Trond Helleland (Høyre), 2003-03-27:
Kampen mot den organiserte kriminaliteten er en av de viktigste utfordringer samfunnet står overfor i tiden framover. Mye tyder på at forbrytere i større grad enn tidligere utøver vold, eller truer med å utøve vold overfor kilder, informanter og vitner i straffesaker. Hvor omfattende dette problemet er, vet vi dessverre lite om, fordi slike saker sjelden blir anmeldt til politiet. En samlet justiskomite mener det er svært alvorlig dersom rettssamfunnet mislykkes i straffeforfølgingen mot en mistenkt i en alvorlig straffesak fordi vitner ikke tør å stå fram med det de vet. Politi og påtalemyndighet er ofte helt avhengige av vitner, informanter samt infiltrasjon av miljøer for at man skal få kjennskap til alvorlig kriminalitet, og for å skaffe tilstrekkelig bevis. Etter vår mening er det helt avgjørende at samfunnet har tilstrekkelige virkemidler for å hindre bruk av trusler og vold mot kilder og informanter. Høyesteretts kjennelse i den såkalte heroinsaken i september 2002, gav tydelige signaler om at politikerne måtte handle for å unngå slike saker i framtiden. Riksadvokaten valgte å trekke tiltalen i en sak som gjaldt smugling av 35 kg heroin, fordi politiet ikke kunne garantere vitnenes sikkerhet dersom forsvareren fikk innsyn i alle sakens dokumenter. Saken vakte sterke reaksjoner, også her i salen, og det ble fra justisminister Odd Einar Dørums side umiddelbart satt i gang et arbeid for å styrke regelverket. Jeg vil berømme statsråden og Regjeringen for den handlekraft de har vist i denne saken, slik at vi unngår lignende saker i framtiden. Odelstinget skal i dag vedta lovendringer som vil styrke strafferettsapparatets muligheter til å avdekke og straffeforfølge grov kriminalitet, uten at sikkerheten til vitner og øvrige politikilder svekkes. En alvorlig svakhet i lovverket blir endret. Vi kan ikke leve med en situasjon der de mest brutale kriminelle slipper straff, fordi våre lover ikke beskytter dem som gir opplysninger om forbryternes virksomhet. Dette vil føre til en forråing av det kriminelle miljøet og bidra til å rive ned folks tillit til rettsapparatet. Arbeidet med å finne gode løsninger på denne problematikken har vært vanskelig. Det er viktige prinsipper som står mot hverandre, og som skal ivaretas på en tilfredsstillende måte. Det er hensynet til vitners og kilders liv og helse, samtidig som rettssikkerheten opprettholdes for de siktede. Hensynet til våre folkerettslige forpliktelser og menneskerettighetene har vært særlig viktig. Forslagene har vært grundig vurdert og forutsettes å være i samsvar med disse. Komiteens flertall, bestående av regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, har avgitt en innstilling som vi mener balanserer disse hensynene på en god måte. Arbeiderpartiet og SV støtter ikke lovendringene, de ønsker videre utredninger. Jeg vil i det følgende gjøre rede for flertallets innstilling. Flertallet slutter seg i det vesentligste til Regjeringens forslag til lovendringer, men foreslår en noe annen løsning når det gjelder saksbehandlingsreglene. Dette vil jeg komme tilbake til. Endringene i straffeprosessloven gjelder kilder og informanter som ikke skal vitne i selve straffesaken. Etter flertallets mening bør lovendringene forankres i reglene om dokumentinnsyn og bevisførsel, og vi slutter oss til Regjeringen og høringsinstansenes syn om at reglene om anonym vitneførsel ikke alene er egnet til å ivareta sikkerheten til de involverte. Den organiserte kriminaliteten er ofte grenseoverskridende, med forbindelser til flere land, og gjør det ofte nødvendig med utveksling av etterretningsinformasjon. Dersom norsk politi har mottatt slik informasjon uten sikte på en konkret straffesak, bør slike opplysninger kunne holdes hemmelig dersom vedkommende land ikke ønsker å frigi informasjonen. Behovet for å verne om politiets metodebruk og polititjenestemenn som infiltrerer kriminelle miljøer, er også hensyn som vil bli ivaretatt best gjennom en regel som gir adgang til å nekte siktede og hans forsvarer innsyn i dokumenter eller bevis. Det er viktig å understreke i denne debatten at det dreier seg om lovregler som er reservert for alvorlige og helt spesielle saker. Av rettssikkerhetshensyn mener vi derfor det bør stilles strenge krav til i hvilke situasjoner loven skal åpne for en begrensning i adgangen til dokumentinnsyn og bevisførsel for siktede. I tillegg mener vi det er fornuftig at retten gir frihet til å velge den mellomløsning å gi dokumentinnsyn til forsvareren, men ikke til den siktede. Regjeringen foreslår at unntakene fra dokumentinnsyn eller bevisførsel må ha grunnlag i konkrete tungtveiende behov, som f.eks. frykt for en informants liv, helse eller frihet. Videre skal unntak bare kunne besluttes dersom det er strengt nødvendig, og det ikke medfører vesentlige betenkeligheter av hensyn til den siktedes forsvar. I dette ligger det at innsyn ikke kan nektes hvis dokumentene eller vitneforklaringen vil kunne avdekke forhold som kan føre til at siktede blir frifunnet eller får nedsatt straff, som følge av f.eks. ulovlig ervervet bevis eller ulovlig provokasjon. Flertallet er