Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-07:
La meg først takke interpellanten for problemstillingene som er tatt opp. Det norske kvotesystemet for 2008–2012 bygger i betydelig grad på et prinsipp om at bedriftene må kjøpe kvoter. Det er i tråd med at forurenseren skal betale. Tildeling av få vederlagsfrie kvoter bidrar i større grad til at norsk næringsliv tilpasser seg et strengere klimaregime. En må forvente at virksomheter i framtiden vil bli stilt overfor en høyere pris på utslipp av klimagasser, og at de selv må dekke sine fulle kostnader også knyttet til klimagassutslipp. For å få et mest mulig effektivt kvotesystem bør tildelingssystemet baseres på mest mulig objektive kriterier. Regjeringen foreslår derfor en tildelingsmodell basert på historiske utslipp. Et effektivt kvotesystem krever at bedriftene kan påregne at gevinsten fra salg av kvoter er reell og ikke avkortes gjennom lavere kvotetildeling i påfølgende kvoteperiode. Regjeringen har ment, og mener fortsatt, at kvotedirektivet ikke er til hinder for at Norge tildeler kvoter på et rent historisk grunnlag. Man kunne alternativt ha tenkt seg en ordning med flytende basisperioder, som oppdateres for hver ny runde med kvotetildeling. En slik ordning vil bidra til å svekke kvotesystemet, og vil kunne føre til at virksomhetene tror at de får lavere tildeling av vederlagsfrie kvoter i neste periode, dersom de gjennomfører utslippsreduserende tiltak. Dette vil redusere effekten i kvotesystemet. Historisk tildeling bør derfor ikke kombineres med en flytende basisperiode. Utslippene i den historiske basisperioden 1998–2001 danner grunnlaget for tildelingen i det norske kvotesystemet for 2008–2012. Basisperioden er den samme som ble brukt i kvotesystemet for perioden 2005–2007, som den gang ble valgt i samråd med industrien. Siden interpellanten henviser til en tidligere replikkutveksling mellom oss i Stortinget, vil jeg si at jeg tror at alle forstår at det ikke er noen eksakt vitenskap for nøyaktig hvilken basisperiode man tar. Det kunne vært tatt både en tidligere og en senere basisperiode. Når denne regjeringen valgte nettopp denne basisperioden, var det fordi den allerede var etablert. Det som blir et umulig system, er om man skal skifte dette kontinuerlig i tråd med hvilke krav og synspunkter som kommer opp. Hvis en f.eks. skulle skifte det hver gang en interpellant fra Fremskrittspartiet tok opp en situasjon, tror jeg vi ville fått et aldeles umulig system. Det som ville skjedd med et slikt flytende system, ville nettopp være at det ikke var noe incentiv for industrien til å gjøre de nødvendige tilpasningene. Da ville den industrien som ikke tilpasset seg, kunne regne med å få nye, billige kvoter på et senere tidspunkt og ikke ha incentiver til å tilpasse seg, mens den industrien som tilpasset seg, som gjennomførte den teknologiske endringen som vi alle er ute etter, ville tape på å gjøre det, fordi de ikke ville kunne selge kvoter på samme måten som i dette systemet. Så det er all mulig grunn til å fastholde at man må ha en basisperiode. Så kan man diskutere hvilken periode det skal være, men jeg tror vi har valgt en rimelig riktig periode i så måte. Så har man i tillegg til dette diskutert en kvotereserve, som vi vil sende ut en forskrift om i meget nær framtid, hvor – som interpellanten sier – det vil bli gitt gratiskvoter i et visst omfang, i tråd med det som tidligere har blitt sagt av Regjeringen at det skal bli. Et detaljert forslag til dette vil komme i meget, meget nær framtid. Det er også riktig, som interpellanten sier, at en slik historisk tildeling vil måtte føre til forskjellsbehandling av virksomheter som inkluderes i den historiske basisperioden, og virksomheter som defineres som nye i forhold til tildelingen. Men det gjelder jo uansett hvor man setter skjæringstidspunktet mellom virksomheter med historiske utslipp og de nye virksomhetene. Forskjellsbehandlingen vil heller ikke kunne elimineres ved at basisperioden for