Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2003-06-19:
Som fremskrittspartirepresentant hadde jeg håpet at årets jordbruksoppgjør skulle gi de nødvendige signalene om omstilling og effektivisering av det norske sløsejordbruket. Men jeg tok feil. Jordbruksoppgjøret passerer Stortinget uten reelle krav fra andre partier enn Fremskrittspartiet om at politikken legges om på en helhetlig og kraftfull måte. Den fremforhandlede avtalen mellom staten og jordbrukets organisasjoner innebærer en økning av rammen på 100 mill. kr og totale overføringer i størrelsesordenen 12 milliarder kr. I tillegg kommer skjermingsstøtte og annen støtte som ligger utenfor avtaleverket. Vi har registrert at man har valgt å løfte en del av tiltakene ut av avtalen som går direkte inn i statsbudsjettet. Dette er vi enig i, fordi det er en utvikling i vår retning, og fordi jordbrukssubsidier og andre statlige økonomiske tiltak overfor jordbruket må ses i sammenheng med statsbudsjettet. Resultatene av jordbruksforhandlingene betyr at matvareprisene vil øke. Målprisene øker totalt med 200 mill. kr, hovedsakelig for storfekjøtt. Det betyr nye doser av gårsdagens politikk. Dette vil igjen inspirere til økt grensehandel, fordi prisforskjellene mellom Norge og nabolandene på råvarer øker. Ser vi dette i en større sammenheng, melder Statens institutt for forbruksforskning at forskjellen i prisnivået på matvarer siden 1994 har utviklet seg i feil retning, sett med forbrukernes øyne. Norge har stadig blitt dyrere i forhold til EU, mens prisene i Sverige har tilnærmet seg EU-nivået. Forskjellen i matvarepriser mellom Norge og Sverige har heller ikke blitt mindre etter at Norge halverte matmomsen for to år siden. De gjennomsnittlige matvareprisene er 27 pst. lavere, og typiske grensehandelsvarer 47 pst. lavere over Kjølen. I den forbindelse er det riktig å fokusere på Sem-erklæringens intensjon om å etablere konkurransedyktige priser i tillegg til reduserte prisforskjeller mellom Norge og EU på matvarer. Denne intensjonen er ikke oppfylt. Jeg vil også minne om at landbruksministeren har uttalt at matvareprisene må nedover. Det er ikke vanskelig for Fremskrittspartiet å være enig i dette. Prisene må ned hvis landbruket skal overleve på noe sikt og i en større omfatning. Signalene er helt klare: Handlingsrommet for norske bønder reduseres hele tiden, importen av landbruksvarer går til værs, eksporten flater ut, reguleringseksporten begrenses, og grensehandelslekkasjen vokser. Grensehandelslekkasjen har økt med 14 pst. i løpet av årets fire første måneder og anslås til å overstige 9 milliarder kr på årsbasis. Denne utviklingen må snus gjennom å bedre konkurransedyktigheten for norske bønder. Også WTO-prosessen bærer bud om gradvis økt konkurranse – det tilsier dermed at landbrukspolitikken må legges om mot en mer effektiv produksjon, foredling og omsetning av jordbruksvarer. Det er gledelig at i hvert fall næringsmiddelindustrien har forstått dette og etterlyser en landbrukspolitikk som kan reformere landbruket, slik at det overordnede mål kan bli noe mer enn distriktspolitikk. Industrien sier det rett ut: Det går ikke an å leve med det økte gapet i prisforskjeller mellom norske og utenlandske matvarer. Derfor må vi komme bort fra statiske resonnementer om at bøndene skal fortsette å oppføre seg som de har gjort frem til nå. Starter vi nå, vil det være mulig å møte den konkurransen som kan bli et resultat av WTO-forhandlingene gjennom å utvikle et robust jordbruk som kan overleve på lengre sikt. Vi mener at landbruksministeren i langt større grad burde benytte seg av den hjelp WTO-forhandlingene gir, til å skape bedre entreprenørmiljø i næringen her hjemme. Fremskrittspartiet er skuffet over at Regjeringen ikke tar et oppgjør med det jordbrukspolitiske styringssystem og det juridiske grunnlaget for jordbrukspolitikken. Det er lenge siden krisen i 1930-årene og innføringen av reguleringer i markedene for jordbruksvarer. Vi har i tiår etter tiår fått demonstrert en politikk som ikke virker. Det politiske flertall har gjennom generasjoner satt kollektive mål for bøndenes inntekter, bosetting i distriktene, matvaresikkerhet, og de siste årene, vedlikehold av kulturlandskapet. Man har tviholdt på og videreført 1930-årenes reguleringssystemer helt frem til i dag. Erfaringene fra mer enn 60 år med en gjennomregulert jordbruksnæring har vist at det ikke lar seg gjøre å nå de ambisiøse mål knyttet til bosetting, sysselsetting og inntektsnivå. Det