Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-12:
Joseph Stiglitz, nobelprisvinner i økonomi, har sagt: «Før trodde vi at om vi bare skapte rikdom i et samfunn, så ville den automatisk sildre ned, komme alle til gode og gjøre slutt på fattigdommen.» Nå vet vi at det er det komplette nonsens. St.meld. nr. 25 for 2012–2013, Dele for å skape – Demokrati, rettferdig fordeling og vekst i utviklingspolitikken, er et oppgjør med illusjonen om at bare vi får økonomisk vekst, så forsvinner fattigdommen av seg selv. Solidaritet og rettferdig fordeling er et verdivalg som er moralsk riktig, men det er også lønnsomt: God fordelingspolitikk bidrar i seg selv til vekst – derfor tittelen «Dele for å skape». I tillegg er stortingsmeldingen et oppgjør med myten om at det ikke er så viktig med demokrati, at det viktigste er at økonomisk utvikling skjer også for de fattigste og for hele folket. Jeg er uenig i dette. Du kan nok finne eksempler gjennom historien på at du har hatt én folkekjær diktator, som har vært opptatt av vekst og hele folkets ve og vel, men du har aldri funnet tre på rad, og du har aldri fått en positiv utvikling over tid hvis du ikke også har hatt utvikling av menneskerettigheter og demokrati. En annen myte er at alle verdens fattigste mennesker bor i verdens fattigste land. Dette er feil. Over 70 pst. av de fattigste bor i mellominntektsland. Den globale trenden er at ulikhet innad i land er økende. Det går godt økonomisk i mange utviklingsland – ikke minst i Afrika, som mange har vært inne på. Mange land har stor økonomisk vekst, men den dårlige nyheten er at forskjellene øker – ikke litt, men kraftig. En akselererende ulikhet undergraver veksten på lengre sikt, og kampen mot fattigdom tapes. I FNs rapport over utviklingen i verdens land blir nettopp dette framhevet – hvordan økende ulikhet i mange land kan slå i hjel og true de gode og positive resultatene som er oppnådd, både innen utdanning og bedre helse for befolkningen, nettopp fordi ulikhet er et onde, en gift i samfunnet. Dette vet vi jo fra Norge: Samfunn med små forskjeller er gode samfunn. Det er rettferdig fordeling som har brakt Norge til topps på FNs Human Development Index. Vi er blant de landene i verden med minst ulikhet, og den nordiske modellen som vi sverger til, kombinerer økonomisk vekst med jevn fordeling, rett til velferdsordninger, samarbeid mellom partene i arbeidslivet og høy kvinnelig yrkesdeltakelse. Det er viktig for meg å understreke at forskjellene i Norge er blitt mindre etter at den rød-grønn regjeringen overtok, nettopp fordi vi har hatt dette som et selvstendig politisk mål – i motsetning til høyresiden. Den nordiske modellen er utviklet gjennom politisk kamp og kompromisser. Den kan ikke kopieres, og vi skal være forsiktige med å «misjonere», men den er en inspirasjonskilde internasjonalt, og den er en utenriks- og utviklingspolitisk ressurs for oss. Som jeg alltid sier når jeg er ute og reiser i andre land: «There are two things you can learn from Norway: High wages and high taxes» – «high wages» fordi det styrker produktiviteten og sørger for god fordeling, «high taxes» fordi det finansierer grunnleggende velferd og bidrar til omfordeling. I diskusjonen om kapitalflyt, skatteparadiser og åpenhet konsentrerer meldingen seg om elitene i fattige land og om rike lands egen rolle. Den argumenterer for en samstemt politikk for utvikling. Den forholder seg til forskjellige aktører og ikke til en ensformig masse av fattige land. Den plasserer Norge som en del av en internasjonal koalisjon som vil endre systemet i retning av en mer rettferdig verden, i stedet for bare å være en bistandsgiver som skal bruke pengene mest mulig effektivt. Reaksjonene på meldingen har vært positive. Den har blitt karakterisert som et paradigmeskifte i utviklingspolitikken her i Norge, fordi vi skiller på det å bare hjelpe de fattige for å være ålreit med de fattige og det å gjøre noe med årsakene til hvorfor fattigdom skapes. Vi angriper årsakene, vi ser på maktfordelingen i samfunnet og vi prøver å si at utviklingspolitikken må gjøre noe med den maktfordelingen. Sånn sett er det en klar dreining og et tydelig skifte. Meldingen får økende oppmerksomhet internasjonalt. Sivilsamfunn i andre land trekker den fram som et eksempel til etterfølgelse for andre lands myndigheter. Det kan vi ikke se på som noe annet enn en positiv tilbakemelding. Første setning i komiteens enstemmige merknad til innstilling tyder også på at det er bred enighet om rettferdig fordeling på tvers av politiske skillelinjer. Det står at komiteen «vil peke på små forskjeller som en viktig forutsetning for et godt og rettferdig samfunn». Jeg vet ikke om dette er første gangen Fremskrittspartiet er med på et slikt utsagn – men positivt er det uansett. Forskjellene øker, nemlig, men ikke overalt. Latin-Amerika er kontinentet med størst ulikhet, men er samtidig det eneste kontinentet som har redusert ulikhetene de siste ti årene. Hovedforklaringen på dette