Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-04-24:
Først må jeg få lov til å gi ros til interpellanten. Jeg synes det generelt har vært en veldig god debatt og mange gode innlegg. Det at vi i det hele tatt har denne debatten, er et kvalitetsstempel på at vi har kommet et stykke videre når det gjelder norsk utviklingspolitikk. Jeg må videre få lov til å adressere litt til den forrige taler, representanten Trettebergstuen, som jeg føler ikke har fått med seg alle de innlegg Fremskrittspartiet har holdt i denne sal knyttet til nettopp innholdet i bistanden og utviklingshjelpen. Jeg vil på det sterkeste avvise at vi ensidig har vært opptatt av kronebeløpet. Det ble sagt veldig mye riktig fra vår komiteleder knyttet til at kvaliteten er viktig, ikke bare kvantiteten. Men så sier også representanten Akselsen avslutningsvis: Skal vi greie å opprettholde bistanden på et høyt nivå i Norge, må bistanden være effektiv, og den må fungere. Altså: Skal vi greie å opprettholde bistanden på et høyt nivå – som om det er målet? Når målet nettopp må være – og jeg synes for så vidt statsråden sa det greit – å bekjempe fattigdom og å løfte den fattige delen av verden opp på et utviklingsnivå som er positivt, blir det likevel et forsvar for at vi kan ha det antall milliarder vi i dag gir, pluss noen til, i årene fremover. Jeg synes det er trist at vi er på det nivået. Vi ser det hvert år når statsbudsjettet legges frem. Og med ny rekordøkning på bistandsbudsjettet i kroner kommer kritikken, enten det er Kristelig Folkeparti som kritiserer den sittende regjering, eller motsatt tidligere, eller fra de frivillige organisasjonene. Det er kritikk fordi man ikke når et prosenttall som er satt. Jeg synes det er leit at debatten har vært på det nivået hittil. Kanskje er dette et eksempel på at vi er i ferd med å snu, og at debatten nå mer vil handle om innholdet og mindre om denne prosenten og om disse beløpene. Hvor mange barn kan vi hjelpe? Hvor mange kan vi nå med disse pengene? Hvilke helseproblemer kan vi møte, og hvordan kan vi gjøre dette på en mest mulig effektiv måte? Statsråd Erik Solheim tok frem, i hvert fall slik jeg oppfattet det, to typer bevis på at bistand hjelper og er effektiv. Han viste til at mange forhold rundt om i verden i dag er bedre enn de var tidligere. Jeg kan skrive under på alt som ble sagt i så måte. Nå nyanserte statsråden det i forhold til om bistand var den eneste løsningen på disse problemene. Jeg vil allikevel si det så sterkt som at jeg tror mye av dette ikke er på grunn av bistanden, men på tross av bistanden. Man kan se mange år tilbake på land som ikke fikk ta del i bistanden, som f.eks. Sør-Korea etter Koreakrigen. Da sa man at landet var så fattig at det var nytteløst å gi bistand til det, for de hadde ikke noe system for å absorbere bistanden. Landet fikk ikke den type bistand som andre land har vært velsignet med, men de klarte seg på en utrolig måte og løftet seg ut av fattigdommen. Så ble et annet eksempel brukt, at nå har Kina, India og Sør-Afrika blitt nye bistandsaktører. Ja, hvorfor f.eks. Kina? De er inne på bistandsmarkedet, men det kan nok ha med andre interesser å gjøre enn at man strengt tatt er opptatt av fattigdomsbekjempelse, slik vi kanskje er det. Uten at jeg skal virke veldig fordomsfull her, vil jeg likevel prøve å dra inn den delen av debatten. I noen oppslag tidligere denne måneden refererte TV 2 til Riksrevisjonen om problemer med å administrere så mange penger i systemet. Man sier at nå skal ting bli bedre, man får nye kontrollrutiner. Fra vår side vil vi si: Ja, det har vi hørt før. Alltid – hvert eneste år – har det fra ulike statsråder vært sagt: Nå vil alt bli så mye bedre. Det gjenstår å se om det blir resultatet.