Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-09:
Alt er vel relativt. Jeg vil si, når representanten Chaudhry tar opp tilstedeværelse i Bosnia og Norges engasjement, at jeg på slutten av 1990-tallet selv hadde muligheten til, som medlem av Stortingets kommunalkomité, å besøke området. Det er nok av de turene som har gjort størst inntrykk på meg når det gjelder de spørsmålene representanten tar opp om lidelse og problemer for lokalbefolkningen. Så jeg har den største forståelse for at problemstillingen blir reist. Jeg mener det rett og slett er et godt og viktig spørsmål. Det er et tema som samtidig godt kan sies å ha vært lite framme på Stortingets dagsorden, og andre steder også, de siste par årene, men som like fullt er nærværende i internasjonale diskusjoner og møter. Gjennom interpellasjonen uttrykkes bekymring for utviklingen i Bosnia-Hercegovina. Det er en bekymring som både jeg og utenriksministeren deler. Landet er inne i en krevende fase. Valget i oktober, og ikke minst valgkampen, vil være avgjørende for den videre utviklingen. Det fordrer en ekstra årvåkenhet fra det internasjonale samfunn. Det er en utvikling som Norge følger nøye, og der vi gjennom et bredt utviklet kontaktnett gjør det vi kan for å påvirke situasjonen i positiv retning. Det er ikke vår vurdering at nye, omfattende voldshandlinger eller oppløsning av Bosnia-Hercegovina som stat framstår som umiddelbare farer. Men det er en klar risiko for at staten blir hengende etter nabostatene, både når det gjelder politisk utvikling og europeisk integrasjon. I økende grad har det internasjonale samfunn vektlagt en samlet utvikling for statene på Balkan. At én stat blir hengende etter, er således negativt, og det kan få alvorlige konsekvenser langs flere dimensjoner. I det bosniske samfunn preger fortsatt etniske motsetninger politikken. Uenigheter mellom de tre konstituerende folkegruppene, sammen med Dayton-grunnlovens struktur, innebærer at lovreformer går tregt i de fleste tilfeller. I andre spørsmål, som kravene til reformer for visumfrihet innen Schengen-området, har vi sett at det er mulig å oppnå mye på kort tid. Det internasjonale samfunnet, med USA og EU i spissen, har gjort flere forsøk på å fremme reformer i landet. Disse har ikke lyktes i nevneverdig grad. Med unntak av visumsaken skjer det lite innen EU-prosessen. Derimot har det vært en rimelig god utvikling i Bosnia-Hercegovinas tilpasning til NATO. Men også der er det utfordringer, hovedsakelig når vi kommer inn på problemstillinger som går utover de rent forsvars- og sikkerhetspolitiske. Representanten Chaudhry spør hvilke scenarioer vi ser for Bosnia-Hercegovinas framtid. Vår nøkterne vurdering er at det mest sannsynlige er en videreføring av dagens vanskelige politiske situasjon – også etter valget i oktober. Vi ser ikke krefter eller utviklingstrekk som syns å bryte noen av de vanskelige og etter hvert tilvante motsetningene i landet. Det er bred enighet internasjonalt om å arbeide i retning av en konsolidert stat som kan kvalifisere til medlemskap i både EU og NATO. For å komme nærmere et slikt mål må staten ha større fullmakter enn i dag – altså den felles myndighet som kan opptre samlende på vegne av alle folkegrupper. Det vil nødvendigvis involvere overføring av makt til statsnivået. Ulike modeller kan velges for en slik maktoverføring. Det følger av europeisk mangfold at landene har valgt svært ulike statsmodeller – noen sentraliserte, andre mer desentraliserte. Det er med andre ord ikke noen mal å følge, og det er ikke mulig eller ønskelig at det internasjonale samfunn skal diktere retningen på reformene. Det er altså opp til bosniske myndigheter å ta de nødvendige valgene. Vi kan støtte, men ikke drive prosessene. Samtidig kan vi observere – og vi sier klart fra om det: Dagens bosniske statsstruktur har klare mangler og framstår ikke som særlig bærekraftig, verken politisk eller økonomisk. Grunnleggende minoritetsrettigheter, herunder lik rett til politisk representasjon, er ikke godt nok ivaretatt. Dette ble senest slått fast av Den europeiske menneskerettighetsdomstol, og blokkeringsmekanismene i grunnloven og beslutningsstrukturen er dessuten for mange og de økonomiske kostnadene for store i det fragmenterte politiske systemet. Ett eksempel: Det finnes 14 finansdepartementer i Bosnia-Hercegovina. Bosniske politikere står med andre ord overfor en krevende reformoppgave. For å lykkes er man avhengig av reell politisk vilje og løpende støtte utenfra. Vi kan ikke utelukke et scenario med en utvikling i mer negativ retning. Det er bekymringsfullt at bosnisk-serbiske ledere forsøker å reversere