trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-05:
I statsbudsjettet for 2019 har regjeringen foreslått endringer i studielånsordningen. Studenter som fullfører en grad, kan få omgjort 40 pst. av lånet sitt til stipend, mens de som ikke fullfører en grad, får omgjort bare 25 pst. Ser statsråden at dette forslaget vil slå urettferdig ut for bl.a. toppidrettsutøvere og andre som trenger tilrettelegging, for deres mulighet til å få et opplegg som er tilpasset deres individuelle behov?
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-05:
Jeg spør meg: Er omvalg udelt negativt? Jeg vil tvert imot hevde at det er positivt at yrkesutøvere har en breddekompetanse med seg, f.eks. en politibetjent som først studerte sosiologi eller barnevern. Det trenger ikke være så dumt. Det sier meg at omvalg kan føre til høyere kvalitet. Venstre har i mange år prøvd å framstille seg selv som gründerpartiet. Jeg ser for meg en sykepleierstudent som hopper av og blir ingeniør i stedet. Er ikke det en perfekt kombinasjon for de utfordringene vi kommer til å få i helsevesenet framover, altså behov for teknologiske løsninger innen helse? Hvorfor vil gründerpartiet Venstre straffe de studentene som faktisk sitter på denne unike erfaringen?
Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
Jeg er enig med representantene Kari Henriksen, Rigmor Aasrud, Kristian Torve, Nina Sandberg og Arild Grande i at toppidrettsutøvere bør kunne kombinere idrett med høyere utdanning, slik at de kan forberede seg på en ny karriere etter at idrettskarrieren er slutt. Jeg vil imidlertid understreke at når det gjelder den praktiske muligheten for tilpassing av studietilbudet, er det først og fremst de aktuelle lærestedene, idrettsorganisasjonene og studentene selv som i samarbeid må finne fram til gode løsninger for at toppidrett og studier skal kunne kombineres på en god måte. Det spesielle tilretteleggingskravet som i dag ligger i loven, favner ikke om toppidrettsutøvere, men er mer ment å skulle ivareta og sikre rettigheter for grupper som har helt andre og særskilte behov. Tilrettelegging for toppidrettsutøvere gjøres allerede i ganske stor grad i dag, bl.a. gjennom det som flere har nevnt: samarbeidet mellom Olympiatoppen og universiteter og høyskoler. Utdanningsplanene som alle studenter må inngå med lærestedet sitt, er et viktig verktøy for å planlegge slik tilrettelegging. Etter min vurdering kan det å videreutvikle digitale løsninger og nettbaserte tilbud også være særlig nyttig for denne gruppen. Digitalisering er et av regjeringens satsingsområder når det kommer til høyere utdanning, og jeg har stor tro på at det er noe som vil kunne bidra til at vi i enda større grad skal kunne legge til rette for ulike studentgrupper, ikke minst dem som ønsker å kombinere studier med en toppidrettskarriere, som ofte innebærer mye reising. Gjennom avtalene om tilrettelegging av studier mellom Olympiatoppen og høyere utdanningsinstitusjoner er det i dag mange toppidrettsutøvere som får tilpassede opplegg, f.eks. endrede innleveringsfrister, desentralisert eksamen, slik at de kan kombinere eksamen med samlinger og konkurranser, mange får permisjon, deltid, forlengelse av studieløpet. Jeg vil selvfølgelig oppfordre de institusjonene som ikke allerede har en avtale med Olympiatoppen om tilrettelegging av studier og toppidrett, om å inngå en slik avtale. Men jeg vil også understreke at tilrettelegging er noe som skjer begge veier, også idretten, ved særforbundene, har et ansvar for å hjelpe sine utøvere til å få gjennomført studier i perioden de er aktive. Generelt er det vanskeligst å tilrettelegge studier som har mye innslag av obligatorisk praksis. Det handler om at tilrettelegging av slike studier også innebærer at helseforetak, sykehjem, skoler og andre praksisarbeidsplasser må bidra, og dermed kan det bli ganske komplisert å få til. Obligatorisk veiledet praksis av høy kvalitet fordrer også kontinuitet. Studentene skal lære å observere og følge opp elever, pasienter, klienter, osv., og da er det utfordrende.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
Det som er viktig å presisere når det gjelder den konverteringsordningen som vi endrer nå, er for det første at det er 15 pst. av lånet som ikke vil bli konvertert som følge av studiepoengproduksjon, men som følge av at man har fullført en hel grad. Men det er også viktig å få med seg at dette ikke er et turbostipend, så omgjøringen krever ikke at man fullfører på normert tid. Så idrettsutøvere og andre som har behov for det, vil fortsatt kunne studere med en lavere intensitet enn et hundre prosents studium og vil slik sett kunne ta opp studielån i henhold til det, uten at det vil redusere muligheten for å få konvertert lånet til stipend.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
Jeg er litt usikker på om vi har gått fra en debatt som handlet om toppidrettsutøvere til en debatt som handler om studiefinansiering. Jeg har ikke noe grunnlag for å si at toppidrettsutøvere i større grad enn andre studenter velger feil eller i mindre grad klarer å fullføre studier. Det er tøft å være student, det er tøft å komme seg igjennom et studium. Det krever hardt arbeid fra studentens side, og når man i tillegg har en toppidrettskarriere samtidig som man studerer, har man en ekstra utfordring som ikke alle andre har. Omvalg trenger ikke å være negativt generelt sett. Hvis man gjør et bevisst valg, hvis man ser at man har valgt feil, og så velger på ny, så mener jeg at det kan være ganske positivt. Da kan man for det første få omgjort lån til stipend hvis man kan bruke de fagene man tok det første året. For det andre: Hvis man gjør et bevisst valg, er det snakk om 17 000 kr hvis man tar ett år man ikke får godskrevet i den nye graden. Det viktigste er at man fullfører en grad.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
