trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
I helsevesenet er det heilt avgjerande at ein samarbeider, informerer og respekterer foreldre til barn som er til behandling i helsevesenet for ulike medisinske tilstandar. At foreldre har tilgang til journalnotat, er éin måte å opplysa og informera foreldre på, men det kan aldri erstatta det at helsepersonell faktisk bruker si tid på sjølv å fortelja om kva som er dei medisinske vurderingane og tilrådingane. Dette må vi òg ha i mente når vi no diskuterer foreldre sin rett til direkte elektronisk tilgang til journalane til barna sine. Sjølvsagt skal foreldre ha innsynsrett i sine barns journalar. Det er eit lovfest prinsipp etter barnelova at foreldre både har plikt og rett til å fatta avgjerder på vegner av barna sine. Spørsmålet er om det er viktig for foreldra å ha direkte elektronisk innsynsrett til journalnotat i helsevesenet, og når Helse Nord og Helse Vest overfører rett til umiddelbart elektronisk innsyn i barns journalar til barne- og ungdomspsykiatrien, så er det fremja kloke innvendingar mot denne praksisen. På høyringa uttalte Norsk barne- og ungdomspsykiatrisk forening i eit skriftleg notat til oss at dei ser store utfordringar i barne- og ungdomspsykiatrien med å få barn til å fortelja om vald og overgrep. Dei viser til at når det no vert innført digitalt innsyn i journal via helsenorge.no, har foreldre til barn under tolv år moglegheit for direkte innsyn, og dette har allereie medført situasjonar som har vore farlege for barn, og situasjonar der behandling er avslutta. Dette er ganske alvorleg. Dei viser òg til at hemmeleghald av eventuelle opplysningar om vald og overgrep er lagt til den enkelte behandlar i BUP-systemet, og at dette er eit altfor sårbart system – og dei anbefaler at vi avsluttar ordninga med direkte elektronisk innsyn. Dette støttar òg Legeforeningen i sitt høyringsnotat. Dei viser til at dei lenge har varsla om at slikt innsyn kan vera ein trussel mot pasientsikkerheita og betydeleg rokkar ved teieplikta legen har overfor barn og unge. Helsepersonell kan nekta innsyn. Det kan gjerast når notatet vert skrive og godkjent, eller det kan gjerast i ettertid, men det føreset at helsepersonell kjenner til moglegheitene for nekting, har fått opplæring og veit korleis det skal gjerast, og at dei heile tida er bevisste på at slikt innsyn eventuelt bør nektast. Dette er uansett ein betydeleg sikkerheitsrisiko, og i ein risikovurderingsrapport frå 2017 som Helse Nord fekk utarbeidd, er det funne fleire uakseptable risikotruslar knytt til denne praksisen. Difor støttar vi forslaget frå SV. Vi kan ikkje støtta forslaget frå Kristeleg Folkeparti om å fråvika plikta til «umiddelbar journalføring». Det er ikkje ein klok måte å gjera det på. Eg tek opp forslaget frå Senterpartiet og SV.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
Det er sant at dei regionane som har innført dette, har prøvd å innføra særlege rutinar, men i Helse Nord – som har innført dette – har dei forsøkt å fjerna farar i systemet med direkte innsyn i psykisk helse-journalen til barn. Dei har sjølve rapportert at sjølv med alle nye tiltak ville det vera igjen éin alvorleg fare, raud sone, og sju moderate farar, gul sone. Korleis kan statsråden tru at ein med meir informasjon vil gjera dette betre? Eller er det slik at statsråden meiner at det å ha elektronisk innsyn er viktigare enn å skjerma utsette barn for farlege situasjonar, og eventuelt at ein må avslutta behandlinga?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
Dette er å bagatellisera sjølve problemstillinga. No handlar det om at elektroniske journalar med direkte innsyn gjer dette mykje vanskelegare. Det er jo det heile representantforslaget handlar om, det er jo det Legeforeningen kom med innspel om, det er det barne- og ungdomspsykiatrisk foreining kom med innspel om, om at dette er veldig vanskeleg, det utset barn for fare, det utset barn for å måtta avslutta behandling, og det er krevjande for legane med omsyn til teieplikta deira. Helse Nord seier i rapporten sin at sjølv med alle nye tiltak vil det vera svær risiko for at ein ikkje vil klara å skjerma barn som treng det. I den situasjonen synest eg det er rart at ein statsråd seier at dette ikkje handlar om elektroniske journalar. Eg veit godt at vi òg har same problem utan, men slik er det dessverre no. Korleis vil statsråden følgja opp dette? Er det nok med eitt spørsmål til Helsedirektoratet? Vil han sørgja for at dette no vert følgt tett opp vidare?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
IKT-skandalen i Helse Sør-Aust førte til at uvedkomande har kunna få tilgang til sensitive pasientdata om 2,8 millionar nordmenn. Vi må ta lærdom av dette og sikra at grunnleggjande IKT-infrastruktur i helseføretaka må verta definert som kritisk nasjonal infrastruktur som kjem inn under sikkerheitslova. Dette forslaget burde ha vore unødvendig. Vi synest det er beklageleg at både Høgre, Framstegspartiet, Venstre og Kristeleg Folkeparti ikkje støttar oss i dette. Vi meiner òg at outsourcing av utvikling og drift av kritisk nasjonal IKT-teneste og -system i helsesektoren vert avslutta, og at nye avtalar ikkje vert inngått. Høgre, Framstegspartiet, Venstre og Kristeleg Folkeparti støttar oss heller ikkje i dette. Senterpartiet får berre støtte av SV i innstillinga for forslaget om at informasjon knytt til nasjonale sikkerheitsinteresser må verta drifta og lagra i Noreg. Høgre, Framstegspartiet, Venstre og Kristeleg Folkeparti argumenterer i innstillinga for at det er så vanskeleg å få dette til, det er så vanskeleg å avgrensa det, og at dette må grundig greiast ut før ein eventuelt kan konkludera. Denne argumentasjonen held ikkje mål, i alle fall ikkje etter den situasjonen vi har vore oppe i no i