Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2013-04-29:
Samtlige talere så langt i dag har i det minste vært enige om at perspektivmeldingen er en viktig melding – og det er jo bra. Det er den fordi den på mange måter setter konteksten for veldig mange av de andre politiske debattene vi har fra dag til dag – om skattenivå, om pensjoner, om trygdeordninger, om utdanningssystemet, om arbeidstakerrettigheter, om innvandring, om sosial dumping osv., osv. Et sentralt punkt i meldingen handler om fordeling. For Arbeiderpartiet er det en selvsagt sammenheng mellom god fordeling mellom folk og et samfunn som er preget av tillit og høy deltakelse. Når man internasjonalt har klødd seg litt i hodet og lurt på hvordan det norske velferdssamfunnet kan levere de ekstremt gode resultatene som vi gjør, til tross for så mange kjennetegn som ifølge standard økonomisk teori skulle tilsi det motsatte – da snakker vi om høy organiseringsgrad, relativt høyt skattenivå og stor offentlig sektor – er det etter min mening nettopp denne fordelingsfaktoren som blir fullstendig undervurdert. Representanten Gundersen mente at det var flaks som hadde skapt dette samfunnet. Det er feil, det er et resultat av bevisste politiske valg. Stadig mer forskning viser jo nettopp denne sammenhengen – at samfunn preget av fordeling gjennomgående gjør det økonomisk bedre, og at folk har det bedre, ikke bare de som i utgangspunktet befant seg nederst ved bordet, men alle. Derfor er fordeling et politisk mål for oss i seg selv. Her skiller Fremskrittspartiet lag med oss. Der vi i innstillingen skriver at det er et «mål å sikre jevn fordeling», skriver Fremskrittspartiet at «det ikke er mulig å omfordele seg til velferd og velstand», og at de ikke deler vårt syn på at «større økonomisk likhet skal være et mål i seg selv». Representanten Solvik-Olsen omtalte velferdsordningene tidligere i dag som noe «som gir oss glede her og nå», og anerkjente ikke det som en viktig del av grunnlaget for vekst og verdiskapning. Jeg synes det er befriende at det sies rett ut, men det viser også en veldig grunnleggende ulik tilnærming til hva det er som skaper gode samfunn. En hovedkonklusjon i meldingen er at penger på bok er vel og bra, men nøkkelen til å kunne opprettholde et høyt offentlig velferdsnivå 20, 30 og 40 år fram i tid ligger i å holde sysselsettingsgraden høy og produktivitetsveksten oppe. Det er en konklusjon som jeg tror vi alle deler, men spørsmålet er hvilke løsninger vi presenterer for å sørge for at det skjer. Vi må tørre å gjøre nødvendige reformer, selv om det av og til er vanskelig – og det gjør vi. Nav-reformen, Samhandlingsreformen og grepene vi tar for å forenkle næringslivet og ta i bruk ny teknologi i offentlig sektor er noen punkter. Et av de viktigste svarene er pensjonsreformen, som Fremskrittspartiet var imot. Flere og flere eldre kombinerer nå pensjonen sin med å jobbe ved siden av. Fortsetter den trenden, har vi kommet et godt stykke på vei med å dekke inn det finansieringsgapet som vi vet at vi møter i 2060. Den tilnærmingen til arbeidsliv er vi nødt til å ha med gjennom hele livsløpet. Det er for mange som står utenfor arbeidslivet i dag. Uførereformen gjør at vi kan tenke på en annen måte. Noen mennesker kan ikke jobbe. Da skal de ikke jobbe heller. Men for mange vil det å kunne jobbe litt, eller ingenting i dårlige perioder og mye i bra perioder, være et stort gode. Tanken om at man enten er helt ute av arbeidslivet, eller helt inne, må bort. Men denne tankegangen krever også at vi har et arbeidsliv med plass til folk. Tøffere arbeidstidsbestemmelser, mer midlertidighet, svakere oppsigelsesvern og lavere organiseringsgrad er ikke veien å gå. Det er heller ikke tanken om å øke produktiviteten gjennom massive skattekutt. De samfunnene som har prøvd seg på det, har vist at det er feilslått. Det ble henvist til Reagan tidligere her i dag. I USA har «The one percent community» blitt et begrep etter at de enorme skattelettepakkene til Bush har sørget for at en liten del av befolkningen har stukket av fra resten. Det er ingen som kan påstå at det på noen som helst slags måte har økt produktiviteten og veksten i USA. Det burde tilsi at denne tilnærmingen til skattepolitikken skulle være død og begravet, men den forfektes fortsatt i aller høyeste grad av norsk høyreside. Vårt svar er styrking av arbeidslinja gjennom å inkludere flere, ikke brutalisere arbeidslivet, å styrke trepartssamarbeidet, ikke svekke det, å opprettholde et sterkt offentlig velferdssystem, ikke prioritere store skattekutt. Erna Solberg har skrevet i boken sin at Høyres mål er et helt annerledes samfunn. Siv Jensen har sagt at hun vil ha «en total endring av dagens situasjon». Det er noe av det de står sammen om – hvis vi først skal gå inn på den debatten. Etter min mening er det et veldig greit bakteppe og en grei avklaring å ha med seg inn mot høstens valg og den valgkampen som vi nå går inn i.