Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-03-26:
Jeg er saksordfører for forslaget fra representantene Nesvik, Fredriksen og Giltun om en plan for omlegging av norsk eldreomsorg, der staten får ansvaret for at pengene følger brukeren og dekker utgiftene til omsorgen, altså Dokument nr. 8:34 for 2005-2006, som skal behandles samtidig med omsorgsmeldingen her i salen i dag. Et flertall, alle partier utenom det partiet forslagsstillerne tilhører, mener at man ikke skal gå den veien forslaget legger opp til. Man ønsker at omsorgstjenestene, både når det gjelder finansiering og organisering, fortsatt skal være forankret i kommunene. Bakgrunnen for det er at man vil ha en nærhet til brukerne, til befolkningen, og ha lokalt demokrati rundt utformingen av dette. Man tror at man kan få en bedre forebyggende innsats ved å ha det samspillet som kan skapes i lokalmiljøet gjennom kommunehelsetjenesten. Det er et bredt flertall som går inn for at forslaget ikke bifalles. Et annet flertall går nærmere inn på at det er snakk om en helt ny velferdsmodell, der vi vil få et omfattende byråkrati når man skal fastsette størrelsen på ytelsene og utstede godkjennelse av de tiltakene som skal settes inn overfor den enkelte bruker. Det er svært vanskelig å beregne de kostnadene spesifikt for hver enkelt borger i landet. Mange har sammensatte lidelser, f.eks. pasienter ved sykehjemmene og de som har hjemmesykepleie, og det vil kreve et stort saksbehandlingsapparat for å ta hånd om det. I bydeler i Oslo er det prøvd ut bestillerkontorer, som det heter, som behandler fakturaer og bestillinger av tjenester etter samme prinsipp innenfor hjemmehjelpen. På de kontorene – nå har de riktignok noen andre oppgaver også – er det 20–30 årsverk bare for én bydel. Så hvor mange tusener av årsverk som må inn i et slik statlig byråkrati, tror jeg ikke det er noen gitt å beregne i dag. Begrunnelsen fra flertallet for ikke å gå inn på forslaget, er at det vil være vanskelig for store pasientgrupper som er omsorgstrengende, og som ikke er de mest ressurssterke med best muligheter for å orientere seg innenfor et offentlig hjelpeapparat, å fylle ut skjemaer og vite hva man har rett på. Det er vanskelig for disse gruppene å kunne være aktive kunder. Det vises f.eks. til at opptil 80 pst. av pasientene ved sykehjem – og også mange av dem som bor hjemme og får omsorg der – har en demenslidelse. Så vi er engstelige for hvordan dette systemet vil slå ut for de sårbare gruppene. Det er også vanskelig å få bygd ut et slikt tilbud i distriktene, slik at man ut fra de mulighetene man får til å kjøpe tjenester fra et statlig byråkrati, kan ha mulighet til å skaffe seg de tjenestene som vil være tilgjengelige i de største byområdene. Så komiteens flertall bifaller som sagt ikke forslaget fra representantene som representerer Fremskrittspartiet. Utgangspunktet i denne prinsippsaken er også et utgangspunkt for å gå inn på selve omsorgsmeldingen: Det er en bekymring for kvaliteten i omsorgstilbudet til de mest sårbare gruppene, de svakeste brukergruppene, som ligger bak noe av det som komiteen har jobbet aller mest med. En av disse gruppene er dem som lider av demens. Det er et problem at vi ikke har oversikt over hvor mange det er, og hvor mange det er som bor hjemme med demenslidelser, og som får hjelp av pårørende. Det er anslått at det kan være opptil 70 000 mennesker. Det er et stort problem at det anslås at 70–80 pst. av pasientene ved sykehjemmene har demenslidelser, og at det finnes avdelinger og tilbud til kanskje bare 20 pst. Det er også stor mangel på kompetanse innen spesialisthelsetjenesten til å støtte opp om innsatsen overfor demenslidende ved sykehjemmene og i hjemmesykepleien. Vi burde bl.a. hatt et ambulerende team fra spesialisthelsetjenesten som kunne gått inn på dette området. Regjeringen har varslet at man skal komme med en demensplan, og derfor håper vi, ut fra merknadene fra komiteen og ut fra det som står i omsorgsmeldingen, at man vil komme enda sterkere tilbake til denne saken, med flere konkrete tiltak. En annen gruppe som vi er bekymret for omsorgen for, er de underernærte, og dem er det mange av blant de eldre. Ifølge undersøkelser komiteen har tatt med seg i arbeidet, kan opptil halvparten av dem som bor på sykehjem, være utsatt for underernæring. Det kan skyldes