helsevesenet. Dei kan heller ikkje visa til eitt einaste høyringssvar som byggjer opp under desse påstandane. På høyringa i komiteen var det unison støtte til representantforslaget frå fagmiljøa, Legeforeningen, Fagforbundet; NITO, EL og IT Forbundet – som alle meiner at forslaget må gjennomførast. I den nye sikkerheitslova er ansvaret for å definera grunnleggjande nasjonale funksjonar lagt til fagdepartementa. Det veit vi, men IKT-skandalen har vist at Helsedepartementet ikkje har forstått dette ansvaret. I sikkerheitslova kapittel 6 vert det gitt to alternative vilkår for at eit informasjonssystem skal kunna sjåast på som skjermingsverdig: anten at systemet behandlar skjermingsverdig informasjon, eller at systemet i seg sjølv har avgjerande betyding for grunnleggjande nasjonale funksjonar. Begge desse vilkåra er oppfylte når vi snakkar om grunnleggjande IKT-infrastruktur i helsevesenet. Dette forslaget burde ha vore unødvendig, men Helsedepartementet og regjeringa har ikkje forstått ansvaret. Det er klart at sikkerheitsbrot i datasystemet i helseføretaket utgjer ein vesentleg nasjonal sikkerheitsrisiko. Sjukehus er viktig for å sikra grunnleggjande sikkerheit i Noreg, og grunnleggjande IKT-system er avgjerande for at sjukehusa våre skal fungera. Difor burde det ikkje vera tvil om at grunnleggjande IKT-infrastruktur i helseføretaka kjem inn under krav i sikkerheitslova – og med det vil eg ta opp forslag nr. 3, som Senterpartiet er med på.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
Bakgrunnen for representantforslaget var at statsråden under utgreiinga gjentatte gonger møtte oss med at helseføretaka er lagde inn under tryggingslova, på spørsmål om at vi meiner at IKT-systemet må inn under tryggingslova. Så kom det etter kvart fram at sjølv om helseføretaka vart lagde inn under tryggingslova, var ikkje departementet ferdig konkludert i spørsmålet om IKT-infrastrukturen, heilt eller delvis, skulle inn under tryggingslova. Dette er no eit ansvar som er lagt til departementet. I brevet til komiteen står det at det framleis vert vurdert, og eg ville spørja statsråden om kva regjeringa og han som statsråd vil jobba for i denne saka. Vil han jobba for, og synest han det er rimeleg, at IKT-infrastrukturen kjem inn under tryggingslova?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
Eg har ikkje misforstått. Det var sjølvsagt det siste som statsråden svarte på, som heile tida har vore eit spørsmål: om IKT-infrastrukturen i helseføretaka vil kunna vera tryggingsgradert informasjon som dermed må leggjast inn under tryggingslova. Men eg høyrer at statsråden ikkje har eit spesielt svar på det, ut frå hans eiga meining. Men i tryggingslova kapittel 6 vert det angitt to alternative vilkår for at informasjon skal verta sett på som skjermingsverdig: anten at systemet behandlar skjermingsverdig informasjon, eller at systemet i seg sjølv har avgjerande betyding for grunnleggjande nasjonale funksjonar. Meiner statsråden at den grunnleggjande IKT-infrastrukturen i helsevesenet ikkje er eit system som behandlar skjermingsverdig informasjon, og ikkje er eit system som i seg sjølv er av avgjerande betyding for grunnleggjande nasjonale funksjonar?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
Eg må berre spørja opp att, for eg har ikkje fått svar på spørsmålet mitt. I tryggingslova kapittel 6 vert det gitt to alternative vilkår for at eit informasjonssystem skal verta sett som skjermingsverdig: anten at systemet behandlar skjermingsverdig informasjon, eller at systemet i seg sjølv har avgjerande betyding for grunnleggjande nasjonale funksjonar. Meiner statsråden at grunnleggjande IKT-system i helsevesenet ikkje skal falla inn under desse to vilkåra, sidan statsråden er usikker på om ein skal definera grunnleggjande IKT inn under tryggingslova som skjermingsverdig informasjon?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
Helse- og omsorgsdepartementet og Helsedirektoratet har vedtatt ikkje å føra vidare forpliktande minimumskrav til læringsaktivitetar i spesialistutdanninga for legar. Vedtaket er gjort i strid med klare råd frå fagmiljøa. Fagmiljøa meiner nasjonal standardisering av ferdigheitstrening i spesialistutdanninga er ein føresetnad for å vareta kvalitet og pasientsikkerheit. Nye læringsmål i spesialistutdanninga av legar i 45 spesialitetar er godkjente av Helsedirektoratet. I VG bruker helseministeren som argument at det er 4 900 læringsmål, men bryt ein dette ned på talet spesialitetar, gir det om lag vel 100 læringsmål fordelte på fem års utdanning. Det gir om lag 20 læringsmål per år. Det er ikkje å setja forpliktande krav til kvalitet og kompetanse. Alle spesialistkomiteane har anbefalt minimumskrav til obligatoriske kurs. Majoriteten av spesialitetane har òg utforma prosedyrelister med minimumskrav til andre læringsaktivitetar. Fagmiljøa, representert ved dei fagmedisinske foreiningane og spesialistkomiteane i den enkelte spesialitet, har gjennom heile prosessen fremja eintydige krav om at ordninga med minimumskrav til læringsaktivitetar som gjennomførte prosedyrar og obligatoriske kurs må vidareførast. Eit fleirtal her vil tilsynelatande at det no skal vera ei skjønsmessig vurdering av læringsmåla, og at det skal vera heilt opp til det enkelte føretak å avgjera kva som er godt nok, og vurdera om legen har fått nødvendig erfaring og trening og oppnådd tilstrekkeleg fagleg modning. Det er Senterpartiet ueinig i. Vi har fått klare åtvaringar. I eit felles opprop frå prosedyretunge spesialitetar åtvarar dei mot det som skjer. Dei kan godt vera med på at sjølve prosedyrelistene ikkje er forskriftsfesta, men det må i alle fall vera forskriftsfesta at den til kvar tid gjeldande prosedyrelista skal vera oppfylt. Når Legeforeningens spesialistar åtvarar om at dei ikkje lenger kan gå gode for kvaliteten, synest eg vi burde tatt dette på større alvor. Til dei to forslaga: Dei er faktisk ikkje heilt like. I forslaget som Senterpartiet står bak, står det at vi vil ha «standardisering og nasjonale krav til læringsaktivitetar». Det er ikkje noka setning om «krav» i fleirtalsforslaget, og med grunngjevinga som òg er i merknaden, representerer vårt forslag ei anna linje. Vi vil ta opp og røysta for Senterpartiets forslag saman med dei andre, og vi vil ikkje røysta subsidiært for det andre forslaget.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
