Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-06-07:
Den 20. april eksploderte oljeriggen «Deepwater Horizon» og sank i Mexicogolfen. Riggen var operert av BP og var i full gang med å bore en oljebrønn på 1 544 meters dyp på Macondo-feltet i Mexicogolfen. Eksplosjonen på riggen krevde elleve menneskeliv og ble starten på en oljekatastrofe verden ikke har sett maken til – og heller ennå ikke har sett utfallet av. Den første tiden etter at ulykken inntraff, opplyste BP at brønnen lekket ca. 5 000 fat olje per dag. Anslagene viste seg å være altfor lave, og BP ble tidlig beskyldt for å prøve å dysse ned omfanget av katastrofen. De siste oppdaterte opplysningene tyder på at lekkasjen er tre–fire ganger større. Daglig lekker det 15 000–20 000 fat olje rett ut i sjøen, eller nærmere 3 mill. liter. Det vi har vært vitne til siden, er en tragisk demonstrasjon av nærmest total maktesløshet fra aktørenes side. Jeg har reist denne interpellasjonen fordi også vi må trekke lærdommer av det som skjer i Mexicogolfen. BP har så langt gjort flere forsøk på å stanse oljelekkasjen. Selskapet har forsøkt å stenge sikkerhetsventilen, senke en såkalt «top hat» over utslippsstedet for å fange opp oljen, drepe brønnen med oljeslam og til sist å kutte stigerøret og koble seg på rørstussen. I går kveld kom de første meldingene om at man kan ha lyktes med å stanse en del av utslippet. De viktigste tiltakene som for øvrig er satt i gang, er boring av to avlastningsbrønner som vil trykkavlaste brønnen og få den under kontroll. Boringene ble startet 2. og 16. mai, men operasjonen tar fra tre til seks måneder. Dersom man ikke lykkes med det man er i gang med nå – eller andre tiltak – kan utslippene fortsette fram til august–september. BP har i ettertid erkjent at selskapet ikke hadde beredskap mot oljelekkasjer på dypt vann. BP-sjef Tony Hayward uttalte nylig følgende til avisen Financial Times: Det er ingen tvil om at vi ikke hadde de verktøyene man trenger til en sånn aksjon. Ingen er i dag i stand til å forutsi de langsiktige konsekvensene utslippene fra ulykken har forårsaket. Oppryddingen av oljesølet pågår for fullt langs strendene og våtmarksområdene i de rammede delstatene. Et forskningssenter offentliggjorde torsdag i forrige uke datasimuleringer som viser at oljen kan runde sørspissen av Florida og ramme strendene langs vestkysten av delstaten. Deretter kan oljen spre seg til hele østkysten av USA og Atlanterhavet innen få måneder. Et tynt oljelag og baller med olje vasket på fredag opp på de hvite strendene i Pensacola, lengst vest i Florida. Minst 200 km av Louisianas sårbare kystlinje er allerede kraftig rammet, og stadig flere fugler og dyr blir funnet i hjelpeløs tilstand i sjøen eller i sumpene. Ikke minst rammes fiskeriene i golfen, som står for 15 pst. av USAs sjømatproduksjon. Oljekatastrofen i Mexicogolfen blir nå kalt Obamas «Katrina». Det politiske spillet, og ikke minst de ansvarlige selskapenes ansvarsfraskrivelse og forsøk på å skylde på hverandre, har vært et sørgelig skue. Under en høring i den amerikanske kongressen 11. mai la sjefene for BP, Transocean og Halliburton skylden for ulykken på hverandre. Amerikanske myndigheter har plassert ansvaret hos operatøren BP og har sendt en regning på 69 mill. dollar til BP for å dekke utgiftene som myndighetene hittil har hatt. BP har fått en frist til 1. juli med å betale. President Obama har høstet kritikk for å komme for sent på banen, spesielt i forhold til oljevern og opprydding. Mot slutten av mai kom presidenten med flengende kritikk av byråkratene i Minerals Management Service, som har ansvaret for tildeling av lisenser og kontroll av oljeselskapene. Presidenten varslet en storstilt opprydding i administrasjonen. Han har også nedlagt et midlertidig forbud mot leteboring på dypt vann fram til 2011. Moratoriet får bl.a. konsekvenser for Statoil, som har 448 lisenser i Mexicogolfen. De fleste av disse lisensene ligger på dypt vann. Statoil er allerede i gang med en boring på 2 000 meters dyp. Oljekatastrofen i Mexicogolfen er et kraftig varsko om hvilken risiko som knytter seg til å drive oljeutvinning under havbunnen. 70 pst. av jordens overflate er dekket av hav og sjø, og utslipp sprer seg raskt med havstrømmene over store områder. Selv de største teknologioptimistene har fått noe å tenke på etter ulykken i Mexicogolfen. De som kjemper for en rask åpning for oljeleting i våre mest sårbare kystnære gyteområder for fisk, har en tøff jobb foran seg etter det som har skjedd i Mexicogolfen de siste seks ukene. Katastrofen er også en kraftig vekker for oljenasjonen Norge, som har drevet oljeutvinning på kontinentalsokkelen i over 30 år. Mye tyder på at Norge er kommet lengre enn USA når det gjelder styring og kontroll over oljeaktiviteten og krav til sikkerhet. Når USA nå splitter opp Minerals Management Service og strammer grepet om oljeindustrien, ser de bl.a. til Norge og ønsker å lære av hvordan vi har valgt å organisere virksomheten. Det er grunn til å være stolt over det. Norsk oljehistorie er en ganske enestående