Erna Solberg (Høyre), 2010-05-28:
Jeg vil få slutte meg til de andre som har takket interpellanten for å ta opp en prinsipiell interpellasjon om en sak som kanskje ikke bare er hverdagspolitikk, men som dreier seg om å kommentere og diskutere hvordan vi forholder oss til spørsmål som er store og vanskelige, og hvor politikken har absolutte grenser for hvor langt politikken skal bevege seg. Jeg møter mange representanter fra forskjellige religioner, både minoritetsreligioner og det vi kan kalle majoritetsreligioner i Norge, og det er ett felles trykk som kommer fra dem for øyeblikket. Det er opplevelsen av en manglende forståelse for hva religionsfrihet betyr, både i den offentlige debatten og i den praktiske utøvelsen av politikk. Hva er ansvaret til et land som har klart definert i sin grunnlov og mener at religionsfrihet er en del av de grunnleggende menneskerettighetene? Hva betyr det i dagens samfunn? Presset er ikke fra minoritetsreligioner overfor majoritetsreligioner i Norge. Presset er fra sekulariseringen og den manglende forståelsen av hvor grensene går. Hvor langt kan man som politiker gå, eller, i det offentlige rom, hvor skal grensene trekkes i forhold til religion? Det synes jeg er en viktig diskusjon å ta, for jeg tror at det ville vært ryddig i forhold til mange av de utfordringene som knytter seg til både minoritets- og majoritetsreligioner og det store, brede bildet vi har i dag. Da vi valgte å gjøre lov mot etnisk diskriminering ikke bare til en lov mot etnisk diskriminering, men også til en lov mot religiøs diskriminering, under den forrige regjeringen, var det fordi det var et klart og tydelig signal om at diskriminering på bakgrunn av hudfarge, på bakgrunn av etnisitet, på en måte var blitt et mindre problem enn diskrimineringen i vårt samfunn på bakgrunn av religion. For det er religion – og særlig selvfølgelig islam – som blir ansett som en enda større utfordring, og diskrimineringen har vært større på bakgrunn av det, og har ikke blitt mindre i de seks årene som har gått etter at vi vedtok et diskrimineringsvern i Norge. Det å tro, det å velge å leve et liv ved å følge sin egen tro og gjøre andre valg enn det vi andre kanskje kunne gjort, f.eks. ved ikke å tillate seg selv de samme frihetene som vi gjør som kanskje ikke har den samme overbevisningen religiøst, betyr selvfølgelig ikke at man ikke må forsvare sitt standpunkt og delta i debatten. Det er ikke sånn at man skal se vekk fra ting, selv om folk tror, men man må vite hvor grensene går, og man skal ha respekt for annerledesheten og de valgene folk gjør på bakgrunn av sin tro. Det er en viktig rettesnor å si at ja, du skal ha lov til å gjøre alle de valgene du selv ønsker ut ifra din religiøse overbevisning, men du kan ikke gjøre valg på vegne av andre ut ifra din egen religiøse overbevisning, det være seg dine barn, din ektefelle eller andre i samfunnet. Men det betyr ikke at religion er privat. Religion er en del av vårt samfunn som bør være synlig og til stede. Jeg synes vi skal tørre å bli utfordret mer av dem som tror, utfordret mer i hverdagspolitikken. Men hvorfor er det sånn at det er en felles opplevelse fra nesten alle religiøse samfunn om dette presset? En ting er en offentlig debatt, men det andre er at veldig ofte i politiske diskusjoner, når man møter annerledesheten, skal man møte den med straffereaksjoner. Gang på gang løftes kravet om å kutte i ordninger fordi vi ikke liker praksisen man velger innenfor sin religionsfrihet. Det er å trå over en grense som jeg mener er utilgivelig, hvis vi tror på religionsfriheten. Man kan godt si at religionsfrihet er fint, du kan gjøre hva du vil, men det er ikke noe vi trenger å gi økonomisk støtte til. Men det er nå en gang slik at sånn som vårt samfunn er organisert, har vi valgt å si at ett uttrykk for vår religionsfrihet er at når vi gir mye penger til Den norske kirke, skal vi også gi penger til minoritetsreligioner og andre. Da har de et indre selvstyre og en indre rett til å definere hvordan og hva som er i deres tro, så lenge grensen går på å ikke frata andre mennesker frihet eller begrense denne. Derfor var det en ting som statsministeren sa i en bisetning, som kanskje er kjernen til noen av utfordringene. Han sa at det var viktig med religionsfrihet, men den må også begrenses av f.eks. likestillingshensyn. Det er et av de spørsmål jeg tror det er viktig å diskutere. Hvor langt skal det vi mener er likestillingspolitikken, gå i forhold til religionsfriheten? Hvor går grensene? Hvor langt skal vi styre Den norske kirke? Jeg mener at den diskusjonen er viktig å ta, og jeg mener at av og til er det mange i denne forsamlingen som faktisk går over grensen for hva jeg mener er religionsfrihetens rammer.