trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-05-26:
Det er både for- og motargumenter for å grunnlovfeste det lokale selvstyret. Men før en eventuelt går til et slikt grep, er det faktisk mye annet en kan gjøre for å styrke kommunenes posisjon. For eksempel kan man bedre kommunenes økonomi, slik at oppgaver og økonomi samsvarer bedre. Det vil gjøre at det lokale selvstyret blir mer reelt enn det det er i dag. En kan også øremerke midler fra staten til kommunene i et mye mindre omfang enn det som faktisk gjøres, og planene som Regjeringen har for dette, bør følges opp. Målet må være at detaljstyringen av kommunene avtar. Det tredje man også kan vurdere, er eventuelt å la kommunene få en noe friere beskatningsrett. Vi legger til grunn at kommunene utfører oppgaver på vegne av staten, og at det er kommunenes rolle å gjennomføre statlige vedtak. Det kan kanskje kalles en slags avledet statsmakt som er gitt kommunene, og i og med at det faktisk er slik, burde det kanskje ikke være så vanskelig å grunnlovfeste det lokale selvstyret. På den annen side kan det brukes som argument mot grunnlovfesting av det lokale selvstyret nettopp at kommunene utfører oppgaver på vegne av staten, og at deres selvstyre begrenses til det. Uansett er grunnlovfesting av det lokale selvstyret i det hele tatt lite utredet, og det vil være vanskelig nå presist å angi hvilke saksområder grunnlovfestingen bør omfatte. På denne bakgrunn kan ikke Arbeiderpartiet anbefale at de foreliggende forslag fra henholdsvis senterpartirepresentanter og Venstre-representanter bifalles.
May Britt Vihovde (Venstre), 2003-05-26:
Venstres stortingsgruppe støttar sjølvsagt forslaga frå Gunnar Kvassheim og Leif Helge Kongshaug. Vi vil stemma imot komiteens tilråding på dette punktet, men subsidiært vil vi støtta forslaget frå Sosialistisk Venstreparti og Kristeleg Folkeparti i sak nr. 4. For Venstre er det eit viktig prinsipp at alle politiske avgjerder skal fattast så nært som mogleg dei det gjeld. Difor er lokaldemokratiet berebjelken i eit levande folkestyre. Vår største demokratiutfordring i dag er faktisk å gjenreisa det lokale folkestyret og gi meir tillit til våre lokalpolitikarar. Eg har følgt debatten, og fleirtalet påpeikar andre moglegheiter for å styrkja det lokale folkestyret enn å grunnlovfesta det, som Venstre vil. Men kvar dag blir vi utfordra i denne salen. No har vi fått kommuneproposisjonen, der Regjeringa har følgt Venstres tilråding med eit ønske å om fjerna alle øyremerkte tilskot, la alt gå som rammeoverføring, og la lokalpolitikarane sjølve få bestemma over desse pengane. Det å redusera eit enormt regelverk, bruka pengane direkte i tenesteyting, slik som Modulf Aukan var inne på i sitt innlegg, er viktig. Men når det kjem til stykket, når presset kjem frå ulike organisasjonar, har vi i dette hus lett for å driva med øyremerking og å detaljstyra kommunane, og så får dei ikkje fridomen til å bruka pengane sjølve. Våre lokale folkevalde der ute spør ikkje alltid etter meir pengar, men dei spør etter makt og eit regelverk og moglegheiter til å få bruka desse pengane på det som dei meiner er det viktigaste. Vi har tru på at dei lokale løysingane ofte faktisk er betre enn statens standardoppskrift. Vi ønskjer eit mangfald av lokale løysingar. Så har vi òg spørjetimen, der vi som stortingsrepresentantar ofte legg oss opp i lokalpolitiske saker, stiller spørsmål til statsrådane og ber om detaljerte forklaringar, og vi ønskjer å påverka det som lokalpolitikarane våre har fatta vedtak om rundt omkring i Kommune-Noreg. Å få grunnlovfesta det lokale sjølvstyret er eit viktig prinsipp, og det er eit signal til oss om at vi kanskje skal begynna å tenkja på overordna politiske målsetjingar og la lokalpolitikarane våre få fatta dei vedtaka som dei meiner er dei viktigaste for sine innbyggjarar. Dette vil òg medføra at folk flest engasjerer seg i det som skjer i deira eigen kommune, dei vil kunna vera nærmare sine lokale politikarar og vera med og påverka. Dersom dei ikkje er fornøgde, kastar dei politikarane ved val. Det er demokrati. Det er difor viktig at vi overfører mest mogleg makt til våre lokale politikarar. Eg er veldig spent på, når vi skal behandla kommuneproposisjonen, om dei som talar imot å grunnlovfesta det lokale sjølvstyret, vil gå saman med Regjeringa om å flytta mest mogleg makt, i alle fall reelt, over til våre lokale folkevalde.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-05-26:
Eg føler behov for å seia aller fyrst at når verken forslagsstillarane så langt har vore til stades her i salen eller det er påmeldt talarar frå Senterpartiet, kjem det av at vi fekk sjukdomsforfall i gruppa, som vi måtte handtera på få minutt. Dette er ei viktig sak for Senterpartiet. Det er ei sak vi har sett fram til med spenning med omsyn til korleis komiteen kom til å handtera den, ikkje minst fordi Vallovutvalet så klart tilrår grunnlovfesting av det lokale sjølvstyret. Det er slik at det lokale sjølvstyret står sterkt i Noreg i forhold til i mange andre land. Vi veit at det er under press. Vi veit òg at vi i Stortinget til tider bidreg til mindre lokalt sjølvstyre. Vi får debatten om dette til fulle når vi skal behandla kommuneproposisjonen no i år. Vår intensjon med det å grunnlovfesta det lokale sjølvstyret er at vi vil at både Stortinget, Regjeringa og det sentrale embetsverket på ein annan måte enn no må ta omsyn til dette i ulike saker som har med kommunane å gjera. I Senterpartiet er vi urolege i forhold til det lokale engasjementet totalt sett. Folkestyret har verdi i seg sjølv for å avvega motstridande interesser, for å løysa konfliktar i viktige samfunnsspørsmål, og vi veit at breie demokratiske prosessar medverkar til oppslutning om avgjerdene. Det er avgjerdsprosessar som til tider tek tid. Men det er jo slik at dei avgjerdene som då vert tekne, får ein legitimitet som er vanskeleg å oppnå på annan måte. Eg vil òg visa til at ein i dag har ei slik grunnlovfesting både i Danmark og i Sverige, og slik sett skulle det òg vera i god nordisk tradisjon og i godt nordisk fellesskap at vi får ei lovendring òg i Noreg. Vi er glade for at SV og Kristeleg Folkeparti i komiteen støttar dette forslaget, og vi håpar at vi no i salen kan få støtte frå fleire.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-05-26:
