trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per-Kristian Foss (Høyre), 2008-01-10:
Det er mange gode intensjoner i forslaget om å sikre «en større grad av stabilitet og klarhet i politikken og i rammebetingelsene for norsk næringsliv» - for å sitere fra forslagsstillers merknader. Men det er et bredt flertall i komiteen - alle unntatt forslagsstiller - som mener at de virkemidler som man her peker på, semikonstitusjonelle vedtaksformer, ikke er egnet. Spørsmålet om politisk langsiktighet er rett og slett et spørsmål om politisk vilje til å stå fast ved beslutninger over tid. Man kan kalle det hva man vil, men uttrykk som «politisk disiplin», «forutsigbarhet» og «langsiktighet» er noe som det enkelte parti må gjøre opp med seg selv og eventuelt med sine allierte i Stortinget, enten det er i opposisjon eller det er i regjeringsposisjon. Flertallet anser heller ikke at en innføring av såkalte semikonstitusjonelle vedtak vil være noen god løsning for å balansere de motstridende hensyn som er i politikken, for det er klart at det vil alltid også være uenighet om på hvilke områder man trenger en særlig langsiktighet - å binde Stortinget til mer enn ett budsjettår f.eks. Enkelte - jeg vil være blant dem - vil mene at det f.eks. er særlig viktig for konkurranseutsatt næringsliv. Andre vil nok ha den oppfatning at kommunenes økonomi vil være vel så viktig med tanke på langsiktighet. Andre vil peke på at helsesektoren er særlig krevende når det gjelder langsiktighet. Summen av disse hensyn kan nok bety at det samlede budsjett bindes opp på måter som vil være i strid med ønsket om en rimelig økonomisk styring og hensyn tatt til skiftende konjunkturer og andre ytre forhold. Så disse motstridende hensyn må altså balanseres, og flertallet mener at semikonstitusjonelle vedtak, eller åpning for det eller utredning av det, ikke er veien å gå. Når det gjelder rammebetingelser for næringslivet, la meg bare avslutningsvis peke på at Stortinget jo har vedtatt en handlingsregel som tar sikte på at et økende uttak av petroleumsfondet, nå kalt Statens pensjonsfond - Utland, ikke skal skje på måter som setter norsk økonomi ut av balanse. Det kan være mange oppfatninger om handlingsregelen, men det er iallfall intensjonen med den. Det er klart, jeg tror ikke det er lett å tenke seg en situasjon hvor man skal binde skiftende regjeringer, uavhengig av valg, til uansett å følge en slik regel. Det er et politisk spørsmål som partiene må være åpne for i valg - om man vil følge det eller ikke vil følge det. Men at ett stortingsflertall f.eks. skulle binde det nye stortingsflertallet gjennom semikonstitusjonelle vedtak, har jeg vanskelig for å se for meg.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-01-10:
De to foreliggende forslagene om opphevelse - alternativt endring - av grunnlovsbestemmelsen i § 107, som omhandler odels- og åsetesretten, er foreslått avvist av komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiets medlemmer. Fra Kristelig Folkepartis side vil jeg bare uttrykke at vi er tilfreds med dette. Saksordfører Lars Peder Brekk har redegjort godt for bakgrunnen for avvisningen, så det slutter vi oss til. Som det framgår av innstillingen, understreker odelsretten de nære bånd det er mellom slekt og utøvelse av jordbruk i Norge, som også noen andre har pekt på. Vi tror dette har hatt en positiv betydning gjennom styrking av kontinuiteten og har bidratt til stabilitet og forutsigbarhet for utøverne i en næring som ellers har vært satt under press. Selv om det nok fra tid til annen kan være behov for å foreta justeringer av odelsinstituttet - det ser vi vel alle sammen - tror vi fortsatt at odelsprinsippet representerer en viktig verdi som vi ønsker å holde fast ved. Justeringer i odelsloven har vært gjort, og det vil det fortsatt være fullt mulig å gjøre - som også andre har pekt på - uten å røre selve prinsippet som er nedfelt i Grunnloven. Jeg viser derfor bare til flertallsmerknadene som Kristelig Folkeparti er med på i innstillingen.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-01-10:
Ja, det kan jeg svare umiddelbart ja på. Jeg tror jeg redegjorde rimelig bra for bakgrunnen for at Kristelig Folkeparti valgte å ha en veldig smal port inn til suverenitetsavståelse. Det henger sammen med at vi har et representativt demokrati i Norge, at man har behov for å vite hva folket mener - og man må være helt sikker på det. Vi ser ikke noen grunn til å endre de reglene som har vært gjort gjeldende hver eneste gang - jeg står fast ved at det har skjedd. Vi skal i framtiden ha den samme regelen som vi har hatt til nå. Vi kan ikke ta den tilnærmingen at noen eventuelt skulle bruke denne retten til å «blokkere» - et uttrykk som jeg synes er litt odiøst i denne sammenheng. I så fall vil det være medlemmer av Stortinget som utøver sin rett som representanter i denne salen. Vi kan ikke hindre dem i det.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-01-10:
Jeg kan slutte meg til representanten Foss’ syn, at historieforskere kanskje har en noe større autoritet enn det journalister har. Nå kan jo også de ha noe å fare med - jeg vil ikke se bort fra det. Jeg tror det er bra at vi får denne oppklaringen, og hvis jeg har oppfattet representanten Foss feil, skal ikke det bli stående. Det som skjedde, var at man ønsket å innføre folkeavstemning i etterkant. Man så behovet - etter grunnlovsbehandlingen. Og det taler jo i retning av at man faktisk forsterket denne trange inngangsporten til suverenitetsavståelse - og ikke omvendt, som man foreslår i dag.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-01-10:
Nå er det kanskje snakk om etterpåklokskap i forhold til hva man ville ha gjort i dag, om spørsmålet om tilslutning til EØS hadde kommet opp og det ikke hadde vært tatt opp tidligere. Det er ikke så godt å si. Det kan hende man ville ha sagt at man da ville hatt en rådgivende folkeavstemning. Men vi har valgt ikke å gå inn for en grunnlovfesting av rådgivende folkeavstemning nettopp fordi det kan være ulike typer saker. Vi ser heller ikke helt konsekvensen av å ha en slik ordning. Jeg ser ikke at det er noe grunnlag for å tenke på nye tall når det gjelder hvilken brøk man skal ha ved avståelse av suverenitet til internasjonale organisasjoner. I disse sammenhengene tror jeg det mest naturlige vil være å legge det ut til rådgivende folkeavstemning, dersom man ser at avståelsen er av en slik prinsipiell og omfattende karakter som det i ettertid også kan se ut som EØS-avtalen har vært.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-01-10:
Det er vel et hypotetisk spørsmål. Jeg tror i det lengste at et flertall ved en folkeavstemning vil bli respektert av samtlige i denne salen. Jeg vil håpe og tro det. Det er i hvert fall vår klare innstilling. Jeg tror ikke at det nødvendigvis skulle avstedkomme at vi endrer syn i denne saken. Vi får i så fall vente og se om det oppstår en slik situasjon, og så får vi diskutere det på nytt grunnlag.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-01-10:
Det er alltid interessant å lytte til representanten Lønnings utlegninger, både om prinsipielle og historiske spørsmål, og jeg skjønner at dette spørsmålet ikke er utdebattert i dag, men at vi kommer tilbake til det senere. Det er et spørsmål som jeg synes det kunne ha vært greit å få klarlagt i forhold til Lønnings gjentatte utsagn om at motparten her representerer en form for inkonsistens. Den gangen grunnlovsdebatten ble ført i 1962, gikk den over tre dager i begynnelsen av mars. Den gang, så langt jeg har brakt på det rene, var ikke folkeavstemning et tema, men en måned senere, den 12. april, nevnte riktignok komiteen, den utvidede utenrikskomite den gangen, dette med folkeavstemning. I løpet av mars hadde man altså kommet på dette spørsmål om folkeavstemning. Det er vanskelig for meg å fatte at man kunne ha funnet på det etter at Grunnloven var vedtatt i 1962. Kan representanten Lønning oppklare det for meg?
