Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2003-01-23:
Biobankutvalget ble som kjent oppnevnt på grunn av den økende interessen for medisinsk bruk av humant biologisk materiale. Interessen er en følge av den senere tids utvikling innenfor medisin generelt og bio- og genteknologi spesielt. Og som sakens ordfører allerede har sagt, har Norge omfattende helseregistre og flere store helseundersøkelser. Vi har mange samlinger som går flere generasjoner tilbake. Dette er et godt utgangspunkt for genetiske befolkningsstudier. Utviklingen innenfor genteknologien har ført til at tidligere innsamlet materiale har fått ny aktualitet, bl.a. fordi det nå er mulig å hente ut genetiske opplysninger fra vevsprøver til bruk i forskningssammenheng. Biobankloven legger til rette for at en skal kunne opprette et nasjonalt register over hvilke samlinger av menneskelig biologisk materiale som finnes i landet. Lovens formål er å sikre at innsamling, oppbevaring, behandling og destruksjon av materiale som inngår i en biobank, foretas på en etisk forsvarlig måte, og at biobanker utnyttes til individets og samfunnets beste. Utviklingen har synliggjort den verdi og det potensial humant biologisk materiale kan ha i forbindelse med medisinsk undersøkelse, behandling, forskning og næringsutvikling. Det er dyrt å forske, men våre DNA-samlinger er nok så interessante at vi kan forvente internasjonal interesse for dem. Nøyaktig DNA-informasjon vil få stor betydning for valg av terapi og bruk av medikamenter. Utvalget valgte å definere tre typer biobanker: for det første diagnostiske biobanker – et typisk eksempel er de patologiske laboratorier – for det andre behandlingsbiobanker, som f.eks. blodbanker, og for det tredje det som det kanskje mest knytter seg samfunns- og næringsinteresse til, nemlig forskningsbiobanker. I det opprinnelige lovforslaget fra Biobankutvalget var også næringsutvikling nevnt i formålsparagrafen. Dette er nå tatt ut. Det synes som om departementet i sin utforming av lovens formålsparagraf har lagt til grunn et mål om større biologisk innsikt og bedre pasientbehandling, og at eventuell næringsutvikling på basis av denne kunnskapen vil kunne komme som et positivt biprodukt. Vi synes dette er om ikke naivt, så litt enkelt tenkt. Det er klart at Helsedepartementet i særlig grad besitter kompetanse på helserett- og personvernsiden. Dette er viktige interesser å ivareta ved regulering av biobanker, men det er ikke de viktigste sidene etter Arbeiderpartiets mening. Datatilsynet mener f.eks. at det ikke er nødvendig med noen egen lovregulering. For å sette det litt på spissen: I lovutkastet er forholdet mellom individ og biobank overregulert, mens forholdet mellom biobank og samfunnsinteresser er underregulert. Den nasjonale forskningsetiske komite er særlig opptatt av at loven ikke ivaretar de samfunnsmessige interessene, og legger vekt på at dette er en forutsetning dersom det ansvar store deler av befolkningen har vist gjennom deltakelse i større helseundersøkelser, skal kunne ivaretas på en tillitsfull måte. Vi er vanligvis enige om å ta vare på og sikre naturressursene for nasjonen. Imidlertid er det ikke alltid enighet om hvordan det bør gjøres. Det kunne vært like naturlig å opprette en statlig genbank, f.eks. «Statsgen», som det i sin tid var naturlig å oppnevne Statkraft. Et slikt selskap ville hatt som mål å styrke forskningen og gi spesielle rettigheter i forhold til private aktører. Med det gode utgangspunkt for forskning som våre gensamlinger er, har vi et ønske om sterkere fokus på norsk bioteknologisk forskning. Mulighetene er til stede for å gjøre bioteknologi til et viktig nærings- og kunnskapspolitisk område. Det er litt merkelig at ikke Høyre legger like stor vekt på dette som Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet. Lovforslaget tar seg av etikken og individet, men er ikke særlig klargjørende med hensyn til framtidige rettigheter til eventuelle forskningsresultater som helt eller delvis baserer seg på materiale i norske biobanker. Vi er ikke sikre på at senere lovregulering av rettigheter til arbeidstakeroppfinnelser eller innlemmelse av EUs patentdirkektiv vil gi en god eller endelig løsning av problemstillingene. Vi frykter at det verdifulle materialet genene våre er, ikke blir riktig verdsatt. Noen av de mest interessante biobankene er små samlinger hos enkeltforskere. Forhandlingsstyrken mellom de små samlingene og de store internasjonale selskapene blir ulik, og det er sannsynlig at lite verdiskaping vil bli igjen i Norge. Det er realistisk at utvikling og bruk av det kunnskapspotensial som ligger i biobankene, ikke kan gjøres uten i et nært samarbeid med næringsinteresser. Spørsmålet om investering i og finansiering av denne virksomheten er så pass stor at offentlig virksomhet eller forskningsinteresser alene ikke vil kunne greie dette økonomisk. Derfor det behov for en lov som også regulerer slike forhold. Det er behov for ytterligere oppfølging av problemstillingene knyttet til spørsmålet om hvordan og etter hvilke regler biobanker kan benyttes i samfunnsinteresse og for næringsutvikling. Fram til en slik oppfølging eventuelt kommer, har vi valgt å fremme noen forslag til endringer i §§ 10,12, 13 og 14, sammen med Fremskrittspartiet. Dette gjør vi for å unngå å begrense mulighetene for deltakelse i forskningsprosjekter internasjonalt. Samtykkereglene er uklare og for omfattende. Vi ønsker mulighet for enklere å kunne gjøre bruk av materiale fra døde personer. Det vil ofte være helt umulig å få tak i en del pasienter for å få samtykke til og kunne bruke materiale til nye problemstillinger. Slikt samtykke bør kunne gis av de forskningsetiske komiteene. Vi mener videre at en individuell destruksjonsrett ikke bør gjelde for materiale innhentet i forbindelse med diagnostikk og behandling.