Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-12-14:
Fortellinga om regjeringas kultursatsing er det nærmeste man kommer et riktig eventyr. Ikke bare har vi fått ei formidabel økning av kulturbudsjettene – neste års budsjett er på nesten 8 mrd. kr – men kultur er satt på dagsordenen på en helt annen måte enn før. Flere har fått tilgang til kultur og profesjonell kunst, og flere deltar i kulturaktiviteter. Under forrige stortingsperiode kunne jeg som medlem i familie- og kulturkomiteen besøke og oppleve kulturinstitusjoner, kunstnere og et stort antall forskjellige kulturaktører over det ganske land. Denne perioden har jeg som medlem i helse- og omsorgskomiteen hatt mulighet til å se hva kultur kan gjøre i møte med mennesker som er sjuke, fysisk eller psykisk. Jeg har sett kulturens kommuniserende kraft i møtet med eldre demente mennesker. Den kulturelle dimensjonen i ethvert menneskes liv trer tydelig fram når vi er i en sårbar eller vanskelig livssituasjon. Kunst og kultur får en helt spesiell rolle å spille i slike sammenhenger. Derfor pleier jeg å si at vi må se i retning kulturen når vi skal tenke bredt og klokt om hvordan vi skal få et helsefremmende samfunn. Det sier jeg vel vitende om at det da antagelig vil være noen som protesterer vilt, og som mener at kunst og kultur ikke må være «instrumentell», dvs. tjene noe annet formål enn seg sjøl. Det hevdet bl.a. byråd i Oslo, Torger Ødegaard fra Høyre, i et intervju med Dagsavisen for ei tid tilbake. Det mener jeg er å undervurdere egenkrafta i kunst og kultur. Kunsten tåler så inderlig vel å gå inn i ryggtak med livet; den mister slett ikke fotfeste eller energi, den blir bare mer relevant for flere mennesker. Neste års budsjett har ei satsing på kor- og vokalmusikk som jeg nesten må karakterisere som et musikkpolitisk paradigmeskifte. Det hele startet i 2006, da rød-grønne kulturpolitikere tok til orde for å få et skikkelig løft for kor og vokalensembler, som til da hadde hatt langt lavere tildelinger fra offentlige budsjetter enn det som hadde kommet orkestre og instrumentalensembler til gode, dette til tross for at flere kor i ulike deler av landet de siste åra har oppnådd markant høgere kunstnerisk kvalitet, bl.a. gjennom å rekruttere gode profesjonelle sangere. Men bare få kor har hatt mulighet til å betale sangerne honorar på linje med det instrumentalister får. Initiativet i 2006 hadde som mål å styrke korfeltet, slik at de beste korene kan bli en attraktiv arena for dyktige utøvere som ønsker å leve av musikk, og som har stemmen som sitt instrument. Stortinget satte i gang og bevilget penger til et treårig prøveprosjekt for profesjonalisering av kor i regi av Norsk kulturråd. Nå ble vel ikke dette prøveprosjektet så vellykket som vi hadde håpet, bl.a. fordi man kom litt seint i gang, og fordi prøveperioden da ble litt kortere. Men konklusjonene var klare: Kor- og vokalfeltet trenger et løft, selv om ideene knyttet til hvordan man skal ta dette videre, har variert en del. Noen ønsker at man skal etablere et helt nytt, profesjonelt kor med fast ansatte sangere, etter modell av symfoniorkestrene. Andre mener at man må styrke et knippe av de beste korene vi har, med økte rammetilskudd, på samme måte som øvrige frie musikkensembler får sine tilskudd. Vi veit at svært mange av de beste og mest erfarne korsangerne ønsker det siste, dvs. at man ønsker å være frilansere i et kor som har økonomi til f.eks. å honorere dem som lever av sangen. Jeg skal ikke legge skjul på at jeg også mener at denne siste løsninga er den beste. Derfor er jeg svært glad for den merknaden som en nesten samlet familie- og kulturkomité, dvs. alle partiene utenom Fremskrittspartiet, står bak: Stortinget løfter fram fem kor fra ulike deler av landet, kor som alle har oppnådd høy kvalitet, og som med utgangspunkt i ulike vokaltradisjoner driver det jeg nesten vil kalle vokal grunnforskning. Jeg vil berømme det store flertallet i kulturkomiteen som har sett hva denne tildelinga, som er kommet over post 74 i kulturbudsjettet, vil bety for musikklivet generelt og vokalmusikken spesielt. Dette er etter min mening Stortinget på sitt beste, når man makter å samle seg om satsinger som er så åpenbart riktige, og som ingen andre ser ut til å kunne ta. Det er bra at Norsk kulturråd har betydelig ansvar, og selvfølgelig også makt, i norsk kulturliv, men jeg vil mene at vi aldri hadde fått dette løftet for kor- og vokalfeltet om ikke Stortinget, ved kulturkomiteen, hadde brukt det handlingsrommet man har til disposisjon, til å ta et kulturpolitisk løft av dette kaliber.