Vi går en framtid i møte der vi i større grad må tilrettelegge for studenter som er i ulike livssituasjoner, og det vil ikke bare handle om toppidrettsutøvere, det vil handle om at folk i framtiden trenger å oppdatere kompetansen sin selv om de er i jobb. Derfor har regjeringen startet opp det store arbeidet med en kompetansereform. Jeg opplever at våre institusjoner, våre universiteter og høyskoler er veldig innstilt på å bidra inn i dette som vi kaller for Lære hele livet. Vi må i den sammenheng selvfølgelig også se på finansieringen av livsopphold under slike studier, som kan være en utfordring også hvis en jobber, ikke bare hvis en er toppidrettsutøver. Så dette vil gjelde generelt. Men det er klart at det å være toppidrettsutøver og det å skulle studere samtidig er utfordrende i seg selv. Det å legge til rette for at en skal kunne kombinere det, er enklere på noen studier enn på andre, og særlig på studiene med mye praksis er det vanskelig – eller i hvert fall mer utfordrende – å legge til rette.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
Jeg var selv til stede på det møtet som statsråd Skei Grande hadde – vi hadde det sammen – både med representanter fra universitetene og høyskolene og med representanter fra idretten, og vi hadde en veldig god prat. Der kom det fram at mange opplever at det er godt samarbeid mellom idretten og universitetene og høyskolene, og mange steder får de det til å fungere godt. Vi er enige om at vi i større grad må prøve å oppmuntre til et godt samarbeid, og det er et samarbeid som må involvere både universitetene og høyskolene, idrettsorganisasjonene og studentene. Men vi fikk også snakket litt om det som er det vanskeligste med en slik tilrettelegging, og det er at det er stor forskjell på fag. Hvis en student som skal kombinere studiet med en toppidrettskarriere, velger å studere økonomi og administrasjon, er det mye enklere for et universitet å tilrettelegge enn hvis vedkommende f.eks. vil bli sykepleier, der både kommuner og sykehus involveres, og der store deler av opplæringen skjer i praksis.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
Jeg oppfordrer absolutt til tilrettelegging. Jeg opplever der ute at det er mange universiteter og mange høyskoler som allerede i dag tilrettelegger for toppidrettsutøvere og andre grupper. Men det er noen ting som jeg tror vi kan være enige om at er viktig. Det er viktig at alle får den samme kompetansen når de er ferdig med utdanningen sin. Vi kan altså ikke gå ned på kvalitet, og det er klart at det er mer utfordrende i de utdanningene der det er mye praksis. Hvis en f.eks. skal ha praksis på et sykehus, og en må være vekk på en samling, går en glipp av den praksisen på det sykehuset, og da kan en ikke nødvendigvis bare ta den igjen ved å ta noen ekstra nattevakter, for den praksisen er ikke bare praksis, det er en viktig del av utdanningen. Da er det visse ting en skal gjennom, da er det visse ting en skal lære, det må koordineres, en skal sørge for at en faktisk får den læringen som en skal ha, gjennom den praksisen som en har. Så det er noen utfordringer. Men jeg oppfordrer alle våre universiteter og høyskoler til å legge til rette for toppidrettsutøvere.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
Grunnen til at jeg tar ordet på ny, er at det ble sagt noe av representanten Asphjell som jeg ikke synes kan stå uimotsagt. Det var en insinuasjon om at våre universiteter og høyskoler diskriminerer kvinner, og at de i mindre grad tilrettelegger for kvinnelige toppidrettsutøvere enn mannlige toppidrettsutøvere. Det tror jeg universitetene og høyskolene våre vil ta ganske sterk avstand fra, hvis det var det representanten prøvde å si. Det som representanten sannsynligvis har helt rett i, er at hvis man er mannlig toppidrettsutøver og spiller fotball på elitenivå, så har man en helt annen lønn enn hvis man er en kvinnelig fotballspiller på elitenivå. Det kan ikke universitetene og høyskolene klandres for. Det er helt klart at toppidrettsutøvere med en lønn som mange fotballspillere har, trenger ikke å studere for å få studielån for å ha penger å leve av. Det er helt klart en forskjell mellom mannlige og kvinnelige idrettsutøvere, men det er ikke nødvendigvis universitetenes og høyskolenes ansvar eller noe de kan gjøre noe med. Det vi ser av statistikken, er at kvinner i større grad enn menn velger helse- og omsorgsutdanninger. Det er de utdanningene der det er mest praksis, og som er den største utfordringen for universitetene og høyskolene å legge til rette for. Det er ikke fordi de ikke ønsker å legge til rette; det er fordi det er flere aktører som er involvert. Det er fordi sykehus skal involveres, kommunehelsetjenester skal involveres, i læreryrket skal skoler involveres. Det er flere aktører som skal inn, og det i seg selv gjør det mer komplisert. Det at det er en så stor del av læringen, av undervisningen, som skjer i praksis, gjør det komplisert. I stor grad legges det til rette for at man kan studere redusert, man trenger ikke å ha et 100 pst. studieår. Det legges til rette for at man kan få permisjon, hvis det skulle være nødvendig. Så det gjøres allerede mye. Det betyr ikke at vi ikke har et potensial for å bli enda bedre. Men når det gjelder det å skille mellom menn og kvinner, er det ikke nødvendigvis sånn at universitetene og høyskolene kan klandres for det – det handler ofte om andre ting enn om at de er kvinner eller menn. Til slutt vil jeg si at jeg synes det er et viktig tema som har blitt satt på dagsordenen. Denne debatten har handlet om toppidrettsutøvere, som mange sier gir oss mye glede, men som jeg sa i mitt tidligere innlegg, vil vi alle sammen i framtiden måtte kunne ta utdanning kombinert med å være i jobb eller i annen aktivitet underveis.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
