trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1998-12-01:
Tidleg i debatten var det fleire representantar som var opptatt av den tragiske situasjonen som no utspelar seg på den harde narkotikascenen. Og la meg berre i den samanhengen seia at dessverre aukar overdosetala for sprøytemisbrukarar, det er dessverre sett ny rekord i 1998, og dessverre er dette ei utvikling Noreg deler med resten av Vest- Europa. Årsakene er mange, m.a. at stoffet er meir tilgjengeleg og billigare enn før. Eg er oppteken av å finna fram til tiltak som reduserer overdosetala. Vi er i ferd med å byggja ut metadonprogrammet til full kapasitet. I budsjettet legg vi opp til å styrkja storbykommunane spesielt med såkalla straksmidlar, spesielt retta inn mot lågterskeltilbod for dei mest utsette. Eg fylgjer sjølvsagt også nøye med på dei tiltaka som både Oslo kommune og andre kommunar set inn. Men viktigast av alt også her er det å oppnå ei førebygging som minskar nyrekruttering til slike miljø, og eit behandlingstilbod som kan få fleire ut av det. Så vart det også reist spørsmål om kven som bør ta vare på det langsiktige førebyggjande arbeidet, om det er frivillige organisasjonar eller det offentlege. Eg har tru på både og. Eg har tru på å styrkja dei frivillige organisasjonane, men eg vil også minna om dei viktige oppgåvene som Rusmiddeldirektoratet både har hatt og framleis skal ha. Og så til slutt: Eg registrerer med glede at komiteen understrekar at det er mykje å ta vare på og ytterlegare å henta i det såkalla punktfråhaldet – det å ha soner som skal vera rusfrie, som idrettslivet, trafikken, under graviditet, og der born og unge er til stades. La meg nemna idretten som den spesielle arenaen som den er for alkoholprodusentar. Her er det etablert eit tettare samarbeid mellom Idrettsforbundet og Regjeringa. Eg tek fleirtalet si understreking i komitemerknaden til inntekt for at dei ynskjer å støtta det engasjementet som der også har vore ført frå Regjeringa si side – at vi har teke initiativ overfor nordiske kollegaer der det har vore aktuelt. Sjølv har eg også snakka med fleire av mine kollegaer elles i Europa for å få til ei felles haldning i forhold til reklameforbod for alkoholhaldige varer på idrettsarenaene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1998-12-01:
Eg vil understreka det som representanten Britt Hildeng innleidde med. Eg har forstått at korkje komiteen eller vi i Regjeringa var innstilte på at vi i dag skulle ta nokon lang debatt om dette forslaget, fordi eit breitt fleirtal i komiteen ber oss om å greia ut denne saka. Når statsråd Løwer er til stades, er det fordi ho har ei sak i Odelstinget og nok rekna med at vi var komne lenger på saklista enn vi er på dette tidspunktet. Det er eit viktig spørsmål representanten Britt Hildeng tar opp. Ho er nok klar over at det ikkje er enkelt å gje noko godt svar. Det er heller ikkje enkelt å gje eit svar som vil vera tilfredsstillande. Det enklaste svaret er at vi i dag har eit lovverk for korleis ein skal betala inn, og inntil ein eventuelt ser på endringar der, er det det som gjeld. Vi har diskutert litt om arbeids- og administrasjonsministeren har svart på dette spørsmålet frå representanten Hildeng, som vart reist i førre runde, eller ikkje. Eg trur eg tar på meg at vi no i samarbeid syter for at vi i alle fall får sendt eit svar tilbake til komiteen.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 1998-12-01:
Komiteen har i dag til behandling et forslag som har en god intensjon i seg, nemlig at pensjonsytelser som samlet utgjør mindre enn 2G, holdes utenfor samordning. Ut fra bakgrunnsstoffet til forslaget går det fram at forslagsstillerne så nødvendigheten av dette forslaget da det ble vedtatt å øke minstepensjonen med 12 000 kr. En av de tingene som det ble pekt på som problematisk da minstepensjonen fikk sitt kraftige løft på 1 000 kr pr. måned, var at det ble flere minstepensjonister. Dette gjelder følgende grupper: pensjonister som før hadde en tilleggspensjon fra folketrygden som var mindre enn det nye særtillegget pensjonister som hadde lav folketrygd og en liten offentlig tjenestepensjon Det er den siste gruppen som omhandles i det forslaget vi i dag har til behandling. La meg understreke at denne samordningen mellom folketrygden og offentlige tjenestepensjoner ikke er ny, noe som en kan få inntrykk av i dag når en hører på innleggene fra representantene fra Arbeiderpartiet og til dels Fremskrittspartiet. Regelverket er slik at mange, som regel kvinner med deltidsarbeid, får redusert tjenestepensjon når folketrygden øker. Jeg vil peke på at problemet aktualiserte seg i år fordi den meget store økningen i minstepensjonen førte til at veldig mange på en gang opplevde følgene av samordningen. Det er flere vanskelige sider ved denne saken: Det er viktig at tilliten til de offentlige tjenestepensjonene ikke undergraves. Det kan lett skje hvis en stor gruppe opplever at de ikke får noe igjen for det de har innbetalt til pensjonskassen. Jeg vil også peke på at de som innbetaler til tjenestepensjon innen private pensjonsordninger, ikke vil oppleve at en økning i folketrygden reduserer tjenestepensjonen. Kristelig Folkeparti ser det som vanskelig å benytte et beløp som en nedre grense for samordningen, som f.eks. 2G, slik det foreslås i dette Dokument nr. 8-forslaget. Å sette en bestemt grense uten at denne er nærmere utredet, vil lett føre til at nye grupper vil føle seg urettferdig behandlet. En tilfeldig beløpsgrense kan også lett føre til at det oppstår nye skjevheter. Kristelig Folkeparti mener det er viktig å se på helheten i samordningsproblematikken, og vil derfor at det foretas en helhetlig gjennomgang av samordningen av de offentlige pensjonsordningene. Jeg vil peke på at Regjeringen tar sikte på å legge fram et forslag til nytt regelverk om private tjenestepensjoner våren 1999. Jeg ser det som en fordel at det har vært en nylig gjennomgang av de private tjenestepensjoner, når man gjennomgår samordningen av de offentlige pensjonsordningene.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1998-12-01:
Den måten særtillegget ble hevet på i fjor, tilsynelatende uten en sammenhengende og helhetlig vurdering av hvilke konsekvenser dette ville ha bl.a. i forhold til andre trygdemottakere, gjorde at mange opplevde urimeligheter i den forbindelse. Blant annet førte dette vedtaket til at vi fikk 73 000 nye minstepensjonister. De fleste av dem hadde betalt inn penger til folketrygden, og mange hadde tidligere hatt en liten tilleggspensjon. Det å bli minstepensjonist i denne sammenhengen opplevdes av mange som urimelig, men mest urimelig ble det nok opplevd av mange pensjonister i offentlig sektor, dvs. de som da ble minstepensjonister til tross for at de både hadde betalt trygdeavgift til folketrygden og betalt til den offentlige tjenestepensjonen. Mange opplevde det også som urimelig at de som hadde jobbet i privat sektor med tjenestepensjon, fikk sin tjenestepensjon på toppen av minstepensjonen, mens tilsvarende i offentlig sektor bare fikk minstepensjon. Dette ble tatt opp i forbindelse med trygdeoppgjøret, og det ble da stilt spørsmål til statsråden om hva en skulle gjøre med dem som hadde betalt inn 2 pst. av sin lønn til offentlig pensjonskasse uten å få noe tilbake. Representanten Skogholt stilte bl.a. spørsmål om hva statsråden ville anbefale offentlige arbeidsgivere å gjøre overfor deltidsansatte som betalte inn 2 pst. til en tjenestepensjon som de overhodet ikke fikk noe igjen av. Statsråden hadde ikke noe svar på dette på det tidspunktet, men statsråd Løwer lovet å komme tilbake med et svar nærmest umiddelbart. Men til nå har verken representanten Skogholt eller komiteen fått noe slikt svar fra statsråden, og jeg vil derfor gjerne benytte anledningen nå til å stille statsråden spørsmål om hvorvidt hun i dag har noen vurdering av hvordan dette skal løses. For øvrig ser Arbeiderpartiet frem til en bredere gjennomgang av hele tjenestepensjonssystemet, både det offentlige og det private. Vi ser også behovet for gjennomgang av samordningen av de offentlige tjenestepensjonsordningene og står således bak det forslaget som komiteen har fremmet.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1998-12-01:
Denne debatten har tatt lengre tid enn det vi vel hadde tenkt. Men jeg vil likevel ta ordet og gjenta et spørsmål som jeg reiste da bare statsråd Kleppa var her. Jeg ser nå at også statsråd Løwer i løpet av debatten har funnet det betimelig å være til stede. Det ble i forbindelse med trygdeoppgjøret stilt et spørsmål til statsråd Løwer. Det spørsmålet som ble tatt opp i den forbindelse, var rimeligheten av at statsansatte som ville tjene ca. 130 000 kr og i dag betaler inn 2 pst. av sin inntekt, skulle betale inn til en tjenestepensjon som de i utgangspunktet visste at de ikke ville få noe igjen for. Det var Einar Olav Skogholt som tok opp dette, og han spurte statsråden om hva statsråden ville anbefale offentlige arbeidsgivere å si til sine ansatte i den forbindelse. Statsråd Eldbjørg Løwer svarte da: «Slik jeg oppfatter det, er de 2 pst. til Statens Pensjonskasse og KLP lovfestet og må betales. Hva som så vil skje ved en vurdering av den situasjonen som nå oppstår» – i forbindelse med oppgjøret – «må jeg få lov til å be om mulighet til å komme tilbake til, slik at jeg kan svare på et skikkelig grunnlag. Dette er et fryktelig vanskelig regelverk, og jeg er ikke i stand til å ta det direkte på sparket her, men jeg skal love representanten at han skal få et skikkelig svar fra meg så fort som mulig – hvis det kan aksepteres.» Verken representanten eller komiteen har fått noe svar på dette til nå. Jeg lurer på om statsråden nå vil kunne komme med sine vurderinger.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1998-12-01:
Forslaget fra representanten Bastesen innebærer at førtidspensjonister likestilles bl.a. med statspensjonister. Forslagsstilleren fremmer sitt forslag ut fra en vurdering av at med det stramme arbeidsmarkedet vi i dag har, ville det være en fordel for samfunnet å utnytte den arbeidskraften som ligger i pensjonister og andre trygdede, som måtte ha kapasitet til og ønske om å delta i arbeidslivet. Denne intensjonen støttes av komiteen og er i tråd med det Stortinget tidligere har uttrykt i forbindelse med velferdsmeldingen, der det ble gitt uttrykk for ønskeligheten av å finne fram til større grad av fleksibilitet ved avgang fra yrkeslivet, bl.a. ved å åpne for større muligheter for å kombinere arbeid, pensjon og trygd. I den forbindelse bad Stortinget Regjeringen utrede fordeler og ulemper ved innføringen av fleksibel pensjonsordning for personer mellom 64 og 70 år. I disse dager har det offentlige utvalget som ble nedsatt for å vurdere førtidspensjoneringsspørsmål, lagt fram sin innstilling. Oppfølgingen av dette utvalgsarbeidet vil, så vidt jeg har forstått, bli samordnet med oppfølging av en rapport fra en interdepartemental arbeidsgruppe som har sett på fleksible pensjonsordninger, fleksibel pensjonering og besteårsregelen i folketrygden. Komiteen finner det rimelig å avvente den videre oppfølging av dette arbeidet og tilrår på den bakgrunn at forslaget vedlegges protokollen.
Harald Victor Hove (Høyre), 1998-12-01:
Jeg kjenner godt det sitatet Annelise Høegh kom med fra C. J. Hambro. Jeg er ikke helt sikker på om det er det mest treffende i forhold til akkurat situasjonen her. Jeg har ikke bedt statsråden om å utrede hele tilleggspensjonssystemet etter folketrygden. Jeg er også klar over at folketrygdens tilleggspensjonssystem kan fremstilles slik representanten Høegh gjorde. Men det går også an å fremstille det på andre måter, for også etter folketrygden er situasjonen at man betaler inn i forhold til lønnsinntekt, med et regelverk som gjør at man også skal få en tilleggspensjon. Det som er situasjonen i dag, er at de som har krav på den minste tilleggspensjonen etter folketrygden, fratas hele sin tilleggspensjon i forbindelse med særtillegget, mens de som har de største tilleggspensjonene, beholder 70-90 pst. av sin tilleggspensjon i forhold til særtillegget. Det er ulike måter å gå inn i dette og oppfatte det på, og det er mulig, i motsetning til det representanten Høegh tydeligvis la til grunn, at jeg også har visse ideer om hvordan dette kan gjøres på en praktisk måte, som ikke trenger verken å være så altfor komplisert eller så altfor dyrt. Så jeg er ikke helt sikker på om dette med forvirring nødvendigvis var helt treffende.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1998-10-01:
Hvis ingen har noe å innvende, skal jeg etterkomme anmodningen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-10-01:
Jeg foreslår Gunnar Skaug.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-10-01:
Jeg foreslår Eirin Faldet.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-10-01:
Jeg foreslår Sigvald Oppebøen Hansen.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1998-10-01:
Jeg vil foreslå Jorunn Ringstad.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1998-10-01:
Jeg foreslår Morten Lund.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1998-10-01:
Jeg foreslår Anita Apelthun Sæle.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-01:
Jeg foreslår Olav Gunnar Ballo.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-01:
Hvis ingen har noe å innvende, skal jeg etterkomme anmodningen.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1998-10-01:
Jeg foreslår Odd Holten.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1998-10-01:
Jeg foreslås Elsa karbøvik.