I eit felles opprop frå prosedyretunge spesialiteter, sendt 10. april til både helseminister, helse- og omsorgskomiteen og Helsedirektoratet, står det om kravet dei har til å ha obligatoriske prosedyrelister for å gå god for kvaliteten i spesialitetstittelen. Men så står det òg vidare at dei ser at det kan vera hensiktsmessig at innhaldet i sjølve prosedyrelistene vert halde utanfor forskrift, slik at det vil vera meir smidig å justera krav i samsvar med nye metodar. Likevel ber dei om at ein må ha ei forskriftsfesting der ein presiserer at den til kvar tid gjeldande prosedyreliste skal vera oppfylt. Kan dette vera ein måte å løysa denne saka på, at ein på ein eller annan måte kan setja eit krav om at prosedyrelistene skal vera oppfylte?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
Takk for svaret. Kan statsråden utdjupa litt det siste han sa, med at prosedyrelistene skal vera normgivande, men òg at avvik skal dokumenterast? Kor aktivt vil dette verta følgt opp? Trur statsråden at ein kan nærast garantera at dei til kvar tid gjeldande prosedyrelistene vil verta lagde til grunn, eller korleis ser statsråden for seg at dette vil bli følgt opp vidare?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-06-12:
Senterpartiet skal røysta imot.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Jeg tar ordet for å minne om hva som er utgangspunktet for at vi diskuterer denne saken her i dag. Det er at organisasjonene på området ikke merker noen verdens ting av den såkalte handlekraften fra regjeringen. Her viser man til at det har vært prosesser med både meldinger og NOU-er, og at regjeringen er godt i gang. Men det er jo organisasjonene selv som sier at de ikke blir involvert av regjeringen, og de ser heller ikke noe handlekraft. Derfor har de bedt Stortinget om å ta affære og nå bestille et oppdrag fra regjeringen, for man kan ikke sitte og vente på regjeringens sendrektighet i arbeidet. Svaret fra statsråden til organisasjonene er at når de får oppfylt sin vilje, ved at Stortinget ber om at det tas grep, skal hun sette alt på vent. Alt hun har jobbet med, alt hun har planlagt på området, skal nå stoppe fullstendig opp fordi hun skal jobbe med en stortingsmelding. Unnskyld meg, president, men slik kan vi ikke opptre overfor organisasjonene på et så viktig felt. Det er jo ingenting som hindrer statsråden fra å fremme forslag for Stortinget eller komme med budsjettforslag, hvis det er slik at man faktisk planlegger en storstilt innsats på dette området. Skulle det mot formodning ikke komme forslag fra statsråden, eller i budsjettet nå, så er det ene og alene fordi statsråden ikke har fått gjennomslag i regjeringen, eller fordi man rett og slett ikke prioriterer det. Man kan altså ikke sitte her og si at fordi man jobber med en stortingsmelding, så skal man ikke gjøre noen verdens ting på dette området. Jeg tillater meg å si at jeg synes det er svært arrogant overfor organisasjonene som nå har jobbet for at Stortinget skal ta grep.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Det er mange gode grunner til at Arbeiderpartiet har tatt initiativ til en opprydningsaksjon for norsk arbeidsliv. Det handler om tryggheten for de ansatte. Det handler om forutsigbarhet og gode rammevilkår for seriøse norske virksomheter. Og det handler ikke minst om at forbrukerne og de som bestiller oppdrag, skal ha trygghet. Saken vi diskuterer i dag, har alle disse tre elementene i seg. Når Erlend Wiborg og representanter fra Høyre og Fremskrittspartiet sier at å jobbe for trygge norske arbeidsvilkår og å sikre norske bedrifter er å snakke ned næringslivet, viser det bare hvor lite kontakt man åpenbart har med næringslivet. For det er nettopp de seriøse bedriftene som har henvendt seg til oss og bedt om at det må gjøres grep for å rydde opp. Det er nettopp disse bedriftene som blir utkonkurrert, i et landskap hvor regjeringen sitter med hendene i fanget og ser på at useriøsitet brer seg, til stadig flere bransjer og til stadig større deler av landet. Regjeringen må gjerne fortsette med å si at alt er bra, men vi har ikke tålmodighet til å sitte stille og se på at problemene brer seg. Vi ønsker også å være i forkant, før det er for sent, i bransjer hvor det i dag framstår som ryddig og greit. Når det gjelder renholdsbransjen spesifikt, har den største norske aktøren på markedet ikke større markedsandel enn ca. 1–1,5 pst. av omsetningen i Norge. Man anslår at ca. 98 pst. av markedet på ca. 7 mrd. kr er svart omsetning. Den største norske aktøren varslet altså at selv om markedet på renholdssiden går opp, går deres omsetning ned. Det vitner om en utvikling som er sterkt uheldig, for det er useriøse aktører, ofte også omfattet av kriminalitet, som tar over markedsandeler. Det skjedde svært lite fra regjeringens side på dette området. De la faktisk bort det forslaget vi nå diskuterer, så sent som for ca. et halvt år siden. Så innlegget til Heidi Nordby Lunde, der hun prøver å lage en virkelighetsbeskrivelse om at dette har regjeringen jobbet for lenge, det hadde rett og slett ikke tålt en faktasjekk. Vi er også bekymret for om vi nå har et effektivt tilsyn med dette. Nå gikk nylig tillitsvalgte i Arbeidstilsynet ut og advarte og sa at de ikke tålte flere kutt. Det er viktig at det som gjøres nå, følges opp gjennom at Arbeidstilsynet får økte rammer.