Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2015-12-03:
En sentral pilar i den norske modellen og en av årsakene til vår velstand, vår høye grad av sysselsetting, at vi er samfunn preget av små forskjeller og stor grad av likeverd, er at vi har ført en offensiv likestillingspolitikk. Den har gjort at Norge troner på toppen av listen over verdens mest likestilte land. Det kom ikke av seg selv. Vi ble likestillingslandet fordi vi skjønte at ikke bare er det det rette å gjøre i et sivilisert samfunn, men det lønner seg. Og vi gikk systematisk til verks. Arbeiderpartiets regjeringer bygde strukturer for å sikre kvinner og menn like muligheter. Vi skjønte at for at alle skal ha muligheten til å stille likt, oppleve de samme mulighetene i møtet med arbeidslivet eller utdanningssystemet eller foreldreomsorgen, må man av og til forskjellsbehandle for å utligne grunnleggende ulemper. Kjønnskvotering og pappakvote er eksempler på det. Det har fungert. Likestilling er et politisk ansvar, slik riksveiene eller pensjonssystemet eller barnevernet er det. Det er ikke et personlig ansvar du sørger for ved forhandlinger rundt kjøkkenbordet eller ved sjefens skrivebord og må takke deg selv om du kommer til kort. Derfor har også Arbeiderpartiet ført en offensiv likestillingspolitikk, der høyresiden konsekvent har strittet imot, men av og til kommet etter og akseptert noen tiltak – men baklengs og motvillig. I to år ventet vi på at den blå-blå regjeringen skulle legge fram sin helhetlige likestillingspolitikk til diskusjon for Stortinget. Da den meldingen først kom, inneholdt den ingen likestillingspolitikk. Det var en melding med god kopi av gode analyser fra den rød-grønne likestillingsmeldingen, som regjeringen trakk, en melding full av beskrivelser av utfordringer, men – desto merkeligere – totalt blottet for tiltak som vil gjøre noe for å løse disse utfordringene og ta oss videre. Regjeringen har altså klart det mesterstykket å legge fram en likestillingsmelding som ikke vil føre til mer likestilling. Regjeringens reelle likestillingspolitikk er lett å få øye på utenfor meldingen. Den føres hver eneste dag i denne salen og viser seg også i dette budsjettet. Den politikken setter likestillingen tilbake – kutt i pappaperm, økt kontantstøtte, kutt i barnehageplasser, dyrere priser, kutt i tiltak mot deltidsarbeid, ny arbeidsmiljølov, som rammer kvinneyrkene hardest. I det budsjettet vi vedtar her i dag, lagt fram samme uke som likestillingsmeldingen, der man peker på at man har mye ugjort, tillater man seg altså å kutte i det likestillingsapparatet vi har, og som trenger en styrking. Likestillingsombudet, likestillingssentrene, LHBT-bevilgningen og likestillingspotten får kutt. Deltidsmillionene er borte også i år. Likestilling kommer ikke av seg selv. Når de som hver eneste dag ute der folk bor i kommunene, på skolene, på arbeidsplassene, de som jobber for økt likestilling i praksis, som hver dag rådgir folk om deres rettigheter, arbeidsgiver om deres plikter, som kurser lærere og barnehageansatte, som er vaktbikkjer overfor storting og regjering, får mindre handlingsrom, blir det mindre aktivitet og mindre – ikke mer – likestilling i praksis. Men dette er helt i tråd med regjeringens likestillingspolitikk – mangel på visjoner, mangel på tiltak og kutt i det som virker. Resultatet er likestilling i revers. Vi i Arbeiderpartiet vil videre. Vi viser det også i dette budsjettet. Vi dobler bevilgningene til dem som gjør likestilling, vi øker pappakvoten, og vi viser at vi vil videre i vår helhetlige politikk hver eneste dag i denne sal. Likestilling er en helt naturlig rettesnor for Arbeiderpartiet, og det kommer ikke av seg selv.