Bjørn Hernæs (Høyre), 2003-12-17:
Så vidt langt ut i debatten synes jeg det vil være naturlig å bruke mine 5 minutter til å forsøke å trekke opp hva jeg har fått ut av den. Det kan nok muligens bli litt mindre interessant, men det er i hvert fall forsøket verdt. La meg først si noe til SVs Kjetil Bjørklund, som ramser opp alle de våpensystemene vi ikke trenger hvis, som han sier, det er terrorisme som er trusselen. Da er det bare det å svare: SV vil kutte 4,4 milliarder kr på forsvarsbudsjettet. Det har bl.a. den konsekvens at det blir 1 100 færre personer i Hæren. De går imot både fregatter og MTB-er. Så det motsetningsforhold som SV prøver å skape mellom internasjonale operasjoner og nasjonal suverenitetshevdelse, eksisterer ikke innenfor SVs forsvarsbudsjett. Det vil rett og slett ikke være noen ting å utøve suverenitetshåndhevelse med. Når Kristin Halvorsen forsikrer at styrkene vil bli utstyrt med nødvendig sikkerhetsutstyr, er svaret på det også at slikt utstyr vil ikke finnes med SVs forsvarsbudsjett. Kristin Halvorsen unnlot å svare på min oppfordring om hvordan hun forholder seg til FNs sikkerhetsrådsresolusjoner 1483 og 1511. Derimot går hun tilbake og vil på liv og død snakke om det som skjedde i tilknytning til krigen og umiddelbart etter krigen. SV befinner seg i fortiden, de befinner seg i rundkjøringen, og de kommer ikke ut av den. Det ville i og for seg ikke behøve å bekymre så meget, hvis det ikke var for det at de er med på, sammen med Åslaug Haga, å spre misforståelser om og mistenkeliggjøring av den norske innsatsen, særlig nå i Irak. De kaller det en «sammenblanding» av humanitær og annen innsats. De bruker en av de såkalte Non Governmental Organizations – de er vel ikke så veldig «Non Governmental» når det kommer til stykket – og deres definisjon i forhold til om dette er en krig som har humanitære sider ved seg. Der synes jeg at mitt svar er veldig klart: Det er alltid interessant å lytte til folk, men hvorfor ikke heller lytte til FN, som i to resolusjoner har fastslått at dette er ting som vi ønsker å delta i, som vi blir sterkt oppfordret til å delta i, og hvor FN til og med hjemler bruk av makt for å oppnå de målene om stabilitet som FN selv setter? Derfor blir debatten slik at vi er tilbake i akkurat samme situasjon som det vi var i i forhold til Afghanistan og «Enduring Freedom», hvor den humanitære innsatsen på land var totalt avhengig av at vi hadde militær tilstedeværelse. President Karzai var i Norge og sa takk til F-16, med den begrunnelse at muligheten for å rydde opp i landet var at man kunne holde de verste bandittene unna dem som holdt på med humanitært arbeid og gjenoppbyggingsarbeidet. Nøyaktig den samme sitasjonen har vi nå i Irak. Den irakiske utenriksministeren ble intervjuet i TV 2-nyhetene på mandag, og hele essensen i det han sa – jeg tror ikke jeg behøver å sitere et engelsk avsnitt her – var at lokalbefolkningen hadde stor hjelp av de norske styrkene, de var meget velkommen til å bli, og han håpet de var i stand til å bli der inntil de selv hadde kontroll over sikkerhetssituasjonen. Jeg mener ikke at norsk utenrikspolitikk skal styres av hva andre lands utenriksministere og presidenter sier, men det må jo være et tankekors for oss at man i tillegg til FN-resolusjoner også får denne sterke støtten fra dem som har skoen på og vel best bør kjenne trykket. Utover det slutter jeg meg helt til det sterke engasjement som forsvarsministeren viste i forhold til de norske styrkene. Det er ille at de som gjør denne jobben, skal mistenkeliggjøres for den jobben de gjør – ikke bare at det sies at de ikke gjør noen særlig god jobb i forhold til hva andre kunne ha gjort, men det blir til og med sagt at deres jobb «vanskeliggjør» arbeidet for andre. Det er nokså uhørt.