enig med Regjeringen i at det også bør være et vilkår at det dreier seg om handlinger av en viss alvorlighetsgrad, og mener en avgrensing med utgangspunkt i strafferammen er hensiktsmessig. Vi går derfor inn for at unntaksreglene først og fremst skal gjelde i saker om forbrytelser som kan medføre en straff av fengsel i fem år eller mer. Det er imidlertid gjort noen unntak, bl.a. ved overtredelser av straffeloven § 162 første ledd, som omhandler narkotikaforbrytelser. Flertallet mener også at den generelle økningen i strafferammene for seriesaker bør få betydning, da det i flere typer saker kan være et organisert kriminelt miljø som står bak. Øvre strafferamme for et enkelt tyveri er tre års fengsel, men seks år etter de nye reglene om sammenstøt i straffeloven § 62 første ledd, som Stortinget vedtok tidligere i sesjonen. Vi mener sterke hensyn taler for også å la sammenstøt av lovbrudd kunne medføre bruk av disse reglene. Dersom også siktedes forsvarer nektes dokumentinnsyn, foreslår Regjeringen at siktede får oppnevnt en særskilt advokat når retten behandler saker om dokumentinnsyn. Av Den europeiske menneskerettskonvensjon kan man ikke utlede et slikt krav, men flertallet støtter Regjeringen i at en slik ordning er en særlig betryggende prosessuell rettighet og en ekstra rettssikkerhetsgaranti. Når det gjelder saksbehandlingen for domstolene, går flertallet, som tidligere nevnt, inn for en noe annen løsning enn det som var Regjeringens opprinnelige forslag. Regjeringen foreslo at spørsmålet om dokumentinnsyn kunne behandles på ethvert stadium av saken, og at dette også kunne avgjøres særskilt under hovedforhandlingen av fagdommeren i den dømmende rett. I høringsrunden kom det fram flere synspunkter på forslaget til saksbehandlingsregler. Komiteens flertall har særlig merket seg Riksadvokatens synspunkter på hvordan dette burde foregå. Riksadvokaten mente avgjørelsen om hvorvidt innsyn skal gis i opplysninger som påtalemyndigheten ikke vil påberope seg som bevis, ikke bør treffes av dommerne i den dømmende rett, men av en særskilt oppnevnt dommer. Riksadvokatens forslag innebærer også at avgjørelsen vil være endelig og bindende for den dømmende rett. Flertallet har grundig vurdert Riksadvokatens forslag om å etablere en ordning som sikrer at spørsmål om å nekte dokumentinnsyn eller bevisførsel kan avklares før hovedforhandlingen i saken starter. Vi ser at det kan ha uheldige konsekvenser dersom avgjørelsen tas av fagdommeren i den dømmende rett. Han vil ha en annen tilgang til faktaopplysninger enn det som kommer fram i åpen rett, og det vil kunne være vanskelig å se helt bort fra disse opplysningene i den videre behandling av saken. Flertallet går inn for en mellomløsning mellom Regjeringens forslag og Riksadvokatens, en løsning vi mener ivaretar rettssikkerheten til siktede på en tilfredsstillende måte. Etter vårt syn taler gode grunner for å avgjøre spørsmålet om å nekte innsyn før hovedforhandlingen. Dette vil også hindre forsinkelser og utsettelse av saken, fordi dette er uavklart før saken starter. Påtalemyndigheten bør derfor framsette begjæring om å nekte innsyn samtidig som tiltalebeslutningen oversendes retten for berammelse, men vi mener det ikke er grunn til helt å avskjære adgangen til å fremme en slik begjæring etter et gitt tidspunkt. Det vil kunne oppstå situasjoner der det framkommer nye opplysninger på et senere stadium, og loven bør ta høyde for dette. Etter flertallets syn skal en slik begjæring avgjøres av en særskilt dommer for å sikre tilstrekkelig uavhengighet. Vi ser flere fordeler ved at denne avgjørelsen er bindende for den dømmende rett, slik Riksadvokaten foreslår. Men samtidig mener flertallet at det kan bli behov for å vurdere dette annerledes dersom grunnen til å nekte innsyn eller bevisførsel er falt bort, f.eks. ved at identiteten til en politikilde likevel er blitt kjent under saken. Det helt grunnleggende er å forhindre at nektet bevisførsel eller innsyn kan føre til at siktede urettmessig domfelles, og en løsning som åpner for en omgjøring, vil etter vår oppfatning være i bedre samsvar med EMK enn Riksadvokatens forslag. I de tilfeller saken utvikler seg slik at opplysningene som det blir nektet innsyn i, kan bli til gunst for siktede ved avgjørelsen av skyldspørsmålet, bør loven åpne for at den dømmende rett kan få oversendt kjennelsen og, i helt spesielle tilfeller, kunne omgjøre denne. Etter vår mening er det gjort et godt og grundig arbeid med å sikre et lovverk som sikrer samfunnet effektive virkemidler for å hindre bruk av vold og trusler mot politiets kilder, og som sikrer en effektiv etterforskning og straffeforfølgning av alvorlige forbrytelser. Arbeidet har imidlertid reist mange vanskelige problemstillinger, og vi er svært positive til at Regjeringen vil oppnevne et eget utvalg for å etterkontrollere betydningen av lovendringene. En slik etterkontroll er viktig for å vurdere om rettssikkerheten til siktede blir tilstrekkelig ivaretatt, men også for å klargjøre om lovendringene gir samfunnet de tilstrekkelige virkemidler for å sikre at de mest hensynsløse forbrytere blir stilt til ansvar for sine handlinger.