Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-04-07:
Jeg beklager at jeg ikke var til stede da jeg hadde tegnet meg første gang. Jeg skal ikke bruke 30 minutter, som jeg har fått som taletid. I og med at vi diskuterer den systematiske innsats for folkehelsearbeidet og vi har en lov som tross alt ikke har eksistert så lenge, er det viktig at vi fortsetter å diskutere systemene. Det er slik at det fortsatt ikke er alle kommuner som har folkehelsekoordinator, og hvordan de er organisert – i rådmannens stab eller hvordan det nå er – er forskjellig. I tillegg er det om lag bare halvparten av kommunene som har en kommunepsykolog. Når en god del av innsatsen skal handle om å forebygge utvikling av psykisk sykdom, sier det noe om at vi har en betydelig vei å gå for å organisere systemer som ivaretar denne ressursinnsatsen og den systematiske innsatsen for å forebygge. Livsstilutfordringene våre er også en stor del av den utfordringen. På Verdens helsedag, når vi diskuterer diabetes – det kommer tusen nye diabetespasienter til per måned i Norge – sier det noe om at vi har en betydelig utfordring i å mobilisere og koordinere også ideelle aktører, som Diabetesforbundet, som gjør en formidabel innsats, særlig overfor sin pasientgruppe, men som også bidrar til å forebygge. Særlig gjelder det overfor dem med innvandrerbakgrunn, som de er gode til å nå fram til, og som vi som samfunn er nødt til å bli flinkere til å mobilisere og bruke i enda større grad. Det sier noe om den systemutfordringen vi står overfor. Den tidlige innsatsen for å skape en god barndom som varer livet ut, er også viktig. Det er i dag litt av en karusell som organiserer innsatsen rundt sårbare barn, og ikke minst sårbare mødre, som gjør at de må bruke store ressurser på å nå fram til hjelpeapparatet. Her må vi bli flinkere til å organisere innsatsen rundt den enkelte. Så har vi – vil jeg hevde – en skolehelsetjeneste fra 1970-tallet. Da hadde vi akkurat vært igjennom en kommunereform, vi begynte å bygge ungdomsskoler i Norge. Det er fortsatt litt sånn den er organisert – i deltidsstillinger og fragmentert – og det er på noen skoler vanskelig å få øye på den døra, som kanskje til og med er lukket. Vi må bli flinkere til å få disse ressursene fram til ungdommene der de er – de oppholder seg på skolen store deler av dagen. Der har vi en stor jobb å gjøre og også å få fram nye faggrupper til å jobbe med barn og unge. Sett i lys av dette blir debattene om gratis frukt og grønt og én time fysisk aktivitet hver dag litt små debatter. Vi er nødt til å tenke på de store tiltakene her og hvordan vi organiserer ressursene, i første rekke på det stadiet vi nå er med folkehelsearbeidet. Så skal vi heller ikke glemme hvordan vi har fokusering på kostholdet og den fysiske aktiviteten. Men det er også verdt å minne om at mange kommuner og skoler allerede i dag organiserer opp til én time fysisk aktivitet hver dag, innenfor de rammene de har i dag. Denne systeminnsatsen er svært viktig. Så er debatten om den enkeltes ansvar og samfunnets ansvar også en viktig debatt. Vi ser ny teknologi som utvikles, og hvordan det kan mobilisere hver og en av oss til både å få mer kunnskap om vår daglige fysiske aktivitet og kostholdet vårt, og gjøre en liten innsats for den store helheten. Også her ligger det mye god innsats som vi fra Stortingets side og statens side kan bidra med, særlig på informasjonssida, når den teknologiske utviklingen raser framover, for å åpne opp, men også sette inn de understøttende tiltakene, som er viktig for at hver og en av oss kan komme i dialog med dem som sitter på kompetanse. Fastlegene er her et eksempel på dem som skal gi oss råd i hverdagen. Det kan ikke være sånn at de i for stor grad blir sittende bak en skranke – de er nødt til å være en del av samfunnets utvikling og ta del i den teknologiske utviklingen. Også her har vi en jobb å gjøre.