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Arbeiderpartiet har tatt initiativ til en opprydningsaksjon i norsk arbeidsliv der dette forslaget inngår. Vi ønsker et arbeidsliv med hele, faste stillinger. Vi ønsker skikkelige lønns- og arbeidsvilkår. Vi ønsker kort og godt et trygt og rettferdig arbeidsliv. Med økt migrasjon øker også faren for at useriøse arbeidsgivere utnytter sårbar og utenlandsk arbeidskraft. Det kan bidra til å øke forskjellene i arbeidslivet, det kan svekke det organiserte arbeidslivet, det kan skape mer utrygghet for arbeidstakerne. Allmenngjøring er et viktig verktøy for å sikre verdige lønns- og arbeidsvilkår, men ordningen er ennå ikke perfekt, og utfordringene kan også endre seg i ulike bransjer og opp gjennom årene. Derfor burde regjeringen vært opptatt av å forbedre ordningen. Det er de dessverre ikke. Vi får rapporter om at ordningen fører til forholdsvis mye byråkrati for fagforeningene, som må bruke mye av sin tid på å dokumentere behovet for å kunne fremme det overfor nemnda. Vi får også rapporter om at perioden som fastsettes – på to år – er veldig kort. Med en gang man får et område allmenngjort, må man umiddelbart, nærmest, gå i gang med å samle ny dokumentasjon for å forberede saken som kommer om to år. Derfor har vi fremmet forslag som vil kunne gjøre jobben for fagforeningene enklere, slik at de kan konsentrere seg om å gjøre jobben de skal gjøre overfor sine medlemmer, og at vi får forlenget perioden, slik at det gir større forutsigbarhet for arbeidstakerne, men også for arbeidsgiverne. Vi har også hørt at det i enkelte bransjer går i retning av minstelønn for alle, og det er en utvikling vi ikke ønsker. Derfor mener vi at ordningen som sådan bør evalueres, og at den bør forbedres. Det er forslag som jeg ønsker kunne fått flertall, for det er faktisk forslag som også arbeidsgiversiden er opptatt av. Men regjeringen lytter åpenbart heller ikke i dette spørsmålet verken til arbeidsgiverne eller til arbeidstakerne, derfor ser det ut som det må presses igjennom av et flertall på Stortinget. Jeg tar opp forslag 2, fra Arbeiderpartiet. Skulle verken det forslaget eller forslag nr. 1 få flertall, vil vi subsidiært stemme for forslaget fra Kristelig Folkeparti, som er levert inn som løst forslag. Jeg håper det kan få flertall, og at Stortinget nok en gang må gi regjeringen en instruks om å levere der regjeringen bare sitter og ser på.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Statsråden sa selv i sitt innlegg at allmenngjøring er et viktig grep for å unngå forskjellsbehandling når det gjelder lønns- og arbeidsbetingelser mellom norske og utenlandske arbeidstakere. Derfor mener vi at allmenngjøringsordningen jevnlig bør vurderes og evalueres, for å se om den er treffsikker nok, om den håndteres godt nok, og om den treffer de målene som en har politisk om å ha et ryddig og skikkelig arbeidsliv. Nå har det gått fem år uten at regjeringen har gjort noen verdens ting med ordningen, og også nå stritter man imot. Men nå ser det ut til at det blir flertall i Stortinget for å tvinge igjennom at regjeringen gjennomfører en slik evaluering og vurderer å fremme forslag til forbedringer av denne ordningen. Hvor raskt ser statsråden for seg at man kan levere på det oppdraget?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Svaret fra statsråden avslører jo at det åpenbart er liten vilje til å høre hva partene faktisk sier om allmenngjøringsordningen, hvis man har den utstrakte dialogen som man hevder å ha. Vår kontakt med fagforeningene tilsier at man bruker svært mye tid på å dokumentere behovene, på å fremme saken – arbeid som man heller kunne brukt på å konsentrere seg om å jobbe for sine medlemmers muligheter. Men også fra arbeidsgiversiden hevdes det at ordningen er for lite forutsigbar, for lite transparent, og at den bør evalueres. Så når både arbeidsgiversiden og arbeidstakersiden slutter opp om at det bør gjennomgås og evalueres, kan ikke jeg forstå hvorfor regjeringen stritter så imot. Er ikke regjeringen bekymret for at økt migrasjon og økt press på norske lønns- og arbeidsvilkår vil kunne prege hele det norske arbeidslivet hvis vi ikke er mer framoverlent?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Bare for å rydde opp i det som noen åpenbart tror de har en sak gående på, nemlig synet på EØS-avtalen: Det kan være grunnlag for å minne om selve representantforslaget som ligger til grunn, hvor vi som har fremmet forslaget, selv skriver: «Muligheten for å allmenngjøre tariffavtaler ble innført i forbindelse med Norges tilslutning til EØS i 1994, ut fra bekymring for effektene arbeidsinnvandring ville kunne ha på det norske arbeidsmarkedet. Det gikk imidlertid over ti år før loven ble benyttet for første gang. Dette skjedde i 2004, samme år som ytterligere ti land ble medlemmer av EU.» Så de som prøver å lage en sak ut av noe som ikke er en sak, kan bare slå seg helt til ro: Selvfølgelig var den erkjennelsen av hvordan EØS-avtalen, men også innlemmelsen av flere nye land i EU, kunne påvirke det norske arbeidslivet, helt åpenbart grunnlaget for at man innførte allmenngjøringsinstituttet. Men så er det det som står i den merknaden som egentlig flertallspartiene må svare for hvorfor de står inne i, nemlig at det ligger som premiss at man har gjennomført en suverenitetsavståelse til EU på arbeidslivsområdet. Det mener vi er et feil premiss, og det er derfor vi ikke står inne i den merknaden. For øvrig er det ikke slik at det at man ikke står inne i en merknad, nødvendigvis betyr at man er direkte uenig, men det er vi når det gjelder det grunnleggende premisset her, om at man i arbeidslivsspørsmål skal ha overført noe som helst suverenitet til EU.