Abid Raja (Venstre), 2015-05-19:
Jeg vil innledningsvis først få takke saksordføreren for en grundig redegjørelse her i salen om saken. Som kjent er vi for det meste enige i saken, men vi har skilt noe lag når det gjelder den endelige konklusjonen. Dypest sett handler denne saken for meg og Venstre om hvordan vi behandler barn som lever i familier som har fått avslag på asylsøknader, men som likevel og av ulike grunner forblir i Norge i mange, mange år. Flere av dem er født her og kjenner ikke noe annet land. Mange andre kom hit som svært små og har hele sin identitet knyttet til Norge. Mange er godt integrert gjennom barnehage og skolegang. Det er barn som har ett hjemland, og det hjemlandet er Norge. Dette er en gruppe barn som Venstre over lang, lang tid har hatt et sterkt engasjement for, men hvor det var umulig å komme noen vei med den forrige regjering fordi Arbeiderpartiet nektet, fordi Arbeiderpartiet hadde et slags rettferdighetsideal som det var – og er – komplett umulig å forstå. Det å få en mer human politikk overfor lengeværende asylbarn var derfor et selvstendig argument for Venstre for et regjeringsskifte i 2013, og derfor inngikk også Kristelig Folkeparti og Venstre en avtale med regjeringen i 2013 om å lage nye regler for lengeværende barn. For Venstre var de lengeværende barna selve utgangspunktet for at en slik avtale ble inngått. Mens den forrige regjeringen, ledet av Arbeiderpartiet, hadde prioritert å kaste ut barn som hadde bodd lenge i Norge, ble det slått fast av Solberg-regjeringen at mens man ventet på nye regler for de lengeværende barna, skulle ikke lenger den gruppen prioriteres ved utsendelser, slik tilfellet var under den rød-grønne regjeringen. Her er vi allerede ved sakens kjerne. For Venstre er det mest kritikkverdige at statsråd Anundsen ikke har holdt seg til den avtalen partiet hans og regjeringen har inngått med Venstre og Kristelig Folkeparti. Den politikkendring som ble avtalt, ble ikke gjennomført. Mulig statsråden på et tidspunkt trodde at den faktisk ble gjennomført, men denne saken har vist at den ikke ble det – da. Politikkendringen er heldigvis på plass nå, noe som har resultert i at en god del lengeværende asylbarn faktisk får bli i Norge, og at de som ble sendt ut høsten 2014, og som denne saken i stor grad handler om, får prøvd sine saker på nytt – mot det nye regelverket som nå gjelder. På sett og vis var det en rekke oppslag i Bergens Tidende i desember 2014 som er grunnlaget for den saken vi nå behandler. Det er et godt stykke journalistisk arbeid i BT og et slett stykke politisk arbeid i Justisdepartementet. Så kan man selvfølgelig spørre seg om ikke dette var noe Venstre og Kristelig Folkeparti selv burde avslørt. Det er et godt spørsmål, men allerede i oktober tok Venstre dette opp med justisministeren flere ganger. Representanten Iselin Nybø sendte et spørsmål til justisministeren den 3. oktober 2014 og fikk følgende svar den 8. oktober: «Det er ikke gitt noen politiske føringer om at lengeværende asylbarn skal prioriteres for uttransport.» Venstre løftet den samme saken i trontaledebatten, der statsråden var til stede, og den 6. oktober 2014 ble det samme spørsmålet stilt i denne salen. Da sa statsråden: «Jeg er veldig glad for det spørsmålet – det har vi ikke gjort.» Og videre sa han: «Vi har gjort det om, på den måten at det ikke er de som har vært her lenge, som skal prioriteres, men barnefamilier generelt, slik at en får sammenheng mellom vedtakstidspunkt og utsendelse, for at man skal unngå situasjoner hvor barn blir værende veldig lenge i Norge. Men det er altså ikke sendt noen signaler fra regjeringens side som skal bety at en skal prioritere lengeværende barn for at en skal sende dem raskere ut i forkant av et regelverk. Det mener jeg også ville vært en uakseptabel opptreden i forhold til den avtalerelasjonen som regjeringen har med Venstre og Kristelig Folkeparti.» Dette sa statsråden i denne sal. I realiteten sa statsråden altså at det som faktisk har skjedd, er en uakseptabel opptreden med hensyn til den avtalen som regjeringen har med Venstre og Kristelig Folkeparti. Det er jeg helt enig i. Derfor var det også helt selvfølgelig at dette ble ryddet opp i, og at vi nå har en avtale som innebærer en betydelig