Michael Tetzschner (Høyre), 2011-12-01:
Det er voldtekt når en person blir tvunget til sex mot sin vilje. En voldtekt er ikke bare et overgrep mot kroppen. Det er også et overgrep mot sjelen. Voldtekt medfører store etterreaksjoner, og ofte retter offeret bebreidelsene mot seg selv. Dessverre bærer noen kvinner på den smertefulle hemmeligheten i årevis og forsøker å glemme overgrepet i håp om at de kan legge det bak seg. Internasjonale undersøkelser konkluderer samstemmig at voldtekt er en sterkt traumatiserende hendelse. En undersøkelse av kvinner i voldtektsmottak viste at to uker etter voldtekten oppfylte hele 72 pst. kriteriene for diagnosen akutt stressforstyrrelse – ASD, kjennetegnet ved uvirkelighetsfølelse, gjenopplevelse, tilbaketrekning og økt vaktsomhet. 27 andre kvinner ble undersøkt tre måneder etter overgrepet. 56 pst. av disse oppfylte kriteriene for diagnosen posttraumatisk stresslidelse – PTSD, og hele 33 pst. manglet bare ett symptom for å få diagnosen. To store amerikanske studier har sett på forekomsten av posttraumatisk stresslidelse og hvilke traumer som oftest fører til utvikling av denne lidelsen. Man fant at blant menn så vel som blant kvinner var voldtekt en traumatisk opplevelse som oftest førte til utviklingen av posttraumatisk stresslidelse. 32 pst. av dem som hadde eller hadde hatt posttraumatisk stresslidelse i løpet av sitt liv, hadde vært utsatt for en fullbyrdet voldtekt. Ytterligere 31 pst. av dem som hadde eller hadde hatt posttraumatisk stresslidelse i løpet av sitt liv, hadde vært utsatt for andre seksuelle overgrep. Undersøkelsene jeg viser til, er laget av forskerne Elklit, Magnusdóttir og Knudsen, samt Barlows «Clinical Handbook of Pscyhological Disorders», publisert i 2008. Når jeg bruker tid innledningsvis til å beskrive voldtekt som den alvorlige integritetskrenkelsen den representerer, er det ikke fordi det er politisk uenighet om å beskrive problemet, men for å minne oss selv om at voldskriminalitet ikke er en sak blant mange, men et samfunnsonde som må bekjempes for at vi i det hele tatt skal kunne si at vi lever i et godt og trygt samfunn. Vi får aldri utryddet kriminalitet fullt ut og dermed heller ikke voldtekter. Men vi må spørre oss om vi gjør nok, og om det vi gjør, virker. En sammenligning med andre skandinaviske hovedsteder gir oss et grunnlag for å mene noe om det. Ifølge NRK viser nye tall fra politidistriktene i de to nabolandene våre at de 48 overfallsvoldtektene i Oslo hittil i år sender byen til topps sammenlignet med København og Stockholm. Folketallet tatt i betraktning har Oslo 7,9 anmeldte voldtekter per 10 000 innbyggere, mens Stockholm ligger 20 pst. lavere og København 60 pst. lavere. Nå kan dette variere litt fra år til år, men over en tiårsperiode har antallet anmeldte voldtekter i Oslo økt med over 84 pst. Bare de siste tre årene har økningen vært på over 20 pst., mens trenden i våre to nabohovedsteder er fallende prosenttall. I dag ble vi møtt med morgennyheter som fortalte om problemet gjengvoldtekter. Jeg tror vi alle er enige om at voldtekt må bekjempes på bred front. Forebyggende arbeid i skolen, innsats overfor nyankomne asylsøkere og arbeidsinnvandrere, det at vi opplyser våre byrom og at noen går natteravn, er noen eksempler på hvordan man også mobiliserer det sivile samfunn. Men det er ikke det som er temaet for denne interpellasjonen. Det dreier seg om en utvikling av overfallsvoldtekter i Oslo politidistrikt, som etter mitt og mange andres skjønn har kommet ut av kontroll. Min utfordring til statsråden handler om hennes ansvarsområde. Hvordan kan hun som leder for landets justissektor bidra? Grunnen til at jeg understreker at det er statsrådens ansvarsområde vi skal diskutere i dag, er at hennes forgjenger hadde en tendens til å trekke inn alle andre tiltak enn dem han selv hadde ansvar for, når vi diskuterte dette. Vi har nå, etter mitt skjønn, behov for følgende beskjed fra landets justisminister: Jeg har ansvaret for kriminalitetsbekjempelsen i Norge, og det nytter å gjøre en innsats. La meg antyde noen løsninger. Polititjenestemenn og -kvinner i Oslo gjør en god jobb, gitt de rammebetingelsene de er underlagt. Det er ikke deres skyld at de er underbemannet. Det er ikke deres skyld at man har halvert antallet patruljerende politimannskaper siden 1987. Erfaringsmessig vet vi at 80 pst. av kriminaliteten utøves av 20 pst. gjengangere, lovbrytere som har overtrådt rettsreglene på andre områder. Derfor har jeg tro på at det går an også å ha en målrettet innsats for å bekjempe voldtekter. Vi må være villig til å gå inn på et deltema som kanskje ikke alltid er politisk korrekt, og som av og til utnyttes av politiske sidehensyn, nemlig det faktum at gjerningspersoner med ikke-norsk bakgrunn står for 65 pst. av voldtektene og således er sterkt overrepresentert i statistikken. Rask hjemsendelse av personer uten lovlig opphold er viktig også i denne sammenheng. Voldtektsutvalget leverte sin innstilling i januar 2008. Regjeringen skulle hatt mer enn tilstrekkelig tid til å overveie de tiltakene som der ble anbefalt som nokså treffsikre. Jeg ser av avisene at statsråden har tatt til orde for en handlingsplan, men mitt parti, Høyre, har allerede fremmet en rekke konkrete forslag til handling. Jeg vil nevne noen: Frivillig politi: Sivile gis egnet opplæring og fungerer som en form for forsterket vektertjeneste – en avhjelping av manglende politikraft i en overgangsperiode. Bedre bruk av sivilt ansatte i politiet vil frigjøre mannskap til politioppgaver og gi synlig tilstedeværelse. Tiltak for å beholde seniorene i politiet lenger i arbeid gir mer politikraft og bedre muligheter for kunnskapsoverføring internt i organisasjonen. Bruk av «second opinion» til DNA-analyser: For tiden er det en lang rekke sporprøver som det ikke finnes DNA-materiale på. Disse bør sendes til ny analyse ved et annet laboratorium. Høyre ønsker at denne virksomheten skal konkurranseutsettes for å sikre best mulig kvalitet til lavest mulig pris. Bruk av anerkjente private laboratorier, akkreditert av Rettsmedisinsk institutt, som kan gi svar i løpet av tre til fem dager, der de offentlige bruker måneder, og hvor det har vært ventetid på opptil seks måneder. Dette er jo også avgjørende for å få den kvaliteten på etterforskningen som gjør det mulig å iretteføre og dermed oppklare og straffeforfølge flere overgrep og få straffet flere gjerningsmenn. Jeg ser frem til den etterfølgende debatt.