Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
Jeg er glad for at Arve Kambe rakk fra treningsstudioet til stortingssalen – det er i tråd med Regjeringens politikk for god folkehelse at vi trener. Jeg er enda mer glad for at han har anledning til å komme med et godt og nyansert innlegg om en viktig sak. Når det gjelder Høyre, er det åpenbart en klar forståelse av at her er det ikke enten–eller, men det er en vanskelig avveining hvor vi skal ha kombinasjonen av kommunalt selvstyre og nasjonale planer. La meg starte med å si at forslaget til statlige planretningslinjer for differensiert forvaltning av strandsonen ble sendt ut på høring av Miljøverndepartementet i et brev av 29. juni 2009. Bakgrunnen for dette er byggeforbudet i 100-metersbeltet langs sjøen, som jo går tilbake til 1965, og som har vært der under skiftende regjeringer, men som nå er videreført og strammet inn i den nye plan- og bygningsloven, som tok til å gjelde fra 1. juli i fjor. I forbindelse med lovendringen ble det forutsatt fra regjering og storting at det skulle vedtas statlige planretningslinjer for en differensiert strandsonepolitikk. Før jeg kommer til nyanseringene, så la meg starte med å si at det var helt avgjørende nå å stramme inn på det som har pågått over mange tiår i strandsonen, eller langs kysten i Norge. Det har vært en ukontrollert utbygging etter bit for bit-prinsippet – veldig ofte basert på kommunale dispensasjoner i stedet for en plan. Så vi står helt klart og tydelig på at det er en nødvendig og riktig innstramming som Regjeringen har gjort. Det er riktig av to grunner. Det ene er behovet for å gi allmennheten beskyttelse, anledning til å bruke strandsonen og å gi kommende generasjoner anledning til å bruke strandsonen. Vi må alltid huske på at allmennheten er jo oss alle. Det er vår felles interesse. Vi er alle – eller de fleste nordmenn – hytteeiere og huseiere som har et ønske om å beskytte vår lille del av virkeligheten, men vi er også en del av allmennheten og har interesse av å gå tur, legge til med båten, grille, spille fotball – altså kunne ta i bruk fellesarealer. Så det er ikke slik at det er to forskjellige menneskegrupper her. Det er de samme menneskene som har begge interessene, og vi må beskyttes som individer og i fellesskap. Det var en viktig grunn for å stramme inn. Den andre viktige grunnen er at enten det er riktig eller ikke, har det inntrykk bredt seg mange steder at kameraderi og kommunal forskjellsbehandling var utbredt fordi så mye var basert på dispensasjoner i stedet for en helhetlig plan. Det er veldig skadelig for både kommune og stat i Norge hvis det gis inntrykk av at de pengesterke, de med de beste kontaktene, de som forstår systemet best og vet hvor man skal trykke på, får tillatelse, mens alle de andre – de små i samfunnet, la meg si det sånn – ikke får det. Så av disse grunnene måtte vi stramme inn. Så vil jeg også oppklare en misforståelse. I interpellasjonen brukes ordet «forskrift». Det dreier seg altså ikke om en forskrift om differensiert strandsonepolitikk, men det dreier seg om retningslinjer. Disse retningslinjene skal være til hjelp for kommuner, fylkeskommuner og fylkesmenn når de behandler planer og dispensasjonssaker i strandsonen. Kommunene har fortsatt ansvaret for planlegging og arealforvaltning etter den nye plan- og bygningsloven. Kommunene må ta hensyn til nasjonale og viktige regionale interesser. Fylkesmenn og fylkeskommuner skal medvirke i arbeidet og passe på at disse interessene ivaretas. Hensikten med retningslinjene er å sikre at den kommunale behandlingen av planer og dispensasjonssaker blir i samsvar med nasjonale mål for strandsonen. Uheldig bygging skal unngås. Allmenne interesser som friluftsliv, naturmiljø og landskaps- og kulturminner skal veie tungt i forhold til utbyggingsinteressene. Uheldig bit for bit-utbygging gjennom dispensasjoner er ingen god strategi. Eventuelle tiltak i 100-metersbeltet skal bare tillates etter en helhetlig og langsiktig plan. Poenget her er at kommunene skal være ansvarlige for begge deler, både for saksbehandlingen av enkeltsaker i kommunen, lokal utbyggingsinteresse, og de skal også være ansvarlig for å ivareta de fellesskapsinteressene som Stortinget ønsker at vi skal ivareta, og som jeg registrerer at Kambe er veldig opptatt av å ivareta. Noen må ivareta disse interessene, og kommunene ansvarliggjøres for å bidra til å ivareta dem – ikke bare være en pådriver for utbygging, men også ivareta fellesskapsinteressene. I forslaget til retningslinjer gis det forskjellige føringer for områder der presset på arealene er stort, og der det er mindre press. Det gis strengest føringer for områder med stort press på arealene. Det gis større rom for utbygging i områder med mindre press for å styrke næringsutvikling og skape arbeidsplasser. Inndeling av områder med stort og mindre press følger kommunegrensene, og den nærmere differensieringen må gjøres i kommuneplan eller i regional plan. La meg understreke at her har Kambe et opplagt poeng. Det er helt klart slik at det finnes kommuner som er definert som presskommuner, som har store områder som det til alle praktiske formål ikke er press på. Det finnes også kommuner som ikke er definert som presskommuner, som har mindre områder i sin kommune hvor presset er stort og hvor det er veldig viktig å ta vare på fellesinteressene. Så det er ikke mulig å trekke et absolutt skille og si at noen kommuner er presskommuner og andre er det ikke. Disse nyansene må komme fram i kommuneplanene, i de regionale planer, og de må ivaretas i dialogen mellom kommunene og fylkesmennene. All erfaring tilsier at de aller fleste slike saker finner en lokal løsning. Det er ikke mer enn 50 saker i året som kommer til Miljøverndepartementet som følge av innsigelse, og det er fordi man som regel finner lokale løsninger. Men det er altså ikke ønskelig å lage et absolutt skille mellom dette. Vi ønsker at kommunene skal ses individuelt, men innenfor denne rammen – man ser da på at i presskommuner er det områder der det er lite press, og at i ikke-presskommuner kan det være områder der det er stort press. Forslaget til retningslinjer utløste sterkt engasjement, som Kambe også var inne på. Det er bra. Vi har mottatt ca. 135 høringsuttalelser til Miljøverndepartementet. Det er riktig at det i høringen var en del kommuner som mente at de ikke kan sammenlignes med kommunene i Oslofjordregionen. Det er 24 kommuner som mener de er feilplassert ved å bli plassert i kategorien presskommuner. Etter forslaget til retningslinjer skal rikspolitiske retningslinjer for planlegging i kyst- og sjøområder i Oslofjordregionen fra 1993 fortsatt gjelde. I tillegg ble det foreslått at prinsippene i retningslinjene skal anvendes tilsvarende for andre pressområder. Dette gjelder for kysten i Aust-Agder og Vest-Agder, for deler av kysten i Rogaland, Hordaland, Møre og Romsdal, Sør-Trøndelag og Nord-Trøndelag. Ikke noe av dette er nytt. Det innebærer en klargjøring av tidligere generelle føringer. Allerede i St.meld. nr. 29 for 1996–1997, Regional planlegging og arealpolitikk, uttales det at mye av kystsonen i Agder-fylkene og rundt byene i Rogaland og Hordaland må planlegges etter de samme prinsipper som Oslofjordregionen. Senere er det i Ot.prp. nr. 32 for 2007–2008, om ny plandel i plan- og bygningsloven, uttalt at det med områder med utbyggingspress menes Oslofjordområdet og Sørlandskysten og sentrale deler av strandsonen i Rogaland, Hordaland og Trondheimsfjorden. Disse tidligere innstillingene har vært utgangspunktet for inndelingen av kommuner i forslaget til retningslinjer. Så kan man selvsagt diskutere hvor grensene bør gå. Det skal vi komme tilbake til i tiden framover. Dette er en del av de vurderingene som må gjøres i forbindelse med den videre behandlingen og bearbeidingen av retningslinjene. I den forbindelse skal Miljøverndepartementet også se nærmere på om det er fornuftig å anvende prinsippene i retningslinjene for Oslofjordregionen og for de andre pressområdene. Jeg ser ikke bort fra at det er mer fornuftig med en tredeling, hvor man har Oslofjordregionen og andre pressområder – og så de områdene hvor det ikke er press. Men under enhver omstendighet må man ivareta at det innenfor kommuner ikke er slik at én kommune enten har alle områder i en presskategori eller ingen områder i en presskategori. Det er mer nyansert, og det må håndteres med kommunens egne planer og regionale planer og i dialog mellom kommuner og fylkesmenn. Miljøverndepartementet har ansvaret for dette arbeidet. Retningslinjene skal vedtas av Kongen i statsråd, og vi må derfor selvfølgelig samarbeide med andre berørte departementer om dette arbeidet. Miljøverndepartementet er i dialog med Kommunal- og regionaldepartementet, og vi regner med at retningslinjene kan iverksettes i løpet av våren.