Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-12-08:
Det er like vanskelig for meg som det er for alle andre i denne salen å tegne et helt dekkende objektivt bilde av norsk helsevesen i løpet av et timinuttersinnlegg. Men jeg registrerer i hvert fall at FN har kåret vårt helsevesen til et av verdens beste, målt i ressursbruk, nivå, tilgjengelighet osv. Og det er mye som er bra i norsk helsevesen. Det er nok allikevel et poeng, som representanten Gløtvold for så vidt sa, at vi i hvert fall må bruke en del av vår tid på å se på de mangler som måtte være, og prøve å gjøre noe med det. For det er mye som er bra. Det er et vell av ansatte som gjør en meget solid jobb hver eneste dag. Det er mange både direktører og styrer som gjør veldig mye som er bra. Til tross for det leser vi nesten daglig om enkelttilfeller som åpenbart ikke har vært en del av det tilbudet som er meget bra. Jeg vil i dette innlegget få lov til å sitere litt fra et langt brev jeg har fått fra en mor – jeg får for øvrig mange brev fra pårørende som har sine i helsevesenet, ikke minst innenfor psykiatrien og rusområdet. Det står i dette brevet: «Jeg har en sønn som er tung narkoman som har gått på det som er mulig å ruse seg på de siste åra. Han har vært inne til avrusning en rekke ganger, og vært på veksthuset i ca 6 mnd. Likeledes hatt medisinsk nedtrapping med oppfølging fra lege. Han sprakk etter endt program da det ikke var laget et opplegg med oppfølging etterpå. Senere ble andre leger kontaktet, men ingen ville stille opp for ham. Av kommunelegen fikk jeg vite at han har slitt ut to leger og derfor ikke kan forvente mer hjelp.» Jeg skal prøve å gi min analyse slik jeg oppfatter det etter seks måneder i denne jobben, hva som er min visjon for neste års budsjett for det helsevesenet vi skal prøve å utmeisle, og peke på noen av de tiltakene som jeg mener er nødvendige for å nå våre målsettinger når det gjelder det som er Regjeringens prioriteringer, og som jeg kan se av innstillingen også er Stortingets prioriteringer, nemlig det som har med psykiatri å gjøre, det som har med rusområdet å gjøre, og det som har med kronikere å gjøre. Det som er helt sikkert, er at en del av helse- og omsorgstjenestene ofte ikke er gode nok, slik det fremstår for meg i hvert all, for dem som trenger det aller mest. Vi har et veldig godt tilbud, vil jeg si, innenfor f.eks. en så relativt smal sak som snorkeoperasjoner. Der har vi seks–sju ukers ventetid, og det er selvfølgelig veldig bra for dem som trenger det, ikke noe galt sagt om det. Men andre får ikke hjelp for alvorlige psykiske lidelser og rusproblemer, og jeg stiller spørsmålet: Er det kanskje nettopp fordi det er innenfor psykiatrien og rusområdet, at de ikke får dette? Vi avdekker svært ofte at disse to pasientgruppene ikke får de hjemmetjenestene de burde hatt. Etter mitt skjønn er ikke helsevesenet totalt sett diagnosenøytralt, hvis jeg kan få lov til å bruke et slikt ord. Hvis en mann på min alder blir hjertesyk, blir han ikke i forbindelse med innleggelsen møtt med at han eventuelt måtte veie for mye og ha trimmet for lite. Men sønnen som ble omtalt i dette brevet, han ble altså møtt med at han har slitt ut to leger. En annen bit av min analyse er at vi på ingen måte greier å samhandle slik som vi skulle. På en god restaurant er det vel ikke slik som det fremgikk av revyene ofte før, at dette er «ikke mitt bord». Det opplever jeg ikke lenger på en god restaurant. Men det er ikke uvanlig at det i forbindelse med utskrivning et sted, når dialogen begynner, heter: Dette er ikke lenger min pasient. Det er det for mange som opplever. Et annet forhold er at vi i norsk helsevesen ikke i tilstrekkelig grad tar de pårørendes situasjon tilstrekkelig innover oss. Den ene dagen er vi innlagt i en hvit seng med mennesker i hvite klær rundt oss, neste dag, hvor vi er nesten like syke som dagen før, er det kun de pårørende hjemme som eventuelt skal gjøre en jobb. Et annet poeng i forbindelse med det som går på samhandling, er det faktum at man konsentrerer seg om