Kanskje det er dette som kalles «en åpenbar misforståelse». Det foreligger ingenting i denne innstillingen når det gjelder velgernes mulighet til å påvirke personvalget til Stortinget. Det har ingenting med de grunnlovsforslagene å gjøre som vi behandler i dag. Det er noe som vi kommer tilbake til senere, og det heter valgloven.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-05-26:
Ja, det er helt riktig – dette har vært diskusjoner som har gått om hverandre hele veien. Det er ingen tvil om at representanten Lønning har rett i det. Grunnen til at jeg tok ordet for at det ikke skulle bli noen misforståelse her, var at representanten Lønning viste til innstillingen og sa at det var svake formuleringer i innstillingen når det gjaldt personpåvirkning på valget. Det er altså ikke det vi behandler i dag.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-26:
Jeg vil ikke gå igjennom historien, det har andre, bl.a. saksordføreren, på en utmerket måte gjort før meg, men jeg vil slå fast at vi ikke kommer til å tilrå at noen av forslagene bifalles. Men SV kan se at det i helt spesielle situasjoner kan være behov for en oppløsningsrett. Det kan altså være argumenter for at det i svært fastlåste parlamentariske situasjoner skal kunne være mulig å skrive ut nyvalg for å gi landet en styringsdyktig regjering ved å la velgerne få det siste ordet. Vi kan altså se at det kan være argumenter for en oppløsningsrett, men vi heller likevel til å være mest kritiske i forhold til å innføre en oppløsningsrett, for det er ikke, som Valglovutvalget viser til, noen automatikk i at en oppløsningsrett skaper flertallsløsninger og dermed også styringsdyktige regjeringer. Ifølge Bjørn Erik Rasch, som har skrevet forskningsrapporter til Valglovutvalget, er det ikke slik at land med oppløsningsrett oftere har vært styrt av flertallsregjeringer enn andre land. Hensikten med en oppløsningsrett må være at det kan være muligheter til å forandre sammensetningen av Stortinget, slik at man kan få styringsdyktige flertallsregjeringer. Men det er ikke slik at velgerne handler som en helhetlig gruppe. Det er derfor en reell risiko for at mandatfordelinga i Stortinget blir uforandret etter et nyvalg. Etter 1971 har Norge for det meste hatt mindretallsregjeringer uten et parlamentarisk flertall bak seg ved dannelsen. Normalt lever mindretallsregjeringer utrygt – det kan vi kanskje se også i dag – fordi de er nødt til å opptre slik at de ikke provoserer opposisjonen for sterkt. Men vår ordning har ført til at evnen og viljen til samarbeid for å finne løsninger har vært relativt sterk. Det er faktisk et kjennetegn ved den norske parlamentarismen. En oppløsningsrett kan derfor føre til at opposisjonen kan kjenne seg mindre ansvarlig overfor svake regjeringer, og at konfliktnivået dermed øker unødvendig. SV avviser helt en oppløsningsrett lagt i regjeringas hender – og regjeringas hender alene – fordi det er en fare at regjeringer kan spekulere i gunstige meningsmålinger og taktikkeri, noe som ikke akkurat fører til en økning av tilliten til politikere. Det kan også forrykke balansen mellom Stortinget og regjeringa. Dersom det skal være aktuelt med en oppløsningsrett, må den etter vår vurdering kombineres med en ordning der flertallet gjennom sin stemmegivning stiller seg bak regjeringa, en såkalt investitur. En investitur – eller et innsettingsvotum – kan være et virkemiddel for å bote på situasjonen ved svake mindretallsregjeringer, og der et stadig skiftende flertall står bak beslutninger. Når en ordning med et innsettingsvotum er lagt fram for Stortinget – og først bare da – kan SV vurdere å gå inn for en oppløsningsrett, og da også modeller som tar vare på maktbalansen som skal være mellom Stortinget og regjeringa.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-05-26:
Når man diskuterer de ulike former for politisk organisering av den politiske hverdag, er dette debatter som mest opptar politikere. Men når det gjelder temaet oppløsningsrett, syns jeg det kommer inn en del andre perspektiv, fordi jeg syns prinsippet som ligger bak, er ganske forkastelig, nemlig at folk mener feil ting og bør mene på nytt igjen. Vi ber folk om å velge det partiet de støtter, og vi får da en sammensetning, ut fra valglovenes intensjon, som gjenspeiler folkets sammensetning i denne salen. Og så skal vi da ha det sånn at fordi vi ikke klarer å samarbeide, skal vi si at folket tar feil – folket må prøve på nytt. Man valgte feil, prøv på nytt igjen! Det som også taler for oppløsningsrett i denne salen, må jo være at folk skal skifte parti, at de skal skifte mening, skifte programmet de stemmer på, slik at det blir litt lettere for oss å arbeide. Det prinsippet syns jeg ikke vi kan stå for i denne salen. Vi skal gjenspeile folkets sammensetning, og da er det vår plikt å styre på bakgrunn av folkets sammensetning. Så viser det seg at folk i de landene der det er oppløsningsrett, faktisk ikke skifter standpunkt. Det er faktisk ikke sånn at de skifter parti, at de går fra ett parti til et annet, sånn at de skal få styringstillegget sitt. Det er faktisk slik at de har en oppriktig mening bak det valget de har gjort. Derfor kommer vi i Venstre til å stemme mot begge forslagene, og jeg vil oppfordre også dem i Høyre som er i tvil, og som jeg skjønner det går an å skyve litt på her, til å si at det faktisk ikke er mulig for et parlament å si til folket at dere mener feil, prøv på nytt.
