Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-01-18:
I oktober 2009 hadde jeg gleden av å sitte og høre en debatt i Sikkerhetsrådet om denne problemstillingen. Da sa Hillary Clinton noe som jeg bet meg merke i, og som jeg har brukt i mange sammenhenger etterpå. Hun mente at det fantes ingen unnskyldning for vold mot kvinner. Hun sa: «It is not cultural; it is criminal.» Det er helt riktig. Det finnes ingen unnskyldning for vold mot kvinner uansett om det er i fredelige eller konfliktfylte situasjoner. Det er ti år siden resolusjon 1325 om kvinners rolle i krig og konflikt ble vedtatt av et enstemmig sikkerhetsråd den 31. oktober 2000. Det er på tide å gjøre opp status og diskutere hva som har blitt gjort til nå, og hvordan vi kan styrke implementeringen av resolusjonen framover. Jeg tror det er viktig bare det at vi har denne debatten i den norske nasjonalforsamlingen, fordi det sender et viktig signal til andre land også. Resolusjon 1325 var en milepæl i arbeidet med vold mot kvinner. En viktig problemstilling er det jo – og det vet vi fra tidligere også – men den har kanskje økt i aktualitet de senere årene. Den nederlandske generalmajoren Patrick Cammaert har sagt at det er blitt farligere å være kvinne enn å være soldat i konfliktområder. Bakgrunnen for resolusjon 1325 var borgerkrigene på 1990-tallet. I det 20. århundre så vi en gradvis forvitring av krigens regler. Mens det i første verdenskrig var soldatene som var de mest utsatte, og utgjorde det store flertallet av drepte, var forholdet omvendt i Rwanda, i Afghanistan, i Kongo og på Balkan på 1990-tallet. De fleste drepte var sivile, og i særdeleshet var de kvinner. I de etniske konfliktene som karakteriserte 1990-tallet, var kvinner spesielt sårbare, og bl.a. ble voldtekt tatt i bruk som våpen. Som en konsekvens av det virkelighetsbildet vi så, ble 1325 vedtatt av Sikkerhetsrådet i oktober 2000. Det var et stort apparat i sving for å få resolusjonen vedtatt. Det var den første resolusjonen som direkte tok for seg kvinners rolle i konflikter og i krigsherjede områder. Norge har vært en pådriver i den prosessen og var også ett av få land som deltok i seminaret som ledet opp mot resolusjonen i Sikkerhetsrådet. Jeg vil anerkjenne jobben både denne regjeringa og tidligere regjeringer har gjort på dette feltet – både gjennom handlingsplanen som kom i 2006, og gjennom den nye handlingsplanen som kommer på torsdag. Det viser at Norge og vekslende regjeringer ønsker å ta denne problemstillingen på alvor. Norge har mye å bidra med i den sammenhengen. Vi har ressursene som er nødvendige for å gjøre en forskjell. Resolusjon 1325 uttrykker en bekymring for at kvinner er disproporsjonalt berørt av krig og konflikt. Det bekrefter den sentrale rollen kvinner har i å forhindre og løse konflikter og i å bygge fredsprosesser. Den ber om at kvinner skal få en likeverdig rolle i fredsprosessene, og den krever beskyttelse av kvinners menneskerettigheter under konflikter og som flyktninger i konfliktsituasjoner. Den integrerer et kjønnsperspektiv i fredsbygging, inkludert fredsbevaring. Men en resolusjon i seg sjøl løser ingenting – uansett hvor velformulert den er. Det den gjør, er å belyse de spesielle utfordringene som kvinner står overfor i krig og konflikt, og på de stedene hvor lov og rett bryter sammen. Den hjelper til med å belyse problemet med seksualisert vold, og den har hjulpet til med å ta opp følsomme tema som f.eks. FNs egne fredsbevarende styrker og deres agering, særlig i Kongo. Men det viktigste ligger ikke i formuleringene. Det ligger i