trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-02-17:
Regelverket om produksjon, transport og omsetning av agn, som representanten Løvik refererer til, regulerer omsetningen av agn i Nordland, Troms og Finnmark. Bakgrunnen for lovreguleringen var de langvarige problemene på 1930- og 1940-tallet med å sikre jevn tilførsel av agn til stabile priser til Nord-Norge. Siden 1949 har loven stått uforandret, og det har kun blitt gjort mindre endringer i forskriften. Når ordningen i det vesentlige har fått stå uforandret i så mange år, er det mitt inntrykk at dette skyldes at det har vært oppslutning om ordningen i fiskerinæringen. I den siste tiden har det imidlertid vært et økende press mot regelverket. S/L Fiskernes Agnforsyning som administrerer det regionale monopolet, har i en henvendelse sist høst bedt departementet om å bruke mer ressurser i arbeidet for å sikre at regelverket om agnforsyningen overholdes. De to hovedalternativene som regelverket i dag gir rom for, er enten å pålegge Fiskeridirektoratet å gjennomføre kontroller på dette området eller å gå til politianmeldelse av påståtte brudd på regelverket. Bruk av Fiskeridirektoratets ressurser til slike oppgaver vil i så fall måtte føre til en omprioritering i forhold til dagens ressursbruk, en omprioritering jeg på dette tidspunktet finner det vanskelig å gjennomføre, gitt de mange presserende oppgaver som Fiskeridirektoratet allerede har. Om man velger det andre alternativet, å politianmelde lovbrudd, vil det bli opp til politiet og påtalemyndigheten å prioritere mellom slike og andre oppgaver. Før jeg tar standpunkt til de ulike spørsmålene som denne saken reiser, har jeg funnet det nødvendig å foreta en grundig gjennomgang av det eksisterende regelverket, bl.a. for å avklare grensene mellom omsetningen av agn som er omfattet av monopolet, og den omsetningen av agn som faller utenfor. Grunnen til dette er de betydelige strukturendringene som har skjedd i fiskerinæringen siden loven ble vedtatt, og som også har betydning for omsetningen av agn. Dette arbeidet pågår nå i departementet. Avhengig av konklusjonene her er det aktuelt å vurdere nærmere om dagens regelverk er egnet til å ivareta formålet med loven, eller om det nå er behov for endringer på dette feltet. En rasjonell og forsvarlig agnforsyning er like viktig i dag som det var den gangen da reguleringen ble etablert, men på grunn av det arbeidet som allerede pågår i departementet, vil jeg på det nåværende tidspunkt ikke ta stilling til om den eksisterende reguleringsordningen bør revideres, eller om dagens reguleringsordning vil bli videreført i fremtiden.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-02-17:
Når det gjelder det første spørsmålet, om når arbeidet med gjennomgangen av monopolet vil være ferdig i departementet, er det vanskelig å svare eksakt på det. Vi har faktisk prioritert dette arbeidet, men før man sluttfører det, kreves det en viss kommunikasjon med fiskerinæringen og deres organisasjoner for å få kartlagt de problemstillinger som reiser seg i forbindelse med endringer i regelverket. Det som det er viktig å ha med i dette bildet, er at spesielt Nord-Norge har veldig mange mindre fiskevær, som er litt utenfor allfarvei, og det er viktig at den lineflåten som drifter ved de værene, er sikret agn på en forsvarlig måte, både når det gjelder pris og kvalitet. Så det må være en viktig del av vurderingene. Når det gjelder avgrensningen med hensyn til hva som faller innenfor og hva som faller utenfor monopolet, er ikke det helt avklart heller, i og med at EØS-regelverket er kommet inn i bildet. Men i utgangspunktet var monopolet ment å være altomfattende, men det er mulig at internasjonale regler gjør at man her må se på avgrensningene.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-02-17:
Statlig medvirkning til investeringer med fornying av fiskeflåten har vært en nødvendighet for å ha en tilfredsstillende fornyingstakt. Dette er ikke noen spesiell situasjon for norsk fiskerinæring. EU gir betydelig støtte gjennom sine regionale ordninger. Det skal også innrømmes at de norske ordningene kanskje burde vært bedre og hatt større fleksibilitet fra år til år. Etter at kontraheringsstøtten ble tatt ut av regjeringen Jagland, fikk den regjeringen som jeg er med i, Stortingets tilslutning til 75 mill. kr for ordningen for 1998. For inneværende år er det ikke en ordning med kontraheringstilskudd. Ordningen administreres for 1998 av Statens nærings- og distriktsutviklingsfond. I de siste årene har det vært en stor økning i etterspørselen etter kontraheringstilskudd. I 1998 mottok SND en søknadsmasse tilsvarende utbetaling av kontraheringstilskudd på over 200 mill. kr. I en situasjon med begrensede midler er det derfor behov for stramme politiske prioriteringer i forhold til bruken av midlene. Ved tildeling av tilskudd skal SND legge til grunn Fiskeridepartementets overordnede fiskeripolitiske retningslinjer for virkemiddelbruken overfor fiskeri- og havbruksnæringen. I retningslinjene for 1998 framgår det at SND skal legge til grunn følgende prioriteringer ved tildeling av kontraheringstilskudd: kyst- og banklinefartøy mellom 15 og 34 m reketrålere og kombinerte reke- og torsketrålere som kan fiske i isfylte farvann prosjekt som sikrer råstoff til industrien i prioriterte områder utskiftning av eldre fartøy 50 pst. av tilskuddsrammen skal gå til prosjekter i de tre nordligste fylkene I 1998 ble det utbetalt kontraheringstilskudd til fartøy under 34 m i nord for til sammen 14,5 mill. kr og i sør for 6,5 mill. kr. For fartøy over 34 m i nord ble det utbetalt kontraheringstilskudd for til sammen 25,4 mill. kr og i sør for 28,7 mill. kr. Dette gav en prosentvis fordeling på 53 pst. i nord og 47 pst. i sør. Det er lagt opp til varsomhet i bruken av statlige midler til fornying innenfor flåtegrupper der økonomien ligger til rette for fornying uten statlig stimulering. Jeg viser i denne sammenheng til enhetskvoteordningen innenfor ringnotflåten, som gir insentiver til å fornye denne flåtegruppen. Ringnotflåten er imidlertid ikke utelukket fra ordningen. På denne bakgrunn mener jeg at prioriteringene som har vært lagt til grunn ved tildelingen av kontraheringstilskudd for 1998, er rettferdige ut fra de rammer som er satt til disposisjon, og de politiske føringer som er gitt.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-02-17:
Som det gikk fram av mitt første svar, gikk søknadsmassen langt utover de midlene som var stilt til rådighet. Søknadsmassen innebar et behov for midler på 200 mill. kr, mens bevilgningen var på 75 mill. kr for 1998. Fiskeridepartementet går ikke inn i enkeltsaker. Det er lagt til SND å foreta de forretningsmessige vurderingene i de prosjektene som blir innvilget støtte og lån fra dem. Det er i tråd med Stortingets pålegg. Når det gjelder inneværende år, er det bevilget i alt 50 mill. kr direkte over statsbudsjettet og 18 mill. kr over fiskeriavtalen til tiltak for fornying av fiskeflåten. På grunn av de små midlene det her dreier seg om, vil de bli avsatt som tilskudd til kondemnering av fartøy, både som en ren kondemneringsordning og som en tilskuddsordning for fartøy som tas ut av fisket i forbindelse med skifte til et annet fartøy.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-02-17:
For å fremja måla for dei kvinneretta tiltaka har Fiskeridepartementet sett ned Fiskerinæringas Kvinneutval, som forvaltar løyvingane og skal følgja opp handlingsplan for likestilling i fiskerinæringa. Kvinneutvalet samarbeider med fiskerinæringas felles kompetansestyre for å sikra at kvinneperspektivet blir tatt vare på i det generelle kompetansehevingsarbeidet. Hovudsatsingsområda for dei kvinneretta tiltaka er kompetansebygging, etablering, informasjon og mobilisering i fiskeriavhengige kystdistrikt. For å få fleire til å velja fiskerifagleg utdanning, arbeider utvalet med rekruttering til næringa på alle nivå. Det er starta eit rekrutteringsprogram med tiltak frå barnehage og opp til vidaregåande skule. Det blir satsa bevisst for å nå jentene i dette arbeidet. Lokalsamfunn, skule, forvaltning og næringsliv må jobba saman i rekrutteringsarbeidet. Fiskeridepartementet samarbeider også med andre departement for å fremja entreprenørskap. For å auka deltakinga og medverknaden i fiskerinæringa må ein arbeida både for å auka jentene sin kompetanse og få næringa til å nytta seg av den kompetansen jentene har. For mange jenter er det viktig å kunna ta utdanning og kurs utan at dei må flytta vekk for å gå på skule. Det må lagast tilbod som er lagde spesielt til rette for jenter. Fleirtalet av dei som tek høgre utdanning i dag, er jenter. Det er derfor viktig at verksemdene knytter til seg nyutdanna jenter eller jenter under utdanning. Jentene treng å sjå at det er mange interessante yrkesmoglegheiter i næringa. Kvinnene må synleggjerast, t.d. ved markeringa av Distriktskvinneåret 1999. Det må leggjast til rette for kvinner som vil inn i fiskeriretta verksemder, og for kvinner som alt er i næringa. Her vil eg visa til Etablererprosjektet for kvinner i fiskerinæringa, som har som mål å gi fleire kvinner moglegheit til å etablera nye prosjekt innafor fiskerinæringa og medverka til ein meir variert arbeidsmarknad i fiskerikommunane innan skjeldyrking, når det gjeld eksisterande bedrifter som driv foredling av sjømat, og bedrifter som ønskjer å satsa på produktutvikling. Eg er svært oppteken av at vi styrkjer samarbeidet med SND i slike prosjekt, for å sikra best mogleg samordning og utnytting av dei samla verkemidla. Fiskerinæringa er mannsdominert og prega av tradisjonell arbeidsdeling. Det er ei stor utfordring å få næringa til å tilsetja jenter og gjera seg nytte av den kompetansen dei har. Organisasjonane i næringa tek del i kvinneutvalet og kompetansestyret og er på denne måten med og avgjer kva tiltak som skal prioriterast. Eg trur nettopp deltaking frå næringa er avgjerande for å få effekt av tiltaka og nå dei måla vi har sett oss.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-02-17:
Å rekruttere bedre fra kvinnesiden i fiskerinæringen har vært et prioritert område gjennom flere år. Men man kan vel si at man ikke har lyktes så godt som man hadde ønsket. Det som ser ut til å være situasjonen for fiskerinæringen generelt, og som representanten Kaland påpekte, er at søknaden til videregående utdanning også kan være en fare for den generelle rekrutteringen til næringen. Jeg kan si det slik: Vi har allerede tatt opp det spørsmålet med Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, og vi samarbeider for å se på hvorledes vi kan tilpasse den videregående utdannelsen bedre til den handlefrihet som ungdom må ha i forhold til fiskerinæringen, for å få prøvd seg der og innrette sin utdanning mot det. I den stortingsmeldingen som nå ligger til sluttbehandling i Stortinget, har vi spesielt tatt opp forskning og utdanning på høyere nivå, rettet mot fiskerinæringen, og jeg tror derfor vi vil få veldig mange interessante prosjekt i framtida som kan markedsføres mot ungdom og rekruttering til næringen. Vi vil selvfølgelig prioritere det arbeidet når Stortinget har sluttbehandlet meldingen. Jeg tror derfor både Stortinget, Regjeringen og næringen kan bidra til at man får en bedre søkning til fiskerirettet utdanning på alle plan.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-02-17:
Saken omhandler arbeidsdeling og samarbeid i forhold til forvaltningsrettede oppgaver som Havforskningsinstituttet og Fiskeriforskning får direkte tilskudd til fra Fiskeridepartementet for å utføre. Spørsmålet har ikke noen direkte tilknytning til eller relevans for arbeidet som skjer i forbindelse med forskningsmeldingen, men er en sak for fiskeriministeren som ansvarlig for forvaltning av de marine ressursene. Fiskeriforskning er et aksjeselskap som utfører konkrete forvaltningsoppgaver for Fiskeridepartementet, mens Havforskningsinstituttet, som også utfører forvaltningsoppgaver, er direkte underlagt departementet. Den gjeldende rammeavtalen for samarbeid mellom disse institusjonene er inngått i 1991, og det har lenge vært behov for klarere definering av forvaltningsoppgavene og avklaring av rådgivningsansvaret mellom institusjonene. Fiskeridepartementet har derfor i samråd med institusjonene vurdert arbeidsdeling og samarbeid mellom dem. Konklusjonene bygger i hovedsak på tidligere arbeidsdeling og de innspillene institusjonene har kommet med. Delingen av rådgivingsansvaret for kystressursene ved Stad har sammenheng bl.a. med at delelinjen mellom forvaltningsområdene for Barentshavet og Nordsjøen går ved Stad, eller ved 62º nord. Det er ut fra dette logisk å gi én forskningsinstitusjon rådgivingsansvaret for hele forvaltningsområdet nord for Stad når det gjelder lokale bestander innenfor torskeartene. Et annet mål med ansvarsdelingen er å økonomisere med forskningsressursene og få en rasjonell og logisk arbeidsdeling mellom Bergen og Tromsø. Det må understrekes at det er en betydelig forskningsaktivitet og kompetanse i miljøene i Tromsø, både ved Fiskeriforskning, Universitetet med Norges fiskerihøgskole og Norsk Polarinstitutt. Det er også et mål å opprettholde nødvendig forskning i Tromsø av hensyn til den høgre fiskeriutdanningen der. Jeg er svært opptatt av at de samlede forskningsressursene blir utnyttet på best mulig måte. Det er derfor en klar forutsetning fra min side at Havforskningsinstituttet og Fiskeriforskning utveksler data og resultater, og at de har et godt samarbeid seg imellom og med andre forskningsinstitusjoner. På denne bakgrunn har jeg bedt Havforskningsinstituttet og Fiskeriforskning om å opprette et felles forum for å videreutvikle samarbeidet innen ressursforskning og rådgiving.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-02-17:
: Det samlede ansvaret for fiskeriforvaltningen og forvaltningen innenfor den forskningsrettede delen tilligger Fiskeridepartementet. Vi må påse at de institusjonene som ligger innenfor våre budsjettområder, arbeider på en effektiv måte og samarbeider godt, og at man av ressursmessige hensyn får en riktig fordeling av arbeidsoppgavene. Hittil har det vært slik at Fiskeriforskning i Tromsø har hatt betydelige forsk-ningsoppdrag med hensyn til nettopp de kystressursene som de nå har fått ansvar for i det nordlige forvaltningsområdet. De har også utført betydelige forskningsoppgaver når det gjelder sjøpattedyrene, noe vi også har trukket inn og skal trekke opp nye samarbeidsgrenser for. Ved at Fiskeriforskning i Tromsø har fått et forvaltningsansvar for kystressursene når det gjelder torskeartene, vil det fortsatt være nødvendig å ha et nært samarbeid med forskningsinstituttet i Bergen, man skal delta i arbeidet når det gjelder de bestandsmessige vurderingene, gjennom det modellarbeidet de har satt i gang. Jeg er litt forundret over at denne saken har fått slike dimensjoner. Begge institusjonene har vært i møte i departementet, og det er enighet om denne fordelingen. I departementet har vi fått henvendelser fra grupper av ansatte og fra Bergen kommune. Vi har merket oss det, og vi skal ta et møte med Bergen kommune om det.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-02-17:
Jeg skal på vegne av kommunal- og regionalministeren – i hennes fravær – gi følgende svar: I min redegjørelse om lokaldemokratiet i 1998 tok jeg opp virkningen for kommunene av øremerkede ordninger og detaljerte bestemmelser i lover og regler. Et forslag som ble lansert i redegjørelsen, og som departementet nå er i ferd med å følge opp, er at vi fra år 2000 setter i gang et fireårig forsøk, der 20 kommuner vil få en ordning der øremerkede tilskudd blir tildelt som rammetilskudd. Poenget med dette forsøket er å gi oss kunnskap om forsøkskommunenes prioriteringer i forhold til andre kommuner. Vi er også spent på om lokaldemokratiet vitaliseres som følge av forsøket. Det er nylig sendt ut invitasjon til kommunene om deltakelse i forsøket. Ytterligere informasjon om forsøksopplegget kommer jeg tilbake til i kommuneøkonomiproposisjonen i mai. I tillegg vil departementet som vanlig gjennomgå de øremerkede tilskuddene, med sikte på at Regjeringen fremmer eventuelle forslag om innlemming i inntektssystemet. Dette er også en sak for kommuneøkonomiproposisjonen for år 2000. For øvrig skal det nå settes i gang et arbeid med å gjennomgå regelverket som gjelder for kommuneforvaltningen, med sikte på å redusere statlige krav som innebærer unødvendige bindinger. Dette arbeidet inngår i programmet for «Et enklere Norge». Når det gjelder en helt aktuell problemstilling, som dreier seg om øremerking, detaljstyring og problemer i kommuneøkonomien, vil jeg minne representanten Lund om at Regjeringen i statsbudsjettforslaget ville gi kommuner mulighet til å bli tildelt statlige eldremidler sjøl om de hadde problemer med kommuneøkonomien, og derfor ville få problemer med å tilfredsstille de forutsetningene som var stilt. Regjeringen foreslo at staten «ut fra hver enkelt kommunes økonomiske situasjon, unntaksvis kunne vurdere nærmere de aktivitetskrav som kreves ved tildeling av øremerkede midler». Denne muligheten til å lette på detaljerte statlige krav overfor kommunene fikk ikke tilslutning fra Stortinget ved behandlingen av budsjettet for 1999.
Petter Løvik (Høyre), 1999-02-17:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til fiskeriministeren: «Ved kongeleg resolusjon av 5. februar 1954 er det i medhald i lov av 8. juli 1949 om produksjon, transport og omsetning av agn gitt monopol for all omsetning av forskjellige typar agn i dei tre nordlegaste fylka til S/L Fiskernes Agnforsyning. Er statsråden samd i at det no bør vurderast om dette monopolet er eit nødvendig verkemiddel for å oppfylle intensjonane i lova, «å sikre en rasjonell og forsvarlig agnforsyning»?»
