Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2014-10-21:
Takk til representanten Nesvik, som tar opp et viktig tema, utbredelsen av diabetes og nasjonal strategi – hvordan forebygge? Spørsmålene som ligger bak, er: Er de tiltakene vi har, riktige? Virker de, og hva kan gjøres? Jeg er glad for ministerens gode svar, og ikke minst for ministerens åpenhet og utfordringen til Stortinget: Hvilke ideer og innspill kommer vi med? Jeg har også lyst til å takke ministeren fordi han er så åpen i dialogen med pasientorganisasjonene, for jeg tror de er nøkkelen til noe av dette. Jeg vil også gi ros til Norges Diabetesforbund, som også var nevnt her tidligere. De har utrolig gode nettsider for diabetikere. Ikke minst finnes det der informasjon på flere språk om hvordan man kan leve med diabetes. Det bringer meg over til noe som også andre har vært inne på, nemlig at det er en overhyppighet av diabetes blant innvandrere. Det er særlig innvandrere fra sørasiatiske land – India, Pakistan, Sri Lanka – som har betydelig høyere diabetesforekomst enn etniske nordmenn og vesteuropeere. Det er særlig innvandrerkvinner som er utsatt, viser forskning fra Folkehelseinstituttet. Det er bekymringsfullt. Hva kan vi gjøre? Vi vet ikke så veldig mye om hvorfor. Man spekulerer på om det er genetiske faktorer og faktorer som henger sammen med miljø og livsstil. Vestlig kosthold har dessverre for mye sukker og fett. Det er derfor viktig å starte tidlig med informasjon, og gjerne på introduksjonskurs, for dem som kommer til vårt land. Jeg har lyst til å fortelle om et spennende prosjekt i Drammen, hvor man jobber nettopp med forebygging. Det kalles DiaHelse. Det er et samarbeidsprosjekt, med Drammen kommune, Fjell Legesenter – her har vi fastlegen inne – og Vestre Viken HF ved Drammen sykehus. Det retter seg spesielt mot innvandrerkvinner som har diabetes, og det gis opplæring i hvordan man kan leve med diabetes, ikke minst med hensyn til levevaner. Brukerne skal kurses i fysisk aktivitet og sunt kosthold. Man jobber med å utvikle modeller i dette opplegget som kan overføres på andre grupper og andre diagnoser. Da snakker vi om hvordan få til «best practice». Det er noe med dette med å få ting til. Helseministeren sa i innlegget at det mangler ikke på strategier, planer og retningslinjer i helsetjenesten, og trenger vi mer av det samme? Jeg har lyst til å si til Senterpartiet: Man behøver ikke vedta ting for å få ting til å gå i kommunene. Drammen kommune har nå gått inn for at man skal ha 1 time fysisk aktivitet på skolene i skoletiden, selv om det ikke ble vedtatt som en regel fra talerstolen her. Så oppfølgingen kan gjøres allikevel ute i kommunene. Mitt innspill, som går på å tenke litt utenfor boksen, er å starte i barnehagen, som representanten fra Arbeiderpartiet var inne på. Men innspillet går ikke på mer frukt og grønt. Innspillet går på å øke kompetansen til de ansatte, for vi vet at kosthold med sukker og fett er en av hovedårsakene til diabetes. Det hjelper ikke å gi folk frukt hvis man ikke vet noe om hvorfor man får det, og hva det er som faktisk skaper et sunt kosthold. Jeg mener derfor at det ikke er bare helsepersonell som skal ha kunnskap om de viktigste folkesykdommene. Jeg tror det er viktig at både førskolelærere og lærere har det som en del av sin fagplan. De har pedagogikken, de er gode formidlere. Det er kanskje det vi trenger, å skape noen gode læringsarenaer. Det er ikke ment å gå på bekostning av f.eks. matematikk, men man kan bruke matematikk i pedagogikken i alt fra måltider til fysisk aktivitet, og pedagoger kan faktisk gjøre det morsomt. Vi er i en situasjon hvor vi kjenner årsaken til diabetes, men vi får rett og slett ikke bukt med det. Det blir som en epidemi som sprer seg. Istedenfor en plan vil jeg ønske meg en bank med «best practice» som kommunene kan bruke. Det er noe med å få til en effekt av tiltakene. Til det trengs det forskning, og utfordringen min går også til helseministeren: Det forskes for lite på effekten av tiltak mot diabetes.