trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Jeg er en stolt finnmarking som lever i et flerkulturelt fylke. Men ifølge Fremskrittspartiet bor jeg sammen med min familie i et fylke som er preget av etniske konflikter. Jeg må være ærlig og si at jeg i min hverdag ikke har samme oppfattelse av konfliktnivået som det forslagsstillerne ønsker å beskrive. Men vi mennesker er jo forskjellige – ting oppfattes ulikt – og gjennom representanten Fredriksens innlegg fikk vi høre om de forskjellene fra talerstolen her. Forslagsstillerne mener Norges bruk av våre folkerettslige rettigheter som er nedfelt i ILO-konvensjonen, har medført konflikter mellom mennesker på grunn av etnisk tilhørighet. Det er fristende – selv om det ikke er spørretime – å be forslagsstillerne redegjøre for noen av konfliktene det refereres til. Det sies det samme om finnmarksloven: Den er konfliktskapende, og at Finnmarkseiendommen har ført til forskjellsbehandling mellom samer og Finnmarks øvrige befolkning. Alt var så mye bedre før, hevdes det, da hadde alle innbyggerne i Finnmark de samme rettighetene til områdets naturressurser, mens det i dag er slik at området kontrolleres av samiske interesser, og vi andre må gi fra oss rettigheter. Flere har hevdet fra talerstolen her i dag at det er slett ikke sant. Jeg vil si fra talerstolen: Vi som bor i Finnmark, har alle like rettigheter, uavhengig av etnisk tilhørighet. Men til tross for at det står svart på hvitt, hevdes det noen ganger med tyngde fra talerstolen at finnmarksloven gir samene rettigheter. Jeg har flere ganger utfordret spesielt representanten Jan-Henrik Fredriksen, som også er en av forslagsstillerne, og bedt ham om å komme med eksempler på hva som skjer, og hvor det skjer. Jeg venter ennå, men jeg registrerer at påstandene fra Fremskrittspartiet ennå holdes i hevd. Jeg har mange ganger lurt på det ansvaret vi som sentrale politikere har til å formidle Stortingets vedtak. Og hvorfor velger Fremskrittspartiet denne strategien om ikke å fortelle hva som vitterlig står i finnmarksloven? Det er ulike oppfatninger om finnmarksloven i Finnmark, det legger jeg ikke skjul på. Derfor pålegges det oss som sitter som sentrale politikere, i hvert fall å si det som er korrekt ut fra de vedtak som Stortinget har gjort. Gjør vi det, er vi alle med på å dempe opptakten til eventuelle konflikter Det ansvaret må vi alle ta, inkludert Fremskrittspartiet. Å bruke apartheidbegrepet i denne debatten demper ikke konfliktnivået. Fremskrittspartiet har sagt at de ikke har noe imot samene – de vil dem bare vel – og i denne omsorgen vil de ha bort Sametinget, de vil ha Finnmarkseiendommen tilbake til Statskog, og vi skal ut av ILO-konvensjon nr. 169. Jeg synes at det er fair at Fremskrittspartiet jobber politisk for å fjerne Sametinget og FeFo samt utmeldelse av ILO. Men å vinne fram med sine argumenter ved å skape splittelse i befolkningen er etter mitt syn en farlig vei å gå.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-12-20:
Det som fikk meg til å ta ordet, var representanten Fredriksens bruk av ordet «rase». Rase kan på sitt beste være nøytralt, men det kan sannelig også være ganske negativt ladet. For dem som måtte være i tvil, fikk man høre raseordet opptre sammen med uttrykk som kaste, lavkaste, apartheid – som jo er ideen til nettopp å skille folk ut fra rase. Jeg synes ikke dette er nasjonalforsamlingen verdig. Rase er et utdatert begrep, biologisk og i hvert politisk, og burde ha vært det med de erfaringene vi har fra det forrige århundre. Rase er altså betegnelsen for en gruppe individer av en art med visse særlige fellestrekk som skiller dem fra andre individer av samme art, og at disse fellestrekkene er arvelige. Når man bruker rasebegrepet, er det nettopp for å få frem at her er det skiller man aldri klarer å rydde unna. Derimot gir det god mening å snakke om befolkningsgrupper. Det må vi kunne bruke i administrasjonen og når vi planlegger. Befolkningsgrupper er det også helt i orden å skille etter etnisitet – for hva er etnisitet? Da er såkalt rase bare en underkomponent, fordi etnisitet er en kollektiv identitet som gruppen selv har, og som ikke nødvendigvis er definert av andre. Det er et fellesskap, som oftest av et antatt felles opphav, og det er det som holder denne gruppen sammen. Det kan være kulturelle, språklige, økonomiske, historiske, til og med religiøse og politiske interesser – altså plussverdier – som holder en etnisk gruppe sammen. Men ordet «rase» burde vi kanskje rydde unna. Det vi egentlig diskuterer her, og som jeg mener Fremskrittspartiet er i sin fulle rett til å være uenig med andre om, er i prinsippet om man skal ha en lovgivning som skiller. Der har vi erfaring fra andre typer lover hvor man skiller mellom utenbygds og innenbygds boende, fordi noen har vært der først og har hatt en næringsvirksomhet som har vært tradisjonsbundet. I en slik sammenheng må man også lese finnmarksloven. Der synes jeg representanten Helleland satte det hele på plass. Hvis man leser den som representanten Helleland har gjort – ikke unaturlig at han har gjort det, da han var saksordfører for loven – så står det ikke der henvisning til rase, og knapt nok etnisitet. Så la oss rydde disse antikverte betegnelsene ut av debatten. Jeg mener også at vi som folkevalgte har en plikt til å bruke et språk i landets nasjonalforsamling som bygger bro mellom motsetninger, gjerne identifiserer interessemotsetninger og diskutere hvordan vi skal overkomme dem, men ikke bruker ladede ord som skaper kunstige skiller mellom gode nordmenn uansett hvor vi måtte komme fra. Så jeg oppfordrer representanten Fredriksen til å komme opp og si at Fremskrittspartiet for fremtiden ikke bruker ordet «rase» i denne sammenhengen heller.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-12-20:
Man må stille seg spørsmålet av og til: Hvorfor er store omstillingsprosesser i det offentlige så krevende, så vanskelige og fylt av jammerdalsretorikk? Det er også dette et eksempel på. Jeg tror noe av svaret selvfølgelig er at med en viss omstilling følger det ubehag – det tror jeg vi skal være enige om uansett hvem som er i posisjon og i opposisjon. Men allikevel – man har store omstillinger i privat sektor, som går aldeles glimrende, og hvor de ansatte gleder seg til å gå til arbeidet. Jeg tror det er noe iboende i vårt system, som sykehussektoren som drives politisk, nemlig at man har en tendens til å undertrykke rapporteringer om feil fordi man frykter det politiske ubehaget ved å bli kritisert for gjennomføringen. Jeg tillater meg å karakterisere redegjørelsen fra statsråden her i dag som en redegjørelse med skrivebordsperspektiv. Det kan i og for seg være et riktig perspektiv hvis man befinner seg i et kontor. Men for dem som befinner seg i en organisasjon, som møter krav om kvalitet, og som skal møte pasientene med respekt, er det faktisk organisasjonsperspektivet, de ansattes perspektiv og pasientperspektivet som er det riktige. Hvis det er en virkelighetsforskjell mellom skrivebordsperspektivet og organisasjonsperspektivet, må man i hvert fall være bedre enn statsråden til å forklare Stortinget hva denne forskjellen kan bestå i. Rent taktikkeri fra de ansattes organisasjoner, fra legene eller at folk er motvillige, kan det da ikke være. Det er også slik at man må lytte til det alvorlige vitnesbyrdet som ligger i at styret er skiftet ut – det gamle fant ikke grunnlag for å fungere under de daværende rammebetingelsene. Daglig leder har trukket seg. Dette er altså mennesker som følger bedriften på nærmeste hold og ser den i øyehøyde, mens andre ser den fra sitt kontor. Det er da vi må spørre: Er det et rimelig samsvar mellom de ressursene som er stilt til disposisjon, og de oppgavene som skal løses? Man skal ha en stor organisasjonsendring, og midt oppi det hele skal man også ta ut effektiviseringsgevinstene. Mens alle som har vært i nærheten av fusjoner i det private næringsliv, vet at først må det gjennomføres investeringer, du må bygge nytt, du må ha det på plass, og så må du faktisk være villig til å gjøre pukkelinvesteringer innledningsvis, hvor du bruker noe mer penger i en omstillingsfase. Så kan du hente ut rasjonaliseringsgevinstene, for ellers går det ut over kvaliteten på produktet. Hvis man gjør det i privat næringsliv, mister man kundene, og det har man selvfølgelig ikke råd til. Det er denne bagatelliseringen av problemene som fører oss lenger bort fra både pasienttrygghet og en forsvarlig omstillingsprosess.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-12-20:
Grunnen til at jeg tegner meg igjen, er statsrådens visitt til undertegnede. Etter at hun i to innlegg har oppholdt seg mer ved svakheter av budsjetteknisk art hos forslagsstillerne og på toppen av det hele har vært uten evne til å gjengi korrekt hva disse partienes alternative budsjetter inneholder, må jeg altså tilbake til saken, for det er pasientene og omstillingen det gjelder. Jeg kan på slutten av denne debatten konstatere som en slags oppsummering at statsråden nå har gitt oss en politisk garanti for at det er gjort nok investeringer, at byggene er ferdige og hensiktsmessige, at IKT-systemer er på plass og optimale, og framfor alt – grunnleggende – at ressursene nå er til stede for å oppfylle de oppgavene som organisasjonen trenger for å gjøre jobben sin overfor pasienter som er der, pasienter i kø og for å holde kvaliteten oppe. Dette er ganske interessante signaler, for det er samtidig en politisk garanti utstedt til Stortinget, som vi skal merke oss. Det betyr også – og jeg synes det er utmerket hvis debatten kan munne ut slik – at statsråden har påtatt seg den politiske garanti og det fulle ansvar for at alle andre som rapporterer annerledes, har tatt feil, og at formålet med denne organisasjonsendringen kommer til å bli oppfylt til rett tid, til rett kvalitet og på budsjett. Det er i hvert fall en ganske sterk konklusjon, slik statsråden har lagt opp sin informasjon til Stortinget her i dag – og det skal vi merke oss.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Når jeg leser dette forslaget fra Fremskrittspartiet, blir jeg oppriktig lei meg. Jeg hadde trodd at vi i 2011 var kommet lenger med denne debatten og dette gufset fra fortiden enn slik Fremskrittspartiet framfører det. Jeg har respekt for at det kan være forskjellige syn på hvordan urfolkpolitikk praktiseres, men jeg er skremt over at det nest største partiet i Stortinget vil radbrekke alt som gjelder samiske rettigheter. Jeg synes også det er trist å høre hvordan representanten Fredriksen i dag prøver å skape konflikt mellom folk. Samiske bosettinger på Nordkalotten eksisterte før dannelsen av statene Norge, Sverige, Finland og Russland, slik statsråden sa. Siden samiske bosettingsområder ble innlemmet i alle fire statene, vil samene kunne regnes som urfolk i hver sin stat. Den samiske folkegruppen er tradisjonelt bosatt fra Hedmark i sør til Kola-halvøya i øst, med et kjerneområde i de indre delene av Nordkalotten og i fjordstrøkene i Nord-Norge. Historien forteller oss at den eldste skriftlige kilden om samene er fra år 98 e.Kr. Senere finnes det mye god dokumentasjon på samenes tilstedeværelse og deres dyktige yrkesutøvelse både på hav og på land. Den offisielle norske politikken overfor samene forandret seg etter 1945. Samenes rett til å ta vare på og utvikle samisk språk og kultur ble i Norge offisielt godkjent i 1960-årene. Sametinget ble åpnet den 9. oktober 1989. Som kjent har både Sverige og Finland egne sameting. Selv om fornorskningsprosessen var sterk i over 100 år, var det likevel mange som sto imot. Dette har vært viktig for å kunne ta vare på både språket, kulturen og håndverket. Norge ratifiserte ILO-konvensjonen nr. 169 om urfolk den 20. juni 1990. Norge har med dette fått på plass en urfolkpolitikk som er landet vårt verdig. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet er alene på Stortinget om å ville bryte alt dette ned igjen. Jeg håper at Fremskrittspartiet etter dette legger bort det som representanten Holmås så godt beskrev som et ritual.
Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Det går kaldt nedover ryggen min når jeg hører på innlegg fra representanter for Fremskrittspartiet. Det brukes ord som jeg forbinder med helt andre tider og helt andre situasjoner, og som jeg mener ikke hører hjemme i en hjemlig politisk diskusjon – ord som «apartheid» og «lavkaste». Hovedanliggendet mitt er å bidra til å få fram at det samiske området er mye større enn Finnmark, og at disse spørsmålene faktisk angår store deler av landet. Sjøl kommer jeg fra det sørsamiske området, som strekker seg fra Saltfjellet i nord til Elgå i Hedmark. Sørsamene har sine spesielle utfordringer, og det har de fordi de er en minoritet i minoriteten. Sørsamisk kultur og sørsamisk språk er truet. Det er først og fremst på grunn av store avstander og på grunn av utfordringer i reindrifta. For det er nemlig sånn at reindrift i det sørsamiske området henger tett sammen med sørsamisk språk og sørsamisk kultur. Reindrift er én av tre viktige forutsetninger for å opprettholde og styrke det sørsamiske språket og den sørsamiske kulturen. De to andre viktige forutsetningene er faktisk Sametinget, som har bidratt til å få de samiske spørsmålene høyt oppe på dagsordenen også i det sørsamiske området, og en aktiv politikk fra kommuner og fylkeskommuner. I Nord-Trøndelag finnes det dialogforum mellom fylkespolitikere og organisasjoner og det sørsamiske miljøet, og det finnes samarbeidsavtale mellom fylkeskommunene i det sørsamiske området og Sametinget. Sørsamisk språk er et lite språk. Det står på UNESCOs liste og er klassifisert som et alvorlig truet språk, og derfor er ordninga med forvaltningsområdet for samiske språk viktig. Snåsa kommune og Nord-Trøndelag fylkeskommune er allerede innlemmet i forvaltningsområdet for samiske språk fra 2008, og nå venter Røyrvik kommune i Nord-Trøndelag på å bli innlemmet i det samme området. De er faktisk skuffet over at de ikke er kommet med allerede, men det er ting som tyder på at det er nært forestående. For begge disse kommunene og for fylkeskommunen er dette et resultat av en aktiv og bevisst politikk for å bidra til å bevare og opprettholde en viktig del av vår alles identitet og et viktig bidrag til vår felles kultur. Sammenhengen mellom reindrift og sørsamisk språk og sørsamisk kultur er stor, og så langt har vi definert rovdyr til å være den største trusselen mot sørsamisk kultur og språk, fordi den truer reindrifta. Nå kan vi fastslå at det er Fremskrittspartiet som er den største trusselen mot sørsamisk språk og sørsamisk kultur. Jeg er glad for at bredt flertall i Stortinget går imot Fremskrittspartiets forslag.
Roald Aga Haug (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Forslagsstillarane har fremma eit omfattande forslag. Noreg skal seia opp si deltaking i ILO-konvensjonen «ved første og beste anledning». Finnmarksloven skal opphevast. Sametinget skal leggjast ned om Framstegspartiet får det som dei vil, og forsyne meg skal forvaltingsområdet for samiske språk avviklast – og meir til. Forslaga frå Framstegspartiet må karakteriserast som eit grensesprengjande tilbakeskritt for samisk kultur, språk og samfunn. Det er eit «hakk i plata»-forslag. Vi skal vera glade for at det berre får Framstegspartiet sine stemmer. Dersom det hadde gått gjennom, ville det ha vore ein måte å latterleggjera Noreg på. Forslagsstillarane tek opp som grunnlag forskjellsbehandling. Det som er historisk rett og svært problematisk, er at samisk kultur, språk og samfunn har blitt ignorerte i Noreg. Noreg er tufta på territoriet til to folk, har vi slått fast. Det er liten tvil om at det samiske folket har blitt fråteke moglegheiter til å forvalta eige språk, eigen kultur og identitet. Historisk har Noreg hatt mange synder som det har vore viktig å bidra til å rydda opp i. Det Framstegspartiet kallar for forskjellsbehandling, er i realiteten å ta det samiske, etnisk sett og kulturelt sett, på alvor. Då treng ein rettar og tiltak som gir meining. Ein treng positiv stimulering og tiltak for enkeltgrupper for å skapa grunnlag for likeverd, demokrati og likebehandling. Utan tiltak for å bevara samisk språk og kultur risikerer vi å misleghalda vårt ansvar. Samane var eit urfolk då nasjonen Noreg blei danna. Det norske samfunnet skal gi det samiske folket moglegheiter innanfor det norske majoritetssamfunnet til å utvikla sitt eige samfunn, sin eigen kultur og sitt eige språk. Det samiske språket er grunnleggjande for å ta vare på den samiske kulturen. Språket er, som fleire har nemnt, trua. Historisk har det vore ein fornorskingspolitikk som har trua samisk språk og kultur i ein slik grad at det har trua samisk identitet. Derfor er det eit heilt sjølvsagt ansvar for oss å leggja til rette for utvikling av samisk språk og kultur. Framstegspartiet sitt forslag er så omfattande og konkret samefiendtleg at det er vanskeleg å ta seriøst. Kvar er Framstegspartiet sine framstøyt for å styrkja det samiske? Der er inkje sett og inkje høyrt. Det bør etter kvart bli slutt på Framstegspartiet sine stadige utfall mot samisk identitet. President, god jul!