Petter Løvik (Høyre), 1999-02-17:
Eg takkar statsråden for svaret, og eg er glad for at departementet no vil ta ein grundig gjennomgang av regelverket her. Vi snakkar om ein marknad på fleire tusen tonn i året. Som statsråden også var inne på, har det skjedd store strukturendringar i dei 50 åra som har gått sidan lova kom. Det eg fryktar, er at det monopolet vi har i dag, vil kunne vere med og hemme ein effektiv transport og ei effektiv omsetning og føre til høgare prisar. Det første spørsmålet eg vil stille som oppfølging, er: Når reknar statsråden med at arbeidet med gjennomgangen er ferdig? Det andre går på forholdet til utanlandske fiskarar, for etter Fiskeridepartementet skal dette monopolet også omfatta leveransar til utanlandske fiskarar, noko eg synest er spesielt tvilsamt. Eg er ikkje sikker på om dette blir ramma av EØS-reglane, men både når det gjeld intensjonane med lova og når det gjeld den internasjonale avtala, så er eg i tvil om det gjeld på dette området. Eg vil gjerne vite korleis noverande statsråd ser på dette, og om leveransar til utanlandske fiskarar også er omfatta av dette monopolet?
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Eg vil stille følgjande spørsmål til fiskeriministeren: «Kontraheringstilskot til fiskebåtar er eit viktig statleg tiltak for å få til ei fornying i fiskeflåten. Kyst-/havfiskeflåten treng bygging av nye båtar, og det er naudsynt at fordelinga av midlar blir likt fordelt mellom ulike båttypar og mellom sør og nord i landet. Ved siste tildeling var det 11 søkjarar frå Møre og Romsdal og sørover, og eit fartøy fekk tildelt tilskot. Tilskota ser ut til å gå til dei nordlegaste fylka. Meiner statsråden at han fordeler midlane til fornying av fiskeflåten på ein rettvis måte?»
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Eg vil takke statsråden for svaret. For ei konkurranseutsett næring som fiskeria er, er det klart at dersom vi skal klare utfordringane internasjonalt med god, solid økonomi, god konkurranseevne og marknadstilpassing, treng vi i Noreg ein moderne hav- og kystflåte. Når no dei statlege løyvingane til kontraheringsstøtte er reduserte til 50 mill. kr for 1999 gjennom SND, er det viktig at ikkje den eine båttypen blir prioritert framfor andre, at t.d. vestlandsflåten blir nedbygd medan kystflåten held fram med å vekse. Når dei nye forskriftene for tildeling av midlar for i år ligg føre, bed eg fiskeriministeren ta omsyn til ei rettvis fordeling mellom landsdelane. Eg er også glad for det som fiskeriministeren sa i svaret sitt, at ringnotflåten ikkje skal utelukkast i tildelinga frå SND. Eg har eit døme frå Sunnmøre, der ein fiskar faktisk sidan 1996 fekk avslag fem gonger frå SND før han fekk tillating til utskifting av ein gammal ringnottrålar. Denne står no og ventar på fornying, og det hastar.
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Eit nytt spørsmål til fiskerministeren: «Løyvingane til kvinneretta og kompetanseretta tiltak for 1999 er på 12 mill. kroner. Målet med denne ordninga er å styrkje kvinna sin situasjon i fiskerinæringa og i fiskeriavhengige kystsamfunn. Eit riktig mål er også å få fleire jenter til å velje fiskerifagleg utdanning, også å leggje grunnlag for auka deltaking og medverknad i fiskerinæringa. På kva måte vil statsråden medverke til at dette målet kan realiserast?»
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Eg synest at fiskeriministeren var inne på svært mange positive tiltak for å rette opp den situasjonen vi har i dag når det gjeld kvinner i fiskerinæringa. Det som er litt urovekkjande, er at det generelt er liten søknad frå den vidaregåande skulen til fiskeriutdanninga, og kvinnene er totalt fråverande. Det er riktig, som fiskeriministeren seier, at det er betre på det høgre skulenivået. På organisasjonssida er svært få kvinner med. I Nordland har vi no fått ei kvinne som regionsjef i fiskerinæringa. Det synest eg er gledeleg, men det er likevel altfor få kvinner med. Løna er også for låg for arbeidstakarane i næringa, arbeidstida er ofte vanskeleg, og miljøet er også vanskeleg ved ein del bedrifter. Eg er einig i det statsråden sa til slutt, at fiskerinæringa er svært mannsdominert, men den er også veldig konservativ. Når fiskeriministeren held sine foredrag, både i organisasjonane og på fiskerinæringa sine årsmøte, håpar eg at han tek opp denne problemstillinga. Det trur eg han vil skåre stort på.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Jeg vil stille forskningsministeren ved fiskeriministeren følgende spørsmål: «Havforskningsinstituttet i Bergen er fratatt forskningsansvar for kystressursene fra Stad og nordover, til tross for at det foreligger en samarbeidsavtale mellom Tromsø og Bergen. Hvorfor skjer denne endringen nå, i forkant av den bebudede forskningsmeldingen som ville sikre en helhetlig vurdering?»
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
: Jeg takker statsråden for svaret. Når det gjelder fiskeri og havforskning, og når det gjelder forvaltningen, har det i alle år vært et nært forhold mellom Bergen- og Tromsø-miljøet, noe som har hatt stor betydning for oppfatningen av vår felles og samlede fiskeripolitikk. Forholdet nord-sør ligger nemlig alltid latent, og det er nettopp det som har gjort at den omforente avtalen har vært så viktig. Mener fiskeriministeren at de endringene han nå har foretatt, er i tråd med den omforente avtalen som er inngått mellom Bergen og Tromsø?
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
«I den muntlige spørretimen i Stortinget 3. februar 1999 sa statsråd Queseth Haarstad at mye av årsaken til at kommunene sliter med kommuneøkonomien er den øremerking og detaljstyring som blir drevet overfor kommunesektoren. Hvilke øremerkede tilbud og detaljstyring er det statsråden vil forandre på?»