politikkendring overfor lengeværende asylbarn, hvor langt flere får bli enn det som var tilfellet under den forrige regjeringen, under Arbeiderpartiet. Det har hele tiden vært avgjørende for Venstre – politikk, ikke taktikk. En rekke oppslag i media, fremst i BT, og kontrollkomiteens egen høring har avdekket en rekke forhold som er kritikkverdige, og som er alt annet enn akseptable. Det gjelder både den interne kommunikasjonen mellom Justisdepartementet og Politidirektoratet, det gjelder kommunikasjonen mellom Politidirektoratet og underliggende etater, det gjelder kommunikasjonen med Politiets utlendingsenhet, og det gjelder det faktum at justisministeren skyver hele ansvaret for den manglende oppfølgingen av den såkalt varslede politikkendringen nedover i systemet. Det er åpenbart at ledelsen i Justisdepartementet foretok seg lite eller ingenting for å sikre at denne politikkendringen ble oppfattet og iverksatt. Det er ikke noe av det som framkom i kontrollhøringen, som tyder på at Justisdepartementet gjennom flere styringsdialogmøter med Politidirektoratet og Politiets utlendingsenhet på noe tidspunkt tok opp med de underliggende organer at endringen av formuleringen i tildelingsbrevet skulle utgjøre en klar politikkendring som disse organene skulle forholde seg til. Og en klar politikkendring: Jeg står fast ved det jeg sa i media tidlig i saken: En må nærmest ha vært drømmetyder i Politidirektoratet for å oppfatte justisministerens såkalt klare politikkendring. Og til tross for flere klare indirekte og direkte oppfordringer om å klargjøre, foretok statsråden seg lite til intet. Det er også på det rene at det gjennom høsten 2014 ble et betydelig taktskifte i utsending av lengeværende asylbarn, stikk i strid med det som det innen rimelighetens grenser var mulig å tolke av svarene statsråden ga i Stortinget samme høst. Det er etter mitt syn påfallende at justisministeren viste liten eller ingen interesse for å følge opp eller sørge for at den varslede politikkendringen overfor lengeværende asylbarn ble fulgt opp, men samtidig viste en stor iver og entusiasme for å oppnå det måltallet for returer som var lagt til grunn for 2014. Det virker som om det eneste statsråden var oppriktig opptatt av og oppriktig engasjert i, var måltall, ikke av asylavtalen med Venstre og Kristelig Folkeparti. Det framkom i høringen kontrollkomiteen gjennomførte den 6. februar i år, bl.a. på spørsmål fra undertegnede til tillitsvalgt Geir Petter Pettersen i PU, at det ikke var mulig å nå dette tallet på annen måte enn å uttransportere flere lengeværende asylbarn. På direkte spørsmål om det føltes urettferdig for PU-ansatte i september å måtte gå på lengeværende barnefamilier og ikke ha like mye fokus på kriminelle for å klare å nå de nye, store måltallene, svarte Pettersen: «Ja, det er som jeg sier: Vi ønsker alltid å ha fokus på de kriminelle, og at det skal være prioritet nr. 1. Derfor sa jeg at vi kanskje hadde for høyt fokus på måltallene etter at vi fikk de nye føringene, fordi vi måtte omdisponere.» Det er også blitt framsatt flere udokumenterte påstander fra justisministeren om at det åpnet seg en mulighet for flere returer til Afghanistan som det på tross av gjentatte spørsmål ikke er dokumentert at faktisk er tilfellet. Vi vet fremdeles lite om hva konkret nytt som gjorde, og gjør, at statsråden omtaler det som at det åpnet seg en mulighet. Reaksjonsmønstret i ettertid fra afghanske myndigheter bygger heller ikke opp under statsrådens forklaring. Det burde vel ringt en bjelle i departementet når man til stadighet fikk, og mottok, meldinger fra PU med denne typen formuleringer: «Det er imidlertid mulig at det faktum at en barnefamilie tvangsreturneres, i og for seg kan skape medieoppmerksomhet eller andre reaksjoner, særlig mht. Regjeringsplattformens og Firepartiavtalens varsel om s.k. amnesti overfor visse barnefamilier. PU har imidlertid ikke mottatt føringer om tilbakeholdenhet overfor denne gruppen, og gjennomfører derfor uttransporter som planlagt.» Med all respekt for at dette er en slags standardformulering eller langvarig praksis som Fremskrittspartiet og Høyre hevder, burde det kanskje i det minste vært et signal om at PU ikke hadde registrert noen politikkendring, og noe som burde ha medført