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-01-10:
Det er ikke vanskelig å være enig med statsråden i at det er viktig med en kontinuerlig debatt om hvordan demokratiet fungerer. Jeg merket meg at statsråden brukte uttrykket «å auka innbyggjarane sitt engasjement», og det er selvfølgelig en viktig del av det å stimulere til demokrati, ikke bare lokalt, men også sentralt i landet. Men spørsmålet er jo om det å gjeninnføre en strykordning er et egnet virkemiddel for å oppnå målsettingen om å øke innbyggernes engasjement for demokratiet. Man har jo høstet en del erfaringer i årenes løp gjennom å være med og ta ansvar i samfunnet, og da ser man at stryking ofte har ført til at man har tatt en slags revansj, eller en hevn, fordi man har vært uenig i viktige ting som personer har gjort, og strøket folk ut av listene, folk som vi ofte har sett har vært dyktige, og som vi har trengt i politikken. Spørsmålet er: Har statsråden gjort seg noen tanker om hvorvidt en strykordning er et egnet middel til å stimulere engasjement for demokratiet?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-01-10:
Saksordføreren har på en utmerket måte gjort rede for flertallets syn, som også mitt parti slutter seg til og står bak. Odelsretten og odelsloven som sådan har gjennom generasjoner vært en hensiktsmessig måte å organisere overdragelse av landbrukseiendom på i Norge, og har bidratt til en langsiktighet og trygghet for næring og land, noe som gjør at vi står bak dette. Utover det kan man selvfølgelig gjøre dette til en lang landbrukspolitisk debatt. Men det er ikke lagt opp til det i dag. I dag er det spørsmålet om odelsretten som sådan. Der har, som sagt, Lars Peder Brekk, som er sakens ordfører, også gjort rede for SVs syn.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-01-10:
La meg først bare si litt om historieskrivingen. Det er klart at det er en fordel for en nasjon at man har én entydig framgangsmåte ved et så krevende politisk spørsmål som et spørsmål om EU-medlemskap har vært og er i Norge. Det å lage endringer i prosedyrer, knyttet til endring av en av Grunnlovens paragrafer, på dette feltet er etter min og mindretallet i komiteens mening uheldig. Når det gjelder synet på folkeavstemning og hvor stort flertall man skal ha, er min holdning at når man ber folk om råd, så skal dette rådet følges.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-01-10:
Ja, det mener jeg. Grunnen til det er at § 93 bare er brukt én gang i vår statsskikk, og det var ved godkjenningen av EØS-traktaten. Man har altså 3/4 flertall innenfor samme periode, og denne beskyttelsen av mindretallet ligger der fra 1962. At ulike partier og ulike representanter ved mange ulike anledninger har fremmet forslag om at man skal endre § 93 eller for den saks skyld andre paragrafer i Grunnloven, endrer ikke det faktum at § 93 er veldig tydelig. Hvis man ønsker å avgi suverenitet uten at man har hatt et mellomliggende valg, kreves det 3/4 flertall. Hvis man skal svekke dette kravet til 2/3, må man ha et mellomliggende valg, og det reguleres av § 112 i Grunnloven. Disse to paragrafene har en parallellitet i seg. Så til spørsmålet som Lønning reiser i forslaget som i dag er til behandling - spørsmålet om rådgivende folkeavstemning som et tredje element i dette. Det elementet er, som representanten vel er kjent med, ikke regulert i Grunnloven overhodet. Det er sedvane som regulerer det.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-01-10:
Når man er valgt inn i Stortinget, har man et mandat fra sine velgere. Hver enkelt stortingsrepresentant har både sin samvittighet, sitt valgprogram og sin egen overbevisning å følge i denne typen spørsmål. Partier kan godt ta beslutninger om at man skal følge rådet fra folk i en folkeavstemning, men det finnes tunge, både juridiske og folkerettslige, argument for hvorfor 50,1 på suverenitetsavståelse er krevende. La meg si at poenget med denne diskusjonen ikke nødvendigvis er en 50,1 pst.-debatt, for det vil være en politisk debatt. En beskyttelse av mindretallet har man i alle grunnlover, og det er ikke tilfeldig at man i 1962 innførte en mindretallsbeskyttelse med flertall - altså - i en periode, men svekker det til 2/3 når det er et mellomliggende valg og folket har hatt anledning til å velge nye representanter hvis de var misfornøyd med det deres tidligere representanter gjorde. I dette ligger det en demokratisk mindretallsbeskyttelse. Carl I. Hagen skal ikke ta lett på dette. For det å late som om dette er en 50,1 pst.-debatt, gjør dette til en litt tøvete debatt. Det er ikke det dette dreier seg om.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-01-10:
I representanten Lønnings innlegg er det jo en åpenbar inkonsistens, som jeg ber om en oppklaring på. Hvis det er slik at 50,1 på en måte uansett var det man skulle følge - og som jeg har gjort rede for, mener jeg det er klokt - burde ikke representanten Lønning ha fremmet et forslag om 2/3 flertall, da burde han ha fremmet et forslag om 50,1 i Grunnloven, og at man automatisk skulle følge et flertall i en rådgivende folkeavstemning. Det har ikke representanten Lønning gjort. Han mener åpenbart at det er en forskjell, og at det er bruk for en mindretallsbeskyttelse. På dette punktet ber jeg da om en oppklaring. Hva er det egentlig representanten Lønning mener? Hele hans innlegg dreier seg om én ting, 50,1. Han ser helt bort fra at vi i 1962 valgte, ved to ulike paragrafer, §§ 93 og 112, en mindretallsbeskyttelse, som finnes i nesten alle lands grunnlover - i den grad man har en grunnlov; det er det heller ikke alle land som har, men de også fungerer jo. Hvis representanten Lønning kunne oppklare akkurat denne misforståelsen i sitt eget innlegg, hadde det vært hyggelig.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2008-01-10:
Representanten Lundteigen var opptatt av at vi ikke bare snakker om en odelsrett, men også om en odelsplikt. Det er jeg for så vidt enig i. Spørsmålet er hvilke tiltak man i praksis vil sette i verk når pliktene ikke overholdes. Jeg viser f.eks. til jordloven § 9, vanhevdsparagrafen. Vi har mye areal her i landet som ikke er holdt i hevd slik som det skal, men hvor ofte er f.eks. vanhevdsparagrafen brukt? Vil representanten Lundteigen være en pådriver for å bruke den, og hvordan skal han gjøre det? Min påstand er at det dessverre er slik at det blir færre og færre kyr i dette landet, men med Senterpartiets politikk blir det flere og flere hellige kyr. Etter min mening er det viktigere med kyr som produserer melk, enn med de hellige kyrne. Så spørsmålet mitt er: Hvilke tiltak vil Lundteigen treffe for at pliktene skal bli overholdt?
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2008-01-10:
Selv om det lakker og lir mot slutten av dagen, vil jeg bruke litt tid på å bekjentgjøre Venstres syn i denne saken - i og med at Venstre ikke er representert i komiteen. Venstre kjempet i front for lokaldemokratiet - ja, vi ville sågar grunnlovfeste det. Alle er jo enige om at lokaldemokratiet er grunnleggende for folkestyret i landet vårt. Det bidrar til rekruttering, innsikt og erfaring, deltakelse og engasjement. Vi har ved de siste lokalvalgene sett en utvikling mot lavere valgoppslutning. Blant annet derfor fremmet Venstre i forrige periode forslaget om en lokaldemokratikommisjon, som skulle se på status - og komme med tiltak for å vitalisere lokaldemokratiet. Adgangen til å stryke listekandidater ble lite debattert i Lokaldemokratikommisjonen. Men da var den nye ordningen, med kun kumulering, tross alt bare ett valg gammel. Uansett var det ikke noe stort engasjement i kommisjonen for å gjeninnføre strykningsadgangen som et tiltak. Den nye ordningen er nå blitt gjennomført ved to valg, og en ser av valgresultatet at såkalte «positive preferanser» ikke nødvendigvis har slått positivt ut. Andelen valgte unge og andelen valgte kvinner har f.eks. ikke økt nevneverdig. Slik sett vil det ikke være noe nederlag å gjeninnføre adgangen til å stryke, når valgresultatet mest sannsynlig da vil bli mer rettferdig. Bekymringen for nederlag - ved å bli strøket - kan imidlertid skremme en del kandidater fra å stå på en liste og stille til valg. Det perspektivet er lite berørt i innstillingen fra komiteen. Bekymringen for rekrutteringen til politikken må vi alle ta med oss - og ha ansvaret for. Vi lar den bekymringen ligge. Venstre har programfestet at vi bør gjeninnføre muligheten til å stryke listekandidater. Venstre ønsker et bredt spekter av tiltak for å vitalisere lokaldemokratiet. Mer makt til velgerne og mer personfokuserte valg er blant disse tiltakene. Muligheten til å stryke kandidater en er uenig med, er like viktig som muligheten til å kumulere kandidater en er enig med. I lokalpolitikken er partiskillene gjerne små, og derfor er kandidatenes meninger ofte svært viktig. Ofte er lokalpolitikken også preget av personers - likså mye som partienes - evne til å drive fram saker. I et slikt perspektiv er det viktig å gi velgerne muligheten til å gi uttrykk for hvem de ønsker skal representere dem, og hvem de ikke ønsker. Når en - som Venstre ønsker - vil la velgerne få mer makt, er det viktig ikke å forfordele noen. Erfaringene fra de to siste valgene er at en mindre gruppe av velgere vil rette på listene, når en tillater å stryke. Av flere grunner vil Venstre støtte forslaget fra representantene Foss og Sanner.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-01-10:
Det å eie en landbrukseiendom er et privilegium, fordi det er et knapt gode. Det er et fåtall eiendommer. Det blir ikke flere eiendommer, men det blir stadig flere mennesker, og dermed blir det altså veldig krevende hvordan vi organiserer eierskapet til gårdsbruk. Det jeg sa i mitt innlegg, er at i den tid vi nå er inne i, hvor det som representanten Kielland Asmyhr sier, er høgskolekandidater og annen interessert ungdom som vil overta eiendom, må vi, for at disse skal kunne overta, skjerpe pliktene for dem som i dag har odelsrett. Hvis man ikke oppfyller pliktene, ja vel, dermed fraskriver man seg sin interesse for å overta eiendommen, og eiendommen er ledig for dem som ønsker å jobbe videre i den næringa. Jeg er veldig tilhenger av at de skal slippe til.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-01-10:
Det er to plikter knyttet til odelsretten: Det er boplikten, og det er driveplikten. Boplikten ble under den forrige regjeringa, med statsråd Sponheim, Venstres leder, fundamentalt undergravd ved at en middels dårlig advokat kunne gi råd om hvordan man skulle unngå å oppfylle boplikten i praksis. Det var trist. Det blir nå rettet opp. Det var punkt én. Driveplikten, plikten til å drive, henger nødvendigvis sammen med økonomien i det å drive arealene, og de arealene som det her refereres til som ikke blir drevet, er de minst lønnsomme arealene. Derfor er det videre viktig det som landbruksstatsråden tar opp: styrking av beitebruken, styrking av økonomien når det gjelder de grasetende husdyrslagene. Det er der mulighetene ligger. Vi er i dag i den situasjonen at vi ikke en gang produserer nok sauekjøtt i graslandet Norge. Vanhevdsparagrafen henger sammen med en bedring av økonomien.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-01-10:
Vi står nå i den lovgivende forsamling som vedtar lover, og vi snakker her om lover knyttet til privat eiendomsrett. Det er altså ikke bare i vår rett, men det er i vår plikt å legge til rette for lovverk som styrer eiendomsrettspolitikken i den retning vi ønsker. Det som er kjernen i den private eiendomsretten, og det som har vært bærende i Norge, er at vi har innrettet lovverket knyttet til privat eiendomsrett slik at det har allmenn oppslutning i det norske samfunn, både fra dem som eier eiendom, og fra dem som ikke eier eiendom. Vår eiendomsrettstradisjon balanserer disse interessene på en god måte. Derfor er det bare kopling av plikter til eiendomsretten som over tid sikrer den private eiendomsretten. Her har vi et fortrinn. Her har vi en mulighet. Her har vi noe som er bedre enn det andre land har greid å få til.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-01-10:
Jeg har samme standpunkt til det som det Anne Enger så elegant artikulerte i debatten i 1994. Det er helt nødvendig at folkeavstemninger skal kunne tolkes ved det endelige vedtak her i Stortinget, og det vi vil legge vekt på, er sjølsagt størrelsen på deltakelsen, flertallet for i tilfellet å melde Norge inn i unionen og fordeling av stemmene over landet. Det er helt opplagt at dersom mine velgere i Buskerud unisont velger Per Olaf Lundteigen inn på Stortinget for å hindre norsk EU-medlemskap - ja vel, så har jeg et mandat som jeg må ta hensyn til i den vurdering som jeg da må gjøre.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
I forslagene er det foreslått tre endringer i Grunnloven. De omfatter for det første endringer i § 26 annet ledd om prosedyrer ved inngåelse av traktater. Videre foreslås det at § 93, om hjemmel til suverenitetsavståelse på et saklig begrenset område til internasjonale organisasjoner, oppheves, alternativt at det gjøres en tilføyelse i bestemmelsen slik at Stortingets samtykke til suverenitetsavståelse kun kan gjøres gjeldende i opptil fire år. Det fremmes også forslag om en ny § 110d om det lokale selvstyret. Komiteen har i sine merknader slått fast at økningen i internasjonale avtaler med ulik grad av forpliktende karakter er en viktig del av utviklingen av det internasjonale samarbeidet basert på omforente kjøreregler. Norge har i hele etterkrigstiden støttet opp om utviklingen av nye internasjonale samarbeidsorganer og utviklingen av et forpliktende internasjonalt samarbeid bygd på demokrati og rettsstatens prinsipper, og at det systemet som har vært gjort gjeldende fram til i dag, har medført at de viktigste spørsmål har blitt ratifisert og godkjent av det folkevalgte organet Stortinget. Komiteen er tilfreds med det nåværende systemet på dette området og finner ikke grunn til å endre Grunnloven § 26. Når det gjelder forslaget om å endre Grunnloven § 93, har komiteen ikke funnet å kunne gi sin tilslutning til at dette skal begrenses til å gjelde høyst fire år, heller ikke til de andre elementene som Steinar Bastesen har tatt opp. Jeg viser for øvrig til at komiteen har en mer grundig behandling av et annet forslag til endring av § 93, som skal behandles senere i dagens møte. Når det gjelder endringen som er foreslått om lokalt selvstyre i § 110d, viser komiteen til at man i forbindelse med Dokument nr. 12:9 for 2003-2004 om endringer i Grunnloven § 49 om grunnlovfesting av det lokale selvstyret, Innst. S. nr. 203 for 2006-2007, behandlet dette spørsmålet relativt inngående. Ingen av forslagene ble da bifalt. Det er imidlertid en samstemt komite som viser til at det ved Stortingets behandling av denne innstillingen ble vedtatt å anmode Regjeringen om å oppnevne et bredt sammensatt utvalg for å utrede hvilke konsekvenser en eventuell grunnlovfesting av lokalt selvstyre vil ha for annen lovgivning overfor kommunene. På denne bakgrunn vil ikke komiteen tilrå bifall av forslaget om en ny § 110d, som foreslått av Steinar Bastesen.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
Saksordføreren, Djupedal, refererte til at forslaget som er til behandling, vil medføre endring av spillereglene og prosedyrene som ble fastlagt i 1962. Det er ikke riktig, for i 1962 var ikke spørsmålet om folkeavstemning en del av verken debatten eller grunnlagene. Forslaget her går på at hvis det er avholdt en folkeavstemning, endres kravet i Stortinget fra 3/4 til 2/3. Det er helt nytt, fordi folkeavstemning bringes inn i grunnlovsbestemmelsen. I den offentlige debatt er jo spørsmålet: Prosedyren har vært fulgt hittil fordi man ikke har fremmet forslag om ratifisering, og fordi folket sa nei. Hva skal til for at SV vil si ja til å følge en folkeavstemning om f.eks. EU? Dette er et generelt spørsmål, eller generell sak, som ikke har med EU å gjøre, men vil SV legge til grunn i den rådgivende folkeavstemning at hvis det der er 50,1 pst. for, så vil samtlige SV-representanter stemme for ratifisering?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
Jeg merket meg at representanten Djupedal svarte på vegne av seg selv og ikke SV, og det var interessant. Jeg spurte ham som representant for SV om SV har den samme oppfatning som han gav uttrykk for, nemlig at et flertall i folkeavstemning skal respekteres og følges. Jeg vil spørre igjen om han kan svare på vegne av SV. Det er helt uforståelig at representanten Djupedal, med den oppfatning han har, vil stemme imot det foreliggende forslag. For hvis Djupedals holdning er at hvis folket har sagt ja, så vil han i Stortinget stemme ja - og da må han jo være for at et mindretall i Stortinget ikke skal kunne blokkere avgjørelsen som folket har tatt i folkeavstemning, at et mindretall ikke skal kunne hindre det å respektere folkeavstemningsresultater. Her er det snakk om å gjøre en mindre endring - at i stedet for at det er nok med en fjerdedel til å blokkere folkets vilje, blir det økt til en tredjedel. I samsvar med den personlige oppfatning Djupedal har gitt uttrykk for, burde han støtte forslaget.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
Svein Roald Hansen gav uttrykk for at Arbeiderpartiet legger til grunn at hvis det avholdes en folkeavstemning, selv om den teknisk og juridisk er rådgivende, vil Arbeiderpartiet respektere resultatet. Jeg går ut fra at det betyr at hvis 50,1 pst. sier nei, vil Arbeiderpartiet fortsatt ha den holdning at da legger de ikke frem noe forslag i Stortinget om å ratifisere en avtale som avgir suverenitet. Men hvis 50,1 pst. sier ja til en foreliggende avtale, vil Arbeiderpartiet legge frem forslag og samtlige arbeiderpartirepresentanter stemme for ratifisering av den avtalen. Andre forlanger at en fjerdedel av Stortingets representanter skal kunne blokkere folkets avgjørelse. Vil da Arbeiderpartiet i denne situasjonen som er klar, overveie å innføre en bindende folkeavstemning, slik at den folkeavstemningen som man frivillig vil respektere i Arbeiderpartiet, også skal respekteres av et samlet storting, ved at avgjørelsen flyttes til folket i folkeavstemning gjennom en bindende folkeavstemning?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