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er klart det er vanskelig for fiskeriministeren å gå inn i en dialog med en fra kommunefraksjonen i forhold til kommuneøkonomien. Det forstår jeg. Grunnen til mitt spørsmål er at jeg føler at statsråd Queseth Haarstad forsøker å lage en partipolitisk diskusjon om kommuneøkonomien ved å fremstille den annerledes enn den er. Det regjeringspartiene gjorde i budsjettforliket med Høyre og Fremskrittspartiet, var at de også bevilget 50 mill. kr ekstra til grendeskoler, som et distriktstiltak, og det er positivt. Men det var også midler som liksom ble detaljstyrt inn mot kommuner som hadde dårlig økonomi – bare som et eksempel på detaljstyringen. Jeg takker statsråden for svaret og vil komme tilbake til denne saken når kommunalministeren kommer tilbake.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-02-17:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til sosialministeren: «Det svenske kommuneforbundet foretok i 1998 en undersøkelse som viste at de ansatte opplever det som mer positivt å jobbe i privat fremfor kommunal eldreomsorg. De som ble spurt, fremhevet at det var langt mer motiverende å jobbe i et privat firma enn for kommunen. Årsaken var blant annet at personalpolitikken var betydelig bedre i de private firmaene. De privat ansatte mente også at pasientene hadde det bedre i et privat omsorgstilbud. Hva mener statsråden om denne undersøkelsen?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-02-17:
Jeg takker for svaret. Det var kanskje litt vanskelig å få greie på hva statsråden mente om dette. Men jeg mener vi snart må få bukt med den misforståelsen at alt omsorgsarbeid som måtte bli utført i privat regi i den offentlige sektor, er noe styggedom, mens det nærmest er en velsignelse når de samme oppgavene utføres i regi av et offentlig monopol. Slik er det jo ikke, og stadig flere skjønner det. Stadig flere erfaringer viser at konkurranseutsettelse og privatisering og private innslag har en rekke fortrinn framfor de offentlige monopoler. Vi har jo i samfunnet en konkurranselovgivning. Og hvorfor i all verden skulle ikke konkurransepolitikken også komme til anvendelse i offentlig sektor på de fleste områder? Er det ikke på tide at offentlig sektor blir underlagt de samme konkurransebestemmelser som den private sektor, nettopp for å fremme effektivitets- og kvalitetskrav? Potensialet for det i dagens monopolsituasjon er veldig stort, og det vil komme brukerne og skattebetalerne til gode. Og da spør jeg: Kan det bli bedre enn det?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-02-17:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Dårlige samferdselsforhold er en stor hemsko for både næringsliv og private i Aust-Agder. Bare flyreisende fra Vardø har lengre reisetid til Oslo enn flyreisende fra Arendal, som må reise via Kristiansand. Som et minimum bør Gullknapp flyplass like ved Arendal oppgraderes. Denne flystripa er i dag ikke godkjent for allmenn bruk. Behovet for å oppgradere denne flyplassen er prekært. Har statsråden forståelse for fylkets behov for en mindre flyplass for å sikre fylket en helt nødvendig infrastruktur?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-02-17:
Jeg ble vel ikke noe overrasket over det svaret, men jeg ble skuffet, selvfølgelig. Vi er realistiske på Sørlandet, og når det gjelder flyplassen Gullknapp, ser vi for oss en gradvis utbygging, men en gang i fremtiden bør det være mulig å komme inn på det norske kortbanenettet. Det finnes 60 000 mennesker 20-30 minutter fra den flyplassen, og den totale samferdselssituasjonen i fylket vil, dersom den ikke blir bedre, være en alvorlig hemsko for næringslivet i fylket i fremtiden. Det må vi unngå. Fremtidens krav til tilgjengelighet og effektivitet og raske transportmuligheter vil være avgjørende for viljen til å etablere bedrifter og arbeidsplasser i fylket. Dagens svært tidkrevende kommunikasjonssystemer i Aust-Agder innbyr ikke til bedriftsetableringer. Luftfartsverket bevilget 55 mill. kr til opprusting av småflyplasser, som Kjeller, Notodden, Jarlsberg og Rakkestad. Det er slett ikke sikkert at disse små flyplassene engang vil få bruk for alle de pengene. Vil samferdselsministeren undersøke om Gullknapp eventuelt kan få anvende noen av disse midlene hvis det blir noe til overs av dem? Kan samferdselsministeren si noe om det er mulig en gang i fremtiden – om han ser for seg – at Gullknapp kan komme inn som en del av det norske kortbanenettet?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-02-17:
La meg ta opp att det som eg sa i mitt første svar: Mi meining om den undersøkinga er at den vil vera direkte til nytte for dei kommunane i Noreg som i dag ser på eiga verksemd, både med omsyn til korleis dei kan organisera den betre enn i dag, og korleis dei kan gje betre tenester. Vi kan nok her ha ulik innfallsvinkel til kva som bør vera eit offentleg ansvar, og kva som kan overlatast til privat verksemd. Eg held meg til det lovverket som er i dag, der kommunane på den eine sida har ein stor grad av fridom, men der dei ikkje har høve til å konkurranseutsetja forvaltningsoppgåver og utøving av mynde. Frå Regjeringa si side vil vi koma nærare inn på spørsmålet om konkurranseutsetjing av pleie- og omsorgstenester i kommuneøkonomiproposisjonen for år 2000 og i ei eiga melding som vil koma hausten 1999, Omsorg 2000.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-02-17:
Jeg har følgende spørsmål til vår ærede landbruksminister: «Landbruksdepartementet motsetter seg bruk av nesering på frittgående griser med hjemmel i dyrevernloven § 2. Griser uten ring graver inne i fødehyttene og ute i terrenget og dette medfører betydelig smågrisdødelighet. Dyrebeskyttelsen og distriktsveterinæren stiller seg positive til bruk av nesering fordi frilandsgris har et friere og bedre liv med mindre sykdom og minimal medisinbruk. Vil statsråden endre regelverket slik at driftsformen kan muliggjøres?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-02-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Svaret innebærer at det er umulig å drive frilandsproduksjon hos Trond Refve, som har tatt opp denne saken. Underlaget i hyttene er ikke noen løsning, det vil gi større luftfuktighet og feil klima, med derav stor smågrisdødelighet. Refve – som har undersøkt saken nøye, fordi han er seriøs – ønsker å stå på egne ben, med egen produksjon, og han vil selvfølgelig ikke be om ting fra myndighetenes side hvis det ikke er en realitet bak. I store deler av Europa er dette med bruk av lett nesering akseptert. Dyrevernnemnder, distriktsveterinærer, Dyrebeskyttelsen osv. ikke bare i Norge, men i hele Europa stiller seg positiv til dette. Grisenes dyrevelferd ved å ha et fritt uteliv er større enn den ulempen det er å ha en lett ring i nesen sett i relasjon til vanlige oppstallingsformer i svineproduksjonen. Det dreier seg altså om sunn fornuft. Så jeg vil spørre statsråden en gang til: Vil han ikke vurdere å gi dispensasjon fra dyrevernloven?