implementeringen. Så hvor langt har vi kommet ti år senere? Dessverre er det ingenting som tyder på at resolusjonen har blitt mindre aktuell i årene som har gått. Kvinner fortsetter å bli utsatt for grove overgrep og seksualisert vold i krigssoner, som f.eks. i Kongo og i Darfur. Borgerkrig og etniske konflikter i f.eks. Afghanistan og Irak har i stor grad gått ut over kvinner, spesielt i et område som Afghanistan der Taliban herjer. Vi ser at kvinner er de første til å lide på steder der lov og orden bryter sammen. Det har vi også sett i Haiti etter jordskjelvet – ikke en åpenbar konflikt og krigssituasjon, men likevel et sted hvor lov og rett bryter sammen, og hvor kvinner i stor grad lider. Det er med andre ord fortsatt sterke og store utfordringer sjøl ti år etter at resolusjonen ble vedtatt. Det er også et blandet bilde vi ser. Det er i større grad enn for ti år siden fokus på kvinners rolle som ofre for krig og konflikt og mye større fokus på seksualisert vold. Dette har, etter min oppfatning, resolusjon 1325 i alle fall delvis en del av æren for. Hvis vi går til Afghanistan og bruker det som et eksempel, er det en god case study for resolusjon 1325 – et krigsherjet land der vestlige land, Norge inkludert, er betydelig involvert. Under Taliban-styret mellom 1996 og 2001 var det antakeligvis det mest kvinnefiendtlige landet i verden. Det nåværende regimet er, på tross av sine mangler, på mange områder bedre, men på andre områder like ille. Likestilling mellom kjønnene er garantert i grunnloven, men også der er spørsmålet hvordan det implementeres. Det er noen grunnleggende strukturer og problemer som vedvarer. Hvordan beskytter man kvinners rettigheter i et dypt konservativt land som Afghanistan? Hvordan implementerer man en resolusjon som 1325 i den konteksten? Og hvordan kan kvinners rettigheter i en situasjon der konflikten med Taliban intensiveres, fortsatt ivaretas? Det er ingen enkle svar på disse spørsmålene, og beskyttelse av kvinner i Afghanistan er nært knyttet opp til det å forbedre sikkerhetssituasjonen generelt. Enhver fredsprosess skal lede til en varig fred i Afghanistan, og den må inkludere Afghanistans kvinner. Det er mange kompromisser som må gjøres for å finne en løsning på de problemene, men det kan ikke innebære et kompromiss om kvinners sikkerhet. Som Alain Le Roy, leder av FNs fredsbevarende operasjoner, har sagt: Det er ingen overdrivelse å si at de siste årene etter vedtakelsen av resolusjon 1325 har resolusjonen endret måten vi tenker fredsbevarende operasjoner på. La meg nevne noen områder der det er viktig å komme videre: kvinners lederskap når det gjelder fredsbevaring. Det er svært få kvinner som deltar i fredsbevaring i dag. Man må prioritere konsistente rapporteringsmekanismer og også strukturer for lederskap og øke antall uniformerte kvinner i fredsbevaring. Målet til FN er å øke det med 50 pst. Det kan virke langt unna. Men det har aldri vært en kvinnelig spesialutsending fra FN, til tross for at antallet kvinnelige ledere i felt i fredsbevarende operasjoner øker. Kvinners rolle har ikke alltid blitt ivaretatt i situasjonene fordi kvinner ikke har vært med fra starten, f.eks. i fredsforhandlinger. Det er et viktig mål å øke antall kvinner som deltar på ledernivå, bl.a. i fredsforhandlinger, og der er målet å øke antallet kvinner fra 15 til 30 pst. Det er bare slik kvinners rettigheter kan ivaretas også etter konflikt. Samfunn som er i en situasjon der konflikten har roet seg, og man skal begynne å bygge et samfunn igjen, er sårbare – og de kan aldri bygges uten kvinners deltakelse.