langvarig mangel på oppmerksomhet om ernæring, at de som har jobbet i hjemmehjelpen eller i hjemmesykepleien, på grunn av stoppeklokkesystemer osv. ikke har hatt tid til å sette seg ned og hjelpe til med å lage hyggelige omgivelser rundt det å spise. Det kan være at ordningen med omkjøring av mat er nedlagt i mange kommuner. Og det kan være at opplæring i kosthold, det å lære seg hvordan man skal ernære seg på best mulig måte, er en stor mangel både i kommunene og i spesialisthelsetjenesten. Så tiltak i forhold til underernæring er vesentlig. Blant annet må vi både ved innleggelse i sykehus og i sykehjemmene få registrert hvor stort problemet er. En tredje gruppe som vi er bekymret for, er de som trenger lindrende behandling ved slutten av livet. Her er det satt i gang tiltak ved undervisningssykehjemmene for å lære opp personalet ved alle sykehjemmene rundt om i landet til å føre samtaler med pårørende og dem som er inne i den siste fasen av livet, om hvordan man skal opptre sammen, hvordan man skal møte dette på en god måte som skaper ro rundt situasjonen. Det er behov for at man gjennomfører dette systematisk ved alle sykehjem landet rundt, og at dette legges inn i pasientjournalene, slik at det personalet som er på jobb, kjenner til pasientens situasjon og er i stand til å ta de rette avgjørelsene, som igjen gjøres på bakgrunn av samtaler med pårørende og pasienter, når det oppstår akutte situasjoner. En fjerde gruppe vi er bekymret for, er de som har behov for tannhelsetjenester, og som har svære utgifter knyttet til dette. Her er det mange utsatte grupper, som vi må kunne hjelpe bedre. Regjeringen jobber med en tannhelsemelding, og vi håper man vil komme til Stortinget med tiltak, fordi bl.a. de eldste kan få svært store tannhelseutgifter knyttet til å sette inn kroner og andre dyre ting til hjelp for ulike sykdommer i tennene, som man ikke får dekket hvis man ikke tilhører spesielle grupper, bor på sykehjem eller har spesielle tannkjøttsykdommer osv. Vi har også tatt for oss tiltakene for rusmisbrukere, hvordan vi kan få laget mer individuelle planer, slik at de får en bedre oppfølging når de kommer ut etter å ha fått behandling, og dette skal Regjeringen også komme tilbake til i en opptrappingsplan for rusmisbrukere. Komiteen har også jobbet mye med foreldre med barn med funksjonshemninger og deres store hjelpebehov. Det er vanskelig for foreldre med barn med funksjonshemninger å kunne koordinere alt det de skal kjenne til, få med seg alle deler av tjenestene som skal kunne bidra, og det trengs en bedre koordinering. Regjeringen skal også revidere strategiplanen for dette. Det er også behov for en bedre tilrettelegging i skolefritidsordningen og å se på permisjonsordningen for pårørende for disse gruppene. For å få til alt dette er nøkkelen det å ha nok fagfolk, å få økt kompetanse, og å ha nok ansatte. Den veien som Regjeringen har valgt å gå, og som det store flertallet som jeg viste til i den første saken, også velger å gå, ved å løse dette via kommunene, ser ut til å lykkes. Til nå, i 2005–2006, er det kommet 5 800 nye årsverk inn i omsorgssektoren i kommunene, og 3 900 bare i fjor, i 2006. Det vil si at i forhold til målet til Regjeringen om 10 000 nye årsverk, mangler man nå 4 200. Det viser at den veien å gå, via kommunene, å satse på å trappe opp midlene i kommuneøkonomien, som er gjort med både overføringer og økte skatteinntekter – 18,2 milliarder kr på et par år – den veien nytter. Men det er også behov for at Regjeringen gjør mer når det gjelder å få til overgang fra deltid til heltid. Det viser seg at vi til nå ikke har fått den utviklingen som er ønskelig der. Tiltakene bør strammes inn, f.eks. når det gjelder dette med at man hvis man har deltid, skal man ha fortrinnsrett på heltidsstilling. Det må ses på om det er nok for å få dette til å fungere. Aksjon helsefagarbeider som Regjeringen lanserer, er viktig, og vi bør særlig sette fingeren på mulighetene for elever som vil utdanne seg i helsefag, til å få lærlingplasser i kommunene, som det til nå har vært altfor få av. Vi må også se på autorisasjon av flere grupper, for å gjøre det attraktivt å ta jobber innenfor omsorgsfagene. Vi må se på bredden i kompetansen. Det må være fysioterapeuter, vernepleiere, aktivitører og logopeder til å ta seg av ulike behov ved sykehjemmene