Inge Lønning (Høyre), 2003-05-26:
Det var verken en misforståelse eller en åpenbaring. Jeg har registrert i likhet med representanten Engebretsen at disse ting har vært drøftet parallelt, og at det også har vært en gjennomgangstone i debatten om denne sak. Derfor tror jeg ikke det var ikke-sakssvarende å ta det opp. Den reelle politiske behandling i komiteen har dreid seg om begge disse elementer, og det vet representanten Engebretsen meget vel.
Heidi Larssen (Høyre), 2003-05-26:
Dagens valgordning er udemokratisk, da folkerike fylker er underrepresentert og mennesker teller ulikt. Det blir dessverre ikke mye bedre med forslaget til innføring av arealfaktor. Fremdeles vil det være slik at hvis jeg hadde blitt boende i Finnmark, hvor jeg vokste opp, ville stemmen min telt dobbelt så mye som den nå gjør i Oslo. Fordi jeg altså har valgt å bo og stemme i Oslo, har jeg mistet halvparten av min innflytelse på sammensetningen av Stortinget. Dette er sortering av mennesker – en sortering som både Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti tar sterk avstand fra i andre sammenhenger. Nå er det altså helt greit. Hva slags argumenter brukes for å legitimere denne sorteringen? Jo, ett er at tynt befolkede områder må kompenseres for avstand til hovedstaden og makten – altså geografisk avstand. Men det er kanskje en annen avstand som betyr noe mer. Kolberg var så vidt inne på det. Det er f.eks. antakelig større avstand fra den uføretrygdede innvandreren i Gamle Oslo enn det er fra direktøren i Hammerfest. Istedenfor lyng, mose og fjell burde man heller ha foreslått sosialdemokratiske kriterier, hvis det var denne avstandsfaktoren man var ute etter å rette opp. Et annet argument for arealfaktoren er at store fylker må kompenseres fordi det er så stort areal stortingsrepresentantene skal rekke over, underforstått at de får det for travelt, og det bør være flere å dele det på. Representanten Enoksen fra Nordland var inne på dette. Nå skal altså valgordningen til Stortinget brukes i stortingsrepresentantenes arbeidsmiljøkamp! Noen ville kunne hevde at dette er maktmisbruk. Et tredje argument er at innføring av arealfaktor er den beste måte å sørge for politisk representasjon over hele landet på. Jeg er enig med saksordføreren i at hele landet bør være fornuftig representert. Derfor har da også Høyre gått inn for en minimumsrepresentasjon i hvert fylke som sørger for det, og som sørger for en viss overrepresentasjon. Men det får da være grenser for overrepresentasjon og grenser for distriktspolitikk! At areal skal telle nesten dobbelt så mye som mennesker, er egentlig ganske bisart. Et fjerde argument, som flere talere har fremført, er at omtrent alle andre land har ordninger som gir skjev mandatfordeling. Akkurat som om det skulle være et godt argument at fordi andre land har udemokratiske ordninger, skal vi også fortsette med det. Det kan bli mye moro av slik argumentasjon! Det kan virke som om det vil være problematisk å få en rettferdig valgordning, da det kan føre til en annen og kanskje mindre representasjon fra enkelte partier. Disse vil kunne ha egeninteresse i å ha en skjev representasjon. Men heller enn å stemme for en mikroskopisk bedre løsning med arealfaktor nå, som sannsynligvis vil bli stående lenge, håper jeg at urettferdighetene vil bli så synlige at det raskt kan bli tilstrekkelig flertall for en rettferdig valgordning hvor stemmer telles og ikke veies.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2003-11-28:
Jeg foreslår Anne Berit Andersen.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-11-28:
Jeg har lyst til å komme med et par kommentarer til innlegget fra Per Sandberg. Han var nokså nedlatende i sitt innlegg, og han snakket om «denne plikten Norge har til å behandle asylsøkere». Det var altså en kommentar til dette med internasjonale konvensjoner og regler. Da har jeg lyst til at man skal få vite hva Fremskrittspartiet skriver i sin merknad i innstillingen: «Disse medlemmer er imidlertid enig med flertallet i at det vil være i strid med flyktningekonvensjonen å nekte asylsøkere beskyttelse dersom de har behov for det, selv om de nekter å underskrive en slik erklæring. Disse medlemmer mener det er viktig å overholde de konvensjoner og internasjonale avtaler landet har forpliktet seg til å holde, men at det er uholdbart å gi noen form for ekstraytelser til utlendinger som ikke en gang vil anerkjenne og leve etter de regler som finnes i det landet som gir dem beskyttelse.» Det helt overordnede for Fremskrittspartiet er ifølge denne merknaden at vi har en plikt i forhold til flyktningkonvensjonen, og det synes jeg er greit å få fram, fordi man av innlegget til Per Sandberg kunne få inntrykk av det helt motsatte. Når det gjelder det som er vektlagt i saken, at forslaget går ut på å bekjempe kriminalitet, har jeg lyst til, i forhold til innlegget til Per Sandberg, å si at jeg, i likhet med Karin Andersen, har ingen tro på at det for kriminelle og terrorister vil være noe som er til hinder for at de vil skrive sin egen signatur på et papir. Jeg tror at den kategorien mennesker har helt andre målsettinger, målsettinger som står langt over det å måtte underskrive en erklæring. Så til Per Sandberg: Det tror jeg blir for enkelt. Ellers nevnte ikke jeg noe i mitt innlegg om kostnader, men jeg snakket om byråkrati og papirvelde, og det er vel så mye en unødvendig institusjon.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Jeg vil først få si at jeg er enig i mye av det statsråden sier. Jeg synes også det var veldig fint å få en avklaring med hensyn til hvordan Regjeringen og statsråden tenker i forhold til den seremonien som skal være ved statsborgerskap. Men mitt spørsmål til statsråden er: Har statsråden noen tanker eller ideer som Stortinget nå ikke er kjent med i forhold til å jobbe opp mot de situasjonene vi har vært vitne til i år, der vi nå i ettertid får spekulasjoner, kall det gjerne også rykter om at det blant dem som har fått opphold i Norge, kan være personer med eventuell kriminell bakgrunn, med krigsforbryterbakgrunn eller med bakgrunn i celleoppbygging, eventuelle terrorister? Har statsråden nå informasjoner som Stortinget ikke har tilgang til, og som kanskje Stortinget nødvendigvis burde ha hatt, slik at vi slipper debatter som ikke behandler problemet, men går utenom?