Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
For første gang har Stortinget til behandling en egen melding om homofile og lesbiskes levekår i Norge. Sett i det perspektivet er den debatten vi nå er i gang med, en historisk debatt. Det viser etter min mening at det norske samfunn nå for alvor tar de homofile og lesbiske som gruppe på alvor. Foranledningen til denne meldingen var en rapport som NOVA etter oppdrag fra Barne- og familiedepartementet la fram i 1998. Denne undersøkelsen er det største vitenskapelige arbeidet som er gjort på dette området i Norden. Det var tre hovedproblemstillinger man ønsket belyst gjennom dette arbeidet: 1. Har livssituasjonen endret seg for homofile og lesbiske i løpet av de siste tiår?2. Har lesbiske kvinner og homofile menn dårligere levekår og livskvalitet enn resten av befolkningen?3. Finnes det spesielle grupper innenfor den homofile eller lesbiske befolkningen som har spesielle problemer det må tas hensyn til? I forhold til det første spørsmålet, om forholdene har bedret seg i løpet av de siste 20 år, konkluderer undersøkelsen med at det på mange områder har skjedd viktige forandringer og forbedringer. For eksempel viser undersøkelsen at mange flere er åpne med hensyn til legningen sin i dag enn tidligere . Dette fører i neste omgang til at man også kan registrere at flere homofile og lesbiske omgås både heterofile og homofile/lesbiske venner samtidig. Når det gjelder spørsmålet om generelle levekår, viser NOVA-undersøkelsen at i forhold til den generelle befolkningen er det en større andel homofile og lesbiske som har høy inntekt og høy utdanning. Undersøkelsen gir også grunnlag for å si at homofile og lesbiske deltar i større grad i kultur- og fritidsaktiviteter enn resten av befolkningen. Den homofile eller lesbiske delen av befolkningen skiller seg også ut i positiv forstand ved å ha et sterkere sosialt nettverk enn resten av befolkningen. Hver for seg er dette svært positive resultater, men jeg synes det er riktig å peke på at det kan ha vært et skjevt utvalg som danner grunnlaget for denne undersøkelsen. Det er nemlig slik at de som har deltatt i undersøkelsen, enten selv har tatt kontakt med forskerne, eller så har de blitt tipset om undersøkelsen av venner. Det er altså ting som tyder på at det er en overrepresentasjon av det man kan kalle ressurssterke homofile og lesbiske – at disse utgjør hovedtyngden av utvalget i undersøkelsen. Jeg mener dette er et viktig moment å ha med seg i det videre arbeidet med saken. Det tredje spørsmålet man ønsket å få belyst, var om det er spesielle grupper som trenger oppmerksomhet. Her viste undersøkelsen tydelig at det er blant de unge homofile og lesbiske at problemene er størst. Unge homofile og lesbiske under 25 år kommer dårligere ut i forhold til de livskvalitetsmålene man opererte med. Aller klarest kom dette til uttrykk med hensyn til den psykiske helsen. Med bakgrunn i dette er tiltakene i meldingen i all hovedsak rettet inn mot nettopp denne gruppen, unge homofile og lesbiske. Jeg vil også peke på at undersøkelsen viste at homofile og lesbiske som gruppe kommer dårligere ut når det gjelder å bli utsatt for vold eller frykt for vold mot egen person. Regjeringen svarer på dette ved å foreslå endringer i straffeloven. Dette er forslag til endringer som støttes av en samlet komite. Med bakgrunn i dette forskningsarbeidet gir meldingen en bred og grundig beskrivelse av hva det vil si å være homofil eller lesbisk i Norge i dag. Meldingen foreslår en lang rekke tiltak som bl.a. innebærer forslag til lovendringer, økte tiltak på informasjonssiden, økte bevilgninger til forskning og flere hjelpetiltak direkte rettet mot homofile og lesbiske. La meg få gi uttrykk for at denne meldingen på mange måter er en «gladmelding». Den viser tydelig at det norske samfunnet i løpet av de siste år har hatt en positiv utvikling i sitt forhold til homofili og homofile. Likevel tror jeg det er slik at klare verdier og fortsatt tydelige politiske beslutninger må til for å skape likeverdig livskvalitet for de homofile som gruppe. Når vi i dag diskuterer homofiles levekår i Norge, mener jeg det er riktig å ha in mente at det bare er 30 år siden seksuell omgang mellom menn var straffbart. Så sent som i 1972 var altså homoseksuelle menn kriminelle. Vi har gått en lang vei fram til der vi er i dag. Av de politiske barrierer som er brutt i løpet av denne tidsperioden, vil jeg spesielt nevne partnerskapsloven, en lov som ikke bare var kontroversiell partiene imellom, men også innad i de forskjellige partiene. Fra 1993 og fram til i dag synes det som om vi har hatt en markert holdningsendring i befolkningen, og i dag er det liten eller ingen diskusjon knyttet til denne loven. Dette viser etter min mening svært tydelig nødvendigheten av modige og framsynte politiske vedtak. Denne stortingsmeldingen tar klare verdistandpunkt. Vi vil at homofile og lesbiske uten frykt for sanksjoner skal kunne leve ut kjærlighet til personer av samme kjønn. Like selvsagt skal homofile og lesbiske møtes med likeverd og respekt. Vi vet at det har foregått en omfattende diskriminering av homofile i det norske samfunnet, og vi vet at det fremdeles eksisterer. Dette er i strid med de verdiene Arbeiderpartiet