Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-03-04:
Justisdepartementet og Domstolsadministrasjonen oppnevnte en arbeidsgruppe i april 2003 som fikk i oppgave å evaluere ordningen med dommeravhør og observasjon av barn. Evalueringsrapporten ble avgitt i mai 2004 og er sendt på høring til relevante organisasjoner og instanser. Høringsfristen gikk ut 15. februar 2005, og departementet arbeider nå, på bakgrunn av høringssvarene, med oppfølgingen av rapportens anbefalinger. Arbeidsgruppen pekte bl.a. på at spørsmålet om dommernes medvirkning ved dommeravhør bør utredes videre. Arbeidsgruppen mente også at observasjonsordningen som ble innført i 1998, alt i alt ikke synes å ha vært en suksess, og at ordningen innebærer åpenbare muligheter for feilinformasjon. Ordningen bør etter arbeidsgruppens syn vurderes opphevet. Arbeidsgruppen konstaterte også at det forelå behov for kompetanseheving på flere plan. Dommernes medvirkning ved dommeravhør og observasjon vil etter arbeidsgruppens vurdering kreve mer opplæring på området. Også når det gjelder psykologer og barnepsykiatere som foretar observasjoner, foreligger det et åpenbart opplæringsbehov. Arbeidsgruppen omtalte også ordningen for avhør av barn i Sverige og Barnahus på Island i rapporten og anbefalte at disse ordningene kunne vurderes nærmere. Jeg finner selv modellen man har i Barnahus i Reykjavik, interessant, og derfor besøkte jeg Barnahus i Reykjavik i juni 2004 for å bli orientert om den virksomheten man driver der. Jeg vil komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett for 2005 til en utførlig vurdering om utprøving av en ny avhørsmodell og eventuelt et mer konkretisert opplegg for mulige endringer av ordningen, slik Stortinget har anmodet om, jf. Innst. S. nr. 123 for 2004-2005. I løpet av de siste 10-15 årene har man suksessivt iverksatt tiltak for å styrke stillingen til barn som utsettes for overgrep. Dette gjelder både bedre lovgivning, heving av kompetansen for personell som arbeider med slike saker, bedre organisering av etterforskingen av slike saker og bedre samarbeid fagpersonell imellom som arbeider med sakene. Det er grunn til å framheve at det ved Politihøgskolen er videreutviklet etterutdanningskurs, slik at politifolk som arbeider spesielt med overgrepssaker mot barn, kan spesialisere seg. I stor utstrekning lar dommerne seg assistere av politifolk ved avhør av barn. Høsten 2003 publiserte Sosial- og helsedirektoratet, i samarbeid med Barne- og familiedepartementet, «Seksuelle overgrep mot barn. En veileder for hjelpeapparatet» for å styrke arbeidet med overgrep mot barn og bedre samarbeidet mellom faggruppene som arbeider med slike saker. Jeg kan også opplyse om at Regjeringen nå arbeider med ferdigstillelse av en ny strategiplan om tiltak mot fysiske og seksuelle overgrep mot barn. Planen ventes å foreligge i løpet av første halvår av 2005. Etter min mening kan det være mest hensiktsmessig og nødvendig å se spørsmålet om å opprette et prøveprosjekt med Barnas Hus i Norge i sammenheng med de regler og ordninger man allerede har her i landet, tilpasset det norske systemet og de ressursene vi har, slik at barnas rettssikkerhet og beskyttelse kan sikres på en best mulig måte i en sårbar avhørssituasjon. Island er et langt mindre land enn Norge. Dette må vi også ta i betraktning når vi skal se på hvordan en slik avhørsmodell kan tilpasses norske forhold. Jeg tror bl.a. at lange reiser for barn som skal avhøres, vil være til ulempe. Jeg mener uansett at det er nødvendig å se på hvilke muligheter vi har for å innpasse en avhørsmodell og en pilot, som Barnas Hus er, i en prosess der alle relevante instanser deltar med sikte på å styrke forvaltningssamarbeidet i overgrepssaker. Med andre ord: Barnet er i sentrum, og så får fagfolkene, uansett hva de representerer – enten det er på det helsemessige, behandlingsmessige eller rettslige plan – forholde seg til det. Dette praktiske arbeidet vil jeg komme tilbake til og konkretisere i revidert nasjonalbudsjett, i samsvar med Stortingets ønske. Det sier seg selv at med de henvisninger som er gjort her til arbeid som foregår i andre departementer, er det naturlig å gjøre dette arbeidet i tett kontakt med andre departement. På det prinsipielle spørsmål fra representanten Thorkildsen, om profesjonsinteresser skal stoppe dette, skal det i hvert fall være slik at så langt det står til meg, skal det ikke være slik. Selv statsråder kan bli stoppet av profesjoner, men jeg tror at vi på dette området, også i vårt land, er i en situasjon der mange lytter til, tenker og arbeider på en helt annen måte. Når man da finner de menneskene som er villige til å lytte og til å jobbe sammen på en annen måte, finner man også løsningene. Det er en arbeidsform jeg er kjent med på en rekke områder, og det er en arbeidsform som også inspirerer meg på dette området. Det er ingen tilfeldighet at jeg besøkte Barnahus i Reykjavik. Jeg gjorde det rett og slett for å se et praktisk uttrykk for en annen måte å jobbe på enn det vi har gjort til nå. Jeg gjorde det også for å se en situasjon hvor barnet til de grader blir satt i fokus, der fagfolkene måtte forholde seg til barnet, og barnet ikke ble sendt som pakkepost fra den ene faggruppen til den andre. Det jeg opplevde, gjorde et sterkt og positivt inntrykk på meg. For meg er det en ganske sterk ballast når jeg arbeider videre med denne saken.