Da vi startet arbeidet med denne stortingsmeldingen om studentmobilitet, var en av de viktigste tingene for oss å gjøre nettopp å snakke med studentene – snakke med de studentene som er ute, og snakke med de studentene som ikke har reist ut. Jeg har arrangert et studenttoppmøte hvor dette var et av temaene, for det er klart det er viktig for oss å høre hva det er som skal til for at noen velger å ta skrittet og reise ut, og hva det eventuelt er som gjør at folk velger å være hjemme. Også på de internasjonale reisene jeg har hatt, har jeg vært opptatt av å snakke med de studentene som faktisk har valgt å reise til det landet og studere der. Jeg tror jeg kan si at uten unntak er de studentene jeg har truffet ute, veldig fornøyd med det valget de har tatt, og de angrer ikke på at de tok skrittet ut i den store verden. Men for å gå fra 16 pst. i dag til 50 pst., er det ganske mange studenter der ute som må finne ut hva det er som skal til for at de setter seg på flyet og tilbringer et semester i et annet land. Svarene på det er ganske ulike. Noen peker selvfølgelig på økonomi, de har en jobb som de ikke vil si opp, de har en hybel der de bor, de har kjæresten sin hjemme, de har familien sin her, de har hunden sin her, det er mye arbeid, de er usikre på hvordan de skal gå fram, de føler ikke at ting ligger til rette for det – det er veldig mange grunner til ikke å reise ut. Det vil alltid være mange grunner til ikke å reise ut, men vi må få til en kulturendring ute på universitetene og høyskolene våre der de faglig ansatte snakker om hvor viktig det er faktisk å reise ut, hva slags kompetanse man får når man reiser ut, hva man bringer med seg inn i den jobben man utdanner seg til, eller tilbake igjen til det universitetet man går på. Det må være en felles innsats der alle sammen ser verdien av å reise ut. Selv om det alltid er grunner til ikke å gjøre det, er det noe med å utfordre de unge som i dag er studenter, til å se på de mulighetene som ligger der. De har en av verdens kanskje beste studiefinansieringsordninger, og de er unge. Det er så mange muligheter ute i verden til å få seg en god utdanning, og det å oppmuntre dem til å begi seg ut på det eventyret, tror jeg er en viktig del av jobben. En annen viktig del av jobben handler om å få næringslivet og arbeidslivet vårt til å anerkjenne og verdsette den kompetansen de som kommer hjem igjen, har. Det har noe å si, for man har en annen kompetanse med seg når man begynner i en jobb, hvis man har studert i utlandet.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-12-05:
La meg først igjen få si takk for interpellasjonen. Jeg ble veldig glad da det ble fremmet en interpellasjon, nettopp fordi det gir Stortinget anledning til å komme med innspill, til å komme med tanker, til å komme med ideer, ganske i starten av et arbeid med en stortingsmelding. Det er en mulighet som representanten fra Senterpartiet griper med begge hender, der hun nevner at det vi må se på, er om studentene får nok informasjon i dag, om de vet hvilke muligheter som ligger der. Hun snakker om valutaendringer og om hva det har å si for studentenes usikkerhet. Hun snakker om tryggheten studentene må ha for å kunne praktisere yrket sitt når de kommer hjem igjen, altså dette med å få det godkjent, gjerne på forhånd. Hun nevner fellesgrader som noe vi må se nærmere på, og i kjent stil klarer hun til og med å få inn noe om fagskoleutdanningene og behovet for å internasjonalisere også den delen av utdanningen. Dette er gode innspill som vi selvfølgelig vil se nærmere på i det arbeidet vi nå holder på med. Når det gjelder innlegget fra Arbeiderpartiet, derimot, var det ikke mye nytt å hente, der var det ikke mange nye innspill. Der var det stort sett klaging over det de mener ikke er bra nok, og en beskyldning om at regjeringen er passiv og lite interessert. Det tar jeg selvfølgelig sterkt avstand fra, for det er jo nettopp derfor vi har tatt dette inne i Jeløya-erklæringen, det er jo nettopp derfor vi har startet dette arbeidet med en stortingsmelding – fordi det er viktig, fordi vi ikke er der vi ønsker å være. Det er jo nettopp derfor vi har satt oss det hårete målet at vi ønsker at halvparten av studentene våre skal ut. Det jeg ønsker å bruke stortingsmeldingsarbeidet på, er å se på hva vi må gjøre hvis vi skal få flere studenter ut – i første omgang 20 pst., men på sikt 50 pst. Hvordan må vi legge til rette? Hva er det studentene trenger for at de faktisk skal ta skrittet ut i den store verden? For det er viktig med internasjonalisering. Internasjonalisering gjør våre utdanningsinstitusjoner bedre, det gjør våre studenter bedre, det gir arbeidsmarkedet, næringslivet, en helt unik kompetanse, en kompetanse som trengs i en globalisert verden og i et internasjonalt arbeidsmarked. Det er et viktig arbeid vi har startet på nå. Jeg synes jeg fikk gode innspill, særlig fra representanten fra Senterpartiet. Vi kommer til å jobbe videre med dette, i god dialog både med arbeidslivet, med næringslivet, med studentene og med institusjonene, for dette er noe vi må gjøre i fellesskap. Det er hårete mål vi har, men det er viktige mål.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Noen sa her tidligere at hver dag året rundt lar vi oss inspirere av og glede over toppidrettsutøveres prestasjoner, sommer og vinter, både av funksjonsfriske og av dem med nedsatt funksjonsevne. Det rører oss alle sammen mye, ikke minst når vi vet hva som ligger bak disse prestasjonene – det ene er trening, men ikke minst kanskje det å kombinere dette med skole. Jeg har vært så heldig å sitte i styret for Olympiatoppen i snart tolv år. Dette er en stor utfordring og handler om ulik behandling av jenter og gutter, av funksjonsfriske og dem som har en funksjonsnedsettelse. Det er praksisen, det er realiteten. Det beskriver også NISO i sine uttalelser om dette. Denne utfordringen starter ikke bare i høyere utdannelse, men er der allerede i videregående skole. Ikke minst hvis en ønsker å gå en yrkesrettet utdannelse, er muligheten til å kombinere dette med toppidrett veldig liten, da må en velge allmennfag. Dette eskalerer når en kommer i høyere utdannelse. Arbeiderpartiet mener muligheten for å kunne kombinere studier og toppidrett må forbedres – ikke gjennom lovvedtak, men gjennom at vi endrer både studiegjennomføringsmulighetene og studiefinansiering. Det er mulig å gjøre dette på en bedre måte. Det er ikke lenge siden vi hadde en toppidrettsutøver fra Diakonhjemmet – som statsråden sier, har de, når det gjelder praksis, et absolutt krav på 90 pst. gjennomføring – som skulle delta på VM-kvalikkamper for damefotball, men ikke fikk fri. Hadde dette skjedd hvis det hadde vært en mann? Aldri i verden. Hvorfor? Fordi det økonomiske fundamentet for herrefotball og damefotball er helt vidt forskjellig. Dette viser at dette er diskriminerende, spesielt for jenter som ikke har det økonomiske grunnlaget for å kombinere toppidrett og utdanning. Når både NISO og Olympiatoppen rundt omkring i landet ønsker å bedre rammevilkårene, synes jeg vi skal lytte til det. Om Kristine Leine sluttet på skolen fordi hun ikke kunne, var dette kanskje et avgjørende punkt for å kunne satse videre. Da tenker jeg at vi ikke har fått til dette som vi skulle ha gjort. Dette forslaget er så viktig for gutter og jenter som ønsker å satse på toppidretten samtidig som de ønsker å kombinere det med studier.