Jan Olav Olsen (Høyre), 2003-05-27:
Jeg vil først få takke komiteen for et konstruktivt og godt samarbeid og kreative og gode innspill i arbeidet med denne store og viktige saken. St.meld. nr. 7 for 2002-2003, Trusopplæring i ei ny tid, er en sak med vide perspektiver, kanskje videre perspektiver enn i de aller fleste saker vi behandler i denne salen. Meldingen er en reform for styrking og fornying av dåpsopplæringen i Den norske kirke, en ny satsing på trosopplæring. Det er svært gledelig at det er stor enighet i komiteen om ønsket om og nødvendigheten av at trosopplæringen blir styrket, at den blir fornyet, og at både Den norske kirke og øvrige tros- og livssynsorganisasjoner sikres midler for at dette skal lykkes. Gjennom 1 000 år har den kristne kulturarv gjennomsyret samfunnet vårt. Vi ser det i språket, i litteraturen. Vi ser det i musikk, i billedkunst og i våre samfunnsinstitusjoner. Dette er en verdifull tradisjon. Denne tradisjonen må videreføres, fornyes og konkretiseres. Hovedansvaret for dette må ligge hos Den norske kirke, som fremdeles har 86 pst. av befolkningen som medlemmer. Men skal Kirken lykkes, må den skaffes ressurser, gis rom, slik at dette viktige arbeidet – det viktigste arbeidet i Kirken – kan gis ny styrke og den nødvendige fornying. Meldingen legger rammer for at denne prioritering skal være mulig, og det er det stor tilslutning til i komiteen. En samlet komite understreker viktigheten av at barn og unge får opplæring i egen tro. Kunnskaper om og kjennskap til eget ståsted er nødvendig for å kunne utvikle egen identitet og for å kunne være trygg på egen identitet. En samlet komite understreker også at dette er særlig viktig i et samfunn med økende kulturelt og religiøst mangfold, slik som vårt. Nødvendigheten av og ønsket om en styrket og fornyet trosopplæring, slik det framkommer i meldingen, støttes altså av en samlet komite. Det er svært gledelig. 86 pst. av befolkningen er altså medlemmer av Den norske kirke. Vi har en bred folkekirke. Skal vi fortsatt ha det – og det ønsker vel de fleste av oss – må vi sørge for at barn og unge får kjennskap til hva Kirken står for, hva den lærer oss, og hva den har betydd for oss gjennom 1 000 år. Vi må sørge for at Kirken får mulighet til fortsatt å kunne være en bred folkekirke med innhold. En styrket og fornyet trosopplæring vil kunne gi denne muligheten. Regjeringen får støtte fra et bredt flertall i komiteen for de fleste punkter i meldingen, riktignok et varierende og skiftende flertall. Et bredt flertall konstaterer at styrking av trosopplæringen ikke skal føre til endringer når det gjelder KRL-fagets plass i skolen, verken i omfang eller innhold. Dette henger også sammen med komiteens støtte til Regjeringen om at trosopplæring ikke skal finne sted innenfor skolens ordinære undervisningstid. Jeg vil gjerne understreke at det aldri har vært antydet i forbindelse med denne saken at det skulle gis anledning til dette, men på grunn av den debatt som har vært, understrekes dette likevel i innstillingen. Komiteen er klar på at trosopplæring ikke skal skje innenfor undervisningstiden. Like klar er komiteen på at aktiviteten kan foregå i skolens lokaler utenom ordinær undervisningstid. Det primære vil være – ikke minst tror jeg at menighetene vil ønske det – at opplæringen skjer i egne lokaler, men det må gis anledning til å bruke skolelokaler. Jeg er svært glad for at flertallet i komiteen støtter dette. Mange steder i vårt mangfoldige land er skolen de eneste tenkelige lokaler, noen steder er skolen samtidig grendehus. Det ville etter min mening være meningsløst om ikke disse lokalene da kunne brukes til aktiviteter i menighetenes regi. Et viktig element i meldingen er likestilling mellom alle tros- og livssynsorganisasjoner. Bevilgninger til Den norske kirke på dette området vil føre til at tilsvarende beløp pr. medlem også tilføres andre tros- og livssynsorganisasjoner. Dette framkommer både av lov av 13. juni 1969 om trudomssamfunn og ymist anna samt av lov av 12. juni 1981 om tilskott til livssynssamfunn. Det er noe overraskende og forbausende at et mindretall i komiteen, Fremskrittspartiet og representanten Simonsen, tolker lovverket slik at andre organisasjoner ikke skal få bevilgninger. Å kalle trosopplæring en særoppgave, slik mindretallet gjør, synes for meg svært søkt. Trosopplæring er jo menighetenes hovedoppgave! Komiteen støtter også departementet i at kommunene ikke skal pålegges nye utgiftsplikter i forbindelse med reformen, fullfinansiering må skje gjennom statlige bevilgninger. Det gjelder også de utgifter som følger av at andre livssynsorganisasjoner skal få tilsvarende økning. Også her må midlene bevilges over de årlige statsbudsjetter. Samtidig er komiteens flertall klar på at den økonomiske ramme på 250 mill. kr er å betrakte som en norm og en ramme for omfanget. Bevilgningene skal gis i de årlige budsjetter innenfor en samlet vurdering. Komiteens flertall støtter