lovverket i bruk for å sikre husrom til mottak av en helt ekstraordinær tilstrømning av flyktninger. Både kommunene og komiteen understreker imidlertid at det skal settes frist for kommunenes beslutning, og at statlige myndigheter kan overprøve saksbehandlingen dersom kommunene ikke treffer nødvendige vedtak innen saksbehandlingstiden som settes for denne typen saker. Om vi går tilbake til utfordringene vi fikk med det ekstraordinære mottaket av flyktninger høsten 2015, er det vanskelig å si at kommunene ikke gjorde jobben sin. Tvert imot gjorde de en fenomenal innsats. Mange av dem, særlig de minste kommunene, som naturlig nok er mer omstillingsdyktige og snarere til å snu seg rundt, gjorde en formidabel jobb for å få på plass mottaksplasser. Jeg så hvordan min hjemkommune, som i løpet av en måned fikk mottaksplasser tilsvarende mellom 10 pst. og 15 pst. av innbyggertallet i fanget, løste det på en helt forbilledlig måte. Min oppfatning er at lokale myndigheter og frivillig sektor stilte opp da det gjaldt som mest. Høye bosettingstall det siste året har redusert presset på mottakskapasiteten. Nå er situasjonen den at kommunene venter på å motta flyktninger som de har vedtatt bosetting til. Det er faktisk for få som er bosettingsklare. Statlige myndigheter, kommunale myndigheter og frivillig sektor er avhengig av hverandre for å sikre et effektivt mottak av flyktninger. I den aktuelle saken vi nå har til behandling, mener jeg departementet ikke i tilstrekkelig grad har tatt høyde for at gode kriseløsninger også krever godt samarbeid. Lovforslaget som er fremmet, tar utgangspunkt i at diktat og overkjøring av kommunene er det beste, ikke samarbeid. Jeg er glad vi gjennom komitébehandlingen har fått samarbeidslinjen på plass igjen.