viktige gjennomførte reformer, blokkere nødvendige lovendringer og i liten grad fremmer statens samlede interesser. Det er også bekymringsfullt at landets politikere ikke klarer å bli enige om nødvendige endringer for å få grunnloven i tråd med Den europeiske menneskerettskonvensjon. Og det er urovekkende at bosnisk-serbiske politikere hevder de har rett til eventuelt å gjennomføre en folkeavstemning om løsrivelse. Til tross for disse utfordringene må vi likevel holde fram et scenario for at staten lykkes, at reformer kan drives gjennom, og at visjonen om europeisk integrasjon og samarbeid kan bidra til en slik utvikling. Vi skal holde fast ved et slikt scenario, fordi ingen av alternativene framstår som ønskelige. Interpellanten spør om vår vurdering av Norges og det internasjonale samfunnets rolle for å bidra til varig fred. Et utgangspunkt for oss er og har vært at det internasjonale samfunnet må insistere på Bosnia-Hercegovinas territorielle integritet. Norges politiske tilnærming til Bosnia-Hercegovina og til Vest-Balkan generelt har vært forankret i støtte til euroatlantisk integrasjon. Denne støtten bør fortsette. Realistisk sett ligger både NATO- og EU-medlemskap et stykke fram i tid. Integrasjonsprosessene i begge organisasjoner inneholder imidlertid mekanismer som kan virke støttende på viktige reformprosesser. Norge bidrar også aktivt til freds- og forsoningsarbeidet og til statsbyggingen gjennom bistandsmidlene. Vi har f.eks. spilt en sentral rolle i oppbyggingen av nødvendige justisinstitusjoner på statsnivå. 15 år etter at krigen ble avsluttet, har Bosnia-Hercegovina fortsatt en internasjonal høyrepresentant med svært vide fullmakter. Styringskomiteen i fredsimplementeringsrådet, som høyrepresentanten står ansvarlig overfor, har definert en del reformkrav som må imøtekommes før denne høyrepresentantfunksjonen kan avvikles. Norge har støttet opprettholdelse av høyrepresentanten inntil disse kravene er oppfylt. Samtidig må vi forholde oss til endrede forhold på bakken. Høyrepresentantens rolle er omstridt i landet, og mye tyder på at det vil bli en ny diskusjon om dennes rolle etter valget i oktober. Bosnia-Hercegovina er også i ferd med å komme høyere opp på den internasjonale dagsordenen. Ved to sentrale møter som utenriksministeren har deltatt på denne våren, har forholdet til Bosnia-Hercegovina blitt drøftet inngående. På NATOs utenriksministermøte i Tallinn i april var innvilgelse av en såkalt Membership Action Plan, MAP, for Bosnia-Hercegovina en viktig sak – altså en oppfølging av diskusjonen under utenriksministermøtet i Brussel i desember i fjor, der det ikke ble enighet og hele saken ble utsatt. Norge var tidlig ute med å støtte bosnisk MAP-status, og vår vurdering har vært at vi på denne måten kan komme bedre i inngrep med reformprosessen i landet. Samtidig er vår ambassade i Sarajevo NATO-kontaktpunktambassade. Vi jobber derfor tett sammen med flere allierte land, spesielt land fra regionen, for å få til en løsning. Vår analyse var at MAP-status ville være et godt incentiv for å få fortgang i reformprosessen. Enkelte allierte mente at dette i stedet burde brukes som en framtidig belønning for oppnådde resultater. Begge argumenter er relevante, og jeg oppfatter at det kompromisset som kom på plass, var godt. Bosnia-Hercegovina ble innvilget MAP-status, men med klare krav om at det kompliserte spørsmålet om fordeling av forsvarseiendom må løses innen et år. Denne løsningen ble godt mottatt i landet. 11. mai var det utenriksministermøte i Europarådet, og Bosnia-Hercegovina sto igjen høyt på dagsordenen. Bakgrunnen var at landet påtok seg en del forpliktelser da det ble medlem i 2002, som det siden ikke har klart å følge opp. Endringer må på plass, bl.a. for å få grunnloven i tråd med Den europeiske menneskerettskonvensjon. Saken ble satt på spissen i forbindelse med en dom ved Den europeiske menneskerettighetsdomstol i Strasbourg i desember 2009. To bosniske statsborgere hadde gått til sak mot staten fordi de ikke var valgbare til presidentskapet eller til andrekammeret i parlamentet. Dagens bosniske grunnlov fordeler plassene i disse to institusjonene mellom representanter for de tre konstituerende folkeslagene, bosnjaker, bosniske serbere og bosniske kroater. Den bosniske staten tapte saken, og presset for å endre grunnloven og valgloven har økt. Både utenriksministrene og parlamentarikerforsamlingen i Europarådet har vært svært klare i sine uttalelser. En endring kommer imidlertid neppe på plass i tide til valget i oktober. Men en rask prosess er ikke bare en forventning, men en forpliktelse Bosnia-Hercegovina har tatt på seg.