Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2015-03-24:
Jeg er glad for at det også blir diskusjon om meldingsdelen i den saken vi nå har til behandling. Vi var, som representanten Holen Bjørdal på en god måte var inne på, skuffet da Meld. St. 46 for 2012–2013 ble trukket, og vi synes også det er lite konkret i det som nå er lagt fram. Statsråden var i innlegget sitt inne på valget folk har, om de skal gå inn Nav-døra eller inn arbeidslivsdøra. Vår ambisjon er at også Nav-døra skal være en dør ut i arbeidslivet for veldig mange. Jeg synes ikke vi skal se bort fra den diskusjonen, som er viktig, om hvordan virkemiddelapparatet vårt, altså Navs virkemiddelapparat, faktisk bidrar til å få folk ut i jobb. Der tror jeg vi i fellesskap har mye å diskutere for å forbedre resultatene og det vi oppnår, og jeg håper vi skal komme mer konkret tilbake til det. Det blir sagt ganske ofte i debatten, veldig generelt, at det er 600 000 som står på utsida av arbeidslivet. Jeg tror det er farlig å ha en debatt bare på det slagordplanet, for blant de 600 000 er det bl.a. noen som er sykmeldt en uke. Det er noen som kanskje er ledig i en uke eller to, på vei fra én jobb til en annen jobb. Når en virkelig begynner å analysere den gruppa, ser en at en sånn generell uttalelse ikke dekker de mangfoldige behovene som er i den gruppa, hvis vi skal få resultater framover. Til og med det svenske begrepet «utanförskap» er adoptert av den norske borgerligheten for å kopiere svenskenes tilnærming på det området, som vi har sett dårlige resultater av. Jeg synes det er feil å underkommunisere det faktum at det aller viktigste tallet i Norge er faktisk hvor stor del av befolkningen i yrkesaktiv alder som er i jobb, og der er vi blant de beste i Europa. Det tyder på at vi har mange gode resultater som vi skal bygge videre på. Så må vi ha spesielle løsninger for dem som har spesielle utfordringer på arbeidsmarkedet. Det er da jeg synes at den stadige omtalen av de 600 000 – og så ferdig med det – er stigmatiserende for den delen av de 600 000 som faktisk ikke har noe annet alternativ enn å motta ytelser, som i et raust velferdssamfunn skal kunne mottas uten å bli stigmatisert av politiske myndigheter. Noen ganger kan en få inntrykk av at det er viktig for statsråden å være tøff mot de svake, men for vår del er vi opptatt av å tilnærme oss de utfordringene vi har, på en respektfull og ordentlig måte, og det skal ikke være grunn for dem som helt rettmessig mottar ytelser, til å skamme seg over det. Jeg synes det blir veldig tydelig uttrykt i spørsmålet om aktivitetsplikt, sånn som det forelå fra regjeringa, først og fremst, for det har blitt litt bedre etter Stortingets behandling. Vi har hele tida ment at det er riktig å kunne ilegge krav om aktivitet, når det er riktig for den det gjelder. Men en generell aktivitetsplikt er først og fremst stigmatiserende. Det er mange, bl.a. i Fremskrittspartiet, som liker vårt gamle slagord «Gjør din plikt – krev din rett» – i den rekkefølge. Men noen ganger kan en lure på om en har fått med seg hele slagordet, eller om det bare står igjen «Gjør din plikt» – og det var det. Når vi snakker om aktivitetsplikt, gjør vi det i forlengelsen av en statsbudsjettdebatt der aktivitetstilbudet faktisk ble kuttet. Arbeidsmarkedstiltak ble kuttet, og det ble kuttet spesielt etter regjeringas forslag om arbeidsmarkedstiltak for dem med størst utfordringer på arbeidsmarkedet, og kommunenes økonomi ble kuttet. Det er kommunene som har sosialhjelpsbiten av dette. Da er det et spørsmål ikke bare om å ha plikt, men faktisk om å ha noe å være aktiv i. Så til det aller verste av forslagene i de to sakene vi i dag har til behandling, som er midlertidige ansettelser. Jeg synes det verste med det forslaget er at vi diskuterer det