Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-05-23:
I likhet med flere vil jeg takke interpellanten for å reise en viktig debatt. Men aller først vil jeg si at jeg ikke er helt enig med interpellanten når hun sier at det å diskutere foreldrepermisjon, barnehager osv. er smale temaer. For hvis vi går litt tilbake i tid, da finanskrisen rullet over oss, og ser hvilke land det var som lyktes, og hvilke land det er som fortsatt sliter, ser vi at familiepolitikken er en av de viktige forutsetningene for at nettopp Norge har kommet seg såpass bra ut av krisen, som mange land i dag sliter med. Det er jo nettopp et regulert arbeidsliv, men også en god familiepolitikk gjennom barnehageplasser og foreldrepermisjon osv. som sikrer at vi har en høy kvinnelig yrkesdeltakelse i dette landet. Det er de viktigste forutsetningene for at vi har lyktes, at vi har kommet oss såpass godt gjennom finanskrisen. I tillegg har vi høye fødselstall. I den andre enden av skalaen finner vi f.eks. land som Hellas, Spania, Portugal og Italia, som har lav sysselsettingsgrad blant kvinner, og lave fødselstall – nettopp de landene som i dag sliter med finanskrisen. Det er jo en grunn til at det kommer så mange delegasjoner fra utlandet for å studere vår familiepolitikk og for å lære, for det er nettopp deres vei ut av det økonomiske uføre de står oppe i. Dette er jo resultat av en politikk. Situasjonen mange europeiske land er i, er også et resultat av politikk, eller mangelen på sådan. Det er jo historien om hva som skjer hvis du følger høyresidens retorikk om nærmest å la alt hangle og gå uten noen statlig innblanding. Derfor er det litt nedslående å høre argumentene som blir brukt, særlig fra Høyre, men også fra Fremskrittspartiet om dette temaet. Det er en viktig debatt, og jeg ønsker å konsentrere meg om det som går på oppvekst, barns oppvekstvilkår. For heller enn å diskutere hva som er den riktige familien, må vi ha en debatt om hvordan vi kan bidra til å sikre at familien, stor eller liten, kan bli en trygg ramme for oppvekst, som bidrar til robuste barn med god selvfølelse. Daglig kan vi lese i avisene om barn som har utfordringer, og som strever med hverdagen. Det er mange utfordringer i samfunnet vårt, og det iverksettes mange tiltak. Vi bruker store ressurser i barnehage, i skole, i barnevern og gjennom helseinstitusjonene våre. Vi kan, kort sagt, gjøre mye fra det offentlige for å hjelpe barn, men trolig kommer vi mye lenger med et større fokus på familiens rolle og ikke minst familiens ansvar. Derfor er jeg glad for at dette temaet tas opp i en interpellasjon. Det er viktig at tiltak overfor barn følges opp med tiltak i hjemmet. Et av de tydeligste eksemplene på dette kunne vi lese om i Dagsavisen for et par måneder siden, nemlig om programmet «De utrolige årene». Vi kunne lese at tre av fem barn med alvorlige adferdsdiagnoser ble friskmeldt etter at foreldrene hadde gjennomgått et omfattende veiledningsprogram sammen med barna. Vi ser mange symptomer på et samfunn der folk har problemer med å ha det godt med seg selv, og det kan komme mange nye, store klasseskiller mellom de som lykkes i samfunnet vårt, og de som ikke makter å henge med. Dette er også en utfordring for politikk som verktøy. Er vi i stand til å sette i verk tiltak der de virker best, nemlig å drive forebygging, eller er det stort sett brannslukking vi holder på med, også fra denne sal? Nord-Trøndelag har gjort et prisverdig arbeid her. Fylkesrådet der har nedsatt en oppvekstkommisjon som nå har resultert i et tiårig oppvekstprogram for hele fylket, hvor alle 24 kommunene i fylket er med. Dette er et svært viktig arbeid og verdifullt. Flere fylker bør følge opp med lignende arbeid, og ikke minst må familien kobles tettere sammen med f.eks. barnehage, skole og hjelpeapparat. Vi trenger, kort sagt, en samfunnsdugnad for barns oppvekstvilkår, med en kobling mellom de ulike offentlige verktøyene, frivilligheten og familiene og ikke minst næringslivet. I dette arbeidet må det bli et økt fokus på familievernet. Mange tar kontakt med familievernet i dag. Mange kan få verdifull hjelp. Vi trenger også en debatt om hvordan vi kan ruste familievernet til å bistå mer i arbeidet med det som skjer etter samlivsbrudd. Vi må også våge å ta diskusjonen om én time obligatorisk mekling før man kan gå til rettssak om fordeling av barn, er tilstrekkelig, eller om vi bør vurdere å stille strengere krav til foreldre før de kan ta den typen saker inn til retten. Den type saker har nemlig ingenting i en rettssal å gjøre. Resultatet blir ofte mer robuste avtaler når de er framforhandlet i et samarbeid mellom foreldrene, enn når de er idømt av en domstol.