Willy Pedersen (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Norge har sammen med sine nabostater i Arktis gjennomgått en rivende utvikling hva angår folk-til-folk-samarbeid og forvaltningssamarbeid. Dette er et samarbeid tuftet på dialog og en felles forståelse av de utfordringer og de muligheter vi har i regionen. Gamle historiske eksempler på dette er folkeutvandringene fra Finland til Nord-Norge, pomorhandelen langs Finnmarkskysten og grensesamarbeidet slik vi finner det f.eks. i Lappekodisillen. Et annet eksempel er det eneste formelle samarbeidet, meg bekjent, mellom Warszawapakten og NATO under den kalde krigen, nemlig Den norsk-russiske fiskerikommisjonen, et forvaltningssamarbeid som opp gjennom historien har vært svært vellykket. Dette forvaltningssamarbeidet hadde ikke vært mulig om Norge som nasjon ikke ønsket å gå inn i en dialog med det som den gang var ansett som NATOs hovedfiende. Regjeringen har ført en linje basert på dialog, men med mål om konsensus om våre felles interesser i nordområdene. Derfor blir f.eks. kritikken mot utenriksministerens politiske linje om dialog etter hans samtaler med Hamas uforståelig for meg. Dialogen har også bevart et langt kultursamhold i nordområdene basert på handel og gjensidig avhengighet av hverandre – en tusenårig lang historie, hvor fred og handel har preget samholdet, ikke krig, kriser og konflikt. Denne historien har også lagt grunnlaget for den gjensidige tilliten som i dag er mellom våre nabostater i nord. Ratifiseringen av grensen mellom Russland og Norge i Stortinget i forrige uke viser dette klart. Fokuset denne regjeringen har satt på utviklingen av nordområdene, er enestående, hvis vi sammenligner med tidligere regjeringer. Men likevel vil jeg utfordre utenriksministeren på veien videre i nordområdepolitikken. Satsingen viser allerede gode resultater, men jeg savner en side ved utenrikspolitikken som jeg ønsker at utenriksministeren skal ta med seg. Norge har gjennom historien, og da i det perspektivet jeg allerede har nevnt, hatt et langvarig folk-til-folk-samarbeid i nord. Min påstand er at menneskene i regionen har vært nært sammenknyttet på grunn av en gjensidig handelsavhengighet. Denne handelen har forankret samarbeidet godt i regionens befolkning, og det ga befolkningen tett styring i utviklingen av samarbeidet. Men dette har endret seg. Handelsmonopol på russisk korn og norsk fisk, styrt av hanseatene fra Bergen, og geopolitiske endringer, som den kalde krigen, har gjennom historien ført til en mer statlig styrt utvikling. Denne utviklingen har vi nå stabilitet i regionen til å endre. Barentssamarbeidet, Nordisk ministerråd og Arktisk Råd bør for framtiden skape et større rom for et bedre forankret samarbeid mellom lokalbefolkningen i områdene. Grenseboerbeviset er et eksempel på et politisk tiltak som skaper lokal forankring, gjennom nye handelsmuligheter for lokalbefolkningen. Grenseboerbeviset gir befolkningen i regionen mulighet til selv å definere sin egen rolle i dette samarbeidet, i tillegg til at man også ruster opp infrastrukturen for å lette transporten og passeringen av grensen ved Storskog i Pasvik. Regjeringen har i så måte levert i stort monn i samarbeidet med Nordvest-Russland, og regjeringen har også gjennom politiske tiltak i denne regionen evnet å forankre politikken lokalt. Jeg savner likevel denne type klare politiske tiltak opp mot Finland og de øvrige nordiske landene i nord. Handelssamarbeidet mellom Lappland i Finland og Norrbotten i Sverige har etter mitt syn ennå et stort og uutnyttet potensial. Et utvidet samarbeid om transport av malm til våre isfrie havner, turisme/reiseliv og energi venter ennå på tiltak for realisering. I stort handler dette om å innrette dialogen mot hvordan man kan fjerne grensehindringer, bygge egnet infrastruktur og skape nye arenaer for folk-til-folk-samarbeid basert på handel og kultur i disse områdene, et samarbeid som har sin sanne verdi hvis politikken brukes til å føre lokalbefolkningen sammen i disse områdene, gjennom tilrettelegging for handel og kulturutveksling. Vi har de politiske arenaene, nå er det på tide å bli utålmodig. Mitt innspill til utenriksministeren er at konkrete tiltak nå bør rettes mot de nordiske landene, og at man gjennom konkrete tiltak fjerner grensehindringene og skaper nye arenaer for handel og kultursamarbeid.