Sivert Bjørnstad (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
I Norge har vi små ulikheter mellom folk og mellom ulike grupper. Det har vært et politisk mål for mange partier over mange år. Vi har høy levestandard, og tilliten mellom folk og mellom folk og myndighetene er svært høy. Når man leser innstillingen vi behandler i dag, skulle man tro at Norge ikke er til å kjenne igjen etter 2013, da høyrepartiene, eller de blå-blå, overtok makten gjennom et demokratisk valg. Når man leser innstillingen, virker det enda rarere at de samme partiene vant velgerne på nytt i 2017. For om man leser innstillingen, ser man et dystert, dystopisk bilde av Norge. Det er det samme bildet som de sosialistiske og kommunistiske partiene i opposisjonen forsøkte å tegne før valgene i 2013 og 2017 – av et land som har forlatt sine prinsipper om likhet, om rettferdighet, om frihet. Landet vi nå lever i, er preget av fattigdom, av et brutalisert arbeidsliv, av et skattesystem som langt på vei, om ikke mer, ligner på det amerikanske – eller enda verre – på skatteparadiser vi ikke liker å sammenligne oss med. Norge har verdens laveste ulikhet om man inkluderer et omfordelende skattesystem og overføringer og velferdsgoder fra det offentlige. Sånn jeg oppfatter det, er forskjellen på venstresiden og høyresiden i denne debatten at mens venstresiden stort sett er opptatt av å snakke om de rikeste blant oss og hvordan man kan gjøre dem fattigere eller mindre rike, er høyresiden mest opptatt av hvordan vi kan løfte dem som sitter nederst ved bordet. Det er ikke en eneste fattig person som har fått det bedre av at en rik person har blitt litt mindre rik. Selv om ulikhet kan være en god indikator på hvordan det står til i et land, er det ikke den eneste indikatoren eller det eneste en måler. Arbeiderpartiet har f.eks. vært med på å sette ned selskapsskatten til norske bedrifter de siste årene. Det har vært et kraftfullt tiltak for å hindre outsourcing av norske bedrifter til utlandet, og det har vært viktig for å tiltrekke oss utenlandske selskaper. Har vi høyere selskapsskatt enn våre naboland over tid, kan konsekvensen bli at man flytter til våre naboland. Men det har også økt ulikhetene, og det viser noen av dilemmaene vi står oppe i når vi gjør endringer. På kort sikt kan ulikhetene øke – på lang sikt skaper det forhåpentligvis flere arbeidsplasser her hjemme. Selv om Arbeiderpartiets leder ikke trodde på det i Politisk kvarter for en tid tilbake, øker dette ifølge SSB ulikheten mer enn kutt i formuesskatten. Og for å ta formuesskatten: Hvis man er helt fullstendig likegyldig til om norske bedrifter har utenlandske eller norske eiere, er det fullt mulig å forsvare en skatt på formue. Hvis man tenker at utenlandske eiere sitter gjennom stormen, sånn som norske eiere av bedrifter og arbeidsplasser gjør når det blåser som verst, kan man under tvil forsvare det, selv om man tapper arbeidsplasser for kapital for å betale skatten. Men sånn er det jo ikke. Det betyr noe om hjørnesteinsbedriften er eid av norske eiere med norsk patriotkapital, eller om de taper kampen mot utlendinger med skattefordeler og må selge selskapene til dem. At særlig Senterpartiet, som ellers er opptatt av norsk eierskap, er varme forsvarere av denne skatten, som favoriserer utlendinger over nordmenn og norske eiere, er overraskende. Det er godt mulig at kutt i formuesskatten fører til økt ulikhet der og da, men det er og har vært riktig å gjøre det, akkurat som det har vært det med selskapsskatten. Arbeid er veien ut av fattigdom og mye av løsningen på inntektsulikheten. Det å ikke være i arbeid over tid forringer levekårene, helsen og livskvaliteten til den enkelte. Denne regjeringen har satset kraftfullt på å få folk i arbeid, og resultatene ser vi nå. Den registrerte ledigheten er den laveste på ti år, og sysselsettingen øker. Det er også veldig gledelig at sysselsettingsandelen øker etter flere år med nedgang. I Norge har vi et velfungerende arbeidsmarked og ansvarlige parter på både arbeidstaker- og arbeidsgiversiden. Det har også gjort at medianinntekten før skatt de siste 30 årene er økt med 60 pst. Dette har kommet