Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-05-06:
Til tross for at Fremskrittspartiet står temmelig alene i norsk politikk når det gjelder bistand og utviklingshjelp, er det gledelig å registrere at stadig flere nærmer seg oss i synet på hva som er aller viktigst for en positiv utvikling i u-landene. Jeg tenker da selvfølgelig på handel og åpne markeder som det beste redskap for å bekjempe fattigdom på bred basis med langvarig virkning. Stadig flere, både i Norge og internasjonalt, som tidligere var mer ensidig opptatt av virkemidler som bistand og gjeldslette, innser nå at uten bedrede handelsvilkår vil ikke utviklingslandene ha noen mulighet til å minske gapet mellom deres og vår velstand. Dette er en uhyre viktig erkjennelse, for den vil forhåpentligvis være med og dreie oppmerksomheten mot hva som er viktig å oppnå. Et av de seneste tilskudd til listen over aktører som tror på handel som virkemiddel, er den britiske hjelpeorganisasjonen Oxfam. De har meget grundig redegjort for dette i rapporten «Rigged Rules and Double Standards». Det er interessant når en av Europas fremste hjelpeorganisasjoner konkluderer med at det viktigste virkemiddel for fattigdomsbekjempelse er større inkludering av u-landene i verdenshandelen. Hovedproblemet med verdenshandelen i dag er at den i altfor stor grad hindrer u-landene i å utnytte sitt potensial som globale handelspartnere. Når utviklingsland eksporterer til rike land, møter de tollbarrierer som koster dem 100 milliarder dollar per år, noe som er dobbelt så mye som de mottar i samlet bistand. Den rike verdens landbrukspolitikk trekkes frem av Oxfam, som av andre før dem, som et hovedproblem. EU, USA, Japan, Norge og andre bruker 1 milliard dollar om dagen i landbrukssubsidier – subsidier som bl.a. benyttes til å prise landbruksvarer under kostpris og dermed utkonkurrere fattige lands bønder. I stedet for å redusere subsidiene er de blitt stadig mer omfattende, til stadig mer skade for u-landene. Man kan virkelig undres om det er noen reell vilje til å endre u-landenes situasjon. Vi ber innstendig utviklingsministeren og Regjeringen starte arbeidet med å liberalisere og avsubsidiere norsk landbrukspolitikk, samtidig som vi kan være med og legge press på EU, USA, Japan og andre som virkelig hindrer rettferdig handel. I noen få setninger i statsrådens redegjørelse gjøres det prisverdig et poeng av å gå gjennom norsk landbrukspolitikk og annen politikk for å se virkningene av den for u-landene. Fremskrittspartiet vil si at vi allerede vet mye om virkningene; tiden har kommet for å handle. Der verdens toppledere samles, ser vi organisasjoner som Attac og andre samles i mer eller mindre fredelige demonstrasjoner mot kapitalisme, handel og rike lands politikk. De skal etter sigende kjempe for de fattige, men de kjemper mot det som virkelig ville hjulpet mot fattigdom. De er blitt forsvarere av de rike lands proteksjonistiske og u-landsfiendtlige politikk. De burde jo ha marsjert for frihandel og for åpenhet. Utviklingsministeren har rett i at ikke alt handler om ett virkemiddel i kampen for å fremme positiv utvikling. De land som har nådd lengst i å bekjempe fattigdom, er de samme land som jobber målbevisst for å få et fullverdig demokrati og rettssystem, hvor elitestyre gradvis erstattes av et bredere folkestyre. Makthavere som etterlever egne lover og håndhever menneskerettighetene, er ingen selvfølge i alle deler av verden, men det har vist seg som et nyttig redskap for å gi befolkningen både håp og muligheter. Gjeldsproblemet til altfor mange land er med på å gjøre disse land til husmenn på den globale arena. Landene blir etter hvert selvstendige bare i navnet, i realiteten styres de av de som kontrollerer tilgangen på kreditt. Dette skaper frustrasjon og mismot. Når vi går inn