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Jeg vil starte med å takke forslagsstilleren for å reise saken og for å gi Stortinget anledning til å diskutere et tema som – når det gjelder franchise – angår svært mange arbeidstakere, men som også gir oss anledning til å berøre store deler av norsk arbeidsliv, og hvordan vi skal sikre ryddige forhold mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. Der ser vi at det stadig kommer nye aktører på banen som prøver å utviske disse forholdene, og som på sikt – hvis dette får bre om seg – kan utfordre noe grunnleggende i norsk arbeidsliv. Vi ser en utvikling hvor det prinsippet som vi har vært vant til i norsk arbeidsliv, nemlig at den som er sjef på arbeidsplassen, også er den du som arbeidstaker og som ansatt forholder deg til, er noe som gradvis blir utfordret. I franchisen er jo mye av denne makten flyttet opp til konsernet sentralt, og dermed blir det vanskelig for arbeidstakerne å legge fram sine krav og behov. Butikksjefen – franchisetakeren – havner også i en skvis gjennom at det er morselskapet som i stor grad definerer alt som handler om prisnivå, åpningstider, lønns- og arbeidsvilkår, mens man altså er den som arbeidstakerne fremmer sine krav overfor. Hva er drivkraften bak at så mange aktører nå organiserer sin drift innenfor franchise? Jo, det er helt åpenbart: Man tjener store penger på det, og man sitter igjen med nesten ikke noe ansvar, verken overfor butikkene eller for de ansatte. Vi ønsker at franchisetakernes stilling skal bli styrket, slik at man får bedre oppfølging i vurderingen av å opprette virksomhet, men også bedre rettigheter i forhold til forpliktelser som følger av det å drive forretning med ansatte. Vi ønsker sterkere forpliktelser for franchisegiverne når det gjelder hva som skjer med lønna til ansatte hvis bedriften går over ende, slik at ikke ansatte blir stående med lua i hånda, som vi dessverre ser i altfor mange saker. Vi hører eksempler på folk som har gjort seg til gjeldsofre som følge av å ha inngått avtaler som er sterkt forpliktende, uten at man har noen som helst rettigheter, og vi mener at det forslaget som nå ligger til grunn, skal gi anledning til å få ryddet opp vesentlig på det området. Det handler ikke bare om franchise, men det handler om grep som enkelte arbeidsgivere nå gjøre for å organisere seg bort fra arbeidsgiveransvaret. Forslagene – som jeg herved tar opp – vil jo innebære at man får en opprydning, bedre rettigheter og at man får en gjennomgang av hele dette området.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Det hevdes ofte fra Høyre-folk at det er et motsetningsforhold mellom gode og skikkelige lønns- og arbeidsvilkår og det å drive business på en sunn og god måte. Det er ikke noe annet enn gammelmodig Høyre-politikk. Enhver forskning på det norske arbeidslivet viser jo det stikk motsatte, nemlig at organiserte arbeidsplasser med høy organisasjonsgrad, med et godt forhold mellom arbeidstakere og arbeidsgivere, hvor det i stor grad er faste ansettelser, er de delene av arbeidslivet som lykkes best, som har størst innovasjonsevne, som har produktivitet. Så de som hevder at det er et motsetningsforhold mellom gode rettigheter, skikkelige forhold og det å drive god business, tar skammelig feil. Og det har jo egentlig regjeringen erkjent i sin regjeringserklæring, at et organisert arbeidsliv er et konkurransefortrinn for Norge. Vi har prøvd å ta det på alvor og har fremmet en rekke forslag den siste tiden som ville kunnet bidra til både høyere organisasjonsgrad, et mer organisert arbeidsliv, et tydeligere premiss i lovgivningen med tanke på hva det vil si å være en arbeidsgiver, og hva det vil si å være en arbeidstaker, men regjeringen avviser jo alle forslag. Det viser enten at de ikke mener alvor med det de sier, eller at de aktivt går inn for å svekke et konkurransefortrinn for Norge, noe som ville vært veldig spesielt. Jeg tror de fine formuleringene i regjeringserklæringen kun er tomme ord. Så hevdes det at dette er et angrep på franchisemodellen. Det er det overhodet ikke. Franchisemodellen er på mange måter svært god, med tanke på å få hjelp til etablering, reklame, komme inn i et konsept som er velkjent. Så på mange måter fungerer det bra. Det vi ønsker, er at det skal være tydelig nedfelt i loven at den som har styringsretten over de ansatte, den som definerer lønn, arbeidstid og slike ting, også skal ha et arbeidsgiveransvar. Det burde ikke være sånn at det er spesielt krevende for Stortinget å gå inn for. Men det er det åpenbart, for Høyre og Fremskrittspartiet vil i en annen retning. Det viser hvor Høyres og Fremskrittspartiets lojalitet ligger. Den ligger ikke hos norske arbeidstakere, som ønsker gode, trygge og forutsigbare arbeidsvilkår. Forrige uke så vi at regjeringspartiene løp bemanningsbransjens ærend. Nå løper de arbeidsgiverne som ønsker å organisere seg bort fra sitt arbeidsgiveransvar, sitt ærend, og jeg håper riktig mange norske arbeidstakere følger denne debatten.