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-17:
Det er ikke enkelt å være gris. I henhold til dyrevernloven § 13 er det forbudt «å setja ring i trynet på gris eller å nytta andre pinefulle åtgjerder for å hindra at han roter i jorda». Vårt prinsipp er at en ikke skal gjøre inngrep på dyr for at de skal passe til et bestemt miljø. Det er derfor også forbudt å kupere halen på gris for å hindre halebiting og å klippe nebbet på fjørfe for å hindre kannibalisme. Departementet stiller seg positivt til utegående grisehold, men mener at det er riktig at en gris som går ute, får anledning til å rote i jorda i henhold til sine naturlige instinkter. Dette er også i samsvar med § 2 i dyrevernloven, som sier at en skal ta hensyn til instinkt og naturlig trang hos dyrene. Det kan også opplyses at Rådet for dyreetikk, Norsvin, Helsetjenesten for svin og Dyreombudet alle går imot å sette nesering på gris. I Sverige har man ved hjelp av underlag i hyttene løst problemet med at griser uten nesering graver groper inne i hyttene. Av de nevnte grunner ønsker jeg ikke å gi forskrifter som dispenserer fra forbudet i dyrevernloven § 13.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-17:
Når landbruksministeren har tatt det standpunktet han har gjort, har han gjort det ut fra den lovgivning som Stortinget har fastsatt, og som jeg også refererte til i mitt første innlegg. Ellers vil jeg bare føye til at i forhold til dyrevern, etikk innenfor husdyrhold, er den generelle trenden at en har en mer restriktiv holdning når det gjelder å foreta inngrep som gjør at dyrene ikke kan oppføre seg på sin vanlige måte etter det som er deres natur. Det ligger da også bak det standpunktet som jeg har tatt, og som jeg har gitt uttrykk for.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-17:
Som representanten Nymo helt riktig påpeker, er det bred enighet om alvoret rundt lakselus i oppdrettsnæringen. Det er også bred enighet mellom veterinær-, fiskeri- og miljømyndigheter og næringen om de tiltakene som er iverksatt for å bekjempe problemene. Det regelverk representanten Nymo etterlyser, er i praksis på plass allerede i dag. Arbeidet med nasjonal handlingsplan mot lakselus startet høsten 1996, og den første planen ble vedtatt i februar 1997. Som et ledd i dette arbeidet endret Landbruksdepartementet 30. april 1998 forskriftene, slik at fylkesveterinæren kan gi regionale forskrifter om bekjempelse av lakselus. Utover sommeren 1998 kom disse regionale forskriftene på plass i alle oppdrettsfylkene. Forskriftene pålegger oppdretteren regelmessig å undersøke og registrere forekomst av lus. I tillegg kan oppdretteren pålegges å avluse når de grenseverdier som ble anbefalt av fagmiljøene under høringsrunden, overskrides. Fylkesveterinæren kan med hjemmel i forskriftene pålegge synkroniserte regionale avlusinger av anleggene. Jeg registrerer at representanten Nymo ønsker at oppdretteren skal kunne pålegges avlusing uavhengig av grenseverdier. Til dette vil jeg anføre at det er faglig enighet om at forsvarlig bruk av legemidler tilsier at pålegg om avlusing må relateres til en faktisk forekomst av lus i anleggene. Ved overtredelse av forskriftene kan oppdretteren ilegges dagbøter av en slik størrelse at det blir dyrere for oppdretteren å unnlate å avluse enn å ta kostnadene med å gjennomføre en avlusing. Krav om kontroll med forekomst av lus er også tatt inn i den nye drifts- og sykdomsforskriften som nylig er fastsatt av Fiskeridepartementet og Landbruksdepartementet i fellesskap. Inneværende vinter og vår er første sesongen som forskriftene er virksomme. Myndighetene må først vinne erfaringer med det regelverket som er gitt, før endringer vurderes. En eventuell nasjonal forskrift må kunne gi rom for vurderinger ut fra regionale forhold, som mengden oppdrettsfisk og forekomsten av ville bestander. Hensynet til ville bestander av laksefisk tilsier at kravene bør være særlig strenge i områder med mye oppdrettslaks.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-17:
Det siste ville jo være dramatisk. Når det gjelder det Nymo anfører, vil jeg si at landbruksministeren tar meget alvorlig det problemet som her eksisterer. Dette viser at vi til stadighet får nye utfordringer ved at vi får nye næringer, som f.eks. innenfor havbruk i forhold til villfisken som er i havet fra før. Dette krever en tett oppfølging gjennom lov- og regelverket og gjennom det arbeidet som veterinærene utfører. Jeg vil naturligvis følge nøye med på om det vi nå har, er tilstrekkelig, og jeg vil eventuelt komme tilbake hvis det trengs tettere oppfølging.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-17:
Knut Gausi søkte våren 1995 om konsesjon på erverv av gnr. 26 bnr. 2 i Bygland kommune. Eiendommen skulle brukes som tilleggsjord. Kommunen tilrådde bruk av statens forkjøpsrett, og fylkeslandbruksstyret vedtok å nytte forkjøpsretten. Vedtaket ble påklaget. Departementet vedtok den 27. juni 1996 ikke å ta klagen til følge. Vedtaket ble begrunnet med avstanden mellom den dyrka jorda og konsesjonseiendommen. Drifts- og arronderingsmessig vil det kunne oppnås fordeler ved bruk av forkjøp. Det ble også vist til at Gausis driftsopplegg vil kreve betydelige investeringer, mens jordsøkerne vil kunne drive konsesjonseiendommen uten ekstra investeringer. Gausi gikk deretter til sak for å få opphevet vedtaket. Gausi tapte saken i byretten. Dommen er av Gausis advokat anket til lagmannsretten, og hovedforhandling vil finne sted i begynnelsen av mars i år. Knut Gausi rettet den 25. august 1998 en henvendelse til meg hvor han ber meg vurdere konsesjonssaken på nytt og komme ham i møte til et forlik, idet han hevder det er oppstått betydelige forandringer hva gjelder eiendoms- og driftsstrukturen til flere av jordsøkerne. Slik jeg forstår dette, ønsker Gausi at staten omgjør sitt vedtak om å nytte forkjøpsrett til eiendommen. Departementet har vært i kontakt med jordsøkerne for å finne ut om de faktiske forhold har endret seg. En kan ikke se at det er oppstått forandringer vedrørende jordsøkernes situasjon som tilsier at det er grunn til å omgjøre vedtaket. Saken bør nå få sin endelige avgjørelse i rettsapparatet. Knut Gausi ble orientert om dette ved departementets brev datert den 2. november 1998.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-17:
Det er riktig at dette er en gammel sak, slik det er påpekt, som går helt tilbake til 1996, og da under en annen statsråd og en annen regjering. Allikevel er det slik at i den saksgangen som senere har vært fulgt, har også min vurdering vært at det vedtaket som da ble gjort, også var riktig i forhold til denne saken. Generelt må jeg si at det er opp til forvaltningen å følge opp det lovverket som Stortinget fastsetter. Det vil være ytterst vanskelig å praktisere dette lovverket hvis saksbehandlingen i enkeltsaker eventuelt i stor utstrekning havner i stortingssalen. Da vil det etter min mening nærmest måtte komme som en mistillit i forhold til departementets og statsrådens praktisering av det lovverket som ligger på plass. Jeg finner det derfor ikke riktig å gå inn i enkeltheter i saken. Jeg forstår engasjementet fra representanten som stiller spørsmålet, og jeg har også tidligere i forbindelse med en annen sak sagt at jeg var villig til å se på den. Tolkingen av det i ettertid er jeg blitt litt forundret over.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-02-17:
Jeg tillater meg å rette følgende spørsmål til landbruksministeren: «Det er fra både forskerhold, miljø- og landbruksmyndighetene stor enighet om at lakselus produsert i oppdrettsanleggene representerer en alvorlig trussel for de ville lakse- og sjøørretbestandene. Vil statsråden gripe fatt i situasjonen og få på plass nasjonale forskrifter som sikrer at fylkesveterinærene kan pålegge oppdretterne samordnede, regionale fellesavlusinger i alle anlegg uavhengig av grenseverdier for lus, og når kan dette eventuelt gjennomføres?»
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-02-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Problemet er at handlingsplanen er basert på frivillighet fra oppdretternes side. Dagens forskrifter om bekjempelse av lakselus gir dyrehelsemyndighetene hjemmel til å pålegge oppdretterne avlusing ved altfor høye verdier. Erfaringer fra Trøndelag viser at man for å lykkes med en effektiv lusbekjempelse er helt avhengig av at samtlige oppdrettsanlegg i en region som har lakselus i sine anlegg, gjennomfører en samordnet avlusing i den kalde sjøvannsperioden. Dersom enkelte oppdrettsanlegg med lakselus ikke deltar i en samordnet avlusing, vil den totale effekten for hele regionen bli redusert. Man vil ikke klare å nå det langsiktige målet i handlingsplanen innen år 2001 med de nåværende forskrifter for avlusing. Vi har nå den situasjonen at mens «gresset gror, dør kua».
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-02-17:
Jeg skal få lov å stille følgende spørsmål til landbruksministeren: «Landbruksdepartementet har i brev av 2. november 1998 meddelt Knut Gausi fra Åraksbø i Setesdalen at man ikke vil omgjøre departementets vedtak av 27. juni 1996, hvilket vil innebære at staten nytter sin forkjøpsrett og setter en frivillig avtale om kjøp av eiendom til side. Saken står nå for domstolene. Hva er årsaken til at statsråden ikke vil imøtekomme ønsket fra Gausi om å gjøre et forsøk på å komme frem til et forlik for om mulig å unngå en ny runde i rettssalen?»
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-02-17:
Jeg takker for svaret fra statsråden. Nå er det slik at nesten annenhver arbeidsdag tar staten i bruk tvangsparagrafen og tilsidesetter private avtaler om kjøp og salg av eiendommer. Jeg skal ikke her i nevneverdig grad komme inn på detaljene i denne saken som tross alt står for retten. Men prinsipielt og generelt kan man vel si at det enkelte ganger ikke er av veien å inngå et forlik for å få en sak ut av verden. Når det gjelder den aktuelle saken og referansen til at ting ikke har endret seg, må jeg minne om at det er en særs gammel sak det er snakk om, og så vidt jeg kan se, er det en del jordsøkere i dette området som driver på en helt annen måte i dag. Nå har jeg også registrert at denne regjeringen har en litt annen holdning til dette enn arbeiderpartiregjeringen har hatt, det kan man se på statistikken over antall forkjøpssaker som staten har satt i gang. Mitt tilleggsspørsmål til statsråden er: Er han ikke villig til i et tilfelle som dette – for å bruke et ordtak – å la nåde gå for rett?
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Jeg vil stille følgende spørsmål: «Mange restaurantarbeidere i Oslo arbeider på slavekontrakter. Særlig etniske restauranter har muligheter til å skaffe seg billig arbeidskraft fra utlandet ved hjelp av smutthull i utlendingsloven. Ifølge Oslo Hotell- og Restaurantarbeider Forening brukes utlendingsloven til å skaffe billig arbeidskraft til oppvask, rengjøring og servering. Både grunnlaget for oppholdet og lønns- og arbeidsvilkår blir brutt. Hva gjør statsråden for å hindre at dette skjer?»
