Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2007-06-01:
Omfanget av brudd på menneskerettighetene og på demokratiske spilleregler øker raskt i Vietnam. Bare på seks uker, siden slutten av mars til midten av mai, har 15 prodemokratiaktivister blitt dømt i rettssaker som er alt annet enn rettferdige. Jeg tolker det bl.a. som at Vietnams kommunistparti nå vil trekke tilbake de konsesjoner som ble gitt til befolkningen, etter press fra det internasjonale samfunn, mens landet var kandidat til Verdens handelsorganisasjon og hadde verdens eller i hvert fall Asias søkelys på seg fra ASEAN-møtet. Etter at landet ble medlem av WTO i januar i år, har ikke Vietnam det samme presset på seg for å reformere. Vi så den samme tendensen hos Vietnams storebror i nord, Kina. I perioden før IOCs tildeling av sommer-OL hadde Kina en stor sjarmoffensiv overfor omverdenen og satte fri framtredende politiske fanger som var kjent i resten av verden. Nå som Beijing er valgt til OL-by i 2008, er sjarmen skrudd av og erstattes i økende grad av paranoia for at resten av verden skal se regimets skyggesider. Internasjonal oppmerksomhet og internasjonalt engasjement har en effekt. De to eksemplene her er ikke enestående. Best effekt får presset likevel når det undertrykkende regimet ønsker å oppnå noe, enten det er OL eller WTO-medlemskap. Vietnams 85 millioner mennesker opplever en kombinasjon av økt velstand og færre rettigheter. Jeg vil også legge til at langt fra alle får ta del i den enorme økonomiske veksten. Det må være et stort paradoks for kommunistregimet i Hanoi at det er de mest frie økonomiene som har den jevneste fordelingen av velstand, og det samme gjelder for de mest demokratiske statene. Vietnam er i bunnen når det gjelder begge deler. Det er et stort problem for spesielt Vietnams mest utsatte del av befolkningen at Doi Moi, eller økonomisk liberalisering under autoritær kontroll, fortsetter. Kvinner og barn lider spesielt under at utdannelse og helse blir den enkeltes betalingsmiddel for å delta i økonomien. Trafficking av unge jenter og kvinner øker også alarmerende. Ofte skjer det mens politiet og partioffiserer ser bort eller aktivt støtter det. Mens stadig flere nordmenn ser på Vietnam som et attraktivt reisemål, må det minnes om at dette er et brutalt diktatur. Det er ingen fri presse, de 600 avisene er alle statskontrollert, fagforeninger er ikke tillatt, det er ingen uavhengige NGO-er, det er ingen religionsfrihet, og det er et ikke-eksisterende sivilt samfunn. Hovedproblemet er at brudd på menneskerettighetene i Vietnam ikke er et resultat av brudd på lovverket, men at det skjer på grunn av lovverket. Et stadig større antall lover, dekreter, bestemmelser og reguleringer setter begrensninger for det enkelte menneskets rettigheter og elementære menneskerettigheter. De fleste dissidentene blir dømt etter artikkel 88, om propaganda mot sosialistrepublikken Vietnam, eller artikkel 80, om spionasje. Dette er begge vage paragrafer som oftest resulterer i strenge straffer. Dette er ekstra alarmerende ettersom vi vet at både mange land i Vest-Europa, demokratier i Asia og Verdensbanken har brukt de siste 10 årene på å forsøke å få rettsstatsprinsipper inn i lovverket. Nå blir lovverket bare i enda sterkere grad brukt til å øke kommunistpartiets kontroll. Norge må i mye sterkere grad bruke sin stilling både som økonomisk bidragsyter og som respektert medlem av verdenssamfunnet til å frigi politiske fanger, eller rettere sagt, ettersom Vietnam selv mener at de ikke har politiske fanger, de mennesker som sitter i fengsel for sine ytringer og meninger, for det er et stort problem at man som politisk fange blir tatt for å være en vanlig kriminell. Vi må kjempe for større religionsfrihet. Både når det gjelder buddhister, de kristne i nordvest eller vest og alle andre religioner naturlig nok, må lovverket brukes for å beskytte rettigheter, ikke for å begrense rettigheter. Vi må intensivere menneskerettighetsdialogen og bruke enhver anledning til å ta opp disse spørsmålene, og vi må bruke norsk bistand til å få tiltak som bidrar positivt til menneskerettighetssituasjonen, rettsstatsprinsipper og et virkelig folkestyre. Brudd på menneskerettighetene må ikke påpekes for et hjemlig publikums skyld, men fordi vi faktisk ønsker konkrete endringer ute.