Svein Flåtten (Høyre), 2009-02-26:
Finanskomiteen har i Innst. O. nr. 46 for 2008–2009 behandlet Ot.prp. nr. 20 for 2008–2009, om å innføre kildeskatt på pensjoner. Flertallspartiene peker i innstillingen på at det er flere grunner til å innføre kildeskatt. Det fordeler skattefundamentene mellom ulike stater gjennom inngåtte skatteavtaler. Man mener det vil bidra til å hindre skattetilpasninger i et arbeidsmarked som stadig internasjonaliseres, og man mener det vil bidra til ikke å uthule det norske skattefundamentet. Jeg har stor tillit til at posisjonen selv kommer til å gjøre rede for sine begrunnelser og argumenter, for å konkludere med at kildeskatt bør innføres fra 2010. Jeg vil derfor gå over til begrunnelsen for hvorfor Høyre og opposisjonen står samlet i sin oppfatning av at saken bør sendes tilbake til Regjeringen, nemlig manglende konsekvensutredning for skattyterne. Til proposisjonens hovedbegrunnelse er det for det første det å si at manglende kildeskatthjemmel vanskelig bidrar til noen vesentlig uthuling av skattefundamentet. Jeg tror det er å skyte spurv med kanoner når det gjelder de skattytergruppene vi snakker om. Det er tale om pensjonister som primært bor i utlandet av økonomiske hensyn, fordi deres inntekter er for små til at de kan få en bra levestandard her hjemme. Mange bor ute av helsemessige årsaker. Vi kjenner til at en del reiser tilbake til hjemlandet etter at de har arbeidet og bodd i Norge. Dette er ikke folk som først og fremst bor ute av økonomisk bekvemmelighet, men som har plausible årsaker for å ha flyttet ut. Jeg tror det er et vesentlig grunnlag. Departementet opplyser også som svar på spørsmål om hva som egentlig kan være skattefundaments uhuling, altså hva som ikke beskattes, at det har man egentlig liten oversikt over, og oppgir det på usikkert grunnlag til å være rundt 50 mill. kr. Begrunnelsen om skattetilpasning i et stadig mer internasjonalt arbeidsmarket synes også søkt. Det er vanskelig å få øye på at arbeidsmarkedet har særlig med skatten for utflyttede pensjonister å gjøre. Jeg tror det er grunn til å understreke at denne lovendringen potensielt kan gjelde over 40 000 personer bosatt i utlandet, og at provenyet for staten, etter at departementet i prosessen har nedjustert det noen ganger, regnes for å være rundt 230 mill. kr. Vi snakker altså om et i skattesammenheng beskjedent beløp, men det kan slå veldig uheldig ut for enkelte skattytere. Dette dreier seg om skattytere i en gruppe som vanligvis ikke har altfor lett for å forholde seg til byråkratiet, hvis noen av oss har det. Det burde i seg selv tilsi en betydelig aktsomhet, og et særskilt ansvar i forhold til virkningen for skattyterne, både som enkeltpersoner og som gruppe, fordi de neppe er spesielt ressurssterke. Det er skattyternes situasjon etter lovendringen – ikke så mye den påståtte uthuling av skattefundamentet – som har opptatt saksordføreren og opposisjonen. Vi mener at hensynet til skattyterne må veie tungt, og har derfor sendt departementet en lang rekke spørsmål som naturlig nok dukker opp hvis en skal prøve å forutse situasjonen for dem som skal innrette seg i forhold til de endrede reglene. Det er vår oppfatning at mange av disse svarene avdekker forhold rundt lovendringen som synes for lite, for dårlig eller ikke utredet i det hele tatt, og hvor konsekvensene for skattyterne blir usikre og kompliserte og lett kan føre til dobbeltbeskatning uten en betydelig innsats og kunnskap fra skattyter selv for å oppnå det motsatte. Det finnes f.eks. ingen oversikt over hvert enkelt lands skatteregler eller antall utenlandspensjonister i de aktuelle land som mottar folketrygdytelser eller andre pensjoner, og som samtidig regnes som skattemessig emigrert. Da blir det vanskelig å legge til rette for disse eller beregne virkningene. Norske pensjonister i andre nordiske land vil måtte forholde seg til to stater og komme i en mer komplisert og mer uavklart skatteposisjon enn i dag. Dette gjelder et betydelig antall pensjonister. Det finnes mer enn 100 anerkjente FN-stater som Norge ikke har skatteavtale med, og hvor skattyteren selv basert på intern rett i vedkommende stat må ta de nødvendige skritt for å unngå dobbeltbeskatning. Det er også slik at alle pensjonister som i dag betaler skatt av pensjonen til bostedslandet, vil bli utsatt for dobbeltbeskatning inntil pensjonisten