Michael Tetzschner (Høyre), 2016-06-16:
Det var jo en flott utgang av oppbygningen at man står bak Sivilombudsmannen. Jeg kan slutte meg til den delen av utsagnet som er uttrykk for en generell velvilje overfor en verdifull institusjon. Men det betyr ikke at de lover som Stortinget har hjemlet Sivilombudsmannen i, og de forutsetninger som har ligget til grunn for hele instituttet, ikke lenger gjelder. Jeg vil utdype det litt nærmere. Det er nemlig slik at uansett hva vi som enkeltpersoner måtte mene om de enkelte sakene som har vært presentert i forbindelse med denne særskilte meldingen, er det fra Stortingets side en villet rettslig realitet at Stortinget ikke har ment å ville tillegge Sivilombudsmannen en bindende avgjørelseskompetanse. Det betyr at Sivilombudsmannen ikke kan overprøve eller ugyldiggjøre et ellers lovlig fattet vedtak. Det er han nødt til å leve med, selv om han ikke liker alle utslagene dette medfører. Begrunnelsen for innføringen av ombudsmannsordningen på forvaltningens område var at den skulle være et supplement til ordinær domstolsprøvelse. Den skulle være et billig, enkelt og forholdsvis raskt tilbud til enkeltpersoner som mente seg urimelig berørt av forvaltningsvedtak. Den forenklede saksbehandlingen hos Sivilombudsmannen er ikke alltid tilstrekkelig for å vurdere saken ut fra f.eks. relevante mothensyn, slik full kontradiksjon i en ordinær rettsbehandling kan tilby. Sivilombudsmannens funksjon viser sin særlige berettigelse der urimelighet overfor en konkret part blir påpekt – gjerne i møte med et overivrig byråkrati – og hvor en slik vurdering av en ekstern og respektert faglig instans fører til at det aktuelle forvaltningsledd innser relevansen og vekten av de argumenter som er tilført saken, og følgelig innretter seg etter uttalelsen fra Sivilombudsmannen. Det er den autoritet som Stortinget har forutsatt. Det er nemlig slik i vår tid at det er ingen som umiddelbart kan påberope seg å ha stillingsautoritet. De tidene er forbi. Den autoriteten man må ha, må man bygge opp ved faglig dybde og kunnskap. Det er den form for autoritet det siktes til, i hvert fall når vi i denne sammenhengen har henvist til den autoriteten. Det vil være selvmotsigende å si at det svekker Sivilombudsmannen fordi han blir motsagt. Hva slags autoritet er det? Det må være en veldig dårlig faglig begrunnet autoritet som ikke tåler litt motstand og mothensyn og motargumenter. Det er ikke stillingsautoriteten vi snakker om her, det er det faglige kunnskapstilfang som sakene får gjennom behandlingen hos Sivilombudsmannen. Jeg ser ikke bort ifra at det er mange ikke helt optimale forvaltningsavgjørelser som nettopp gjør en slik kritisk gjennomgang fra Sivilombudsmannen nødvendig og verdifull. Sivilombudsmannen har i sin melding under punkt 2 selv uttalt: «Sivilombudsmannens uttalelser er ikke juridisk bindende, og ombudsmannen kan heller ikke omgjøre avgjørelser truffet av forvaltningen. Stortinget har likevel forutsatt at forvaltningen retter seg etter uttalelser fra ombudsmannen.» Jeg er veldig enig i disse vurderingene. Jeg er også glad for å høre at det i praksis skjer i de fleste saker. Kanskje Stortinget skulle orientert seg mer om statistikken når det gjelder hvor mange saker som egentlig ikke følges opp. Det kunne vært interessant styringsinformasjon. Sivilombudsmannen fortsetter og sier: «Sivilombudsmannen er oppnevnt av Stortinget for å kontrollere forvaltningen. Det er derfor særlig uheldig dersom forvaltningen ikke følger ombudsmannens uttalelser om tolking av lover Stortinget har vedtatt. Dette undergraver ombudsmannens mulighet til å utføre sitt oppdrag og svekker den parlamentariske kontrollen av forvaltningen.» Da tror jeg kanskje man ved neste korrekturlesning bør se gjennom disse formuleringene en gang til. Stortinget bruker faktisk parlamentarismen til å kontrollere forvaltningen. Det er regjeringen som er toppen av forvaltningen, og det er den Stortinget eventuelt må rette sine krav og kontroll mot. Ellers ville vi fått det inn bakdøren. Særlig hvis det er slik at Stortinget sier at enkeltsaker som vi på denne måten indirekte får ta stilling til, skulle knyttes nærmere til en parlamentarisk kontroll. Da ville vi få noe vi ikke bør ønske oss i vår forfatning, nemlig en parlamentarisk kontrollinstans og dermed kort vei til partipolitikkens domene i løsningen av konkrete enkeltsaker. Stortingets største og fornemste oppgave er å utforme generelle rettsnormer, og så overlate til