Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2008-04-04:
Som flere har sagt: Sosialhjelp er i utgangpunktet en midlertidig inntektssikring. Men realiteten er at for mange er blitt langtidsmottakere og dermed har sosialhjelp som grunnlag for sitt livsopphold - mer eller mindre permanent. Så har det også vært vist til at vi nå har under gjennomføring en svært viktig reform som griper inn i dette, nemlig ordningen med kvalifiseringsprogram. Det er, opplever jeg, det viktigste grepet i forhold til den debatten vi her har om hvordan vi skal normere sosialhjelp. Vi går inn og møter de personene som på en måte har vært hovedargumentet for å normere sosialhjelpen, nemlig langtidsmottakere av sosialhjelp, med et eget program, kvalifiseringsprogrammet, som skal føre fram til arbeid eller utdanning - eventuelt varig trygd. Jeg vil advare mot at vi gjør kvalifiseringsprogrammet til noe vi sier er en plikt. I dag har vi sagt at det skal være en rett som gir plikt til å gå inn i et kvalifiseringsopplegg, altså en rett til stønad og en plikt til kvalifisering. Jeg er redd for at vi sier at dette er et ordinært løp for en gruppe mennesker. Da blir det lett til at dette også går inn i det systemet hvor vi sier at slik er det, og at individtilpassingen og motivasjonsfasen blir så dårlig at det blir å bruke mange penger til liten nytte i forhold til det som kommer ut av det. Det er viktig at det er motiverte deltakere i kvalifiseringsprogrammet når vi setter inn så tunge ressurser i det. Senterpartiet mener ikke at vi skal statliggjøre sosialhjelpen. Representanten Svendsen viste til at det viktige her er å få likebehandling. Jeg lurer på om ikke det viktigste kanskje er en individuell behandling av sosialhjelpsmottakere, at en ser hver enkelt og klarer å gi tjenester og tilbud som er tilpasset den enkeltes behov og den enkeltes livssituasjon spesielt, fordi dette er forutsatt å skulle være av midlertidig karakter. Jeg er nok også av den oppfatning at en statliggjøring av sosialhjelp og dermed overføring av alt det som er NAV-kontorenes oppgave, til staten vil være et feilgrep. Jeg tror at dette bør være et samspill mellom stat og kommune. Det er forferdelig krevende i dag - stakkars dem, hadde jeg nær sagt, som skal håndtere det. Men det er ganske viktig at kommunene ikke blir trukket ut av noe av det som er det grunnleggende i velferdsforvaltningen, nemlig å se individene og hjelpe de svakeste; det vil jeg være sterkt negativ til. Statlig sosialhjelp er ikke løsningen. Som representanten Woie Duesund viste til, er det tross alt åtte av ti kommuner som nå følger veiledende statlig norm. To av ti gjør det ikke. Mange av dem ligger under veiledende statlig norm, men noen ligger også over. Det er positivt at fokusering på veiledende statlig norm har ført til at flere og flere tilpasser seg den. Jeg forstår ikke at ikke alle kommuner i hvert fall passer på å ligge på det nivået, for det å ha negativt fokus på sin kommune både gjennom medier og fra innbyggere fordi kommunen ligger under veiledende nivå, når den i realiteten kanskje har utbetalinger minst på samme nivå, kan da ikke være bryet verdt. Jeg er redd for at for mange kommunepolitikere går for lite inn i hva som er grunnlaget for utmåling av sosialhjelp, og overlater dette til administrasjonen. Så jeg utfordrer våre ordførere - hadde jeg nær sagt - ved å si at dette må dere ta tak i selv og sørge for at dere kommer i en posisjon hvor dere kan forsvare det som gjøres kommunalt. Noe vi ikke er tjent med, og noe som er uverdig i dette, er sosialhjelpsmottakeres pendling mellom kommunene og dette at kommunene vurderer fastsetting av normer etter hvilke normer nabokommunene har. Dette er noe av det vi må bort fra. Dette er det uverdige i den måten dagens sosialhjelpsordning gjennomføres på. Jeg tror faktisk at de løsninger som statsråden her har signalisert at han vil presentere for Stortinget neste år, er viktige i denne sammenhengen. Krav til kommunal kontroll, mulighet for Fylkesmannen til å føre tilsyn og ikke minst at det innføres en klarere klageadgang, vil føre dette i riktig retning. Jeg avviser ikke at vi skal ha en statlig minstenorm, men det er for så vidt ikke hovedproblemstillingen i denne sammenheng. Hovedproblemstillingen er å fokusere på hva som er situasjonen, at det er åpenhet om måten kommunene utøver denne tjenesten på, og at det skal være individuell behandling - men at den enkelte også i dette systemet skal ha rettigheter som skal kunne måles konkret.