i det minste en liten kontrollsjekk. Det er heller neppe en spesielt langvarig praksis at PU viser til avtalen mellom Venstre, Kristelig Folkeparti og regjeringspartiene. Disse meldingene som gikk fra PU, nådde altså statsråden. Som det framgår av innstillingen, er bakteppet for denne kontrollsaken i bunn og grunn skjebnen til enkeltmennesker. I debatten om lengeværende asylbarn har det i 2014 ved to anledninger vært fremmet forslag i Stortinget om å stille i bero sakene til alle lengeværende barn i påvente av at det nye regelverket skulle komme på plass og tre i kraft. Den informasjonen statsråden har gitt i tilknytning til denne saken, kan ha hatt betydning for stemmegivning i Stortinget. Statsrådens informasjon kan også ha hatt betydning for andre politiske initiativ som kunne medført andre løsninger for de barna som dette angår. Av innstillingen framgår det at komiteens medlemmer fra Høyre og Fremskrittspartiet avfeier dette som «en spekulasjonspreget kritikk», som de kaller det. Er det noe som er kritikkverdig, så er det i så fall disse partienes bagatellisering av kritikken. Jeg tror ikke at noen av de forslagene om lengeværende asylbarn som vi her snakker om, hadde fått flertall. Arbeiderpartiet hadde uansett stilt opp for en strengest mulig politikk, de er jo selve garantisten. Senest i går sa Jonas Gahr Støre i Dagsavisen at Arbeiderpartiets politikk på feltet ligger fast, selv etter at de har forsøkt å sende andre signaler etter sitt landsmøte. Og Stoltenberg sa vel noe slikt som at den viktigste endringen med Soria Moria II var at det ble en strengere asylpolitikk. Arbeiderpartiet har vært, er og vil tilsynelatende forbli det strengeste partiet for asylbarn, men jeg kan bekrefte at statsrådens opplysninger hadde betydning for Venstres stemmegivning i de samme sakene. Heldigvis har vi nå på plass en ny politikk. Det har ikke vært enkelt, for å si det rett ut. Kontrollsaken knyttet til utsendelse av lengeværende asylbarn har avdekket flere kritikkverdige forhold. Dels er det avdekket at statsråden ikke har gitt tilstrekkelige opplysninger til Stortinget, og dels er det avdekket at statsrådens underliggende etater ikke har forstått, villet forstå eller fulgt opp de instrukser og den politikkendring statsråden har varslet. Det er også avdekket at statsråden gjorde lite til intet for å forsikre seg om at den avtalte og varslede politikkendringen faktisk ble fulgt opp. I tillegg er det avdekket at det ble sendt ut et betydelig antall lengeværende asylbarn i løpet av 2014, noe som ikke synes å være i samsvar med det statsråden selv ga uttrykk for i Stortinget ved flere anledninger, og som jeg har vist til tidligere i mitt innlegg. I formildende retning trekker at statsråden på alle disse punktene både har beklaget og erkjent at det har vært til dels store mangler knyttet til den overordnede styringen av disse problemstillingene. Det mest bekymringsfulle sett med Venstres øyne er imidlertid at det som følge av den manglende styringen og uteblivelsen av den politikkendringen et flertall i Stortinget står bak, ble sendt ut asylbarn i 2014 som kunne fått bli, gitt at den varslede politikkendringen faktisk hadde blitt iverksatt. Heldigvis har disse nå fått en mulighet til å prøve sakene sine på nytt, mot et nytt regelverk. Jeg vil utfordre justisministeren til å sørge for at det nå skjer uten unødig opphold, og gjerne gi oss en oppdatering på hvordan dette arbeidet skrider framover. Jeg må også få si at jeg ikke bare er litt forundret over den hovedbegrunnelsen Arbeiderpartiets leder, Jonas Gahr Støre, ga for å støtte et mistillitsforslag mot justis- og beredskapsministeren da han uttalte til Dagsrevyen 18. mars 2015: «Justisministeren har beskrevet en politikkendring som vi nå vet ikke har funnet sted.» Det er altså Arbeiderpartiets begrunnelse for mistilliten at justisministeren har beskrevet en politikkendring som vi nå vet ikke har funnet sted. Dersom en slik begrunnelse skal legges til grunn for mistillit, har man etablert en helt ny parlamentarisk praksis. Det er rimelig enkelt å vise til en rekke såkalte politikkendringer den forrige regjeringen varslet, som ikke fant sted. Dette gjelder ikke minst for Gahr Støre selv, som bl.a. varslet en kreftgaranti som aldri fant