kroppsdeler og i mindre grad om mennesket som helhet. Vi er først og fremst et helt menneske. Det synes jeg kanskje heller ikke i tilstrekkelig grad er reflektert i helsevesenet vårt. «Mitt håp er at min sønn kan få hjelp», skriver denne moren altså. Mitt håp og min visjon for det neste året er at både sønnen og moren skal få en bedre hverdag, at vi skal ha et helsevesen som ikke avviser de sykeste, men nettopp prioriterer dem som er sykest, at vi skal ha en helsetjeneste som gir et likeverdig tilbud i forhold til hvordan man blir møtt, uavhengig av hvilken diagnose man måtte ha, at vi skal ha et helsevesen som tilbyr en trygg hånd som ikke slipper når man går fra den ene instansen til den andre, fra det ene nivået til det andre, fra den ene institusjonen til den andre, at vi skal ha et helsevesen som, i større grad i hvert fall, ser et helt menneske og ikke bare enkeltlidelser og kroppsdeler isolert sett, og, som jeg sa, at vi skal ha et helsevesen og et hjelpeapparat som ser på de pårørende som en del av løsningen og ikke som en del av problemet. Hvilke tiltak skal man iverksette for å realisere noe av dette? Hovedprioriteringen, slik jeg ser det, er knyttet til psykiatrien, og da særlig to grupper innenfor psykiatrien: De alvorligst syke og barn og unge. Og selv om vi nå har en psykiatriplan som definitivt kommer til å bli oppfylt, slik Stortinget har forutsatt, er det, slik jeg vurderer det, ikke tilstrekkelig for å gi pasienter som er i psykiatrien, et tilbud som vil være nøytralt i forhold til ressursinnsats mot somatikken. For hvorom allting er, når man ser på den årlige veksten i psykiatri og somatikk i de årene som har gått, viser de nakne tall at det ikke er slik at det har vært en relativt høyere vekst i psykiatrien enn i somatikken. Det er mange gode grunner til det, og en del dårlige, eller som ikke er gode å forklare. Jeg føler meg veldig overbevist om at det innenfor psykiatrien vil være nødvendig å satse særlig på de kommunale tilbud. Det er der menneskene til syvende og sist bor, og der de fleste vil få sin behandling. Jeg har også veldig tro på det som nå er i ferd med å realiseres innenfor DPS, og ikke minst det som går på ambulerende team, at vi skal få ambulerende team som også ofte skal kunne agere istedenfor politiet. Jeg kan ikke tenke meg noe mer stigmatiserende enn at politiet kommer inn i et boligstrøk og tar med seg en psykisk syk person, der eksplosjonen har skjedd i hjemmet. Jeg tror dessverre det vil sitte i i generasjoner. Her er det definitivt ting å ta fatt i. Rus og rusbehandling vil være én av tre hovedprioriteringer for neste år i det bestillingsdokumentet som skal sendes ut like over nyttår. Min tanke er at det bestillingsdokumentet som går ut, og foretaksmøtet, skal understreke meget sterkt behovet for økonomisk ressursallokering til det som er hovedprioriteringene. Og da nytter det ikke å komme ved årets slutt med noen bortforklaring på hvorfor man har økt mer på ressursinnsats i somatikken, uansett om ISF-en er 0 eller 100 pst. Når det gjelder helseforetakene, vil jeg bare si noe veldig kort, for tiden går jo så fort. Jeg hadde et møte med alle styrene i de regionale helseforetakene i går. Det er klart at det er noen utfordringer knyttet til det spesielle ved at vi øker ISF-andelen. Det fremgår imidlertid av St.prp. nr. 1 hva som er antatt aktivitetsnivå til neste år, noe jeg har brevvekslet med Stortinget om, så det er for så vidt ikke endret. En annen ting som vil være et hovedfokus i neste års styringsdokument, vil være knyttet til pasientrettigheter, som er vedtatt i lovs form av Stortinget, og som i veldig stor grad ikke er tilstrekkelig etterlevd. Hvordan skal vi bidra til å hjelpe de regionale helseforetakene til å følge opp dette, og ikke minst få styrene til å ansvarliggjøre dem? I foretaksmøtet på nyåret kommer jeg til å pålegge alle fem regionale helseforetak å etablere intern revisjon, slik at kontrollen kan foregå slik den foregår i andre organisasjoner med budsjetter som til sammen beløper seg til 65 milliarder kr.