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Det siste der er selvfølgelig bare den typen skremselspropaganda som høyresiden prøver seg med, ved å si at det skal være et motsetningsforhold mellom det å ha ryddige, skikkelige arbeidsforhold og det å drive effektiv business. Det er svært mange aktører i Norge i dag som driver meget god forretning og samtidig tar sitt ansvar overfor arbeidstakerne. Det påstås at man nærmest ikke har noen som helst påvirkning når man er franchisegiver, og derfor ikke kan ta et ansvar overfor arbeidstakerne – vel, det er nettopp fordi man har snodd seg unna de forpliktelsene som det normalt innebærer å være en arbeidsgiver. Forslaget vårt handler kort og godt om at den som forbeholder seg retten til å sitte med makten over norske arbeidstakere, også må ta ansvar. Hvis man ikke ønsker det, mener jeg at man sørger for en utvikling i arbeidslivet som vi ikke ønsker. Dette handler ikke bare om dagligvarebransjen, det handler om en rekke sektorer i norsk arbeidsliv hvor man ser at det finnes arbeidsgivere som prøver å sno seg unna forpliktelsene. Den rettssaken som Norwegian nå havnet i, i Høyesterett, handler om det samme: Man ønsker å kvitte seg med arbeidsgiveransvaret og dytte ansatte over i et bemanningsbyrå, for så å leie dem inn. Vi ser det innenfor plattformøkonomien, hvor arbeidstakerne ikke aner hvem de skal henvende seg til, selv om sjefen definerer oppmøtetid, arbeidstid, arbeidsforhold, lønnsvilkår osv. – når sjefen er en app. Så det vi ser både innenfor franchiseverdenen, innenfor etablerte virksomheter som vi kanskje trodde var forskånet for denne utviklingen, og kanskje særlig blant de nye aktørene i norsk arbeidsliv, er at vi er nødt til å ta en opprydning også med tanke på hva det vil si å være en arbeidsgiver, og de forpliktelsene det medfører. Til slutt vil jeg si at Arbeiderpartiet subsidiært vil støtte forslag nr. 8, fra Kristelig Folkeparti, Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre, hvis våre forslag ikke får flertall. Vi mener at dette ikke er stort annet enn en utsettelse av hele problematikken, men samtidig, hvis et bredt flertall på Stortinget gir regjeringen den beskjeden at man skal gjøre rede for hvordan landskapet ser ut, kan det være med på å bringe saken noen skritt videre – og forhåpentligvis nærmere en situasjon hvor vi kan få en reell diskusjon om hvordan vi kan få ryddet opp, slik at norske arbeidstakere også i framtiden kan få vite hvem som er sjefen deres.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Helt på tampen: Jeg er glad for at Arbeiderpartiets invitasjon til en opprydningsaksjon for norsk arbeidsliv er lagt merke til – det er kanskje nevnt flere ganger av Høyres representanter enn av Arbeiderpartiets egne representanter i denne debatten. Det viser at det i alle fall ikke har gått noen hus forbi at vi ønsker en sånn opprydningsaksjon. Vi hadde en runde i forrige uke om innleie, hvor Stortinget – mens regjeringen satt helt passiv – foretok en kraftig innstramming i adgangen til å bruke innleid arbeidskraft. Det handler om at vi ser at lavere organisasjonsgrad og økt bruk av innleie fører til dårligere produksjon. Det fører til svekket innovasjonsevne, det fører til at useriøse i mange sammenhenger vinner på bekostning av seriøse. Det kan ikke vi leve med – det kan Høyre åpenbart gjøre. Renholdssaken – som vi diskuterte før i dag – handler om mye av det samme, at store deler av et viktig marked er svart, og at man ønsker en opprydning for å sikre at det skal være gode lønns- og arbeidsvilkår for dem som jobber i sektoren, men at vi også får feid de useriøse aktørene av banen. Det samme gjelder dette med arbeidsgiveransvar: å slå tydelig fast at vi ønsker et arbeidsliv hvor norske arbeidstakere kan ha en sjef å forholde seg til. Vi ønsker ikke en utvikling hvor dette blir pulverisert, og hvor grenseoppgangene blir utydelige. På alle disse tre områdene sier Høyre at det er ingen problemer, alt er såre vel, folk er stort sett fornøyd. Ja, på arbeidsplassene i Norge i dag er folk stort sett fornøyd, men vi ser utviklingstrekk i norsk arbeidsliv og i internasjonalt arbeidsliv som vi advarer mot. Derfor kommer vi til å fortsette kampen for skikkelige og seriøse lønns- og arbeidsvilkår, for faste hele stillinger og for et trygt og rettferdig arbeidsliv. Vi gir oss nemlig ikke før ti av ti er fornøyd.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Hvis Stortinget skal ha en relevant diskusjon om disse sakene, være i forkant og faktisk påvirke prosessene, er vi avhengige av at regjeringen orienterer Stortinget om hva dette faktisk innebærer. Jeg synes det springende punktet i diskusjonen rundt ELA er hvorvidt man skal ha tvisteløsningskompetanse. Der er ordlyden som er valgt fra Kommisjonen, noe uklar, og vi vet at det er ulike syn blant medlemslandene på hvorvidt man skal ha en slik kompetanse, eller om det skal være opp til medlemslandene selv å avgjøre om man vil følge de vedtakene som byrået fatter, hvis to land er uenige om hvordan et regelverk skal tolkes. Har statsråden satt seg inn i de ulike landenes posisjoner i forhold til dette, slik at man faktisk kan påvirke den prosessen som pågår, før boka lukkes og EU fatter et vedtak? Det er det denne saken handler om – at Norge benytter sin mulighet til å påvirke prosessen.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Denne saken og debatten viser nok hvorfor det er viktig at Stortinget oftere kommer raskere på banen i viktige EU-spørsmål, for her ser vi at EØS-motstanderne og de skarpeste EØS-tilhengerne går ned i utgangsposisjonene sine og blir der, og leser saken utelukkende ut fra det som er deres primære standpunkt til EØS som sådant. Det er en svakhet for norsk politikk og for Stortinget at vi sjelden klarer å komme lenger enn nettopp de utgangsposisjonene. Derfor har Arbeiderpartiet bestilt en egen uavhengig utredning her på Stortinget, fordi vi ofte ser at vurderinger som kommer knyttet til slike saker, er farget av regjeringens politiske syn på saken. Dermed er det vanskelig å få den riktige informasjonen om hva saken faktisk innebærer. Det vi så langt har funnet i den utredningen, er at det hersker tvil om særlig ett punkt, og det er dette med tvisteløsningskompetanse. Her sier statsråden at det er ingen grunn til å tro at det som nå er i prosess i EU, vil innebære noen som helst myndighetsavståelse. Men det er faktisk uklart. Teksten fra Kommisjonen er uklar på det punktet, og vi vet at en rekke