også Regjeringen i at forsøks- og utviklingsarbeidet de første fem årene organiseres som et prosjekt. Vi mener at argumentene for dette er gode. Felles strategi kan utvikles, det vil bli tilrettelagt for samordning av de ulike oppgaver og tiltak, og arbeidet vil få en god regional og lokal forankring. Komiteen har vært svært opptatt av at trosopplæringen skal forankres lokalt, og at det må gis rom for lokal tilpasning og fleksibilitet. Personlig mener jeg at dette er en forutsetning for å lykkes. Komiteens flertall er klar på vektlegging av lokal forankring, lokal tilpasning og fleksibilitet. I forhold til meldingen vektlegger vi dette punktet sterkere. Dette er ikke snakk om undervisning i skoleforstand. Dette er ikke skolepedagogikk, klasseromsundervisning og timetelling. 315 timer er en dimensjoneringsnorm, ikke et timetall som skal telles, og som det enkelte barn skal ha. Trosopplæringen må være tydelig på hele mennesket og på ulike sanser og sider ved liv og livsytringer. Kunnskap om og kjennskap til egen tro skal appellere både til hjerne og hjerte. Lokal kreativitet, lokal idérikdom og lokal evne til pedagogisk nytenkning utfordres. Nøkkelen til å lykkes ligger her. I tråd med komiteens sterke vektlegging på lokal forankring støtter komiteen ikke forslaget om å opprette prosjektlederstillinger på bispedømmenivå. Vi mener at satsingen, både økonomisk og i form av stillinger, skal skje i den enkelte menighet. Komiteens flertall ønsker at departementet kommer tilbake til Stortinget med forslag om endring av kirkeloven § 36. Denne paragrafen gir anledning til at konfirmasjonsundervisning kan skje i ordinær undervisningstid. Siden trosopplæring ikke skal skje i ordinær undervisningstid og konfirmasjonsundervisningen er en del av trosopplæringen, finner vi det nødvendig at § 36 vurderes på nytt. Jeg viser til komiteens tilråding i romertallsvedtak I, og ber om å få rette en feil her. Komiteens tilråding i romertallsvedtak I skal lyde: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag til endring av § 36 i lov 7. juni 1996 nr. 31 om Den norske kirke.» På ett punkt kommer regjeringspartiene sammen med Senterpartiet i mindretall. Det gjelder forholdet til skolefritidsordningen. Flertallet mener at trosopplæring ikke skal gjennomføres i åpningstiden for skolefritidsordningen. Jeg må innrømme at dette forbauser meg. Skolefritidsordningen startet opp på 1990-tallet med et ønske om at barna som deltok i ordningen, skulle få tilbud om ulike kulturaktiviteter innenfor ordningen. Mange er de lag og foreninger som rundt om i vårt land har tilbud til barna i skolefritidsordningen. Også menigheter og andre livssynsorganisasjoner har gitt sine tilbud. Nå skal plutselig menighetene og andre som driver med trosopplæring, ut, mens alle andre skal kunne fortsette. Dette er forbausende. Jeg makter ikke å se den uheldige sammenblanding flertallet påstår dette vil medføre. Her er det snakk om at barna kan delta i aktiviteter på frivillig basis gjennom avtaler inngått mellom den enkelte menighet og den lokale ordning. Det bør være en målsetting at aktivitetstilbudet skal være så bredt som mulig. Å nekte tros- og livssynsorganisasjoner, blant disse menigheter i Den norske kirke, å gi et slikt tilbud innenfor ordningen er innsnevrende og beklagelig. Fra Høyres og de andre regjeringspartienes side er vi glade for den innstillingen som nå foreligger, og for det brede flertall som står bak den på de fleste punkter. Jeg er likevel forbauset over at ikke Fremskrittspartiet er med i flertallet. Fra vår side ville det ha vært ønskelig. Det har ikke stått på viljen. Men alle som leser innstillingen, vil se at utgangspunktene har vært svært ulike, selv med enighet om både målsettinger og visjoner. For oss har det vært viktig å gi Kirken mulighet til å komme i gang nå, ved at Stortinget gir de nødvendige rammebetingelser, gir Kirken mulighet til å utvikle det gode tilbud. Vi er ikke villig til å vente på brukerundersøkelser som måtte bli undersøkelser om interesse i forhold til et produkt som ennå ikke er utviklet, og som ingen vet innholdet i. Forsøksperioden er jo nettopp Kirkens og andre organisasjoners gylne mulighet til å utarbeide dette gode tilbud. Da var det i denne saken enklere å finne et felles ståsted med Arbeiderpartiet – og særlig med SV. Nå ligger utfordringen hos Kirken og hos den enkelte menighet. Utfordringen ligger i å utarbeide det gode opplegg for en trosopplæring som favner bredt og får oppslutning fra større grupper enn dem som nå søker seg til menighetenes barne- og ungdomsarbeid. Skal det være mulig å følge opp med de ønskede bevilgninger i årene som kommer, er det en forutsetning at Kirken lykkes i å gi trosopplæringen lokal forankring, nå bredt, og gi opplæringen et innhold som appellerer til hjerte og hjerne hos de mange barn og unge. Først da får vi en styrket og fornyet trosopplæring. Til slutt viser jeg til rettelsen i tilrådingen til romertallsvedtak I.