selv lykkes med å få skattebyråkratiet i bostedslandet til å hindre dobbeltbeskatning. Dette bekrefter den generelle forutsetning for proposisjonen, nemlig at pensjonisten selv i enhver sak må ta opp sitt skatteforhold med skattemyndighetene for å avverge dobbeltbeskatning. Det er allerede i dag uoversiktlig på dette området. Det vil bli forverret, og kan ramme mange nye. Et sentralt tema for pensjonister bosatt utenlands – tidligere fritatt for norsk beskatning – er også hvorvidt man skal ha noen sosiale rettigheter når det ilegges kildeskatt. Det er ikke opplyst noe om at det har vært gjort eller vil bli gjort vurderinger av dette, som er et relativt sentralt tema for den enkeltes økonomi. Så vil jeg gjerne nevne at muligheten for overgangsordninger heller ikke har vært utredet. I proposisjonen – i omtalen av den danske ordningen – er det ikke opplyst om den innebærer en ordning som gjør at de som flyttet ut før kildeskatten ble innført, får et fritak mens de bor ute. Hadde man vurdert overgangsordninger, kunne man også vurdert tiltak som tettet eventuelle skattehull i de enkelte land for pensjonister – for de finnes, men i relativt lite omfang. Det ville antakelig vært enklere enn å bringe alle pensjonister ut i det villnis som nå avtegner seg. Det er etter min oppfatning godtgjort gjennom en del av de svarene som er kommet, at kildeskatten vi ramme forskjellig, den vil ramme uforutsigbart, alt etter bostedsland og skatteavtale. Norge har skatteavtale med mange land, men det er ca. 20 forskjellige løsninger på hvordan pensjonene håndteres mellom landene. Det gir seg mange forskjellige utslag. Jeg kan belyse det med å sitere et svar på et spørsmål til departementet om hvordan situasjonen blir når en pensjonist flytter til et land hvor man relativt raskt blir regnet som bosatt, altså på samme måte som i Norge, etter 183 døgn, mens Norge fortsatt praktiserer sin fireårsregel for når man regnes utflyttet. Da svarer man som følger: «Det følger av prinsippet om skattyters plikt til å belyse egne forhold at skattyter ved selvangivelsen i den enkelte stat må ta standpunkt til hvilken stat han mener seg bosatt i og dokumentere dette. Dersom ikke bostedsstaten og kildestaten kommer til samme resultat gjennom likningsbehandlingen, kan skattyter ta saken opp overfor kompetent myndighet i den staten vedkommende mener seg bosatt. Den kompetente myndigheten etter skatteavtalene vil om nødvendig ta saken opp med det andre landets kompetente myndigheter for at de skal komme til en felles forståelse.» Mange vil med den bruksanvisningen lengte hjem til forenklet selvangivelse, uansett hvor varmt det måtte være i været. Jeg tror at det er viktig å være klar over at det er den praktiske gjennomføringen av forslaget som vi mener er for lite omtalt og utredet. Selvsagt er det stor politisk enighet om at det bør være størst mulig grad av rettferdighet i skattesystemet. Det gjelder ikke alltid i forhold til hvor mye de forskjellige grupper skal betale. Det har vi diskutert ofte. Men det er ikke det det gjelder her, her gjelder det rettferdighet og forutsigbarhet og ikke minst muligheter til å oppnå en rettferdig og riktig ligning av sin egen inntekt når man skal håndtere den i forhold til to eller flere lands skattebyråkratier samtidig. Arbeidet med denne saken har i hvert fall vist undertegnede at det er svært usikkert om denne rettferdigheten er tilstrekkelig ivaretatt. Enkelteksemplene er mange – de prinsipielle betenkelighetene likeså. Da er det min oppfatning at vi er i ferd med å gi en relativt stor gruppe skattytere, med relativt små ressurser, en for lemfeldig behandling i vårt skattesystem. Det er det dette dreier seg om, ikke om at man ønsker å unnta noen fra beskatning eller gi noen spesielle skattelettelser. Skatt etter evne har vært et sentralt tema i debatten i formiddag. Det er ikke snakk om bare evnen til å betale skatt, det er også snakk om evnen til å kunne håndtere sin skattemessige situasjon uten at det får økonomiske konsekvenser for en selv. Høyre kommer alltid til å mene at det langt på vei er et personlig ansvar for skattyterne også å ta vare på sin egen økonomi, men det er betinget av at systemene er tilrettelagt for at man skulle kunne ta det ansvaret. Det er min oppfatning at det er det ikke i denne saken. Derfor tar jeg opp det forslaget som vi fremmer i innstillingen.