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Byråkrati er også et kostnadsspørsmål, så den uttalelsen tolker jeg dit hen. Jeg skal prøve å være litt klarere overfor representanten Holmberg i forhold til dette med plikten. Det jeg sier, er at det er ingen motstrid i forhold til det vi skriver i merknaden. Vi skal overholde internasjonale konvensjoner, men det er ingen internasjonale konvensjoner som sier at vi har en plikt til å behandle alle asylsøknadene. Det er ingen internasjonal konvensjon som sier at vi har en plikt til å behandle søknadene fra alle mennesker som søker om asyl i Norge. Det er mitt formål med det. Og det må klargjøres. Det virker som om flertallet og alle de andre politiske partiene har lagt seg på en linje som går ut på at uansett hvem som kommer og søker asyl i Norge, skal man behandles som en asylsøker. Det er det jeg vil til livs. Nå må vi begynne å tenke oss om når det gjelder disse forholdene. Når det gjelder representanten Karin Andersen, har jeg mest lyst til å flire. Representanten Andersen er en meget oppegående, intelligent dame fra Hedmark, men det er en eller annen kroppsdel hos representanten Andersen som jobber hektisk imot å gi uttrykk for at hun forstår Fremskrittspartiets intensjoner. Det forstår jeg, og det respekterer jeg. Men jeg registrerer også at representanten Andersen stigmatiserer alle asylsøkere. Hun stigmatiserer alle som søker opphold i Norge – at de ikke er ærlige – for, som representanten Karin Andersen sier: Disse menneskene vil skrive under på en slik erklæring, men de mener ikke noe med det. Det er en stigmatisering av mennesker som kommer til Norge, de er noen bløffmakere, og de har ikke ærlige hensikter. De vil bare skrive under med falske hensikter på en slik erklæring. Jeg registrerer det. Representanten Andersen tror ikke på de menneskene som søker opphold i Norge. Jeg vil bare minne om følgende som jeg synes flertallet i salen skal legge seg på minne, også når det gjelder andre saker om innvandringspolitikken: Når tiden lir, kommer en ikke til å angre på det en har gjort. Det en kommer til å angre på, er det en ikke har gjort. Dette gjenspeiler norsk asyl- og innvandringspolitikk. Jeg er sikker på at de som utgjør flertallet, og som har vært med i politikken i lang tid, angrer vesentlig på at de ikke har gjort ting på et tidligere tidspunkt, i tråd med det Fremskrittspartiet har foreslått. Ellers er det helt riktig det som representanten Andersen påpekte i forhold til det vi skriver om «tålt opphold». Men jeg registrerer det, og neste gang skal jeg skrive det ordrett. Vi har ikke nevnt de to gruppene. Vi nevnte den ene gruppen, og det står i våre merknader. Det er helt riktig, som statsråden peker på, at det er to grupper det dreier seg om. Det skal jeg skrive neste gang i mine merknader, slik at også representanten Andersen får med seg essensen i det som Fremskrittspartiet gir uttrykk for.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Det kunne vært interessant å ha en lengre debatt rundt dette, for å finne ut om hvem det er som misforstår hvem. Jeg skal innrømme én ting i forhold til Fremskrittspartiets forslag: Det er mulig at vi har et pedagogisk problem i forhold til å få Stortinget, og særlig statsråden, til å forstå hva som er intensjonene med vårt forslag, med våre tanker rundt det, for i bunn og grunn tror jeg faktisk vi er enige. Statsråden snakker hele tiden om rasjonering. Hvis vi skal ha noen rasjonering, er det i hvert fall noen politiske vedtak som må gjøres i forhold til det. Vi har et DRG-system, som vi har litt erfaringer med, og som vi bygger på. Dessuten har vi ikke noen rasjonering når det gjelder sykelønn, dagpengeordning osv. Der følger pengene brukeren. Karin Andersen sa noe slik som at hun selv ønsket å bestemme hvilke politikere som skulle bestemme når hun skulle ha helsetjenester. Hvem er det representanten Andersen kontakter når hun skal ha helsetjenester? Hun kontakter ikke det enkelte sykehus, den enkelte institusjon, hun går i tilfelle til legen. Og da er det i så fall vesentlig at pengene følger brukeren, for da får hun bestemme hvilke tjenester hun vil ha. Her er det misforståelser fra de andre partiene som det er enkelt å avklare, slik at vi kommer fram til en forståelse om en løsning som er til beste for det norske folk. Dette med at vi skal innføre en stykkpris og så skal kommunene på en måte bare drifte, er også en misforståelse. Vi har ikke sagt at kommunene skal slutte med å drifte. Det er det som er noe av intensjonen med at pengene skal komme fra det lokale trygdekontoret, eventuelt fra det lokale skolekontoret. For oss er det ikke noe prinsipp at vi skal ha noen private til å drifte skoler og helsetjenester. Prinsippet vårt er at vi skal ha valgmulighet, valgfrihet og konkurranse på dette feltet. Det skulle ikke forundre meg om de kommunale drifterne i dag også ville komme best ut i en slik konkurranse. Poenget er at brukerne skal få større valgfrihet. Saksordføreren var opptatt av dette med økte inntekter til kommunene. Men trenger vi å ha noen begrensninger på det? Kan ikke den enkelte innbygger selv, ut fra sitt bosted, bestemme hvor høye inntektene til kommunene skal være gjennom å ha en fri skattøre? Vi trenger ikke å sette noen begrensninger på det. Jeg tror – i likhet med representanten Karin Andersen – at her må det økte ressurser til. Statsråden var også inne på det. Men i dette huset er jo SV og Fremskrittspartiet enige om at det må økte ressurser til. På hvilken måte disse økte ressursene kommer, må være uvesentlig så lenge vi får økte ressurser til disse områdene, slik at tjenestetilbudet styrkes. Det er helt riktig, det som representanten Hagen var inne på, at det er på de områdene der vi har styring, der vi har rammeoverføring, manglene ligger. Og da må det gå an å samle seg om en løsning, slik at vi får løst disse problemene istedenfor å være uenige bare på et verbalt plan, for vi har en felles interesse av å få løst problemene.