Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
La meg først takke utenriksministeren for en grundig og god gjennomgang av en særdeles vanskelig situasjon i Afghanistan. Redegjørelsen viser tydelig hvor kompleks situasjonen er, og hvilke store utfordringer vi står overfor. Kompleksiteten og tidligere dyrekjøpte erfaringer gir oss alle grunn til ydmykhet med tanke på det krevende arbeidet med å stake ut kursen videre. Det er bekymringsfullt at Taliban har styrket seg militært, og det er svært utfordrende å møte deres nye strategi som har som mål å skape kaos, oppmerksomhet og en følelse av håpløshet. Uregelmessigheter rundt valget og avsløringer av korrupsjon svekker den regjeringen vi forsøker å støtte. Og det er særlig tragisk at antallet drepte sivile øker. Det er likevel grunn til å framheve, slik utenriksministeren gjorde, flere positive utviklingstrekk i Afghanistan. Det er viktige tegn på økonomisk framgang, selv om utviklingen burde gått raskere. Det er gledelig at stadig flere afghanske barn får skolegang. Og det er spesielt positivt at det er tegn som tyder på at afghanere flest har et mer positivt og optimistisk syn på framtiden. Målet for vår tilstedeværelse i Afghanistan er klart: å sikre en politisk og økonomisk utvikling i Afghanistan som gjør landet til et trygt oppholdssted for sine innbyggere og ikke en trygg havn for terrorisme. Slik utenriksministeren påpeker, er våre militære styrker i Afghanistan der for å skape et tilstrekkelig sikkerhetsrom for at en slik utvikling skal være mulig. Dette er det bred enighet om. Jeg er glad for at også denne debatten understreker den brede oppslutning i Stortinget om det krevende oppdrag som våre soldater har, og den støtte de i den forbindelse har krav på fra det politiske Norge. La meg så komme med noen kritiske utfordringer. Det er viktig å ha mål og virkemidler klart for seg. Målet er ikke at soldatene våre skal vinne hjerter og sinn. NATO-styrkene skal absolutt arbeide for å vinne tillit i befolkningen, men det er først og fremst for å gjøre oppgaven med å skape dette sikkerhetsrommet enklere. Det er den politiske og økonomiske utviklingen i Afghanistan som er hovedmålet, og det er når denne utviklingen har kommet langt nok, at vi kan avslutte oppdraget. Når militære styrker involverer seg i humanitære oppgaver, står man i fare for nettopp å gjøre disse til et middel og ikke til et mål i seg selv. Da utfordrer man noe av kjernen i alt som har med arbeid for å redde liv og bringe helse å gjøre. Det er stor bekymring blant humanitære aktører for at en slik sammenblanding av roller reduserer deres sikkerhet. Når man ikke klarer å skille rollene, blir humanitære aktører lett mål som anses som legitime. Jeg er glad for at utenriksministeren slår fast at vi skal ha en klar rolledeling mellom militære og sivile aktører i Afghanistan. Vi skal ha et samspill, men vi skal ikke ha et samrøre. Problemet er imidlertid at det ikke ser ut til å være fullt så enkelt på bakken. Gjennom media har vi bl.a. sett bilder av militære, bl.a. norske militærleger, som arbeider på afghanske sykehus med å behandle sivile. Når en også hører at dette eksplisitt begrunnes i at en ønsker å vinne konflikten, er det klart at det er behov for å klargjøre noen roller i praksis. Jeg vil be utenriksministeren forklare for Stortinget hva Norge gjør for å sikre dette skillet, ikke minst i forhold til sine egne tropper, og for å rydde opp i det som – i hvert fall slik media framstiller det – kan framstå som det samrøret utenriksministeren har sagt vi skal unngå. Rolledelingen er viktig også for at bistanden skal gis på en måte som i størst mulig grad bidrar til en bærekraftig utvikling. Målet må være å utløse og forsterke lokale ressurser og kapasitet, slik at utviklingen kan fortsette når bistanden avsluttes. Hvis militære styrker uten erfaring fra slikt arbeid går inn og raskt «leverer» utvikling, står vi i fare for å skape større bistandsavhengighet og undergrave slike langsiktige prosesser. Det er også av den grunn viktig at man overlater humanitært arbeid til dem som har lengst erfaring med det, nemlig organisasjoner og institusjoner som i mange tilfeller har arbeidet i landet lenge før det ble en militær operasjon. Faren for bistandsavhengighet gjør det spesielt urovekkende at bare 10–20 pst. av internasjonal sivil støtte går gjennom afghanske kanaler, særlig når en vet at det av denne andelen gis bare 23 pst. uten øremerking. Det er stor fare for at vi undergraver afghanske myndigheters ansvar for egen befolkning, og at det afghanske folks muligheter til å holde dem ansvarlige gjennom valg dermed svekkes. Jeg er glad for at utenriksministeren ser denne utfordringen. Det er likevel et spenningsfelt mellom en slik tankegang og ønsket om å fokusere på klare innsatsområder. Høyere utdanning, energi, sivilt samfunn, menneskerettigheter og kvinners deltakelse er alle gode målsettinger. Kanskje er det nødvendig i større grad å fokusere på krav til styresett, åpenhet, gjennomsiktighet og tiltak mot korrupsjon og i mindre grad knytte betingelser til hva midlene skal brukes til, i den fasen vi nå er inne i.