alle til gode. Det er likevel noen faresignaler vi skal ta på alvor. Den teknologiske utviklingen kan på kort sikt føre til færre hender i jobb, og til at de med minst formell utdanning vil slite mest med å skaffe seg arbeid. Det er en trend vi har sett de siste tiårene, at det blir færre og færre arbeidsplasser for dem med lite eller ingen skolegang utover grunnskolen. Derfor er utdanningssystemet helt avgjørende for om vi skal få flere inn i arbeidslivet og sånn sikre dem inntekt og et verdig liv og få et samfunn med små forskjeller. Flere fullfører nå videregående utdanning enn for seks år siden. Etter innføringen av fraværsgrensen, som flere av opposisjonspartiene var imot, deltar flere i timene. Det gjør at faren for å falle fra blir mindre. Derfor er det bekymringsfullt at f.eks. Senterpartiet advarer mot fraværsgrensen. Den er «frekk og helseskadelig», skriver Senterungdommen på sine hjemmesider. AUF gikk i forrige valgkamp ut og krevde at det første en Arbeiderparti-ledet regjering skulle gjøre, var å fjerne fraværsgrensen. Det viktigste for Arbeiderpartiets ungdomsparti var å skrote det som gjør at flere elever er på skolen nå enn tidligere. Den største faren for å falle fra under videregående utdanning har gutter som går på yrkesfag. En av de største fallgruvene er at de ikke får lærlingplass. Derfor har stortingsflertallet, i motsetning til hva den rød-grønne regjeringen gjorde, økt lærlingtilskuddet, sånn at flere bedrifter finner det lønnsomt å ta inn lærlinger. Sammen med krav om lærlinger for å vinne offentlige anbud, tidlig innsats, mer realfag og flere og bedre lærere vil dette gjøre at flere fullfører skolen. Flere partier i opposisjonen, bl.a. Arbeiderpartiet og Senterpartiet, bruker ganske sterke ord i innstillingen. «Regjeringen er i ferd med å avvikle den universelle velferdsstaten skritt for skritt», skriver de. Det er sterk kost. Som nevnt tidligere gjør velferdsgodene at vi er landet med lavest ulikhet i verden. Jeg mener at man med jevne mellomrom skal evaluere godene for å se om de treffer etter hensikten, og jeg mener det er fornuftig å gjøre endringer når de ikke gjør det, eller når vi kan bruke penger på andre fornuftige ordninger. Men å si at man avvikler den universelle velferdsstaten skritt for skritt – det er ikke måte på! Dette sier man altså om en regjering og et stortingsflertall som har invitert til en inkluderingsdugnad der felles innsats fra offentlige og private aktører skal få flere med nedsatt funksjonsevne eller hull i CV-en over i faste, ordinære jobber. Det er en regjering som har forenklet lønnstilskuddsordningen, sånn at flere skal ta den i bruk, og som har økt bevilgningene til individuell jobbstøtte og antallet plasser for varig tilrettelagt arbeid. Det er en regjering som har økt bevilgningene kraftig til foreldrestøtte, til barnevernet, til arbeidet mot rus og psykiatri og til arbeidet mot vold og overgrep, som har gitt mer i utdanningsstipend til ungdom i lavinntektsfamilier, som har gjort det de rød-grønne partiene bare pratet om i åtte år, og gitt studentene elleve måneders studiefinansiering, og som har mer enn doblet støtten til barn fra økonomisk vanskeligstilte familier, sånn at de kan delta på ferie- og fritidsaktiviteter. Dette er altså et flertall som avvikler den universelle velferdsstaten skritt for skritt. Jeg kunne ha nevnt at minstepensjonen for enslige pensjonister er økt kraftig de siste seks årene, at ventetiden ved sykehusene har gått ned, at barnetrygden er økt for første gang på over 20 år, og at barnehagenormen gjør barn i barnehagen tryggere og fører til at barna lærer mer og leker bedre. Men alt dette ville nok også bare vært bevis for de sosialistiske og kommunistiske partiene i opposisjonen på at den universelle velferdsstaten avvikles skritt for skritt. La meg igjen slå fast at små forskjeller i samfunnet er et politisk mål også for Fremskrittspartiet – et politisk mål som ikke kan nås gjennom å ta ned dem på toppen, men som nås gjennom å løfte dem som sitter nederst ved bordet. Det er det politikk handler om. Den jobben er vi godt i gang med, og den skal vi fortsette med i årene som kommer.