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Først til representanten fra Venstre, Trine Skei Grande, som viste til det ulykksalige prosjektet som var i Farum. Om det er det også å si at det jo var en suksess, for brukerne var meget fornøyd. Det at enkelte politikere begynte å gamble med kommunens kapital i form av oppkjøp av idrettsparker osv., er en annen side av saken. Jeg skulle selvfølgelig gjerne ha sagt hvilke politikere det var, og hvilke parti de kom fra, uten at jeg skal gjøre det. Men vi har et annet eksempel, fra Nakka kommune i Sverige, som representanten fra Venstre selvfølgelig ikke var inne på. Der er dette en suksess. Der har man hatt brukerundersøkelser underveis, og brukerne har bare blitt mer og mer fornøyd. Der utvider man bruken med at pengene følger brukeren. Nå blir også nabokommuner og omegnskommuner med i prosjektet, og det blir større og større. Jeg er litt overrasket. Hvis jeg har misforstått, håper jeg at statsråden på et eller annet tidspunkt kan rette opp det, men ut fra hennes innlegg i forhold til rettigheter, tolket jeg det dit hen at statsråden vil ha begrensede rettigheter for mennesker som har behov for institusjonsplass og begrensede rettigheter i forhold til behov for skoleplass. Det var der skillet gikk i forhold til at pengene automatisk følger med sykelønn og dagpenger. Det kunne ikke vi gjøre i forbindelse med at pengene skulle følge bruker når det gjelder institusjonsplass, for der hadde man ingen rettigheter. Da er det bare et spørsmål om man ønsker å prioritere. Ønsker man rettigheter, bestemmer man det her på huset, slik at man får det samme systemet. Så begrensede rettigheter i forhold til sykehjem, institusjonsplass osv. kan vi selv bestemme. Jeg tror også at det lades negativt at pengene automatisk skal utløses av valg. Jeg ser i dag egentlig ikke noen forskjell der. Er det ikke slik at hvis en kommune får en elev, utløser det automatisk penger til kommunen? Hvis en kommune får brukere, enten i form av eldreomsorg eller annet, utløser det automatisk penger fra staten gjennom rammene til kommunene. Det er jo det samme, bare det at man her får en mer demokratisk og direkte behovsrettet finansiering, som er mer treffsikker enn den man har i dag. Debatten er interessant. Det er jo klart at det er riktig, det som representanten Sandal sa i sitt hovedinnlegg, at det er stor forskjell på Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet. Det er jo fordi Arbeiderpartiet tenker forhistorie i forhold til et system, mens Fremskrittspartiet tenker framover med sitt system.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Til det siste først: Fremskrittspartiet ønsker ikke en skatt i tillegg til dagens skatt. Vi mener at skattetrykket er høyt nok, og hvis vi hadde gått inn for å innføre et annet system i forhold til at pengene følger brukeren, vil SVs system bety en skatt oppå alle de skattene som eksisterer fra før. Det er ikke intensjonen med vårt forslag. Vi mener i tillegg at det skal være en frivillig sak. Det jeg ønsket å ta ordet for, var når det gjelder Nakka. Jeg er enig med statsråden i at det er en suksess i Nakka. Men Høyre og Regjeringens system begrenser muligheten til valgfrihet for den enkelte kommune. Ved at kommunene selv skal velge, får man prioritering fra 434 kommuner. Det betyr at i enkelte kommuner vil innbyggerne få tilfredsstilt sine behov, mens i andre kommuner vil det ikke blir innført, og man vil ha det samme statiske systemet. Vårt system vil gjøre at hele nasjonen og alle innbyggerne i hele nasjonen får denne valgfriheten. Det er en annen ting som overrasker meg også, nemlig at det ikke går an å diskutere dette ut fra en framtidig kommunestruktur, istedenfor å snakke ut fra dagens struktur med 434 kommuner.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Jeg skal være kort. Jeg mener representanten Sandal klargjorde ganske tydelig flertallets posisjonering og meninger i denne saken. Jeg finner det allikevel riktig å etterlyse innrømmelser fra regjeringspartiene. Jeg har ikke, verken fra Regjeringen eller fra regjeringspartienes representanter, fått noen klarhet i hvorvidt de påstandene som flertallet har satt fram, om at kapitalutgiftene er trukket to ganger, er riktige eller uriktige. Det er et vesentlig poeng i denne saken. Jeg er helt enig med representantene fra regjeringspartiene i at Sør-Trøndelag fylkeskommune på lik linje med alle andre fylkeskommuner skal sørge for å ha orden i sitt eget reir i forhold til de rammene de har. Men Fremskrittspartiet innrømmer jo også selvfølgelig at hvis det blir gjort urett i forhold til uttrekket her, skal det rettes opp. Jeg mener det er vesentlig, og jeg mener faktisk at Regjeringen allerede har gjort det, ved at den innrømmer at Sør-Trøndelag skal få ekstra midler gjennom skjønnspotten, har fått det og vil få det. Nå sies det i tillegg fra representantene fra regjeringspartiene at vi skal følge Sør-Trøndelag enda mer nøye i forhold til at Sør-Trøndelag fylkeskommune kommer enda mer skjevt ut. Det i seg selv er selvfølgelig en innrømmelse av at her har det foregått et eller annet som har gått i Sør-Trøndelag fylkeskommunes disfavør. Jeg vil følge opp det representanten Sandal sa, for jeg tror at både Sør-Trøndelag fylkeskommune og Stortinget har godt av å få denne saken avklart og avgjort ganske raskt. Jeg vil faktisk gå litt lenger enn representanten Sandal og be statsråden på raskest mulig måte nå komme tilbake til Stortinget i en egnet sak, slik at vi får denne saken ut av verden, og at Sør-Trøndelag fylkeskommune også får tilfredsstilt sine påståtte behov. Det gjelder for øvrig også andre områder når det gjelder fylkeskommunen, med hensyn til uttrekk. Vi har jo nettopp hatt en hel runde i forhold til hele sykehusoppgjøret, der en rekke fylkeskommuner også påstår at det har blitt foretatt uriktige uttrekk. Nå har vi uttrekk i forbindelse med rus, psykiatri og barnevern i tillegg, der det er forskjellige meninger i fylkeskommuner og regjering. Jeg tror at vi er tjent med at vi får avklart disse sakene raskt, slik at ikke minst fylkeskommunene får konsentrert seg om å drive tjenestetilbud i stedet for å sitte og diskutere hvorvidt de har fått for lite eller for mye penger.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
President! Det er jo her et forslag fra mindretallet, fra Fremskrittspartiet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-28:
Forskjellen på SV og Fremskrittspartiet når det gjelder synet på hvordan vi skal behandle asylinstituttet, er ganske stor, også i synet på hvordan verden er. Vi erkjenner at verden er full av konflikter, full av mennesker som er utsatt for overgrep, og at Norge har et ansvar for å gi beskyttelse til dem som har behov for det. Vi kan ikke se på folk og ut fra en eller annen følelse, en eller annen dag si: Nei, nå er det for mange. Vi mener at de skal behandles etter de konvensjoner vi er forpliktet overfor, og at de skal behandles ut fra den samme rettssikkerhet som andre har. SV har støttet de hurtigprosedyrene som Regjeringen nå har gått inn for, for å sile ut de asylsøkerne som vi har antatt har grunnløse søknader. Vi støtter altså de prosedyrene, så der er det ingen uenighet. Internasjonal kriminalitet er et stort problem. Noen er hvitsnipp-forbrytere som ikke har noen ytre kjennetegn, og det dreier seg om handel med kvinner og barn, det dreier seg om narkotika og våpen, noe av det er grov kriminalitet. Jeg tror ikke at mennesker som har slikt vondt i sinne, vil blunke en eneste gang før de skriver under en slik erklæring. Det er milevidt fra å si at jeg mener at alle asylsøkere er kriminelle eller ikke er ærlige. Jeg refererte konkret til dem som dette forslaget er ment å skulle stoppe, som da skal si: Nei, denne erklæringen kan jeg ikke skrive under på, for her står det at jeg skal følge loven, og hvis jeg skriver under på den, så må jeg følge loven, og det hadde jeg ikke tenkt. Man må ha meg unnskyldt – jeg tror faktisk ikke det foregår på den måten. Det er mange her i landet som vi ikke vet er her. Grensene er åpne. Schengen-avtalen hindrer oss i å utføre grensekontroll. Fremskrittspartiet har vært tilhenger av den. Det er et stort problem som jeg håper Fremskrittspartiet snart er villig til å se på. SV ønsker frihet i en globalisert verden, slik at folk kan reise over grensene, mer enn i dag. Men jeg tror at vi er nødt til å se på en annen type grensekontroll framover enn det vi har hatt til nå, nettopp fordi det er knyttet så store problemer til internasjonal kriminalitet, og fordi det er et legitimt behov for ethvert land å vite hvem som er innenfor grensene. Det gjør vi ikke i dag, med det regimet vi har, dessverre. Derfor tror vi det er helt andre typer tiltak som må til hvis man skal hindre grov og alvorlig internasjonal kriminalitet, enn at de som søker asyl i Norge, må skrive under på et papir på at de har tenkt å følge norsk lov. Det skal de uansett.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-28:
Det er helt riktig at deler av denne debatten dreier seg om kjernen i demokratiet – om vi bare skal være kunder i et fritt marked, eller om vi skal være innbyggere i et land og sammen ha ansvar for hverandre – og om at vi organiserer det på ulike måter. Jeg må innrømme at man i livets faser har bruk for ulike tjenester. Man har forskjellige behov. Det er faktisk ikke hver dag hver enkelt av oss makter å forholde seg til alle de tjenester og oppgaver som samfunnet har behov for, og derfor har vi valgt å organisere dette sammen. SV ønsker også at vi skal finansiere dette solidarisk sammen. Vi tror at folk noen ganger har behov for å slippe å være den som i alle livets situasjoner skal kvalitetssikre sitt eget tilbud. Når jeg blir sjuk, vil jeg faktisk gjerne ha helsehjelp. Jeg vil ikke sitte og bla i en glanset katalog for å finne ut hvilket sykehus eller sykehjem som er best. Jeg vil at det skal være noen folkevalgte som har ansvaret for at jeg skal ha det tilbudet. Det er ikke slik at hver enkelt for seg, som hver enkelt kunde, liksom skal ha en slags kundemakt og så surfe rundt: Nei, denne skolen er ikke bra nok for min unge, og da bytter jeg til en annen! Altså, vi mener at på mange av disse områdene er vi samfunnsmessig best tjent med at vi har et system der vi gjør det sammen. Det er ett område som er meget sentralt for folk, som ikke fungerer i det hele tatt, men som er et fritt marked. Ja, «ikke i det hele tatt» er ikke riktig, men det fungerer kun for dem som har penger. Det gjelder bolig, som er «basic» for at man skal kunne ha et godt liv. Det markedet fungerer altså ikke: Hvis man ikke har penger, får man ikke bolig. Folk bor fremdeles på gata i Norge. Slik er det. Når det gjelder friere kommunal skattøre, er SV veldig opptatt av at det skal være noen gode lokale saker å gå til valg på. Vi synes at det er en viktig sak, og vi er stadig vekk ganske forundret over Venstre, som stadig angriper SV, som er det partiet som mener at kommunesektoren sjøl skal få lov til å bestemme over en langt større del av kaka. Vi mener at det er viktigere for Oslos befolkning at de f.eks. hadde hatt mulighet til å ta ut noe av det skattegrunnlaget de har, enn at de skal behøve å gå løs på skolene sine og å ha en dårlig kollektivtrafikk. Vi syntes det var en dårlig løsning da denne regjeringen, med Venstre i, f.eks. fjernet utbyttebeskatningen, som direkte rammet Oslos skatteinntekter med bortimot en halv milliard kr, slik som Oslos politikere opplyser om. Det hadde vært bedre om man kunne ha finansiert det gjennom skatteseddelen. Det ville ha gitt mye mer makt til Oslo kommune, til Oslos innbyggere og til Oslos politikere.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-28:
Jeg er enig med statsråden i noe av det siste hun sa, nemlig at dette dreier seg om fordeling av den store samfunnskaken. Skal vi ha mer penger til velferd, omsorg og skole, eller skal vi ha mer penger til skattelette? Det er det som er kjernen i dette, og det er der jeg og SV mener at Fremskrittspartiet lurer folk når de sier at vi kan få både i pose og sekk: En skal både få et system der en utløser penger helt automatisk, og det skal ikke koste noe heller, for den regningen som ligger i den andre enden her, skjuler Fremskrittspartiet og Carl I. Hagen. Finansieringen, hvor pengene kommer fra, er selvfølgelig veldig viktig. Men det er slik at på noen områder har man rettigheter også utover det man har opparbeidet. Det er jo hele tiden et politisk spørsmål hvem som skal ha slike rettigheter. For SV er det viktig at f.eks. funksjonshemmede, som ikke selv kan hevde sine demokratiske rettigheter på samme måte som at vi som er funksjonsfriske, skal ha rettigheter fastlagt i lov utover det vi andre har.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-28:
Jeg bare konstaterer at statsråden blir veldig sår når hun blir minnet om hva hun har uttalt offentlig. Det er klart at det kan være sider ved det som står i et intervju, som kan være litt annerledes enn det man hadde tenkt seg, det har vel mange av oss opplevd. Men jeg tror ikke det er et menneske i Norge som er i tvil om at statsråd Erna Solberg mener at kommunesektoren i Norge har mer enn nok penger, og at det ikke var hennes intensjon at de skulle få disse 2,2 milliarder kr ekstra som de så absolutt trenger. Så til selve saken. Fra SVs side er det klart at det ikke er noe behov for å komme tilbake hvis man enig. Men jeg oppfattet at det statsråden nå sa, igjen var med på å skape den usikkerheten som jeg nevnte i mitt første innlegg. Altså: Har statsråden nå oppfattet at beskjeden fra Stortinget er at man skal finne en enighet med Sør-Trøndelag fylkeskommune som betyr noe annet enn det Regjeringen har lagt seg på, eller mener hun at man kan komme tilbake med samme resultat neste gang også, sånn som man gjør ellers?