Petter Løvik (Høyre), 1998-10-01:
: Eg tillèt meg å foreslå Svein Ludvigsen.
Petter Løvik (Høyre), 1998-10-01:
Eg foreslår Siri Frost Sterri som annen varapresident.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-10-01:
: Jeg har gleden av å foreslå Per Ove Width.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1998-10-01:
Jeg foreslår Anne Helen Rui.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1998-10-01:
Jeg vil foreslå Einar Olav Skogholt som varasekretær.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-11-03:
Jeg vil foreslå Ursula Evje og Per Ove Width.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1998-11-03:
På vegne av stortingsrepresentantene Jan Johnsen, Jan Simonsen og meg selv vil jeg fremme et Dokument nr. 8-forslag om Miljøverndepartementets endringer i Stavanger kommunes arealplan.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1998-11-03:
Innledningsvis vil jeg si at Stortinget generelt bør være tilbakeholden med å overprøve Regjeringen på områder der Regjeringen har fullmakt til å ta avgjørelser, det må jeg bare si helt klart fra om. Men denne saken er av en så stor betydning for hele denne regionen at jeg mener komiteen og Stortinget egentlig bør vurdere saken på nytt, slik som utfallet nå er blitt. Derfor er det viktig for oss å sette saken på dagsordenen. Jeg snakker om en region som stort sett har den samme struktur på matjord og andre ting, og det er en region der næringslivet er aktivt og vekstkraftig, og befolkningen er ung og kunnskapsrik. Det er gode skoler og oppvekstvilkår, og det er en region med sterke vekstimpulser. Vi må være oppmerksom på at regionen har hatt en vekst på 80 000 innbyggere på 28 år. Det er en gjennomsnittlig befolkningsvekst på 1,4 pst., alle kommunene samlet sett. Da må regionen planlegge for en befolkningsvekst på mellom 1,5 pst. og 2 pst. Det nytter ikke bare å si til én kommune som er presset av kommunegrensene sine: fortetting. Flere som har hatt ordet, og som kommer til å ha ordet, bor i denne byen. Vi vet hva fortetting er, og vi vet hvor stor irritasjon det til slutt skaper når vi ser på områdene rundt oss. Men jeg vil understreke en viktig ting også: Det må skapes 35 000 nye arbeidsplasser i den kommende 25-årsperioden, og da snakker vi ikke bare om boligarealer, men vi snakker også om næringsarealer. Jeg har lagt merke til at det nå er lettere å få innvilget golfbaner enn næringsområder der borte. Men regionen er et lokomotiv for næringsutvikling. Verdiskapingen i denne regionen er også av stor nasjonal betydning. Jeg vil understreke at næringslivet er sårbart og vesentlig oljeavhengig. Det er dette vi må se på, og vi må se framover. Da nytter det ikke å låse en fortettingssituasjon i Stavanger bare til boligbygging. Regionen må ses under ett. Da møter vi også jordbruksområdene både i Sola, i Randaberg og i Sandnes. Vi har et problem, det er klart. Men så lenge som vi også sliter med kommunegrensene, som ikke kan reguleres en eneste centimeter eller millimeter – med den sittende regjering er det ingen forhåpninger om å få gjort noe som helst med det – må vi ha et større perspektiv enn kun fortetting i Stavanger. Stavanger by og regionen har egentlig krav på at det blir gitt et skikkelig signal fra Stortinget og fra Regjeringen om hva vi skal gjøre i denne regionen for å møte den oppvoksende slekt og behovet for både næringsareal og arbeidsplasser, ikke minst gjelder det boliger til de menneskene som ønsker å bo i denne livskraftige regionen, når det blir satt slike begrensninger(presidenten klubber) (presidenten klubber) Jeg bare konstaterer at det eneste man har fått til svar, er nei, nei, nei til arealer – intet alternativ(presidenten klubber) bortsett fra et ullent alternativ om at man skal se på interkommunale løsninger, som vi har jobbet med i mange år. (presidenten klubber)
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-03:
Da Stavanger kommune startet arbeidet med den nye kommuneplanens arealdel, ble fylkesmannen og representanter for landbruksavdelingen, miljøavdelingen og kommuneavdelingen invitert til et dagsseminar hvor kommunen bl.a. var representert ved ordfører og rådmann. I løpet av planprosessen klarte man å finne fram til realistiske løsninger i nær kontakt med både fylkesmann og fylkeskommune. Det er denne samarbeidsløsningen, som var godkjent av fylkesmannen fordi den tok tilstrekkelig hensyn til byens landbruksarealer, Miljøverndepartementet nå har overprøvd. Det er oppsiktsvekkende. Vi vet jo av erfaring, og også fra nabokommunene Sandnes og Sola, at fylkesmannen ofte overprøver lokale folkevalgte vedtak på en måte som i alle fall undertegnede finner direkte udemokratisk. Det er ille nok og burde vært gjenstand for mer debatt. Men at vi nå har fått en miljøvernminister som ikke bare feier til side bystyrevedtak, men også i praksis feier til side statens egne lokale representanter, er bekymringsfullt. Jeg registrerte at miljøvernministeren fortsatt argumenterer på samme måte som Venstre, hennes eget parti, gjorde i Stavanger kommunestyre, og at hun argumenterer mot flertallet av Stavanger-politikerne som faktisk bor i nærheten av de områdene som dette vedtaket angår. Som statsråden kanskje la merke til ved begynnelsen av stortingsmøtet, ble det i dag overlevert et privat forslag, et såkalt Dokument nr. 8-forslag, fra representantene Tore Nordtun, Jan Johnsen og meg selv, et forslag som representanten Tore Nordtun har utarbeidet, og som vi andre har sluttet oss til. Dette forslaget, som altså er underskrevet av representanter fra tre partier som til sammen har et solid flertall i Stortinget, ber Regjeringen vurdere på nytt Stavanger kommunes arealplan. I premissene for forslaget ligger en sterk kritikk av Miljøverndepartementets vedtak om å endre arealplanen. Dette forslaget vil med stor grad av sikkerhet oppnå flertall i stortingssalen etter at komitebehandlingen er ferdig. Det er også årsaken til at det ikke er lagt fram noe forslag i denne interpellasjonsdebatten. Etter min vurdering er det mer seriøst å få en grundig komitebehandling av et privat forslag framfor ikke-gjennomarbeidede forslag i en interpellasjonsdebatt. Men miljøvernministeren skal være klar over at hun, dersom hun står på de standpunktene hun har framført her i dag, vil slå hodet ganske hardt mot stortingsbygningen, og det er en ganske solid murbygning; det vil gjøre ganske vondt.