Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2009-03-31:
St.meld. nr. 7, om et nyskapende og bærekraftig Norge, er et viktig dokument om et viktig tema. Men det er mer enn det. Dette er den første stortingsmeldinga om fenomenet og samfunnskraften innovasjon. Men sjøl det innovative bygger på og må bygge på det opplagte, nemlig det skapende samfunn. Skapende mennesker og skapende bedrifter er hjørnesteiner i den innovative, kreative og drivende samfunnsutviklinga. I meldinga legges til grunn en brei definisjon av dagens nøkkelord: Innovasjon, heter det, kan defineres som «en ny vare, en ny tjeneste, en ny produksjonsprosess, anvendelse eller organisasjonsform som er lansert i markedet eller tatt i bruk i produksjonen for å skape økonomiske verdier». I tillegg kan en skille mellom gradvise innovasjoner og mer radikale innovasjoner. Radikale innovasjoner innebærer å skape kvalitativt nye produkter, prosesser, innretninger eller tenkesett, dvs. noe som ikke har eksistert før enten teknologisk eller på andre områder. Jeg har tenkt å knytte tre kommentarer til temaet: For det første sentrum–periferi-dimensjonen. I framtida er det avgjørende at innovasjonspolitikken har en tydelig geografisk profil. Satsinga må ikke minst legge til rette for nyskaping, breie og dype kompetansemarkeder – også utenfor Oslo-regionen, statsråd! Her er det på sin plass å vise til professorene Victor Norman og Karen Helene Ulltveit-Moe, som i Samfunnsøkonomen nr. 6 av 2008 skriver: «Globaliseringen har samtidig ført til en ensidig opphopning av ny kunnskapsintensiv virksomhet i Oslofjord-området – en utvikling som i det lange løp kan føre til en økonomisk kostbar, sosialt uheldig og politisk farlig todeling av landet.» Sterke ord: «politisk farlig todeling». Men vurderingene deres er basert på harde fakta. Sysselsettingen i kunnskapsintensive næringer er relativt sett høyest i Oslo og Akershus, mens alle de andre landsdelene ligger under gjennomsnittet og relativt sett taper overfor hovedstadsregionen. Senterpartiet mener at denne nye norske økonomiske geografien bør føre til en ny diskusjon av sentrum–periferi-dimensjonen i norsk politikk. I det innovative kunnskapssamfunnet er sentrum tydeligere enn før avgrenset til hovedstadsområdet, mens både by og land i de andre fylkene klarere enn før utgjør periferien. Det er også et offentlig politisk ansvar å legge til rette for en annen utvikling, en mer balansert utvikling mellom sentrum og periferi. Ikke minst gjelder dette tiltak som støtter opp under innovasjon og kunnskapsdreven næringsutvikling nettopp i periferien. For det andre: politisk innovasjon. Ta en lastebil eller datamaskin produsert i 2009 og sammenlign dem med tilsvarende maskiner fra f.eks. 1970. Med det blotte øyet er det tydelig å se spor etter nye oppfinnelser, nye tanker, nye løsninger. Ideelt sett bør politikk også være preget og merket av innovasjon. Bedre politikk, bedre løsninger i tråd med tid og tilhøve, som det heter i fjellova. Ofte er politisk innovasjon derimot mindre synlig, vanskeligere å måle. Ikke minst vil og bør det være delte meninger om hva som kjennetegner innovasjon på dette feltet. Det hører på sett og vis til politikkens natur. Men dette gjelder. Det står fast. Som politikere har vi et ansvar for å medvirke til stadig bedre beslutninger om rammevilkår, infrastruktur og spilleregler, som i sin tur hjelper mennesker til å være skapende og bistår bedrifter i deres innovasjonsarbeid. Da må politikken ikke minst være kjennetegnet av mot, evne til lederskap og vilje til satsing. Dette er det spor etter og uttrykk for i Soria Moria-erklæringa. Der blir det slått fast at det skal utvikles nasjonale strategier på fem næringsområder hvor Norge har kompetanse eller særlige fortrinn: maritim sektor, reiseliv, energi, miljø og marin sektor. Regjeringa vil også legge særlig vekt på innovasjon i tjenestenæringene og i nordområdene. Dette gjelder spesielle næringer, og det gjelder generelt om disse. I hverdagen støter vi likevel på enkeltsaker med egne utfordringer. Når det gjelder biodiesel, har vi store muligheter for å produsere i Norge annengenerasjons biodrivstoff basert på tømmer istedenfor mat. Her ligger det store muligheter dersom vi har tilstrekkelig politisk vilje og kraft og de nødvendige finansieringsinstrumenter. La meg runde av med det tredje: tanker om samspillet mellom det internasjonale og det nasjonale. Aasmund Olavsson Vinje skrev omkring dette forholdet mellom verdensvit og den nasjonale vit og hvordan disse prosessene går. Slik er det også med innovasjon. Brorparten av oppfinnelsene skjer i utlandet der folk flest bor. Det overrisler mulighetene for oss. Her har vi muligheter til det gode samspillet mellom den internasjonale og den nasjonale kunst, kultur og innovasjon: Hvordan en kan få det formidlet fra utlandet til norske forhold, og tilsvarende hvordan norske oppfinnere kan virke positivt inn i den internasjonale innovasjonsprosessen.