Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-06-14:
Spørsmålet om å innføre en treårig forsøksordning med sprøyterom har for mange av oss vært en vanskelig sak - kanskje ikke minst i Fremskrittspartiet. Men til sjuende og sist handler dette om hvordan man kan ivareta menneskeverdet for noen av dem som har det vanskeligst i samfunnet, nemlig de tunge heroinmisbrukerne. Det vi gjør, er rett og slett å erkjenne at vi har et samfunnsmessig problem - et problem som ingen av oss kan late som ikke eksisterer. Så lenge vi spaserer ute i denne byen eller andre steder, ser vi at problemet eksisterer. Ikke minst har Plata vært et tydelig kjennetegn på de samfunnsmessige problemene vi har når det gjelder heroinmisbrukere og andre som bruker stoff. De vil sette sine skudd, uavhengig av hvor vi ønsker de skal gjøre det, om de gjør det i full offentlighet, i portrom, på skole, universitet eller liknende steder. De av oss som har gått forbi Plata, må vel egentlig erkjenne at det som skjer der, ikke er bra. Det tar seg ikke bra ut, og det er ikke bra for dem som er berørt heller. Således har vi et felles ansvar for å gjøre noe med det. Det må vel dessverre også erkjennes, tror jeg, at det er utopi å tro at vi greier å få et samfunn uten stoffproblemer. Det er dessverre en realitet. Selv om mange av oss til de grader er motstandere av stoff, tror jeg vi må ta innover oss virkeligheten. Jobben vår er å bekjempe det på lovlige måter, men som sagt tror jeg ikke at vi er i stand til å stoppe det. Vi ser problemet i fengslene, som kanskje er noen av de mest kontrollerbare institusjonene vi har. Selv der har vi overdosedødsfall, og det sier vel en del om hvor utfordrende og vanskelig det er å håndtere denne type problemer. Det er vel også slik at mange av heroinmisbrukerne både er ofre og gjerningsmenn selv. De er gjerningsmenn fordi de forbruker og kjøper narkotika, men de er også ofre for kyniske bakmenn som profiterer på den totale avhengigheten, f.eks. av heroin. Selv om man kan si at dette i stor grad er selvpåført, er det vel også slik at f.eks. et heroinmisbruk over tid utvikler seg til å bli en sykdom. Og da blir spørsmålet etter mitt skjønn: Skal man ikke gi disse menneskene en verdighet, så fremt det er mulig? Skal det være slik at disse menneskene må blottlegge hele sin sykdom fordi samfunnet ikke vil akseptere det og ikke vil gjøre noe med det. Det samme gjelder for andre rusmiddelproblemer. Når det gjelder f.eks. alkohol og den slags, oppfatter i hvert fall jeg at man der har en større anerkjennelse og en større vilje til å ta det innover seg og søke å gjøre noe med det. Så da ender jeg opp igjen med spørsmålet: Hvorfor skal vi la heroinisten ligge på gaten? For oss blir det viktig å søke å få til en løsning hvor man i større grad praktiserer et likeverd. Et av de andre forholdene i denne saken er at man skal kunne bruke sprøyterommet som en port til andre hjelpeordninger og helsetilbud som samfunnet bør og skal tilby denne gruppen. Selv om det er behov for flere behandlingsplasser enkelte steder, finnes det faktisk en del. Og så er det vel også slik at disse misbrukerne har krav på helsehjelp og annen hjelp som oss andre, og som vi andre har. Selv om rusmiddelmisbrukerne kanskje ofte ikke er i stand til å kreve sin rett, så har de retten. Derfor synes vi i Fremskrittspartiet at vi nå er nødt til å prøve å bidra til det gjennom denne forsøksordningen. Vi tror at et sprøyterom kan være et sted hvor man kan komme i kontakt med det offentlige hjelpeapparatet, ikke bare politiet - et sted hvor de kanskje kan få nok selvrespekt tilbake og kanskje gjennom dette tiltaket få lyst til å prøve å bryte ut av det narkotikahelvetet de faktisk er i. Greier vi derigjennom å redusere antall overdosedødsfall, har tiltaket hatt sin misjon og uansett gjort en jobb for oss. Vi har hatt, og det tror jeg vi alle er enige om, altfor mange overdosedødsfall i det siste. Derfor plikter vi