suksesshistorie. Men den maktesløshet vi har sett de siste ukene, forteller oss med all mulig tydelighet at vi er ikke usårbare. Det trengs bare en stor oljekatastrofe for å endre på dette bildet. De fleste av oss husker Bravo-utblåsningen og «Alexander Kielland»-ulykken i den tidlige fasen av norsk oljehistorie. Også senere har det vært nære på ved flere anledninger. Parallelt med ulykken i Mexicogolfen, og i skyggen av oppmerksomheten, ble Gullfaks C-plattformen evakuert 19. mai etter fare for gassutblåsning som følge av trykkforandring i en brønn. Det tok Statoil en uke å få kontroll over trykksituasjonen i brønnen. Dette er det tredje tilfellet av alvorlige hendelser på under et halvt år ved Gullfaks C-plattformen. Alle episodene har skjedd i den samme brønnen. Siste tilfellet var lille julaften. Den episoden ble karakterisert av Petroleumstilsynet som den mest alvorlige hendelsen på norsk sokkel i 2009. Den siste episoden blir betegnet som mer alvorlig. Petroleumsaktiviteten på norsk sokkel er i endring. De enkle brønnene er allerede blitt boret. Det som gjenstår, er vanskeligere brønner, mange av dem på dypt vann. Ønske om økt utvinningsgrad utfordrer også sikkerhetsmessig. Med unntak av Ormen Lange er de dypeste feltene på norsk sokkel på under 400 meters dyp. I årene framover går oljeselskapene mye dypere i norske farvann. Shell borer for øyeblikket på 1 300 meters dyp på Gro-feltet utenfor Helgelandskysten. Statoil har gjort funn på Luva-feltet vest for Sandnessjøen som ligger om lag like dypt. Boring på dypt vann stiller større krav både til boreteknologi og til beredskap i tilfelle noe skulle gå galt. Utvikling av ny teknologi er viktigere enn noen gang, men dessverre ser det ut til at teknologiutviklingen ikke har det samme trykket som før. Ifølge Teknisk Ukeblad nr. 20 for i år er det flere år siden det ble satt i gang en pilot på norsk sokkel. Dette bekymrer både Oljedirektoratet og Petroleumstilsynet. Bjørn Rasen i direktoratet uttaler følgende til bladet: «Vi er bekymret for at det er lenge siden sist det ble gjennomført pilotprosjekter. OD mener bransjen må satse mer på nye teknologier som kan øke utvinningen og bedre sikkerheten.» En form for boreteknologi som det forskes mye på, og som øker sikkerheten, er såkalt trykkbalansert boring. Foreløpig har den i liten grad blitt tatt i bruk på norsk sokkel. Miljøbevegelsen har på sin side krevd borestans på dypt vann også i Norge inntil årsakene bak katastrofen i Mexicogolfen er ferdig gransket. Oljeprofessor Øystein Noreng ved Handelshøyskolen BI støtter ifølge Dagens Næringsliv også et slikt krav. Jeg ønsker ikke for min del å konkludere på et slikt spørsmål. Jeg forventer imidlertid at fagmyndighetene vurderer dette nøye. I Aftenposten 3. juni avviste arbeidsministeren spørsmålet om borestans og viste til at Petroleumstilsynet har foretatt en konkret vurdering av Gro-boringen, og funnet at det ikke er grunnlag for å trekke tilsvarende konklusjon i Norge som i USA. Samme dag som ministeren var ute med dette budskapet i Aftenposten, arrangerte Petroleumstilsynet sin sikkerhetskonferanse «Alltid beredt?» om hvordan en skal trekke lærdom av store ulykker. Konferansen skulle opprinnelig markere at det er 30 år siden «Alexander Kielland»-ulykken, men fikk i siste liten en mer oppdatert profil. Stavanger Aftenblad dekket konferansen og trakk ut følgende sitat fra foredraget til tilsynsdirektør Magne Ognedal: «Kunne Deepwater Horizon skjedd i Norge og kunne Kielland skjedd igjen? Svaret på det er ja. Vi må ta innover oss at det er risiko knyttet til petroleumsvirksomhet. Risikobildet forsøker en å tegne i forvaltningsplanene. Det blir en politisk sak om det risikobildet er akseptabelt eller ei». Dette er jeg enig i. Fagmyndighetenes oppgave er å føre kontroll med virksomheten og klargjøre graden av risiko. Det er vår jobb som politikere å ta de endelige avgjørelsene. Katastrofen i Mexicogolfen har vist at oljevernberedskap til havs aldri kan bli noe annet enn et verktøy for skadereduksjon. Det finnes i dag ikke noe oljevernutstyr som gir sikkerhet for vern av sårbare naturområder i havet eller langs kysten. Det finnes heller ikke noe utstyr som er dimensjonert for å ta unna slike mengder olje som en virkelig oljekatastrofe innebærer. «Full City»-forliset utenfor Langesund i fjor sommer var en skikkelig demonstrasjon i så måte. Slik sett vil oljevernberedskapen aldri kunne bli god nok til å veie opp for den risikoen oljevirksomhet til havs under harde værforhold kan medføre. Det må vi politikere være oss bevisst også når vi skal ta stilling til eventuell åpning av nye områder for oljevirksomhet i sårbare havområder i nord. Jeg har derfor ønsket å rette fokus mot dette spørsmålet med en debatt i Stortinget. Jeg ønsker å vite hvordan Norge er rustet til å håndtere en oljekatastrofe, hva vi kan lære av situasjonen i Mexicogolfen, og hvordan regjeringen vil arbeide med en systematisk gjennomgang av erfaringene fra denne forferdelige katastrofen, slik at vi på best mulig måte kan stå rustet til å takle våre egne utfordringer.