Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2012-02-07:
Vold mot et menneske er brudd på vedkommendes grunnleggende menneskerettigheter. Det er en krenkelse av menneskeverdet å bli utsatt for vold. Det verste med vold er ikke blåmerkene og beinbruddet, som er alvorlig nok, men det å oppleve å være maktesløs, det ikke å være i stand til å kunne gjøre noe som helst for å beskytte seg selv, det å være i voldsutøverens makt og kontroll, det å være tilintetgjort i øyeblikket, utslettet som menneske, samtidig som man er der, føler smerte, både den fysiske og den som kun etterlater spor på sjelen. I 2010 – tall for 2011 er ikke ferdig ennå – var det 2 500 opphold i krisesentra. Halvparten av disse kvinnene hadde barn med seg. Det traumet og de belastningene som barn får ved at moren er utsatt for vold, kan vi bare tenke oss. Vi har nå tilsidesatt det å være utsatt for vold og det å være vitne til vold. Så graverende er det å se at en annen, og gjerne sin egen mor, bli utsatt for vold. Det var noen som sa at hvis du ønsker å gi et barn en gave, så behandle barnets mor pent. Det er den beste gave et barn kan få. Det motsatte vet vi også. Det er mellom 8 000 og 16 000 kvinner som blir utsatt for seksuell vold i vårt land hvert år. Så hva kan vi gjøre? Min påstand er – og den er fremmet tidligere – at ikke alle menn slår, ikke alle menn voldtar, og ikke alle menn er overgripere. Ingen av oss menn kan ta ansvar for andre menns mørke gjerninger, men vi menn kan bidra med å ta ansvar for debatten, for holdningene. Vi er en del av løsningene. Representanten Oktay Dahl hadde en veldig treffende observasjon. Det er veldig få menn som deltar i denne debatten – om det er i stortingssalen eller på MiRA-senteret eller på juridisk rådgivende kvinners møte. Jeg var på et møte. 50 kvinner hadde møtt – de skulle drøfte kvinners økonomiske posisjon i Norge, 50 mennesker. Én var mann, det var meg – jeg var invitert. Omtrent sånn er det rundt omkring når du snakker om kvinners posisjon og vold mot kvinner. I tillegg til de tiltakene – mange har kommet gjennom statsråden – er det to ting som jeg tror jeg vil bruke de siste to minuttene på. Det ene er vold mot eldre. Vi snakker veldig mye, og det er prisverdig og nødvendig, om vold i nære relasjoner, vold mot kvinner og barn. Men engasjementet og tiden rekker nesten ikke til å komme så langt som til å snakke om vold mot eldre. Det er veldig mange mennesker i vårt land som er avhengig av omsorg fra nettopp de menneskene som utsetter dem for vold. Kvinner og barn kan vi gi hjelp, vi kan ta dem ut av det forholdet hvor vold utøves. Det er langt verre med eldre. De er kanskje prisgitt å være i det forholdet. Der mangler vi forskning. Vi har nesten ingen forskning på det, vi har nesten ingen tall på det, det foregår ingen debatt om det. De menneskene, eldre i vårt samfunn, har krav på at vi tar vold mot dem på minst like stort alvor som vi tar vold mot kvinner, barn og menn på alvor. Jeg reiser rundt i landet og spør hvordan det er i kommunene. Jeg blir stadig vekk – hva kan vi si – overrasket over at handlingsplanen mot vold i nære relasjoner i kommunene ikke er et tema. Det finnes politiråd rundt omkring i landet, men der drøftes ikke nettopp handlingsplanen mot vold i nære relasjoner. Det er en sterk henstilling til kommunene om å gjøre det. Jeg vil si det så sterkt at hvis ikke det skjer innen kort tid, vil jeg ikke utelukke at vi pålegger kommunene å gjøre det.