under den saken som vi diskuterer nå. Jeg synes det er utrolig spekulativt at statsråden tar et forslag om midlertidighet inn i arbeidsmiljøloven og prøver å kamuflere det som et tiltak for de svake på arbeidsmarkedet. Det er nesten utrolig. Vi vet fra de land som har prøvd dette før, at det ikke virker. Det blir ikke flere jobber. Flere av jobbene blir midlertidige. Ja, det kan vises til noen eksempler på at folk som har en midlertidig jobb, faktisk får en fast jobb, men det er et eksempel på at dagens arbeidsmiljølov er veldig fleksibel, og at det fungerer. I de landene som har åpnet for generell adgang til midlertidige ansettelser, som det nå blir åpnet adgang til, har til og med OECD – det er ikke akkurat sosialismens høyborg i Europa – dokumentert at selv om de trodde på det, virker det ikke. Det gir ikke flere jobber. Det er flere av jobbene som blir midlertidige. Vi trenger ikke å gå lenger enn til Sverige for å se resultatene av den politikken – med 80 pst. arbeidsledighet da den nye regjeringa overtok, med ca. 20 pst. arbeidsledighet blant ungdom, og enda mer dramatisk: Halvparten av de ungdommene i Sverige som er i jobb, har midlertidig ansettelse. Da er spørsmålet: Er det den utviklingen vi ønsker for det norske samfunnet? Nei, for vår del er det ikke det. Det er å skru tida tilbake til den situasjonen vi hadde før 1977. Det er ikke sånn at terskelen inn i arbeidslivet blir lavere. Nei, men terskelen ut blir lavere. Jeg synes representantene fra Virke var veldig ærlige da de sa at dette er ikke først og fremst noe vi tror kommer til å gi dem som står utenfor arbeidsmarkedet, mulighet de ellers ikke ville fått, men det er ubehaget med å måtte si opp folk etter prøvetid eller når oppdragene forsvinner, som er argumentet for å ha midlertidige ansettelser – altså gjøre det lettere for arbeidsgiver å si folk opp. Det gjelder ikke bare ungdom, som mange med rette er bekymret for. Det er flaut overfor ungdommen vår – det vedtaket som blir fattet i dag. Men det gjelder ikke bare dem. Det er 500 000 mennesker hvert år i Norge som begynner i ny jobb, og alle de kan bli møtt av en ny regel neste gang de skal inn i en ny jobb. Når jeg sier at jeg synes det er ille at den saken kommer i dette dokumentet som vi nå behandler, er det ut fra reaksjonene til Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon, til Handikapforbundet og til Unge funksjonshemmede, som er opprørt over – de føler seg brukt – at statsråden skyver dem foran seg for å gjennomføre en generell svekkelse av arbeidstakernes rettigheter i arbeidslivet. Istedenfor det rotet som regjeringspartiene og sentrumspartiene har laget, med treårsgrense for noen og fireårsgrense for andre – det blir byråkratisk og totalt uoversiktlig – foreslår Arbeiderpartiet at vi går for en treårsgrense for alle sammen. Vi ser ingen grunn til å lage mer byråkrati med det nye regelverket som er foreslått. Så til utviklingen når det gjelder fast ansatte uten lønn mellom oppdrag. Det er slik, som andre har sagt, at statsråden abdiserer hvis han nekter å mene noe om en lov som er vedtatt politisk, og som politikerne har fortolket, hva den skal bety da loven ble vedtatt. Det må vi mene noe om politisk. Det er ganske dramatisk når NHO Service har lagt ut på sine hjemmesider en oppskrift på hvordan en skal utnytte arbeidsfolk på den måten som dette er i ferd med å utvikle seg på. Det er vi som vedtar lover. Det er vi som må presisere loven, hvis vi ser at dens intensjon ikke blir fulgt. Til slutt vil jeg si at The Economist har flere ganger vært i Norge, og de har brukt Norge som et eksempel internasjonalt på hvordan en kan få til et rettferdig samfunn med et trygt arbeidsliv og gode økonomiske resultater. Det skuffer meg at regjeringa jobber så intenst med å få til en endring på det.