Jan Petersen (Høyre), 2007-06-19:
Denne saken omfatter mye mer enn kjøp av transportfly. Men jeg skal la de sidene ligge og vise til innstillingen. Komiteen har fokusert nettopp på transportflyene. Det er ikke til å unngå at saksbehandlingen har stått sentralt i debatten. Dette var jo en sak som Regjeringen påbegynte i desember 2006, og så vidt jeg skjønner, hadde de planlagt å behandle saken i statsråd den 25. mai i år. Det skjedde også, men problemet med det var jo at det ville gi opposisjonspartiene i Stortinget tre og en halv dag på saksbehandlingen etter at saken ble referert her i huset, før vi måtte ha våre forslag klare for våre grupper. Det er høyst utilfredsstillende. Vi er vel kjent med at en del av denne tiden har vært brukt til lange interne debatter mellom de tre regjeringspartiene. Det faktum at halvparten av Stortinget har vært vel kjent med stoffet, og halvparten ikke, er uheldig. Vi har konfrontert statsråden med dette forholdet en del ganger – under høring og i debatt her i salen i forrige uke – og da understreket statsråden at Regjeringen trengte tiden. Det gjorde den helt sikkert, men det er ganske uakseptabelt at opposisjonen bare får noen ganske få dager til å gå igjennom dette. Ut fra de svarene vi har fått, er jeg faktisk i tvil om statsråden helt har fått med seg alvoret i dette. Det kan tyde på at Regjeringen er opptatt av seg selv og sitt, og sin makt, og så får andre bare være raske når Regjeringen endelig har greid å bestemme seg. Når denne saken allikevel blir behandlet – på tross av det tidspresset som har vært – skyldes det dels imøtekommenhet fra Stortinget som sådant, og dels at opposisjonen har vist vesentlig større effektivitet enn det regjeringspartiene har gjort. Jeg vil gjerne understreke at hvis denne saken ikke hadde blitt behandlet, ville 100 pst. av ansvaret for dette ligge i Regjeringen – og hos statsråden. Når jeg er bekymret for dette forholdet, går det ikke bare på det å få belyst denne saken, som jo i seg selv er viktig – det er tross alt en beslutning om 3,6 milliarder kr vi snakker om – men det dreier seg også om den neste store saken vi skal få, nemlig langtidsprogrammet for neste fireårsperiode. Hvis Regjeringen greier å bruke seks måneder på en så relativt avgrenset sak som dette, kan man jo undre seg på hvordan Regjeringen skal greie å få hele langtidsprogrammet ferdig på de fire til fire og en halv månedene som er til disposisjon. Jeg må igjen understreke at komiteen enstemmig har sagt at skal vi greie å behandle den saken på en skikkelig måte, må saken komme hit på ettervinteren. Regjeringen har selv gjennom måten de har håndtert oppnevningen av Forsvarspolitisk utvalg på, kommet i den situasjonen at de først kan påbegynne saksbehandlingen etter 1. november i år. Det betyr at Regjeringen har fire til fire og en halv måned til ikke bare å foreta den faglige vurderingen i Forsvarsdepartementet, men også til å foreta den politiske hestehandelen som i denne avgrensede saken har vist seg å være så vanskelig. Jeg vil bare gjenta dette. Hvis man kan få et vesentlig mer effektivt behandlingsopplegg enn det som Regjeringen har vist i denne saken, vil det være mulig å få langtidsprogrammet behandlet etter opplegget. Men hvis det ikke er det, er det altså Regjeringens valg og Regjeringens ansvar. De få månedene man har gitt seg selv, skyldes ikke minst at det tok ti måneder fra man bestemte seg for å ha et forsvarspolitisk utvalg, til Regjeringen greide å oppnevne dette forsvarspolitiske utvalget, slik at ansvaret er klart og greit plassert. Så til realitetene i saken. På mange måter er det forbausende at spørsmålet i det hele tatt dukker opp i Stortinget. Vi skal ikke gå lenger tilbake enn til budsjettdokumentene i fjor høst – St.prp. nr. 1 – der det gjøres klart at når de flyene vi i dag eier – de fire som er sendt til oppgradering i Canada – kommer tilbake fra Canada, vil vi være i den situasjon «at flyene igjen kan utføre alle typer kjente oppdrag frem til ca. 2012-2015». Det er proposisjonens løfte. Når