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg skal være enig i at dette ikke bare dreier seg om smutthull, men om direkte brudd på det regelverket vi har. Og spørsmålet er jo da hva Regjeringen gjør for å avdekke brudd. Etter min mening er det kun mer kontroll som er veien å gå for å avdekke brudd og forhindre slike tilstander i norsk arbeidsliv. Den fagforeningen som organiserer folk i denne bransjen, har mellom 500 og 600 hemmelige medlemmer. Det sier litt om at folk, når de først har kommet til landet, ikke tør si fra om at lønns- og avtalevilkår blir brutt, fordi de er redd for å bli sendt hjem igjen. Det er også en rekke eksempler på at det ikke er kvalifikasjoner, men lønns- og arbeidsvilkår som er poenget med å slippe dem inn i landet fra arbeidsgivers side. Dette legger også press på den seriøse delen av restaurantnæringen. Så spørsmålet mitt til statsråden er: Hva vil han gjøre for å avdekke problemet?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-17:
Arbeid i tilknytning til oppvask, rengjøring og servering i restauranter er ikke innvandringsgrunnlag til Norge, dvs. man får ikke arbeidstillatelse i Norge for å utføre denne type arbeid. For at arbeid i restaurantbransjen skal kunne være innvandringsgrunnlag, må det dreie seg om en kvalifisert type arbeid. Nasjonalitetskokker kan f.eks. få arbeidstillatelse etter den såkalte spesialistbestemmelsen i utlendingsforskriften. Det stilles da bl.a. som krav at lønns- og arbeidsvilkårene skal følge gjeldende tariffavtaler, regulativ e.l. Dette innebærer at utlendinger må tilsettes på samme vilkår som innenlandske arbeidstakere. Jeg oppfatter det imidlertid ikke slik at representanten Husøys spørsmål dreier seg om denne type arbeidskraft. Utlendingsloven krever ellers at utlendinger som skal ta arbeid i landet, som hovedregel må ha arbeidstillatelse. Dersom en utlending jobber i Norge uten å ha nødvendig arbeidstillatelse, er dette ulovlig etter utlendingsloven. Blir forholdet avdekket, risikerer utlendingen bortvisning eller utvisning, mens arbeidsgiver risikerer å få bot for forholdet. Nordiske borgere er unntatt fra kravet til arbeidstillatelse, hvilket innebærer at utlendingsmyndighetene ikke kan kontrollere de lønns- og arbeidsvilkår disse får ved ansettelser i Norge. Utlendinger som er omfattet av EØS-avtalen, gis tillatelse til et hvilket som helst arbeid i Norge. Etter EØS-avtalen er det et krav for tillatelsen at de ved arbeidet er i stand til å forsørge seg selv. Nordiske borgere og utlendinger som er omfattet av EØS-avtalen, kan med andre ord komme hit til landet og ta f.eks. arbeid knyttet til oppvask, rengjøring og servering. Deres lønns- og arbeidsvilkår kan da ikke kontrolleres nærmere av utlendingsmyndighetene. Det er også en rekke utlendinger som har såkalt generelle arbeidstillatelser i Norge. De utgjør, sammen med norske borgere, en del av det såkalt innenlandske arbeidskrafttilbudet, og kan ta et hvilket som helst arbeid i Norge uten at utlendingsmyndighetene kan kontrollere deres lønns – og arbeidsvilkår. I likhet med det som gjelder for «vanlig norsk» arbeidskraft, vil den enkelte arbeidstakers forhold til arbeidsgiveren bli regulert gjennom andre regler enn utlendingslovens regler. På bakgrunn av det jeg har redegjort for her, kan jeg ikke se at de eventuelle misligheter som påpekes i spørsmålet, er en følge av smutthull i utlendingsloven. Eventuelle brudd på vilkårene i arbeidskontrakten for utledninger som er ansatt i restaurantbransjen, vil derfor måtte håndteres på samme måte som for norske borgere.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-17:
Eg er glad for at representanten Husøy og eg er einige om at truleg gjeld dette brot på og ikkje eit hol i lovverket, som ein då kunne endra. Så er det sjølvsagt eit ansvar myndigheitene har, å arbeide for å hindre at brot skjer, eller å finne brota. Eigentleg ligg vel dette under eit anna departement, det er Arbeids- og administrasjonsdepartementet sitt område, men det er jo ikkje svar på spørsmålet. Det er, trur eg, slik at vi generelt har ein jobb å gjere i høve til lover og retningslinjer i arbeidsavtalar. Å ha ein sunn arbeidsmarknad er ein verdi for eit samfunn som vi saman må slåst for skal vare. Eg vil ta opp med Arbeids – og administrasjonsministeren om det er andre, effektive tiltak vi kan gjere som ikkje unødig byråkratiserer næringa, og i den samanhengen er det klart at det òg er nyttig å samarbeide med fagforeininga.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-17:
Det er selvsagt beklagelig når noen rømmer, fordi det er kriminalomsorgens målsetting å gjennomføre straffen uten svikt. Etaten bruker mye ressurser og oppmerksomhet på det å unngå rømninger, og har generelt gode resultater å vise til. Bruken av åpen soning som virkemiddel under straffegjennomføringen, ble drøftet i kriminalomsorgsmeldingen, St. meld. nr. 27 for 1997-98 kap. 4.4.4 fra side 36. Det ble redegjort for dagens ordning, og det ble drøftet behov for eventuelle endringer. Kjernen i departementets standpunkt kan oppsummeres i følgende sitat: «Erfaringene viser at et stort antall straffedømte kan gjennomføre frihetsberøvelsen uten særskilte sikkerhetsforanstaltninger. Domfelte som løslates etter fullbyrding uten en målrettet og systematisk utslusing, må antas å ha dårligere forutsetninger for å klare en kriminalitetsfri tilværelse enn de som gjennom ulike fullbyrdingsalternativer og individuelt tilrettelagt opplegg har bedret sine sosiale ferdigheter. Åpen soning er derfor et hensiktsmessig virkemiddel for å forberede overgangen til frihet.» Justiskomiteens respons på dette fremgår av Innst. S. nr. 6 for 1998-99 på side 12. Her uttaler flertallet, som inkluderer Høyre, at de: «er enig i at man bør ha som utgangspunkt at alle som starter soningen i en lukket anstalt, skal kunne kvalifisere seg for å sone i åpen anstalt. Flertallet vil understreke at det må foretas individuelle vurderinger i forhold til den enkelte straffedømtes motivasjon og egnethet samt hensynet til sikkerhet når åpen soning vurderes». Og dette er sakens kjerne. Vi har erfart at åpen soning er et godt virkemiddel når vi er opptatt av at straffegjennomføringen også skal inneholde rehabiliterende elementer. Vi vet også at sviktnivået er svært lavt, dog uten absolutte garantier. I rehabiliteringsarbeidet er det viktig å arbeide systematisk med de innsattes tilnærming til det normale samfunn. Da er bl.a. ekskursjoner og systematisk trening i alminnelig samfunnsopptreden viktig. Dette er systematiske opplegg hvor tjenestemenn er med, og oppleggene inngår i en helhet, der målet er en tilbakeføring til samfunnet. Men hensyn til hvilke steder ekskursjoner legges til antar jeg at representanten Hernæs vil være enig i at dette ansvaret må tilligge den enkelte fengselsdirektør og ikke detaljstyres fra departementet.