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-03:
Jeg har registrert at statsråden mener at hennes forslag kombinerer hensyn til tilstrekkelig boligbygging med hensyn til å verne om landbruksarealer. Men det er nettopp det Stavangers politikere også mener de har gjort i sin kommuneplan. De har bevart 95 pst. av byens landbruksareal. De har utarbeidet et kompromiss i samarbeid med regionale landbruks- og miljøvernmyndigheter, i samarbeid med fylkesmannen. Det er denne kompromissløsningen som miljøvernministeren så suverent setter til side. Jeg er enig med representanten Tore Nordtun i at Stortinget bør være noe tilbakeholden med å overprøve Regjeringens vedtak. Men da må også Regjeringen være tilbakeholden med å overprøve kommunale vedtak. Denne saken kan se ut som en litt større enkeltsak, men den er egentlig noe mer. Den er også en viktig prinsippsak om lokalt selvstyre. For det er vitterlig politikerne i Stavanger og vi som bor i Stavanger, og ikke byråkrater og politikere i Oslo, som vet best hvor skoen trykker i vår hjemby. Det er ganske oppsiktsvekkende at representanten Unn Aarrestad og Senterpartiet har inntatt den holdningen de har, så lenge Senterpartiets program sier at kommunene bør gjøres mindre avhengig av staten, og at lokale folkevalgte organer må gis økt myndighet og ansvar, og så er man altså med på å støtte opp om en total overprøving og tilsidesettelse av et bystyrevedtak som ble gjort med 66 mot 11 stemmer. Det er også oppsiktsvekkende at Venstre som vil grunnlovfeste det lokale selvstyret, så suverent tilsidesetter det lokale selvstyret som de ønsker å grunnlovfeste. Man må da stille spørsmålet: Er det slik at det lokale selvstyre bare skal gjelde i de kommunene hvor Senterpartiet og Venstre har flertall?
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-11-03:
Jeg brukte en del tid i mitt første innlegg på å gjennomgå situasjonen i Stavanger når det gjelder frigitte arealer i forrige planrunde og det som er frigitt i denne runden. Hvis vi tar utgangspunkt i Stavangers egne tall for framdrift både når det gjelder fortetting – som vi mener bør kunne være mer ambisiøse – og når det gjelder hvor mange boliger de mener de er i stand til å bygge pr. år, viser de at de frigitte arealene pr. i dag burde holde i elleve år framover. Jeg er derfor litt overrasket over at dette Dokument nr. 8-forslaget blir fremmet i dag. Jeg tror at vi både gjennom Regjeringens behandling av denne saken og det jeg har sagt fra Stortingets talerstol i dag, har vist at vi er opptatt av å kombinere hensynet til tilstrekkelig sosial boligbygging med hensynet til gode familienettverk og det å ta vare på matjorda vår. Jeg har også lyst til å understreke at det som gjør denne saken litt spesiell, er at Miljøverndepartementet har valgt å kalle inn denne saken etter at Stortinget selv ved behandlingen av St. meld. nr. 29 for 1996-97, Regional planlegging og arealpolitikk, bad om at det ble lagt økt vekt på jordvernhensynet. Det er ingen som er uenig i at kvaliteten på den matjorda det her dreier seg om, er av ypperste kvalitet. Det er heller ingen som er uenig i at matjorda her ligger i en av de beste klimasonene i landet. Og jeg tror heller ikke det er noen som er uenig i at det er viktig å ta vare på denne viktige ressursen for framtida, ikke minst ut fra et føre var-prinsipp, av hensyn til at den globale matvareforsyningen i tida framover kan endre seg. Jeg har lyst til å si litt om hva Regjeringen har lagt til grunn for å få en bedre dialog når det gjelder byutvikling. En av de tingene vi har gjort, er å opprette det vi har kalt for Samarbeidsforum for storbyutvikling, hvor Regjeringen har invitert de fire største byene, bl.a. Stavanger og Tromsø, til å være med. Jeg har i forbindelse med en interpellasjon fra representanten Nybakk for et par uker siden om Alna og Groruddalen i Oslo orientert om dette samarbeidsforumet. Hensikten med forumet er å avklare og løfte fram prinsipielle spørsmål og problemstillinger om byutvikling for regjering og storting på basis av byens egne praktiske erfaringer. Jeg antar at også spørsmål knyttet til boligforsyning vil bli tatt opp i dette forumet, og at det vil kunne bli videre drøfting og avklaring vedrørende dette temaet.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-11-03:
Det er flere representanter som har understreket viktigheten av at regionen blir satt på dagsordenen, og det er også flere som har sagt at vi må ta hensyn til kommunens legitime behov for å planlegge for befolkningsvekst, og at det ikke nytter bare å si fortetting og nei, nei, nei. Det er også grunnen til at jeg brukte mitt innlegg til å gjøre noe annet enn det. Jeg påviste at det er frigitte arealer på til sammen 1 750 dekar til nybygging. Jeg påviste at vi fra Regjeringens side har gått inn i et samarbeid med å få til Storhaugtunnellen som vil gjøre det mulig å bygge flere nye boliger og i tillegg bruke eksisterende i sentrum. Jeg påviste at vi har gått inn for en transportplan for Nord-Jæren, som jeg tror er et viktig bidrag til fortsatt vekst i regionen, og jeg har også lyst til å si at vi har et godt samarbeid med Stavanger kommune når det gjelder grønne lunger og grønn struktur, der vi mener de gjør en god jobb. Nettopp dette behovet som ble påpekt fra flere talere, for å se regionen under ett, er grunnen til at vi har et samarbeid og har gitt midler til å få på plass en fylkesdelplan for Nord-Jæren. Det er en del som har reist spørsmål særlig om – man må nesten kunne tolke det slik – statsråden er tjukk nok i hodet til at hun tåler et møte med Stortinget. Jeg tror det er viktigere å si at det vi prøver å gjøre fra Miljøverndepartementets side, og som er vår jobb, er å se til at det blir lagt vekt på nasjonale hensyn i planer på kommunalt og regionalt nivå. Vi følger altså opp St. meld. nr. 29 etter beste evne, og eventuelle nye signaler tillater vi oss å avvente til Stortinget eventuelt har kommet med dem. Jeg har også lyst til å understreke at dette ikke er første gang at Stavanger kommune foreslår omdisponering av de aktuelle områdene. Det ble også reist innsigelse forrige gang. Innsigelsen ble tatt til følge av Miljøverndepartementet, og arbeiderpartiregjeringen fant altså jordvernhensynet tyngre enn utbyggingshensynet i disse områdene. Er det slik at vi har forlatt vårt ideal om lokal forankring? Nei, det er ikke det. Det er ikke mer enn mellom 30 og 40 saker som havner på miljøvernministerens bord, og halvparten av dem endres ikke. De aller fleste kommunale planer og fylkesdelplaner kommer aldri på mitt bord, og de bør heller ikke komme der. I tillegg har jeg lyst til å understreke at vi har tatt en del nye initiativ for å få til mer lokal forankring. Vi har satt i gang en parallell prosess mellom naturvernloven og plan- og bygningsloven i Naustdal/Gjengedal for å få bedre folkevalgt styring. Vi har foreslått lokal forvaltning av 1 500 verneområder, og når det gjelder rovdyrpolitikken, har vi både lokal fordeling av forebyggende midler og innvilging av betingete fellingstillatelser. Jeg tror derfor at denne regjeringen har vist at den tar det lokale folkestyret på alvor.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1998-11-03:
Interpellasjonen fra representanten Simonsen reiser etter min mening også prinsipielle problemstillinger om i hvilken grad Stortinget skal gå tungt inn i enkeltsaker og detaljregulere hvilke standpunkt en statsråd skal innta. Stortinget bør først og fremst konsentrere seg om utformingen av de politiske retningslinjer og prinsipper og eventuelt om oppfølgingen av disse. Nå hørte vi at representanten Nordtun mante Stortinget til forsiktighet når det gjelder å gripe inn i saker der Regjeringen har fullmakt til å fatte beslutninger – men altså ikke i denne saken, for den har så stor betydning. Jeg er meget overrasket over det Dokument nr. 8-forslaget som ble presentert av Tore Nordtun ved innledningen av dagens møte. Dette forslaget står i sterk motstrid til det Arbeiderpartiet tidligere har gått inn for. La meg få sitere fra St. meld. nr. 29 for 1996-97, som ble lagt fram av Arbeiderpartiet, hvor Arbeiderpartiet understreker behovet for et sterkt jordvern: «Ved praktisering av jordvernet vil kvaliteten og produksjonspotensialet ved dyrka og dyrkbar jord være et viktig grunnlag ved avveining i arealbrukskonflikter.» Og videre: «Ut fra vår knapphet på høyproduktive landbruksarealer, er det viktig at arealpolitikken i fremtiden legger større vekt på sikring av dyrka og dyrkbare arealer. Landbruket forsyner oss med basale nødvendighetsgoder, og en best mulig selvforsyning av mat vil i fremtiden kunne få økt betydning – både utfra nasjonale beredeskapsmessige hensyn og utfra globale fordelingspolitiske vurderinger. Føre vâr-prinsippet tilsier en arealpolitikk som vil kunne møte fremtidige svingninger i den globale matvaresituasjonen.» La meg også ta med følgende fra prinsippene for praktiseringen av jordvernet i arealkonflikter, fra samme melding: «Jordvernhensyn skal tillegges stor vekt ved valg av langsiktig utbyggingsmønster.» Og: «Det må stilles krav om fortetting innenfor eksisterende byggesoner før en kan ta landbruksarealer og natur- og friluftsområder i bruk til ny bebyggelse.» Det er i og for seg ikke nødvendig å si så mye mer. Det miljøvernministeren har sagt, og det Arbeiderpartiet selv tidligere har sagt, tilsier at vi skulle være enige. Men dessverre må vi konstatere at innlegget til representanten Nordtun tyder på at partiet ikke lenger er like opptatt av jordvernet. Det er beklagelig, men også oppsiktsvekkende. Det er leit at Arbeiderpartiet nå kaster en viktig miljøsak over bord og slutter seg til Høyres og Fremskrittspartiets linje. Det er leit for Stavanger, det er leit for norsk matjord, og det er leit for vår forpliktelse til å opprettholde en viss egen matproduksjonsevne. Det er også trist for miljøet generelt dersom dette er en linje Arbeiderpartiet vil følge opp på andre områder der miljømyndigheter har rett til å overprøve lokale vedtak. Denne overprøvingsretten er der for at den skal kunne brukes i viktige tilfeller der lokalpolitikerne ikke har funnet løsninger som stemmer med den nasjonale målsetting. Og vi hørte i innlegget til Nordtun hvordan han advarte mot å gripe inn i saker hvor Regjeringen har fått fullmakt til å fatte beslutninger.