det er slik, er det jo underlig at vi har kommet i denne situasjonen. Så er spørsmålet: Hvorfor tok statsråden så sørgelig feil i fjor, når dette utsagnet står i budsjettdokumentene? En av grunnene er, som vi har fått opplyst, at flyenes tilgjengelighet er lavere enn det man la til grunn. Det fremkom i en brukerkonferanse mellom C-130-brukere i løpet av høsten. Det er en god og akseptabel begrunnelse. Men spørsmålet er selvfølgelig: Hvor eksakt vitenskap er nå spørsmålet om tilgjengelighet? Vi må bare innrømme at komiteen ikke har hatt anledning til å bore skikkelig i det spørsmålet på de få dagene vi har hatt til disposisjon. Et annet mulig argument er evnen til beskyttelse og innplassering av oppgradert avionikk i flyet. Dette er noe Forsvaret og Regjeringen selv valgte å ta ut. Om det hadde kommet på plass, ville, ifølge den høringen vi har hatt, hvert enkelt fly – altså sett hver for seg – ha vært i stand til å kunne gjennomføre oppdrag, så vidt jeg skjønner, også i Afghanistan. Men så kommer et nytt spørsmål. Hadde det vært mulig å få til denne oppgraderingen om man hadde gått videre med den? Da kom det frem en litt interessant opplysning i høringene og i de skriftlige svarene, at man nå hadde regnet ut at det ville ta 45 måneder, henimot fire år, å få dette på plass på riktig måte. Da er spørsmålet: Hvis den opplysningen er riktig, hvordan kunne man da man skrev budsjettdokumentene i fjor, tro at flyene ville kunne gjennomføre alle typer oppdrag frem til 2012–2015? Det ville altså gå fire år før man var der, og fire år fra 2006 eller 2007 er vel ca. 2010 eller 2011. Spørsmålet er: Har det noensinne vært en opsjon å få disse flyene i luften på den måten man ønsker? Jeg vil minne om at Afghanistan ikke er noen ny operasjon. Det er en operasjon vi visste om i fjor høst. Jeg tror vi vel også visste at dette kunne gå mange veier. Det kunne bli farligere, og de sikkerhetsvurderingene Regjeringen nå legger til grunn, vil jeg anta at man også gjorde seg tanker om i fjor. Det som da blir spørsmålet statsråden må besvare, er: Var utsagnet i St.prp. nr. 1 feil da proposisjonen ble skrevet? Jeg skal ikke si at det var det, men jeg sitter jo med en følelse av at et av prinsippene som er lagt til grunn her, er at veien blir til mens man går. Så er spørsmålet om det er tilfredsstillende for en så vidt stor beslutning som dette. Nå er vi nå engang i denne vanskelige situasjonen, og da er spørsmålet: Hva gjør vi så? Jeg tror det har begrenset interesse å gå fem–ti år tilbake og spørre hvorfor man ikke kjøpte nye fly på et tidligere tidspunkt. Så vidt jeg forstår, var det en økonomisk begrunnelse. Det var mye som skulle inn i Forsvaret, og Forsvaret måtte balansere sine utgifter bedre. Jeg tror det er vanskelig å sette seg til doms over de vurderingene, selv om vi alle skulle ønske at rammene hadde vært bedre på det tidspunktet, slik at man kunne ha vært i en bedre situasjon. Men på svarene nå får jeg inntrykk av at det finnes midler. Det er hyggelig. Da har vi handlefrihet til å håndtere saken. Det skal imidlertid meget sterke grunner til for at normal anbudsprosedyre settes til side. Det må være noe ekstraordinært og noe problematisk i saken for at man skal gjøre det. Så er spørsmålet: Er de problemer vi nå står overfor, store nok til at vi skal sette en anbudsprosedyre til side? Regjeringen sier klart ja, men er tilsvarende sparsommelig når det gjelder å begrunne dette standpunktet. Høringene og spørsmålene som er stilt, gir noen svar, men jeg må jo si at det er litt tungvint å behandle saker ut fra hale og dra-prinsippet – at bevisbyrden nærmest ligger i Stortinget, og at det er vår oppgave å finne argumentene. Det er ikke først og fremst i dokumentene de står. Jeg ser også at man flere ganger har gjentatt at vi ikke vil ha såkalt taktisk transportkapasitet. Poenget er vel at når flyene kommer tilbake fra Canada, er det mulig å gjennomføre alle normale oppdrag, med unntak av Afghanistan-operasjonen. Det får man inntrykk av ved å lese svarene. Men Afghanistan er