rettsapparatet og forvaltningen å utøve disse ut fra etablerte kriterier. Jussen kan av og til med sin systemlogikk frembringe resultater som overfor en enkeltperson kan virke urimelig. Sivilombudsmannens styrke ligger i å gå inn og betrakte slike utslag fra den lille manns perspektiv og om nødvendig anbefale en annen løsning. Hvis lovreglene er til hinder for dette, må man bli gjort oppmerksom på svakheter i lovverket, som Stortinget kan gjøre noe med som lovgiver. Ytterligere vil jeg peke på at det i saker er adgang til å medvirke til fri saksførsel, der saken kan bli fullt ut avklart i retten. Dette mener jeg bør være en særlig aktuell fremgangsmåte der to privatpersoners interesser konkurrerer, og hvor behovet for en riktig juridisk løsning er stort. Jeg har lyst til å understreke hvorfor jeg mener at en uavhengig domstolsbehandling er å foretrekke som løsningsmetode i slike saker. Det er fordi domstolene løser de sakene som blir forelagt dem, men uten å ha initiert dem. Man kan si at Sivilombudsmannen heller ikke initierer de sakene som blir forelagt, men han har en så vid utsilingsfullmakt at han i praksis kan velge de sakene han synes er spesielt interessante å forfølge. Da kan man komme i den situasjonen at det er Sivilombudsmannen som gjennom sitt utvalg velger den ene private partens side mot den andre og deretter fungerer som en representant for denne. Det gir ikke stor legitimitet for den av de private partene som taper, og som faktisk i henhold til våre spilleregler må avfinne seg med resultatet. Uten å gå inn sakens enkeltheter har det i den særskilte meldingen vært vanskelig å få øye på den lille mannen som har lidd under et urimelig forvaltningsvedtak. Tvert imot, jeg har oppfattet det dit hen at den lille mann har fått byggetillatelse gitt av forvaltningen, og som kanskje saksbehandleren hos Sivilombudsmannen hvis han hadde vært ansatt i en kommune, ville ha nektet vedkommende. Hvis jeg skulle gi Sivilombudsmannen et råd – som han selvfølgelig står helt fritt til å følge – måtte det være å bruke særmeldingsadgangen til særlig å belyse nærmere kjerneområdet for Sivilombudsmannens oppgave, nemlig der systemlogikken i forvaltningen har medvirket til konkret urimelige resultater for enkeltmenneskene. Her ser det ut til – hvis jeg kan tillate meg den spissformuleringen – at det er systemlogikken og de ideelle interessene som har fått gjennomslag overfor de konkrete grunneierinteressene, det som oppleves på borgernivå. For øvrig skal jeg avrunde disse betraktninger med å henvise til vår statsskikk som er basert på maktfordelingsprinsippet. Det kunne like gjerne hete «maktoppdelingsprinsippet», slik at ingen instans skal bli overmektig. Det betyr at det er Stortinget som skal treffe vedtak om hvilke generelle rettsnormer som skal gjelde. Konkret rettsanvendelse legges til den forvaltning som er gitt hjemmel for dette, eller til domstolene. Det er denne tenkningen som ligger bak Stortingets valg om at uttalelser fra Sivilombudsmannen aldri har vært tenkt gjort rettslig bindende. Som en følge av dette kan det oppstå, og jeg vil legge til at det bør oppstå, situasjoner der et kompetent forvaltningsorgan som har truffet et gyldig vedtak, opprettholder sin lovforståelse, selv om Sivilombudsmannen har en annen. Til slutt: Jeg fikk noen utfordringer fra komitéleder. Jeg mener jeg har svart på dette med autoritet, at autoriteten ikke er stillingsautoriteten, men den faglige dybden Sivilombudsmannen kan tilføre en sak. Under henvisning til overveielsene som Stortinget gjorde da loven om Stortingets ombudsmann for forvaltningen ble vedtatt, vil jeg hevde at hvis Stortinget den gangen hadde sett for seg at det skulle være er et én-til-én-forhold mellom ombudsmannens uttalelser og forvaltningens effektuering, ville vi ikke hatt noe ombudsmannsinstitutt. Da ville vi hatt en forvaltningsdomstol. Det har Stortinget uttrykkelig ikke gått inn på. Jeg presiserer for øvrig når det gjelder forslaget som er kommet fra en enstemmig komité hvor også vi står bak, at det er helt uproblematisk for oss å støtte det forslaget, fordi vi ser at forvaltningen i stor grad som oftest følger de rådene de får fra Sivilombudsmannen. Dessuten kommer et slikt vedtak ikke til å endre Sivilombudsmannens kompetanseområde eller arbeidsoppgaver. For øvrig vil jo forarbeidene som fulgte utarbeidelsen av vedtaket av Sivilombudsmannsloven, fortsatt stå seg som lovforarbeider, uansett hvordan vi velger å utforme ordene i et vedtak i dag.