Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Det tok 50 år før Grete Salomonsen Hynnekleiv orket å fortelle sin historie om sin oppvekst på den norske skolen i Japan. På NRKs Brennpunkt den 31. mars forteller hun om seksuelle overgrep som foregikk på skolen. Det er en historie som det ikke går an å unngå å bli berørt av. Læreren – i dette tilfellet òg rektor – forgrep seg på flere av elevene på skolen. Han ble aldri dømt. Grete er dessverre ikke alene om å oppleve overgrep og omsorgssvikt på norske skoler i utlandet. I årenes løp har mange norske skoler vært i drift i utlandet. Fylkesmannen i Oslo og Akershus har vært og er tilsynsmyndighet på skolene. Det er skoler som eies av misjonsorganisasjoner, norske bedrifter eller foreldre. Flere tusen barn har fått sin grunnskoleutdanning på disse skolene. Det er barn av forretningsfolk, forskere, ambassadepersonell og misjonærer. Norske myndigheter har godkjent disse skolene, gitt dem støtte over statsbudsjettet, og de har hatt tilsynsansvar. Det kan se ut som om dette tilsynsansvaret har sviktet. Kristelig Folkeparti mener at det er rimelig at ofre for overgrep og omsorgssvikt ved disse skolene bør kunne komme innunder Stortingets rettferdsvederlagsordning. Jeg mener at i behandlingen av denne saken i komiteen har ført oss et viktig skritt i rett retning, og jeg vil benytte anledningen til å takke både saksordføreren og komiteen for å ha tatt denne saken veldig seriøst. Alle partier på Stortinget støtter nå en gjennomgang av den allerede eksisterende erstatningsordningen for barnehjemsbarn, og at den gruppen som har gått på norske skoler i utlandet, skal vurderes tatt inn i ordningen. Jeg mener også at komiteen går langt i å antyde et statlig ansvar overfor disse barna som har gått på offentlig godkjente skoler i utlandet. Kristelig Folkeparti mener at det er klart at norske myndigheter har et ansvar, og at barn fra de norske skolene i utlandet som har vært utsatt for omsorgssvikt eller overgrep, må komme innunder Stortingets rettferdsvederlagsordning. Norske misjonsorganisasjoner har i over 50 år hatt flere skoler i drift på flere kontinent. Det at vi fastslår statens ansvar, fritar ikke disse organisasjonene for ansvar. For noen måneder siden ble det sendt ut en spørreundersøkelse til 2 500 tidligere elever i alderen 18 til 90 år. Resultatet av denne undersøkelsen skal offentliggjøres i en rapport i september. Dette vil gi verdifull informasjon om oppvekstvilkårene til barn som bodde på skolene. Det vil også kunne være en del av ytterligere saksopplysninger som komiteen etterlyser for å kunne vurdere om denne gruppen skal inngå i rettferdsvederlagsordningen. Skal det faktum at disse barna gikk sin grunnskole i utlandet, frata dem retten til et oppgjør? Deres situasjon er ikke lik barnehjemsbarnas situasjon, for disse barna hadde foreldre som, sammen med organisasjonene, bidrog til et system hvor man sendte barn bort på skole. I mange tilfeller ble barn helt ned i seksårsalderen sendt på skole langt borte – gjerne dagsreiser borte. En eller to ganger i året fikk barna dra hjem på besøk til mor og far. I mellomtiden var det personell på skolen som hadde den daglige omsorgen for barna. I flere tilfeller sviktet dette systemet totalt når det gav rom for at overgrep og omsorgssvikt kunne finne sted. Organisasjonene må ta et moralsk ansvar for det som skjedde. En erstatning gjennom Stortingets rettferdsvederlagsordning, som Kristelig Folkeparti anbefaler, vil aldri kunne dekke de menneskelige kostnadene ved et overgrep. Det vil aldri kunne gjøre opp for sviket. Det vil like fullt gi et etterlengtet håndtrykk til dem det gjelder: Vi tror deg. Vi beklager på vegne av fellesskapet. Ved å innlemme denne gruppen kan vi reparere noe fra fortiden og bidra til en bedre framtid for de berørte. Denne saken handler om samfunnet og staten vil ta sin del av ansvaret for at overgrep kunne finne sted.