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Måten minoriteter behandles på, er mål på hvor sivilisert et samfunn er. Ordene er Ghandis. Historien om Norges behandling av samene er en historie med mange mørke sider. Fornorskningspolitikken gikk ut på å gjøre samene mest mulig norske. Verktøyene var skolen og Kirken. Historiene om samiske barn som fikk all undervisning på et språk de ikke forsto, og som ble straffet når de snakket sitt eget, er mange og hjerteskjærende og i dag heldigvis vanskelig å forstå. I kristendommens navn ble uerstattelige kulturskatter ødelagt. Med vår tids ord ville vi kalt denne politikken assimilering. Fornorskningspolitikken har vært vellykket: Store deler av den samiskættede befolkningen har i dag ikke noe forhold til den samiske kulturen og behersker ikke noe samisk språk. Mange tar avstand fra og skammer seg over sine røtter. Samisk språk har forsvunnet i store områder, og i internasjonal sammenheng er alle samiske språk i dag regnet som truede eller utdødde. UNESCO regner pitesamisk og umesamisk som utdødde, lulesamisk og sørsamisk som sterkt truet, mens nordsamisk er truet. Vår generasjon vil bli vurdert etter hvordan vi tar vare på disse språkene, på historien og hvordan den overleveres til våre etterkommere. Forslaget vi diskuterer i dag, er et angrep på de verktøyene det samiske folket og det norske samfunn i fellesskap har utviklet for å verne om en viktig del av vår historie. Oslo er kanskje landets største samekommune. I november inngikk Oslo kommune og Sametinget en avtale om å utrede utfordringer knyttet til den samiske befolkningen i Oslo – språk, utdanning og eldreomsorg. I en demenssituasjon er det ikke uvanlig at folk faller tilbake til sitt første språk. At denne pasientgruppen skal kunne bli forstått, handler om verdighet og det å behandle alle likt. Å sette til side språk og kultur gir ikke likhet eller rettferdighet. Det er bemerkelsesverdig og trist at Stortingets nest største parti gjør majoritetsbefolkningen til et offer for en feilslått politikk. Bruken av ordet «apartheid» taler for seg. Representanten Ørsal Johansen skal ha seg frabedt at ordet brukes i en annen sammenheng, men nøler altså ikke med å bruke det politisk. Det er tydeligvis nødvendig å minne Fremskrittspartiet om de massive overgrepene den svarte befolkningen i Sør-Afrika var utsatt for, men det er det ikke tid til å gå nærmere inn på. Å sette likhetstegn mellom den nødvendige romsligheten det norske samfunnet møter vår samiske minoritet med, og apartheid er å snu ting fullstendig på hodet. Jeg slutter meg til saksordførerens gode oppsummering: Forslaget og apartheidsammenligningen tjener Fremskrittspartiet til liten ære. Nå har vi nettopp hørt representanten Jan-Henrik Fredriksen bekymre seg over konflikter mellom samer og nordmenn, men jammen har representanten og hans parti gjort sitt her i dag for å dyrke og forsterke disse konfliktene.
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Jeg skal ikke forlenge debatten innholdsmessig, for jeg synes Fremskrittspartiets representanter har redegjort for vårt ståsted på en utmerket måte. Men en uttalelse fra representanten Heikki Holmås har fått meg til å gripe ordet. Han kommer med en påstand som ikke bare er uhyrlig; den er også udokumentert og usann. Det er altså en påstand om at Fremskrittspartiet i sin tidlige historie skal ha vært finansiert av apartheidregimet. Riktignok kommer representanten Holmås fra et parti som har en lang historie med besøk til og samhandling med regimer med tvilsom historie. Det finnes sågar fortsatt gaver fra SF på museet til Kim Il Sung. Sånn sett burde representanten Holmås kanskje vite hva han snakker om. Men denne påstanden er usann, og den forblir usann. Utenfor denne sal ville jeg brukt et helt annet begrep, og det kommer jeg nok også til å gjøre. Fremskrittspartiet har en åpen historie. Jeg tror sågar vi var det første partiet som leverte alle våre historiske dokumenter til Riksarkivet. Vi har overlevert alt, både korrespondanse, regnskaper og protokoller, fra partiet ble stiftet og fram til moderne tid. Vår historie er sågar gjennomgått av eksterne historikere, som heller ikke har funnet noe snev av dokumenter som skulle tilsi at representanten Heikki Holmås har rett. Jeg vil få lov til å utfordre representanten Holmås, som jeg også ser har bedt om ordet, til å gå på denne talerstolen og dokumentere sin påstand, eller å fremstå til evig tid som en som snakket usant fra denne talerstolen.
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Gjennom hele dette året har det stadig kommet vitnesbyrd fra miljøet rundt Oslo universitetssykehus om ganske alvorlige tilstander. Det er meldinger vi får via radio, tv og aviser. Det er meldinger som kommer fra pasientorganisasjoner. Det er meldinger som kommer fra de ansattes organisasjoner, fra helsetilsyn og også fra fylkeslegen i Oslo. Det er også slik – og sånn er det sikkert også for statsråden – at det kommer mange meldinger anonymt fra dem som jobber der oppe, og som ikke tør å si ifra på vanlig vis, av frykt for å miste jobben, bli plassert på et sidespor eller hva det måtte være. Mitt spørsmål til statsråden er: Med alle disse vitnesbyrdene, er det slik at ingen av dem overhodet gjør inntrykk på statsråden, eller er det slik at ingen av dem inneholder noen grad av sannhet?
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
La meg få lov til å begynne der hvor representanten Geir-Ketil Hansen sluttet, om fryktkultur. Det er jo i og for seg prisverdig at han nå anmoder statsråden om å ta tak i dette. Først sier han at det ikke er noen grunn til å frykte at man skal miste jobben. Når man vet at det er nesten 1 000 stillinger som skal bort fra dette området i løpet av kort tid, er det vel grunn for noen – kanskje for 1 000 personer – til å frykte for jobben. Men det er altså slik at det ble meddelt komiteen i åpen høring at det hersket en slik fryktkultur. Det har jeg tatt på største alvor. Jeg varslet faktisk Arbeidstilsynet i brevs form etter høringen om at dette var fremkommet. Jeg har også mottatt brev fra Arbeidstilsynet hvor de sier at dette tar de på største alvor og vil følge opp saken. Så det blir fulgt opp. Debatten for øvrig er litt merkelig. Hovedinnlegget til representanten Geir-Ketil Hansen kan vel oppsummeres slik: Jeg er helt enig i alt opposisjonen skriver, derfor har jeg tenkt å stemme imot. Representanten Toppe, på sin side, fortsetter å si fra denne talerstolen at det ikke er foreslått noen friske midler fra noen av disse partiene. Da vil jeg be henne lese Kristelig Folkepartis alternative statsbudsjett, hvor det er foreslått ekstra penger. I Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett er det foreslått friske midler. I tillegg har alle de borgerlige partiene i finansinnstillingen, som redegjort for av komiteens leder, fremmet forslag om rentekompensasjonsordningen, så jeg deler representanten Høies ønske og krav om at statsråden faktisk beklager at hun feilinformerte Stortinget. Når Arbeiderpartiets helsepolitiske talsmann fra denne talerstol sier at det ikke er skjedd noen endringer i forutsetningene siden dette ble vedtatt, kan han ikke ha fått med seg mye. Det som har skjedd, er at Ahus er blitt bygd betraktelig mindre enn opprinnelig planlagt. Vi vet at det er lange ventetider – ikke minst er det korridorpasienter – på Ahus. To sykehus i Akershus som var vedtatt nedlagt, Ski og Stensby, er nå vedtatt opprettholdt fordi forutsetningene har endret seg. Ullevål kan ikke ivareta den virksomheten som var på Aker, fordi de ikke har bygningsmasse til det. Det er mange forutsetninger som har endret seg. Nettopp derfor bør man ta inn over seg at ting har endret seg, og at det er behov for å følge opp det opposisjonen i dag foreslår. Til sist har jeg bare lyst til å komme innom representanten Micaelsens evinnelige debatt om over og under streken. I denne saken er det noen av oss som er mer opptatt av pasienten, enten de er over eller under streken, altså på sykehus eller på venteliste.