viktig. Det vil jeg gjerne understreke. Det er prioritet nr. 1 for Norge, prioritet nr. 1 for NATO, og ikke minst er det viktig for mitt parti at den operasjonen gjennomføres med kraft. Dette synes jeg er et viktig argument. Det er likevel grunn til å si to ting. Når flyene ikke kan brukes i Afghanistan, forstår jeg at det er to begrunnelser for dette. Det ene er sikkerhetssituasjonen, der Regjeringen beskriver en slags «worst case» i proposisjonen, som jo forutsetter at ISAF ikke i løpet av de første par årene lykkes i sin oppgave, men fortsatt har et problem. Jeg er enig i at man legger en slik streng vurdering til grunn, for sikkerheten må være på topp for våre mannskaper. Det tror jeg det ikke er noe særlig tvil om. Selv om det kan reises spørsmål ved beskrivelsen, er ikke jeg i tvil om at vi må legge et «worst case»-scenario til grunn, for heller ikke dette er noen form for eksakt vitenskap, og da gjelder det å legge inn de nødvendige marginer. Det andre spørsmålet, som jeg nok er litt mer i tvil om, er tilgjengelighetsspørsmålet, som heller ikke er en absolutt størrelse, men vi har altså ikke kunnet få bore nok i dette. Det tredje er tidsfaktoren, som jeg må si jeg undrer meg litt over, fordi det i realiteten vil ta litt tid før vi har alle disse flyene på plass. Det tidsgapet man skal dekke, vil, så langt jeg kan se etter rask hoderegning, ikke være mer enn tre–fire år – det er det vi snakker om. Det som er sakens kjerne, er at vi på grunn av Afghanistan-operasjonen, en sikkerhetsvurdering med marginer og en vurdering av tilgjengeligheten, og for en ganske begrenset tidsperiode, nå bestemmer hele transportflyløsningen på langsiktig basis. Det er et ganske krevende standpunkt at man gjør det. Nå føler jeg meg ikke helt sikker på at vi har fått tak i alle elementene, selv om vi fikk noen dager ekstra i komiteen. Jeg vil derfor være mest komfortabel med at vi får en grundigere vurdering fra Regjeringens side. Spørsmålet er selvfølgelig om vi ved å be om en grundigere vurdering lukker en av mulighetene, nemlig den Regjeringen foreslår, et hurtigkjøp, og at saken glipper hvis vi nå ikke greier å skrive kontrakten i juni måned. Til det står det i papirene, i svarene, at det kan være situasjonen. Det er formuleringen som brukes. Det betyr på godt norsk at Regjeringen i realiteten ikke vet, fordi man aldri har hatt fantasi til å tenke seg at man ikke får det som man vil, og ikke har sjekket ut og spurt amerikanerne om det er mulig også å underskrive dette i oktober måned. Derfor er svaret på dette: vet ikke. Men jeg har vel tro på at hvis Stortinget ikke greier å behandle saken og sender den tilbake til Regjeringen, vil det være mulig å håndtere også dette spørsmålet – i hvert fall er svarene fra Regjeringen gjentatte ganger såpass vage på dette området. Jeg vil ta opp forslag nr. 3, som dreier seg om en kortvarig utsettelse, til Stortinget igjen trer sammen til høsten. Da tror jeg det vil være mulig å få dette til. Nå er jeg realistisk nok til å vite at så lenge saken har gått til realitetsvurdering i Stortinget, er det ikke helt sikkert at det forslaget blir vedtatt – for å si det sånn. Det vil derfor være behov for også å melde et kort når det gjelder hva som skjer hvis vi blir tvunget til realitetsvotering. Jeg er altså ikke komfortabel med den situasjonen, men jeg skjønner at den kommer, og er da, som jeg også har meldt i innstillingen, parat til å si at allting tatt i betraktning hefter det i hvert fall færrest usikkerheter ved å gå for selve anbefalingen. Jeg vil da legge vekt på at vi legger en streng vurdering av sikkerheten til grunn. Jeg er usikker, det kan hende vi ikke får det beste flyet. Men jeg er ikke så bekymret når det gjelder prisspørsmålet, som vil være en viktig del av anbudsprosedyren. Jeg er enig med statsråden i hennes vurdering at US Air Force nok har greid å forhandle frem en pris som det ikke vil være så lett for Norge å slå – for å si det på den måten. Og dette enkeltelementet gjør at jeg er roligere enn jeg ellers ville vært.