Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-06-08:
Noen refleksjoner: Det går faktisk an i dag å se på en satsing på kulturen, kulturminnene, byggverkene og tiltakene rundt Forsvaret som en investering i psykologien i å opprettholde en forsvarsevne og en beredskap, fordi vi ikke lenger er i en tid da vi har en bred, brukt allmenn verneplikt. Vi har den fortsatt, og jeg kommer til å slåss for den, men vi er i en annen situasjon. Da er dette – skal vi kalle det – en del av den historiske og kulturelle bevissthet om at vi hører til i noe, at det er noen linjer i vår samfunnsmessige utvikling og at det er noen linjer framover. Derfor synes jeg at dette på en måte også har en begrunnelse utover det å tenke på det som kultursekken, for å si det på den måten. Jeg hadde bare lyst til å understreke det. Så har jeg to andre korte refleksjoner. Den ene går på det faktum at vi har hatt ca. 120 000 ute i internasjonal tjeneste, veldig mange av dem i Tysklandsbrigaden – og mange andre. Denne løsningen med å gjøre noe rundt flysamlingen på Gardermoen, som også representanten Petersen var inne på, må jo ikke skje ved å spa opp en investering. Man kan jo få noen til å bygge det, og så må man kapitalisere husleie. Det ville ikke vært mange politibygg i dette landet hvis de skulle ha vært kapitalisert over statsbudsjettet. KLP Eiendom og andre har vært ganske dyktige, slik at man kan betale husleie. Nå er jeg klar over at slikt slår inn nå. Finansdepartementet krever ofte at ethvert prosjekt skal kontrolleres, men det finnes andre løsninger enn å ha en alminnelig investering for å løse noe – en slags type dugnad og spleis som gjør at man kan få til noe. Det siste poenget som jeg vil ta opp, er jeg ikke sikker på hvor hører hjemme, men jeg har behov for å si det: Hva er det man legger i krigsminne? Jeg skjønner at det er et krigsminne når Garden er på Midtskogen og andre steder, men hvordan vil vi definere graver etter dem som ble tatt av dage, ble henrettet eller falt under krigen? Hvor har vi det? Gjennom mitt liv som stortingsrepresentant har jeg følt at det ikke er skikkelig plassert noe sted. Jeg har i hvert fall observert hvordan andre land har en tyngde og et alvor over dette. Det er bare å se på f.eks. hvordan Tyskland etter krigen har tatt vare på graver i Norge. Jeg har truffet folk som har vært i kontakt med dette. Jeg tror det en gang satt en mann – jeg tror til og med det var i Hedmark – og registrerte rubbel og bit i forbindelse med at vi hadde 100-årsjubileum i 2005. Jeg er litt undrende til hvor det ble av dette flotte registreringsarbeidet – registrering av det meste. Noen har gjort en jobb – noen kan ta vare på det. Det er noe i det også, og det er noe både i det å minnes og å hedre dem som gav sitt liv på forskjellige måter – noen ble tatt på flukt, andre falt i strid, osv. Men jeg ønsker i hvert fall å etterlate denne refleksjonen til et videre arbeid med denne siden av Forsvarets virksomhet. Jeg synes ikke at dette skal bli et slags fenomen som ender i Kunnskapsdepartementet, Kulturdepartementet eller Gravferdsetaten. Det må være noen som har en samlet oversikt over dette og forstår det. La meg si noe som vekker min respekt. Jeg var med noen fjerne slektninger – som plutselig fant meg – på en kirkegård i Skien, og der lette vi etter en slektning. Plutselig kommer vi til to britiske krigsgraver, gravene til de to pilotene som ble skutt ned over Grenland den 30. mars 1945. Du ser det, og du tenker over hvor gamle de var, eller hvor gamle de ikke ble, for å si det slik. Men du ser at det er noen som skjøtter gravene, du ser at det er et system. Det er i grunnen det jeg mener med dette innlegget. Jeg bebreider ingen, men vi nærmer oss en tid da de siste tidsvitnene snart ikke lenger er med oss. Da skal noen andre bære arven videre på en måte. Noen av dem ville egentlig at jeg skulle ha en interpellasjon om dette emnet – men kreftene rakk ikke – så jeg lovet én av dem ved et høytidelig løfte å løfte dette på Stortingets talerstol. Jeg skylder vedkommende – som satt både på Falstad og i Sachsenhausen fordi han gjorde en jobb for Norge, og overlevde – i hvert fall å si det jeg nå gjør fra denne talerstolen. Det samme gjelder mange andre som jeg har møtt på min vei gjennom livet. Mange av dem har dessverre gått bort, men noen av dem lever fortsatt. De er klare i hodet, de er rolige, sindige mennesker, og de har gitt meg noe å tenke på.