Trine Skei Grande (Venstre), 2016-05-26:
Nå har vi ferdigbehandlet Nasjonal helseplan i Stortinget, og der var det som vanlig stor diskusjon om lokalsykehus. Det er en stor distriktsdebatt, og fødende er ofte en av nøklene i den diskusjonen. Men ettersom den nå er over, har jeg lyst til å løfte byens utfordringer i fødselsomsorgen. Tall jeg har fått, viser at i 2015 var det slik at alle mødre nådde fram til sykehuset i hele Troms og Finnmark – i hele 2015. De kvinnene som ikke nådde fram til føden, bor stort sett i Stavanger, Bergen og Oslo. Når vi i forbindelse med fødselsomsorg snakker om lange reiseavstander for å nå fram, ser vi for oss de små distriktssykehusene, mens i realiteten er de som ikke når fram, by-mammaer. I Jordmorforeningens høringssvar til Nasjonal helseplan er også fokuset på de små fødeavdelingene, men de påpekte også at de små har færre komplikasjoner, og at det er de store som sliter med lav bemanning. For en stund siden var det oppslag om at jordmødre grudde seg til sommeren. Det har noe med denne salens vedtak om inntaksregler til barnehage å gjøre, som gjør at vi får en boom på sommeren. Allikevel er det sånn at på Ullevål, i 2014, ble 185 mødre avvist like før de skulle føde, fordi det var fullt. I tillegg har vi et finansieringssystem som prioriterer de kompliserte fødslene. I byene ser vi også utfordringer når det gjelder kultur og språkkunnskaper. Det er sammensatte bysamfunn, og mødre har ulik kunnskap i språk og ulik kunnskap om norsk fødselsomsorg før de kommer inn til sykehuset. I tillegg ser vi at oppfølging fra jordmødre nok også er forskjellig, og at de som har flest utfordringer, er Ahus, Haukeland og Ullevål. Det som mange opplever når de kommer til fulle sykehus, er å bli sendt mellom de ulike sykehusene i sin region eller bli sendt hjem med beskjed om å vente. Grunnen til at så mange ikke rekker fram, er at mange blir sendt hjem med beskjed om å vente eller ringe jordmor mange ganger, og jordmor sier at her er det fullt, jeg håper du kan vente litt til – og så venter man for lenge. Regjeringa og samarbeidspartiene har sammen brukt 767,7 mill. kr på forebyggende tiltak i kommunene. Det er ikke bare helsesøster på skolen, det er også svangerskap og barsel. Men utfordringen i de store byene er annerledes enn de man finner i mange distriktsregioner. Da jeg besøkte Grønland helsestasjon, hvor det er jordmødre og helsesøstre som følger opp ved barsel, spurte jeg om de kunne fortelle meg hva som er de viktigste tingene de jobber med. Da var alle på hele Grønland helsestasjon helt soleklare: Det viktigste de jobber med, er: 1) vold, 2) fattigdom og 3) svangerskapsomsorg. Det sier noe om hvilke utfordringer de står overfor. Problemet da er at det er de som er aller nederst på rangstigen, som de må prioritere, og i den vanlige fødselsomsorgen, for den vanlige mammaen med en vanlig jobb og et vanlig liv, blir ikke de utfordringene man står overfor, krevende nok når de skal prioritere mellom de ulike gruppene som de har. Vi ser mange steder, spesielt i Oslo øst, at de som defineres som litt ressurssterke, ikke kommer inn i den vanlige oppfølgingen, for det er så veldig mange rundt dem som trenger den oppfølgingen så utrolig mye mer. Vi i Venstre mener man burde hatt en opptrappingsplan, for det å satse på fødselsomsorg er noe av det viktigste vi kan gjøre for god helse senere i livet. Vi har mye forskning som viser at det å ha en god fødselsomsorg og en god oppfølging av mødre den første tida av et foreldreskap er blant de beste investeringene vi kan gjøre. Likevel ser vi at spesielt i byene er det en utfordring å få det til å fungere. Jordmødre har en ganske stor arbeidsbyrde. Det ble lagt fram undersøkelser for litt siden som viste at veldig mange av dem føler at de ikke strekker til i forhold til de målene som vi har sagt at vi skal ha på omsorgen. Dette er nøkkelpersonell som er viktig for starten i et barns liv. Jeg må også ta opp en ting som bekymrer meg mye, og som kan virke som et lite problem, men som er en ufattelig tragedie for alle dem som opplever det. Det gjelder de dødfødslene vi har, de ungene som dør i magen den siste delen av svangerskapet. Her klarer heller ikke vi her i Norge å henge med. Det er ikke slik at utviklingen alltid går til det verre, men den har hatt veldig liten framgang. Vi ser at land som Finland, Danmark og Nederland systematisk har jobbet for å få ned tallene på de ungene som mister livet i siste del av svangerskapet. Dette er en tragedie for hver enkelt familie, og det er unger som vi ikke kan miste. Nederland har klart å få en nedgang på 7 pst. per år siden 2000. Hvis Norge hadde klart i fødselsomsorgen å ta vare på unger like godt som man gjør i Nederland, ville 60 barn vært reddet. Det som gjøres da, er systematiske analyser og forskning nettopp på de gruppene. I 2013 var det 2,3 dødfødsler de siste 28 ukene av svangerskapet per 1 000. Det betyr at det var 140 unger som døde. I 2014 var det økt til 2,8 per 1 000, altså 170 barn som vi mistet. Det må forskes på. Vi må prøve å strekke oss til å være like gode på dette som man er i mange andre land. Da er det noe som slår meg, når jeg besøker både store og små sykehus og ser utfordringene der. Jeg var f.eks. i Flekkefjord i uka som gikk, som har en fødselsavdeling som har både gynekologer og kirurger til stede, men som driver veldig aktiv screening og oppfølging av hver enkelt for å vite om det er en fødsel som passer på deres sykehus, eller om en bør sendes til et større sykehus med mer fagpersonell. Det som har slått meg, er at hvis man planlegger en fødsel på et sykehus som har den spesialkompetansen, får en ikke den type screening. Det som skjer dem i distriktene som skal føde, er at de får en helt annen type oppfølging og vurdering av hvorvidt det er en vanskelig fødsel, enn de som skal føde på et sykehus som er tipp topp og «fit for fight» for alle utfordringene man møter. Derfor er det mange historier på storby-sykehusene om foreldre som ikke føler seg godt nok fulgt opp, og mange historier om mødre som er inne fordi de er bekymret, får beskjed om å ta det med ro, og så kommer de tilbake noen dager etterpå, og da er livet borte. Dette må vi ta tak i. Dette må vi ha en plan for å stoppe. Hvis vi skal klare å bli like gode som Nederland, Finland og Danmark til å få ned det antallet, er det kanskje noe vi må satse på tidligere i svangerskapet. Min reise rundt omkring i Norge har gjort at jeg av og til får en følelse av at mange mødre i distriktene får en bedre oppfølging enn mange mødre i de store byene, og det kan vi ikke akseptere. Vi kan ikke akseptere at fordi en bor i en by, må en tåle at en ikke når fram, mens vi bruker mange ressurser på at alle skal nå fram til fødsel planlagt på sykehus andre steder i landet. Min utfordring og mitt spørsmål til helseministeren er: Hvordan skal vi klare å jobbe med disse feltene for å få denne likheten, og er det sånn at mødre i byer får en dårligere oppfølging enn mødre på mange mindre sykehus?