Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1998-12-01:
Einar Olav Skogholt har vært ordfører for denne saken i komiteen, men da han sitter i Lagtinget, vil jeg legge fram komiteens innstilling. Problemet vedrørende rusmiddelmisbruk er voksende i vårt land, og sammen med omfanget er også kompleksiteten i behandlingen økende, bl.a. som følge av at rusmiddelmisbruket i større og større omfang tar form av blandingsmisbruk. Blandingsmisbruk der både alkohol og stoff er involvert, setter nye krav til fagkompetanse og til differensiering i behandlingstilbudet. Dette setter store krav til vår rusmiddelomsorg. Behovet for utbygging av behandlingsapparatet og rusomsorgen i det hele er stort. De beste forutsetninger for behandling har en når det foreligger gode behandlingstilbud, motiverte klienter og behandlingstilbud som kan tilbys når motivasjonen er der. Frivillighet i behandlingen må derfor være regelen i behandlingsoppleggene. Det en imidlertid erfarer, er at det er situasjoner der klientene er i en slik situasjon at misbruket er så ødeleggende for den enkelte og har kommet så langt at en vanskelig kan snakke om den enkeltes valgfrihet, eller at misbruket har så store konsekvenser for en selv og andre at liv og helse er i fare, og at samfunnet derfor bør gripe inn, slik man f.eks. har gjort og tatt konsekvensen av ved at man i sosialtjenesteloven har tatt inn bestemmelser som gjør det mulig å anvende tvang overfor gravide rusmiddelmisbrukere. Som bakgrunn for proposisjonen som nå fremmes, fremholdes det at behandlingen av rusmisbrukere i Norge i hovedsak er basert på frivillighet, men at det i noen sammenhenger kan være nødvendig å bruke tvang i en avgrenset periode. Muligheten for tilbakeholdelse av rusmiddelmisbrukere i institusjon med og uten samtykke er også hjemlet i sosialtjenesteloven. Erfaringene fra rusmiddelomsorgen er imidlertid at bruk av tvang i liten utstrekning blir brukt, og det er uttrykt en antakelse om at det heller ikke blir brukt i situasjoner der det antas å være behov for det. I forbindelse med velferdsmeldingen ble Regjeringen bedt om å medvirke til at bestemmelsen om tvangsbehandling av rusmiddelmisbrukere fungerer slik at Stortingets intensjoner med loven blir ivaretatt. Tvangsbehandling av klienter er og bør oppfattes som dramatisk og bør derfor følges opp med krav om behandlingstilbud og reguleringer som ivaretar den enkeltes rettsvern. Komiteen slutter seg derfor til forslag om endringer av sosialtjenesteloven som pålegger kommunene å lage tiltaksplan for den enkelte tvangsinnlagte, og at det hjemles adgang for i forskrift å gi nærmere bestemmelser om innholdet, og at disse bør omfatte presiseringer om planens omfang, frist for utarbeidelse av planene, krav om brukermedvirkning og kommunenes oppfølgings ansvar. Slike tiltaksplaner vil nettopp understreke kommunenes ansvar for behandling, og ettervernet forutsettes bygd ut i takt med det. Skal tvangsbehandlingen fungere, er det også viktig at oppfølging og behandling skjer uten unødvendig opphold. Det er derfor viktig at kommunene har kvalifiserte institusjoner som kan ta imot klienter som blir henvist på grunnlag av et tvangsvedtak, slik at god behandling umiddelbart kan komme i gang. Og da kan det ta for lang tid dersom sosialtjenesten må vente med å finne en plass til vedkommende først etter at fylkesnemnda for sosiale saker har tatt standpunkt til hvilken institusjon som skal brukes i den bestemte situasjonen. Godkjente institusjonsplasser som stilles til rådighet for kommunene, er derfor nødvendig for raskt å kunne finne egnede plasser. Dersom disse ikke er til stede, er det også vanskelig å ta i bruk bestemmelsen om tvang, selv når behovet for det er sterkt. Jeg vil understreke at i rusomsorgen må en bestrebe seg på å få til behandlingsopplegg som er basert på frivillighet. Men når det synes å være nødvendig å ta i bruk tvangsparagrafen, er det viktig at klientenes rettssikkerhet blir ivaretatt. Med dette vil jeg anbefale innstillingen fra komiteen.