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Statsråden har tydeligvis misforstått, for det hun sa til slutt her, er at det er en økonomisk forskjell både mellom idretter og ikke minst mellom kvinnelige og mannlige idrettsutøvere. Det gjør at noen idretter – og ikke minst mannlige idrettsutøvere i forhold til kvinnelige idrettsutøvere – har et helt annet økonomisk utgangspunkt. Derfor oppleves det spesielt vanskelig, ikke minst på helsefagområdet – som for bl.a. utøveren som skulle på kvalikkamp på landslaget, og som jobber på Diakonhjemmet. Det er utfordringen. Da er spørsmålet: Hvordan kan vi legge til rette for progresjon i studiene, inkludert praksis, slik at damer og de som ikke kan tjene penger på idretten, kan kombinere dette på en bedre måte enn slik det gjøres i dag? I dag må valget tas: Enten slutter en i studiene, eller så fortsetter en med idretten – og har heller ikke utdannelse når en er ferdig. Det er det som er den store utfordringen. Representanten Grøvan var også inne på i innlegget sitt at vi skal legge til rette for alle grupper. Det skal vi absolutt gjøre, men i dag snakker vi om toppidrett. Det er den saken som behandles. Vi løfter gjerne fram også andre grupper som eventuelt har utfordringer knyttet til dette. Tid – den største mangelvaren for en toppidrettsutøver er tid. Mange av dem trener seks–sju timer per dag gjennom hele året, kombinert med reiser og konkurranser. Det er klart at dette er en spesiell gruppe, som har store utfordringer med å få hverdagen til å gå opp. Vi har mange idretter, f.eks. på herresiden – roing er kanskje den idretten der Norge henter flest olympiske medaljer. De gjør det ikke for å bli rike; de gjør det fordi det er artig å drive med idrett, fysisk aktivitet, osv. Men også der har vi en plikt på oss med hensyn til hvordan vi skal legge til rette. Det er 550 utøvere i Norge som kan defineres som å være på nasjonalt og internasjonalt toppnivå – som vi her snakker om, og som Olympiatoppen selv har definert som målgruppe – både funksjonsfriske og de med nedsatt funksjonsevne. I Trøndelag har vi et slagord i idretten: «Flest i bredden – best i toppen». Det er et godt slagord. NTNU er en av de institusjonene som legger til rette for toppidrett. Hvorfor gjør de det? Det er fordi de ser at det er viktig å kunne investere både i skolen og i sine studenter og legge til rette på en god måte. Nå har vi en enestående mulighet til å være med og bidra på en positiv måte for alle dem som ønsker å drive toppidrett i tiden framover. Det synes jeg vi har en plikt til, for de gleder oss alle sammen, uansett hvor i landet vi bor.
Kristian Torve (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
I løpet av den siste uken har vi følt spenning, glede og stolthet over strålende norske idrettsprestasjoner – håndballjentene, Magnus Carlsen, cup-finalene på Ullevaal og Ada som fikk gullballen i helga. Felles for dem alle er at de er unge mennesker som om noen få år skal inn i en ny hverdag. Tiden er inne for å ta et politisk ansvar for å sikre at overgangen fra toppidretten over til det sivile liv blir så enkelt som mulig, slik at man kan skaffe seg en jobb og bidra til fellesskapet. Vi skal være ombudsmenn for folk utenfor denne salen. Når Idrettsforbundet og NISO på vegne av sine medlemmer løfter en problemstilling som oppleves som en reell utfordring, fortjener de at vi tar dem på alvor. Det gjorde vi da vi kom til Stortinget med saken og representantforslaget i juni. Idrettens mål er å ha med flest mulig lengst mulig, og for å sikre det målet er det behov for å gjøre noe med toppidrettsutøveres mulighet for å ta utdanning ved siden av sitt utøverskap. Utdanningsinstitusjonene er vel også pålagt å legge til rette for studenter med særskilte behov. Når vi ser at regelverk praktiseres ulikt, at enkelte ikke gjør nok for å oppfylle kravet om å legge til rette, og det igjen fører til at man ikke kan kombinere toppidrett og utdanning, er det på sin plass å sikre en ordning som fungerer bedre. Jeg registrerer at statsråden i et brev til Stortinget sier at regjeringen er i gang med å gjøre utdanningsstøtteordningen mer fleksibel. Hva statsråden legger i ordet «fleksibilitet», etter å ha opprørt studenter over hele landet ved å stramme inn, kan man jo lure på. Da NISO utfordret alle partiene i forkant av forrige valg, sa Høyre i sitt svar at de gjerne var med på å legge bedre til rette. Fremskrittspartiet sa at en slik tilrettelegging var positivt både for den enkelte og for samfunnet for øvrig. I den sammenheng er det verdt å nevne at i Sundvolden-erklæringen har Høyre og Fremskrittspartiet ambisjoner om å «sikre idrettsutøveres mulighet til å kombinere idrett og utdanning». Jeg registrerer at det ikke står noe om det i Jeløya-plattformen. Om det da er Venstre som har fått gjennomslag for at det ikke skal stå der, eller om det er Høyre og Fremskrittspartiet som ikke lenger er opptatt av å sikre også denne gruppen en utdanning, er ikke lett å vite. Nå når vi har fremmet denne saken, har i hvert fall høyrepartiene mulighet til å holde sine løfter fra den gang.
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2018-12-05:
Regjeringen er etter Senterpartiets mening i altfor mange saker veldig opptatt av hva ESA vil si, og ESA er opptatt av konkurranse på like vilkår. En innføring av forskjellsbehandling av nullutslippsbiler kun på kommunal parkering er ikke konkurranse på like vilkår. Dette gir private aktører fordeler som kommunene ikke får. Fordelen er at private kan ta bedre betalt enn kommunene. Hva er grunnen til at ministeren kan gå inn for en slik forskjellsbehandling? Kunne han gått inn for en slik forskjellsbehandling om det var omvendt – at kun de private og ikke kommunene ble pålagt differensiert parkering?
