Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2013-06-06:
Først vil jeg takke utenriksministeren for en utmerket redegjørelse om situasjonen i Afghanistan og de over ti årene vi nå har holdt på. Jeg tror det er særdeles viktig at vi har en slik redegjørelse og debatt, for de folkene som vi har sendt ned dit, og som har vært der i mange år, skal også vite at vi står last og brast med dem og det de gjør, og at de har vår fulle tillit. Det er nå over ti år siden det internasjonale samfunnet fjernet regimet i Afghanistan og forpliktet seg til å være med og legge føringer for og støtte en stabil utvikling og et enhetlig og demokratisk Afghanistan. Man må vel kunne si at det i disse årene har vært både framskritt og tilbakeskritt. Situasjonen i Afghanistan er ikke helt avklart. Folk lever fortsatt med konflikt og tilbakeslag, og regionen er preget av ustabilitet. Men en må også på en dag som i dag, når vi har en diskusjon her, stille seg spørsmålet: Hva var formålet? Da må en ta utgangspunkt i FNs sikkerhetsråds resolusjoner. Det var å bidra til å hindre at en terroristbevegelse fikk et fristed til å planlegge og gjennomføre omfattende terroraksjoner. For å kunne nå et slikt mål med bygging av et land, må en ha et sivilt engasjement for å fremme økonomisk vekst, politiske rettigheter, respekt for menneskerettigheter og bæredyktige institusjoner i landet. Afghanistan er i dag et land med folkevalgte ledere. Valgene har ikke vært perfekte, men det har vært viktige valg, og – ikke minst – det setter en standard, bl.a. med full stemmerett for kvinner. Det betyr også at prinsippene om afghansk eierskap og transisjon må oppfylles, og de må fylles med innhold. Her har det internasjonale samfunnet, sammen med afghanske myndigheter, et stort ansvar. Jeg viser også til Tokyo-rammeverket, hvor Afghanistan forpliktet seg til at valgene skal være troverdige, inkluderende og åpne. Det aller viktigste er at afghanere flest oppfatter prosessen og resultatet som troverdig. Vi har forpliktet oss til et langsiktig samarbeid. Underskrivingen av den strategiske partnerskapsavtalen forplikter oss. Det forplikter begge land. Afghanske myndigheter forplikter seg spesielt til å styrke innsatsen for menneskerettigheter, kvinners rettigheter, godt styresett og korrupsjonsbekjempelse. Det internasjonale samfunnet har forpliktet seg til å gi minst 50 pst. av bistanden over afghanske budsjetter og 80 pst. i tråd med de 22 afghanske nasjonale prioriteringsprogrammene. Norge ligger godt over dette 50 pst.-kravet. 80 pst.-målet er mer uvisst, på grunn av ulike tolkninger av hva som er i tråd med de nasjonale prioriteringene. Det er flere lyspunkter i utenriksministerens redegjørelse, og jeg vil bl.a. nevne ett punkt: Overgangen ser ut til å fungere. Overgangsprosessen har sågar flere steder blitt framskyndet, og opplæringen av afghanske sikkerhetsstyrker gir absolutt resultater. Ser en til Faryab, har det vært en markant framgang innen utdanning, helse og infrastruktur. Meymaneh har blitt et økonomisk sentrum med stabil elforsyning. Verdensbanken, som gir en formidabel støtte til bygging av skoler, utdanning av lærere og infrastrukturformål, bør også nevnes i denne sammenhengen. Vi må heller ikke glemme de frivillige organisasjonenes innsats i Afghanistan. Det er fortsatt store utfordringer, og det vil bli krevende, men vi må ha tro på at det er muligheter. Afghanerne selv – og vi – må finne løsninger som kan fungere, og som tar hensyn til forholdene i landet. Oppgaven nå er å konsolidere og bygge videre på det vi har oppnådd. Vi må ha troen på mulighetene og ikke gi opp nå.