Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-12-16:
Samtidig som verdens interesse flyttes nordover, flytter nordlendingene sørover. Det er et paradoks. Arbeiderpartiet har alltid vært opptatt av å bygge landsdelen. Derfor bekymrer befolkningstallene vi nå ser i nord, oss. Det er fordi det ikke bare er et problem for Nord-Norge, men for Norge. Nord-Norge og nordområdene er en avgjørende del av den norske økonomien, og betydningen vil bare øke i årene framover. Det finnes selvsagt ingen kvikkfiks eller rask løsning på dette. Nord-Norge er også en del av de globale trendene, med digitalisering, globalisering og urbanisering. Men at Nord-Norge er en del av de globale trendene, er ikke et argument for å la det skje. Tvert imot er det et argument for en særskilt innsats. Da er selvfølgelig det første vi bør gjøre, å slutte med mye av det regjeringa gjør, enten det gjelder å kutte i fylkeskommunenes budsjetter og regionale utviklingsmidler eller å sentralisere. Vi skal selvsagt satse på velferd. Hvis man skal ville bosette seg i en kommune, trenger man mer enn en jobb. Man trenger skole, barnehage og et kultur- og velferdstilbud. Det er et argument for en god kommuneøkonomi. Men vi trenger også å ta tilbake initiativ i politikken i nord. Vi har hatt seks år med for lave ambisjoner, kombinert med sentralisering i nord. Det er behov for en ny giv i nordområdepolitikken og i Nord-Norge-satsingen. Vi skal selvsagt utnytte mulighetene som er basert på ressursene: havbruk, vind, mineraler, reiseliv og industri, f.eks. på Helgeland. Men vi kan snakke om disse mulighetene så mye vi vil, det betyr lite dersom det ikke bor folk i nord som kan ta dem i bruk. Når vi diskuterer befolkningsnedgang eller andre elementer av Nord-Norge og nordområdepolitikken, får vi ofte høre at det går så godt i økonomien i nord, i næringslivet, og det er lav arbeidsledighet. Men virkeligheten er at man i for mange lokalsamfunn merker for lite til ringvirkningene av det som skjer. Man kan stå på kaia i Karlsøy og se frysetrålerne gli inn til frysehotellene i Tromsø, før de skal sende fisken fryst ut av landet. Man kan lage kommunebudsjetter i en havbrukskommune, men likevel ikke se resultatet av aktiviteten på sin egen bunnlinje. Og man kan sitte hjemme i stua si og høre festtaler om nord på tv, men se Nav, tingretten, skattekontoret eller studiestedet sitt bli lagt ned. Dette er ikke en politikk som skaper optimisme. Det er ikke en politikk som gir bolyst eller – enda viktigere – «bli-lyst» i nord. Det vi etterlyser, er initiativer og bevisst politikk som satser på mulighetene i nord. Hvor er f.eks. regjeringas havvindsatsing for nordområdene? Hva er regjeringas ambisjon for nordområdenes rolle i det grønne skiftet? Det er få regioner i verden som har så store muligheter til ikke bare å se konsekvensene av klimaendringene, men også til å kunne levere løsninger og skape jobber for å redde klimaet. Hvor er de mer offensive planene for hvilke kompetansemiljøer man kan opprette i nord eller flytte til nord? Hvordan kan man bl.a. gi Universitetet i Tromsø og Nord universitet nye nasjonale oppgaver og gjerne incentiver for en mer desentralisert utdanning, slik at man ikke er så ensporet som man har vært når det gjelder strukturering og internasjonalt ledende fagmiljøer? Selvfølgelig har kunnskapen vært driveren for mye av det som har skjedd i nord. Doktorgradsstipendiat Jonas Stein, som det ble referert til tidligere i dag også, har spissformulert det på denne måte: «Høyskoler er viktigere enn skatteletter(…) (…) Når batterifabrikken i Mo i Rana ble nevnt, må jeg også si at en annen utfordring med kompetanse i nord er at vi må sørge for at det finnes utdanninger som matcher det behovet som finnes i næringslivet. Når man skal bygge en stor batterifabrikk med behov for mye kompetanse, må det også finnes utdanningstilbud i den regionen. Vi må tenke nytt om digitalisering. Det er ironisk at den teknologiske utviklingen, som egentlig gjør at man kan gjøre et kompetansearbeid nesten hvor som helst i landet, som oftest brukes som argument for å sentralisere, når vi burde brukt politikken til å få flere kompetansearbeidsplasser i distriktene. Vi trenger flere strategiske planer og en mer offensiv politikk – ikke overlate det til markedet eller næringsnøytralitet. Næringsnøytralitet kommer ikke til å skape de arbeidsplassene i nord som gir den optimismen som gjør at man har lyst til å bosette seg der.