Representanten Lånke sa at Kristelig Folkeparti vil respektere folkeavstemningsresultatet. Det betyr at hvis femti komma et eller annet prosent sier ja til å ratifisere en avtale om å overføre suverenitet til en internasjonal organisasjon - folket har altså sagt ja - vil samtlige Kristelig Folkeparti-representanter stemme ja til den formelle ratifikasjonsprosessen i Stortinget. Men da vil det jo være logisk av Kristelig Folkeparti og representanten Lånke å stemme for grunnlovsendringsforslaget i dag, for der er jo premisset - det er til og med innført i grunnlovsbestemmelsen - at man avholder folkeavstemning. Hvis den prinsipielle holdningen er at Stortingets oppgave er å respektere avgjørelsen truffet av folket i en folkeavstemning, burde jo representanten Lånke bidra til at det mindretallet som kan blokkere det, ble betraktelig større - altså økt fra en fjerdedel til en tredjedel. Er det slik å forstå at den entydige regelforståelse som Ola T. Lånke har, er at Stortinget skal følge folkeavstemningsresultatet?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
For de av oss som deltok i ratifiseringen av EØS-avtalen, var det helt åpenbart at suverenitetsavståelsen var betydelig større enn det det faktisk var snakk om i 1962 og første gang man søkte. Likevel stemte Kristelig Folkeparti imot våre forslag om folkeavstemning. Det er hyggelig at man nå i ettertid kanskje angrer på det. Hadde det vært folkeavstemning, hadde imidlertid noe annet skjedd, da ville Norge vært medlem av EU i dag. Men sånn gikk det altså ikke. Det jeg ikke forstår, og som jeg gjerne vil spørre Ola T. Lånke om, er: Hvis vi igjen opplever en folkeavstemning om å godkjenne en avtale om tiltredelse til en internasjonal organisasjon som vi må avgi suverenitet til, og folket i folkeavstemning svarer ja, da vil Kristelig Folkeparti stemme ja i salen. Det er jeg veldig glad for å høre. Synes han da det er riktig, og vil han reagere i ettertid, hvis et mindretall på litt flere enn en fjerdedel av Stortingets representanter har en helt annen moralsk oppfatning og politisk lojalitet til folket og da hindrer ratifisering av en slik avtale? Vil det kunne få Ola T. Lånke og Kristelig Folkeparti til å endre oppfatning om disse spørsmålene?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
Betyr svaret til Lars Peder Brekk at man er for en folkeavstemning, men reserverer seg når det gjelder retten til å se bort fra folkeavstemningsresultatet, og at Senterpartiet som parti, partiorganisasjon og stortingsgruppe ikke har noe syn i det hele tatt på de regler som egentlig skal gjelde for Stortingets behandling av et spørsmål om å ratifisere en fremforhandlet avtale med en internasjonal organisasjon om avståelse av suverenitet? Hvordan kan man da snakke om entydige spilleregler? Synes ikke Lars Peder Brekk at folket som deltar i folkeavstemningen, skal få vite om hvilke spilleregler Senterpartiet egentlig legger til grunn? Eller er det rent anarki i Senterpartiet, slik at hver enkelt representant bare gjør det som vedkommende vil selv? Hva i all verden skal man da med en folkeavstemning, hvis Senterpartiet ikke vil respektere resultatet av folkeavstemningen? Hva er det entydige regelverket for ratifisering av en avtale når folket har sagt ja i en folkeavstemning?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
Jeg synes representanten Inge Lønning holdt et stort sett utmerket innlegg, og jeg deler de fleste av hans synspunkter på denne saken. Jeg sier det, for det er veldig sjelden jeg kan si akkurat det. Han slo fast at han nekter å tro at noen i denne sal ikke vil respektere en flertallsavgjørelse fra en folkeavstemning. Det er kanskje en hypotetisk situasjon, men hvis mindretallet i en folkeavstemning i realiteten etterpå slutter opp om det parti eller de partier som har blokkert gjennomføringen av en flertallsavgjørelse, vil vi stå overfor en fastlåst situasjon. Vil representanten Inge Lønning i en slik situasjon være villig til å revurdere sitt prinsipielle standpunkt, fra å være tilhenger av at en folkeavstemning er politisk og moralsk bindende, men ikke konstitusjonelt bindende, til kanskje å akseptere å gjøre folkeavstemningen ikke bare politisk og moralsk bindende, men også konstitusjonelt bindende?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
I replikkordskiftet tidligere i denne debatten klargjorde Øystein Djupedal, sakens ordfører, at han personlig mener at folkeavstemningsresultatet skal legges til grunn, og at han vil føle seg forpliktet til å følge det. Så vidt jeg forstår, er dette også nedfelt i Sosialistisk Venstrepartis arbeidsprogram, slik at med mindre SVs representanter på nominasjonsmøtet reserverer seg mot denne delen av arbeidsprogrammet, vil samtlige SV-representanter i neste stortingsperiode hvor det eventuelt kommer på tale at Norge fremforhandler en avtale med en internasjonal sammenslutning eller organisasjon som medfører suverenitetsavståelse, under en ratifiseringsprosess i Stortinget stemme i samsvar med flertallet i folkeavstemningen. Er det riktig oppfattet? Er det SVs posisjon at alle SVs representanter vil akseptere folkeavstemningsresultatet, med mindre de på nominasjonsmøtet har reservert seg mot arbeidsprogrammet?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
Jeg har to spørsmål til Lars Peder Brekk, av dem ett som jeg ikke fikk stilt i det foregående replikkordskiftet: Kan han gi meg en definisjon av hva som er § 93-relevante saker, som han altså ønsker en obligatorisk folkeavstemning om? Er det de saker hvor det er suverenitetsavståelse som da ikke bare er folkerettslig, og, i så fall, kan han antyde en del saker som tidligere har vært av en natur som han ønsker folkeavstemning om? For § 93-relevante saker er vel i høyeste grad et politisk spørsmål i enhver sammenheng. Så til et viktigere spørsmål: Dagens debatt har klargjort at alle andre partier legger til grunn at hvis det er en rådgivende folkeavstemning, vil man politisk og moralsk følge opp folkeavstemningsresultatet i Stortinget. Senterpartiet er alene om å forbeholde seg retten til å se bort fra folkets avgjørelse i en folkeavstemning. Føler Lars Peder Brekk seg bekvem med en slik situasjon?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
