Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-02:
Vi fortsetter bare debatten fra i sted. For fire år siden møtte jeg jenter og kvinner som hadde mistet armer og bein for at du og jeg skal kunne kjøpe rimelige klær – dødsbillige klær. Historien er sånn: En morgen oppdaget arbeiderne på Rana Plaza i Savar-distriktet utenfor Dhaka i Bangladesh sprekker i veggene på bygningene. De nølte med å gå til arbeidsplassene sine, de følte seg ikke trygge. Fabrikksjefen vil ikke høre på sånt: Tid er penger, og frister for leveranser skal ikke brytes. Arbeiderne som ikke møter opp, mister jobben. Derfor velger mange å gå på jobben likevel – i bygget, som til sammen har fem tekstilfabrikker – fordi munner skal mettes. Neste dag, 24. april 2013, skjer ragnarokk. Bygningen tåler ikke tungt industriutstyr, ulovlig påbygde etasjer, tonnevis av tekstiler og tusenvis av mennesker. Idet buldringen i Rana Plaza begynner, trekker folk i panikk mot trappene. Noen hopper ut gjennom vinduene, så raser verden. Menneskekroppene klemmes i hjel når etasjene trykkes sammen. Hundrevis dør umiddelbart under vekten av kollapset betong, armeringsjern og tunge tekstilmaskiner. Frivillige graver fram overlevende med bare hendene, og de døde legges på rad og rekke i en skole like ved. Til slutt teller de døde kroppene mer enn 1 100 mennesker. Timene går og blir til dager. Brannmannskapene gråter når de skjønner at det ikke lenger er håp om å redde flere. Det var ikke alle som ble tvunget til å jobbe i dødens bygning. Bankfunksjonærene, som arbeidet i første etasje, hadde styrke nok til å nekte. Kanskje ble deres liv høyere verdsatt av deres arbeidsgivere. Men sånn reddet de i hvert fall livet. I syvende etasje på Enam Medical College i Bangladesh møtte jeg noen uker senere tolv av de overlevende. I hver eneste seng i sykesalen var det jenter og kvinner som hadde fått amputert armer og bein. Mange av dem måtte amputere på ulykkesstedet etter å ha ligget fastklemt i opptil flere døgn. – Jeg bærer ikke nag til noen, sa de. Dette er min skjebne, sa den 30-årige fabrikkarbeideren da jeg satte meg ned ved sykesengen hennes, og da vrengte det seg i meg. Hun hadde bare små sammensydde stumper igjen av det som en gang var to friske bein. Flere av de andre kvinnene svarte det samme. På sykesalen møtte jeg lite av det sinnet og raseriet som jeg selv følte på. Hvordan kan noen mene at et menneskeliv er så lite verdt at man truer folk inn i en bygning som viser tegn til å kollapse? Sånne ulykker kommer fortsatt til å skje så lenge arbeiderne ikke føler de har en stemme, sa sykehusdirektøren til meg, og det bet jeg meg merke i. Vi skal ikke skru klokken mer enn 100 år tilbake for å finne ufattelige lidelser og død også i vårt eget arbeidsliv. For mange fyrstikkarbeidere på slutten av 1800-tallet var tannverk et første tegn på at kjevebeinet gradvis råtnet vekk. Alvorlig hjerneskade og død kunne til slutt bli prisen å betale for arbeidet med det farlige stoffet gult fosfor. I 1889 demonstrerte de kvinnelige fyrstikkarbeiderne i Kristiania. De organiserte seg, hadde skikkelig streikeledelse og samlet inn til streikekasse. De tapte første slag, men skritt for skritt fikk de innfridd sine krav. Kampen de startet, har gitt oss et Norge i dag med verneombud, fagforeninger og arbeidstilsyn. Jan Davidsen, tidligere leder i Fagforbundet, har sagt følgende om hvorfor Norge er et bra land å leve i: Vi har bestemt det, sier han. Men det har ikke skjedd uten kamp. Det hadde ikke gått sånn dersom en av oss sto alene og ikke torde heve stemmen. Nå har kampen mot urimelige arbeidsforhold for lavkostlandenes tekstilarbeidere nådd de vestlige klesmarkedene, for vårt liv henger sammen med deres. Arbeidernes blodslit henger rundt halsen vår. I nakken på mange av mine skjorter står det «Made in Bangladesh», og det var 29 vestlige selskap som fikk sine klær produsert i den nå sammenraste bygningen Rana Plaza. Bak dem var merkenavn som Mango, Benetton og Walmart. Når Aftenposten gjennom sin prisverdige serie med Sweatshop lar norsk ungdom selv få prøve seg som tekstilarbeidere i Kambodsja, kommer tårene hos de unge når de skjønner hva slags liv fabrikkarbeiderne har. I lavkostland som Kina, Bangladesh og Kambodsja er det, for å si det forsiktig, ikke alltid like enkelt å være fagforeningsaktivist. De fortjener vår støtte. Forbrukerkampanjer har mange ganger ført til endring. Etter press fra forbrukerne er nå kleskjedene Hennes & Mauritz, Varner, Lindex, KappAhl og Moods of Norway åpne om hvor de produserer sine