Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2010-12-02:
I 1950- og 1960-årene, da økonomien var i stadig vekst, da behovet for arbeidskraft økte i privat og offentlig sektor og de fleste land rett og slett opplevde mangel på arbeidskraft, tok man tak i det mange så på som en reservearmé av arbeidere: husmødrene. Mange av dem var lut lei av å rusle hjemme og være tjenestepiker for mann og barn, uten utfordringer, uten makt og uten penger. Man trengte arbeidskraft, og husmødrene ønsket seg arbeid. Slik kom det store rushet av kvinner inn i det moderne arbeidslivet. Staten la etter hvert til rette for kvinnenes inntog gjennom barnehageutbygging, foreldrepermisjon, endring i skatteregler, og man fikk praksisen med deltidsarbeid som skulle gjøre det mulig for kvinner å jobbe og samtidig besørge sine plikter som omsorgsperson. For mannen var selvsagt forsørger, kvinnen var omsorgsperson. Arbeidsstyrken vår er vår største ressurs. Det er hverandres arbeid vi skal leve av. Derfor er også kampen mot diskriminering i arbeidslivet og kampen mot ledighet regjeringens viktigste oppgave. Folk skal ikke bare ha en lønn å leve av, de skal også ha et arbeidsmiljø og en arbeidstid å leve med. Selv om vi ved et historisk tilbakeblikk må anerkjenne at deltidsarbeidet var avgjørende for å få kvinner ut i arbeidslivet – vi kan kanskje si at muligheten til å jobbe deltid var en av forutsetningene i arbeidet for å likestille arbeidslivet den gangen – er vi der i dag at omfanget av deltidsstillinger er det største hinderet for å oppnå nettopp et likestilt arbeidsliv. I dag er det flere kvinner som ønsker å jobbe heltid enn det er heltidsstillinger tilgjengelige for dem. Over 40 pst. av kvinner i arbeidsstyrken jobber i dag deltid, og én av fem av disse jobber deltid ufrivillig. Det er kvinner i helse- og omsorgsyrker. Kvinnene gikk altså ut i arbeidslivet, men tok over det tradisjonelle omsorgsarbeidet som med velferdsstatens vekst ble løftet fra det privates ansvar og over i det offentlige – og der er vi fortsatt. Vi har veldig mye materiale som viser oss både omfanget av ufrivillig deltidsarbeid og konsekvensene det har for den enkelte og for samfunnet som helhet. Den siste aktuelle forskningsrapporten kom i høst, fra Fafo. Den viser at kvinner har økt sin arbeidstid gradvis over de siste ti årene. Flere har fått heltid, og lang deltid er blitt mer vanlig. Men Fafo-undersøkelsen viser oss at totalt sett jobber 12 pst. av alle menn deltid, for kvinner er tallet over 40 pst. La oss bare slå fast at mange jobber frivillig deltid. Det er ok, og det er viktig. Spesielt for unge vil deltidsarbeid gi mulighet til å kombinere studie med inntekt, og å få en fot innenfor arbeidslivet. I den sammenhengen ser vi ikke deltid som et problem. Frivillig deltid i perioder av livet når dette passer, er en styrke. Mens det viser seg at menn i stor grad jobber deltid tidlig i livet, kombinert med utdanning, og sent i livet, kanskje kombinert med pensjon, er det slik at kvinner blir værende i deltidsarbeid livet gjennom. Som Fafo viser – og som vi har visst altfor lenge – skjer det ofte ufrivillig med et ønske om og et behov for mer arbeid. Det er det som er alvorlig, og det er det som må bekjempes. Vi har ikke råd til å la være å ta opp kampen mot ufrivillig deltidsarbeid. Kvinnene det gjelder har åpenbart ikke råd til det, og vi som samfunn med behov for arbeidskraft, har heller ikke råd til det. Selv om vi har sett en nedgang i ufrivillig deltid de siste ti årene, og selv om vi også har tatt mange grep for å motvirke ufrivillig deltid under denne regjeringen, må det sterkere lut til mot denne formen for arbeidsledighet. Vi er nødt til å begynne å kalle det nettopp det. Ufrivillig deltid er