tildeling flyttes nærmere starten av kvotehandelsperioden. Så lenge basisperioden ligger fast, vil det i hver ny kvoteperiode oppstå nye tilfeller hvor virksomheter ikke blir inkludert i det historiske grunnlaget. Det vil gjelde uansett hvor man setter streken for historisk tildeling til denne perioden. Så lenge man aksepterer opprettelsen av et effektivt kvotesystem med en ren historisk tildeling, vil man også måtte akseptere at forskjellsbehandling mellom etablerte virksomheter og nye virksomheter vil oppstå. Det finner også sted en utstrakt grad av forskjellsbehandling i EU-land. Mange land har f.eks. opprettet kvotereserver som ikke etterfylles. Dersom kvotereserven går tom, vil nye virksomheter måtte kjøpe alle kvotene i markedet. Regjeringen vil med prinsippene for kvotetildelingen gi det signal at alle nye virksomheter må påregne fulle klimakostnader i sine investeringsbeslutninger. Det har vært mye oppmerksomhet når det gjelder tildelingsregimet i det norske kvotesystemet knyttet til kalksteinsbedriften NorFraKalk. Både NHO og NorFraKalk har formelt klaget den norske tildelingsmodellen inn for ESA. Det er viktig å være klar over at alle former for vederlagsfri tildeling i større eller mindre grad fører til forskjellsbehandling av ulike virksomheter. Regjeringens syn er at forskjellsbehandlingen i det norske kvotesystemet er nødvendig, og at den ikke er utilbørlig. Regjeringen vil følgelig ikke revurdere tildelingsregimet før ESA har vurdert om den norske modellen er i strid med regelverket under kvotedirektivet, og vil eventuelt komme tilbake til denne saken når ESA har avsagt sin kjennelse. Regjeringen vil snarlig foreslå regler for de norske virksomhetenes adgang til å levere kvoter fra de prosjektbaserte Kyoto-mekanismene. De norske kvotepliktige virksomhetene har adgang til å levere slike kvoter svarende til 20 pst. av den samlede norske kvotemengden på inntil 15 millioner tonn. Regjeringen legger opp til at retten til å levere totalt 3 millioner kvoter fra andre land blir likt fordelt mellom de kvotepliktige. Dette vil gi alle bedrifter relativt sett lik tilgang til å levere kvoter fra de prosjektbaserte mekanismene, begrenset til 13 pst. av virksomhetens innleverte kvoter i perioden 2008–2012. De norske virksomhetenes adgang til å bruke slike kvoter skal søkes utnyttet fullt ut. Ved det årlige oppgjøret hvert år får norske virksomheter derfor adgang til å levere inntil 13 pst. kvoter fra utslippsreduserende prosjekter i andre land. Dette nivået tar utgangspunkt i forventede utslipp. Jeg vil også legge til at vi håper at så mange som mulig av disse kvotene, kjøpt i utviklingsland, også vil bidra til en reell utviklingseffekt i disse landene. Denne adgangen kan endres i løpet av perioden dersom utslippsutviklingen blir annerledes enn forutsatt, eller adgangen ikke blir utnyttet fullt ut. Norske virksomheters adgang til å levere kvoter fra de prosjektbaserte mekanismene er på linje med de virksomhetene i Europa som har best adgang til å levere slike kvoter. I de fleste andre land i Europa er det slik at taket på bruk av de prosjektbaserte mekanismene, settes som prosent av den vederlagsfrie tildelingen. Vi har krevd å få klargjort at alle norske kvotepliktige virksomheter kan gjøre bruk av kvoter fra de prosjektbaserte mekanismene, også de virksomhetene som må kjøpe alle sine kvoter i markedet. Vi har fått et effektivt kvotesystem som vil føre til reelle utslippsreduksjoner, og som bidrar til at norsk næringsliv tilpasser seg et strengere klimaregime – et klimaregime som vi må regne med vil bli enda mye strengere etter 2012. I sum mener jeg at det er godt grunnlag for å si at vi har det beste kvotesystemet i Europa. Og mer enn det: Vi er på full fart til å omstille norsk industri og norsk næringsliv, slik at man blir konkurransedyktig i det nye og mye strengere europeiske regimet, som vi håper og tror vil komme på plass etter 2012, og som kanskje også blir et mer globalt regime i en ny Kyoto II-mekanisme.