og ellers i pleietjenestene, bl.a. når det gjelder å få mer aktivitet – flere muligheter til å bruke kroppen, til å rehabilitere seg – ved sykehjemmene. Legedekningen ved sykehjem har saksordfører også omtalt. Regjeringspartiene går der inn for at den skal økes med minst 50 pst. innen 2010, og har fått bred oppslutning om det. Det er også særlig grunn til å være oppmerksom på at det er en stor andel ufaglærte som jobber med psykisk utviklingshemmede i kommunene. En av de tingene man der bør passe på, er ikke å lage for små enheter, slik at man ikke greier å skape faglig kompetente miljøer til å gi brukerne gode nok tilbud. Den andre delen for å få til disse store tingene, i tillegg til nok faglært arbeidskraft, er utbyggingstiltakene – utbygging av sykehjemsplasser og omsorgsboliger og tilrettelegging i egen bolig. Der lanserer Regjeringen et investeringstilskudd som innføres fra 2008, men som det skal være mulig å søke på for dem som setter i gang i 2007. Dette får bred støtte i komiteen. Vi tenker selvsagt på sykehjem/omsorgsboliger, men også på tilrettelegging i boliger, som heiser for eldre som ønsker å bo hjemme i borettslag, der det ikke er mulig å komme seg oppover i etasjene. Dette investeringstilskuddet må være langsiktig. Vi må huske på at vi nå skal bygge ut med tanke på en svært stor økning i pleiebehovet framover mot 2030, og det kan ikke komme på oss som julekvelden på kjerringa. En gruppe som har spesielt stort behov for utbygging av omsorgsboliger, er de med psykiske lidelser. I opptrappingsplanen for psykiatrien er det anslått at det trengs opp til 2 700 boliger fremdeles. Vi må ellers være oppmerksom på at terskelen for sykehjemsplass ikke må bli for høy, for terskelen kan føre til at vi tilsynelatende ikke har noen køer, mens vi i mange kommuner har sett at når det gjøres undersøkelser av hvem som trenger sykehjemsplass, er realiteten at det fortsatt er store behov. Vi trenger også sykehjemsplasser for å unngå at det blir korridorpasienter som ikke kommer seg ut av sykehusene, der det blir en sånn skylde på hverandre-situasjon mellom kommuner og sykehus. Ett at de store spørsmålene som komiteen har vært opptatt av både i denne innstillingen og i samband med budsjettet, er rehabiliterings- og habiliteringstilbudet. Vi sier at det skal være det neste store løftet i omsorgen og i helsetjenestene. Et viktig forhold der er at man går bort fra å basere seg på anbud når man skal ha samspill med dem som bygger opp rehabiliteringstjenester. Det er viktig at man kan forhandle seg fram til avtaler som er langvarige, slik at man kan sikre kvalitet, og slik at man kan tørre å investere på en ordentlig måte. Det er også viktig å bygge ut tilbud i hele landet. Det er viktig å sørge for opplæring av pasienter og pårørende i det å få det til å fungere når man kommer ut av institusjoner og sykehjem. Det sies at to av tre i dag ikke får noen slik opplæring, og da kan man fort få flere svingdørpasienter enn man burde. Det er mye mer som kan sies om alt vi har gått gjennom i innstillingen her på Stortinget, og som det stort sett er bred oppslutning om. Det er mye som dette bare er starten på. Jeg har nevnt gjennom innlegget at det vil komme en demensplan, det vil komme en opptrappingsplan for omsorgen for rusmisbrukere, det vil komme en plan for at det neste store løftet skal være rehabilitering/habilitering, og det vil komme en tannhelsemelding. Vi skal behandle en stortingsmelding om helseforskjeller i slutten av mai, som har mye med dette å gjøre. Det har kommet en KOLS-stratgi osv., og det er en bred og konkret satsing i det som kalles Omsorgsplan 2015, som ligger i omsorgsmeldingen. Vi har nå gått inn for at det også skal komme en ny konkretisering sammen med statsbudsjettet, i en egen sak. Så samlet sett er dette et svært forpliktende, konkret arbeidsopplegg, der vi fordyper oss på en rekke satsingsområder når det gjelder oppbygging av omsorgstjenestene. Vi kommer tilbake til flere av de sakene jeg har nevnt, i forbindelse med statsbudsjettet og ved andre anledninger. Så jeg vil oppfordre alle på Stortinget til å konsentrere seg om innholdet i hva vi gjør, ikke om å diskutere formalitetene rundt proposisjon eller sak. Jeg tar opp forslaget fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet som er inntatt i innstillingen – forslag nr. 1.