Tina Bru (Høyre), 2017-05-15:
Per i dag har 144 land ratifisert Paris-avtalen. Optimisten kan hevde at vi nå ikke lenger diskuterer om  klimaendringene er reelle, eller om  vi skal gjøre noe med det, men hvordan og hvor raskt vi skal omstille oss. Det må også Norge svare på, og jeg legger til grunn at det vil være litt av bakteppet for debatten her i kveld. Paris-avtalen var sterkt ønsket av Norge. For et lite land med en åpen økonomi og som er avhengig av internasjonal handel, har vi alt å tjene på at flest mulige land er enig om rammene for klimapolitikken. Derfor har Norge under skiftende regjeringer vært en pådriver i de internasjonale klimaforhandlingene. Det er verdt å minne om at den norske delegasjonen i Paris arbeidet for en mer forpliktende avtale enn det som ble vedtatt, men samtidig skal vi være glade for at Paris-avtalen stadfester et ambisiøst mål om å holde den globale temperaturøkningen godt under 2 grader og tilstrebe å begrense den til under 1,5 grader. Vårt nasjonale bidrag etter Paris-avtalen er et innmeldt mål om å redusere utslippene med minst 40 pst. innen 2030, som vi vil gjennomføre sammen med EU. Det er et mål som er i tråd med togradersmålet i avtalen. På mange måter markerer dette et tidsskille i norsk klimapolitikk. Vi har aldri tidligere hatt et like forpliktende mål for utslippskutt. Regjeringen har varslet at det skal legges frem en klimamelding før sommeren, som skal presentere en overordnet strategi for hvordan Norge skal nå målet i Paris-avtalen. Samtidig skal vi vedta en klimalov som lovfester at Norge skal bli et lavutslippssamfunn i 2050, og sørge for at vi får jevnlige oppdateringer på hvordan vi ligger an i måloppnåelsen. Loven er også inspirert av Paris-avtalens system med femårige gjennomganger av status, noe som vil styrke vår mulighet til å følge opp målet frem mot 2050. Vi har manglet et godt rammeverk for norsk klimapolitikk. Med Paris-avtalen, EU-forpliktelsen og klimaloven har vi tatt et langt skritt i riktig retning for å kutte utslipp og sette norsk klimapolitikk inn i et system som gjør det mulig å ta gode valg som politikere og følge utviklingen tettere i årene fremover. Jeg vil likevel minne om at klimapolitikk ikke er et norgesmesterskap. Skal vi takle klimautfordringen, krever det internasjonalt samarbeid. Når norsk klimapolitikk er så tett knyttet til internasjonale prosesser, og særlig til EU, må tiltakene vi skal vedta her hjemme, harmonisere med det internasjonale rammeverket. Norge er i dialog med EU om vår felles oppfyllelse av klimamålene, og vi er en pådriver for å styrke og forbedre de verktøyene vi allerede har. Da Stortinget ratifiserte Paris-avtalen, ble regjeringen bl.a. bedt om å legge frem en oppsummering av oppfordringene som Paris-avtalen inneholder, og hvordan disse skal følges opp. Det ble gjort i statsbudsjettet i fjor. Det er oppmuntrende lesning å se hvordan Norge på mange områder er et foregangsland i det internasjonale klimaarbeidet. For eksempel har vi satt oss ambisiøse mål for reduserte klimagassutslipp, som omfatter hele økonomien og forpliktelser vi allerede har under Kyoto-protokollen. Vi er også ledende i verden på å støtte arbeidet med å ta vare på skog som binder store mengder karbon i utviklingsland. Norge har vært en pådriver i utformingen av rammeverket for REDD+, som er en viktig del av arbeidet med å redusere avskoging og skogdegradering i utviklingsland. Sist, men ikke minst, er Norge også en stor giver til klimafinansiering internasjonalt, som også er et viktig punkt i Paris-avtalen. Norge skal følge opp avtalen, og klimatiltakene vi nå gjennomfører, bidrar til at vi er godt på vei. Utslippene i ikke-kvotepliktig sektor har gått ned tre år på rad. Nye anslag fra Finansdepartementet viser at avstanden til 2020-målet, som var 8 millioner tonn da vi kom i regjering i 2013, nå har krympet til 2 millioner tonn. Dette viser at politikken virker, men vi skal også videre herfra for å lykkes med de ambisjonene vi har forpliktet oss til gjennom Paris-avtalen. Norge er et land som i mange år har tatt klimautfordringen på alvor. Kanskje er det derfor heller ikke så rart at Norge var et av de første landene som ratifiserte Paris-avtalen, men det siste året har det skjedd flere ting internasjonalt som er utfordrende. Først og fremst er det nå uvisst hvordan USA – til tross for at de har ratifisert avtalen – kommer til å følge opp avtalen videre. Presidenten har varslet at han ønsker å trekke USA fra avtalen. Vi vet ennå ikke om det faktisk kommer til å skje, men det gjør meg bekymret, og at det i det hele tatt finnes tvil om USAs rolle i det framtidige klimaarbeidet, er svært synd. Det skal uansett aldri være noen tvil om at Norge står støtt bak avtalen, at vi vil jobbe for at den forsterkes videre, og at landenes ambisjoner heves. Vi vet at det fortsatt finnes et stort gap mellom landenes samlede bidrag så langt og det som kreves for å nå målet i Paris-avtalen. Vi skal fortsette det internasjonale arbeidet og dialogen med partene i avtalen for å lykkes med å bekjempe klimaendringene.