Mazyar Keshvari (Fremskrittspartiet), 2011-01-18:
Jeg vil starte med å takke interpellanten for å ta opp et svært viktig tema. Norge har en lang tradisjon for kontakt med, og støtte til, den burmesiske opposisjonen generelt og til Aung San Suu Kyi spesielt. Suu Kyi mottok Raftoprisen i 1990 og Nobels fredspris i 1991. Det var derfor svært gledelig at Suu Kyi etter over 15 års husarrest endelig ble satt fri den 13. november i fjor. Like gledelig var ikke prosessen rundt og valget i Burma samme måned, som verken kunne kalles fritt eller rettferdig. Burmesiske myndigheter motsatte seg at internasjonale organisasjoner og journalister fikk overvåke valget. Det var kun én gruppe diplomater invitert av regimet til å overvåke prosessen i byen Mandalay som ble ledet av den nordkoreanske ambassadøren til landet. Jeg registrerer at utenriksministeren er positiv til at Norge intensiverer dialogen med militærjuntaen og kritisk til å gjennomgå sanksjonsregimet overfor landets myndigheter. Det er jo ikke veldig overraskende – dialog er jo som kjent utenriksministerens vidundermedisin for å løse alle verdensproblemer, også de som krever handling og ikke bare snakk. Norges holdning til en mer direkte kontakt med militærjuntaen må være basert på at regimet tar de første stegene, og at man ser tydelige og varige positive tendenser. Det kan i så måte være grunn til å påpeke at Aung San Suu Kyi har vært løslatt tre ganger før av juntaen, men hver eneste gang har hun blitt satt i husarrest igjen av den samme juntaen kort tid etterpå. Det må flere steg til før juntaen i Burma kan forvente godvilje fra den demokratiske verden. Fremskrittspartiet er også sterkt bekymret over at stadig flere rapporter peker på økt kontakt mellom Burma og Nord-Korea om eventuelle kjernefysiske ambisjoner, slik dette fremkommer i en rekke internasjonale tidsskrifter den siste tiden. Militærjuntaen vil bare se seg tjent med en politisk liberalisering dersom de er sikre på at dette ikke vil rokke ved deres maktbase. Politiske valg og frigivelse av symbolsterke politiske fanger kan på denne måten bidra til økt legitimitet for regimet internasjonalt, samtidig som undertrykkingen og bruddene på menneskerettighetene fortsetter med uforminsket styrke. Vi må derfor ikke la oss lure av symbolske handlinger. Vi må heller ikke glemme at det fremdeles er rundt 2 200 politiske fanger som fortsatt sitter fengslet i Burma. Så sent som i går debatterte Stortinget politisering og mislighold av bistand til Etiopia. Norge gir ikke stat-til-stat-bistand til Burma, men landet mottok likevel om lag 150 mill. kr i bistand fra Norge i 2009, bl.a. til gjenoppbygging etter syklonen Nargis, til humanitære tiltak og støtte til sivilsamfunnet. En rapport fra 2007 fra en burmesisk menneskerettighetsorganisasjon hevdet at bistand fra FN og UNDP gikk til regimekontrollerte utviklingsprosjekter som benyttet utpressing og tvangsrekruttering som virkemidler for å legitimere styresettet og militærets kontroll i landet. USAs tidligere FN-ambassadør Mark Wallace uttrykte ved gjentatte anledninger, bl.a. i 2007, bekymring for hvordan militærjuntaens restriksjoner og manipulering av internasjonale bistandsmidler bidro til å undergrave utvikling i landet, og hvordan regimet forfordelte juntavennlige, lokalt ansatte i lokale stillinger i FN-organisasjonene. Fremskrittspartiet mener det er både viktig og riktig at Norge bidrar med nødhjelp til lokalbefolkningen i Burma, men vi må aldri komme i en situasjon hvor vårt bistandspolitiske eller humanitære engasjement i Burma indirekte eller direkte støtter opp om det undertrykkende regimet i landet. Dette vil undergrave opposisjonen i landet og forverre situasjonen for menneskerettighetene. Norge må, både i FNs menneskerettighetsråd, i generalforsamlingen og i andre relevante fora, arbeide for en samlet politikk overfor regimet i Rangoon hvor det stilles krav om politisk liberalisering, respekt for menneskerettighetene og forsoning mellom de ulike politiske grupperingene i landet.