sted, eller bygging av 12 000 sykehjemsplasser som heller aldri fant sted. Løftet om å avskaffe fattigdommen i Norge, eller at det skulle skinne av eldreomsorgen før det ble gitt en eneste krone i skattelette, er også lysende eksempler på varslede politikkendringer som ikke fant sted. Jeg er enig i at det er sterkt kritikkverdig at varslede politikkendringer som et flertall i Stortinget står bak, ikke blir fulgt opp av den sittende regjering, men det er ikke i seg selv et grunnlag for mistillit i parlamentet. Den mistilliten får velgerne uttrykke i valg, slik de gjorde høsten 2013 på grunn av manglende oppfyllelse av varslede politikkendringer, og det er her verdt å minne også om den tidligere mangeårige justisministeren fra Arbeiderpartiet, Knut Storberget, som år etter år garanterte for at politiet stod det bra til med, selv så sent som knappe året før 22. juli i denne sal. Gjørv-kommisjonens rapport avdekket en helt annen sannhet enn hva statsråden hadde formidlet. Det er også slik at den varslede politikkendringen nå faktisk har funnet sted ved at det den 5. desember 2014 ble fastsatt en ny § 8-5 i forskriften til utlendingsloven § 38, hvor det utvetydig slås fast at barnets botid og tilknytning til Norge skal tillegges større vekt enn tidligere ved avveining mot innvandringsregulerende hensyn, en politikkendring som utvetydig har til hensikt å muliggjøre opphold for flere lengeværende barn. Den politikkendring dette medfører, sikrer langt bedre rettigheter for lengeværende asylbarn enn det som var tilfellet under den forrige regjering, og som Arbeiderpartiets daværende nestleder, Helga Pedersen, til NRK så sent som 6. februar i år fastslår at ligger fast, selv om hun måtte bruke 24 forsøk på å svare tydelig på akkurat det spørsmålet. All erfaring med Arbeiderpartiet de siste 20 årene tyder på at det også blir tilfellet i framtiden. Arbeiderpartiet i regjeringsposisjon har ført en kompromissløs politikk overfor asylbarn. Derfor er den invitasjonen saksordfører Bård Vegar Solhjell sendte ut til Venstre og Kristelig Folkeparti i Dagsavisen i går om et bredt samarbeid mellom sentrum og politikkens venstreside, velmenende nok, men svært lite realistisk. Jeg er helt enig med Solhjells partikollega Snorre Serigstad Valen i det innlegget han hadde på trykk i Dagbladet 10. april i år under overskriften: «Ap’s opportunisme i asylbarnsaken er det feigeste jeg har sett i norsk politikk.» Serigstad Valen skrev bl.a.: «Ap gjemmer seg bak tåkeprat og byråkratiske postulater om «rettferdighet og strenghet». Ha ingen illusjoner om hva slags asylpolitikk vi får om Arbeiderpartiet danner regjering alene i 2017.» Til slutt må jeg si at jeg gremmes over tre ting i denne saken. Jeg gremmes over at vi har en justisminister som åpenbart mente det var viktigere å oppfylle måltallet om antall uttransporteringer enn å følge den politiske avtalen regjeringen hadde med Venstre og Kristelig Folkeparti. Jeg gremmes over at Høyre og Fremskrittspartiet både i innstillingen og så langt i denne debatten bagatelliserer denne saken og nærmest hevder at ingenting av det justisministeren har foretatt seg, er kritikkverdig – og i likhet med statsråden skyver ansvaret over på Politidirektoratet og andre. Jeg gremmes over at Arbeiderpartiet bruker denne saken til taktisk spill og begrunner mistillit med at en politikkendring Arbeiderpartiet var uenig i, ikke har funnet sted. Det står ikke til troende. I denne saken har statsråd Anundsen opptrådt på en måte som er sterkt kritikkverdig. Spørsmålet er om statsråden har brutt sin opplysningsplikt slik den følger av Grunnloven § 82. Det kan diskuteres, men det er etter mitt og Venstres syn ikke åpenbart at så er tilfellet. Det er muligens en god advokatrefleks jeg har tatt med meg i mitt virke som parlamentariker nå, at i slike tvilstilfeller er det naturlig at tvilen kommer tiltalte, i dette tilfellet statsråd Anundsen, til gode. Venstre støtter derfor ikke, etter en samlet helhetsvurdering, mistillitsforslaget mot statsråd Anundsen, men for å gjenreise Venstres tillit har statsråd Anundsen et godt stykke arbeid foran seg. Jeg tar med dette opp Venstres forslag i innstillingen, og varsler samtidig subsidiær støtte til forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne.