Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-06-01:
La meg først få lov til å rette opp en feil i innstillingen på side 2, § 2, der den riktige ordlyden i § 2 skal være: «Arbeidstager har full frihet til å stå tilsluttet den fagforening han måtte ønske eller til å stå utenfor enhver fagforening». Spørsmålet om organisasjonsfrihet er ikke lovregulert i Norge. I slutten av forrige århundre krevde imidlertid arbeiderbevegelsen lovfesting av organisasjonsfriheten, dvs. retten til å organisere seg og å danne fagforeninger. Som et motkrav til dette ble det fra arbeidsgiverhold krevd at en eventuell lovregel også måtte omfatte retten til ikke å være organisert for å sikre, som det da het, «arbeidets frihet». Landsorganisasjonen gikk imot et slikt tillegg, som man anså som støtte til streikebrytervirksomhet, og det endte med at organisasjonsfriheten ikke ble lovregulert. Selv om problemstillingen fra tid til annen har vært politisk omstridt, har det gjennom alle år vært lagt til grunn at organisasjonspliktklausuler, som omtales i Dokument nr. 8-forslaget fra forslagsstillerne, i arbeidsforhold ikke bryter med norsk rett. I praksis forekommer slike avtalebestemmelser i arbeiderforetak, mens Hovedavtalen mellom Landsorganisasjonen og Næringslivets Hovedorganisasjon beskytter både retten til å være organisert og til å være uorganisert. Arbeidsrettsrådets innstilling av 20. januar 1966 om organisasjonsrett, organisasjonstvang og organisasjonsmonopol i norsk arbeidsliv konkluderer med at det ikke var grunnlag for å gjøre endringer i gjeldende rett på dette området. Spørsmålet ble deretter forelagt Stortinget gjennom St.meld. nr. 24 for 1975-76, som fulgte Arbeidsrettsrådets innstilling, og det må ut fra dette legges til grunn at så vel Arbeidsrettsrådet som Stortinget har lagt til grunn at organisasjonspliktklausuler er forenlig med norsk rett. Ved opphevelsen av lex Askim i 1978 syntes også Stortinget å bygge på dette. Det fremgår av stortingsforhandlingene og argumentasjonen at opphevelsen vil bety innføring av organisasjonsplikt for arbeidsledere som ansettes i kooperasjonen. Senest i 1996 uttalte statssekretæren i Kommunal- og arbeidsdepartementet at organisasjonspliktklausuler i arbeidsforhold ikke er i strid med norsk rett. Også tidligere formann i Arbeidsretten, professor Kristen Andersen, uttaler klart i «Fra arbeidslivets rett», side 151, at det i prinsippet er rettslig uangripelig å avtale organisasjonsplikt. Det samme synspunktet må kunne utledes av Stein Evjus bok «Organisasjonsfrihet, tariffavtaler og streik» fra 1982, mens professor Jakhelln synes å ha et noe annet syn, som også knyttes til arbeidsmiljøloven § 55 A. Arbeidsmiljøloven § 55 A setter forbud mot å spørre om søkernes forhold til medlemskap i fagforeninger bl.a. Selv om unntaksbestemmelsene fra § 55 A ikke skulle være aktuelle, kan bestemmelsene ikke påberopes som grunnlag for å hevde at organisasjonspliktklausuler ikke er rettmessige. Organisasjonspliktklausulen kan gjennomføres ved at søkerne uten å bli spurt om organisasjonsforhold gis orientering om at det gjelder organisasjonsplikt i bedriften, og at dette er et vilkår for å være ansatt. Hva så med forholdet til folkeretten? ILOs konvensjoner beskytter kun den positive organisasjonsfrihet. Det er dermed udiskutabelt at spørsmålet om den negative organisasjonsfrihet ikke har dekning i ILOs regler, jf. ILO-konvensjoner nr. 87 og 98. Det er særlig med basis i Den europeiske menneskerettskonvensjons § 11 at det i den senere tid er blitt reist spørsmål om organisasjonspliktklausuler er rettmessige. Fra juridisk hold er det først og fremst professor Jakhelln som påberoper seg denne konvensjon som grunnlag for å hevde at organisasjonspliktklausuler er rettsstridige. Tre avgjørelser i Den europeiske menneskerettighetsdomstolen er av særlig interesse. Den første avgjørelse er fra 1981, den såkalte British Rail-dommen. Dommen innebærer at organisasjonspliktklausuler ikke kan gjennomføres i forhold til arbeidstakere som var ansatt før organisasjonsplikten ble klausulert. Det er i samsvar med norsk rettsoppfatning. Dommen gir ikke grunnlag for det syn at organisasjonspliktklausuler generelt sett er rettsstridige. I en dom fra 1993 har domstolen underkjent en organisasjonspliktklausul på Island. Forholdet var at myndighetene som vilkår for å innvilge drosjeløyve forlangte at søkeren skulle stå tilsluttet organisasjonen. Da det dreide seg om myndighetsutøvelse i forhold til næringsvirksomhet, er ikke saken direkte overførbar til organisasjonsklausuler i arbeidslivet. Derimot er dommen interessant i relasjon til organisasjonsklausuler i næringslivet. Den siste saken, fra 1996, gjaldt arbeidskamp, den såkalte Gustafsson mot Sverige. En bedriftsleder avviste å undertegne tariffavtale og ble utsatt for arbeidskamptiltak. Han påberopte seg den frie organisasjonsretten og hevdet at staten hadde plikt til å gripe inn for å beskytte ham. Domstolen kom til at staten ikke hadde plikt til å gripe inn. Til slutt: Grunnloven fikk i 1994 en ny § 110 c, som pålegger statens myndigheter å respektere og sikre menneskerettighetene, og sier at nærmere bestemmelser om å gjennomføre traktater om dette fastsettes ved lov. Dette er fulgt opp gjennom Odelstingets behandling av Innst. O. nr. 51, jf. Ot.prp. nr. 3 for 1998-99. Jeg vil dermed anbefale innstillingen.