Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-18:
Kontrollkomiteen besluttet i sitt møte 5. mai enstemmig å opprette sak om statens rolle i transaksjonene mellom Aker og Aker Solutions. Komiteen har i den forbindelse gjennomført høring med statsrådene Brustad og Andersen – nåværende og tidligere næringsminister. Bakgrunnen for saken er transaksjonene Aker Solutions AS hadde gjennomført gjennom kjøp av fem aksjeposter fra Aker ASA for ca 2 milliarder kr. Transaksjonene omfattet: Aker Oilfield Services – kjøp av aksjer som ikke allerede var eid av Aker Solutions. Selger var, i tillegg til Aker-konsernet, DOF Oilfield Services AS. Prisen for aksjene utgjorde 878 mill. kr. I tillegg beløp tilbakebetaling av aksjonærlån seg til 154 mill. kr. Aker DOF Deepwater – kjøp av Akers 50 pst. andel av aksjene. Prisen for aksjene utgjorde 189 mill. kr. Tilbakebetaling av aksjonærlån beløp seg til 76 mill. kr. ODIM – kjøp av 33 pst. av aksjene fra Aker. Prisen for aksjene utgjorde 513 mill. kr. Midsund Bruk – kjøp av 100 pst. av aksjene fra Aker. Prisen utgjorde 88 mill kr. Aker Clean Carbon – økning av eierandelen fra 30 til 50 pst. ved en rettet emisjon. Prisen utgjorde 42 mill. kr. Som sagt har oppkjøpene blitt priset til en antatt verdi på i underkant av 2 milliarder kr. Det framgikk videre av børsmeldingen at de aktuelle selskapene hadde et investeringsprogram de nærmeste årene på nærmere 3 milliarder kr. I børsmeldingen av 2. april ble det opplyst at finansieringen av transaksjonene og de framtidige investeringene skulle skje gjennom et nytt obligasjonslån på ca. 2 milliarder kroner. Videre ble det sagt fra selskapet: «Aker og Aker Solutions har utvist ekstra aktsomhet i forhandlingene om de involverte selskapene i transaksjonene. Dette har skjedd i tråd med god praksis når det gjelder transaksjoner mellom nærstående parter. Et tredje selskap, DOF Subsea ASA, er også part i transaksjonene.» Saken vakte betydelig oppmerksomhet da transaksjonene ble kjent. Bakgrunnen for dette var at det ble spekulert i om transaksjonene var spesielt gunstig for Aker ASA. Videre ble det hevdet fra mange hold at saksbehandlingen var mangelfull, at saken ikke var behandlet korrekt, at verdivurderingen var for lav, og at den ikke var forelagt generalforsamlingen i Aker Solutions ASA. Staten er, som kjent, en betydelig eier i Aker-konsernet. Bakgrunnen er at ved en avtale inngått 22. juni 2007 kjøpte staten 30 pst. av aksjene i Aker Holding AS. Selger var Aker ASA. Stortinget godkjente avtalen ved vedtak av 11. desember 2007. Nærings- og handelsdepartementet fikk dermed fullmakt til å gjennomføre kjøpet, jf. St.prp. nr. 88 for 2006–2007, Statens eierskap i Aker Holding AS, og Innst. S. nr. 54 for 2007–2008. Staten investerte i alt 4 926 917 001 kr i denne transaksjonen. I henhold til vedtektene for Aker Holding AS er det eneste formålet med selskapet å eie aksjer i Aker Kværner ASA. Aker Kværner skiftet som kjent navn 3. april 2008 til Aker Solutions ASA. Aker ASA eier 60 pst. av aksjene i Aker Holding, staten ved Nærings- og handelsdepartementet eier 30 pst., Saab AB eier 7,5 pst. og Investor AB 2,5 pst. Begge de siste er en del av Wallenberg-sfæren. Aker Holding eier 41 pst. av de stemmeberettigede aksjene i Aker Solutions. Statens eierskap i Aker Solutions ASA er dermed indirekte, gjennom Aker Holding. Statens indirekte eierskap utgjør dermed 12 pst. av aksjene i Aker Solutions. Regjeringens formål med å kjøpe seg inn i daværende Aker Kværner var å trygge den norske eierforankringen, sikre at hovedkontorfunksjonen ble værende i Norge, samt bidra til opprettholdelse av norske arbeidsplasser. Dette er beskrevet slik i St.prp. nr. 88 for 2006–2007: «Aker Kværner ASA forvalter viktig fremtidsrettet kompetanse og er en sentral del av petroleumsnæringen. Det er få eiermiljøer i Norge utenom staten som alene kan bidra til å sikre langsiktig eierskap og norsk forankring av Aker Kværner ASA. Gjennom avtaler sikrer staten i samarbeid med private industrielle eiere langsiktighet og stabilitet på eiersiden i minst ti år. Dette gir et godt fundament for en fortsatt utvikling og industriell utnyttelse av selskapets kunnskapsbase med utgangspunkt i Norge. Avtalene legger grunnlag for at Aker Kværner ASA utvikles og ledes fra Norge minst ti år fremover.» Av proposisjonen kommer det også fram at hovedeier i Aker ASA har