Inge Lønning (Høyre), 2004-01-15:
Jeg er glad for at representanten Holm tok opp min utfordring. Jeg mente selvfølgelig ikke å gjøre krav på å representere SV i tolkningen av deres eget forslag. Når jeg la inn en tolkning, var det fordi SV selv ikke hadde gjort det, og fordi heller ikke komiteen i innstillingen hadde funnet det bryet verdt å kommentere dette, som etter mitt skjønn er et spørsmål som må drøftes uavhengig av relasjonen stat-kirke. Det som skuffet meg litt, var at innholdet i Holms svar egentlig, hvis jeg oppfattet det riktig, bare gikk ut på at for SV selv er dette en slags automatikk, at dersom man opphever statskirkeordningen, følger dette andre av seg selv. Jeg gav en del grunner i mitt innlegg for hvorfor jeg mener at dette ikke kan være riktig, fordi det finnes så mange andre historisk interessante eksempler fra vår egen del av verden og vår egen europeisk-amerikanske tradisjon som beviser det motsatte, nemlig at det ikke er noen automatikk i forholdet mellom spørsmålet om hvordan man velger å organisere statens forhold til trossamfunn eller vice versa på den ene siden, og spørsmålet om hvorledes man tilrettelegger det man i dag pleier å kalle for Civil Religion, altså samfunnets ritualer. Det er ingen slik automatikk, og derfor synes jeg at hvis SV vil fortsette å fremsette sitt forslag, skulle man demontere disse elementene og fremføre dem hver for seg, under den forutsetning at det ikke er en nødvendig kobling mellom spørsmålet om kirkeordning og spørsmålet om edsavleggelse. Så bare en liten kommentar til spørsmålet om grunnlaget for forslagene i sak nr. 2. Det som var mitt hovedpoeng, var å understreke at når man skal gå til et så alvorlig skritt som å forandre Grunnloven, er det i hvert fall én ting som bør være på plass først, og det er en korrekt forståelse av den grunnloven vi har, for hvis man begynner å forandre på Grunnloven ut fra en misforstått tolkning av hva den grunnloven vi har, går ut på, kan det bli et alvorlig vindskjevt resultat. Jeg skal ikke begi meg inn på den interessante diskusjonen om navngitte biskoper som vi kunne ha fått eller ikke kunne ha fått. Det er jo uhyre fascinerende. Men bl.a. fordi jeg kunne bli mistenkt for inhabilitet på grunn av familieforhold, skal jeg avstå fra enhver kommentar til det, men bare peke på det som er det grunnlovsmessige, konstitusjonelle spørsmål som man er nødt til å ha et ryddig forhold til. Og det er spørsmålet: Hvor langt kan man flytte de plikter som Grunnloven pålegger Kongen når det gjelder å behandle kirkesaker, delegere dem til andre organer, før man kommer til en grense hvor selve grunnlovsbestemmelsene blir innholdstomme – at det ikke lenger er noe fnugg av innhold tilbake. Det er jo det som er det grunnleggende problem. Det blir uttrykt med bred penn at staten styrer Kirken, eller at staten kan gripe inn i trossamfunns indre anliggender. Så langt jeg kjenner norsk kirkehistorie, har det faktisk bare skjedd i én periode, nemlig i årene 1940–1945. Da hadde vi et ganske spesielt statsstyre i dette land som verken respekterte Grunnloven eller andre beskrankninger på et konstitusjonelt demokrati. Utover det kan jeg ikke se at det foreligger noe eksempel på at regjeringer, eller Stortinget for den saks skyld, har forgrepet seg på Kirkens åndelige innhold. Det nærmeste man har vært til det, tror jeg må være det eksemplet man hadde på 1950-tallet, da en av våre daværende biskoper, Kristian Schjelderup, hadde viklet seg inn i en heftig debatt med Ole Hallesby. Den utløste så vidt voldsomme reaksjoner på den kirkelige grasrot at biskopen fant det nødvendig å skrive til Det Kongelige Kirkedepartement og stille departementet spørsmålet om hvorvidt han med sine uttalelser – det dreide seg om et så vidt hett tema som helvete – hadde kommet i skade for å sette seg ut over Kirkens læregrunnlag. Det daværende departementet gjorde alt korrekt byråkratisk. Man sendte saken ut på høring til alle sakkyndige instanser, teologiske fakulteter, samtlige biskoper, og bestilte en statsrettslig utredning fra professor Frede Castberg og utgav alt dette i en hvitbok. Og så kom regjeringen til den konklusjon, som alle med politisk erfaring ville ha ansett som selvsagt, nemlig at man konstaterte at biskopen ikke hadde satt seg ut over Kirkens læregrunnlag. Det endte opp med protokollkomitebehandling etter datidens forretningsorden og en innstilling til Odelstinget ved gjennomgang av regjeringsprotokollene. Det eneste parti i denne sal den gang som ønsket at Stortinget skulle ta et realitetsstandpunkt til helvete – hvis det finnes realitetsstandpunkter i den sammenheng – var Kristelig Folkeparti. Det var et forsvinnende lite mindretall i innstillingen fra protokollkomiteen som stod bak det, og lykkeligvis endte Stortinget opp med et vedtak, ført i pennen av saksordfører Ole Bergesen, som avsluttet slik – jeg siterer etter hukommelsen: Man må anta at spørsmålet om menneskets evige skjebne ligger utenfor det området hvor parlamentariske flertallsvedtak har noen innflytelse. Det synes jeg at Stortinget kan være bekjent av.