er at reduserte forskjeller og omfordeling er gjort til et overordnet mål i politikken. Dette har gitt resultater i form av en bærekraftig vekst og fattigdomsbekjempelse. Resultatene har medført folkelig støtte, og at mange regjeringer er gjenvalgt. Derfor synes jeg det er et tegn på at for mange partier er opptatt av gammeldags utviklingspolitikk – eller gammeldags bistandspolitikk – når man sier at man vil dreie bistanden og støtten vekk fra en del mellominntektsland. For det er nettopp i mellominntektslandene, der man har hatt en økonomisk utvikling, at man både har økonomiske midler til å føre en aktiv omfordelingspolitikk – hvis det finnes politisk vilje. Den politiske viljen skal vi være med på å støtte opp under. Et avgjørende tiltak for å få dette til er programmer for direkte pengeoverføringer til svake grupper. Det mest kjente er Bolsa Familia i Brasil. Programmet overfører penger direkte til mødre, på betingelse av at de går på svangerskaps- og barselkontroller, og at barna deltar i vaksinasjonsprogrammer og møter opp på skolen. Forskning viser at direkte pengeoverføringer har en positiv effekt på ernæring, skolegang og bruk av helsetjenester. Det er også et effektivt omfordelingstiltak fra rike til fattige, og kopieres nå i India og en rekke land i Afrika. Derfor er jeg forundret over at Høyre og Fremskrittspartiet i innstillingen fra komiteen ikke ønsker å vise til de positive erfaringene fra sånne ordninger. Heller ikke uttrykker de støtte til fondet i Verdensbanken som er etablert for å bygge opp utviklingslandenes egen kapasitet på området, og heller ikke er de med på flertallets merknader om at Norge skal bidra til sør–sør-samarbeid for utveksling av erfaringer med fordelings- og velferdspolitikk. Høyre og Fremskrittspartiet er også forbeholdne når det gjelder arbeidet med rettferdig fordeling i FN, Verdensbanken og Det internasjonale valutafondet, og de er ikke med på merknadene om at det er positivt at målet om rettferdig fordeling og inkluderende vekst får større betydning i institusjonene. De er heller ikke med på flertallets merknader om økt støtte til sivilsamfunnsorganisasjoner som arbeider med sånne saker. Etablering av en vennegruppe mellom land for rettferdig fordeling internasjonalt er de heller ikke med på i innstillingen. En sånn politikk som Høyre og Fremskrittspartiet legger opp til – eller lar være å være med på – vil etter min oppfatning svekke og gjøre Norges arbeid multilateralt mindre gjenkjennelig. En sånn politikk innebærer å skusle vekk en viktig utenriks- og utviklingspolitisk ressurs. Skal man få gjennomslag for politikken og de politiske ideene internasjonalt, nytter det ikke bare å bruke pengene som er norske. Man må få med seg de store, tunge aktørene på å føre den samme politikken. Det vil ikke Høyre og Fremskrittspartiet. Derfor, når Høyre og Fremskrittspartiet ikke er med på flertallets merknader om at økonomisk vekst alene ikke utrydder fattigdom, stiller jeg spørsmålet: Hvor dypt stikker engasjementet for rettferdig fordeling, både i Norge og internasjonalt? Erfaringene viser at skal det komme resultater på dette området, må rettferdig fordeling ha hovedprioritet. Det er min viktigste sak som utviklingsminister. For Høyre og Fremskrittspartiet kan det synes som om den kommer lenger ned på listen. Det overrasker meg i og for seg ikke. Til slutt vil jeg si en ting om ulovlig kapitalflyt. Der merker jeg meg at det er bred støtte til det regjeringen holder på med og det meldingen legger opp til. Det er sånn at ti ganger mer penger går ulovlig ut av utviklingsland i forhold til hva som kommer inn i form av bistand. Dette stammer fra korrupsjon, skatteunndragelse og annen kriminalitet, og skatteparadiser er med på å muliggjøre akkurat dette. De gjør de store, ulovlige pengestrømmene mulig. Derfor er det gledelig at tiltaket for økt åpenhet har enstemmig oppslutning i innstillingen, inkludert det norske initiativet til en åpenhetskommisjon og åpenhetsgaranti. Jeg kan også si til dem som har tatt det opp, at jeg støtter forslaget til utvidet land-for-land-rapportering for flernasjonale selskaper, som er beskrevet i rapporten fra arbeidsgruppen nedsatt av Finansdepartementet. En ny lov i tråd med det forslaget vil bety at Norge får den beste lovgivningen i verden mot korrupsjon og kapitalflyt. Til slutt vil jeg fortelle en historie som etter min oppfatning nettopp understreker betydningen av fordelingspolitikk, ved at unger får muligheten til å delta på skole. I Brasil møtte jeg Marcia Christina. Hun var mor til tre barn og bodde i favelaen i Rio de Janeiro. Hun bodde i et lite, kummerlig hus, men hun var stolt og fornøyd. Hun hadde fått Bolsa Familia og fått penger til strøm og gass, og jeg spurte henne hva som var det neste hun forventet av politikerne. Da sa hun: Jeg er fornøyd, for jeg vet at mine barn får muligheten til å ta den utdanningen som jeg aldri hadde muligheten til å ta fordi jeg måtte jobbe istedenfor. Det er rettferdig fordeling.