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Jeg slutter meg til Are Helseths ønske om god jul til de ansatte ved Oslo universitetssykehus. Det trenger de – ikke minst takket være at posisjonen ikke vil ta noen av de signalene som kommer fra miljøet i OUS, på alvor. Det som fikk meg til å ta ordet en siste gang, var representanten Breen. Han står på denne talerstolen og sier at selvfølgelig tar man denne situasjonen på alvor, for deretter ikke å ta noe selvkritikk, for deretter å konkludere med at vi ikke trenger å gjøre noe, og for deretter å gjøre dette til en debatt om over eller under streken. Når vi tar opp forslag som handler om pasientsikkerhet ved Norges største sykehus, gjør man det så smått, til en debatt hvor man ikke tar selvkritikk, gjør det til en debatt om over og under streken – ikke om pasienter og pasientsikkerhet. Jeg synes ikke det er bra.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Jeg tar ordet etter å ha sittet og lyttet til denne debatten og lest forslaget. Jeg mener at dette forslaget fra Fremskrittspartiet fortjener fra Stortingets talerstol en tydelig politisk karakteristikk, og det er at dette forslaget er reaksjonært. Det blir sagt her at Fremskrittspartiet er i sin fulle rett – selvfølgelig er de i sin fulle rett – til i Norges nasjonalforsamling å fremme de forslag de måtte finne riktige. Men jeg vil si det slik: De burde ikke gjøre det, og det er to fundamentale grunner til det. Den ene er at den argumentasjonen som de bygger forslaget på, rett og slett ikke er riktig. Det er ikke slik at tilslutning til ILO-konvensjonen, Sametinget eller finnmarksloven diskriminerer andre folkegrupper. Det er en lov, et sameting og en konvensjon som har til hensikt å gjøre noe som er meget viktig i et demokratisk samfunn, nemlig å ivareta mindretallets rettigheter og urfolks rettigheter i det norske samfunnet. Derfor mener jeg rett og slett at Fremskrittspartiet enda en gang burde få sjansen til å trekke dette forslaget, slik at de – og det er den andre grunnen – kan bryte den historiske linjen som Fremskrittspartiet har hatt i norsk politikk, nemlig å gå løs på minoriteter. Det har vært en tradisjon som har båret det partiet på noen punkter. Jeg hadde håpet at de hadde sluttet med det, men det gjør de altså ikke. Tidligere var det ikke bare samer, men det var finnmarkinger, alenemødre og nordlendinger i sin alminnelighet som Carl I. Hagen snakket om – i mange år – og som han brukte som plattform for sin politiske argumentasjon. Jeg registrerer at det antakeligvis ikke er mulig å få Fremskrittspartiet til å trekke forslaget, men de burde faktisk gjøre det av de grunner som jeg her nevner. Så til Fredriksens første innlegg – jeg var ikke kommet inn i salen da, men jeg hørte tydelig hva han sa. Han ironiserte – lett, riktignok – over min karakteristikk av Sametinget som en juvel. Hvorfor er det det? Jo, det er av den grunn som jeg har nevnt her nå, men det er også fordi vi i gode demokratiske samfunn skal ha systemer som på det demokratiske grunnlaget sikrer mindretallets rettigheter og urfolks rettigheter. At Fremskrittspartiet vil stille seg mot dette, er det som er det reaksjonære, og det er det som er det triste med hele saken.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2011-12-20:
Jeg registrerte at det ble etterlyst representanter fra Finnmark, så her er jeg. Dette er en stadig tilbakevendende debatt, og jeg møter ofte Fremskrittspartiet i denne typen diskusjoner. Det er i utgangspunktet en viktig debatt, for det er riktig at det debatteres både høyt og ofte varmt og hardt i fylket. Det største problemet med teknikken til Fremskrittspartiet er at de henter mange argumenter, hiver dem i en bolle, rører rundt, og så henter de opp fragmenter av argumentasjonen som skal tjene det de vil si akkurat da. Det er to ting som bør avklares tidlig med Fremskrittspartiet, og da bruker det som oftest å rydde litt opp i det. At man løfter en minoritet ved diskriminering, er noe vi gjør ofte, og det er i mange tilfeller riktig. I forhold til det samiske er det riktig, en minoritet må ha litt ekstra muskler – det går helt fint. Så er det den evige sammenblandingen av en arealdebatt, en næringsdebatt og en evig oppramsing av lover der man ikke bestandig tar alle med. Hvis man skal gjøre noe med at det bare er samer som får lov til å være reindriftsutøvere, må man gjøre noe med reindriftsloven – det nytter ikke å gjøre noe verken med finnmarksloven eller med de andre lovene. Man må ta med hele runden. Jeg tror ikke vi skal avvise disse forslagene. Jeg tror at det er viktig at denne typen debatter også er i parlamentet, for å vise en del av de tingene som foregår ute. Så jeg støtter ikke Kolberg i at forslaget burde vært trukket, jeg synes faktisk Fremskrittspartiet bør ta den samme runden i hvert fall en gang i året. Det tåler vi galant. Det er slik at i forskrifter og lover gir vi ekstra lys til svaksynte, og vi gir ekstra lyd til tunghørte. Av og til lurer man på om det kanskje er hjelpemidler som skulle vært delt ut til flere.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2011-12-20:
Eg vil berre slutte meg til saksordføraren og har ikkje tenkt å bruke lang tid på dette. Alle desse fire sakene gjeld endringar i statsbudsjettet for 2011. Det er ein samrøystes komité, men det betyr sjølvsagt ikkje at ein er einig. Framstegspartiet hadde alternative forslag både til det statsbudsjettet som vi har behandla no, for 2012, og til det som vi behandla for eitt år sidan. Eg vil berre understreke at det som no ligg til grunn for statsfinansane, er heilt annleis enn for eitt år sidan. Då ein behandla statsbudsjettet for 2011, hadde ein eit overskot på 266,1 mrd. kr, mens det no har auka til 372,5 mrd. kr, altså ein auke på 106,4 mrd. kr. Ein får altså ei utvikling der kommunane slit, mens staten blir rikare og rikare. Eg ser av oppslag i E24 i dag at LO-sjefen går ut og seier: «Kjøp en ekstra julegave.» Det står vidare: «Litt ekstra gavedryss vil kunne bidra til å holde hjulene i gang i en del produksjonsbedrifter.» Med eit slikt utgangspunkt hadde det kanskje ikkje vore så farleg om Framstegspartiet hadde fått fleirtal for sitt forslag om meir pengar til kommunane.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Denne saken gjelder forslag om endringer av bevilgningene under enkelte kapitler i programområdene 10 og 30 på statsbudsjettet for 2011. Aktivitetstallene for innsatsstyrt finansiering i de regionale helseforetakene indikerer en vekst på om lag 1,8 pst. for hele 2011. Derfor økes bevilgningen her med 90 mill. kr, og bevilgningen til poliklinisk virksomhet økes også med 68 mill. kr. Proposisjonen viser til at oppdaterte anslag for helseforetakenes pensjonspremier for 2011 gir en økning på vel 1,3 mrd. kr. Samtidig anslås det at helseforetakenes premiefond er økt med om lag 1 mrd. kr i 2011. Komiteen er enig i at helseforetakene kan benytte årets tilføring til premiefond til betaling av økt pensjonspremie, og dette setter Helse Vest, Helse Midt-Norge og Helse Nord i stand til å håndtere de økte pensjonspremiene. Ettersom deler av de forsikrede i Helse Sør-Øst er innmeldt i Statens pensjonskasse, som ikke er fondsbasert, støttes forslaget om at Helse Sør-Øst får økt sin ramme for driftskreditt med 211 mill. kr for 2011. Komiteen er enig i at det må foretas en ombygging og oppgradering av eksisterende helseradionett for at helsetjenesten skal ha et fungerende radiosamband fram til det nye nødnettet kan dekke dette på landsbasis, og tiltakene må iverksettes innen utgangen av mai 2012. Vår innstilling støtter derfor at det gis en bestillingsfullmakt her på 20 mill. kr. Det er en samlet komité som slutter seg til forslagene i proposisjonen.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Som jeg sa i mitt første innlegg, dreier dette forslaget seg om tre elementer. For det første gjelder det stedlig ledelse. Der klarer jeg ikke å fange opp politisk forskjell av noen signifikans. For det andre dreier det seg om en diskusjon om risikoanalyser. Der etterspurte jeg en konkretisering av hva som menes med det. Det skulle være åpent for å diskutere det hvis det var noe nytt, noe som ikke har vært i saken og prosessen tidligere. Jeg registrerer at det ikke har kommet. Det tredje leddet gjelder spørsmålet om en utlåning av 10 mrd. kr som koster verken utlåner eller låntaker noe. Jeg tror diskusjonen om over og under streken nok er for en relativt liten klubb i Norge, hvorav noen er i denne sal, og noen er i enkelte andre større bygninger i Oslo, men det som alle klarer å fatte, er penger i hånda. Hvis jeg skulle drive et sykehus, var det som betydde noe for meg, penger i hånda. Det er ubestridelig slik at hvis Høyres budsjettforslag hadde blitt vedtatt, hadde Oslo universitetssykehus i 2012 hatt mindre penger i hånda. Det hjelper liksom ikke med 35 mill. kr hvis det trekkes noen hundre millioner i effektiviseringstiltak, og hvis det i tillegg øremerkes en del penger, slik at det må gjøres ytterligere effektivisering der det ikke øremerkes. I tillegg snakkes det ikke om at IKT-utstyr må avskrives. Det vanlige er tre år, kanskje noen sier fem år. Hvorfor er det så viktig? Om fem år må vi ha nytt, da må vi i gang igjen. Derfor må denne prosessen være veldig seriøs, og den debatten vil vi gjerne være med på. Jeg sa at over og under streken er for litt spesielt interesserte. Det er viktig nok for Norge. Penger i hånda er én måte å se det på. En annen måte å se det på er: Hva vil dette bety i en privat økonomi? 35 mill. kr er 0,2 pst. av budsjettet til Oslo universitetssykehus. Hvis vi regner dette om til familieøkonomi, med en inntekt på 400 000 kr – for å ta det eksempelet – dreier det seg om 80 kr. Det er altså ikke dette som kan løfte Oslo universitetssykehus videre på lang sikt. Jeg klarer derfor ikke å se at dette forslaget i sin helhet bringer noe substansielt nytt inn i situasjonen. Så går det an å spørre: Hva har regjeringen gjort? Det er kommet på plass ny styreleder – det er et av de viktigste grepene for en eier, enten det gjelder et helseforetak eller andre steder i samfunnet – og det er kommet på plass en ny daglig leder, som jeg tror har sin 13. dag på jobben i dag. Det er viktig at denne ledelsen får en mulighet til å få prosessen inn på et godt spor.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2011-12-20:
Jeg skal mot slutten av debatten dempe tonen noe. Det betyr ikke at jeg mener at debatten skal slutte her. Vi skal ta den opp igjen senere, men det er to forhold jeg har lyst til å kommentere. IKT er viktig for Oslo universitetssykehus. IKT er ikke hele løsingen, men det er en del av løsningen. De grepene som sykehuset skal ende opp med å gjøre, må være bærekraftige. Det vi vet om IKT, er at det blir veldig fort foreldet. Derfor må vi gjøre noe i året som kommer, gjøre noe året etterpå og året etterpå der igjen. Problemet med å utsette nedbetalingen av noe i fem år – noe som mest sannsynlig er foreldet, mer eller mindre, om fem år – er at man binder seg for ti år, uten å klare å fornye seg ytterligere. Dette er jo grunnen til at denne type prioriteringer må være en integrert del av driften, og at de som skal prioritere, er de som har skoen på. Det andre jeg har lyst til å kommentere, er at vi skal etterspørre innspill og kritikk fra de ansatte. Det er en absolutt forventning at ansatte føler trygghet for sine ytringer. Jeg har merket meg at mange har stor forståelse for at det er vanskelig for veldig mange ansatte å stå i den omstillingen de gjør. Det tror jeg vi alle har stor forståelse for. Jeg synes det er naturlig å sende en ekstra god hilsen om god jul til ansatte ved Oslo universitetssykehus, der de gjør en stor jobb for pasientene sine.
