trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-10:
I utgangspunktet kunne SV i og for seg ha sluttet seg til de aller fleste av de merknadene som representanten Ellingsen nå har gjort rede for, men vi synes faktisk at det kan være et poeng iblant ikke å gjøre ting fort og galt, men å prøve å sette seg ned og se på alle sider av saken. Jeg deler den bekymringen som er vist herfra fra bl.a. representantene Ellingsen og Gjul, og synes det er ekstremt viktig at vi får en seriøs vurdering av hvordan SEFO fungerer, og får opprettet en tillit i befolkningen som vi nå anser er til dels mangelfull. SV har ingen illusjoner om at politiet er engler, og vi tror at det også kan foregå kameraderi, som det gjør i mange andre organisasjoner og etater. Dette dreier seg også om at politiet er mennesker, akkurat som vi er det. Men det er vanskelig for SV bare for å vise at vi er handlekraftige, å støtte noen merknader som vi kanskje mener er riktige, men som vi mener må vurderes skikkelig. Jeg synes at det kanskje hadde vært litt OK hvis Fremskrittspartiet hadde sluttet å være så handlekraftige i enhver sammenheng, og kanskje heller kunne ta det litt med ro og forholde seg til at det foregår et arbeid på en del områder, hvor vi tar en seriøs vurdering. For det kan bli et problem for Stortinget hvis vi i enhver sammenheng skal være så kjappe at vi ikke tar hensyn til seriøse innspill som kommer.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-10:
Mitt spørsmål til statsråd Odd Einar Dørum er om han mener at det forslaget som plutselig kom opp under behandlinga av denne saken i justiskomiteen, om at man skal kunne si fra seg deler av tomta for å unngå en for høy avgift for dem som fester, er rimelig, når vi vet at mange av tomtefesterne har investert betydelige summer i den tomta, i tillegg til at de over år har betalt ned hva tomta i utgangspunktet var verdt. Og tror statsråden at eierne vil akseptere at festerne sier fra seg deler av tomta for å unngå denne avgiftsøkningen?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-10:
Vi har en statsråd som pleier å være opptatt av saklighet, og da forventer jeg også at statsråden leser innstillinga. Det ble framsatt noen påstander her fra statsrådens side som faktisk ikke er korrekte. I innstillinga går det fram at SV ikke uten videre går inn for å avvikle selve tomtefesteinstituttet. Det er rett og slett fordi vi mener at det offentlige må kunne benytte seg av dette for å stimulere til boligbygging, samtidig som man beholder kontrollen med arealbruken. Problemet her er bl.a. at Statskog oppfører seg som råtasser, på samme måte som bl.a. Oslo kommune har vært en råtass i mange boligsaker. Det mener jeg at statsråden må ta på alvor, og eventuelt ta en kontakt for å forhindre en slik oppførsel. Samtidig kan det også være et poeng å forhindre oppstykking og salg av offentlig eiendom. Det legger vi også vekt på i vår innstilling. Men det jeg spurte om i min replikk til statsråden i stad, og som jeg mener at statsråden ikke svarte på, var hvorvidt han mener at det flertallet nå legger opp til med sitt forslag, nemlig at man skal kunne si fra seg deler av sin eiendom, vil være realiserbart. Mener statsråden at eierne faktisk vil akseptere at festerne sier fra seg deler av eiendommen, og at man derfor løser problemet ved å ta den omveien, slik vi ser det?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-06-10:
Jeg skal bare kort få lov til å kommentere noe av det som har kommet fram i debatten. Representanten Marthinsen sa at dette var en tilpasning til verden i dag. Ja, det kan man gjerne si til f.eks. den 80 år gamle kvinnen i Akershus som har fått en økning fra 800 kr til 27 000 kr for tomta si – dette er bare en tilpasning til i dag. Men det vil faktisk ikke hjelpe henne, og det vil faktisk heller ikke hjelpe de andre som også har fått slike massive økninger. I så måte er jeg faktisk enig i det Aftenposten skriver på kommentarplass den 27. mai 2002, under tittelen «Uakseptabel tomtefestelov», hvor det bl.a. står: «Men når man skal tilpasse seg markedsøkonomien, skal man gå langsomt frem og ta tiden til hjelp. Lovendringer som med ett slag får dramatiske konsekvenser for folk flest, bør bannlyses.» Og det er jo nettopp denne problematikken dette handler om. Det er i så måte jeg for så vidt etterlyser det innspillet som kom fra særlig Fremskrittspartiet, for å få til en innfasing av denne loven slik at man ikke fikk dette bykset. For hvis det er slik at det er tilpasning til verden i dag, så er det Arbeiderpartiets oppfatning at en slik tilpasning vil vi faktisk ikke ha. Det bør nødvendigvis heller ikke være noen generalisering. Det kan være tomtefestere som fint klarer å sitte på sine tomter, men det er jo nettopp de svake som får problemer, som denne sal må hensynta når vi vedtar nye lover. Vi må sikre oss at man ikke får slike tilfeller som vi her ser. Denne kvinnen i Akershus som fikk en slik regning fra Statskog, sitter med en ikke-realiserbar verdi. Hun har ikke tenkt å selge tomta si. Det er vanskelig for henne å begynne å gi bort deler av tomta, slik det er foreslått av flertallet. Og hun vil ikke i hele sin levetid få noen nytte av at markedet har gått til himmels i forhold til tomteverdiene. Det er det vi har utfordret Regjeringa på, det er her man må komme med løsninger. Her er tiden en fiende for oss, for desto lengre tid som går, desto mer segmentert blir denne nye loven, og desto vanskeligere blir det faktisk å snu i framtida.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2002-06-10:
Når det gjelder spørsmålet om innfasing, må jeg bare si takk til representanten Marthinsen når han nå refererte at det vel ikke ble noen øredøvende jubel – heller ikke fra Arbeiderpartiet – for det forslaget tidligere. Samtidig vil jeg si at jeg har valgt å lese det Regjeringen har gjort med hensyn til Statskog og Opplysningsvesenets fond, hvor de nettopp har innført en slik form for opptrapping, men også vært inne på andre muligheter for å finne rimelige løsninger. Det synes jeg er rimelig – eller faktisk veldig positivt. Så er det slik at Stoltenberg avla statsråden en liten visitt og snakket om at man ikke måtte legge markedspris til grunn, men følge avtalen. For meg fremstår det som «contradiction in terms» – altså når man har avtalt markedspris, kan man ikke si at man skal kreve å følge avtalen ved ikke å følge avtalens ordlyd. Det er nettopp der det er avtalt markedsverdi mellom to parter, at man her gir en begrenset mulighet, men likevel en viss mulighet, til å gjøre dette. Og så til eksemplet med minstepensjonister med store tomter som får en høy leiesum. Spørsmålet er vel strengt tatt om det er hvem som leier, som skal være avgjørende for hva man kan ta i leie, eller hva man leier ut. I den settingen at det skulle være leietakerens økonomi som minstepensjonist som skulle være problemet, får man se dette som leie av en bolig generelt, og ta det opp som et spørsmål om bostøtte. Regjeringen får eventuelt komme tilbake med nødvendige lovendringer i den sammenheng. Det kan ikke være slik at det er hvilken status leietaker etter 30 år får, som blir avgjørende for hvorvidt man kan følge avtalen eller ikke. Det er også litt underlig å høre hvilken interesse Arbeiderpartiet plutselig viser for pensjonistene og minstepensjonistene. Jeg kan i den sammenhengen bare si at hvis Arbeiderpartiet virkelig synes synd på pensjonistene, da kan de være med Fremskrittspartiet og gjøre noe i trygdeoppgjøret. Da får man gjøre noe med pensjonene, og ikke ta for seg de enkelte pensjonisters tomteleie. Selv om Arbeiderpartiet neppe kommer til å stille opp for pensjonistene, slik Fremskrittspartiet gjør når det gjelder trygdeoppgjøret, er de naturligvis velkomne til å forsøke – selv om også det vil være en ny praksis for Arbeiderpartiet.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-06-10:
I den siste tida har den reviderte tomtefesteloven blitt framstilt mer eller mindre som en katastrofe. Senterpartiet er tilfreds med at flertallet ikke ser ut til å la seg rive med i den elendighetsbeskrivelsen som er blitt servert. Det har vært en tendens til at de mest ytterliggående eksemplene blir generalisert, som om de skulle være representative. Dermed skapes det inntrykk av større dramatikk enn det synes å være grunnlag for. Når dette er sagt, fins det eksempler på hvordan den nye loven slår urimelig ut. Senterpartiet er derfor åpent for å vurdere ulike forslag som vil avdempe de verste utslagene. Dette gjelder først og fremst for boligeiere i sentrale strøk av landet. Flertallets forslag om at fester på gitte vilkår kan frasi seg deler av festet tomt, er ett slikt forslag som bør vurderes. I Senterpartiets vurdering av Dokument nr. 8-forslaget legger vi vekt på at dagens regler ikke gir noen automatisk og generell rett til å heve festeavgiftene til 9 000 kr pr. mål tomt. Som før 1. januar 2002 fastslår § 11 i loven at avgifta ikke kan settes høyere enn det som vanligvis blir betalt på stedet. Videre er det allerede vedtatt at lovendringene skal evalueres to år etter ikrafttreden. Resultatet av evalueringa skal som kjent legges fram for Stortinget som egen sak. Rent allment mener Senterpartiet at et forbud mot framtidige tomtefesteavtaler vil være et sterkt inngrep i den private eiendomsretten og i avtaleretten. Vi kan ikke se at det eksisterer sterke og tungtveiende hensyn som taler for en slik regulering. En festeavtale vil for mange være en rimeligere løsning enn et dyrt boliglån. Alternativet kan også bli at tomter ikke blir tatt i bruk. Når det gjelder forslaget om at det skal gjøres lettere å innløse tomter, går det ikke fram av forslaget hvilke endringer det er tenkt på. Senterpartiet kan ikke se at dette vil kunne gjennomføres uten at det går urimelig på bekostning av grunneierne. La meg til slutt peke på at det faktisk er staten og Opplysningsvesenets fond som har framstått som ulver når det gjelder oppjustering av tomteavgifter. Dette bør begge instanser legge seg på sinne, slik at det ikke oppstår unødvendig mange tvistesaker, og slik at den nye tomtefesteloven ikke bringes i vanry.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-06-10:
Først til spørsmålet om hvorfor arbeiderpartiregjeringen lot loven tre i kraft. Det var fordi vi selvfølgelig ikke kunne overse stortingsflertallet. Vi måtte akseptere at flertallet på Stortinget hadde et annet syn enn Regjeringen. Men det var aldri tvil om hva som var Regjeringens standpunkt, og hva som var partiets standpunkt. Derfor sendte vi også ut et høringsforslag til en ny og bedre lov. For det andre: Det grunnleggende problemet her er at regjeringspartiene ønsker at hovedprinsippet skal være at man skal legge markedsverdi til grunn. Problemet med det er å se for seg et marked når det er én huseier og én tomteeier. Det er ganske meningsløst. Det er ikke mulig å få en fornuftig definisjon av hva som er marked i en slik situasjon. Det eneste man da oppnår, er at man gir grunneier vesentlig større muligheter til å oppregulere tomtefesteavgiften. Dermed har vi fått mange eksempler på personer rundt omkring i landet som har fått mange tusen kroner i økte bokostnader. Det er Arbeiderpartiet imot. Derfor mener vi at vi skal beholde de reguleringene som gir grunneieren de inntektene som er avtalefestet, og som samtidig sikrer den som eier boligen, mot urimelige økninger. Over tid ønsker vi avvikling av hele ordningen. Det er i lengden en dårlig løsning at det er én person som eier tomten, og en annen person som eier huset. Derfor har vi foreslått en lovfestet rett til at man skal kunne overta tomten til en rimelig pris. Det har også regjeringspartiene avvist. Dermed har vi fortsatt en dårlig ordning, nemlig at det er én person som eier tomten og en annen person som eier boligen. Det er et system som innbyr til konflikt og problemer. Derfor går Arbeiderpartiet mot Regjeringens opplegg.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2002-06-10:
Som statsråden nevnte i sitt innlegg, er dette det siste vi har igjen av Arbeiderpartiets boligreguleringer fra 1960- og 1970-årene, som Willoch-regjeringen fikk avskaffet. Det har selvfølgelig akkurat de samme konsekvensene som den gang hvis man ikke nå gjør noe med det: Dette markedet kommer helt ut av kontroll, med penger under bordet og alt det vi kjente fra det tidligere regimet. Det er jo litt rart, synes jeg, hvis det er slik at en festeavgift har gått opp fra 800 kr til 27 000 kr. Da må det ha vært et nokså attraktivt område. Det bør antas at også det huset som ligger på den tomten, har hatt en ikke ubetydelig verdistigning, og at det da anses som rimelig at huseieren får verdistigningen på huset – det er vi alle enige om. Men at huseieren også skal få verdistigningen på det han ikke har eid, nemlig tomten, er for noen av oss vanskeligere å forstå. Det jeg allikevel har lyst til å ta opp nå, er den delen av forslaget som går på forbud mot inngåelse av festekontrakter. Det vil føre til mindre tilbud på tomter. Det vil føre til et strammere marked og dermed høyere priser. En rekke grunneiere vil rett og slett la være å stille tomter til disposisjon hvis de ikke får lov til å sikre en fremtidig inntjening av eiendommen sin. Også for mange som skal bygge et hus eller en hytte, kan det være veldig bekvemt og nødvendig i det øyeblikk man skal bygge, å slippe å legge ut den egenkapital som tomteprisen representerer, men i stedet kunne leie tomten og bruke den egenkapitalen vedkommende måtte ha, til å bygge huset eller hytta. Men når det så går 30 år, og økonomien for de fleste sannsynligvis er bedre, skal man da komme i den situasjonen at man kan si at nå skal jeg sannelig ha verdistigningen både på det jeg eide, og også på den tomten jeg ikke har eid, og som jeg har leid til en pris jeg selv har avtalt? Kan det oppfattes som så urimelig at man nå regulerer en avtale som er en konsekvens av et rigorøst lovverk, at innholdet i den kontrakten som man frivillig har inngått, ikke har kunnet komme til anvendelse? Det er den forandringen i loven vi nå gjør. Jeg synes at hvis man har litt sans for grunneiernes rettigheter – jeg vet at det et argument som ikke har så stort gjennomslag i Arbeiderpartiet – og for dem som tar vare på det prinsipielle synet på eiendomsretten, kan det umulig være urimelig at man nå foretar denne omreguleringen. For øvrig er dette – noe jeg har hatt mulighet til å si ved at par tidligere anledninger – en sak som vi har debattert lenge nok i Stortinget. Heldigvis har vi kommet frem til en fornuftig løsning.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-02-21:
Som saksordfører for behandlingen av pasientrettighetsloven i Stortinget våren 1999 vet jeg at slikt lovarbeid som det her dreier seg om, ikke er enkelt. Det krever utredning og grundig behandling i både departement, regjering og storting. Jeg – og Arbeiderpartiet – er sterkt for at norske pasienter skal ha klare og sikre rettigheter til spesialisthelsetjenester. Dette er en viktig forutsetning for å få til de forbedringer i helsevesenet som vi nå arbeider for. Når forslagsstillerne gjennom sitt forslag ønsker å gjøre endringer i pasientrettighetsloven, mener jeg at en endring av loven på et slikt grunnlag blir for spinkelt. Jeg mener at vi må ha et bedre beslutningsgrunnlag i Stortinget. Hvis vi skal legge til grunn en medisinsk begrunnet frist, krever dette en nøye vurdering av selve lovinnholdet og lovformuleringen. Jeg er også utrygg på om lovforslaget, slik det er formulert av forslagsstillerne, kan skape klarhet om hvem som faktisk har rett til nødvendig helsehjelp. Hvis det er slik at en skal vurdere å gi rett til behandling i utlandet, krever det at en må se dette i sammenheng med andre ordninger for behandling av pasienter i utlandet som vi til dels har i dag. I sum tilsier dette at vi må kunne bevilge oss både nødvendig tid og nødvendig rom for vurderinger. Det er vi alle tjent med. Det må også være slik at en lov som skal gi rettigheter til norske pasienter, må være mest mulig klar for pasientene selv og grei å håndtere for helsevesenet, for helsepersonellet og for andre som faktisk må foreta vurderinger. Jeg er derfor vel tilfreds med at Arbeiderpartiet og regjeringspartiene er enige om at en eventuell endring av pasientrettighetsloven krever et grundig arbeid, først og fremst fra departementets side og siden fra sosialkomiteen – vil jeg anta – og så fra Stortinget.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Vi skal nok bedømme Regjeringens handlemåte fra sak til sak, og så skal vi legge sammen. Helseministeren skriver i sitt brev til komiteen av 18. januar, i punkt 1, siste setning: «Videre vil forslaget, selv om det klargjør innholdet i retten til nødvendig helsehjelp, totalt sett ikke styrke pasientenes rettsstilling overfor helsetjenesten.» Jeg begriper ikke hva helseministeren her mener. Det er jo nettopp det jeg og Fremskrittspartiet og Høyre tidligere har vært ute etter, å styrke rettssikkerheten til pasientene ved å gi dem en juridisk rett til behandling. Hvordan kan da helseministeren skrive det han her gjør? Det må jeg få lov til å be om en skikkelig forklaring på.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Av og til er jeg glad for at jeg ikke har den samme virkelighetsoppfatning som representanten Inge Lønning har. Det ville vært ille. Representanten Magne Aarøen snakker om at vi ikke har lest brevet fra helseministeren. Selvfølgelig har vi lest brevet, vi har lest det flere ganger og skjønner mindre og mindre av det. Så sier representanten Bent Høie at Fremskrittspartiet devaluerer en så stor helsepolitisk sak. Hvem er det som gjør det? Det er Høyre, ikke Fremskrittspartiet. Denne saken var utredet, og samme teksten hadde vi da vi behandlet rettighetsloven for to og et halvt år tilbake i tid. Den samme teksten har Regjeringen i Sem-erklæringen. Likevel påstår helseministeren at man ikke kan vedta dette fordi det svekker pasientenes rettigheter. Jeg skjønner og begriper fremdeles ikke hva som ligger i dette. Og jeg tør da spørre helseministeren – jeg må plage ham på talerstolen en gang til: Er det nå slik å forstå at det er departementet og det er politikerne som nå skal bestemme hvilke pasienter som skal få denne retten eller ikke? Er det slik at man skal ta hensyn til økonomi og diagnose, eller kanskje begge deler, når man skal bestemme hvorvidt jeg skal få behandling eller ikke når jeg har behov for det? Er det det som ikke er nok utredet fra denne regjeringens side? Det var ikke tanker som Høyre og Fremskrittspartiet stod for tidligere, bortsett fra at vi gikk etter de nasjonale prioriteringskriterier som vi alltid har fulgt, og som vi fortsatt følger. Kommer det noe mer nå, med skvising av enkelte pasientgrupper som ikke skal få eksklusiv juridisk rett til behandling? Jeg må gjenta at jeg synes Høyres oppførsel i denne saken er mer enn beklagelig, og jeg har ikke veldig store forventninger til den helsepolitikken Høyre skal føre i denne regjeringskonstellasjonen.