arbeidsledighet, det er kvinnearbeidsledighet, og det er arbeidsledighet som skal bekjempes med akkurat samme styrke som vi bekjemper annen arbeidsledighet. Hvilke konsekvenser har egentlig den høye graden av undersysselsatte kvinner? Jo, i alt fokuset på likelønn erkjennes det at halvparten av lønnsforskjellene mellom kvinner og menn skyldes nettopp kvinnenes posisjon som deltidsarbeidende opp mot menns heltidsarbeid. Det er altså den viktigste faktoren for ulik lønn. Det har mange alvorlige konsekvenser for den enkelte. Folk som jobber deltid, har åpenbart lavere lønn enn de som jobber heltid. Deltidsstillinger følger en livet ut. Det er årsaken til at det er flest kvinnelige minstepensjonister. Deltidsarbeid gir sjelden tilgang til boliglån og den type ting, og det går åpenbart på livskvaliteten løs for alle dem som ønsker å jobbe mer, men som ikke får. Arbeid er en kilde til glede og selvrealisering. Å oppleve å ikke få delta er negativt. Deltidsarbeid betyr åpenbart mer økonomisk avhengighet av andre, og trygdeordningene våre er i stor grad knyttet opp til lønnsnivå og egen inntekt. Vi vet at arbeidsplasser med utstrakt bruk av deltid har dårligere arbeidsmiljø enn andre arbeidsplasser, og dårlig grunnbemanning er belastende og medfører igjen høyere sykefravær. Alt dette er kjent for oss alle. Bunker med forskning har lenge vist dette, og i likestillingens og i arbeidslinjens navn kan vi ikke sitte og se på at dette fortsetter. Vi trenger flere hender i arbeid i årene som kommer, og de deltidsarbeidende er en sårt trengt arbeidskraftressurs. Også derfor har vi varslet i Soria Moria at vi skal gjøre mer i kampen mot ufrivillig deltid. Og vi har startet. Vi har sidestilt skift/turnus, vi har innført fortrinnsretten i arbeidsmiljøloven, og vi har senest i budsjettet for neste år satt av 25 mill. kr til lokale forsøk. Dette er viktige grep, og en veldig god start. Ufrivillig deltid har mange årsaker, og det krever derfor også en rekke løsninger. Det er viktig at vi nå evaluerer det vi har gjort, at vi ser på effektene av det vi har gjort, og så ser på hva vi kan gjøre videre. Likelønnsmeldingen omtaler selvsagt problemstillingen, og vi varsler at vi kommer tilbake med vurdering av nye tiltak i arbeidsmiljømeldingen som legges fram til våren. Det er altså et viktig arbeid vi nå skal i gang med. Når vi går inn i det arbeidet, skal vi selvsagt vurdere de krav vi vet at mange miljøer, deriblant fagbevegelsen, lenge har stilt, og det de peker på av mulige løsninger. Videre blir det viktig å se på f.eks. kravet om lovfestet rett til heltid, som for oss alle er godt kjent, og muligheten for å innføre lovpålagt plikt for arbeidsgiver til jevnlig å drøfte bruk av deltid med tillitsvalgte. Når vi vet så mye om at deltidsansatte kvinner ikke når fram med kravene sine om utvidet stilling, må vi også vurdere å snu prinsippet i arbeidsmiljøloven slik at det blir arbeidsgiver som sitter med bevisbyrden når det ikke er mulighet for høyere stilling. Vi bør se på muligheten for å utvide ordningen med regionale verneombud, og vi kan også se på om det kan gjøres mindre økonomisk lukrativt for arbeidsgiver å bruke mye deltidsansatte. Det finnes altså mange konkrete krav og kreative forslag på bordet som kan hjelpe oss i kampen mot ufrivillig deltid. Disse skal vi selvsagt ta med oss videre og vurdere skikkelig. Jeg ser fram til å få flere gode forslag om hvordan vi kan bekjempe ufrivillig deltid i debatten i dag, og også i den videre debatten som nå skal gå. Det er viktig at det satses bredt på generelle likestillingstiltak slik at vi også endrer holdninger – holdninger som fortsatt gjør at kvinner i dag må ta til takke med dårligere arbeidsvilkår enn det menn må. Det kan vi ikke lenger leve med.