å gripe inn og søke å gjøre endringer der det vil være tjenlig - for dem det gjelder, for de pårørende og for samfunnet som helhet. Det er altså en plikt å søke å hjelpe disse menneskene. Noe annet vil være for kynisk. Dette er en prøveordning, og den skal evalueres. At enkelte partier ikke engang vil prøve dette, er jeg skuffet over. Jeg respekterer synet deres, og jeg respekterer at man er uenig i dette, men Fremskrittspartiet er iallfall kommet fram til at vi er nødt til å prøve. Når vi ser de problemene som ellers foreligger, må vi erkjenne at dagens narkotikapolitikk ikke er god nok. Når de tiltakene vi har, ikke er gode nok, mener jeg at vi er forpliktet til å prøve ut andre. Det er bl.a. på basis av dette at vi ønsker at sprøyterommene skal bemannes med helsefaglig personell som skal kunne bistå, og ikke bare med sosionomer eller andre yrkesgrupper. Så er det enkelte som sier at en sprøyteromsordning er en aksept eller legalisering av narkotika. Det mener iallfall ikke undertegnede. Sprøyterom er kun et sted der man ikke skal kunne straffeforfølges. Å bruke narkotika er og skal fortsatt være en straffbar handling, og det vil faktisk også være en straffbar handling i sprøyterommet, men forskjellen er at her vil man ikke kunne bli straffeforfulgt om man gjør det. For meg er det viktig å poengtere akkurat dette. Det er gjennom å bestemme hva som er en straffbar handling, at samfunnet gir et signal, eller utviser sin holdning og viser hva man ønsker og ikke ønsker. Derfor er det viktig for oss at det skal ligge en straffrihet i forhold til dette. Når vi så ser på det som tidligere foregikk på Plata, er det kanskje heller ikke et spørsmål om det var slik at man hadde en større aksept for heroinmisbruk, for der har man jo i lengre tid hatt det. De partiene som i dag ikke går inn for dette, har over lang tid kunnet gått forbi og sett på det som skjer der nede. Spørsmålet kan kanskje være retorisk, men likevel: Kan det bli noe verre enn det var der? Dette har også vært en debatt om hva slags type stoff man skal akseptere i sprøyterommene. Hvis noen har vært eller er i tvil om hvor Fremskrittspartiet der står, har vi sagt at det skal gjelde rene heroinmisbrukere. Samtidig har vi også sagt at dersom en person begår en glipp og bruker en blandingsrus, betyr ikke det at vedkommende skal ekskluderes automatisk. Det er vel slik at disse personene sliter nok som de gjør. Og hvis de ønsker en bistand til å søke å komme ut av det, så har vi en forpliktelse til å gi dem det. Og da å ekskludere dem automatisk synes vi vil være å ha et dårlig menneskesyn, og det vil ikke være i tråd med intensjonen i dette. Derfor må man ha en praktisk tilnæring til det. Så har det vært debatter før i dag i denne salen, hvor vi har diskutert kriminalforebyggende tiltak. Der har bl.a. Fremskrittspartiet fremmet et omfattende Dokument nr. 8-forslag om å bekjempe gjengangerkriminalitet. I tillegg var et av de andre punktene vi foreslo der, at man i større grad skulle benytte tvangsbehandling overfor misbrukere som også er vanekriminelle, og det gjelder vel dessverre de fleste av dem. For det er vel slik at mange av disse strengt tatt ønsker å komme ut av problemet, men ser det som vanskelig ut fra at man faktisk sitter låst i en livssituasjon som man selv ikke evner å bryte ut av. Da tror vi at det kanskje burde være slik at man i større grad overfor enkelte bør kunne bruke tvang som inngrep, for i det hele tatt å starte en prosess hvor man søker å hjelpe dem ut av det helvetet som narkotikamisbruk er. Men som sagt, når det gjelder den biten, blir vi stående alene. Avslutningsvis skal jeg bare presisere Fremskrittspartiets syn. Saksordføreren var helt tydelig inne på det: For flertallet i komiteen, som Fremskrittspartiet er en del av, er det en forutsetning at ministeren sørger for å ivareta den innstillingen som flertallet står for, slik at denne ordningen kan iverksettes fra 1. januar 2005.