Nikolai Astrup (Høyre), 2011-03-21:
Altfor lenge har avfall blitt vurdert som et miljøproblem, når det i like stor grad er en næringsmulighet. Hvis vi skal lykkes i å utløse potensialet som ligger i avfallsbransjen, må regjeringen velge en helhetlig tilnærming der man ser landbrukspolitikk, næringspolitikk, avgiftspolitikk, energipolitikk og miljøpolitikk i sammenheng. Avfall berører alle sektorene, og en avfallsmelding må derfor være tverrsektoriell i tilnærming og resultat, og den må ta inn over seg at Norge er en del av et nordisk, europeisk og internasjonalt avfallsmarked. Det ligger dessverre i politikkens vesen at den ene hånden ikke alltid vet hva den andre gjør. Debatten om den etter hvert særnorske forbrenningsavgiften er et godt eksempel. Tanken om å innføre en slik avgift tuftet på forurenser-betaler-prinsippet var god, men den fremsto som mindre god da den viktigste innsatsfaktoren til stadig flere statssubsidierte fjernvarmeanlegg – avfall – forsvant til Sverige. Et stort flertall av de store avfallskontraktene som ble inngått i 2009 og 2010, gikk til Sverige. Tilbake står norske fjernvarmeanlegg som i verste fall må fyre med olje som grunnlast for å opprettholde fjernvarmeproduksjonen. Et annet eksempel er regjeringens signaler om å innføre lik veibruksavgift for alle typer drivstoff. Biogass er kanskje den mest bærekraftige formen for biodrivstoff som er tilgjengelig i dag. Potensialet for biogass- og biogjødselproduksjon basert på våtorganisk avfall, kloakkslam og møkk fra landbruket er stort, men det vil ikke bli utløst dersom ikke landbruket, investorer, produsenter og potensielle forbrukere har forutsigbare og langsiktige rammevilkår å forholde seg til. Også i denne sektoren må vi ta markedet i bruk i miljøets tjeneste. Det må lønne seg å produsere og ta i bruk miljøvennlige alternativer som f.eks. biogass. Inntil regjeringen avklarer rammevilkårene for denne næringen vil det kun være offentlige aktører som er villige til å satse tungt i dette markedet, men heller ikke offentlig sektor har anledning til å drive uten lønnsomhet over tid. Ettersom avfall etter hvert er i ferd med å bli en viktig innsatsfaktor i energiproduksjon, er det vesentlig at en avfallsmelding også har en helhetlig tilnærming til energiproduksjon og forbruk. Fjernvarme egner seg godt i tette byer med mange forretningsbygg og bygårder – som i Oslo – men i nye boligfelt som bygges med stadig strengere krav til energieffektivitet, noe som kommer fra EU, ikke fra regjeringen, vil tilknytningsplikt til fjernvarme være problematisk. Fjernvarme er en konkurrent på energimarkedet, på lik linje med elektrisitet og andre alternativer, og det må en avfallsmelding ta høyde for. Akkurat nå sliter bransjen med et umodent fjernvarmemarked i Norge og et modent marked i Sverige. Nedbetalte anlegg med høy energiutnyttelse kan tilby bedre betingelser enn nye anlegg med lav energiutnyttelse. Da er det uansett nødvendig at avgiftsnivåene er konkurransedyktige og bra at forbrenningsavgiften ble fjernet i fjor. Det var ikke et øyeblikk for tidlig. Noen er bekymret for konsekvensene av at det blir mer gunstig å brenne avfall og dermed mindre gunstig å gjenvinne avfall. Det er en bekymring som i første rekke må møtes med reguleringer. Materialgjenvinning er viktig for en rekke bransjer i Norge – og avgjørende for en bærekraftig avfallshåndtering. Noen år frem i tid tror jeg flere og flere kommuner og fylker i Norge vil innse at avfallshåndtering i stor skala ikke ligger innenfor deres kjernekompetanse, og jeg tror vi må innse at politikernes styrke ligger i å regulere, kontrollere og bestille tjenester på vegne av innbyggerne, mens det å bygge komplekse industrianlegg for avfallshåndtering ikke er eller bør være en kjerneoppgave. Hvordan vil så avfallsmarkedet utvikle seg? Allerede i dag har vi et velutviklet felles avfallsmarked i Norden, slik jeg var inne på. Det eksporteres avfall mellom Norge og Sverige og mellom Sverige og Danmark. Store mengder av det farlige avfallet som hentes ut i Norge, må sluttbehandles i andre land. Av hensyn til bransjen er vi nødt til å legge til rette for rask saksbehandling av eksporttillatelser. Av hensyn til miljøet er vi avhengige av gode kontrollrutiner med hvor avfallet ender opp. Her er det rom for forbedring i begge ledd. I fjor var jeg på besøk hos Ragn-Sells, som eksporterer store mengder avfall til Asia. Det kan høres miljøfiendtlig ut, men alternativet til å eksportere papp og papir til Asia er å eksportere tømmer til Asia, for deretter å brenne vårt eget papiravfall. Jeg tror vi alle kan være enige om at det første er bedre enn det siste. I fremtiden tror jeg vi vil se at det globale markedet for avfall vil utvikle seg enda mer, i takt med at vi importerer store mengder med varer fra Asia, og at gjenvinnbart avfall sendes tilbake som ny innsatsfaktor i produksjonen av nye varer i Asia. Det vil modne industrien, og som med de fleste industrier i modning vil det sannsynligvis føre til konsolidering i bransjen. Det behøver ikke være negativt – tvert om. Det er på høy tid at regjeringen samordner en felles, fremtidsrettet avfallspolitikk som bidrar til å utløse nye grønne arbeidsplasser, et bedre miljø og spennende energi- og drivstoffløsninger. Skal vi lykkes like godt som vårt naboland i denne sektoren, må regjeringen samordne og målrette politikken på tvers av Landbruksdepartementet, Olje- og energidepartementet, Næringsdepartementet, Finansdepartementet og Miljøverndepartementet. Fremtiden nekter å vente. Det er bare å sette i gang. Det er ingen grunn til, som statsråden gjorde innledningsvis, å skryte av regjeringens avfallspolitikk, da de i grunnen har oppnådd tre ting. Det er et deponiforbud som kom fra EU, ikke fra regjeringen. De har oppnådd å fjerne en forbrenningsavgift som de burde ha fjernet mye før, og de har oppnådd å svekke tilliten til alle som ønsker å satse på biodrivstoff, slik at det nå kun er offentlige aktører i dette markedet.