Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-04-11:
Nilen splitter Sudan i øst og vest. Nå er vi i tillegg bare måneder unna et politisk skille mellom nord og sør. Det vil jeg mene er på tide. Sudan har dessverre vist seg fra en side med diktatur, mangel på respekt for menneskerettigheter og mangel på respekt for egne innbyggeres ønske. Nå venter historiens dom over hva som skjer både i nord og i sør med hensyn til politiske rettigheter. Historien viser i det minste et sted mellom halvannen og to millioner drepte i to borgerkriger – 200 000 drepte i Darfur – felles for de to er enorme flyktningstrømmer. Fra 2005, derimot, har det vært et rimelig stabilt styre; i det minste har det vært mangel på krigshandlinger. La meg omtale noen av de utfordringene som, slik jeg ser det, ligger der i forhold til Sør-Sudans nye status fra juli i år. Det er fremdeles et betydelig område som ikke har hatt folkeavstemning, Abyei. Det er et område som på valgdagen skulle ha bestemt hvorvidt man skulle gå til nord eller til sør. Jeg håper at den avstemningen kommer til å gå like godt som avstemningen om en formell løsrivelse i sør gjorde, og at det også medfører en anerkjennelse både fra nord og fra sør, uavhengig av hva som blir valgresultatet der. I samme åndedrag vil jeg også si at det er svært viktig at man får på plass et endelig grensekart, og at man er enig om det grensekartet. Sudan har en president, Omar al-Bashir, som skal ha ros for måten han taklet folkeavstemningen på, og som samtidig fortjener et inngående søkelys på sin rolle i de foregående krigshandlinger, ikke minst folkemordet som har funnet sted i Darfur. Det er ekstremt viktig at mennesker som begår kriminelle handlinger, uavhengig av på hvilket nivå, står til ansvar for handlingene. Spesielt viktig blir det som signaleffekt når dette gjelder statsledere. Når det gjelder den samme Omar al-Bashir, er det også all grunn til å fokusere på hans manglende forståelse for demokratiets institusjoner og på hvordan en fundamental respekt for menneskerettigheter faktisk fungerer. Så er jeg glad for at det kom inn i hvert fall en setning eller to fra foregående taler knyttet til viktigheten av at Sør-Sudan får flere partier, at dette blir et flerpartistyre som blir demokratisk fundamentert, med et parlament som står sentralt. Vi har historier – veldig mange historier – om organisasjoner som har begynt som geriljakrigere for en sak, som ender opp i politiske partier, og som ender opp med å bli det eneste partiet i et diktatur. Zimbabwe er et eksempel på det, med ZANU-PF, som på 1980-tallet ble en sammenslutning av ZANU og ZAPU, og som da var det statsbærende parti og det eneste partiet fram til MDC ble grunnlagt på midten av 1990-tallet. Litt av det samme kan sies om ANC i Sør-Afrika. ANC har fremdeles en fundamental rolle i det sørafrikanske landet, og en del av deres oppslutning er ikke bare begrunnet i politikken, men også i det historiske. Jeg mener det er ekstremt viktig at folk stemmer ut fra den politiske framtiden, og ikke ut fra hva organisasjonen har gjort i fortiden. Når det gjelder olje, er det igjen ekstremt viktig at man blir enig om både hvordan inntekter fordeles, og hvordan oljen skal utskipes, enten det gjøres gjennom Sudan, som jeg mener vil være en god ordning, nettopp fordi det bringer de to landene tettere sammen – det er jo denne sameksistensen som er ekstremt viktig – eller om Sør-Sudan finner å gå videre med en avtale med Kenya. Når det gjelder korrupsjon, har mange vært inne på det. Med hensyn til den ekstreme svakheten som ligger i både manglende institusjoner og svake institusjoner, er det også viktig at norsk bistand er med på å støtte opp. Det samme gjelder oppbygging av lov og orden. La meg avslutningsvis si at forventningene er fundamentale og enorme. Det er ekstremt viktig at vi bidrar til å begrense forventningene som ligger der. Dette gjøres ikke over natten når det gjelder statsbygging.