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2018-12-05:
Senterpartiet er opptatt av privat eiendomsrett, og vi er opptatt av kommunalt selvstyre. Det er helt klinkende klart. Ministeren svarte ikke på hvordan han har vurdert en slik forskjellsbehandling i forhold til ESA-regelverket. Senterpartiet ser også på både KS og Fagforbundet som viktige, seriøse aktører i samfunnet, og begge disse organisasjonene gikk imot endringer som pålegger kommunene parkeringsvilkår som ikke andre aktører har. Kunne det ikke være en bedre løsning f.eks. å tilby kommuner som innfører gratis eller halv pris, en kompensasjon?
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2018-12-05:
Senterpartiet kritiserer ikke private aktører. Vi foreslår like vilkår for private parkeringsselskap og kommunale parkeringsplasser. Men for å se på en helt praktisk bivirkning av dette forslaget, f.eks. å redusere parkeringsavgiften for elbil i en by, så har jo kommunene i dag frihet til å benytte seg av avgift som virkemiddel for å redusere eller øke attraktiviteten for motorisert ferdsel i sentrum, og dette blir redusert. Vi kan gå glipp av større regularitet på disse parkeringsplassene. Biler med halv pris vil stå lenger, og man vil få mer letekjøring. Kan ministeren se at differensiert betaling også kan øke miljøbelastningen?
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2018-12-05:
Jeg har lyst til å presisere en del påstander og komme med noen argument. Det første er at representanter fra Senterpartiet ser ikke elbiler som et problem. Vi ser ikke nullutslippsbiler som et problem. Vi ser på det som veldig bra og gunstig. Vi ønsker å ha gode kjøpsfordeler for nullutslippsbiler, og vi ønsker at de kommunene som ser at for sitt nærmiljø er gratis parkering for nullutslippsbiler bra, skal kunne innføre det så mye de vil. Hvis de ser at halv pris er bra, skal de få innføre det så mye de vil. Men hvis kommunene heller ønsker å satse på noe annet, f.eks. nullutslippsbusser eller mer kollektivtrafikk, må de få anledning til det – eller legge til rette for mer sykling og gange. Vi har tro på at kommunene tar miljøhensyn. Og det er ikke sant at vi er mot nullutslippsbiler. Dette forslaget kommer ganske ad hoc som et budsjettforslag. Det er på ingen måte konsekvensutredet. En av høringsuttalelsene jeg har lest, var fra Bane NOR. De mente at dersom deres parkeringsplasser ble definert inn i forskriften, kunne en sideeffekt bli at forskriften rett og slett motvirket målet om økt sykkel, gange og kollektivtrafikk. Sykkel, gange og kollektivtrafikk er også veldig bra for miljøet. Dessuten er det problemer med betalingsløsninger og kostnader ved utskifting av automater. Det blir behov for ombygging eller utskifting av parkeringsautomater, til betydelige kostnader, og det er penger som kunne vært brukt til miljøets beste på mange måter. Departementet skriver at det er mulig med refusjonsordninger i stedet, slik at bilistene får pengene igjen, men det vil bli veldig byråkratisk. Jeg ønsker at elbileiere skal få billigere betalingsvilkår der det er det beste for miljøet, og at kommunene kan få bestemme det selv. Vi er for selvråderett for kommunene.
Jon Gunnes (Venstre), 2018-12-05:
I Norge setter vi verdensrekord nesten hver måned, og det er i antall solgte elbiler. Det er mange gulrøtter som stimulerer til økt salg – eller for privatpersoner, til kjøp av elbil. Representanten Jegstad var innom flere av dem og nevnte at dette er utrolig viktig. Hvis vi skal nå målet om at det i 2025 ikke skal være anledning til å kjøpe seg bil som går på bensin eller diesel, må vi stimulere til at økningen blir enda større, og vi må sette enda nye verdensrekorder. Det som har vært problemet i det siste, er at man ikke har fått nok biler til landet. Det er egentlig et bevis på at Norges politikk har ført fram, og at det begynner å bli verdensomspennende å ta i bruk elbiler i bilparken. Det er flere land som stimulerer, kanskje ikke på like god måte som i Norge, men i hvert fall med både økonomiske og andre fordeler. Det ble nevnt at det 1. januar 2017 ble gjort en endring. Jeg var da kommunalråd i Trondheim. Vi innførte igjen full betaling for parkering. Det var én årsak til det: Byen ble full av dem som kjørte for å parkere i forbindelse med arbeid. Det var uheldig, fordi over 30 pst. av alle parkeringsplasser som var i Trondheim, da ble fylt opp av biler som sto der hele dagen, og blokkerte for det som byparkeringen skal være til: kortere parkering for handel og opplevelser. Trondheim tok det grepet og satte etter det ned grensen til tre timer, maksimalt tre timers stopp, og det er det flere kommuner som har. Det var faktisk det viktigste tiltaket for å begrense at man i Trondheim delvis brukte parkeringsplassene bare til elbiler. Det var et mye viktigere tiltak. Det er helt klart at vi må fortsette med den stimuleringen for at folk skal velge å ta elbil og kjøpe seg elbil. Jeg hilser egentlig denne lovteksten velkommen, fordi det blir likt over hele landet, og man har noe å forholde seg til, i hvert fall med tanke på maksimalsatsene. Da er alle sammen, alle kommuner, med på den store dugnaden vi har for å oppnå målet i 2025: at ingen biler som kjører på fossile drivstoff, da skal selges mer.
