Erna Solberg (Høyre), 2000-06-14:
La meg først få lov til å kommentere noe av det statsministeren sa i replikkvekslingen sin. Det må basere seg på at han enten ikke har oversikten over hvordan bevilgningene er benyttet på arbeidsmarkedsetaten, eller det må være en politisk tilsnikelse. Det er nemlig slik at det som skjer i revidert nasjonalbudsjett fra flertallet, er et kutt som tilsvarer halvparten av den merbevilgningen som ble gitt i forliket mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, som var øremerket for å bruke til krisen i verftsindustrien. Det dreier seg ikke om tiltak overfor flyktninger, det dreier seg ikke om å sette dem som virkelig har problemer, i fokus, det dreier seg om en høykompetent ressursgruppe. Derfor er det statsministeren sa i forhold til konsekvensen av det, feil, hvis det ikke er slik at Arbeiderpartiets løfter overfor Vestlandet og disse tiltakene ikke er riktige. Denne meldingen er i og for seg mest interessant ut fra perspektivet om debatten rundt den, ikke så mye for hva som står i den. Det interessante med debatten har vært at den har vært høyprofilert som tiltak, mens tiltakene i meldingen nesten ikke har fått omtale. Og debatten i dag har vært omtrent som den pleier. Spørsmålet er om denne meldingen egentlig skulle dreie seg om forskjellene i Norge, om den skal dreie seg om en ny generell velferdsmelding, eller om det er en melding som har i fokus det som kalles Fattig-Norge. SV har primært vært opptatt av å øke skatten, altså gjøre noe med forskjellene fra toppen av, og Arbeiderpartiet har etter min mening både i innstillingen og i debatten her primært vært opptatt av å opprettholde de goder som er til for dem som er innenfor arbeidsmarkedet, selv om retorikken deres dreier seg om dem som er utenfor arbeidsmarkedet. De ser ikke at mangelen på fleksibilitet i arbeidsmarkedet faktisk også medfører økt arbeidsledighet, som gjør at terskelen for å komme inn for dem som ikke har slike sterke arbeidsevner som de sterkeste, faktisk blir høyere når man lager tekniske og lovmessige hindere. Sentrumspartiene har solgt godt, og de har levert en melding, men har ikke sagt så mye om tiltakene, kanskje fordi tiltakene stort sett er av utrednings- og viderearbeidskarakter. Egentlig er det en statusrapport i et fortløpende arbeid. Det viktige er spørsmålet: Skal vi ha et sikkerhetsnett i Norge for alle og være mest opptatt av det, eller skal vi være sikker på at vi har et sikkerhetsnett som først og fremst fokuserer på dem som faller utenfor? Og de to tingene kan stå i motstrid mot hverandre, for et sikkerhetsnett for alle kan bety at de som faller utenfor, ikke kommer innenfor i det hele tatt. Etter Høyres mening er utjevning mindre viktig enn det å fokusere på dem som har det vanskeligst. Og dette kan summeres opp slik: Vi trenger mer individfokusering på alle deler av det apparatet som jobber overfor dem som er vanskeligstilt og som har falt utenfor arbeidsmarkedet. Skal man gjøre mer for dem som faller ut, er det viktig å se enkeltindividene. Det viktige er å ikke tenke grupper og kategorier, men å se på enkeltindividenes samlede problemer, fordi de fleste av dem har mer en ett problem. Og hva som er årsak og hva som er virkning, kan av og til være vanskelig å finne ut. Vi skal ta innover oss at Velferds-Norge faktisk reproduserer ulikhet og faktisk reproduserer fattigdom. Og det bør vi gjøre i forhold til også en debatt som har mye preg av å være politiske slagord, slik som den har vært foreløpig i dag. Den gjør det fordi vi kanskje mangler denne individfokuseringen ute i behandlingsapparatet, ute i hjelpeapparatet. Mangelen på koordinering er et hovedproblem. Mange har flere enn ett problem, og det er et paradoks at de svakeste i vårt samfunn veldig ofte møter det mest komplekse hjelpeapparatet, og man må gå til én etat for hvert enkelt problem, selv om man egentlig i utgangspunktet har et stort mangfold av problemer som burde vært løst i samarbeid. Derfor har Høyre ment at vi må ha en bedre koordinering av trygdeetat, arbeidsmarkedsetat og sosialkontor. Det er det flere partier som mener, men behovet er til stede for å gjøre noe med de interne kulturene. Jeg vil gå så langt som til å si at det kan være et behov for å se om arbeidsmarkedsetaten etter hvert må splittes i ulike etater hvis man ikke får gjort noe med det som i dag ser ut til å være det hovedsakelige for arbeidsmarkedsetaten, nemlig å være en etat som skal konkurrere på det kommersielle markedet, og som har mistet mye av individfokuseringen og det å hjelpe de svakeste. Dette blir enda sterkere når Arbeiderpartiet nå foreslår å gjeninnføre ungdomsgarantien. Det er ikke slik at ungdomsgarantien er et tiltak som hjelper dem som er svakest i arbeidsmarkedet. Ungdom har generelt sett gode forhold. Det er enkelte ungdommer som har problemer, og de må løses ved hjelp av tiltak for langtidsledige eller sosialklienter. Men en generell ungdomsgaranti kommer til å medføre at ressursene flyttes vekk fra de svakeste og over til dem som ikke er så svake. Og det kommer til å skape et større problem for dem som vi virkelig burde hjelpe, de som er langtidsledige og langtids sosialklienter.