vi sitter igjen med, er enorme økonomiske uttellinger, høye matvarepriser og innskrenket næringsfrihet for bøndene. Statsstøtten er mer enn det som bøndene får i samlet vederlag til egen arbeidskraft og kapitalinnsats. Til tross for de store overføringene har det ikke lyktes å nå ett av jordbrukspolitikkens hovedmål, nemlig å sikre bøndenes inntekter på linje med industriarbeiderne. Gjennomsnittsbonden tjener fortsatt om lag 60 pst. av en industriarbeider, omtrent den samme andelen som for 30–40 år siden. For den enkelte bonde har systemet ført til at mye av den næringsmessige friheten er borte, og at disposisjonsretten over egen eiendom er sterkt innskrenket. Mange av de viktigste avgjørelser som bøndene tidligere fattet, blir nå tatt av folkevalgte organer og offentlig ansatte. Vi kan ikke bestemme hva de vil nytte gården til, og eiendommene kan heller ikke selges til markedspris. Mange bønder har mistet retten til å drive melkeproduksjon, som var den viktigste produksjonen i store deler av landet, mens andre har melkeleveranser basert på begrensede produksjonskvoter. Utviklingen av norsk landbruk er et godt eksempel på hvordan et korporativt og byråkratisk styringsregime fungerer. En svært ineffektiv ressursbruk har gitt avhengighet av store overføringer over statsbudsjettet og dyrere mat i Norge enn i våre naboland. Ingen av de viktigste målene er nådd, verken inntektsmålet eller de distriktspolitiske målene. Det er et paradoks at det politiske flertall etter så mange år med negative virkninger og konsekvenser er villig til å videreføre dette styringssystemet, og at styringssvikten forsøkes løst med nye reguleringer. Og problemene blir større jo lenger et slikt reguleringsregime får lov til å virke. Byråkrati i staten og organisasjonen er bygd ut og har befestet sin stilling. De som arbeider i det jordbrukspolitiske styringssystemet, har mye bedre informasjon om de faktiske forhold og kan utnytte dette til å forsvare det de arbeider med. Man tviholder på et system som har så mange svakheter at det burde vært forlatt for lenge siden. Det er helt åpenbart for alle og enhver. Det har våre naboland, som er på full fart bort fra denne politikken, forstått, eller de har etablert et system i pakt med næringens internasjonale realiteter. Det trengs en ny vår også for norsk landbruk, som presses mer og mer opp i et hjørne. Tiden er overmoden for å gi de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen muligheter og inntekter som et resultat av økt konkurranse og mer effektive gårdsbruk. Da må landbruket dereguleres. Samvirkets reguleringsansvar må erstattes av konkurranselovgivning for å oppnå lavere forbrukerpriser. Omsetningsloven og annen lovgivning som hindrer konkurransen, må oppheves. Videre må driftige bønder gis mer spillerom for egen utvikling, bl.a. ved å oppheve konsesjonsgrenser i lov om ervervsmessig husdyrhold, oppheve alle produksjonsbegrensninger, avvikle restriksjoner ved kjøp og salg av jord- og skogbrukseiendommer, oppheve bo- og drivepliktsbestemmelsene i odels- og konsesjonsloven og mye, mye mer. Ut fra det som er sagt, fremgår det at vi også ønsker å avvikle ordningen med en jordbruksavtale. Det er en omfattende og uoversiktlig næringsavtale, en komplisert affære koblet til uoversiktlige forhold. Vi har i dag anslagsvis 4 000 personer innenfor landbruket bare når det gjelder å forvalte tilskuddsordninger, som finnes i et antall på mer enn 100. Kun et fåtall personer har den totale oversikten når viktige spørsmål blir avgjort. Behovet for omlegging er åpenbart. For oss vil det være et mål å få flest mulig av disse byråkratene ut i annet, mer produktivt, arbeid. Personer fra landbruksbyråkratiet bør eventuelt etter omskolering finne sin plass i yrkeslivet, fortrinnsvis gjennom arbeidsplasser som bidrar til økonomisk verdiskaping. Fremskrittspartiet vil erstatte gårsdagens løsninger med landbrukspolitikk basert på markedsøkonomiske prinsipper som stimulerer til effektiv produksjon. Vi vil foreslå mer effektive løsninger, samtidig som de distriktspolitiske ambisjonene må endres. Med andre ord, vi må også tilpasse oss situasjonen syd for Svinesund. Forholdene må legges til rette for en nasjonal og lønnsom kvalitetsproduksjon basert på våre klimatiske begrensninger, men også bygge på den styrken som produksjonen i et av verdens reneste miljøer gir. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag i denne innstillingen og i innstillingen om reindriftsoppgjøret. Da er tiden ute.