Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2001-02-20:
Til tross for at det står et bredt flertall bak innstillingen til Ot.prp. nr. 10, er likevel behandlingen av denne saken blitt spesiell. Flertallet har kommet til at både lovens overskrift og utformingen av § 1 i loven må endres. Det skjer svært sjelden her i Stortinget. En må faktisk 25 år tilbake for å finne et tilsvarende tilfelle. Hele innretningen på loven er blitt endret, fullmakten er avgrenset til en bestemt type tiltak, og komiteen presiserer at demokratihensyn må tillegges betydelig vekt før Regjeringen eventuelt gjør bruk av fullmakten. Bakgrunnen for at denne saken er fremmet for Stortinget, er knyttet til det forhold at Norge stadig oftere må ta stilling til omforente holdninger og tiltak som fremmes i det internasjonale samarbeidet. Disse tiltakene har ulik karakter og kan omfatte ulike internasjonale organisasjoner. Det gjelder FN og FNs mange underorganer, det gjelder Verdensbanken og IMF, det gjelder NATO, OSSE, EØS og det øvrige samarbeidet som Norge har med EU. Det er Regjeringen som på Norges vegne håndterer slike spørsmål. Innenfor de fullmakter som Stortinget gir, sørger Regjeringen for at spørsmål om tilslutning til posisjoner, strategier og tiltak blir avklart og gjennomført. Vanligvis er det ikke nødvendig å forelegge dette for Stortinget i det enkelte tilfellet. Bare i helt spesielle tilfeller er det nødvendig at norsk tilslutning til vedtak i internasjonale fora må stadfestes gjennom en eksplisitt hjemmel gitt ved lovvedtak i Stortinget. Dette vil f.eks. gjelde i de tilfeller der Norge ønsker å slutte seg til internasjonale sanksjonstiltak mot tredjestater som innebærer inngripen i privatrettslige forhold. En slik lovhjemmel vil være nødvendig for en effektiv oppfølging av sanksjonsvedtakene og for å kunne strafferettslig forfølge brudd på de vedtatte sanksjonsbestemmelsene. Når det gjelder militære tiltak som Norge ønsker å delta i, trengs også særskilte vedtak. Regjeringens begrunnelse for å fremme en slik fullmaktslov som gir Regjeringen anledning til å gjennomføre visse tiltak etter vedtak i internasjonale organer, er hensynet til en effektiv og troverdig gjennomføring av slike vedtak for Norges del. Samtidig understrekes det at det uansett vil være en forutsetning at Regjeringen konsulterer Stortinget før iverksetting av slike tiltak. Selv om det er svært sjelden at det er aktuelt å avbryte økonomiske forbindelser med et land, er flertallet enig i at det er viktig at Norge kan tiltre slike tiltak raskt og effektivt når forutsetningene for tiltredelse er til stede. Det er faktisk 14 år siden det ble vedtatt en norsk lov om omfattende økonomiske sanksjoner mot et land – i dette tilfellet mot Den føderale republikken Jugoslavia. Det kan likevel være hensiktsmessig å ha en fullmaktslov som gir Regjeringen nødvendig handlefrihet i særlige tilfeller. Et stadig tettere internasjonalt samarbeid om demokrati og menneskerettigheter vil kunne gjøre slike tiltak mer aktuelle i fremtiden. Der hvor en mer tidkrevende prosess med eget lovvedtak vil ha vesentlige ulemper i forhold til de demokratihensyn som kunne begrunne ordinær lovbehandling, bør en fullmakt kunne gis på nærmere gitte vilkår. Regjeringens forslag til lovutforming foranlediget imidlertid flere kritiske spørsmål fra komiteens side. Spørsmålene som er stilt til departementet, følger som trykt vedlegg til innstillingen sammen med svaret fra utenriksministeren. Besvarelsen er avklarende i forhold til flere av de innvendingene som er reist mot lovforslaget, og er derfor vesentlig for en rett forståelse og innramming av fullmaktsloven. Det er tre forhold som det har vært særlig viktig å få avklart: 1. Regjeringens forslag til utforming av §1 avgrenser fullmakten til bare å gjelde forhold knyttet til Den europeiske unionen innenfor den felles utenriks- og sikkerhetspolitikken. Hva skjer dersom EU ikke klarer å samle seg om et felles standpunkt i en spesiell sak? Kan det ikke tenkes at en slik fullmakt likevel vil kunne anvendes dersom f. eks. de fleste EU-land og USA er enig i tiltakene?2. Departementets forslag til § 1 mangler en distinkt avgrensning. Det er ingen avgrensning i forslaget med hensyn til hvilke typer tiltak som det kan være aktuelt å gjennomføre i henhold til fullmakten. Regjeringens opprinnelige formulering er faktisk åpen som en låvedør her. I