Jeg vil bare gjenta spørsmålet: Føler Lars Peder Brekk seg bekvem med at Senterpartiet er det eneste partiet som ikke kommer med en krystallklar erklæring om at de vil respektere folkeavstemningsresultatet, men i ettertid stille en del ukjente fortolkningskrav om eventuell deltakelse rundt omkring i landet osv.? Føler Lars Peder Brekk seg bekvem med her å være fullstendig isolert i sin motstand mot å akseptere en avgjørelse av folket i Norge i folkeavstemning?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-01-10:
Veldig kort: Dette er i realiteten to forslag. De skulle sannsynligvis vært atskilt i innstillingen. Slik vi ser det - og det er det redegjort for i saksordførerens innlegg, så vidt jeg forstår - går det første ut på å foreta en utredning, og det er en utredning vi også stiller oss bak. Jeg tror det er meget fornuftig. Min tolkning av den andre delen som antyder noe om tidsfrister, er at det først og fremst kun er en presisering av at utredningen skal være ferdig slik at den legges frem for Stortinget til behandling i tide for at det eventuelt skal foretas en endring i tiden før 2011-lokalvalget. Fremskrittspartiet tolker ikke denne del 2 som at man har tatt stilling til realiteten i utredningen - i hvert fall er det med den premissen vi kommer til å håndtere det. Det er en utredning som skal foretas. Så får realitetsbehandlingen av om adgangen til å stryke skal gjeninnføres, komme når utredningen foreligger og forslaget - eventuelt fra en regjering eller andre - foreligger til behandling i Stortinget.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
Jeg vil bare komme med noen korte bemerkninger i tillegg til det som fungerende saksordfører sa. Jeg skal konsentrere meg om de to forslagene som gjelder inngåelse av internasjonale avtaler. Det kan vel kort og godt sies at det forslagsstilleren ønsker å oppnå, er å gjøre det mer omstendelig å inngå i internasjonale forpliktende avtaler og organisasjoner. Enhver form for avtale som Regjeringen inngår, skal ha Stortingets tilslutning. I dag sies det i § 26 at Stortingets tilslutning er nødvendig hvis avtalen krever ny lov eller annen stortingsbeslutning. Steinar Bastesen foreslår også at avtaler som krever ny lov, skal vedtas med to tredjedels flertall. I tillegg foreslås det, som fungerende saksordfører nevnte, en - kan vi kalle det - solnedgangsbestemmelse for avtaler som krever lovendring - at den godkjennelse som Stortinget gir, eventuelt skal fornyes hvert fjerde år. Begrunnelsen forslagsstilleren gir, er den utviklingen som har skjedd siden annen verdenskrig, en utvikling hvor vi har fått internasjonale organer og avtaleverk som begrenser landenes handlefrihet og suverenitet. Dette er en utvikling Norge har støttet helhjertet opp om i hele etterkrigstiden. Forpliktende internasjonalt samarbeid er særlig i små lands interesser. Utviklingen har skritt for skritt bygd opp internasjonale organer og avtaler som i sterkere og sterkere grad forplikter landene som deltar, og som skaper en regional eller global rettsordning. Det er en utvikling vi skal være glad for. Forslagsstiller Bastesen har helt rett. Det er en utvikling som begrenser det enkelte lands handlefrihet. Slik må det være. Det er ikke mulig å forplikte hverandre til i sterkere grad å handle kollektivt og samtidig beholde full selvråderett. Norge har undertegnet rundt 900 internasjonale avtaler som i større eller mindre grad innsnevrer denne sals handlingsrom. Når vi har gjort det, er det selvsagt fordi vi har ment at det er i vår egen interesse. De store utfordringene vi står overfor, miljø, klima, terror og internasjonal kriminalitet, fattigdomsbekjempelse og bedre internasjonal fordeling, krever mer og ikke mindre forpliktende samarbeid mellom land. Derfor er min anbefaling, som en enstemmig komites, at forslagene avvises. Hvis de skulle bli vedtatt, vil Norge bli en sinke i arbeidet for en bedre organisert verden.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
Det kan sikkert føres interessante og spissfindige juridiske og statsvitenskapelige diskusjoner om disse temaene. Men den politiske realiteten er jo at de gangene vi har hatt en folkeavstemning, har det altså vært en bred debatt, en engasjert debatt, før man har hatt en avstemning som skulle være et råd til Stortinget. Når det gjelder grunnlovsendringer, er det mulig eldre mennesker her i salen enn meg kan huske det, men jeg kan ikke huske at forslag om grunnlovsendring som har ligget i to år eller i over et år, har vært noe sentralt tema i en stortingsvalgkamp. Så når det gjelder folks mulighet til å gi uttrykk for sitt syn på en endring av Grunnloven gjennom et valg, er jo den til stede, men i praksis blir ikke det et sentralt tema i valgkampen. Derfor vil folkemeningens uttrykk gjennom en folkeavstemning være mye tydeligere og mye mer representativ.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
Jeg takker for hyggelige komplimenter. Det er ikke overraskende at EU er blitt trukket inn på den måten det har blitt, men mitt utgangspunkt har vært at dette handler om Grunnloven og ikke om EU. Hvorvidt dette tjener ja-saken eller ikke, gjenstår å se, og det tror jeg for så vidt vi aldri får noe svar på. Men det er lite som tyder på at det blir et bråaktuelt tema å diskutere. Når jeg mener at dette ikke endrer realitetene, ikke gjør det lettere eller vanskeligere å få Norge inn i EU som fullverdig medlem, er det fordi at den dagen det er blitt et ja i folkeavstemning, vil det være tre fjerdedels flertall her i salen som følger folkets råd. Det er bare ett parti, så vidt jeg vet, og det er Senterpartiet, som har varslet at de kan tenke seg å gjøre noe annet. Hvis Senterpartiet skulle ha 43 representanter her i salen, er det ikke politisk klima her i Norge for å få ja i en folkeavstemning.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
