Bent Høie (Høyre), 2012-02-16:
Nasjonal kreftplan 1999–2003 ble vedtatt med en ramme på 2 mrd. kr. I mai 2006 la daværende helseminister Brustad fram en nasjonal kreftstrategi for perioden 2006–2009. Denne ble i statsbudsjettet for 2010 forlenget til å gjelde ut 2011. Det betyr at nå er det verken en nasjonal kreftplan eller en nasjonal kreftstrategi som gjelder. Kreftforeningen har engasjert seg i behovet for en ny nasjonal kreftplan over lengre tid. Allerede den 9. juni i 2009 skrev Kreftforeningen brev til den daværende helseministeren, Bjarne Håkon Hanssen, og understrekte behovet for en ny plan. Det brevet ble aldri besvart. Den 14. juni 2010 skrev Kreftforeningen på ny til nåværende helseminister om at det hastet med å få på plass en ny nasjonal kreftplan. Det var ikke rart, siden den en hadde, allerede var degradert til en strategi og var forlenget, sånn at den i realiteten fungerte på overtid. Kreftforeningen har også ved flere anledninger – bl.a. i høringer i helse- og omsorgskomiteen – gitt uttrykk for behovet for en ny nasjonal kreftplan, og ikke minst at Kreftforeningen ønsker å bidra til utviklingen og gjennomføringen av en sånn plan. Hvorfor er det behov for en ny nasjonal kreftplan? Det siste året har vist at dette er et område der det er et veldig sterkt engasjement, men der det også er mange spredte forslag – mange rapporter som viser gode resultater, og mange rapporter som viser store mangler. Det mangler en helhetlig tilnærming til kreft, som er en av våre virkelig store helseutfordringer. Høyre fremmet i mars 2010 et omfattende representantforslag, med overskriften «… forsterket innsats mot kreft». Dette representantforslaget vil kunne være et godt utgangspunkt for utviklingen av en ny nasjonal kreftplan, for det tar for seg hele spekteret som en er nødt til å jobbe med i forbindelse med en sånn plan. Det starter selvfølgelig med behovet for forebygging – forebygging i det brede folkehelseperspektivet. For eksempel har en de siste dagene hørt at den fysiske aktiviteten blant 15-åringer er på nivå med den til 70-åringene. Det lover ikke bra. En har også urovekkende resultater knyttet til utviklingen på fedmeområdene – dermed også når det gjelder kosthold. Også den mer målrettede forebyggingen, f.eks. diskusjonen om HPV-vaksine – hvilke aldersgrupper den skal gjelde for, om den skal gjelde gutter og ikke bare jenter – er et viktig spørsmål, som bør diskuteres i en større sammenheng. I det året som har gått, har det vært spesiell oppmerksomhet rundt de utfordringene Norge har når det gjelder diagnostisering av kreft. Helsetilsynet lanserte i 2010 en rapport der en hadde gått igjennom mange av de sakene som hadde endt som klage- og erstatningssaker knyttet til kreft, for å etablere et bilde av risikosituasjonen knyttet til norsk kreftbehandling. Den viste at når det gjelder diagnostisering, er det i det norske helsevesen høy risiko for at en gjør feil, og det er også stor risiko for at feilene som gjøres, fører til alvorlige helseproblemer – i verste fall til dødsfall. Norge har noen tilbud knyttet til det en kan kalle screening for å oppdage kreft tidlig, f.eks. gjennom Mammografiprogrammet og gjennom de prøveprosjektene som nå settes i gang knyttet til tarmkreft. Men det er viktig også å ha en diskusjon knyttet til hvilke strategier, hvilke prinsipper, som skal legges til grunn framover med hensyn til bruk av screening for tidlig diagnostisering. Diagnostisering handler jo også om kapasitet i helsevesenet vårt, både knyttet til røntgen, laboratorievirksomhet, kompetanse, behovet for utvikling og til utdannelse av flere som kan jobbe med diagnostisering. En kan ikke bare vedta høye politiske mål om god kreftbehandling hvis en ikke samtidig bruker virkemidlene og ikke minst sørger for at det er nok personer med den rette kompetansen. Det handler om organisering, og ikke minst handler det om forløpet – helt fra vi som enkeltmennesker skal være oppmerksomme på hvilke symptomer vi bør være spesielt oppmerksomme på, og når vi bør oppsøke fastlege, til hvilke symptomer fastlegen skal reagere på. Og ikke minst handler det om forløpet som skjer i helsevesenet i etterkant. Det har vært stor oppmerksomhet rundt regjeringens målsetting om 20 dager. Men en av de utfordringene som har kommet fram, er jo nettopp at helsevesenet vårt ikke er forberedt på en 20 dagers frist, og dermed vil en nasjonal kreftplan også i større grad kunne vise på hvilke områder vi har kapasitetsmangler i dag, og – ikke minst – hvor kapasitetsmangelen vil være framover i forhold til befolkningsutviklingen. Vi har diskusjonen rundt nytt diagnostiserings- og behandlingsutstyr, f.eks. knyttet til PET Scan og PET/MR, som nå er aktuelt. På behandlingsområdet er det akkurat de samme spørsmålene som kommer fram: muligheten for behandling, hvilke systemer vi skal ha for å ta i bruk nye metoder, som f.eks. protonbehandling, kvaliteten på behandlingen ikke minst, og spørsmålet om utprøvende behandling. Mange pasienter finner heldigvis informasjon om behandlingsmetoder som er tatt i bruk i utlandet, behandlingsmetoder som er nye, og de ønsker selvsagt i en kamp for livet å ta i bruk disse behandlingsmetodene. Det er en stor fordel om vi har gode offentlige systemer for utprøvende behandling, slik at folk ikke setter hus og hjem i pant for å prøve ut behandling som f.eks. ikke har noen effekt. Det som kanskje nå er et større og viktigere område enn den gangen en utarbeidet den forrige planen og strategien, er spørsmålet om rehabilitering – situasjonen knyttet til at mange får god behandling for kreft, mange overlever kreftbehandlingen, men de har allikevel vært gjennom en livskrise som setter sine spor, i en situasjon der omgivelsene kanskje bare forventer at en skal være veldig lykkelig og fornøyd med at en overlevde, mens en selv har store utfordringer knyttet til belastningen ved å gå gjennom en sånn livskrise, både som pasient og som pårørende, og spesielt knyttet til barn som pårørende. Dette er bare noen av de områdene som en nasjonal kreftplan bør omfatte, men det er etter Høyres syn i hvert fall ikke tvil om at det er behov for å igangsette et nytt arbeid med å få på plass en ny nasjonal kreftplan. Vi har ingen kreftplan i dag, vi har ingen kreftstrategi i dag, og det er behov for å tilnærme seg dette spørsmålet på en helhetlig og grundig måte og ikke minst involvere Kreftforeningen og de andre frivillige organisasjonene og fagmiljøene som jobber med disse spørsmålene, i utarbeidelsen av en slik plan. Jeg ser fram til statsrådens svar og debatten etterpå.