utgangspunktet åpner formuleringen også for å kunne gjennomføre militære tiltak på fullmakt, selv om merknadene og settingen i proposisjonen avklarer dette forhold. En har altså fått fastslått at Regjeringens hensikt ikke har vært å åpne for militære tiltak på fullmakt.3. Proposisjonen drøfter ikke de viktige demokratihensyn som åpenbart vil komme under press ved benyttelse av denne type fullmaktslover. I svarbrevet fra utenriksministeren blir det foretatt flere viktige presiseringer som må legges til grunn for en rett forståelse av loven: For det første: Departementet presiserer at «lovforslaget omfatter kun ikke-militære tiltak». Tiltakene det siktes mot, skal kunne gi «en rask reaksjon mot tredjeland i form av avbrytelse av økonomisk eller annet samkvem». Alle militære tiltak holdes altså utenom. Denne avgrensingen av fullmakten er nå tatt inn i lovens § 1 fra komiteens side. For det andre bekrefter utenriksministeren i svarbrevet at en slik fullmaktslov kan innebære en svekkelse av viktige demokratihensyn fordi «man ikke får den samme grundige forberedelse og den offentlige debatt som normalt vil gå forut for vedtakelsen av en særskilt formell lov i Stortinget». Etter flertallets syn bør derfor dette tilsi at en slik fullmaktslov bare bør brukes i slike tilfeller hvor en formell lovbehandling i Stortinget vil kunne vesentlig svekke virkningene av sanksjonene. Det vil for øvrig også være en anledning for Regjeringen til til enhver tid å kunne konsultere Stortinget når det gjelder bruk av fullmaktsloven i det enkelte tilfellet. Når det gjelder presiseringen og avgrensingen av tiltakenes art, mener flertallet at dette er så vesentlig at dette også bør avspeiles i utformingen av lovens overskrift og i utformingen av lovens § 1. Flertallet foreslår derfor en slik endring i ordlyden både i overskriften og i utformingen av § 1. Flertallet mener at en slik fullmaktslov ikke utelukkende skal kunne knyttes til vedtak som er gjort av EU innenfor rammen av den felles utenriks- og sikkerhetspolitikken. I dette tilfellet innebærer flertallets forslag en substansiell endring i forhold til Regjeringens forslag. Hvorfor skal Norge være så bundet av en enighet i EU for å kunne tiltre internasjonale tiltak raskt og effektivt? Det kan jo tenkes at EU ikke klarer å fatte et bindende vedtak i et bestemt tilfelle når det gjelder internasjonale, ikke-militære tiltak. Skal dette begrense Norges handlingsrom og muligheter for tilslutning dersom vi mener tiltakene ellers er på sin plass? Det ville være urimelig. Derfor mener flertallet at fullmaktsloven også bør omfatte tiltak som det synes å være bred internasjonal oppslutning om, og der de fleste EU-land og USA deltar. Hvis slik bred enighet ikke foreligger, bør saken forelegges Stortinget gjennom egen lovproposisjon, slik det praktiseres i dag. Det er grunn til å understreke at alle slike sanksjoner må forankres i vedtak i Sikkerhetsrådet. Dette understrekes også i proposisjonen. Likevel bør det, etter flertallets syn, kunne gjennomføres sanksjonstiltak med norsk tilslutning etter denne loven, selv om et eksplisitt vedtak i Sikkerhetsrådet blir blokkert av et veto av noen av de faste medlemmene. Dette er også i tråd med Regjeringens syn. Forutsetningen for en slik tiltredelse må være en bred enighet blant våre nærmeste internasjonale samarbeidspartnere som de fleste EU-landene og USA. Og uansett må spørsmål om iverksetting av økonomiske sanksjoner bli drøftet med den utvidede utenrikskomiteen før slik iverksetting. Mindretallet, SV og Senterpartiet, går mot forslag til en slik fullmaktslov. Mindretallet trekker fram de samme innvendingene til lovutformingen som flertallet, men kommer altså til at de må avvise lovforslaget. Et alternativ kunne selvfølgelig være å sende hele lovforslaget tilbake til Regjeringen for nødvendig bearbeiding og presisering. Den muligheten har jeg som saksordfører selvfølgelig vurdert. Men jeg har for min del heller valgt å gå inn i den uferdige lovformuleringen, klargjøre premissene og innarbeide i lovteksten de presiseringene som måtte til for å skape en bedre sammenheng mellom det som må være lovens intensjon, og lovens utforming. Sammen med den forståelse som nå blir lagt til grunn, på bakgrunn både av komiteflertallets presiseringer og utenriksministerens brev, mener jeg lovutkastet er blitt slik at det kan anbefales til vedtak i Odelstinget i dag.