Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2008-02-07:
Etter 11. september 2001 er kampen mot terrorisme blitt et dominerende tema i internasjonal politikk - i den grad at det styrer mange av de øvrige utenrikspolitiske prioriteringene. Denne kampen krever betydelige ressurser. Som et eksempel ble det oppgitt i forbindelse med president Bushs siste «State of the Union»-tale at krigen i Afghanistan og i Irak etter 11. september 2001 har kostet USA 3 700 milliarder NOK i ekstrabevilgninger. Bekjempelse av terrorisme anses som en hovedbegrunnelse for begge. Det medgår også betydelige midler til å føre denne kampen på mange andre arenaer. Det dreier seg om overvåking for å hindre konkrete nye terrorhandlinger, lokalisering av nettverk samt oppsporing og tetting av finansielle kilder. Disse aktivitetene har i flere år fått betydelig oppmerksomhet. Det er atskillig mindre fokus på årsakene til at terroristnettverk kan rekruttere så mange til ekstreme og fatale handlinger. I det følgende ser jeg bort fra den terrorismen vi kjenner som geografisk avgrenset og sprunget ut av helt konkrete og lokale motsetninger og konflikter. Mitt tema er den grenseoverskridende, globaliserte terrorismen. Datert 9. februar 2007 - altså for ett år siden - foreligger fra Europaparlamentet en «Draft report on a proposal for a European Parliament recommendation to the Council on the factors favouring support for terrorism and the recruitment of terrorists». Her omtales det at kampen mot terrorisme må omfatte voldelig radikalisering som et kjerneelement i EUs utenrikspolitikk, naboskapspolitikk og utviklingshjelp. EU-dokumentet omtaler hvor nødvendig det er å møte terrorisme med en global strategi, som må omfatte både kampen mot den enkelte terrorist og terroristfenomenet som en helhet. Dessverre går ikke EU-rapporten dypere inn på de videre årsaksforholdene. Den nevner at det behøves en strategi for å nøytralisere radikaliseringen av enkeltindivider, men fastslår bare for øvrig at en vet lite om grunnen til radikaliseringen, og at det savnes ressurser til mer forskning på området. Heller ikke fra amerikanske myndigheter kjenner vi til dypere analyser på dette området. En debatt om disse forholdene er imidlertid helt avgjørende om vi sammen med våre allierte og andre demokratiske land skal lykkes i ikke bare å beskytte oss, men også langsiktig motvirke ny terrorisme. Oppmerksomheten er særlig rettet mot de arabiske landene og mot islamistiske grupper. En overflatisk betraktning om at folk i fattigdom og nød lett lar seg rekruttere til terrorisme, avvises av de fleste. Erfaring viser at terrorister ofte er velutdannet og til dels har god sosial og økonomisk bakgrunn. Marginalisering og stigmatisering av mennesker kan derimot ramme i alle samfunnslag. Når det skjer som generelle fenomen og gjelder store grupper eller hele folk, kan det forklare en allmenn motivasjon, som hos enkelte får ekstreme utslag. Det er utgangspunktet for min tilnærming. Jeg vil gi noen historiske eksempler, for å illustrere hvilke holdninger vi i Vesten over lang tid kan ha bidratt til å utvikle i nettopp de nevnte landene og folkegruppene. Det er eksempler som også kan forklare Osama bin Ladens utsagn på video få uker etter Twin Towers-episoden 11. september 2001, da han sa: «Vår islamske verden har fått smake den samme ydmykelsen og fornedrelsen i mer enn 80 år.» Mange i Vesten stusset nok på hva han mente med det - 80 år? Den muslimske verden derimot forstod trolig umiddelbart at han siktet til oppgjøret etter første verdenskrig. Hva skjedde? Det ottomanske riket valgte å støtte Tyskland i første verdenskrig, trolig fordi tyskerne kjempet mot deres egen gamle fiende Russland. Da krigen snudde i favør av de allierte i 1916, ble det fremforhandlet en hemmelig avtale mellom britene og franskmennene ved de to utenriksministrene, den såkalte Sykes-Picot-avtalen, om hvordan en ville dele det oppsmuldrende ottomanriket mellom seg. England fikk et enda fastere grep om Egypt, og tok kontroll over Palestina, Irak, flere gulfstater og det daværende Transjordan. Frankrike fikk Libanon og Syria. Avtalen var et løftebrudd i forhold til flere arabiske ledere, som hadde gått med de allierte mot