Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2014-04-10:
Det virker som om vi etter ganske lang tid endelig skal få en debatt om innholdet i kulturpolitikken, selv om det er noen krampetrekninger, noen som fortsatt mener at penger er det eneste forløsende. I ganske mange år har debatten i hovedsak dreid seg om hvor stor pengesekken skal være og i mye mindre grad hva pengene skal brukes til. Det paradoksale er at på den ene siden har pengene blitt delt ut med krav til hvordan pengene skal benyttes, mens på den andre siden ser vi, etter hvert som det ryddes i skuffer og skap, at på flere arenaer har penger tilsynelatende bare blitt delt ut, uten nødvendig kontroll på om de har blitt brukt til det som var meningen. Et eksempel på det kom senest i går med meldingen om at det er behov for å gå igjennom f. eks. Norsk teaterråds disponeringer de siste tre år. Vi har altså hatt en situasjon hvor penger har vært både målet og middelet. En krone til kultur har vært kulturpolitikk, og i den grad det har vært innholdsdiskusjon, har det handlet om å styre innholdet politisk, ikke la feltet selv få lov å utvikle seg. Når vi nå får en frihetsreform, er det på tide. Som statsråden selv var inne på: Kunsten må få være fri og kunsten må få være kritisk. Vår oppgave som politikere er å skape trygge rammer, gode vilkår og i tillegg passe på at pengene forvaltes ordentlig. Men styringen av innholdet bør vi ligge lengst mulig unna. Rød-grønn praksis har jo vært slik at man har delt ut pengene, sammen med føringer for hvordan de skal brukes. Så har man lent seg tilbake og tenkt: Nå blir det kultur – jeg hadde nær sagt for alle penga. Representanten Solhjell var inne på at i de åtte årene med rød-grønt styre, ble kulturbudsjettet nesten doblet. Ja, det er vel ikke så veldig rart. Statsbudsjettet ble jo nesten doblet i samme periode. Igjen er det pengetelling, ikke innholdsdiskusjon. Jeg skvatt litt da man sammenliknet dette med investeringer i jernbane. Jeg vet at SV er glad i kollektivtransport, men det er litt rart å sammenlikne infrastruktur med kulturpolitikk, synes jeg, med mindre det var bokbuss for tog han hadde i tankene. Vi skal prøve å overføre mer makt og spre mer makt til kunstmiljøene. Jo lenger den armen vi måler armlengdes avstand med, jo mindre føringer og detaljstyring vi bedriver, jo friere vil kunsten bli. Vi hørte statsråden si at det nå ryddes kraftig, og at tildelingsbrevene skrives om for å fjerne føringer som ikke har noe der å gjøre. Dette er starten på og en del av frihetsreformen. Videre er det viktig å se nærmere på publikumsutviklingen. Store deler av kunstfeltet har et marked. Mye av kunsten er utmerket godt i stand til å bære seg selv. Noen områder trenger bare litt stimulans for å vokse seg store nok til å bli bærekraftige. Det er bra at mange ønsker å utdanne seg innen kunst og kultur i Norge. At antall arbeidsledige kulturarbeidere som går på Nav øker, er ikke like hyggelig. Vi vet at søknadsmengden til Kulturrådet har eksplodert – støtteordningene er under press. I denne situasjonen er det ekstra viktig å utvide næringsgrunnlaget for kunst og kultur i Norge. Det gjør at flere kan leve av kunsten. Her er publikumsutvikling, næringsutvikling og etterspørselsperspektiv viktige stikkord. Så kan vi spørre oss: Hva gir størst frihet – å måtte tilpasse det man skal skape til offentlige søknadskriterier og støtterordninger, eller å få større mulighet til å kunne velge hvor og hvordan man vil finansiere det man skal skape? Jeg er ganske sikker på at private midler kommer til å skape større frihet. Hvorfor skulle penger som en konsument, investor eller mesén ønsker å bruke på kunst eller kultur, binde skaperen i større grad enn om de samme pengene har vært sluset innom statskassen, videre gjennom offentlige budsjetter og byråkratiske stønadsordninger? Jeg er glad for at kulturministeren sammen med næringsministeren ønsker å rette fokus på dette på kulturnæringskonferansen i Tromsø nå i vår. Gaveforsterkningsordninger er bare én av flere måter å utløse private midler på. Vi tror at slike vil skape større engasjement, mer debatt og, som en følge av det, en friere og bedre utvikling av kunstens mange områder. Vi må rett og slett tørre å se på kultur i større grad som næring. Vi må tørre å si ordene marked og kultur i samme setning. Jeg gjorde det akkurat nå. Det gikk ganske bra.