Sylvi Graham (Høyre), 2014-02-25:
Jeg vil også berømme interpellanten som tar opp denne saken i Stortinget. Verden er ekspert på å glemme konflikter og konfliktområder så snart strålene fra pressens lyskastere vender seg et annet sted. Nå lyser det på Ukraina, litt bortenfor – i noe som kan kalles en begynnende skygge – ligger nå Syria, i hvert fall lyser det ikke like skarpt der. Lyskasterne når heller ikke helt til Sudan lenger, eller Somalia, Haiti eller Venezuela, og ikke hver dag til Den sentralafrikanske republikk eller for den del Eritrea. Derfor er denne debatten viktig. Eritrea fikk sin uavhengighet i 1993 og har både før og etter hatt problemer og utfordringer i mange tiår, som interpellanten redegjorde for. Eritreerne flykter. Det antas, som vi hørte, at så mange som over 300 000 eritreiske borgere kan befinne seg i nabolandene. De flykter fremdeles i store tall, som vi vet, også til Norge og utgjorde i fjor den største gruppen av asylsøkere hit – hele 27 pst. av dem som kom. I slike situasjoner vet vi at det ofte er de unge, sterke og ressursrike som drar, med nettopp de ressursene som et slikt land trenger. Eritrea er et lukket land, et svært lukket land, noe som gjør sitt til et anstrengt forhold både til nabolandene og til verdenssamfunnet, men det gjør også at situasjonen internt i landet er anstrengt, for den politiske situasjonen ødelegger både landets økonomi og muligheten for et normalt samfunnsliv. Det er grunn til å tro at president Isaias Afewerki kanskje har innsett dette, og at han forsøker å bedre forholdet til omverdenen. Det er for så vidt positivt at eritreiske myndigheter har tillatt en FN-delegasjon å besøke landet for å se på menneskerettighetssituasjonen. Det er forsiktige steg i riktig retning. Ansvaret for å gå denne veien er først og fremst Eritreas eget, men også verdenssamfunnets ansvar. Sanksjonene mot landet kjennes selvfølgelig, dessverre. The International Crisis Group – som kjent et faglig tungt miljø – sa i 2013 at det synes å være en voksende misnøye i Eritrea med det kontrollerende regimet og med økende politiske og sosiale forskjeller. Jeg mener at interpellanten har rett i at det internasjonale samfunnet kan og bør spille en rolle for å forhindre ytterligere eskalering av vold og problemer på Afrikas Horn. The International Crisis Group sa også at det burde være en bred koalisjon av internasjonale aktører som engasjerte seg i problemene i området. For eksempel foreslo de, i mars 2013, at EU og USA, sammen med enkelte andre land som Qatar og Sør-Afrika, som har noe bedre relasjon til Eritreas regjerende elite, burde kunne få til en konstruktiv forandring. Det er i alle fall riktig og viktig for oss i Norge å være opptatt av det eritreiske folkets behov. Det er et kritisk område humanitært sett. Det eritreiske folket har behov for et fritt liv, for menneskerettigheter og for en fredelig eksistens. Da er det klart at det eritreiske folket er tjent med at landene utenfor, også det norske samfunn, opprettholder det som er mulig av dialog med regimet. Derfor er det positivt at utenriksministeren bekrefter at det legges opp til nye besøk fra Norge, der både innenrikspolitiske forhold, som f.eks. menneskerettigheter og pressefrihet, og regionale forhold blir berørt. Norge har gjennom mange år gjort mye i denne regionen, og vi bør ikke gi opp det. Jeg har selv – for Redd Barna – bodd to år i Addis. Jeg kjenner regionen og vet hvilke fantastiske folk som bor der. Det er bra at utenriksministeren forsikrer at vi er villige til å fortsette en dialog om menneskerettigheter i rammen av FN – eller bilateralt – med Eritrea og et fortsatt engasjement for det eritreiske folket. Vi bør støtte der vi kan, selv om Norge ikke alene kan hindre en eventuell statskollaps i Eritrea. Eritrea er som en dominobrikke på det afrikanske horn. Hele regionens stabilitet er med i spillet, og landene på hornet påvirker gjensidig hverandres sikkerhet. La også dagens debatt være et signal til Eritreas myndigheter om våre forventninger til at de selv også tar ansvar for egen utvikling, og at de leverer konkrete forbedringer, ikke minst på menneskerettighetsområdet. Da kommer også resten av det til å gå bedre.