ottomanene under løfte om selvstendighet etter krigen. Avtalen trakk også opp nye, rettlinjete grenser på kartet uten omtanke for religiøse, etniske, stammebetingede eller historiske forutsetninger. Resultatet ble selvsagt et virvar av små og store konflikter, samt en generell oppfatning av å være lurt og sveket til fordel for Vestens interesser. Det hører historien til at det var på denne tiden en ble klar over de betydelige oljeressursene i området. Jeg går frem til 1951. I Iran ble Mohammed Mossadegh valgt som den første demokratiske statsminister i landet, bl.a. på et program om å ta tilbake fra britene kontrollen over landets oljeressurser. Det førte til at britene med amerikansk støtte fikk kastet ham i 1953 og satte inn sjahens vestlig-orienterte styre. Den nyere historien kjenner vi også her i Vesten, men det er grunn til å tro at folk i Iran husker hele historien. Det tas sikkert også med i regnestykket når folk i regionen vurderer hva de egentlig forventer når Vesten i dag rettferdiggjør sine tiltak med behovet for å gjennomføre demokratiske reformer. Så går jeg til 1991. Det er i den første Golfkrigen. Vesten tror at Iraks befolkning bare venter på en anledning til å gjøre opprør mot diktatoren. Over invasjonsstyrkenes radio går det oppfordring til sjiaene i sør-Irak om å gjøre opprør mot Saddam Hussein, og de følger oppfordringen, trolig i tillit til at de vestlige styrkene ville støtte dem og rykke videre nordover. Resultatet ble en blodig represalie, men uten tiltak fra vestmaktene. Skal en undres over at tilliten fra de okkuperte var tynnslitt da de samme okkupantene kom tilbake i andre Golfkrig? Det er i det hele tatt mye å lære av historien. Britene møtte uro og opprør da de i henhold til avtalen av 1916 ville sette inn sine favoritter i statsledelsen i Irak. 7. august 1920 stod det en leder i «The Times» som like gjerne kunne vært skrevet i dag: «How much longer are valuable lives to be sacrificed in the vain endeavour to impose upon the Arab population an elaborate and expensive administration which they never asked for and do not want.» Det finnes mange flere eksempler, men jeg tror vi allerede kan øyne noen konklusjoner. De siste seks årene har gitt meg anledning til hyppig kontakt med folkevalgte i hele Midtøsten, gjennom formelle besøk, på konferanser, som foreleser og i arbeidsgrupper. Da blir en regelmessig konfrontert med påstanden om Vestens doble standarder og skjulte agenda. Det er forståelig ut fra de historiske erfaringene de har gjort med oss. Det er naivt å tro at de ikke husker historien. Det forklarer også hvorfor så mange har sympati med - og at noen lar seg rekruttere av - terroristnettverkene, hvis det er slik at ikke bare okkupasjon, men nettopp stigmatisering, marginalisering og ydmykelse stimulerer slik motivasjon. Og da er det kanskje særlig de med utdannelse og sosiale ressurser som lar seg provosere sterkest. Tiden er inne for å erkjenne forhistorien og å trekke lærdom av den. UNDPs «Arab Human Development Report» i 2003 viser at det også i disse landene er et flertall som ønsker demokrati. Øverst på listen står rettssikkerhet for den enkelte og hans/hennes familie samt et representativt styre hvor lederne er ansvarlige overfor dem de styrer. Det betyr ikke nødvendigvis demokratiske systemer som kopierer Vestens løsninger. Historien viser også hvor dypt det ligger i et folk å ha kontroll over eget land og dets naturressurser samt å oppleve at omverdenen har respekt og toleranse for dets kultur, levemåte og egenart. For landene i vest vil dette bli en krevende oppgave. Her må en kombinere kortsiktig realpolitikk med langsiktig idealpolitikk. På bakgrunn av en åpen erkjennelse av de historiske forhold gjelder det å finne en balanse mellom nå-tiltakene som skal beskytte oss mot ekstremistene, og en styrket satsing på en langsiktig politikk der en systematisk bidrar til at moderate og reformvillige krefter i de samme landene får utvikle seg på egne premisser, og hvor det gjensidig arbeides bevisst med å fremme toleranse. Spørsmålet jeg reiser, er: Er vi villige til å reise slike problemstillinger innenfor rammen av det nære og forpliktende samarbeidet vi fortsatt ønsker og skal ha med våre allierte?