Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-06-12:
Jeg mener det innebærer en rimelig spesiell statsskikk at statsråden nå i Stortinget unnlater å svare på ett av de aller viktigste spørsmål i forhold til den reformen som regjeringspartiene og Fremskrittspartiet faktisk har samlet seg om, at man ikke vil svare på viktige spørsmål i forhold til dette fordi opposisjonen ikke har stilt spørsmål i komiteen om det. Slik skal det ikke være. Det må nettopp være et alvorlig anslag mot dette at de som står bak et forslag som er et rimelig banebrytende forslag – og som faktisk strider mot det den samme regjeringa har skrevet i stortingsmeldinga om at dette vil ha en vesentlig kostnadsside, men at sentraliseringa også vil få betydning i forhold til kompetanseoppbygginga – ikke kan gi oss svar. I så måte har representanten Thorkildsen pekt på det som er akilleshælen i denne saken. Da er det ikke plikten til opposisjonen med hensyn til å stille spørsmål i komiteen det handler om, men plikten til Regjeringa og plikten til dem som danner flertall for det hele, å svare på spørsmål om konsekvensen av dette, nettopp før vi vedtar det her i Stortinget. Det er heller ikke slik som representanten Marthinsen antyder i sine innlegg, at han og Kristelig Folkeparti holder seg til Regjeringa og ikke vender ryggen til Regjeringa. Jeg opplever nettopp at Kristelig Folkeparti vender ryggen til Regjeringas skisse. Man går bort fra det som lå i stortingsmeldinga fra Regjeringas side, og støtter seg til en sentralisering, slik at her må man virkelig trå varsomt i forhold til en såpass viktig reform. Tinglysingen er viktig. Tinglysingen er ikke til å eksperimentere med, men flertallsinnstillinga er blitt uklar, og det kan bli et usikkert eksperiment. Slik innstillinga er å forstå, åpner den paradoksalt nok for mer byråkrati og tungvint organisering. Jeg er ikke sikker på om den ivaretar tinglysingstjenestens behov for kompetanse. Endelig skaper den en betydelig usikkerhet for de arbeidsplasser – helst kvinnelige – i distriktene som er knyttet til tjenesten. Det flertallet i realiteten gjør, er at man tar det som i dag er en velfungerende og lokal organisasjon, med en høy grad av service og kompetanse, og beslutter overføring til organer som har få forutsetninger for å kunne ivareta hensynet til rettssikkerhet, kvalitet og hurtighet på samme måte. Klart blir dette når flertallet på ett sted i innstillingen foreslår å opprette en sentral tinglysingsenhet, et annet sted forutsetter at man skal ha oppgaver knyttet til tinglysing på fylkeskartkontorene, og så endelig foreslår at oppgaver, herunder saksbehandlingsoppgaver, skal legges til kommunene. Hvor er egentlig Regjeringas budskap til Stortinget blitt av i denne saken? Mens andre talere har vært mest opptatt av hva tidligere regjeringer og andre partier tidligere har sagt, har det for Arbeiderpartiets del vært maktpåliggende å lete etter den strukturen som faktisk best tar vare på den opparbeidete kompetanse, både lokal kompetanse og rettslig kompetanse, som er nærmest brukeren, og som garanterer en sikker tjeneste. Mens kompetanse bygges opp, er det stor fare for at en rekke feil kan oppstå, med alvorlige følger for den enkelte og med betydelige erstatningsansvar, uten skyld for tinglysingen. I den grad det er riktig å tenke seg et sentralt tinglysingskontor med lokale skranker i kommuner eller tingretter, bør man stille noen spørsmål i forhold til dette. Ethvert tinglysingskontor, det være seg lokalt eller sentralt, er avhengig av nærhet til panteboka. Således er det nærmest ufattelig at flertallet nå ser ut til å peke på en løsning som gjør at det er behov for to sentrale enheter, én for panteboka, og én sentralt i Hønefoss. Hvorfor kunne ikke i det minste dette vært samlet på ett sted? Hvor er det blitt av Regjeringas krav til effektiv offentlig forvaltning? Hvor er det blitt av kravet til å ha minst mulig byråkrati? Og hvor er det blitt av kravet til å redusere offentlige utgifter og offentlige ansettelser utenfor prioriterte områder? Dette er i det minste å gå i motsatt retning av hva Sem-erklæringa inngir å ville satse på. Innstillinga, slik den nå er, reiser etter min mening flere spørsmål enn den gir svar, og den gir en blankofullmakt til Regjeringa. Slik blir en viktig utforming av en viktig offentlig tjeneste fjernet fra den politiske avgjørelse og debatt. De ansatte, brukerne og vi i Stortinget har krav på å få klarere beskjed. De som ønsker endring, har ansvar for å forklare hvor en skal. Statsråden har en plikt til å svare på de spørsmål som nå er reist om basale spørsmål vedrørende denne reformen. Etter Arbeiderpartiets oppfatning er de lokale domstoler, hvor det er meget habile saksbehandlere og nært samarbeid med dommere, i dag den beste løsningen i forhold til å ta vare på rettssikkerheten for brukerne. Domstolenes lokalisering er velegnet, for domstolene er i all hovedsak plassert i regionsentra, på et nivå som ligger mellom kommune- og fylkesnivå. Flertallets innstilling kan også få store konsekvenser for domstolsstrukturen. Den foreslåtte løsning må bety redusert funksjonærbehandling ved domstolene. En løsning som den eksisterende bidrar også til sårt tiltrengte arbeidsplasser i distriktene, med høy servicegrad nær brukerne. Er det ikke det vi ønsker, at offentlige arbeidsplasser skal ut av sentrale steder og plasseres nær brukerne? Mens statsråd Norman arbeider med å få statlige arbeidsplasser ut til flere distrikter, gjør man det motsatte her. Slik er innstillingen i dag blitt et skritt i gal retning, i den grad vi ser noen retning.