EU-land nå jobber iherdig for at det nettopp skal bli en slik tvisteløsningskompetanse, som altså avgjør mekling mellom to eller flere land i viktige spørsmål, noe som jo – hvis det blir innført – vil innebære myndighetsavståelse fra norske myndigheter og svekket evne til selv å regulere dette området gjennom egen lovgivning. Skulle vi ha ventet til regjeringen fremmet sak for Stortinget, måtte vi ha ventet til etter at prosessen i EU-parlamentet er avsluttet. Da er det «take it or leave it», og der har ofte norsk debatt endt opp. Det kan vi ikke risikere i en så viktig sak. Vi så det i forbindelse med ACER, at regjeringen involverte Stortinget altfor sent, men i tillegg la opp til faktiske feil i sin argumentasjon overfor Stortinget, som man måtte justere, og hvor Arbeiderpartiet måtte gå inn aktivt og ta grep for å få ryddet opp i saken. Det kan vi ikke akseptere i flere EU-saker. Vi mener at ved å sende et tydelig signal til EU, slik vi fremmer forslag om, om at dersom det kommer ting som utfordrer trepartssamarbeidet eller norsk evne til selv å regulere arbeidslivspolitikken gjennom lovgivningen, skal Norge reservere seg. Vi vil være med og kunne påvirke prosessen. Det vil være et tydelig signal til våre nordiske naboland, men også til andre EU-land, om hvor Norge står, og at vi ikke blir med hvis vi går inn i dette. Derfor mener vi også at forslagene nr. 2 og 3, fra Senterpartiet og SV, er helt overflødige. For hvis den frykten som man mener gjør at man må be om en forrang, blir en realitet, skal vi ikke gå inn i dette. Dermed er det heller ikke relevant.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Forskjellen mellom vårt forslag og Senterpartiet og SVs forslag nr. 2 og nr. 3 er at de to siste tar opp i seg at vi skal implementere forordningen, og at vi skal gå inn i ELA, mens vi sier at hvis det kommer noe som helst som truer Norges evne til selv å regulere arbeidslivspolitikken, som truer trepartssamarbeidet, eller som innebærer noen som helst form for myndighetsavståelse, skal vi ikke implementere forordningen, og vi skal ikke gå inn i ELA. Det er hele forskjellen. Hvis det skulle komme noen slike forslag fra EU, ville dermed svaret fra Norges side – hvis vårt forslag hadde fått flertall – være nei, og dermed ville det ikke være behov for å ha et arbeid som innebærer at man skal gi noen som helst forrang når det gjelder arbeidsmarkedsbyrået, for vi skal rett og slett ikke inn i det. Derfor mener jeg at Senterpartiet og SV selv bør se at deres forslag er overflødige og stemme for vårt forslag, som sender en tydelig marsjordre til regjeringen. Så var Høyre oppe her og gjorde seg høy og mørk med tanke på den utredningen vi har bestilt, og at det skulle være så problematisk at jeg sa at vurderinger fra en regjering knyttet til hvordan man skal håndtere spørsmål fra ESA, f.eks., er farget av det politiske synet til regjeringen. Det er helt åpenbart at vi har sett mange eksempler de senere årene – fra flere regjeringer – på at så er tilfellet, og om hvorvidt man er villig til å ta kampen og diskusjonen med ESA, eller om man vil legge seg flat for dem. Vi har eksempler som KLP-saken, spørsmålet om hjemfall når det gjelder vannkraft, der ESA kom med et standpunkt da vi satt i regjering, og den rød-grønne regjeringen utfordret ESAs standpunkt om hjemfall og fikk gjennomslag – helt klart et politisk syn, en politisk vurdering av det som kom fra ESA. Da dagens regjering påsto overfor Stortinget at det ville være umulig å innføre nullmoms for medier, for da ville ESA reagere, sa Stortinget: Ikke tale om, vi skal ha dette gjennomført, dere får i oppdrag å starte den prosessen med ESA. Det lyktes, og man møtte ikke på problemer overhodet. Det har vi sett f.eks. i spørsmålet knyttet til moms for kulturhusene, om det kan være skjermede anbudsrunder for ideelle, at det ofte er preget av det politiske standpunktet til en regjering. Derfor mener vi at i et så viktig spørsmål som det her er snakk om, er vi nødt til å bestille en egen utredning fra Stortinget for å få brakt på det rene hva fakta er – noe jeg mener at dagens debatt har vist oss at vi er nødt til å få. Derfor er jeg glad for at også regjeringspartiene viser til nettopp den samme utredningen i sine merknader.
Eigil Knutsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Statsrådens partifelle, og nå statsråden, sa at regjeringen skal komme tilbake til Stortinget på egnet måte med saken om flerbruksfartøy og saken om norske lønns- og arbeidsvilkår i norske farvann. Det har også blitt hevdet i debatten at Arbeiderpartiet og SV undergraver partssamarbeidet, selv om vi ikke er med på samme forslag i salen i dag. Men det var det ikke statsråden som sa, så det lar jeg gå. Arbeiderpartiet mener det er bra at det nå er en partssammensatt arbeidsgruppe for flerbruksfartøy. Den har et stramt tidsskjema – før har vi hørt høsten 2018, nå sa statsråden ut året 2018. Mitt spørsmål til statsråden er: Med dette stramme tidsskjemaet, hva vil hun personlig gjøre for å sikre framdriften i saken, og når ser hun for seg at saken kommer til Stortinget?
Eigil Knutsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Ja, ting henger sammen. Da går jeg videre til partssamarbeidet i næringen og i særdeleshet topartssamarbeidet. Ganske unisone tilbakemeldinger fra næringen sier at dette er svekket. Hvis jeg oppfattet statsråden riktig ved framleggelsen av stortingsmeldingen i Stavanger tidligere i år, sa hun at det skulle hun ikke mene så mye om, altså topartssamarbeidet. Arbeiderpartiet mener ganske mye om de unisone tilbakemeldingene om et svekket partssamarbeid, særlig ute på enkelte innretninger på sokkelen. Hva mener statsråden hun kan gjøre for å påvirke topartssamarbeidet positivt, sånn at det kan fungere bedre i tiden framover?