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Saken er et spill fra Fremskrittspartiets side, sier representanten Inge Lønning. Jeg er ikke så bevandret i spill som jeg tror Inge Lønning og Høyre er. Det jeg faktisk tenker på, er de pasientene som står i kø, og som ikke får behandling innen forsvarlig tid. Og hvis vi er enige om å endre denne loven, er det da viktig at vi gjør det så raskt som mulig, rett og slett av hensyn til pasientene. Det var jo de som skulle være utgangspunktet for hele saken. Så synes jeg det er litt merkelig at man må ha så pass lang tid på seg for å se på de andre finansieringsordningene som gjelder. De kan man jo se på separat, uavhengig av denne lovendringen, for teksten til lovendringen lå ferdig utredet da vi behandlet rettighetsloven for to og et halvt år siden. Og vi hadde nøyaktig det samme forslaget som også Høyre og representanten Inge Lønning den gang var enig i, men som Lønning tydeligvis ikke er fornøyd med i dag.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-21:
Det ble jo mobilisert atskillig indignasjon her, og jeg skal ikke ta del i den. Det eneste jeg må presisere, er at når det sies at komiteen «enstemmig» kommer med følgende uttalelse, har altså verken SV eller Senterpartiet rotet seg inn i den floken som de fleste andre partiene her i salen synes å ha kommet seg inn i. Jeg trenger ikke 10 minutter for å redegjøre for SVs syn her. Som både SV og Senterpartiet gir uttrykk for, vil vi støtte en styrking av pasientrettighetsloven som sikrer pasientene en lovfestet rett til behandling innen individuelle frister fastsatt på et medisinsk grunnlag. Men – og det er et viktig men - vi er enig med helseministeren i at det må utredes og tilrettelegges bedre, som han anfører i sitt brev av 18. januar 2002, før man gjennomfører selve lovendringen. Det vi også ønsker, men som vi dessverre ikke har fått et flertall med på, er at man utreder det ressursbehovet som det offentlige helsevesenet vil få, slik at en lovfestet rett til behandling innen individuelle frister kan ivaretas og kan være reell for alle. Det er et forslag som vi har i dette dokumentet, og som jeg vil fremme på vegne av SV og Senterpartiet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-21:
Det var også med bakgrunn i Inge Lønnings innlegg at jeg bad om ordet. Jeg registrerer at han svinger pisken med atskillig kløkt, men noen ganger synes jeg den treffer hans egen ryggtavle. Det går jo an å lese innledende tekst før man ser på selve forslaget, og forslaget i seg selv skulle jo være tydelig nok. Det er klart at med de tilbudsforskjellene som har fått utvikle seg i Norge nettopp på grunn av privatiseringen av helsetjenestene, er vi fortsatt nødt til å ivareta det offentlige helsetjenstetilbudet for å kunne ivareta intensjonen om et likeverdig helsetjenstetilbud til hele befolkningen, ikke minst uavhengig av hvor folk bor. Hvis vi ikke skulle være opptatt av at det offentlige helsetjenestetilbudet fortsatt må tilføres ressurser, ville vi bare se en forsterket utvikling i retning av stadig større tilbudsforskjeller. Og nettopp det er jo grunnen til at Senterpartiet og SV har understreket at man må kartlegge de behovene det offentlige helsevesenet har. Sånn sett synes jeg nesten det er litt avslørende at motstanden mot å gå inn på et slikt forslag er såpass stor fra så mange av de andre partiene. Man må jo gjerne fortsette å fremstille det som om man er for den likeverdigheten, men hvis man ikke ønsker å ta i bruk virkemidler som ivaretar likeverdigheten, vil forskjellene bare vokse. Det er fristende å spørre Høyre: Hva slags virkemidler tenker Høyre seg at man skal ta i bruk hvis det ikke skal være det offentlige helsevesenet som skal danne ryggraden? I tillegg må man da kartlegge ressursbehovet for å kunne ivareta en slik intensjon om pasientbehandling innenfor gitte frister. For hvis det er slik som Lønning påstår her, nemlig at det skulle være vanskelig – eller nær sagt umulig – å kartlegge det behovet, hvordan skal man da i neste omgang kunne ivareta og overholde de fristene som er satt? Jeg tror at man her konstruerer problemer for ikke å få lyset rettet mot seg selv og mot Høyre og Høyres manglende vilje til å ivareta det som fortsatt må være ryggraden i et godt helsevesen, nemlig det offentlige helsetjenestetilbudet, som er det eneste som kan sikre oss likeverdighet i helsetjenestetilbudet til hele befolkningen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-21:
Det er tydelig at Inge Lønning har rotet seg inn i en intellektuell labyrint der lyset blir borte på veien, så jeg skal prøve å hjelpe ham ut igjen. Det er altså sånn at SV klart skiller mellom behov og etterspørsel. Og det som vil være viktig for oss – for å være poengtert i forhold til det som er problemstillingen her – er at man faktisk burde kalkulere hva som på årsbasis er det samlede behovet i den norske befolkningen for eksempelvis spesialisthelsetjenesten innenfor øre-, nese-, hals. Den typen behovsanalyser fantes tidligere. Jeg kan huske at man i regi av det gamle helsedirektoratet hadde slike analyser av ulike spesialiteter. Det mangler vi i dag, og det gjør at bruken av spesialisttjenester kan være mangedobbelt i enkelte deler av landet i forhold til andre deler av landet. Nettopp fordi man har svekket det offentlige tilbudet og styrket det private, har tilbudsforskjellene økt. Og det Høyre her legger opp til gjennom Lønnings retorikk, er jo nettopp at det er etterspørselen som styrer helsetjenestetilbudet. Det uføret må vi søke å komme ut av!
