André Oktay Dahl (Høyre), 2011-04-12:
Økningen i lovfestede rettigheter har vært stor. God vilje, mediepress, større offentlige budsjetter og forventninger har gjort at vi har vedtatt stadig flere lover som skal hjelpe dem som trenger det aller mest. Men Stortinget har til dels mistet oversikten. Vi greier ikke å koordinere de økonomiske tildelingene for å gjennomføre de lovene som vi selv har vedtatt. TV 2 har denne våren avdekket en rekke grove og kritikkverdige forhold, som alle partier bør ta på alvor. Flere av landets største interesseorganisasjoner mener at det offentlige hjelpeapparatet ikke fungerer. I en spørreundersøkelse utført av TV 2 slår alle 18 organisasjonene fast at det offentlige hjelpeapparatet er komplisert å finne frem i, og at det offentlige mangler kunnskap som er nødvendig for å gi korrekt veiledning, økonomisk bistand og informasjon. FFO forteller at veldig mange offentlig ansatte tar kontakt, fordi de ikke kjenner regelverket godt nok, ikke finner frem i sine egne systemer og ikke vet nok om diagnoser. Å lovfeste en rettighet er mer enn et politisk signal om at det er noe man kanskje ønsker å prioritere. Bruk av lov må være mer forpliktende enn som så. Lovfester man det meste uten oversikt over hva det innebærer i form av pålegg til f.eks. hva kommunene har tilgjengelig av midler, kommer man på ville veier. Man bør altså ikke bruke lovs form nærmest for enhver pris, da inflasjon i det i praksis innebærer at f.eks. lokalpolitikere må drive en slags gjetting, og rett og slett velge mellom hvilke typer lover de må bryte for å få budsjettene til å gå i hop. Og det at det ikke foreligger noen oversikt over etterlevelsen av alle de rettighetene vi har vedtatt, holder rett og slett ikke. Det er viktig å huske på at vi innsnevrer lokaldemokratiet ved å lovfeste en rettighet, på samme måte som stadig mer øremerking av statlige midler innebærer det. For jurister og advokater er det sikkert en fin ting at vi stadig vekk lovfester, enten med klare eller uklare lovtekster og forarbeider, men spørsmålet er om vår virksomhet her på Stortinget er av det gode for politikkens anseelse. Følges ikke lovene opp, øker høyst sannsynlig forakten for politikere og offentlige myndigheter. Det trengs oversikt og kunnskap for fortløpende å kunne justere kurs og innsats. Vi må rett og slett kjenne omfanget av lovbrudd, hvilke lover som brytes oftest, og hvem de skadelidende er. Brudd på lovfestede rettigheter åpner for en mengde uavklarte problemstillinger. Fungerer tilsynsapparatet godt nok? Har Norge for mange lovfestede rettigheter? Har man økonomi, kompetanse og et apparat til å sikre håndhevelse og ivaretakelse? Hva slags sanksjonsmuligheter foreligger ved brudd på rettigheter? Det er gledelig at så godt som hele komiteen – på nær sagt alle områder – støtter virkelighetsbeskrivelsen og intensjonen bak forslaget fra forslagsstillerne, med unntak av mindretallsforslaget, fra Høyre og Fremskrittspartiet, om en egen sak til Stortinget innen utgangen av 2011, som jeg benytter anledningen til å ta opp når jeg først står her. Det støttes av en samlet komité, med noe ulik ordlyd. Jeg gjør spesielt oppmerksom på merknaden fra flertallet som består av medlemmer fra alle komiteens partier, med unntak av medlemmene fra Fremskrittspartiet, om at det bør vurderes om Helsetilsynet og fylkesmannen, som er de relevante tilsynsmyndigheter, bør gis sanksjonsmyndighet, slik som f.eks. FFO og Norsk Forbund for Utviklingshemmede etterlyser. Det vil hovedsakelig gjelde rettigheter etter sosialtjenesteloven og opplæringsloven. I går uttalte representanten Sigvald Oppebøen Hansen på TV 2 at nå er det viktig å få til gode sanksjonsmuligheter og kontrollapparat – det er jo opplagt slik at vi skriver ikke en slik merknad hvis det ikke skal være en realitet i det. På vegne av hele komiteen, minus medlemmene fra Fremskrittspartiet, vil jeg si det var godt sagt. På vegne av komiteen har jeg lyst til å be statsråden i sitt innlegg om å klargjøre hva slags vurdering han ser for seg kan gjennomføres, og ikke minst når en slik vurdering med forslag til eventuelle nødvendige lovendringer kan fremlegges, med tanke på at det er et så vidt bredt stortingsflertalls ønske som skal oppfylles, på et område hvor absolutt alle partier har hatt en finger med i spillet og må ta et felles ansvar. Det synes jeg vi skylder alle dem vi skapte håp hos da vi vedtok ulike lover, og etter at en del av dem har mistet troen på oss i møtet med virkelighetens håndhevelse av de lovene vi med god vilje vedtok i denne salen.