Eigil Knutsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Representantforslaget om å styrke godkjenningsordningen for renhold ble levert inn av Arbeiderpartiets representanter i arbeids- og sosialkomiteen den 10. april. I sitt svarbrev den 3. mai kunngjorde statsråd Anniken Hauglie at hun snur og vil innføre et forbud mot kjøp av renhold fra ikke-godkjente renholdsvirksomheter, også for forbrukere. I 2017 vurderte man nemlig et slikt forbud, men forslaget ble lagt bort. Snuoperasjonen som nå gjennomføres, er veldig bra, og dersom oppskriften er representantforslag fra Arbeiderpartiet, skal vi gledelig fortsette med å foreslå endringer for et trygt og organisert arbeidsliv. Årsaken til at Arbeiderpartiet fremmet disse forslagene, er at deler av renholdsbransjen er preget av useriøse aktører, dårlige arbeidsforhold og arbeidslivskriminalitet. Derfor har vi varslet en opprydningsaksjon i norsk arbeidsliv. Også i renholdsbransjen skal det være trygge og gode arbeidsforhold. For meg er de som jobber med renhold, nærmest definisjonen av skikkelige arbeidsfolk. Arbeidet er fysisk krevende og ekstremt viktig for at samfunnet skal fungere. De som vasker arbeidsplassen vår, sørger for at vi kan gjøre jobben vår, og de som vasker hjemmene til folk, sørger for at stadig flere får tidsklemma til å gå opp. Det blir nemlig stadig mer vanlig å kjøpe renholdstjenester til eget hjem – i 2016 ble antallet husstander estimert til 270 000. I tråd med velstandsutviklingen kommer helt sikkert dette tallet til å øke. Da må vi sørge for at arbeidsplassene som blir skapt, er seriøse og trygge for dem som skal gjøre jobben. Flertallet av de 270 000 husstandene som kjøper renholdstjenester, jobber ikke til daglig med arbeidslivskriminalitet og sosial dumping, som mange av oss her i salen gjør. Vi må erkjenne at det er lite kunnskap om dette problemet hos mange forbrukere. Derfor er forbrukerforbud mot ikke-godkjente renholdsvirksomheter også viktig symbolpolitikk. Forbudet i seg selv vil øke kunnskapen hos mange, og forbrukerne kan ta informerte valg. Renholdsbransjen er en av bransjene vi må følge med på for å sikre trygge arbeidsvilkår, rettferdig konkurranse og lovlydige forhold. Derfor må vi stadig forbedre regelverket og verktøyene våre. Derfor foreslår vi – i tillegg til forbrukerforbudet – en informasjonsportal for bransjen, at kontrollvirksomheten økes, og at renholdsregisteret oppdateres i sanntid. Med det tar jeg opp Arbeiderpartiets forslag.
Eigil Knutsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Den 9. mai i år ble det levert inn et etter mitt skjønn godt skriftlig spørsmål fra undertegnede til statsråden, som ble besvart 18. mai. Det omhandlet høringen i fjor og hvilke hensyn som ble avveid i 2017, som gjorde at en valgte ikke å utvide forbudet til også å gjelde private forbrukere, og hva som har endret seg siden den gang som gjør at regjeringen har snudd i saken. Jeg fikk et skriftlig svar fra statsråden og fikk vite mange av hensynene for å innføre et forbrukerforbud, men hovedanliggendet ved mitt spørsmål var å få vite hvilke hensyn som talte mot et forbrukerforbud i 2017, og hva som har endret seg siden den gang. Dermed tar jeg opp dette spørsmålet på nytt til statsråden.
Eigil Knutsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Jeg har f.eks. heller ikke lov til å kjøpe inn elektrikertjenester fra noen som ikke er godkjent, så det er mulig å føre tilsyn. Men jeg vil gå over på noe statsråden var inne på og som jeg var inne på i mitt innlegg, at dette faktisk også er viktig symbolpolitikk og sender et tydelig signal fra regjeringen og Stortinget om at vi ønsker trygge arbeidsplasser i renholdbransjen. Vi ønsker det skal være hvitt og ønsker seriøse forhold. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvilke nye grep vil hun ta med disse forskriftsendringene for å informere forbrukerne om det nye regelverket?
Eigil Knutsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Som flere av Høyres representanter har sagt her i dag: Arbeiderpartiet vil ha en opprydningsaksjon i norsk arbeidsliv, enten det gjelder begrensninger av innleie, eller at noen av landets største selskaper organiserer seg bort fra arbeidsgiveransvaret sitt. I dag fremmes det forslag som ville tydeliggjort ansvarsforholdene i arbeidslivet. Franchise-modellen har vokst kraftig og har noen fordeler ved seg, som f.eks. lavere barriere for å bli selvstendig næringsdrivende. Det undrer meg likevel at høyresiden ikke klarer å se at denne modellen har noen utfordringer som påvirker arbeidslivet i negativ retning. Jeg vil nevne noen: Arbeidsgiveransvaret overlates til lokale kjøpmenn eller bemanningsbyråer. De ansatte må forhandle med franchisetakerne, som i realiteten har liten eller ingen innflytelse på lønns- og arbeidsvilkår. All risiko legges på franchisetakeren. Morselskapet kan si opp avtalen uten å ha noe ansvar for de ansatte. Organisasjonsgraden blir lav når det ikke er noen reell motpart for de ansatte. Slikt blir det dårligere lønns- og arbeidsvilkår av. Dette gjelder ikke bare butikker og kiosker; det gjelder også flyselskap og stadig flere andre bransjer, som forsikringsbransjen og øvrig finansbransje. Vi mener at de ansatte bør kunne fremme lønnskrav til morselskapet, ikke bare til deres lokale leder. Vi mener det trengs mer innsyn og åpenhet om en organisasjonsform som har vokst enormt de siste årene. Disse forslagene har vekket harme i Høyre, som mener at vår opprydningsaksjon i arbeidslivet er et angrep på næringslivet. Nei, vår opprydningsaksjon er til støtte for arbeidstakere og arbeidsgivere som ønsker et trygt og organisert arbeidsliv. For meg er denne harmen litt snodig. Én ting er å være uenig i forslaget; en annen ting er totalt å overse utfordringen med at arbeidsgivere organiserer seg bort fra arbeidsgiveransvaret. Uten reelle motparter for arbeidstakerne blir det ikke et organisert arbeidsliv, basert på avtaler og forhandlinger. Jeg trodde Høyre ønsket seg dette og ville erkjent at det er noen utfordringer med denne organisasjonsformen. Enda mer underlig var reaksjonen fra Fremskrittspartiet, og jeg vil sitere komitéleder Wiborg fra VG: «Hvordan norske bedrifter velger å organisere seg er ikke noe vi som politikere skal legge oss opp i så lenge de følger lover og regler.» Jeg vil da opplyse om at vi i denne salen har en viss innflytelse på lover og regler som påvirker hvordan norske bedrifter skal organisere seg. I sak etter sak viser det seg hvem som er på lag med arbeidsfolk. Høyre og Fremskrittspartiet vil ikke være med på en opprydningsaksjon i arbeidslivet. Et trygt og organisert arbeidsliv er et konkurransefortrinn for Norge, som øker produktiviteten og verdiskapingen. Derfor kommer Arbeiderpartiet til å fortsette å foreslå arbeidslivspolitikk som vekker harme i Høyre og Fremskrittspartiet.