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
I Sem-erklæringa står det når det gjeld pasientrettar: «Samarbeidsregjeringen vil lovfeste pasientenes rett til behandling innen individuelle frister fastsatt på medisinsk grunnlag. Dersom fristen ikke overholdes, skal pasienten tilbys behandling ved private institusjoner eller i utlandet for det offentliges regning. Pasientbroen til utlandet videreføres.Samarbeidsregjeringen vil forbedre informasjonen om pasientrettigheter.» Så langt eg kan sjå, er Sem-erklæringa i samsvar med intensjonen frå forslagsstillarane Alvheim og Nesvik. Eg registrerer vidare at Sem-erklæringa på desse områda har tilslutnad frå ein samla komite. Det er viktig at ein på slike grunnleggjande saksområde kan ha ei brei politisk semje i Stortinget. I innstillinga frå sosialkomiteen stiller komiteen sine medlemmer frå Framstegspartiet seg «uforstående» til at statsråden ikkje vil endre pasientrettlova. Dei refererer her til brev til komiteen av 18. januar i år. Denne merknaden frå Framstegspartiet tyder på at brevet frå helseministeren ikkje kan ha vore lese særleg grundig, for helseministeren skriv følgjande: «Til tross for at jeg støtter intensjonen i forslaget vil jeg ikke anbefale at det vedtas nå i sin foreliggende form.» Eit stort fleirtal i komiteen, alle utanom Framstegspartiet, har registrert følgjande: Helseministeren vil leggje fram for Stortinget dei nødvendige framlegga, bygd på Sem-erklæringa, og dermed også ta i vare intensjonane til Framstegspartiet.Helseministeren vil gjere reglane lettare tilgjengelege for pasientane og enklare å praktisere.Og endeleg vil helseministeren, om nødvendig, vurdere kortsiktige tiltak i påvente av lovframlegget. Kristeleg Folkeparti meinar at det absolutt må vere den beste måten å ivareta pasientane sine interesser på at departementet har ein skikkeleg gjennomgang av lovteksten før den vert lagd fram for Stortinget til behandling. Då slepp ein, eller i alle fall minkar ein sjansane for, ulike tolkingar i etterkant. Det er ganske underleg å høyre Alvheim sin indignasjon og påstand om at Kristeleg Folkeparti ikkje i det heile er interessert i pasientrettar, når vi nettopp fastslår det, i samsvar med Sem-erklæringa. Eg skulle tru det var unødvendig å fortelje representanten Alvheim at det er stor forskjell på ei politisk erklæring og nøyaktigheita i den teksten og det som skal vere ei juridisk formulert lov. Det vi uttrykkjer i ei politisk fråsegn, er vilje, og så skal den juridiske teksten sikre at den blir korrekt og ikkje gjev grunnlag for å så tvil seinare. Det burde vere tilfredsstillande for heile komiteen, og det er med ikkje lite undring eg registrerer at Framstegspartiet held fast på sitt mindretalsframlegg, så lenge det ikkje er påviseleg at dei er usamde i saka. Det er viktig når ein skal gjere seg opp ei meining om eit brev frå ein statsråd, at ein byggjer på det statsråden verkeleg skriv. Det har fleirtalet i komiteen gjort. I Kristeleg Folkeparti trur vi at det også vil gagne pasientane. Å skape inntrykk av at her er det ein stor realpolitisk forskjell, kan ikkje ha sakleg grunngjeving. Det må ha andre årsaker, som eg ikkje skal gå inn på her.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
I innlegget mitt prøvde eg å få fram at det er forskjell i nøyaktigheita i eit partipolitisk program og det som skal vere ein juridisk haldbar tekst. Representanten Nesvik forstår eg ikkje har fått tak i dette. No vil eg illustrere det med forståinga av brevet frå statsråden, der vi i dag har fått dokumentert at representantane frå Framstegspartiet ikkje har greidd å lese det korrekt, slik som det står. Det viser veldig godt kor viktig det er med ein klar og udiskutabel tekst. Det er grunnen til at vi ikkje kan bruke ein meir eller mindre tilfeldig tekst til å gjennomføre store helsepolitiske reformer. Det er nødvendig med ein tekst som vi kan lese likt anten vi høyrer til Kristeleg Folkeparti eller Framstegspartiet, og det håpar eg med dette at eg har medverka til å oppklare. Det er grunnen til at vi vil ha ein skikkeleg juridisk gjennomgang i ei viktig helsepolitisk reform.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-02-21:
Jeg kan vise til det innlegget jeg tidligere holdt i saken, uten å gjenta så altfor mye av det. Det er i hvert fall helt klart at dette med en kjede for å få pasientrettighetene til å bli reelle, er viktig. Undersøkelse, utredning, behandling og eventuelt også behov for rehabilitering hører med i dette for å få pasienten fullt restituert. Da er det viktig å ha noen konsekvensanalyser av hva innføring av individuelt fastsatte frister for den enkelte vil føre til. Jeg ber om at helseministeren svarer på følgende: Når han nå får mer tid til å utrede dette, vil det da skje en gjennomgang og en påvisning av ressursbehovet når det gjelder personell, sykehusplasser, medisinsk-teknisk utstyr m.m. som i sum kan gi seg uttrykk i økonomiske behov for å gjøre økte pasientrettigheter til en realitet? Vil det komme en slik oversikt som mindretallet har bedt om, for at det skal være mest mulig troverdighet knyttet til å fremme denne saken endelig?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-02-21:
Mye av tiden og ordene her nå går på at dette er en form for lokalt derby på høyresiden. Men vi skal gjøre oss gjeldende vi andre også. Det har vært sagt flere ganger at i sum og i de store linjene er vi relativt enige, men det er en del rariteter som kommer fram. Representanten Lønning fikk meg til å ta ordet nå. Når han sier at det er bare Senterpartiet og SV som kan ha denne virkelighetsoppfattelsen som gjør at vi kan fremme et slikt forslag som vi gjør, må jeg virkelig undre meg. Vi har sagt at vi vil ha en vurdering av det offentlige helsevesenets ressursbehov hvis disse rettighetene skal blir reelle. Det er vel det offentlige helsevesen som skal betale dette uansett? Til og med konseptet helseforetak inneholder jo den retningen at det er helseforetaket som skal kunne kjøpe pasientbehandling utenfor helseforetaket. Og jeg regner med at det er den offentlige kassen som skal kjøpe, uansett om den som skal behandle er privat aktør eller aktør i utlandet. Dermed vedkommer det det offentlige helsevesen! For øvrig sa jeg i innledningen min at med den politikken det legges opp til her, kan man risikere å få en markspising av det offentlige helsevesen. Det er mulig at representanten Lønning ikke bekymrer seg over det, men heller ser det som en ønsket utvikling. Så til dette at en utredning av ressursbehovet skulle være så vanskelig: I disse dagene får vi inn tall fra den enkelte helseregion når det gjelder hva de mener er deres behov for forsvarlig og god helsebehandling. Da må det være mulig å ta tak i noe av dette. Man har vel tiltro til sine egne helseforetak. Det må også være mulig å se på hva man må øke dette med for å øke behandlingskapasiteten, slik at man unngår køer og får til en reell pasientrettighetsordning med tidsperspektiv på. I løpet av våren vil det vel også foreligge en liste over investeringsbehovet fra de ulike helseforetak. Den listen vil bli formidabel, er jeg redd, i hvert fall er det antydet 50 milliarder kr i investeringsbehov til nå. Det tas ikke på ett år, det er ikke mulig av mange årsaker, men likevel må det kunne gå an å legge inn en del faktorer her som gjør at det ikke er så håpløst som i hvert fall representanten Lønning vil ha det til.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-02-21:
Jeg vedkjenner meg at jeg og mitt parti står for et sterkt offentlig helsevesen, men det betyr ikke at vi ikke kan samarbeide med andre aktører! Det har vi da også sagt. Men når Lønning sier at forslaget vårt er helt håpløst, og at vi ikke har noen virkelighetsoppfatning som er av denne verden, da begynner jeg å lure på om det kanskje kan være litt omvendt. For det vi bekymrer oss for, er det offentlige helsevesenet og det offentlige helsebudsjettet – det sa jeg også i den innledende runden – og det skal betales av samme kasse selv om det er private operatører eller utenlandske operatører som står for behandlingen. Og det er det behovet som det må kunne gå an å fastsette. Så snakker representanten Lønning om at noen bare prater i store bokstaver her. Men Lønning er selv en ordkunstner, og det kan komme mye trylleri ut av det. Og når filologen Lønning – som virkelig bekjenner seg til disse markedslovene – nå begynner å forklare forskjellen på behov og etterspørsel, virker det litt rart. Etterspørsel skaper et behov, og da er spørsmålet: Hvilken etterspørsel skal vi imøtekomme for å gjøre en utvidet pasientrettighetslovgivning reell? Det er behovet!
Bent Høie (Høyre), 2002-02-21:
Å innføre individuelle medisinsk fastsatte tidsfrister i helsevesenet vil være et stort skritt for et betydelig bedre helsevesen. Både Høyre og Fremskrittspartiet har understreket betydningen av dette og hvilke følger det kan få for den enkelte i forhold til de mulighetene det gir til å få behandling når en har behov for det. Ordningen vil som sådan også være bra for samfunnet, fordi ingen er tjent med at folk står i helsekø. Når representanten Alvheim her prøver å skape tvil om hva som er Høyres ståsted, er det ikke noe grunnlag for det. Verken merknadene i innstillingen eller brevet fra helseministeren, skaper noen som helst tvil om at Regjeringen har som intensjon å gjennomføre denne politikken. Nå er Høyre i regjering, og det betyr at vi ikke bare har behov for å markere vår politikk, vi har også et betydelig behov for å vise at vår politikk fungerer i praksis. Derfor ville det vært helt uansvarlig gjennom et Dokument nr. 8-forslag å innføre en slik betydelig pasientrettighet, foreta en så betydelig endring i måten vårt helsesystem fungerer på, og så håpe at det skulle gå bra. For det var i realiteten det Stortinget da hadde gjort. Vi hadde innført en rettighet og håpet at det ville gå bra. Sannsynligvis hadde det ikke gått bra, og det betyr at vi igjen hadde innført en pasientrettighet som hadde mistet tiltro i befolkningen, og hva hadde da vært neste skritt? Hva hadde konsekvensen vært i forhold til tiltroen til hele det politiske systemet? Derfor er det en forutsetning at når vi skal gjennomføre denne betydelige endringen, skal det være et grundig arbeid som ligger til grunn. Det betyr også at Høyre hele veien vil ha oppmerksomhet på at dette er en sak som skal gjennomføres så raskt som mulig. Dette er et av våre viktigste punkter og gjennomslag i Sem-erklæringen, og jeg tror at Fremskrittspartiet må være glad for at Høyre har lagt så stor vekt på akkurat dette punktet.