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-28:
Jeg fikk assosiasjon til en boktittel som heter «Men tankene mine får du aldri». Det er først når Regjeringen er ferdig med å behandle forslaget at det er naturlig å fremme konkrete forslag overfor Stortinget – at det blir Regjeringens helhetlige politikk. Vi har veldig mange saker på utlendingsområdet som kommer til neste år. Vi har mange lovforslag på mange områder. Når det gjelder spørsmålet knyttet til krigsforbrytelser og personer som kan være mistenkt for å ha begått kriminalitet i hjemlandet sitt eller som kan være en fare for rikets sikkerhet, har vi gjennomført en innstramming av praksisen i UDI knyttet til informasjonsrutiner, samarbeidsrutiner, mellom politiet og Politiets sikkerhetstjeneste og UDI og samhandlingen med Justisdepartementet og Kommunal- og regionaldepartementet. Vi har sett eksempler på at man ikke har vært informert, at man kunne hatt større mulighet til å fatte vedtak enn det man har hatt, og å fatte andre vedtak enn det man har gjort. Vi har ingen planer om å legge frem andre forslag for Stortinget enn det som har vært varslet for lenge siden, nemlig det som går på klageadgangen i tilknytning til rikets sikkerhet.
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-28:
Det er sikkert: På dette området er Høyre og Fremskrittspartiet enige om behovet for å se på større grad av valgfrihet, men vi er helt uenige om i hvilken kontekst det skal gjøres. Vi mener at dette skal gjøres innenfor konteksten av lokaldemokratiet, og at man faktisk kan kombinere stykkprisfinansieringsmodeller, valgt av lokaldemokratiet, med modeller som gir valgfrihet. Og jeg har lyst til å fortelle hvorfor forskjellen er der. Jeg synes Carl I. Hagens innlegg nå var veldig representativt for at han ikke har skjønt hva problemet med hans egne modeller er, nemlig at han sammenligner markedene som vi alle selv betaler for tjenestene fra, og markedene det offentlige betaler tjenestene fra. Forskjellen er selvfølgelig at når vi selv betaler, er det vi som rasjonerer hvor mye vi kjøper av hvem, men i det øyeblikket det offentlige skal betale, må noen i det offentlige rasjonere ut hvor mye som skal gis. Enten staten eller kommunen må gjøre det, og da mener vi kommunen er bedre til å ha gode individorienterte løsninger nær brukerne enn det staten ville være. Hvis det ikke på en eller annen måte skal legges begrensninger på hva slags hjemmehjelpstjenester man får, ikke noen begrensninger på hvilket individbehov man har, må altså Carl I. Hagen fortelle hvor mye skattene skal gå opp i dette landet for at man skal kunne finansiere det. Alle land som har modeller f.eks. på sykehusfinansiering eller på andre ordninger som ikke den enkelte rasjonerer – f.eks. USA, knyttet til forsikringsfinansierte helseplaner – har vært oppe i dette dilemmaet med at kostnadsspiralen går amok. Man må på en aller annen måte rasjonere det. Derfor har forsikringsselskapene i USA laget andre typer finansieringsordninger, fordi det ikke gikk bra. Carl I. Hagen har som mantraet sitt at dette både vil gi bedre valgfrihet og flere tjenester, men han forteller aldri om hvem som skal rasjonere, og på hvilken måte man skal rasjonere. For det er ikke slik at enhver person kan få så mange hjemmehjelpstimer som man har lyst på, at enhver skal kunne velge akkurat hvilket sykehjem, selv om man har fastsatt en pris, når man skal legges inn på et sykehjem. Og det er ikke bare en medisinsk vurdering som skal foretas på det tidspunktet, men også en vurdering av om de hjemmebaserte tjenestene, f.eks., er gode nok, at man får et godt nok tilbud hjemme, i en omsorgsbolig eller i en eldrebolig. Noen skal foreta det valget, og jeg synes faktisk det er bra at lokaldemokratiet gjør det. Det viktigste lokaldemokratiet faktisk er ypperlig til å gjøre, er å bestemme skolestrukturen i dette landet. Fordi geografi betyr så mye forskjellig. vil statlig stykkprisfinansiering av grunnskolen medføre at man flytter hele spørsmålet om skolestruktur bort fra lokaldemokratiet. Da har vi tømt lokaldemokratiet for en av de viktigste sakene deres.