for gjeldslettetiltak, er imidlertid ikke det for å belønne regimer som har hatt en ukritisk bruk av penger. Vi tror det er viktig med en pekefinger og gode råd. Men det er også viktig å gi land som kanskje bryter med årelangt diktatur og vanstyre, en ny mulighet, en mulighet til å rydde opp og ikke minst en mulighet for å la demokratiet overleve. Og det tror vi kan være vanskelig når befolkningen opplever at uansett hva man foretar seg, er det andre, utenfor landets grenser, som tar alle effektiviseringsgevinster og all økt verdiskapning. Norge er som en av verdens ledende oljeeksportører i en særstilling. Vi har gleden av å ha store ressurser av en råvare hvor prisen i stor grad påvirkes av et meget oppegående kartell. Vår fortjeneste er høy – skyhøy – men dette har selvsagt den bieffekt at oljeimporterende land betaler en høy pris, og for fattige land kan dette være med og hindre igangsetting av ønsket industrialisering og vekst. Vi konstaterer at vi har en oljepolitikk hvor vi til og med går så langt som å drive produksjonsbegrensning etter oppfordring fra OPEC for å holde oljeprisen på et høyt nivå. Dette er en politikk som muligens er i Norges kortsiktige interesse, men det er overhodet ikke en politikk som fremmer vekst i en global sammenheng. Og vekst er som kjent det beste virkemiddel for å løfte den fattige del av befolkningen ut av sin fattigdom. Med dette som bakgrunn vil det ikke være urimelig at Norge bidrar på andre måter til å fremme vekst for u-landene. Det hadde ikke vært urimelig at en viss andel av våre oljeinntekter ble brukt for å kompensere negative effekter av høy oljepris. Men dette må selvsagt være midler som ikke hindrer nødvendige prioriteringer på vårt eget statsbudsjett. Med andre ord: Midlene må ikke inkluderes i den handlingsregelen, de må holdes atskilt fra vårt innenlandske statsbudsjett. Samtidig er det selvsagt slik at midlene må brukes på en måte som virkelig bidrar til utvikling, og ikke som mye av den tidligere bistanden, som på mange måter aldri gav noe grunnlag for mottakerlandene til å arbeide seg ut av fattigdommen, og som holdt bl.a. statsledere som Mugabe ved makten. Satsing på helse er antakelig den aller beste måten vi nå kan hjelpe u-landene på. Hiv/aids-, malaria- og tuberkulosebekjempelse er noen av de satsingsområder vi bør prioritere høyt. Nå registrerer vi at det også skjer fra norsk side, for øvrig med full støtte fra Fremskrittspartiet. Men vi ønsker å flytte bevilgningene til dette området til et eget utenlandsbudsjett, som da vil bety at bistand ikke kommer i stedet for satsing på helse, eldreomsorg, skole og kriminalitetsbekjempelse, men som et tillegg. Det andre området i tillegg til helse hvor vi mener bistand har noe for seg, er utdanning. Ikke minst vil satsing på utdanning kunne gi mulighet for at også jenter vil kunne få skolegang, noe de dessverre altfor ofte ikke får muligheten til. Utdannelse er et godt middel mot mye, ikke minst kulturell og religiøs undertrykkelse. I tillegg ser vi som nevnt behovet for norsk støtte til gjeldslette. Verden blir stadig bedre, flere kan i dag spise seg mette enn noen gang tidligere, flere barn vokser opp, flere lærer å lese, gjennomsnittlig levealder øker. De fleste faktorer peker i riktig retning, men som statsråden selv sa, mye mangler fortsatt. Etter 50 år med norsk bistand er det behov for ettertanke og forhåpentligvis nytenkning – hva virker, hva virker ikke, og hva virker best og raskest. Etter Fremskrittspartiets syn er dette etter hvert meget godt dokumentert. Vi ser at utviklingsministeren i sin redegjørelse kommer med noen innrømmelser og forsiktige, positive hentydninger, men vi er utålmodige, og vi venter i spenning på en fornyet politikk fra Norges og de rike lands side som tar u-landenes reelle interesser på alvor.