Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Denne debatten om Langtidsprogrammet 2002-2005 gir så langt ingen nye politiske avklaringer, avklaringer som kunne si noe om den parlamentariske situasjonen inn i en ny stortingsperiode. Innstillingen viser derimot at partiene bruker langtidsprogrammet som en anledning til å blankpusse partiprofil mer enn som en anledning til å berede grunn til politiske avklaringer. Mer enn halve innstillingen er da også særmerknader fra partifraksjonene. Sentrumspartiene leverer mer enn 50 sider med fellesmerknader, som skal være en slags plattform for sentrumspolitikk og for en sentrumsregjering i neste stortingsperiode. Er så dette avklarende? Nei, er svaret mitt, det er overhodet ikke avklarende. Dette er en fellesmerknad som er så generell at de fleste partiene nok kan si seg enig i det meste. Her er ingenting av de uavklarte tingene tatt opp. Mens finanskomiteen har arbeidet med innstillingen om langtidsprogrammet, har de tre sentrumspartiene samtidig holdt sine landsmøter. Før disse landsmøtene så ingen andre enn sentrum en ny sentrumsregjering som realistisk. Etter at de tre landsmøtene er avholdt, er det grunn til å spørre om det ikke nå er slik at heller ikke sentrum lenger tror på sitt eget alternativ. Når både Kristelig Folkeparti og Venstre har åpnet for et mulig regjeringssamarbeid med Høyre, er vel det sannheten. Og representanten Jan Petersen har god grunn til å si seg godt fornøyd med den situasjonen, slik han også gjorde i sitt innlegg i dag. Etter å ha hørt representanten Bondeviks innlegg i dag er ingen heller i tvil om at Kristelig Folkeparti vil i regjering, og at Bondevik gjerne vil bli statsminister igjen – men for hva slags regjering og for hvilken politikk er derimot temmelig uklart. Jeg har ikke forhåpninger om at dette skal bli klarere gjennom dagens debatt. Etter all sannsynlighet vil det være et uavklart spørsmål inn i den kommende valgkampen. Det skjer likevel noe som er viktig i dag. Arbeiderpartiregjeringens forslag til nye retningslinjer for den økonomiske politikken får bredt flertall her i Stortinget. Det er svært positivt, og det er viktig. Når Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre sammen med Arbeiderpartiet vedtar en ny handlingsregel som sier at de skal bruke realavkastningen av oljefondet, legges en viktig premiss for den økonomiske politikken fast. Gitt det flertallet også sier om at konjunkturer skal hensyntas – og konjunkturene vil etter all sannsynlighet være de samme for alle partiene – er man altså enige om spillerommet. Det må være grunnlag for å si at dette er en viktig avklaring som gir en stor grad av forutsigbarhet for styringen av den økonomiske politikken framover. Men selv om partiene er enige om den ytre rammen, er forskjellene store, særlig merker Høyre seg ut med sine skatteløfter. Innenfor den samme rammen vil deres langsiktige skattepolitikk, slik de selv beskriver den, gi mindre inntekter til felleskassen, tilsvarende bortimot 40 milliarder kr. Dette er skatteløfter som da skal finansieres krone for krone gjennom reduserte utgifter til offentlig velferd. Høyres skattemedalje har med andre ord en brutal bakside. Slik vi kjenner Høyres budsjetter her i Stortinget, senest fra inneværende års budsjett, betyr det dramatisk reduksjon i sykelønn – flere har påpekt det i dag – det betyr kraftig kutt i bistand, det betyr kutt i landbruksoverføringer og i distriktsrettede tiltak, for å nevne noe. Så problemet med Høyres økonomiske politikk er ikke deres holdning til rammen, der er de patent. Det uansvarlige går på Høyres måte å finansiere sine rause skatteløfter på. Jeg kan ikke skjønne det annerledes enn at de partiene som nå kanskje drømmer om regjeringsmakt sammen med Høyre, først må over en avgrunn for å kunne bli enige i disse spørsmålene. Senest på NRKs «Politisk kvarter» i går hevdet Bondevik at vi trenger et skattenivå omtrent på dagens for å kunne trygge et skikkelig velferdssamfunn. Han gjentok det samme i dag. Det er Arbeiderpartiet enig i. For Arbeiderpartiet vil et hovedmål for politikken være å videreutvikle det norske velferdssamfunnet. Derfor lover ikke vi store skatteletter. Vi vil ha et arbeidsliv med plass til alle. Vi lover barnehageplass, halvering av foreldrebetaling, en bedre skole og et godt helsevesen. Så gjenstår det å se om lysten på regjeringsmakt er viktigere enn den politiske muligheten til å sikre nettopp et skikkelig velferdssamfunn, slik Bondevik formulerte det.