Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-10-04:
Statsministeren brukte mer enn halvparten av sin tid i dag på terrorangrepet som rammet oss 22. juli. Det var betimelig. Jeg har lyst til å si at jeg er stolt av våre politiske ledere både i posisjon og i opposisjon for at de var operative, tydelige som ledere, og at de sto sammen i krisen. Men jeg er mest stolt av det norske folk, som samlet seg på tvers og sto sammen mot grusomhetene. Regjeringen nedsatte kort tid etter 22. juli den såkalte 22. juli-kommisjonen. Kommisjonen skal gjøre et svært viktig arbeid. Men jeg er uenig med statsministeren på ett område, for slik jeg forsto statsministeren, mente han at det var viktig ikke å konkludere med noe før kommisjonens rapport var ferdig, bortsett fra det regjeringen selvfølgelig allerede har valgt å konkludere med – som vi sannsynligvis får høre mer om denne uken i forbindelse med ressurser til både politiet og politihelikopter. Saken er altfor viktig til at vi kan la den ligge i ett år. Den neste hevnlystne terroristen kan lure bak neste hjørne, og det er avgjørende at vi tetter sikkerhets- og beredskapshull fortløpende. Derfor må ikke Stortinget akseptere å bli passivisert mens en venter på regjeringens egen evaluering. Det er i en tid som denne vi må tillate oss å handle for å forebygge fremtidige hendelser og sikre bedre beredskap og sikkerhet hvis det skulle ramme oss på nytt. Noen mener at regjeringens vente-og-se-holdning skyldes frykten for at noen skal bli gjort ansvarlig for det som skjedde 22. juli. Derfor understreker jeg det selvfølgelige i at det kun er én som er ansvarlig for terrorangrepet, og han sitter bak lås og slå. Samtidig kan ingen ansvarlig politiker se bort fra det løpende politiske ansvaret vi har for å sikre politi og sivil beredskap rammevilkår som er forsvarlige og så gode som vi ønsker. Det er et løpende ansvar for regjeringen å sikre ressurser til forebygging, avdekking og handlekraft for å sikre borgerne mot terror. Det er et løpende ansvar for regjeringen å sikre en tilfredsstillende beredskap i form av utstyr og trenet mannskap i tråd med Stortingets forutsetninger. Hele poenget med sivil beredskap er å være i stand til å håndtere en krise når den kommer. Beredskapen må være på plass før krisen kommer. Det hjelper lite i ettertid å finne ut at en burde prioritert beredskap høyere. Sivilforsvaret er som kjent under omstilling, og i St.meld. nr. 22 for 2007–2008 delte et enstemmig storting regjeringens syn i forhold til hovedretningen i omstillingen og ikke minst behovet for investeringer på da 162 mill. kr. Siden Stortinget ga sin tilslutning har regjeringen foreslått i beste fall 15 mill. kr til formålet. Terroren som rammet oss ville ikke vært hindret om Sivilforsvaret hadde fått de tiltrengte ressursene, men deres effektivitet og mulighet til å bidra ville vært langt sterkere. Regjeringspartiene har flertall i Stortinget, og de har i flere omganger hatt anledning til å støtte Fremskrittspartiets forslag om å bevilge disse pengene, 162 mill. kr over to år, men de har isteden valgt å følge egen regjerings forslag om fortsatt nedprioritering av den sivile beredskapen. Det var en feilvurdering. Dersom Fremskrittspartiets forslag var blitt vedtatt, ville Sivilforsvarets beredskap gjort dem langt bedre rustet til å håndtere krisesituasjoner, ikke bare i form av terror, men også i form av ulykker, oljeutslipp, akutt forurensning, store branner o.l. Det er mange som fortsatt undervurderer Sivilforsvarets rolle i kriser og ulykker. Men Sivilforsvarets rolle er svært sentral både i dagens og fremtidens beredskapstenkning, og Sivilforsvaret spilte en sentral rolle under og etter krisen 22. juli. Det er faktisk ene og alene et politisk ansvar når kapasiteten til Sivilforsvaret svekkes på grunn av for dårlig utstyr og for lite midler til å øve. Ressurssituasjonen til Sivilforsvaret kommer ikke som noen overraskelse etter 22. juli. Det er en bevisst nedprioritering av den samlede sivile beredskapen. Til slutt vil jeg si et par ord om PST, for det har vært rettet ganske sterk kritikk mot PST i etterkant av terrorhandlingene. Hovedårsaken til kritikken synes å være uprofesjonell mediehåndtering etter hendelsene og ubetenksomme uttalelser, i tillegg til at mange har forventet at PST faktisk var i stand til å avdekke denne typen forhold før terroren faktisk rammer oss. PSTs fremste aktiva er tillit. Denne tilliten må forvaltes nøye og ikke skusles bort gjennom ubetenksomhet eller forsøk på å unnskylde seg når det skjer ting mange mener PST burde oppdaget. Det er et politisk ansvar å sikre at PST ivaretar sitt viktigste aktiva på en best mulig måte og sikre rammevilkår og ledelse i tråd med det behovet tjenesten har. Heller ikke det er et spørsmål som kan hvile til 22. juli-kommisjonen har gjort ferdig sitt arbeid.