Jeg skal gjerne delta i en substansdebatt om EU, men realiteten når det gjelder vårt forhold til EU, er at vi i dag er mye mer integrert enn vi var i 1994. Vi er med i det dypeste, integrerte samarbeidet i EU, nemlig det indre marked, hvor vi med unntak av euro, fisk og landbruk må følge og overta alle de reglene våre 27 naboland vedtar, uten å ha stemmerett. Vi er med på en lang rekke programmer. Hver gang EU har utvidet samarbeidet sitt, har Norge bedt om å få bli med. Til og med Bondevik I-regjeringen bad om å få bli med da de skulle starte et nærmere utenrikspolitisk samarbeid. Det er eneste gang EU har sagt nei, dette er bare for medlemmer. I FN følger vi stort sett EUs anbefalinger til ulike resolusjoner. Jeg tror at vår innflytelse på verdenssamfunnet ikke ville blitt noe mindre, kanskje tvert imot, hvis vi hadde vært en maktfaktor og i en sammenheng som kunne bety noe. Hva ville verdens klimapolitikk vært i dag uten EUs innsats på Bali?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
La meg først uttrykke glede over at representanten Hagen legger til grunn at det er Arbeiderpartiet som sitter i regjering neste gang vi skal debattere og søke om EU-medlemskap. Men jeg kan bekrefte at i det tilfellet vil det ikke bli fremmet noe forslag til Stortinget fra en regjering hvis det er blitt et nei i folket, uansett hvor lite det nei-flertallet er. Slik har det vært de to forrige gangene. Jeg kan også bekrefte at hvis det motsatte skjer, forhåpentligvis, vil det komme et forslag, og da vil Arbeiderpartiets representanter støtte det. Det er ingen av dem som er uenig i partiets program når det gjelder det at EU-medlemskap er det fornuftigste for Norge, som har gitt uttrykk for at de ikke vil respektere en folkeavstemning. Spørsmålet om å innføre en bindende folkeavstemning er et spørsmål som krever en langt bredere gjennomgang i forhold til hele vår konstitusjon. Det har ikke Arbeiderpartiet foretatt, så jeg har ikke noe svar på det spørsmålet. Personlig er jeg meget betenkt over å innføre folkeavstemninger som et obligatorisk element i vår konstitusjon.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
Jeg har to spørsmål. Spillereglene i spørsmålet om norsk EU-medlemskap er lagt gjennom den sedvane vi har hatt gjennom de to avstemningene. Representanten Brekk mener det er viktig å beholde spillereglene uendret. Begge gangene har det blitt et knapt nei-flertall, som har blitt respektert av Regjeringen. Er ikke da det å respektere selv knappe flertall blitt en del av spillereglene? Hvorfor vil ikke Senterpartiet da følge den delen av spillereglene? Det andre spørsmålet gjelder det samme som representanten Lønning var inne på. Det står i begrunnelsen for forslaget om å ha obligatorisk, men rådgivende folkeavstemning at et velger-ja konfrontert med en tilstrekkelig stor nei-minoritet i Stortinget ville ha brakt landet inn i en dypt alvorlig beslutningskrise. Kan representanten Brekk forklare hvordan det kan unngås ved at man skal kodifisere gjeldende rett - at det er Stortinget som har avgjørelsen, og at rådet bare er et råd?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
Jeg spurte om hvordan det er mulig å unngå en krise.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
Bare noen få merknader i tillegg til saksordførerens innlegg. Formålet med forslagene skal være å skape større forutsigbarhet og stabilitet for norsk næringsliv. Betydningen av det er det ingen uenighet om. Spørsmålet er hvordan vi skal oppnå det i et politisk landskap som i dag består av flere, men mindre teiger enn tilfellet var for 40 og 50 år siden, og hvor teigblandingen synes å øke. Det er i dag mer krevende å se hvor grensene mot de politiske naboeiendommene trekkes, enn tilfellet var før. Spesielt på en av de større teigene skiftes også både kornsort og grønnsaksslag titt og ofte. Det var enklere før. For eksempel da et parti som ble stiftet for å sette ned skatter og avgifter og avskaffe offentlig byråkrati, stod for det, og ikke plutselig overtok rollen som det tidligere statsminister Kåre Willoch kalte utgiftspartiene, og fremmet mange forslag som i sitt vesen er byråkratiserende. Det var også enklere å holde en viss forutsigbarhet og stabilitet den gang partiprogrammene gjaldt for hele fireårsperioden og ikke ble avskrevet eller omskrevet hver gang media varslet en ny krise på et eller annet område, eller fordi målgruppene kan fortelle at velgervinden for tiden blåser en annen vei enn partiprogrammet anviser for politikken. For seks-syv år siden innførte vi en regel hvis formål nettopp var å bidra til større forutsigbarhet og stabilitet i håndteringen av vår enorme oljerikdom, nemlig handlingsregelen. Det hadde vært et bidrag til den påtenkte stabilitet og forutsigbarhet om man hadde unnlatt å forsøke å latterliggjøre og omskrive denne fornuftige rettesnor for den økonomiske politikken. Men det er ikke lett å finne brukbare botemidler mot den slags undergraving av den stabilitet og forutsigbarhet forslagsstilleren ved denne korsvei prediker. Livet lærer oss jo at det er særdeles vanskelig å redde folk fra seg selv. Stabilitet og forutsigbarhet må være en del av en helhetlig og ansvarlig politikk. Det er et ansvar vi som politikere må ta inn over oss. Det er et ansvar partiene i denne sal må ta på alvor. Jeg tror ikke det er mulig, og det er i hvert fall ikke klokt, å skulle forsøke å bruke verken grunnlov eller semikonstitusjonelle vedtaksformer for å verne landets næringsliv mot oss politikere. Den jobben er det faktisk vår oppgave å ivareta, uten hjelp fra formalitetene. På denne bakgrunn er det vanskelig å anbefale at disse forslagene bifalles. Men jeg synes forslagsstilleren og hans parti skal tenke nøye igjennom hvordan de på andre måter kan bidra til å nå de mål forslagene tok sikte på, i sin øvrige virksomhet både her i salen og utenfor den.