står for, og vi kan aldri akseptere denne formen for intoleranse. Derfor foreslår vi endringer i straffeloven og i arbeidsmiljøloven § 55 A, et forslag som jeg vil komme tilbake til og kommentere mer detaljert mot slutten av innlegget mitt. Som tidligere nevnt kom det fram i NOVA-undersøkelsen at det er forhold som tyder på at homofile og lesbiske er mer utsatt for vold enn resten av befolkningen. Selv om dokumentasjonen er usikker, er det mye som tyder på at vi de siste årene har hatt alvorlige voldsforbrytelser, bl.a. drap, hvor offerets seksuelle legning synes å ha vært motivet for voldshandlingen. Dette er selvfølgelig forhold som må tas på ramme alvor. Derfor legger Regjeringen opp til at det skal vurderes å endre straffeloven § 232 slik at voldshandlinger som er motivert ut fra en persons seksuelle legning, kan virke i straffeskjerpende retning. Det vil bli vurdert en tilsvarende endring i straffeloven § 292. Det er særlig unge homofile og lesbiske som opplever sin egen situasjon som vanskelig. Mye tyder på at det er den såkalte komme ut-fasen som er vanskelig, dvs. prosessen som unge mennesker går gjennom for å avklare sin egen seksuelle identitet, og deretter ta konsekvensen av denne erkjennelsen og stå fram overfor venner og familie. Det foreslås en lang rekke tiltak for å avhjelpe denne situasjonen. Jeg nevner bl.a. at det foreslås å utarbeide informasjonsmateriell om ungdom og seksualitet der temaet homofili er med. Dette materiellet utvikles med sikte på å hjelpe foreldre til økt forståelse for barn og unges identitetsutvikling. På samme måte foreslås det å utarbeide materiell spesielt rettet mot personer som arbeider med barn og unge, fritidsledere, idrettsledere og andre personer som arbeider med barn og unge. Videre er det viktig å understreke skolens betydning når det gjelder å legge forholdene til rette for en sunn utvikling av egen identitet. Skolen er en møteplass hvor store deler av befolkningen nås, og skolens betydning i denne sammenheng er svært viktig. Læreplanverket for skolen gir klare retningslinjer for at temaet homofili skal tas opp i skolesammenheng. Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet må følge opp og sikre at dette blir gjort. Det er av avgjørende betydning at det generelle kunnskapsnivået blant lærere som møter barn og unge, styrkes. Dette vil bli gjort bl.a. ved at det utarbeides eget materiell rettet mot lærere, men også ved at det legges opp til tiltak på de institusjonene som utdanner lærerpersonell til alle nivåer i undervisningssektoren. Som tidligere sagt er dette den første brede gjennomgangen av homofile og lesbiskes levekår i Norge. Et forhold som er blitt avdekket i løpet av arbeidet med denne meldingen, er at kunnskapene ikke er gode nok. Regjeringen gir signaler om at man på en rekke områder ønsker å igangsette forskning. Jeg vil her kun peke på to av områdene som det åpenbart finnes for lite viten om. Det finnes særlige grunner til å tro at man bør rette oppmerksomheten mot hvordan lesbiske og homofile i innvandrermiljøene opplever sin hverdag. Vi vet at Koranen er helt klar i sin fordømmelse av homofili, og vi vet videre at homoseksualitet er forbudt ved lov i de fleste muslimske land. Komiteen peker på at problemstillinger som tvangsgifte, tradisjonsbunden tenkning omkring kjønnsroller og sterk lojalitetsfølelse overfor familien, i den sammenhengen vi nå snakker om, kan gi grobunn for store problemer. Vi kan ikke kategorisk slå fast at det er slik. Vi vet rett og slett ikke nok. Derfor er videre forskning nødvendig. Det er også slik at enkelte verken identifiserer seg som heteroseksuelle eller som homoseksuelle. De faller på en måte mellom to stoler. Kunnskapen om biseksualitet er også utilstrekkelig, og komiteens flertall peker på dette i en av merknadene til meldingen. Jeg har gitt uttrykk for at dette er en verdimelding. Klarest kommer dette kanskje til uttrykk ved at regjeringen Stoltenberg kategorisk tar avstand fra helbredelse av homofile. Man konstaterer isteden at homoseksualitet og biseksualitet er normalvariasjoner av den komplekse menneskelige seksualiteten. Det er med beklagelse jeg konstaterer at Kristelig Folkeparti, som det eneste partiet, ikke kan støtte opp om en merknad som slår fast at forsøk på helbredelse er å oppfatte som en krenkelse av menneskeverdet. Kristelig Folkeparti har en særmerknad hvor man gir uttrykk for at man ønsker forskning rettet mot å finne årsakene til homofili. Det er etter min mening vanskelig å oppfatte dette på noen annen måte enn at Kristelig Folkeparti gir uttrykk for at homoseksualitet er uønsket. Personlig, og på vegne av Arbeiderpartiet, vil jeg ta avstand fra dette synet. Jeg oppfatter det kort og godt som et krenkende, kaldt gufs fra fortiden. Jeg hadde håpet at vi som samfunn var kommet forbi dette stadiet. Nå ser jeg at tiden er i ferd med å løpe litt fra meg. Jeg skal kort kommentere den enkeltsak som kanskje har vakt mest debatt i forbindelse med denne meldingen, nemlig Regjeringens forslag om å endre arbeidsmiljøloven § 55a. Det er blitt framstilt som å være et inngrep i Kirkens egne anliggender. Jeg vil ta sterk avstand fra det synspunktet og peke på at det fremdeles er slik at det er Kirken som skal ansette sine egne.