Øyvind Halleraker (Høyre), 2011-05-03:
Den rapporten presidenten nettopp refererte til, er basert på tall fra Statens vegvesens nasjonale veidatabank og viser at tjenestekvaliteten på det offentlige veinettet varierer sterkt. Rapporten fikk bred omtale i Aftenposten og flere andre aviser. Dette spriket i veikvaliteten er meget alvorlig for tre avgjørende mål i Høyres og – forhåpentligvis – regjeringens transportpolitikk, det får vi svar på underveis i debatten. Dette gjelder trafikksikkerhet framkommelighet regional utvikling Undersøkelsen dokumenterer kvalitetsforskjellene på hovedveinettet vårt med hensyn til gjennomsnittlig hastighet, som er viktig for framkommelighet og effektivitet, og den dokumenterer overraskende store forskjeller med hensyn til ulykkesfrekvens, som selvsagt relaterer seg til trafikkulykker og til trafikkarbeidet. Tillat meg noen eksempler fra rapporten: Den gjennomsnittlige hastigheten på hovedveiene varierer fra ca. 73 km/t i Hordaland, Vest-Agder, Oslo og Møre og Romsdal til nesten 90 km/t i Vestfold og Østfold og over 80 km/t i Akershus, Aust-Agder og Finnmark. I Nasjonal transportplan kan vi lese at det er et sentralt mål for regjeringen å få redusert reisetiden mellom regionene i NTP-perioden. Og de tiltak som regjeringen satte i verk i 2010, og som vi nå har fått resultatet av, reduserte altså reisetiden på disse veiene med 7 minutter. Paradokset i dette er at regjeringen nylig har vedtatt tiltak om å redusere fartsgrensene, da av hensyn til trafikksikkerhet, på ca. 450 km riksvei, med den konsekvens at reisetiden øker med 40–50 minutter på de samme veiene. Når det gjelder trafikksikkerhet, viser tallmaterialet at det er tryggest på riksveiene i Oslo og Akershus og farligst på riksvegene i Hedmark, Oppland, Nordland, Troms og deler av riksveiene i Telemark. Det er et sentralt mål for offentlig forvaltning å tilby innbyggerne et likeverdig tjenestetilbud over hele landet, og innbyggerne har krav på samme tjenestetilbud uansett hvor i landet man bor. Med hensyn til transport, som vi diskuterer i dag, hevder altså regjeringen og samferdselsstatsråden å være opptatt av å tilby et effektivt, tilgjengelig, sikkert og miljøvennlig transportsystem, som skal fremme samfunnets behov for transport, og som også skal fremme regional utvikling. Ut fra dette må man da kunne forvente at veistandarden i hele landet har omtrent samme kvalitet med hensyn til framkommelighet og trafikksikkerhet. Generelt ser det ut til at det er tryggest å ferdes på veier i fylker med store byer. Her er veinettet i større grad og på en bedre måte differensiert mellom lokal trafikk og gjennomfartstrafikk, og mellom myke og harde trafikanter. Typiske distriktsfylker som er tynt befolket, men som har relativt god veistandard, som Hedmark og Finnmark, kommer dårlig ut når det gjelder ulykkesfrekvens. I fylker med dårlig veistandard i form av smale, svingete og bratte veier, som er typisk for den landsdelen jeg kommer fra, er ulykkesrisikoen relativt sett bedre, men det har selvfølgelig også sammenheng med at trafikken går atskillig langsommere. En helhetlig transportpolitikk må etter Høyres mening fremme en veikvalitet som gir god framkommelighet og effektivitet, og selvfølgelig trafikksikkerhet. Tallmaterialet viser at utfordringene er sammensatte og varierte, og at det er behov for en styrket innsats over hele landet. Høyre mener derfor at det må defineres bindende minstestandarder for veikvalitet. Standarden må reflektere et akseptabelt sikkerhets- og framkommelighetsnivå på offentlige veier. Da må det selvsagt være et offentlig ansvar å påse at kravene blir overholdt, og den naturlige konsekvens blir at det må skje gjennom opprettelsen av et uavhengig og fristilt tilsynsorgan med et klart mandat og en klar myndighet. Dette fordrer at det defineres konkrete tiltak ved avvik av minstestandarder, herunder frist for utbedring, begrensninger i bruk – man kan f.eks. innføre kolonnekjøring – eller i verste fall stenging av veien. Overholdes ikke kravene, bør det kunne pålegges sanksjoner og straffetiltak. Slik har vi innrettet samfunnet på veldig mange andre områder, også transportsektoren, så hvorfor ikke når det gjelder veikvalitet? Staten, ved Statens vegvesen, stiller jo ufravikelige krav til kjøretøy, og politiet stiller krav overfor førere, og begge ilegges straffetiltak. Så hvorfor regjeringen nøler med å innføre samme regime overfor ansvarlig veiholder, er litt uforståelig. Vi vet at årsakene til ulykker er noenlunde likt fordelt mellom disse tre årsakssammenhengene: veistandard, kjøretøy og føreratferd. Vi fikk en rapport fra en tragisk ulykke i Alta fra Statens havarikommisjon for transport, og den kan være et godt eksempel i forbindelse med den debatten vi har her i dag. Rapporten viste at spor i asfalten som er nesten 5 cm dype, er uforsvarlig. Denne tragiske ulykken skjedde på fv. 13 i Alta, på en svært sporete vei med relativt høy trafikk, nær 5 000 kjøretøy i døgnet, og det var is og snø i sporene på grunn av at man ikke hadde fått brøytet. Da føreren skulle svinge, fikk hun ikke bakhjulene opp av sporene og skrenset sidelengs inn i møtende kjøretøy. Tre mennesker omkom – tragisk nok. Hastigheten på strekningen var allerede satt ned fra 80 km/t til 50 km/t som følge av den sporete veibanen. Hva sier så Statens vegvesen om denne type veikvalitet? Jo, Statens vegvesen klassifiserer selv veier med spor på 2,5 cm som svært dårlige. Konsekvensen av dette burde da vært at spordybden ikke skal overstige 2,5 cm, noe som også støttes av en rapport fra Transportøkonomisk institutt, der det går fram at begynnende spor og dype spor på 2,5 cm gir økt ulykkesrisiko. Jeg bare nevner dette fordi jeg synes det er et godt eksempel på at krav til spordybde er en nødvendig minstestandard for veivedlikehold. Midtrekkverk på trafikkerte veier er et annet eksempel på aktuelle krav. Og ved bygging av nye veier bør det selvfølgelig stilles absolutte krav til stigningsforhold og kurvatur. Nå er det slik at dette ikke er noe som Høyre og resten av opposisjonen er alene om å mene. En rekke organisasjoner, med Opplysningsrådet for Veitrafikken i spissen, krever minstestandarder for veikvalitet og infrastruktur, og at bevilgninger som kan realisere disse kravene, tilføres. Og de krever, som oss, et uavhengig tilsyn som skal påse at kravene følges. Vi tror derfor at veiloven bør revideres. Vi synes det er uakseptabelt stadig å rette søkelyset på ansvaret til føreren, ikke minst i lys av det forfallet vi har hatt på norske veier. Derfor mener vi at det må fastsettes kriterier for når det ikke er forsvarlig å kjøre på en vei, slik at vi unngår ulykker der veistandarden i seg selv er den utløsende faktor. Høyre mener det er på høy tid med en endring av et system, slik vi har det i dag, som tilrettelegger for et økende gap mellom krav til vei og faktisk standard.