Bent Høie (Høyre), 2011-12-20:
I Stortinget 10. juni 2011 sa statsråden: «For å lykkes med omstillingen er det viktig at både eier og ledelse, og de ansatte, er kjent med, og er enige om, mål og rammebetingelser, og at vi holder fast på dette selv om vi møter hindringer underveis.(…) Det er viktig å sikre dialog og bygge tillit internt i organisasjonen. Men dette er ikke nok. Vi må også bygge tillit mot omgivelsene, og da særlig mot befolkningen.» (…) Oslo universitetssykehus' egen undersøkelse viser at om lag 80 pst. ikke tror på denne omstillingen. NRKs nylige undersøkelse blant 7 000 ansatte viser at 75 pst. av legene er bekymret for at dette går ut over pasientsikkerheten. Alle de ansatte som gir beskjed, møtes med én holdning fra denne regjeringen, og det er at det er de ansatte som er imot omstilling. Når en nå ser at så mange av de ansatte er tvilende til dette, er det ikke så viktig lenger for statsråden med den tilliten som var viktig 10. juni 2011?
Bent Høie (Høyre), 2011-12-20:
Jeg må starte med å be statsråden ved første mulige anledning gå på talerstolen og beklage at hun feilinformerte Stortinget. Statsråden sa i sitt innlegg at opposisjonen ikke har foreslått penger til IKT-investeringer i sine alternative statsbudsjetter. Det har opposisjonen gjort i finansinnstillingen, der alle opposisjonspartiene har foreslått 35 mill. kr til en rentekompensasjonsordning for investering i IKT. Det er nøyaktig den samme modellen som regjeringen selv omtaler under Kommunal- og regionaldepartementets budsjett som en rentekompensasjonsordning for skolebygg. Det står at regjeringen stiller 2 mrd. kr til disposisjon for kommunene til investeringer i skolebygg og idrettsbygg, og bevilger 35 mill. kr i rentekompensasjon. Så hvis regjeringen har problemer med å finne de 2 milliardene i vårt alternative budsjett, burde de ha tilsvarende problemer med å finne de 2 milliardene i Kommunal- og regionaldepartementets budsjett, en modell som for øvrig ble utviklet av Trond Giske da han var utdanningsminister i Stoltenberg I-regjeringen. Det er en alvorlig påstand statsråden kommer med, og den blir ikke mindre alvorlig ved at den gjentas av finanskomiteens leder og av saksordføreren, og jeg forlanger en unnskyldning fra denne talerstolen. Den ordningen vil fungere meget bra, fordi avdragene først vil komme når driftsgevinsten av investeringen vil være der. Alle de regionale helseforetakene var på høring i komiteen og ga uttrykk for at de ikke var i stand til, innenfor de rammene de hadde fått, å prioritere nok penger til nødvendig infrastruktur når det gjelder IKT i Helse-Norge. Det sa også at de heller ikke var i stand til å koordinere dette arbeidet seg imellom, og ba Stortinget om en nasjonal finansieringsordning for IKT-infrastruktur en nasjonal styring av dette Begge forslagene er fulgt opp av opposisjonen, og det er ganske overraskende å høre den holdningen regjeringspartiene har til et innspill som har kommet fra de fremste lederne i Helse-Norge – det eneste punktet der de hadde en kritisk merknad til regjeringens statsbudsjett. Det som opposisjonen har foreslått, er ikke å stoppe denne prosessen, men å ta pauser på flere områder. Det er veldig lett å trekke parallellen til en tilsvarende prosess i Stockholm, der en faktisk tok et års pause hvor en bare fokuserte på pasientsikkerhet for igjen å komme inn på et konstruktivt spor. Hvis regjeringspartiene lurer på hva som er forskjell mellom å stoppe og å ta pause, foreslår jeg at de skrur på iPaden, setter på musikkprogrammet og ser at stoppknappen har en firkant og pauseknappen to parallelle streker. Det er også forskjellen på å stoppe og å ta pause i denne saken.
Bent Høie (Høyre), 2011-12-20:
Jeg er nødt til å gjenta kravet om en beklagelse fra helseministeren for å feilinformere Stortinget om opposisjonens budsjettforslag. Etter vår modell vil jeg sitere fra side 122 i Kommunaldepartementets budsjettforslag: «Regjeringen foreslår en investeringsramme på 2 mrd. kroner for 2012, jf. forslag til romertallsvedtak V. Forslaget anslås å medføre et bevilgningsbehov på 70 mill. kroner i 2012.» Når opposisjonen foreslår 35 mill. kr, er det fordi dette er en ny ordning som ikke vil ha helårsvirkning. Det er i tråd med svar fra Finansdepartementet i forbindelse med budsjettbehandlingen i 2011. Så til innlegget om Høyres alternative budsjett. Når Høyre foreslår at det er mulig å bruke mer av pengene i helseforetakene på pasientbehandling, er det basert på to forhold. Det ene er kutt i kjøp av private konsulenttjenester, og det andre er i form av innføring av en nøytral momsordning som er offentlig utredet, og dermed tar inn bare en liten del av det som er anslått.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-20:
Jeg vil takke saksordføreren for et godt arbeid. De merknadene som ligger her fra flertallet, burde ha vært enstemmige komitémerknader. De fanger nemlig opp alle de viktige politiske føringene til omstillingsprosessen som nå gjennomføres ved Oslo-sykehusene. Det er en krevende prosess, som spesielt de ansatte føler på. Jeg har tidligere understreket fra denne talerstolen, på vegne av SV, at vi har – som alle andre partier i denne salen – stilt oss bak samordningen av sykehusfunksjonene i hovedstaden. Det gjør vi fordi den – når den er gjennomført – vil gi den beste utnyttelse av sykehusressursene i hovedstaden, til beste for Oslo kommunes borgere og landet for øvrig. Sykehusene i Oslo har viktige nasjonale funksjoner. Omstillingen må gjennomføres på en slik måte at den ikke rammer pasientbehandlingen, og at den ivaretar de ansatte på en god måte. Helseministeren har de nødvendige fullmakter til å gjennomføre prosessen i det tempoet som er riktig med hensyn til å ivareta pasientbehandlingen på best mulig måte. Da skal hensynet til de innspill som kommer fra Helsetilsynet, og de risikovurderingene som til enhver tid kommer på bordet, ivaretas. Jeg oppfatter ikke at opposisjonen fremmer forslag om noe annet enn nettopp dette. Det ble tidligere i år – med brask og bram – holdt en pressekonferanse der de fire opposisjonspartienes parlamentariske ledere foreslo