klær. Likevel er det langt igjen fra åpenhet til rettferdighet. Vi skal kreve at tekstilarbeiderne skal få bedre lønn, men viktigere er det at de har muligheten til og troen på at det nytter å reise kravet selv. De må få stå sammen for å ha styrke nok til ikke å gå inn i bygninger som har sprekker i muren. De trenger sin egen stemme, sånn at de kan kreve regulerte arbeidstider og vern mot usaklige arbeidstider. På samme måte som arbeiderne her hjemme skal de selv få kjempe for sin rimelige andel av verdiene som bedriften de jobber i, skaper. Hva om vi alle stiller oss følgende spørsmål neste gang vi kjøper oss klær: Får arbeiderne som syr disse klærne, lov til å organisere seg? Dersom man vil at arbeidsplassen skal stille krav om skikkelige arbeidsforhold for alt som handles inn, kan Initiativ for etisk handel hjelpe. Jeg har selv fremmet forslag til Stortinget om at når staten og kommunene kjøper inn varer, skal det stilles krav om at grunnleggende rettigheter er oppfylt. Forbud mot diskriminering, forbud mot de verste formene for barnearbeid, forbud mot tvangsarbeid og ikke minst retten til å organisere seg og føre kollektive forhandlinger er de viktigste internasjonale konvensjoner om arbeidslivsstandarder, som de aller fleste land, men ikke alle, har akseptert. Høyrestyrte Ålesund stiller sånne krav, Helse Sør-Øst har gjort det, og resten av det offentlige og private Norge kommer etter, fordi vi har hatt et engasjement fra Stortinget. Jeg vil gi ros til Monika Mæland, statsråden vår på dette området, som sier at det offentlige skal stille krav til grunnleggende menneskerettigheter når man kjøper inn. Hva er konsekvensen av at vi gjør akkurat det? Jo, det er at de bedriftene som følger standardene, har mulighet til å kreve en litt høyere pris i konkurransen, de har muligheten til å oppfylle vilkårene og stille foran i konkurransen. Hvis Norge kan være et land som viser at det offentlige går foran og stiller krav til innkjøp, vil dette være noe som også andre folk, ungdommer, folk i andre land kan reise som krav. Lov om offentlige anskaffelser kommer på plass. Fra offentlige-anskaffelser-siden handler det nå om hvordan man skal følge det opp videre, hvordan man skal gjøre det på en måte som faktisk funker i virkeligheten. Jeg ønsker statsråden lykke til med det arbeidet. Hvis man synes at klærne man kjøper, er billige, vet man hvorfor: Det er fordi det ikke er en selv som betaler prisen for dem, prisen ligger i ruinene på Rana Plaza. Dette engasjementet for lov om offentlige anskaffelser har jeg hatt lenge, helt siden jeg var utviklingsminister. Da 7.-klasse på Eiksmarka skole tok kontakt med meg fordi de hadde hatt et prosjekt på skolen der de stilte seg selv spørsmål om hva vi kan gjøre for å bedre lønns- og arbeidsvilkårene for tekstilarbeiderne, inspirerte det meg, for de kom etter mye arbeid fram til at kunnskap er viktig. Det er ingen tvil om at kunnskap om hvordan Sweatshop ble drevet, at det har kommet fram, og hele den debatten man har hatt i etterkant av Rana Plaza, som virkelig var en «game changer» eller forandret offentlig oppmerksomhet på sikkerhet for arbeidsvilkår, betyr noe for folks engasjement. Det man ikke vet, har man skikkelig vondt av, men det man vet noe om, er det mange som prøver å gjøre noe med. Klassen hadde kanskje ikke skrevet denne oppgaven hvis det ikke var for at det var mye oppmerksomhet om dette på tv. Som sagt har jeg rost Monika Mæland for å jobbe for et regelverk for offentlige anskaffelser som nettopp tar hensyn til prinsippene om grunnleggende menneskerettigheter. FN har laget egne standarder for dette. Man har både UN Global Compact og ikke minst Ruggies «Principles» for hvordan bedrifter og næringsliv skal ta samfunnsansvar og følge menneskerettighetene. Ut fra hvordan man går fra det offentlige til resten av samfunnet, reiser jeg dette spørsmålet til næringsministeren. Hun har vist seg å være frampå når det gjelder offentlige anskaffelser og bidrag til at det offentlige skal sørge for dette. Hvordan kan man da ta dette videre, også til det private næringsliv? Hvordan kan man stille krav eller sørge for at også næringslivet i Norge følger Ruggies «Principles» og skjønner at når man selger ting til en norsk forbruker, skal produktene og tjenestene som selges, ha vært tilvirket på en måte som ikke innebærer at arbeiderne er utsatt for unødig risiko, og som innebærer at ting gjøres på en måte som er i tråd med menneskerettighetene. Dette er spørsmål som jeg har stilt til næringsministeren, og jeg venter spent på svar.