avgitt en erklæring om å opprettholde majoritetseierskapet i Aker ASA for en periode på ti år. Eierskapet i Aker Holding reguleres av en aksjonæravtale mellom de fire eierne. Avtalen fulgte som vedlegg til stortingsproposisjonen. I henhold til avtalen skal selskapets styre bestå av fem medlemmer. Aker ASA skal utpeke tre styremedlemmer, herunder styreleder, staten utpeker ett medlem, og Saab og Investor skal i fellesskap utpeke ett medlem. Avtalen inneholder særskilte bestemmelser som krever at styremedlemmene i Aker Holding AS må være enige i forhold til enkelte typer beslutninger. Aksjeeierne i Aker Holding er på denne måten hver for seg sikret negativ kontroll, eller vetorett, over visse avgjørelser i Aker Solutions ASA. Forslag som krever to tredels flertall, eller mer, på Aker Kværner ASAs – nå Aker Solutions ASA – generalforsamling, skal behandles i styret til Aker Holding AS. I aksjonæravtalene er det avtalt at det i slike saker kreves enighet mellom styrets leder og de styremedlemmene som henholdsvis staten og den svenske eiergrupperingen har utpekt. Dersom dette ikke oppnås, skal Aker Holding AS stemme mot det aktuelle forslaget på generalforsamlingen i Aker Kværner ASA – nå Aker Solutions ASA. Dette sikrer at alle aksjonærene i Aker Holding, herunder staten, hver for seg har negativ kontroll med Aker Kværners – altså Aker Solutions – vedtekter. Tilsvarende er det avtalt at transaksjoner mellom nærstående parter til Aker Kværner ASA – nå Aker Solutions – i henhold til aksjeloven § 3-8 samt pantsettelse og salg av aksjene i Aker krever tilslutning fra både styrets leder og styremedlemmene fra henholdsvis staten og den svenske eiergrupperingen. For øvrig treffes vanlige beslutninger med alminnelig flertall. I St.prp. nr. 88 slås det videre fast at Aker ASA vil ha en ledende rolle og den industrielle føring og kontroll i Aker Holding AS. Videre at Aker ASA skal legge til rette for at Aker Holding AS styres i henhold til Aker ASAs styringsmodell. Det presiseres at det ikke vil være noen direkte aksjonærrelasjon mellom staten og daværende Aker Kværner, og at staten ikke vil påvirke den daglige driften. Det sies også at departementets økonomiske oppfølging må ta utgangspunkt i offentlig tilgjengelig informasjon fra Aker Kværner ASA – nå Aker Solutions ASA. Så langt om bakgrunnen for saken. Etter børsmeldingen 2. april ble det betydelig oppmerksomhet rundt selve saken, ikke minst ved at børsen sendte aksjene i Aker Solutions ned ca. 15 pst., og en hedgfondforvalter mente at den største eieren i Aker brukte Aker Solutions som en søppelkasse. Debattene dreide seg i hovedsak om fire forhold: Det er første er hvorvidt transaksjonen var korrekt behandlet, og burde ha vært behandlet på generalforsamling. Det andre er hvorvidt staten, Saab og Investor som minoritetseiere hadde vært tilstrekkelig informert om transaksjonene eller ikke, og hvem som da eventuelt hadde hatt ansvar for å informere staten og de øvrige eiere om de forestående transaksjonene. Det tredje er hvorvidt transaksjonene var riktig priset eller ikke, og dermed hvorvidt og i hvilken grad staten, Saab og Investor som minoritetseiere var påført et betydelig tap, og sist, men ikke minst hvorvidt staten som eier burde vært mer aktiv og bevisst ved inngåelse av avtale med Aker ASA. Videre var det betydelig oppmerksomhet om at styremedlem Heidi Petersen trakk seg fra styret i Aker Solutions på bakgrunn av saksbehandlingen i Aker knyttet til kjøpene, og at statens oppnevnte styremedlem, Berit Kjøll, også senere trakk seg. Etter offentliggjøringen av børsmeldingen 2. april er det brukt mye spalteplass på hva som har skjedd, hvem som har sagt hva i hvilke møter både før og etter 2. april. Jeg skal ikke gå i detalj om dette, det er det redegjort nøye for i innstillingen og i vedleggene, ikke minst statsråd Brustads brev til komiteen av 27. april, og også i det stenografiske referatet som ligger ved. La meg bare fastslå at det har vært mange godt betalte oppdrag for ulike advokathus. Striden har dreid seg om fortolkning av aksjonæravtalen, behandling av minoritetsaksjonærer, med andre ord aksjonærdemokratiet, og hvem som har ansvaret for å informere de store aksjonærer. I tillegg har verdivurderingene av selskapene vært god advokatmat. La meg også fastslå at det nå er oppnådd enighet mellom de ulike eierne i Aker i en avtale av 11. mai. Der ble man enig om at saken skulle til generalforsamling, som akkurat er gjennomført, at verdifastsettingen ligger fast med støtte i den sveitsiske investeringsbanken UBS' verdivurdering, og at det skal presiseres i aksjonæravtalen hvordan framtidige transaksjoner skal skje mellom nærstående selskap. Saken er dermed avklart, med hensyn til den gjennomførte og framtidige transaksjoner. Det er vi fra flertallet godt tilfreds med. Men saken har fått en politisk overbygning, som har resultert i et mistillitsforslag fra opposisjonen, og ikke minst uvanlig sterke og – la meg også tillate meg å si – til dels ureflekterte synspunkt i den offentlige debatt. Det har vært sagt at dette var så alvorlig at det krevde riksrett. Det har vært sammenliknet med russiske oligarker. Det har vært den største skandalen under den rød-grønne regjering, har noen sagt, og noen har kalt det politisk korrupsjon. Representanten Sponheim sa at dette var den mest alvorlige saken han hadde vært borti i løpet av hans 16 år på Stortinget. Da må representanten Sponheim ha sovet godt i timen, for det har vel vært mange saker som har vært vesentlig større og verre enn denne. Opposisjonen har valgt å fremme mistillit mot statsråd Brustad. Det er så langt jeg er i stand til å huske, et av de tynneste mistillitsforslag som er reist her i huset. Det har ikke sin realitet i selve Aker-saken, men er et tafatt forsøk på å framstå som om opposisjonen er enig om noe. La meg si at det er jo ikke veldig ofte opposisjonen har vært enig i løpet av de siste fire år her i huset. Innstillingen viser med all mulig tydelighet at det kun er mistillitsforslaget man er enig om, ikke innholdet i det. Fremskrittspartiet støttet som kjent statens engasjement i Aker i 2007 og mener at staten har vært for aktiv. Høyre på sin side mener at staten har vært for passiv, og støttet ikke statens inntreden i Aker i 20007. Det viser at også i dette spørsmålet, altså når det gjelder innholdet i mistillitsforslaget, spriker opposisjonen i alle retninger. Det viser med all mulig tydelighet at det er en taktisk vurdering som ligger bak, ikke Regjeringens handlemåte. Det betyr ikke at det ikke er ting vi kan lære av Aker-saken. Det første man kan lære, er at man må kvalitetssikre avtalene bedre enn den avtalen som ble inngått i 2007. Det har vært nødvendig å presisere aksjonæravtalen med hensyn til nærstående selskaper. Det er lett å forstå at dette ikke var den sentrale problemstillingen da staten gikk inn i Aker i 2007, men erfaringene etterpå har vist at det burde man ha gjort. For framtiden vil man, særlig hvis man velger denne type konstruksjon – altså med et holdingselskap, hvis eneste oppgave er å eie underselskaper – være sikker på at styret i holdingselskapet er godt orientert om det som skjer, eierne ikke minst. Videre er jeg glad for at departementet, ved departementsråd Søberg, i de åpne høringene opplyste at man for framtiden vil sørge for å ha representanter i valgkomiteen som kan ivareta statens ønsker, og dermed få større innflytelse på valg av styre i Aker Solutions. Det er en lærdom man bør bruke også i andre sammenhenger, for å sikre at staten får større innflytelse i de selskap man er eier i. Det neste man kan lære, er at det må presiseres hvordan informasjon flyter mellom store selskaper og store eiere. Jeg registrerer at det har vært en divergerende oppfatning om dette mellom styret og konsernsjefen på den ene siden og minoritetsaksjonærene på den andre siden, hvorvidt informasjon om selskapets disposisjoner av strategisk eller industriell karakter har vært tilfredsstillende, både med hensyn til omfang, innhold og ikke minst hvem som skal informeres. Om dette er en reell uenighet eller en situasjonsbestemt uenighet, skal jeg la være usagt, men for framtiden bør dette avklares på forhånd, ikke i etterkant. Men det er grunnlag for å tro at dette er en situasjonsbestemt uenighet når man vet at Aker har brukt tre juridiske vurderinger som grunnlag for ikke å legge saken fram for generalforsamling. Det gir en pekepinn om hvor svaret er å finne. I referatet fra eiermøtet for Aker Holding den 13. mars 2009 ble det understreket fra departementsråd Søberg at det er behov for «ryddige interntransaksjonsforhold, både i sammenhengen Aker Solutions varslete kjøp av Aker Oilfield Services og generelt». Men i brev til komiteen fra konsernsjef Øyvind Eriksen i Aker ASA står det: «Vi kunne vanskelig oppfatte departementsrådens påpekning annerledes enn at det var styret – og ikke eierne – i Aker Holding som vi skulle forholde oss til.» Dette står altså i kontrast til departementets presisering overfor komiteen om at det vanlige er at styreleder eller daglig leder kommer og informerer eier om saker av strategisk interesse, eller som er av viktig betydning for selskapet. Jeg siterer: «… det helt vanlige i den type saker er at styrets leder og/eller konsernsjef kommer til oss». Dette uttrykte statsråd Brustad i den åpne høringen. I svar fra Nærings- og handelsdepartementet til komiteen i brev av 3. juni 2009, framgår det samme. Der står det: «Aksjelovgivningen har ingen bestemmelser som særskilt pålegger styre og administrasjon å formidle informasjon til eiere utenfor konsernforhold. Det er imidlertid alminnelig praksis i norske selskaper at selskapene selv ved styreleder eller daglig ledelse informerer og involverer eierne i viktige saker.» Det er presisert fra statsråden og departementet overfor komiteen at det er selskapets ansvar å informere og involvere store eiere i eiersaker, og, som statsråden sier, er dette ting som skal ordnes opp i, slik at vi for framtiden kan regne med at dette ikke blir en utfordring. Vi er svært godt tilfreds med denne presiseringen og forutsetter at den uenighet og uklarhet som har vært om disse spørsmål, løses for framtiden, enten ved at det presiseres eksplisitt i de avtaler man inngår, eller på annen egnet måte. Etter mitt skjønn er det selvsagt at store eiere involveres og inkluderes i beslutninger av stor industriell eller strategisk karakter. Jeg tror at alle store eiere i norsk næringsliv er innforstått med at slik skal det være, og staten som stor eier skal selvfølgelig ikke behandles annerledes enn andre store eiere som også har krav på informasjon før store strategiske og industrielle beslutninger tas. Det tredje man kan høste erfaring av fra denne saken, er å understreke hvor viktig det er at staten har et aktivt og bevisst eierskap. Det er en samlet komité som mener saken illustrerer behovet for en tydeliggjøring av statens klare forventninger som eier med hensyn til omfang av selskapsinformasjon av strategisk eller industriell karakter, hvordan staten skal informeres, hvem som plikter å informere, og ikke minst tidspunktet for en slik informasjon. Videre understreker komiteen nødvendigheten av at staten som eier, på linje med andre industrielle eiere, deltar aktivt og tydelig, med klare, velbegrunnede og selvstendige standpunkter knyttet til større strategiske og industrielle disposisjoner i selskapet – med andre ord et aktivt og bevisst eierskap til gagn for selskap og til gagn for samfunn. Det som er spesielt gledelig, er at det er en samlet komité som står bak disse merknadene, som viser at staten som eier skal ha en aktiv og bevisst posisjon i selskapene, som gjør at staten på en annen måte ikke lenger kan tas som en sleeping partner, men at staten har et bevisst og aktivt forhold til sitt eierskap. Jeg er også meget tilfreds med at staten er en betydelig eier i norsk næringsliv. At det lange, ikke kvartalsstyrte eierskapet gir selskapene mulighet for langsiktig strategisk industriell utvikling, er viktig for store selskaper, ikke minst i turbulente tider. At staten kjøpte seg inn i Aker Kværner i sin tid, var en riktig beslutning. Denne saken viser at eierskap hele tiden utfordres og krever en aktiv og bevisst stat. I så måte har saken om transaksjonene mellom Aker og Aker Solutions vært en nyttig gjennomgang av statens engasjement i næringslivet. Videre er det jo ikke gitt – og det er den andre biten av dette – at statens engasjement er til ugunst for staten i et lengre perspektiv. Det vet man jo ikke. Det kan tenkes at selskapene man her har blitt deleier i, er gode, industrielle selskaper som har store muligheter i framtiden. La meg avslutte med å si at mistillitsforslaget som fremmes mot statsråd Brustad, etter mitt skjønn er syltynt og ikke substansielt begrunnet i denne saken. Det har jeg redegjort for i detalj. Opposisjonen er selvfølgelig i sin fulle rett til å fremme mistillitsforslag, og det gjør de da også. Men det er med like stor tilfredshet jeg kan si at vi fra posisjonen vil avvise forslaget. Statsråd Brustad og Regjeringen har gjort en god jobb i denne saken.