Øystein Langholm Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Vi behandler nå et forslag til endring i vegtrafikkloven for at elektriske og hydrogendrevne kjøretøy ikke skal betale mer enn halvparten av prisen for parkering på avgiftsbelagte kommunale parkeringsplasser sammenlignet med bensin- og dieseldrevne kjøretøy. Forslaget følger opp Stortingets vedtak av 5. desember 2016 nr. 108 punkt 2, der Stortinget vedtok at det skulle etableres «en nasjonal bindende regel om at nullutslippskjøretøy ikke skal betale mer enn maksimalt 50 pst. av takstene for konvensjonelle kjøretøy når det gjelder bompenger, ferje og parkering». Arbeiderpartiet mener det er av betydning at det fortsatt er lønnsomt og praktisk å velge miljøvennlige løsninger. Selv om Stortinget sier maks 50 pst. for nullutslippskjøretøy, mener Arbeiderpartiet at det tilligger kommunene stor lokal frihet til utvikling av parkeringsregler for egen kommune. Arbeiderpartiet er altså en del av flertallet som støtter en endring i lovverket, slik at det er i samsvar med det Stortinget egentlig allerede har vedtatt.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-12-05:
Eg er glad for at Stortinget med stort fleirtal i dag sluttar seg til desse lovendringsforslaga, som bidreg til at vi i endå større grad stimulerer med positive verkemiddel til at bilparken skal verte meir miljøvenleg for framtida. Nullutsleppskøyretøy er ein viktig del av den løysinga vi har halde på med i fleire år, som er intensivert, og som er heilt avgjerande viss vi skal løyse det som er hovudmålsetjinga for Noreg, nemleg å innfri klimaforpliktingane våre i tråd med Parisavtalen. Det fordrar at vi faktisk gjer prioriteringar som bidreg til det. Det gjer Stortinget med breitt fleirtal i dag når dei sluttar seg til at det framleis skal vere klare incentiv til at offentleg finansierte parkeringsplassar skal gje forrang til elektriske bilar og med det bidra til at vi kan nå dei langsiktige klimaforpliktingane våre. Eg merkar meg at Senterpartiet ikkje er for dei positive verkemidla som bidreg til at folk vel miljøvenleg, og heller tyr til dei meir inngripande verkemidla for å oppnå målsetjingane. Det tek eg til etterretning, men eg skal hugse det til seinare debattar at Senterpartiet, når ein kan gje positiv stimulans til bileigarane, er imot og vil bruke restriktive tiltak i staden. Det skal eg hugse kvar einaste gong vi har denne typen debattar i Stortinget. For det er til sjuande og sist det det handlar om skal vi lykkast med å nå klimaforpliktingane våre innan 2030. Og transportsektoren må ta ein stor del av ansvaret for det. Det kjem til å vere krevjande politiske prioriteringar som må til for å få til det. Vi kjem til å trenge mykje ny teknologi, og vi kjem til å trenge mykje positiv stimulans à la den typen som vi bidreg til gjennom dette forslaget i dag. Difor er eg glad for at så mange parti sluttar seg til denne lovendringa.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-12-05:
Svaret på det siste er definitivt nei. Det er fordi regjeringa er oppteken av privat eigedomsrett. Det trudde eg Senterpartiet også var. Eller Senterpartiet var det ein gong i tida – la meg rette det til det. Men i stadig fleire tilfelle ser vi no at det ikkje gjeld lenger. For det er eit klart skilje i dette lovforslaget – ved å regulere det på offentlege parkeringsplassar, for der har det offentlege betalt for det. Men kommersielle interesser som er bygde ut på grunn ein sjølv eig, og for pengar ein sjølv har investert, grip ikkje staten inn og detaljregulerer. Dette ville Senterpartiet ha vore einig med oss i før i tida – eg registrerer at dei ikkje er det no.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-12-05:
Det er jo eit merkeleg forslag, det har eg ikkje sett at Senterpartiet har fremja i denne innstillinga. Dette er eit gjentakande problem – Senterpartiet kritiserer ting og vil gjerne at vi skal kome med forslag, men dei har ikkje noko forslag sjølv. Det gjer at det er litt vanskeleg å halde styr på kva Senterpartiet eigentleg meiner i desse debattane. No har vi avklart at dei er for privat eigedomsrett, bortsett frå for private parkeringsselskap. Så seier dei at dei er for kommunalt sjølvstyre. Men det betyr at staten, Stortinget, som finansierer kommunane, seier at her er nokre vilkår: «De må bidra til å løyse klimautfordringa for oss, og transportsektoren må løyse mykje av det fram til 2030. Det kjem dei ikkje til å klare på eiga hand. Vi må bruke dei verkemidla vi har. De får overført pengar kvart år frå Stortinget, og det må følgje nokre forpliktingar med.» Eg har aldri høyrt før at når Senterpartiet sender pengar til kommunane, så følgjer det ikkje forpliktingar med. Det gjer det her. Det gjer det i andre saker, og takk og pris for det.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-12-05:
Eg skuldar å gje representanten Mossleth honnør for det. Senterpartiet gjev like dårlege vilkår for offentlege og private parkeringsplassar. Og då løyser vi ikkje den grunnleggjande utfordringa: Vi må få fleire til å velje å køyre nullutsleppsbilar, og det er mange måtar å stimulere til det på. Det store fleirtalet her i dag trur altså på positiv stimulans, lågare kostnader ved å ta smarte miljøvenlege val. Senterpartiet trur tydelegvis at det må vere høgare kostnader for ikkje å ta desse vala. Det skal eg hugse til seinare debattar. Når det er snakk om dieselavgift, når det er snakk om bompengar rundt dei store byane, når det er snakk om byvekstavtalar og nullutsleppsmål, skal eg hugse kva Senterpartiet gjorde i denne saka. For det heng ikkje i hop. Det er berre dei bilrestriktive tiltaka ein får, og ikkje det som stimulerer folk til å ta smarte miljøval. Det skal eg ta til etterretning, men Senterpartiet viser i dag sitt sanne ansikt.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-12-05:
Først vil eg beklaga at eg sa 2017, når det skal vera 2013. Det var litt pinleg, men i 2017 var nok helseministeren Bent Høie. Eg er glad for at helseministeren no anerkjenner problemstillinga, og at dette ikkje er bra. Helseministeren har sjølv hatt eit engasjement for denne saka tidlegare, som eg beskreiv i mitt hovudinnlegg. Eg har lytta nøye til det helseministeren svarte. Det vert peikt på ein god del ting som skjer på systemnivå, med koordinerande einingar på sjukehus og regionalt, og at ein prøver å få implementert og gjort kjent lovkravet og rettleiingane. Men eg trur det er veldig sant, det helseministeren var inne på, at dette ikkje er gjort godt nok kjent nedover på avdelingane, at det er ein motstand i systemet fordi det vil krevja ressursar, og at ein på tenestestaden kanskje stiller spørsmål ved om det er rett bruk av ressursar. Eg ser òg at det vert oppretta ei registerordning der vi kan få meir informasjon om korleis dette er, men når vi får veta at det er 700 pasientar som får kontaktlege i Helse Vest, seier det oss eigentleg ikkje så mykje, for det er jo ut frå behovet vi må veta. Det er viktig. Eg meiner dette burde vera rimeleg enkelt. Det er ikkje alt vi lovfestar i helsevesenet, men dette er lovfesta, og så er det tydelegvis ikkje implementert. Det burde vera så enkelt at kom det ein pasient og vart lagd inn på sjukehus, var dette noko ein skulle gå gjennom ved journaltaking. Det er spørsmål ein alltid skulle stilla. Dersom vi meiner det tar for mykje ressursar, må vi her på Stortinget iallfall gå gjennom ordninga. For det er jo inga meining i at noko skal vera lovfesta, og så skal vi sjå gjennom fingrane med det når det ikkje vert følgt opp. Eg meiner dette er viktig. Spesielt for eldre pasientar meiner eg ein koordinator er ein veldig god ting.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-12-05:
Senterpartiet har programfesta at vi støttar dagens abortlov, men vi har òg programfesta at vi ikkje tillèt ein praksis med fosterreduksjon av friske foster. Vi meiner at fosterreduksjon av friske foster er etisk krevjande. Vi stod åleine med Kristeleg Folkeparti i 2016 om eit forslag om ikkje å innføra det som eit tilbod i det offentlege helsevesenet. Det har aldri vore ein del av retten til sjølvbestemd abort, fordi det ikkje var teknisk mogleg å gjera dette inngrepet da abortlova vart innført. Det var Lovavdelinga i Justisdepartementet som tolka det slik at det skulle vera ein del av lova. Å seia at det er å innskrenka kvinner sin rett til sjølvbestemd abort når det aldri har vore ein rett før, synest eg ikkje er heilt forståeleg å bruka som argument. Så er det òg eit poeng at det medisinsk sett er heilt umogleg å gjennomføra fosterreduksjon av friskt foster før etter utgangen av grensa for sjølvbestemd abort. Ingen av desse inngrepa vert utførte før etter uke tolv. Òg legar som utfører dette, reagerer. Dei føler seg tvinga til å gjennomføra det. Dei beskriv det som eit hol i lova at juristane definerer det inn under retten til sjølvbestemd abort, mens legane og det medisinske miljøet seier at det faktisk ikkje er mogleg. Det som er etisk krevjande, og som gjer at det er forskjellig frå ein annan abort, er at det utset det fosteret som er igjen, for ein betydeleg risiko. Da er det problematisk. Vi er òg åleine i Europa om å tilby dette. Når det gjeld tidleg ultralyd, som det òg har vore snakk om i debatten, må det seiast at dette vart grundig greidd ut for nokre år sidan. Det har vore oppe i Kunnskapssenteret for helsetjenesten i regi av Folkehelseinstituttet og i Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering i helsetjenesten. Det er henta inn mykje kunnskap om dette, og ein konkluderte med at det er ingen dokumentasjon på at det vil gi helsemessig gevinst hos mor eller barn. Da snakkar vi altså om å innføra rutinemessig ultralyd av friske kvinner. I dag har vi tidleg ultralyd, men da skjer det etter indikasjon på eller mistanke om sjukdom – eller at ein vil ha ei forsikring om det, dersom det er symptom som kan tyda på det. Vi har ingen dokumentasjon på at tidleg ultralyd av friske kvinner vil gi ein helsemessig gevinst hos verken mor eller barn. Det er òg slik at dette tiltaket vil kosta pengar. Det er ei prioriteringssak. Det vil kosta fagfolk, som vi har veldig bruk for i fødsels- og barselomsorga. Det einaste kunnskapsinnhentinga viste at tidleg ultralyd ville vera godt for, er å påvisa – eller kall det å luka ut – barn med trisomi, med Downs syndrom. Eg fryktar mykje meir innføring av tidleg ultralyd når vi snakkar om sorteringssamfunnet, enn det som den andre debatten går på. Det ein kan sjå ved å måla nakkefolden, er på ein måte det einaste han kan vera nyttig for. Senterpartiet er imot å innføra tidleg ultralyd som rutinetilbod til friske kvinner. Vi meiner det må vera som i dag, eit tilbod som vert nytta ved mistanke om sjukdom hos mor eller barn. Det har òg med grunnleggjande respekt for korleis vi må prioritera i helsevesenet, å gjera.
Bent Høie (Høyre), 2018-12-05:
Jeg konstaterer at debatten viser at det nok bare er representanten og jeg som fortsatt deler engasjementet for dette spørsmålet. Jeg vil bare si at jeg har stor forståelse for det som representanten gir uttrykk for, at en burde ha kommet lenger på dette området med tanke på at mange av disse ordningene var lovfestede plikter på et tidlig tidspunkt. Jeg mener at vi nå gjør en rekke tiltak for nettopp å bidra til at ordningene også blir en realitet for pasientene, gjennom at vi nå skal måle sykehusene både på hvor mange som får kontaktlege, og hvor mange som har lagt til rette for at en også kan registrere koordinator. Så ser vi at det også er grunn til litt refleksjon fra oss som lovgivere og politikere – å tenke gjennom hvilke virkemidler det er som faktisk virker når vi ønsker endring i helsetjenesten. Det er mange år siden vi innførte et lovkrav om koordinator, uten at vi nødvendigvis lyktes med det, mens arbeidsmetoden, innføring av pakkeforløp, har bidratt til at vi har lyktes med konkrete endringer. Noen ganger viser det seg at det ikke nødvendigvis alltid er gjennom lover vi klarer å få til endringer. Det er også andre metoder vi som politiske ledere kan bruke for å få til endring. Jeg vil også trekke fram at kontaktlege ikke bare er en plikt for helseforetakene, det er også en rettighet for pasientene. Det betyr at pasientene nå også har en annen mulighet til f.eks. å ta kontakt med Pasient- og brukerombudet eller Fylkesmannen hvis de opplever at de har en rett på kontaktlege som ikke blir innfridd. Så er det sånn at vi vet at en viktig risiko for skade og feil i helsetjenesten er overganger. Det er etter min oppfatning også et bevis på at dette vil være riktig ressursbruk å prioritere for helsetjenesten, fordi koordinator og kontaktlege vil være et viktig virkemiddel nettopp for å gjøre disse overgangene mindre risikofulle.