Bent Høie (Høyre), 2002-02-21:
Representanten Nesvik lurer på om Høyre føler seg ubekvem i saken. Nei, på ingen som helst måte, men jeg må si, etter å ha hørt på både Nesvik og representanten Carl I. Hagen, at jeg er en smule overrasket. Jeg er overrasket over at en kan tro at en har mulighet til å gjennomføre en slik betydelig endring i helsevesenet vårt i løpet av noen få måneder. Jeg er overrasket over at en tror at en regjering har tenkt å gjennomføre sitt regjeringsgrunnlag i løpet av et år, og ikke trenger noe tid i forhold til å kunne gjennomføre politikken sin på en fornuftig måte. Men mest av alt er jeg overrasket over at Fremskrittspartiet gjennom sin argumentasjon i dag nærmest devaluerer Fremskrittspartiet og Høyres viktigste kampsak i helsevesenet til en liten endring som kan gjennomføres gjennom et Dokument nr. 8-forslag og gi virkninger i løpet av noen få måneder. Det er en devaluering av Høyre og Fremskrittspartiets viktigste kampsak i helsevesenet, som overrasker meg veldig.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Representanten Alvheim og helseministeren har en felles intensjon, og det er å styrke pasientenes rettigheter. Det er spørsmålet om hvordan man går fram når man utformer lovgivningen på dette feltet, uenigheten dreier seg om, ikke realiteten. Når jeg har tillatt meg å stille enkelte spørsmål ved utformingen av Fremskrittspartiets forslag, er det fordi forslaget i realiteten innebærer at man opphever reglene som bestemmer hvem som har rett til den nødvendige helsehjelp, og hvilken helsehjelp de har krav på. Da hjelper det for så vidt pasientene lite at det skal fastsettes individuelle frister for rett til slik hjelp, når det blir mer uklart hvem som har rett og hva de har rett til. Jeg mener at en så vidt uklar regel fører til dårlig forutberegnelighet for den enkelte pasient og gjør det vanskelig å kreve sin rett. Det er bakgrunnen for de vurderinger jeg har lagt til grunn. Det er jo viktig at de rettigheter som blir vedtatt, faktisk innebærer at man styrker pasientenes rettssikkerhet, rettigheter i praksis og ikke bare på papiret. Jeg tror derfor saken er tjent med at Stortinget får seg forelagt et gjennomarbeidet forslag som ikke bare tar hensyn til den politiske målsettingen, som vi fullt ut deler, men som også tar hensyn til den praktiske gjennomføringen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Jeg kan bekrefte at når Regjeringen fremmer en odelstingsproposisjon med forslag til gjennomføring av Sem-erklæringen på dette punktet, vil vi naturligvis redegjøre for økonomiske og administrative implikasjoner av det forslaget, slik det er vanlig når vi fremmer lovforslag for Stortinget.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Jeg tror vel det er rimelig klart for alle i denne sal at når Regjeringen har gjort denne reformen til en hovedsak i den helsepolitiske delen av sitt regjeringsgrunnlag, så akter Regjeringen å komme med et forslag til Stortinget som bygger på en bred og gjennomarbeidet plattform. At regjeringspartiene da har arbeidet for å gi Regjeringen den muligheten, synes jeg ikke man skal fortenke dem i. Men når det er sagt, synes jeg at hovedkonklusjonen etter denne debatten og etter innstillingen ikke bør være at det her går en konfliktlinje om hvorvidt man skal gjennomføre denne reformen, men faktisk at det oppsiktsvekkende har skjedd – og mitt parti har også bidratt til det – at det nå er enstemmighet langt på vei i Stortinget når det gjelder gjennomføringen av en slik reform. Og den plattformen vil jeg bruke når jeg kommer tilbake til Stortinget med et forslag som er i tråd med den erklæring som Regjeringen har gitt om sitt politiske grunnlag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Jeg har i mitt brev til komiteen og i mitt innlegg her i dag redegjort for en del av det forberedelsesarbeid som bør skje, ikke bare når det gjelder utforming av et lovforslag, men utforming av et helhetlig opplegg som i pasientrettighetsloven inkluderer både en rett til behandling i offentlig sykehus, en rett til behandling i private sykehus, hvor pengene skal følge pasienten, og en rett til behandling i utlandet dersom man ikke får behandling i Norge. For min del må jeg si at skal jeg gjøre det på en grundig og ordentlig måte, krever det noe mer enn noen ukers arbeid med noen lovparagrafer, fordi det faktisk skal være et gjennomføringsapparat bak dette som skal få det til å fungere, slik at pasientene kan være tjent med løsningen. Jeg arbeider raskest mulig med det, og håper at vi kan komme med et forslag som gjør det mulig å oppfylle saksordførerens ønske her i dag, om at denne loven kan tre i kraft neste år. Når det gjelder spørsmålet om høring, er det i hvert fall slik at når Regjeringen fremmer et lovforslag for Stortinget, har Regjeringen det opplegg at det gjennomføres høring av slike lovforslag. Det akter jeg å gjøre, slik at berørte parter faktisk kan få si sin mening om forslaget før det kommer til Stortinget og Stortinget skal avgjøre det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Når det gjelder debatten, vil jeg si at jeg faktisk tror at denne saken ikke er tjent med at det konstrueres sterke motsetninger med til dels kraftig ordbruk mellom partier og representanter i denne sal, som faktisk ønsker å gjennomføre den samme reformen. Jeg ønsker ikke fra min side å bidra til det. Jeg ønsker tvert imot å bidra til å få gjennomført en reform som knytter juridiske rettigheter etter pasientrettighetsloven sammen med individuelle rettigheter basert på Sem-erklæringen, med en praktisk gjennomføring for pasientene med rett til behandling i norske offentlige sykehus, eller i private sykehus hvis ikke det første kan oppfylles, eller i utlandet hvis heller ikke det kan oppfylles. I dag har vi et konglomerat av ordninger som vi trenger å strømlinjeforme for at det skal fungere godt for pasientene. Det er enda viktigere for meg å ha det på plass enn å få et raskt vedtak som likevel krever betydelig tid å gjennomføre. Men ut fra det som vi har forpliktet oss til i Sem-erklæringen, skal jeg love at jeg ikke er ute etter å innskrenke pasientenes rettigheter. Jeg ønsker tvert imot å utvide rettighetene. Jeg ønsker at det skal være klart og forståelig for dem det gjelder hvilke rettigheter de har, hva som er konsekvensene dersom rettighetene ikke kan oppfylles, og hvilke vilkår som gjelder. Det er bakgrunnen for mine anførsler i denne saken. La meg så avslutningsvis si at vi parallelt med at vi utformer en lovproposisjon, vil arbeide med løsninger både når det gjelder utenlandsbehandling og samspill med private sykehus, som gjør at vi faktisk langt på vei kan oppfylle de intensjoner som ligger her, også før selve lovforslaget formelt er vedtatt, fordi vi med det siktemålet kan bruke de ordninger vi har, både når det gjelder utenlandsbehandling og sykehusbehandling i Norge.