Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1998-12-08:
Statens styring av kommunesektoren gjennom lover og forskrifter, kontrollvirksomhet og byråkrati krever en betydelig ressursinnsats i landets 435 kommuner. Skjemaveldet, statlige krav til kontroll og rapportering, tusenvis av lovbestemmelser og forskrifter beslaglegger mye tid og ressurser som kunne vært langt bedre anvendt til reell tjenesteproduksjon i kommunene. Mange kommuner opplever det som problematisk å forholde seg til alle de statlige pålegg og innrapporteringskrav som eksisterer, og som stadig strømmer innover norske kommuner fra departementene. Krav til utarbeidelse av planer medfører at Kommune-Norge etter hvert nærmest drukner i planer av ulike slag, og konsekvensen blir at byråkratiet eser ut i takt med økningen av den statspålagte oppgavemengden. Både storting og regjering bør bli mer bevisst på å få en reduksjon i de statlige påleggene til kommunene. Kommunene bør få en friere stilling, der økt selvstyre må bli en viktig del av den totale omstillingen norsk kommunesektor står overfor. Men kommunesektoren må også være villig til å gå i seg selv og granske sin måte å organisere og utføre egen virksomhet på, og ikke overdrive sine mishagsytringer over at staten stadig pålegger dem oppgaver uten at det følger med penger. For i Norge har vi altfor lenge dyrket de offentlige monopoler som en selvfølgelighet. Den tid må nå snart være over. Fremfor å kutte i tjenesteproduksjonen på grunn av dårlig økonomi bør en først undersøke om de kommunale tjenestene kan utføres billigere og dermed opprettholdes via konkurranseutsettelse. Dårlig kommuneøkonomi kan på en slik måte snus til det bedre. Omstillinger som ikke ville trenges med en god økonomi, kan nå bli helt nødvendig i trange økonomiske tider. Konkurranseutsettelse bør derfor ikke stå uprøvd i noen kommune som en mulighet for å kompensere for eventuelle budsjettkutt. Den lokalpolitiske handlefriheten kan økes betydelig som et resultat av at midler frigjøres gjennom mer kostnadseffektiv kommunal drift. De offentlige monopoler når det gjelder helse og omsorg, er det faktisk vanskelig å avfinne seg med i et moderne samfunn som det norske. Kravet til kostnadseffektiv kommunal drift vil bli skjerpet betraktelig i tiden som kommer, for grensen for å velte kostnader over på skattebetalerne i form av ytterligere økte skatter og avgifter er det nærmest umulig å tenke seg. «Omstilling» er stikkordet for økt kostnadseffektivitet i kommunene. Men hva betyr dette ordet, som alle liker og elsker? Ordet har ulikt innhold, avhengig av partitilhørighet. Men en omstilling som ikke inkluderer en rimelig grad av konkurranseutsettelse av den kommunale tjenesteproduksjonen, vil bare gi marginale effekter. En del norske politikeres sans for de offentlige monopoler er et underlig fenomen, og trolig vil forfektelsen av monopolenes fortreffelighet ikke vinne et fnugg av gehør hos neste generasjon. Det er lett å forstå at Arbeiderpartiets binding til Norsk Kommuneforbund hemmer privatiseringsdebatten i landets største parti. Men de er på glid der også. Regjeringspartiene derimot burde vært lenger fremme når det gjelder å slippe til markedet i den offentlige sektor. I så måte var Ivar Østbergs svar på min replikk noe skuffende. Regjeringspartiene burde mer aktivt tilkjennegi at de hadde en mer nyansert holdning til en modernisering av kommunesektoren ved at disse partiene burde la konkurranseutsettelse og privatisering bli gjenstand for en mer åpen og pragmatisk tilnærming. Problemet med de offentlige monopolene er først og fremst at de ikke er tidsmessige i forhold til det økende kravet om økt mangfold og personlig valgfrihet. Dessuten har ethvert monopol sterke tendenser til å utvikle lav effektivitet, høye kostnader og heller varierende kvalitet. Tiden er nå inne for at det offentlige bør tenke på å kvitte seg med monopolene og heller bli flinkere til å bruke det moderne, effektive markedet for å utføre de tyngste fellesoppgavene som kommune- og fylkessektoren i dag utfører. Eksempelvis bør monopoltenkningen innen den kommunale helse- og omsorgssektoren snart være ved veis ende. Skal vi klare å innfri de tunge forpliktelsene i framtiden og unngå at velferdssamfunnet spiller fallitt på grunnleggende velferdsområder, må vi også være villig til å omorganisere den offentlige virksomheten, slik at kommunene blir i stand til å håndtere de utfordringene de står overfor. Vi må gi offentlig sektor mulighet til å opptre som en moderne aktør i markedet, en aktør som kjøper inn sine tjenester i det sivile markedet av dem som kan utføre tjenestene best, hurtigst og billigst. Kommunene skal altså bare betale regningen for brukerne, mens selvstendige foretak bør utføre selve arbeidet etter anbudsprinsippet. Men velger vi å videreutvikle de kommunale monopoler innen områder som helse og omsorg, vil det forverre muligheten til å opprettholde et høyt nivå på disse offentlige tjenestene i framtiden. Satser kommunene derimot på et nært samarbeid med det sivile, private marked, øker mulighetene for å yte gode tjenester til innbyggerne betraktelig. Folks tale er i så måte også helt klar. Folk er ikke opptatt av hvem som utfører de offentlige tjenestene, bare av at de har god kvalitet og er lett tilgjengelige når behovet er der. Jeg vil tillate meg å påstå at også SV en gang vil innse at dette er riktig, men de tror det ikke før de får se det. Offentlig enerett til å utføre grunnleggende tjenester til innbyggerne er kynisk og udemokratisk, og det er slett ikke i tråd med det humane menneskesyn vi liker å hylle oss selv for å ha i dette land. De kommunale monopoler er et formidabelt stengsel for en effektiv omorganisering av den kommunale sektor. Men først når et flertall i dette landet innser at konkurranseutsettelse, økt privat innslag og vektlegging av personlig valgfrihet vil måtte bli de mest sentrale virkemidler for måten å organisere den offentlige virksomhet på, vil vi oppnå den omstilling i kommunene som er helt avgjørende og nødvendig.