Bent Høie (Høyre), 2018-12-05:
Jeg konstaterer at det er ganske mange ulike syn mellom Høyre og Arbeiderpartiet i disse spørsmålene, men det handler ikke om kvinners rettsstilling og rett til selvbestemt abort. Det er veldig tydelig også fra Høyres side. Så er jeg litt forundret over at Arbeiderpartiet hele denne høsten har hatt som ambisjon å starte regjeringsforhandlinger med Kristelig Folkeparti, men trodd at de skulle kunne gå inn i forhandlinger med Kristelig Folkeparti uten å snakke om abortloven og spørsmål innen fosterdiagnostikk, som er kjernespørsmål for Kristelig Folkeparti. Når det gjelder det å forebygge aborter, er jeg helt enig, og det var jeg også inne på i mitt innlegg. Derfor er det gledelig å se at de tiltakene som regjeringen sammen med Kristelig Folkeparti har blitt enige om i Stortinget de siste fem årene, gir resultater. Vi er nå på vei mot en fjerdedels reduksjon i antall aborter i løpet av en tiårsperiode, regnet fra 2014. Det er gledelig. Jeg er helt enig i at NIPT-testen er det klokt å ta i bruk for å unngå unødvendige fostervannsprøver og morkakeprøver, som innebærer en risiko for spontanabort. Men det er ikke det som er Arbeiderpartiets standpunkt i denne saken. Arbeiderpartiets standpunkt, som også representanten var inne på, var å ta i bruk NIPT-testen som den første testen. Det ville ha et helt annet formål. Da snus formålet fra å unngå fostervannsprøver og morkakeprøver til å finne flest mulig av fostrene som har en eller annen form for annerledeshet. Men det er heller ikke slik at vi bare kan la være å ta KUB-testen. KUB-testen avdekker mer enn trisomi, f.eks. større misdannelser som foster uten hjerne, hvor langt svangerskapet har kommet, og tilstander som krever spesiell oppfølging under svangerskapet, f.eks. tvillinger med felles morkake. NIPT-testen kan kun avdekke trisomi. Så vi kan ikke kutte ut KUB-testen og dermed gå glipp av disse viktige spørsmålene. Høyre er også uenig med Arbeiderpartiet i at det skal innføres tidlig ultralyd for alle, for det offentliges regning, rett og slett fordi en slik ultralyd ikke har en medisinsk begrunnelse, er blitt vurdert av rådet for prioritering, har gjennomgått en vurdering der en også motbeviser det som er Arbeiderpartiets påstand, nemlig helsegevinsten av en slik undersøkelse. Man står igjen med at hensikten med tidlig ultralyd kun vil være å avdekke foster som er annerledes.
Bent Høie (Høyre), 2018-12-05:
Jeg føler bare behov for å understreke det jeg også sa i mitt innlegg, nemlig at når Høyre har åpnet for å kunne forhandle med tre andre partier om å gjøre endringer i § 2 c, er det under forutsetning av at en ikke svekker kvinners rettigheter, selv om det har vært en rekke påstander om det motsatte fra andre partier i debatten. Representanten Huitfeldt spurte om jeg tror det oppleves som vanskelig å møte i en abortnemnd. Svaret på det er selvfølgelig ja. Men det er slik dagens abortlov er, og det er begrunnet nettopp i at fosterets rettsstilling øker underveis i svangerskapet, og samfunnet har sagt at etter uke tolv har fosteret en slik rettsstilling at det ikke lenger er kvinnens egen avgjørelse, men nemndas avgjørelse. Representanten Christoffersen hevder at § 2 c er nøytral, og spør retorisk om den oppleves som diskriminerende for mennesker med ryggmargsbrokk. Det kan representanten få svar på ved å lese tidligere statsråd Guro Fjellanger fra Venstres innlegg i Dagbladet den 15. november i år, under overskriften «Jeg har ikke vært konstant alvorlig sjuk i 54 år sjøl om jeg har levd med ryggmargsbrokk hele livet». I innlegget skriver hun: «Det største problemet er etter min mening bruken av begrepet «alvorlig syk». Det er stigmatiserende og diskriminerende.» Både mennesker med Downs syndrom og mennesker med ryggmargsbrokk opplever § 2 c i abortloven som diskriminerende. Det er en opplevelse som ingen kan ta fra dem, verken venner eller familie – eller stortingsrepresentanter. All diskriminering i historien har rot i at en plukker ut én egenskap ved mennesker og lar den få lov til å definere menneskets verdi, enten det er etter kjønn, seksuell legning, hudfarge eller andre egenskaper. Det er det som er diskrimineringens natur.
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Jeg regner med at statsråden forstår at når han rokker ved noe så grunnleggende, kan det ikke forbli hemmelig mellom fire partier. Når statsråden benytter seg av sitt embetsverk, hører den debatten og den kunnskapen samfunnet til. Jeg hører statsråden sier at kvinnenes situasjon skal tillegges mer vekt, men jeg nekter å tro at Kristelig Folkeparti lar seg lure inn på en galei hvor det skal være til dels fri abort fram til uke 18 – ergo står vi potensielt overfor en reell innstramming. Det vil jeg ikke være bekjent av. Arbeiderpartiet vil fortsette å sette fokus på det man kan gjøre før man eventuelt må ta i bruk § 2 c. Vi mener det er en egenverdi å forebygge aborter. Finnes det skånsomme tester der faren for spontanabort reduseres, burde de tas i bruk. En NIPT-test er en slik test. Statsråden har godkjent bruk av testen, og det var en klok beslutning. For ikke mange ukene siden sa han selv at denne testen vil kunne komme til å bli tatt i bruk nå før jul. Det er gledelig. Men NIPT-testen er godkjent innenfor gjeldende vilkår for fosterdiagnostikk som et alternativ før morkake- eller fostervannsprøve – altså etter kombinert ultralyd og blodprøve. Jeg lurer på hva som er verdien av først å gjennomføre en blodprøve og en tidlig ultralyd, for så å se om det er en fare for risiko eller har forhøyet verdi, for så å ta en ny blodprøve og så eventuelt ta en fostervannsprøve og en morkakeprøve. Hvorfor kan ikke kvinner som kvalifiserer for denne typen fosterdiagnostikk, få en NIPT-test med en gang sammen med KUB-testen? Hvorfor er man nødt til å vente på at ukene skal gå, at magen skal vokse? 28. april 2017 uttalte Olaug Bollestad, som er Kristelig Folkepartis nestleder, seg om NIPT-testen. Hun sa at veldig mange tar ikke fostervannsdiagnostikk i dag fordi de vet det er en risiko for en spontanabort. Når vi gjør det så enkelt som å si at det er en blodprøve, er terskelen senket – altså etter Kristelig Folkepartis mening burde vi skremme kvinner fra fostervannsdiagnostikk og ikke tilby et trygt alternativ. Det er en uholdbar argumentasjon for Arbeiderpartiet.