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-28:
Det er fint av og til å ha prinsipielle diskusjoner i Stortinget også! Jeg har lyst til å understreke forskjellen på spørsmålet om finansiering av sykehjem, og velferdsoppgaver som skole, dagpenger og fødselspenger. Dette er rettigheter som er opparbeidet i forhold til en skatt du betaler direkte. Dine rettigheter er avledet av at du har betalt inn til et forsikringssystem som det offentlige i Norge forvalter. I andre land kan det være annerledes. Det er mange mennesker som ikke får dagpenger fordi de ikke oppfyller de kriteriene som ligger i lovverket for å få det, selv om de altså er uten jobb. Det er mennesker som ikke har vært i arbeidslivet lenge nok til at de har opparbeidet denne rettigheten. Det er også slik at en tredjedel av landets fødende ikke får svangerskapspenger – altså lønn i permisjonstiden – fordi de ikke har vært i arbeidslivet lenge nok. Så denne rettigheten er opptjent og avledet av en skatteinnbetaling – direkte. Da er det store spørsmålet om det er slik man har tenkt, at man skal få ulike typer rettigheter mellom ulike grupper. Nei, det er en forskjell på tjenestefinansiering og inntektssikringsfinansiering. Man kan godt diskutere hvor mye, og om det skulle vært slik eller ikke. Man kan f.eks. diskutere om dagpenger bør fjernes fra det offentlige. I Danmark er det fagforeningene som forvalter dagpengesystemet – ikke det offentlige – og som har kasser. I mange land er dette forsikringsbasert, ikke statlig basert. Det er altså en forsikringsordning. Det er noe man har gått inn på i forhold til den direkte finansieringen. Hvis det hadde vært modellen man hadde valgt, og man skulle avlede fra direkte skatteinnbetalinger hvilke rettigheter man hadde i alderdommen, hadde det vært interessant å se parallellen mellom eldreomsorg og dagpenger. Hvis ikke, ser jeg faktisk ikke parallellen. Så synes jeg det var avslørende – det skal altså rasjoneres. Ja, man må jo være ærlig og si at klagingen i forhold til rammeoverføringssystemet i dag gjelder ikke rammeoverføringssystemet i seg selv, men at vi må rasjonere på hvor mye vi har, både i forhold til antallet mennesker som skal jobbe i sektoren – vi har ikke nok arbeidskraft der – og i forhold til hvor mye ressurser vi har. Da er det et spørsmål om penger, ikke et spørsmål om system! Jeg tror at det systemet som utskrives som et nasjonalt system, kan være bra å gjennomføre i mange kommuner, fordi det ligger tettere og nærmere, og vi kan få et samarbeid mellom ulike deler av offentlig sektor, som vil ha betydning for hvor god eldreomsorgen blir, og for hvilke lokale krefter utover det offentlige man kan mobilisere. Jeg tror vi får mer direkte og bedre brukerrettede tjenester. Jeg er helt enig i at vi skal gi valg. Det er sju-åtte kommuner – litt avhengig av hvilke politiske flertall det ble etter kommunevalget – som for øyeblikket planlegger å innføre brukervalg i eldreomsorgen etter en modell Kommunaldepartementet nå lager. Vi lager et nettverk og jobber sammen med dem om dette, nettopp fordi vi vil nå de samme målene. Men vi tror altså ikke at dette skal være en nasjonal oppgave.
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-28:
La meg bare gi to korte merknader til noen av innleggene. For det første synes jeg det er helt fint at Per Sandberg bruker Nakka kommune som et eksempel. Det er et eksempel på den modellen Høyre står for i forhold til valgfrihet, og ikke et eksempel på den Fremskrittspartiet står for i forhold til valgfrihet. Jeg har lyst til å understreke det. Ja, Nakka er faktisk en suksess, men det er klart at de har kommunepolitikere som lettere kan rasjonere med tjenestene sine. De har ikke noe carte blanche til å utbetale penger og gi til alle, men de må lage et system for valgfrihet innenfor en gitt økonomi. Det er ikke Fremskrittspartiets modell, det er Høyres modell for hvordan man skal gjøre det med valgfriheten fremover. For det andre: Regjeringen skal legge frem en gjennomgang av denne typen forslag innenfor eldreomsorgen. Det ble vedtatt under trontaledebatten, og vi kommer tilbake til det. Hvis det er slik at man bare skal holde seg til at noen offentlige byråkrater skal definere behovet etter retningslinjer, må man lage utrolig detaljerte retningslinjer for når folk har rett til noe eller ikke. Det blir et voldsomt byråkrati som skal sitte og vurdere, ikke minst når det skjer endringer, og et sted det skjer endringer, er innenfor eldreomsorgen. Der skjer det gradvis endringer i forhold til behovsvurdering, hvilke behov hver enkelt person har. En av de store utfordringene, uansett stykkprisfinansieringssystem, er nettopp å følge med på, og ha systemer for, denne behovsendringen. Jeg synes man burde ha lært noe av det faglige arbeidet som ble gjort, knyttet til barnehagemeldingen som ble lagt frem. Det er nemlig helt åpenbart at denne type statlig stykkprisfinansieringsmodell bidrar til mindre effektivitet i sektoren, mindre grad av kostnadskontroll. Det er selvfølgelig en kjempeinvitt til lønnsoppgjør hvor noen andre skal betale regningen – og de som de facto har forhandlingsansvaret, sitter uten regningsansvaret til slutt. Det er en av de tre tingene som bidrar til at jeg ikke tror at et system med nasjonal stykkprisfinansiering på en rekke velferdsoppgaver bidrar til en mer effektiv eller brukerrettet offentlig sektor. Men stykkprisfinansiering i en lokal kontekst kan gjøre det, for der har man et annet samsvar mellom hvem som betaler regningen, og hvem som faktisk sitter og definerer og utmåler tilbudet til den enkelte. Dette er store og vanskelige problemstillinger, som jeg tror Fremskrittspartiet bør se nærmere igjennom – særlig hvis Fremskrittspartiet mener at de skal være bedre på skattelettelser og avgiftsreduksjoner. Det de egentlig legger opp til, er et system hvor de offentlige utgiftene løper løpsk.
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-28:
Jeg har oppfattet at vi skal forhandle med Sør-Trøndelag, og at utgangspunktet er at Stortinget mener noe annet om grunnlaget for de forhandlingene enn det vi mener har vært oppgjøret. Så kan jeg ikke si om vi kommer tilbake igjen med enighet med Sør-Trøndelag, for da kunne man altså ikke forhandlet. Utgangspunktet kan ikke være at to parter skal gå inn i forhandlinger hvor den ene parten de facto er blitt bundet opp til å skulle skrive ut en sjekk hvor størrelsen på den sjekken blir bestemt av den andre forhandlingsparten. Da burde Stortinget ha bevilget penger, og ikke pålagt forhandlinger.