Svein Flåtten (Høyre), 2008-06-17:
Saksordføreren har på en forbilledlig måte gått igjennom både smått og stort når det gjelder denne saken. Jeg vil knytte noen kommentarer til det vi er uenige om. Det vi er uenige om, er først og fremst at sparingen har fått trangere vilkår i landet under denne regjeringen. Vi har en negativ sparing i husholdningene, mens den offentlige sparingen i øyeblikket er meget stor og har resultert i at Norge har en mye høyere offentlig finansformue enn de fleste andre europeiske land. Det skaper en ubalanse mellom offentlig og privat sektor og betyr at de fleste av oss overlater mye til staten når det gjelder å sikre valgfrihet og ekstra trygghet i alderdommen. Det er et klart politisk mål for Høyre å motivere flere til å spare, og vi synes i hvert fall det er vanskelig å finne argumenter for at dette ikke er positivt for den enkelte, for familiene og også for samfunnet. Sparing er en langsiktig disposisjon for enkeltmennesket som inngår i langsiktige forpliktelser, og med det følger ansvar. Derfor er det viktig at staten sikrer forutsigbarhet i betingelsene. I den saken vi debatterer i dag, er det nettopp det omvendte som er forhistorien. Staten har opptrådt som private spareres relativt utforutsigbare avtalepartner. For to år siden, da den rød-grønne regjeringen varslet avvikling av all skattestimulert pensjonssparing, indviduelle og kollektive livrentesparinger, og senere gjennomførte dette i budsjettbehandlingen samme høst, vakte dette meget sterke reaksjoner hos sparerne. De opplevde dette som et klart avtalebrudd fra statens side, og det reiste seg usedvanlig mange protester mot dette inngrepet. Det fantes faktisk så mange som 800 000 individuelle IPA- og livrenteavtaler, og i 2005 ble det innbetalt nesten 8 milliarder kr til slike ordninger. Dette var heller ikke ordninger for de såkalt rike. Det er vel dokumentert, som jeg også tok opp i min replikk for et øyeblikk siden, at over halvparten av dem som benyttet seg av disse ordningene, tjente under 400 000 kr. Private pensjonsordninger ble altså benyttet av mennesker med helt gjennomsnittlige lønnsforhold. Det var i tillegg spesielt av Regjeringen å kutte ut disse ordningene på toppen av en høykonjunktur hvor det private forbruket var meget høyt. Forslagene avstedkom imidlertid en slik proteststorm både politisk og fra folk flest at det lå i kortene at det ville bli gjeninnført en ordning. Hvis ikke dette hadde blitt gjort, kunne betydelige beløp blitt frigjort og bidratt til å øke presset i økonomien og presset mot renten ytterligere. Regjeringen måtte etter hvert akseptere en gjeninnføring av skattestimulert pensjonssparing - og det er bra - riktignok med altfor beskjedne beløp. Men det viktige er at ordningen er på plass og kan danne et godt utgangspunkt for utvidelser i beløpsgrensene på et senere tidspunkt. Da er det interessant å merke seg at det er en samlet opposisjon som står bak forslaget om å øke beløpsgrensen i dag. Det var en samlet opposisjon som stod samlet om dette også ved budsjettbehandlingen i fjor høst, om et årlig sparebeløp på 40 000 kr, og likedan om at man ville ha utredet en symmetrisk beskatning for fradragene på innskuddene i forhold til skattleggingen av utbetalingen av pensjonene. Det er godt for sparingen at opposisjonen er samlet. I det nye lovforslaget er også sparerne fratatt den valgfrihet som ligger i, innenfor visse rammer, å velge hvem som ved dødsfall skal ha pensjonskapitalen i skattefavoriserte ordninger. Det er en valgfrihet og en disposisjonsrett som er viktig for enkeltmenneskene. Høyre mener man bør beholde en slik valgfrihet og har foreslått en endring i loven på dette området. Vi er der støttet av et relativt stort mindretall i Banklovkommisjonen, som er av samme oppfatning, og det har vært støttet av en lang rekke høringsinstanser, faktisk med Forbrukerombudet i spissen, slik også saksordføreren gjorde rede for. Våre forslag er allerede tatt opp av andre. I den utstrekning det ikke er gjort, tar jeg dem herved opp.