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta replikk i denne saken. Men når helseministeren i sitt svar til John Alvheim skulle gjøre et forsøk på å forklare hvorfor denne bestemmelsen som Fremskrittspartiet fremmet, var mer uklar enn det som står her fra før, fikk jeg behov for å nevne et par ting. Det forslaget dreier seg om, er jo å fjerne en del av de begrensningene som ligger i hvem som har rett til helsehjelp. Det er akkurat det man gjør endringer på, og ikke på å uthule bestemmelsen. Hvis helseministeren leser forslaget til § 2-1 om disse endringene, ser han at det er begrensningene man fjerner – nettopp for å gi alle som har behov for det, rett til helsehjelp innenfor spesialisthelsetjenesten. Så det er der endringen ligger. Kan helseministeren i tillegg kommentere følgende: Hvis dette forslaget har de problemene som helseministeren viser til, hvorfor kom da ikke helseministeren med et innspill som kunne ha konkretisert disse tingene mens komiteen hadde dette til behandling? Komiteen har faktisk hatt denne saken til behandling nå. Det måtte jo ha vært en ypperlig mulighet til å komme med de presiseringer som helseministeren ønsker.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Innledningsvis vil jeg få lov å lese følgende fra et forslag i Innst. O. nr. 91: «Pasienten har rett til nødvendig helsehjelp fra spesialisthelsetjenesten som skal gis innen en individuelt fastsatt medisinsk begrunnet frist.» Nå leste jeg altså fra Innst. O. nr. 91 for 1998-1999, og det er identisk med forslaget som Fremskrittspartiet nå har fremmet i dette Dokument nr. 8-forslaget. Jeg tror nok at i hvert fall enkelte Høyre-representanter må føle seg rimelig ubekvem med det som debatten her har vist. Og det interessante er bl.a. at representanten Aarøen – var det vel –viste til at det er forskjell mellom det som står i et politisk dokument, og det man kan gjøre i forbindelse med denne saken. Det har også fra flere her vært antydet at det forslaget som er fremmet, ikke er grundig nok, og at det derfor må utredes litt videre, sendes på høring osv. Undertegnede må faktisk si at det var én ting som imponerte meg i sosialkomiteen i forrige periode, og det var Høyres grundighet når det gjaldt utarbeidelse av lovforslag. Og når de partier som man samarbeider med i regjering, i debatten her viser til at dette ikke er tilstrekkelig gjennomarbeidet, forslaget må utredes videre og sendes ut på høring, så viser man faktisk også til at man ikke mener at det arbeidet som Høyre gjorde i forrige periode, var grundig nok til en lovtekst, for det var faktisk både Fremskrittspartiet og Høyre som stod bak denne lovteksten. Jeg vil også få lov å lese et lite sitat til fra side 14 i den samme innstillingen: «En pasientrettighetslov blir imidlertid ikke mer enn et ufullstendig rammeverk dersom den ikke inneholder det viktigste – rett til behandling.» Så kommer det: «Disse medlemmer merker seg at Kristelig Folkeparti bryter enda ett av sine valgløfter på det helsepolitiske området idet Regjeringen ikke fremmer forslag om lovfestet rett til behandling i pasientrettighetsloven.» Det er ganske sterk kost fra Høyre overfor den tidligere regjeringen med Kristelig Folkeparti i spissen. Og spørsmålet mitt, som slår en med en gang, er: Må man ikke, ærlig talt, sitte igjen med en rimelig flau smak i munnen når man nå går imot dette forslaget? Man kan jo etter å ha hørt debatten – der så mange på en så rørende måte sier at vi er jo enige i alt som står der, men vi trenger litt mer tid – stille seg følgende spørsmål: Er det hvem som har fremmet forslaget som er problemet, og ikke forslaget i seg selv?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Først til representanten Aarøen: Jeg må bare si at jeg ikke er overrasket over Kristelig Folkeparti i denne saken, for de stod ikke sammen med Høyre og Fremskrittspartiet om pasientrettighetsloven sist gang, så det er for så vidt helt greit. Kristelig Folkeparti har stått og står på sitt standpunkt, og det respekterer jeg fullt ut. Jeg har overhodet ingen problemer med det. Det som jeg har problemer med, er de to innleggene som kom rett etterpå, fra representanten Lønning og representanten Høie. De viser i sine innlegg til at man trenger mer tid for at dette skal bli mer grundig. I mitt innlegg viste jeg til at min oppfatning av Høyres gruppe, i hvert fall i sosialkomiteen når det gjaldt lovsaker, var nettopp at de var grundige og hadde gjennomarbeidede lovforslag. Da er det underlig at man, når man nå to og et halvt år etterpå kommer med det samme forslaget som Høyre da var med på å utforme, sier at da var ikke det forslaget man den gang fremmet, godt nok. Meg bekjent var både representanten Lønning og representanten Høie medlemmer av Stortinget også i forrige periode. Dermed har de jo sikkert vært med på å behandle dette i Høyres gruppe. Men det er mulig jeg tar feil, og hvis jeg gjør det, må jeg bare bekjenne at det var jeg ikke klar over, og at man da ikke har hatt en grundig nok behandling i Høyre. Man mener at dette forslaget som man da stod bak, ikke var godt nok. De fremmet altså et forslag som de selv er usikre på om er riktig. Det er bare en erkjennelse som vi må ta fra denne saken.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Mens jeg hørte på helseministeren, tenkte jeg litt på at mens gresset gror, dør kua. Jeg har et enkelt spørsmål: Når? Sem-erklæringen var klar i oktober i fjor. Regjeringens erklæring ble lagt frem da Regjeringen tiltrådte. Når det så heter at alle nå er enige om det som først Fremskrittspartiet ville ha, og som så Høyre sluttet seg til for et par år siden, og som helseministeren nå sier er enstemmig, når kommer da helseministeren? Det er ikke slik at man egentlig behøver å sende noe på høring når det står i Sem-erklæringen, for da har Regjeringen bestemt seg. Høring er jo noe man bruker når man har til vurdering om man skal gjøre noe, og man vil vite hva berørte parter synes. Mitt konkrete spørsmål til helseministeren er: Vil han nå love Odelstinget at forslagene som han hele tiden viste til, kommer til odelsting og lagting til behandling, slik at denne reformen, som han nå sier at vi alle er enige om, kan settes i verk fra 1. juli i år?