en «time-out», altså å stoppe hele omstillingsprosessen for å gjennomføre en ny risikovurdering. Det ble i tillegg foreslått et IKT-fond på 10 mrd. kr for hele landet – det gjelder for hele landet og ikke bare for Oslo-sykehusene. I ettertid har forslaget om «time-out» blitt skrinlagt fra denne talerstolen av flere av opposisjonspartienes representanter. Det var ikke «time-out» som var ment, men bare å redusere tempoet. I budsjettbehandlingen, som var opposisjonens mulighet til å foreslå mer penger til Oslo-prosessen og til å finansiere den på en annen måte enn det som nå gjøres, kom det ikke forslag om mer penger på bordet, det ble ikke lagt fram alternative forslag. Fra Høyre, som er en av forslagsstillerne her, ble det tvert imot fremmet forslag om innsparing på somatikken, altså på ordinær sykehusdrift. Det foreslås effektiviseringstiltak i størrelsesorden 300 mill. kr og øremerking av penger som skulle gå til somatikk, i størrelsesorden 300 mill. kr – altså innskrenkninger i sykehusenes driftsbudsjetter som også ville ha rammet Oslo-sykehusene. I tillegg foreslår de mer bruk av private tjenester, i størrelsesorden 300 mill. kr det også. Så det er det motsatte som er lagt på bordet her, av det per i dag største opposisjonspartiet. Som jeg tidligere har sagt, er det en svært krevende prosess som gjennomføres ved Oslo-sykehusene, det stilles store krav til ledelsen og de ansatte. Omorganiseringen skal gjennomføres samtidig som pasientbehandlingen skal pågå for fullt. Jeg forutsetter – og jeg har tillit til – at helseministeren ivaretar dette på en ordentlig måte. Jeg legger til grunn at Stortinget også i 2012 kommer til å følge omstillingsprosessen nøye.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-20:
Jeg ba om ordet for å slutte meg til det som er sagt om dette med frykt og fryktkultur, som har vært oppe i NRK – de har meldt om det – og som visstnok skal være noe man har ved sykehusene i Oslo. Jeg kjenner ikke til hvilke rutiner og retningslinjer man har ved Oslo-sykehusene når det gjelder å varsle om feil som begås, men det at det er gjort en slik undersøkelse som jeg ser berører et par tusen ansatte, er det all grunn til å ta på største alvor. Det at noen skal føle frykt eller engstelse for å miste stillingen sin eller ikke bli ansatt hvis man varsler, er egentlig totalt uakseptabelt. De ansatte ved alle norske sykehus skal vite at det å varsle om feil når man ser at feil blir begått overfor pasienter, er ikke noe man skal føle frykt for å gjøre, men man skal vite at man har en plikt til å gjøre det – det skal være en plikt. Dette er en avgjørende forutsetning for kvalitet og sikkerhet for pasientene, og det er en avgjørende forutsetning for å forbedre kvaliteten. Så det skal være en plikt for alle. Med bakgrunn i det som er kommet fram i media nå, vil jeg anbefale og oppfordre statsråden til å ta dette opp ved første møte med helseforetakene, få klarlagt hvilke varslingsrutiner som gjelder, og få sikkerhet for at det ikke ved noen sykehus skal eksistere noen form for fryktkultur. Det kan nemlig i seg selv være en risikofaktor.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-12-20:
Det er en stor og krevende prosess som pågår ved Oslo universitetssykehus. Det er vi alle helt klar over. Samtidig er det en god del bekymring knyttet til det som skjer i disse dager, med en del kutt i tilbud innenfor både rus og psykiatri og til barn og unge. Når det gjelder psykisk helse spesielt, har jeg nylig sendt et skriftlig spørsmål til statsråden som hun skal svare på, så jeg skal ikke ta det i dag. Vi leste i Aftenposten for bare et par dager siden at det foregår en stille nedleggelse av barnesykehuset ved Ullevål. Mitt spørsmål er: Har det i forbindelse med fusjonsprosessen ved Oslo universitetssykehus vært planlagt at barnesykehuset og barneavdelingene ved Oslo universitetssykehus rett og slett skulle avvikles, og at barna da skal måtte ligge i voksenavdelinger? Er det en del av prosessen at det skulle bli slik?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-12-20:
Først av alt har jeg lyst til å gi honnør til de ansatte ved Oslo universitetssykehus som jobber så hardt. Så har jeg nesten lyst til å gi dem litt sympati og medfølelse for ikke å bli hørt og forstått av regjeringspartiene og av sin egen statsråd. Det er en total «clash» med den virkelighetsbeskrivelsen som departementet, Helse Sør-Øst og ledelsen ved Oslo universitetssykehus har, og den som ansatte, tillitsvalgte, organisasjoner, pasienter og Helsetilsynet, som har opprettet tilsynssak, har. Det er ikke lenge siden jeg i denne sal hadde oppe Rikshospitalet og ortopediavdelingen, hvor ungdommer med sjeldne sykdommer fremdeles venter på operasjon, og har ventet i lang tid, med store smerter. Systemene for innkalling virker overhodet ikke. Det er pasienter selv og foreldre som forteller dette – og ansatte. Så hva med virkelighetsbeskrivelsen: Ja, hvem har rett? Hvem skal vi i Stortinget lytte til – den ene eller den andre siden? Vi lytter selvfølgelig til begge sider, men hvor sannheten ligger, er ikke godt å vite. Men når vi får dokumentert at så mye går ut over pasientene, har vi en plikt som folkevalgte til å rope varsko, og det er det vi også prøver å gjøre. Og så har vi prøvd konstruktivt å komme med noen forslag som vi tror kan bidra. Når det harseleres fra denne talerstol, når man nærmest går til angrep – det sies jo at angrep er det beste forsvar, selvfølgelig – på måten vi har finansiert IKT-systemet på, som på mange måter er godkjent og bedt om også fra de regionale helseforetakene som var på høring, så skjønner jeg nesten ingenting. Dette burde være et område som vi kunne blitt enige om. Så vil jeg helt til slutt vise til det som står på første side i innstillingen fra komiteen. Jeg skal ikke ta meg tid til å lese det opp, men det står ingenting om at vi skal stoppe på noen som helst måte. Det går i et for raskt tempo. Vi ønsker en ny gjennomføringsplan. Det er begrepene som brukes. Så vær så snill, regjeringsfraksjonen: Slutt å si fra denne talerstolen at vi har bedt om en stopp i prosessen. Dere vet at det ikke er riktig