Jan Johnsen (Høyre), 1998-11-03:
Denne saken dreier seg absolutt ikke om fortetting, som representanten Rise sa, og som også statsråden var inne på. Jeg vil bare gjenta det som Tore Nordtun sa, at Stavanger er Norges tetteste by og den eneste som de siste 25 år gradvis er blitt tettere. Vi skal ikke ha det tettere i Stavanger enn det vi har nå. Jeg vil dessuten referere fra Dokument nr. 8-forslaget, hvor det står følgende: «Kommunen har i samråd med jordbrukssjefen og landbruksdirektøren lagt stor vekt på at de områdene som foreslås utbygd, har karakter av en arrondering av bymessig bebyggelse i forhold til landbruket. Det er samtidig lagt stor vekt på å finne naturlige og endelige grenser mellom by og landbruk. Stortingets hensikt med plan- og bygningsloven § 20-5 var ikke å gi en ren detaljkorrigering av kommunale planer, som i Stavangers tilfelle. Dette gjelder desto mer når det dreier seg om en plan utarbeidet i full forståelse med de lokale statlige sektormyndigheter. De statlige lokale myndigheter har gitt sine kommentarer og godkjent planene uten innsigelser.» Mener miljøvernministeren at de statlige myndigheter i Stavanger eller i fylket ikke har gjort jobben sin? I tilfelle bør hun si det fra denne talerstolen. Så er jeg forbauset over miljøvernministeren som sier at hun er overrasket over at Dokument nr. 8-forslaget ble fremmet. Miljøvernministeren var vitterlig i dette stortinget da vi hadde en debatt i vår hvor det ble gjort fullstendig klart overfor henne hva som ville skje i denne saken hvis hun ikke skjønte det som ble sagt fra denne talerstolen. Og det som ble sagt, var at vi aldri ville godta det som ministeren sa, og at vi ville avvise avvik fra det som et nesten enstemmig bystyre var kommet fram til. Jeg ber derfor ministeren om å ta dette Dokument nr. 8-forslaget alvorlig, og hvis hun gjør det, kan hun allerede i dag signalisere hvor veien går. Jeg er helt enig med representanten Simonsen som sier at miljøvernministeren vil renne hodet rett i stortingsbygningen. Og jeg kan forsikre miljøvernministeren om at bygningen står, men jeg er mer skeptisk med hensyn til hvordan det går med miljøvernministeren.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1998-11-03:
Eg håpte at me kanskje kunne fått eit litt anna nivå på denne debatten. Utfordringane i samband med jordvern, vekst og arealbruk til bustader og næringsliv treng ei avklaring raskt, elles kan det fort verta nedbygde område òg i denne delen av landet. Her finst òg den beste jordbruksjorda i landet, med opp til ein meter djup moldjord. Dette vil altså nå nokon byggja ned. I Noreg er snautt 4 pst. av arealet dyrkbart. Av dette er det berre ein tredel som eignar seg til matproduksjon. Sidan 1990 er fleire titusentals dekar av dyrka jord vorte nedbygde. Jærregionen har i andre samanhengar synt at dei kan samarbeida til beste for alle. Kvifor skal det verta så vanskeleg når det gjeld bustadbygging? Å halda fram med å byggja ned den beste jordbruksjorda i landet må vera feil. Kanskje kan Stavanger nå skrika seg til nokre hundre dekar dyrka jord, men kva så? Om nokre år vert det likevel klart for nye repetisjonsøvingar. Eg er heilt einig i at miljøvernministeren skal ha ei restriktiv linje med omsyn til nedbygging av dyrka jord i Stavanger. Det har òg tidlegare statsrådar hatt, òg dei som kom frå Arbeidarpartiet og Høgre. Dei innsåg at dette var svært verdifulle område. Samstundes har me òg eit ansvar for dei som alt bur i Stavanger når det gjeld grøne lunger og friareal for å gjera byen triveleg. Og skal dette byggjast ned, vert det ein tettare by – merk dykk det. Det finst uproduktive utbyggingsområde i nabokommunane, og heile området er eit felles arbeids- og bustadområde. Enkelte meiner då at svaret er å slå kommunane saman. Men ei undersøking som Stavanger Aftenblad gjorde i sommar, synte likevel at det var eit klårt fleirtal mot tvangssamanslåing av kommunar, også i Stavanger. Det er heller ikkje noko som tilseier at dette er formålstenleg for å hindra nedbygging av dyrka jord, og eg meiner det er eit blindspor. Derfor må behovet for nye utbyggingsområde løysast gjennom samarbeid mellom kommunane, men først og fremst må t.d. Stavanger òg vilja det! Det vil tena heile regionen. Når det gjeld fordelinga av skattlegging, utgifter og inntekter ved kommunesamarbeidet, vert det nå jobba med det i Kommunaldepartementet. Ein kan òg sjå på jordvernfond som eit alternativ. Eg reagerer på at Tore Nordtun ifølgje Stavanger Aftenblad laurdag meiner at det er landets rolle som oljehovudstad som er avgjerande for Arbeidarpartiet si meining i denne saka. Og då lurer eg på: Skal det vera ein annan politikk for Stavanger enn for andre plassar i landet som òg kan visa til spesielle ting for å kunna veksa?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-03:
La meg først slå fast at Stortinget har gjeve sin tilslutnad til den politikken som miljøvernministeren prøver å gjennomføra. Det er viktig å ha det klart for seg når bråket her når overraskande høgder. Under behandlinga av St. meld. nr. 29 for 1996-97 sa energi- og miljøkomiteen sitt fleirtal, medlemene frå Arbeidarpartiet, SV, Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet, at ein «har merka seg at Regjeringa i meldinga legg sterkare vekt på behovet for ei berekraftig utvikling og eit sterkare jordvern». Det var Arbeidarpartiet med på den gongen. Nå er det gått halvtanna år, og Arbeidarpartiet har fullstendig skifta syn. Arbeidarpartiet frontar altså ein politikk som dei tok sterk avstand frå for berre halvtanna år sidan. Dette er ikkje berre forunderleg, men òg uheldig. For SV sin del er dei prinsippa som fleirtalet i Stortinget slo fast for halvtanna år sidan, gjeldande enno. SV har lokalt følgt opp dette synet, gjennom følgjande hovudargumentasjon: Jordvernomsyna er openberre Utbyggingsretninga er feil og i strid med så vel bandbyen Stavanger/Sandnes som ein framtidig bybane Byen har eit sterkt behov for grøntområde Utnyttinga av eksisterande nærings- og bustadareal er for dårleg Fortettings- og byfornyingspotensialet er stort. Utbygging av Jåttåvågen med 1 500 bustader pluss næringsareal vil redusera presset. I tillegg bør ein samarbeida regionalt om bustadbygging. Det har ein gjort før, men det samarbeidet torpederte nettopp dei partia som står på talarstolen her i dag og argumenterer mot. Dei øydela det samarbeidet som var, med Arbeidarpartiet i spissen. SV ser ingen grunn til at den politikken som Stortinget har sagt skal vera retningsgivande, skal endrast. Det som trengst, er opprydding i den politiske kursen som Arbeidarpartiet i ein interpellasjonsdebatt gjer seg til talsmann for. Det neste er vel nå at Arbeidarpartiet går lenger og vil støtta dei lokale syna i Høgre og Framstegspartiet, nemleg at hustomtene må bli større, og på den måten syta for at endå meir av den matjorda som me har så stort behov for, ryk. SV gjev honnør til miljøvernministeren, som lojalt har følgt opp det som stortingsfleirtalet har vedtatt i desse spørsmåla.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-11-03:
Det skal bli interessant å se om representanten Johnsens tordentale gir utslag på Richters skala i det minste. Det gjenstår vel å få rapporter som bekrefter eller avkrefter det. Det er godt samsvar, slik jeg ser på det, mellom de retningslinjer som våren 1997 fikk tilslutning i Stortinget da disse spørsmålene ble behandlet, og den praktisering som Miljøverndepartementet nå legger opp til i denne saken. Og jeg vil minne om – i likhet med det representanten Langeland gjorde – at flertallet bestod av sentrumspartiene, SV og Arbeiderpartiet. Så i den grad det har skjedd endringer i holdning til disse spørsmålene, har det skjedd hos Arbeiderpartiet og ikke hos sentrumspartiene, som stod for jordvernlinjen i 1997, og som gjør det nå. Hvis det har skjedd en utvikling i disse spørsmål det siste året, går det snarere i retning av at jordvern er mer betydningsfullt enn tidligere. Jeg har lyst til å sitere hva Kåre Willoch sa til Nationen 3. oktober 1998: «Jeg er sikker på at vi vil få en situasjon hvor mat blir mer verdsatt enn nå. Derfor må vi beskytte arealene.» – Det er besynderlig at Høyre-folk må bli fylkesmenn for å kunne bidra med slike framtidsrettede synspunkter! Det er framstilt som om Stavangers rolle som oljehovedstad, administrativt og kulturelt fylkessenter og hovedmotor for næringsutvikling i regionen er avhengig av den beslutning som Miljøverndepartementet har tatt. Det er feil. Det ligger så mye dokumentert i dag, bl.a. utbyggingspotensial for elleve år, når det gjelder boligbygging innenfor de arealene som er tilgjengelig. Det er tilstrekkelig tid til å kunne foreta den helhetlige vurderingen av videre utbygging i dette området som hele vedtaket fra Miljøverndepartementet baserer seg på. Men la det være tindrende klart at Venstre og Regjeringen vil medvirke til at dette området kan utvikle seg. Det er gjort gjennom det kompromiss som ligger i opplegget fra Miljøverndepartementet hvor noe areal blir frigitt. Det har en vist med den satsing på Storhaugtunnelen som ligger i statsbudsjettet, og som åpner store muligheter for Stavanger. Det ligger i det opplegget for transportplan for Nord-Jæren som nå kommer, og som viser vilje til å ta et helhetlig grep for hele Nord-Jæren når det gjelder transportspørsmål, og det ligger i det signalet som kom fra Miljøverndepartementet om at en ville stille midler til disposisjon for en konsekvensanalyse av alternative byutviklingsmønstre. Regjeringen har ikke motarbeidet Stavanger-områdets utviklingsmuligheter. Den har gjennom de grep som jeg har vist til, vist vilje til å være en aktiv og konstruktiv medspiller.
Tron Erik Hovind (Senterpartiet), 1998-11-03:
Dyrket mark er ved riktig forvaltning en evigvarende ressurs, og en ressurs vi er avhengig av. Det vi har sett over mange tiår, er en varig omdisponering av dyrket mark her i landet etter en bit for bit-strategi – litt her og litt der til stadighet som summeres opp til store tall og i landssammenheng til mange hundre tusen mål. Miljøvernministeren la vekt på at den dyrkede marken det er viktigst å ta vare på, er den vi kan produsere matkorn på, og stedfestet den til Mjøsområdet, Oslofjordområdet og Jæren. Nå er jeg fra et av de områdene, Akershus, og har sett utviklingen der. På 1980-tallet var det en avgang på ca. 1 000 dekar i året i Akershus. Det har forsterket seg på ti år, slik at nivået nå ligger på 2 500 dekar i året hvert eneste år. Dette er for ett fylke, på landsbasis summeres dette opp til store tall over tid. Det var vel nettopp derfor Stortinget så sent som for ett år siden tok fatt i en overordnet strategi for å finne et alternativ til en bit for bit-avgang av dyrket mark. – Hvordan kan vi legge hovedlinjene for å motvirke denne utviklingen? Det gjør vi ved regional planlegging, fortetting og utbyggingsretning mot uproduktive arealer der de lokale myndigheter har én rolle og de sentrale myndigheter har én rolle. Og i denne spesielle saken, som er utgangspunktet for interpellasjonen, har den sentrale myndighet utøvd sin rolle i henhold til det Stortinget sa. Og nå er Stortinget tydeligvis i ferd med å gripe inn i de fullmaktene igjen for å overstyre – beklageligvis. Det som nå er spennende, er om de partier som er forslagsstillere til det Dokument nr. 8-forslag som kommer i etterkant av denne debatten, vil kjøre videre på en bit for bit-strategi; at det skal gå noen tusen mål i hvert fylke i disse sentrale områdene hvert år framover, eller om de er villig til å se overordnet på dette og slutte seg til en alternativ strategi. For det store spørsmålet blir jo hva forslagsstillerne gjør når det arealet de nå kjemper igjennom, er utbygd. Vil de da skifte strategi, eller vil de starte en kamp for et nytt areal, og når det er utbygd, enda et nytt areal? Og dette gjelder ikke bare Stavanger, men byer og tettsteder rundt omkring på Østlandet, Mjøsområdet og Jærdistriktet, hvor vi har parallelle saker i massevis. Det det er behov for, er en alternativ strategi, ikke en videreføring av det som er kjørt fram til nå.
Jan Petersen (Høyre), 1998-11-03:
Jeg har bare én liten kommentar. Jeg har lyttet til regjeringspartienes argumentasjon, og den er i og for seg grei så langt den rekker. Så vidt jeg skjønner, tar den sikte på å overbevise representanter for Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre om at de tar feil. Det er selvfølgelig mulig å forfølge den strategien, men det er ikke kjernen i saken. Kjernen i saken er simpelthen at her er det representanter for de tre partiene som på vegne av sine medrepresentanter gir uttrykk for et syn, og det som derfor er regjeringspartienes problem, er: Hva gjør de i det øyeblikk de konstaterer at de ikke når frem med sin argumentasjon, at det er flertallspartienes argumentasjon som vil være den argumentasjon som Stortinget vil legge til grunn? Det er det spørsmålet som regjeringspartiene burde adressere, ikke gjøre et forsøk på å overbevise de tre partiene om at egentlig burde de mene noe annet det de gjør, for det gjør de ikke. Det er det forholdet som miljøvernministeren senere må forholde seg til.
