Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-03-10:
Det er ille å bli utsatt for en forbrytelse. Spesielt alvorlig er det hvis en blir utsatt for vold eller andre fysiske overgrep. Men noe av det mest rå og krenkende vi kan tenke oss, er voldtekt og annen form for seksualisert vold. Det rammer vår mest intime sfære på en fornedrende måte. Kvinner som utsettes for voldtekt og andre former for seksualisert vold, må ikke bare tåle volden og redselen mens handlingen pågår, mange må også leve med langvarige fysiske og psykiske skadevirkninger av overgrepet. Vi vet at i dag er det svært mange kvinner som er redde for å gå ut alene om kvelden. Frykten for å bli utsatt for overgrep reduserer deres bevegelsesfrihet. Vi vet også at det er mange kvinner som lever i parforhold hvor frykten for vold – og ofte seksualisert vold – fra partneren gjør at de lever i mer eller mindre konstant frykt som de ofte skjuler for omverdenen. I noen tilfeller er det så ille at det går ut over livskvaliteten. Hva er det vi som samfunn kan gjøre med denne situasjonen? Det aller viktigste er selvsagt å forhindre at det skjer overgrep. For hvert enkelt overgrep som kan forhindres, skåner vi en kvinne for en krenkende, voldelig eller truende opplevelse. Dette problemet finnes det selvsagt ingen enkle svar eller løsninger på, men som for all annen kriminalitet må også denne form for kriminalitet bekjempes med et sett av virkemidler. Jeg mener at vi må følge to hovedstrategier: Vi er nødt til å sette inn tiltak for å forhindre at overgrep skjer, altså forebyggende tiltak. Dessuten må vi sette inn tiltak etter at handlingen har funnet sted. Det dreier seg om straffereaksjoner og om hjelp og bistand til den kvinnen som har vært utsatt for overgrepet. Det er av stor betydning at samfunnet reagerer overfor overgriperne, og at kvinner blir behandlet på en måte som gjør at skadevirkningene fra overgrepet blir minst mulig. Vi vil senere i år få en gjennomgang av straffelovens bestemmelser knyttet til Seksuallovbruddutvalgets innstilling, der vi har muligheten til å foreta nødvendige grep for å styrke kvinners rettsstilling i denne type saker. Voldtekt er den mest alvorlige forbrytelsen, nest etter drap, i vårt samfunn. Voldtekt er et samfunnsproblem som dessverre ikke er av ny dato. Men for strafferettspleien er sedelighetssaker i den form og det omfang som vi i dag har, et relativt nytt saksområde. Det er ikke mer enn 10-15 år. Dersom vi ser på kriminalstatistikken fra Statistisk sentralbyrå og voldtektsmottaket ved Oslo legevakt, viser den at to av tre anmeldelser for voldtekt blir henlagt. 15 pst. av alle anmeldelser ender med domfellelse. 24 pst. av voldtektsakene som kommer opp for domstolene, ender med frifinnelse. Halvparten av de som kommer til voldtektsmottaket ved Oslo legevakt, anmelder voldtekten. Hvert eneste år blir mer enn 10 000 kvinner behandlet av helsevesenet for de fysiske skadene som blir påført dem av ektemenn og samboere. I tillegg kommer alle dem som ikke våger å oppsøke lege, selv om de har en betydelig skade. Det er all grunn til å tro at mørketallene her er svært høye. En svensk offentlig utredning viser at mer enn 90 pst. av alle voldtekter aldri blir anmeldt. Jeg har sett på tall fra en finsk omfangsundersøkelse som viser at 40 pst. av alle voksne finske kvinner har vært offer for fysisk eller seksuell vold eller voldstrusler fra menns side etter at de fylte 15 år. 20 pst. hadde opplevd det i siste år. Videre hadde 52 pst. av alle voksne finske kvinner vært offer for seksuell trakassering. 22 pst. av alle gifte eller samboende finske kvinner har vært offer for fysisk eller seksuell vold eller voldstrusler fra partnerens side. I Norge har vi ingen tilsvarende og omfattende omfangsundersøkelse om vold mot kvinner. Et av Arbeiderpartiets forslag i dag går derfor på at vi må – på linje med flere av våre naboland – få en egen og god, omfattende omfangsundersøkelse som kartlegger denne problematikken på en seriøs måte. Denne interpellasjonen skal i hovedsak konsentrere seg om politiets og påtalemyndighetenes rolle i voldtekts- og sedelighetssaker. De senere årene er det fokusert nettopp på politiets og påtalemyndighetenes evne til å håndtere denne type saker, også av etaten selv. Jeg synes det er grunn til å gi en særlig honnør til riksadvokat Tor-Aksel Busch, som for ett år siden nedsatte en arbeidsgruppe som skal undersøke politiets og påtalemyndighetenes evne til å håndtere voldtektsanmeldelser. Bakgrunnen for dette arbeidet er nettopp de tallene som kommer fram i kriminalitetsstatistikken. Arbeidsgruppen skal gå inn i enkeltsaker og foreta en kontroll og etterprøving av politiets etterforskning av voldtekten. Har politiet vært flinke til å sikre seg bevis underveis? Har det gått for lang tid fra voldtekten ble anmeldt, til politiet begynte å etterforske voldtekten? Har voldtektsanmeldelsen vært nedvurdert ved tjenestestedet, eller har det blitt stilt for strenge krav til bevis? Det er jo nettopp mange av de samme problemstillingene som rapporten fra Kvinneuniversitetet Nord har dokumentert på en meget oppsiktsvekkende måte. Gruppen nedsatt av Riksadvokaten vurderer om politiet og statsadvokaten havner på riktig avgjørelse når valget står mellom det å reise tiltale og å henlegge en voldtektssak. Vi er mange som imøteser resultatet av arbeidsgruppens arbeid, for vi vet at det er svært mye som kan gjøres for å endre på det inntrykket kriminalitetsstatistikken gir oss, nemlig at det kan synes fånyttes å anmelde en voldtekt. Dette inntrykket underbygges også langt på vei av den nylig framlagte prosjektrapporten som jeg viste til fra Kvinneuniversitetet Nord. Kvinneuniversitetet Nord satte høsten 1997 i gang et utredningsprosjekt om rettsstilling og oppfølging av kvinner og barn som blir utsatt for seksuelle overgrep. Formålet var å legge fram en dokumentasjon som kunne gi grunnlag for forbedringer med hensyn til rettsstilling og oppfølging av kvinner og barn. Utredninger fra våre tre nordligste fylker viser at det til dels er store forskjeller på hvordan disse sakene behandles. Det gjelder mellom politidistriktene, men også innenfor ett og samme politidistrikt. Etterforskningen bærer preg av enkeltpersoners engasjement og innsats, og det samme kunne sies om den påtalemessige behandlingen. Dette gjør at den totale saksbehandlingen – slik utrederne ser det – i stor grad er personavhengig og tilfeldig. Det er da jeg stiller meg spørsmålet: Har vi ikke samtidig et alvorlig rettssikkerhetsproblem for kvinner som blir utsatt for slike alvorlige overgrep i vårt land? Ifølge rapporten fra Kvinneuniversitetet Nord ligger den optimale løsningen i et teamarbeid, et team som også må inkludere den som senere skal aktorere saken. Jeg vil helt til slutt si at jeg håper at vi i dag kan få en konstruktiv debatt om et viktig tema som berører svært mange kvinner i vårt land.