Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-04-04:
To betraktninger, først en historisk: Vi har i Norge handlingsplaner mot vold i nære relasjoner, uten at vi mener - og ingen av oss mener det - at det er vold i alle norske hjem. Vi må bare innrømme at det tok lang tid fra krisesentrene møtte dette til myndighetene lagde den første handlingsplanen, som jeg var med på, veldig lang tid - lang tid fra vitnene sa det. Det er slik at samfunnet ofte har fenomen rundt seg. På den tiden da jeg vokste opp, og på den tiden jeg ble utdannet som sosialarbeider, var det ingenting da jeg lærte om de Castbergske barnelovene, som fortalte meg noe som helst om det som er temaet her i dag. Det er ofte en forsinkelse i samfunnets innsikt. Det er ikke noen bebreidelse mot noen, det er slik. Av og til er det slik at mennesker av forskjellige grunner liten eller ingen stemme har, ikke fordi de ikke kan tale, men fordi de finner det vanskelig å finne kanalene. Jeg har kun hatt ett anliggende her. På samme måte som jeg i mitt liv har hørt på kvinner som har vært utsatt for kjønnslemlestelse, tvangsekteskap, trafficking, vold i nære relasjoner, bare for å si det slik, og ikke har generalisert, men prøvd å finne svar og virkemidler, er det med samme lytteevne jeg har prøvd å lytte til noen som jeg har truffet i forbindelse med denne saken. Jeg mener selvfølgelig ikke at dette gjelder alle adopterte, men det gjelder denne delen av norsk historie på et bestemt tidspunkt. Så har det gjort et inntrykk på meg, og derfor drog jeg fram tilfellene, at det er noen ting som ofte varer lenge, selv om vi gjerne vil at det skal være annerledes. Det andre punktet er at jeg synes at statsråden allerede i den første runden og i den lille replikkvekslingen vi da hadde, gav en åpning for noe som jeg synes var ryddig og seriøst. Det er: Når du gjennomgår norsk adopsjonshistorie og berører sensitive ting, er det fullt mulig å la noen vitner tale. La meg minne om at noe av det mest taushetsbelagte vi har hatt, er norsk etterretning - det vet jeg litt om. Vi har altså laget en norsk etterretningshistorie fra 1914 til 1997 som ganske detaljert berører en del ikke helt heroiske deler av norsk historie. Jeg skal ikke bruke tid på det nå. Men la meg si det slik at det har vært til ettertanke, og det har også vært til noe trøst for dem som har vært utsatt for noe. Jeg har full tillit til at statsråd Huitfeldt her vil finne en arbeidsform og en måte som gjør at det som skal trekkes ut av klokskap, blir klokt, og at vitner som har lyst til å fortelle en historie på en ryddig måte, kan få gjort det. Jeg tror det er en måte å sørge for at noen får en stemme på, og så vil det bli de stemmene som taler for seg. Så er jeg helt enig med andre representanter i at vil man gå videre med noe som handler om økonomi, får det bli en annen sak enn denne interpellasjonen som jeg har hatt her i dag. Men det er altså mitt livs erfaring at det hender at du lever i din samtid, og du kjenner ikke din historie. Det hender at du får lærebøker, og du kjenner ikke din historie, men så dukker den voldsomt opp, og da skal man sortere det. Jeg er glad for at det har vært mulig å bruke stortingssalen til en slik samtale. Jeg bruker det ordet om debatten her i dag.