Jan Petersen (Høyre), 1998-11-03:
Utenriksministerens gjennomgang av problemstillingen nå var både interessant, nøktern og ryddig. Slik jeg vurderer situasjonen, er det åpenbart at det initiativet som utløste interpellasjonen, vel ikke er av de mest farbare eller sentrale på dette området. Jeg er forbauset over at resolusjonen i en tid hvor ikke-spredning kanskje står øverst på dagsordenen, er for svak på dette området. Jeg vil anbefale Regjeringen i kjernespørsmål som dette å rykke frem i nært og tett samarbeid med våre hovedallierte. Jeg får vel innrømme etter å ha fulgt denne debatten gjennom noen tiår, at Sverige ikke står for meg som den åpenbare ledestjerne i denne type spørsmål. Det er helt andre og nære nasjoner som det er riktig å stå sammen med i disse spørsmålene. Jeg er fornøyd med at utenriksministeren har signalisert at Norge ikke kan stemme for teksten slik den nå foreligger. Ofte løser Norge sine dilemmaer ved at man da lar være å stemme i det hele tatt. Det synes jeg ikke er noen spesielt laudabel måte å gjøre det på. Derfor bør det også være en opsjon åpen for å stemme mot en tekst man ikke er fornøyd med. Jeg tror det vil lette prosessen senere frem imot en tekst man kan bli fornøyd med.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-11-03:
Jeg vil takke utenriksministeren for svaret og vil være enig i at det aller viktigste framover må være at det blir arbeidet for bredest mulig oppslutning om tiltak som reelt sett fører til atomnedrustning, og at Norge faktisk forholder seg, både politisk og diplomatisk, på en slik måte i internasjonale fora og i de spesielle instituttene som tar for seg atomvåpen, at vi får til en kjernefysisk nedrustningsprosess med en kjernevåpenfri verden som mål, dvs. en eliminering av atomvåpen, slik N.A.C.-resolusjonen tar til orde for. Mangel på troverdig vilje til å eliminere atomvåpen utgjør en stor trussel mot menneskeheten, en mangel som også bidrar, tror jeg, til den fastlåste situasjonen i ulike nedrustningsfora. Samtidig er det selvfølgelig viktig, og det erkjenner også vi, at vi som NATO-land passer på at de vedtak som fattes, eller de resolusjoner som vedtas, ikke er ensidig rettet mot NATO-land, men tar for seg alle atommakter og erkjenner den ukontrollerte spredningen av kjernevåpen, som jeg også brukte litt tid på i innlegget mitt. Jeg oppfatter nå utenriksministeren slik at ved at det er 30 medforslagsstillere, er det nå vanskeligere å påvirke prosessen i FN, inkludert innholdet i enkeltparagrafer og også det helhetsbildet som skapes. Til sjuende og sist må de norske representantene der og da ta stilling til den endelige teksten. Likevel er det vel tvilsomt om Norge er dårligere denne gang enn i forrige runde, for vår posisjon når det gjelder kjernevåpen, har neppe endret seg vesentlig. Så vil jeg gjerne legge vekt på prosessen videre, også etter denne runden i FN. Hvordan kommer vi videre i nedrustningsprosessen når det gjelder kjernevåpen, i retning av en kjernevåpenfri verden? Vårt naboland Sverige har sammen med andre alliansefrie land tatt initiativet til denne N.A.C.-resolusjonen. Hvordan tenker utenriksministeren seg at vi arbeider videre fra norsk side, bl.a. i forhold til de øvrige nordiske land, for å få til en kjernevåpenfri verden, og hvordan jobber vi i forhold til våre alliansepartnere i NATO og i andre internasjonale fora?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-11-03:
Jeg vil takke for debatten og bare komme med noen få betraktninger. Jeg vil først si at jeg tror ikke det er tvil om hvor opinionen i Norge befinner seg når det gjelder atomvåpen og spredning av atomvåpen, atomvåpenkompetanse og spaltbart materiale. Det uroer oss alle at vi ikke har kontroll med dette ødeleggelsesvåpenet. Det uroer oss også at atommaktene og de som sitter med denne kompetansen, tilsynelatende er svært tilbakeholdne – for å si det litt forsiktig – når det gjelder tiltak for eliminering av atomvåpen, og N.A.C.-resolusjonen setter fingeren på et meget sentralt problem når den oppfordrer de som har atomvåpen, til å demonstrere vilje til å oppfylle sine avtaleforpliktelser om eliminering av atomvåpen. En meningsmåling foretatt i juli i år, viser at 92 pst. mener at Regjeringen skal arbeide aktivt for et forbud mot atomvåpen. Utenriksministeren erkjente, etter det jeg kunne høre, at den uttalte intensjonen med resolusjonsforslaget har vært å revitalisere det internasjonale arbeidet med kjernefysisk nedrustning. Jeg vil også vise til det representanten Kolle Grøndahl sa om å se på enkeltelementer i denne resolusjonen for også å bringe den videre, og jeg vil gjenta spørsmålet mitt fra tidligere: Hvordan har utenriksministeren tenkt at vi skal komme videre med kjernenedrustning og arbeidet for å eliminere atomvåpen også etter høstens behandling i FN? Når det gjelder den behandlingen, vil jeg understreke at jeg nå forutsetter at det er løpende kontakt mellom Norge, de nordiske land og andre land som står oss nær, i forhold til stemmegivning, og at det må være de som sitter der, og den norske regjeringen, som tar standpunkt til den endelige teksten som ligger der, men at det er vanskelig å være dårligere eller å innta et dårligere standpunkt enn tidligere i forhold til denne typen saker. Så vil jeg – hvis jeg får lov – avslutte med å sitere Thorbjørn Jagland fra 6. august 1995: «Uansett om vi engang når fram til fullstendig nedrustning av atomvåpnene, kan vi ikke avskaffe kunnskapen og teknologien som gjør den mulig. Det er som med en varme som er sluppet ut av peisen: Vi kan ikke holde den tilbake. Derfor må verden alltid leve med denne kunnskapen. Og det finnes ingen annen veg enn å bringe sivilisasjonen opp på et høyere nivå enn det vi har i dag der stormaktene og blokker ruster mot hverandre.» Det er også et tankekors at vi vet at vi ikke er i stand til å stoppe teknologien.