Inge Lønning (Høyre), 2008-01-10:
Saksordføreren sa at det er en fordel med entydige regler. Det kan vi være enige om. Men der jeg ikke kan følge resonnementet, er i konstateringen av at dagens § 93 er entydig. Hvis den hadde vært entydig, hadde vi vel ikke opplevd at det hver eneste stortingsperiode etter 1962 har vært fremmet ett eller flere endringsforslag nettopp til denne paragraf. Det forteller meg at den ikke er entydig. Det andre som er påfallende, er at det forslaget som overhodet ikke har vakt oppmerksomhet i den offentlige debatt, som er fremmet av Senterpartiets toppfigurer Arnstad og Haga, jo har som utgangspunkt og som begrunnelse at det mangler entydighet i dagens § 93. Mener representanten Djupedal virkelig at dagens § 93 er entydig?
Inge Lønning (Høyre), 2008-01-10:
Regelverket i § 93 er generelt formet. Det er vi enige om. Og det har vært brukt i forbindelse med andre beslutninger enn vedtak om medlemskap i EU, som representanten Lånke også kjenner til. Paragrafen var aktuell i forbindelse med EØS-avtalen. Og da EØS-avtalen ble vedtatt, uten folkeavstemning, var det Kristelig Folkeparti som var tungen på vektskålen i Stortinget. Representanten Gjønnes, som bar tyngden av det, har beskrevet ganske levende hvilken hets han ble utsatt for i den sammenheng. Nå er det jo lett å se i dag at EØS-avtalen har medført en langt mer vidtgående form for suverenitetsavståelse enn det som var aktuelt i 1962 eller i 1972. Mitt spørsmål til representanten Lånke er: Mener han at spørsmålet om hvorvidt Stortinget velger å forelegge en traktat til rådgivende folkeavstemning eller ikke, skal være helt uten konsekvenser, at det ikke skal gjøre noen ting fra eller til når det gjelder kravet til kvalifisert flertall?
Inge Lønning (Høyre), 2008-01-10:
Senterpartiet er med stor patos mot endring av Grunnlovens regler. Samtidig har partilederen, sammen med en annen fremskutt senterpartirepresentant, fremsatt forslag om nettopp det. En samlet senterpartigruppe skal - så vidt jeg har forstått - stemme for dette forslaget. Det forslaget er en langt mer radikal endring konstitusjonelt enn det andre forslaget som foreligger til behandling, for det vil forplikte fremtidige storting til hver eneste gang man skal behandle saker om suverenitetsavståelse etter § 93 - og en samlet komite sier at det kommer til å skje hyppigere og hyppigere i årene som kommer - å avholde folkeavstemning. Til gjengjeld vil Senterpartiets forslag innebære at Stortinget forbeholder seg retten til å evaluere folkets råd og ta standpunkt til hvorvidt man synes rådet er godt eller dårlig. Dette er en dramatisk endring av norsk statsskikk. Hvorledes kan representanten Brekk få dette til å gå i hop?
Inge Lønning (Høyre), 2008-01-10:
Ja, med glede. Hele innlegget mitt handlet ikke, meg bekjent, om 50,1 - jeg tror ikke jeg engang nevnte tallet. Jeg synes denne diskursen rundt 50,1 er ganske meningsløs. Jeg legger til grunn at i ethvert demokrati basert på flertallsavgjørelser er et flertall et flertall, uansett om det er stort eller lite. Når jeg ikke har fremmet forslag om simpelt flertall, er det ganske enkelt fordi jeg av prinsipielle grunner ikke er tilhenger av bindende folkeavstemninger. Jeg er ikke tilhenger av den sveitsiske modell. Og det er ingen inkonsistens i det.
Inge Lønning (Høyre), 2008-01-10:
Jeg takker for den positive evaluering av mitt innlegg. Det er jo slik at ingen av oss har kontroll med hvilket selskap vi havner i til enhver tid. Men det skal vi kanskje være glade for. Svaret på representanten Hagens spørsmål er: Jeg vil fremdeles fastholde mitt prinsipielle syn. Når jeg sa at jeg nekter å tro det, er det fordi ingen hittil har sett en slik situasjon. Det har vært en helt hypotetisk diskusjon. Og som representanten Hagen selv var inne på i et replikkordskifte tidligere, argumenterer jo noen som om det politiske partisystemet ikke var innført. Det er det, som kjent. Jeg vurderer det slik - som jeg sa på slutten av mitt innlegg - at Senterpartiet, som har en eneposisjon som ingen andre deler her, selvfølgelig vil kunne ta sjansen på å stemme nei selv om folkeflertallet har stemt ja, men bare dersom de er sikre på at det ikke medfører at folkets dom blir omstøtt. Da tror jeg ikke de vil ta sjansen på det.
Inge Lønning (Høyre), 2008-01-10:
Selvråderett er et interessant og viktig begrep. Det som er litt vanskelig for meg å forstå, er hvilke praktiske konsekvenser SVs parlamentariske leder trekker av sitt prinsipielle syn på selvråderett. Nå er SV ett av tre regjeringspartier i en regjering som administrerer en politikk hvor Norge har tryglet EU om å få lov til å stille militære styrker til rådighet for EUs innsatsstyrker, sammen med EU-medlemsland. Det er historisk en unik form for selvråderett, men jeg har ikke oppfattet at SVs motstand mot EØS-avtalen generelt, som jo har vært der hele tiden, er så prinsipielt begrunnet at det forhindrer partiet fra å være med i en regjering som glad og fornøyd administrerer dette.