Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Jeg merker meg presidentens begeistring, og skal prøve å fatte meg i korthet. Men jeg har behov for noen kommentarer på slutten av debatten. Jeg synes vi kommer i en veldig paradoksal situasjon hvis det skal være sånn at de som mener at man ikke skal true med krig og militær maktbruk overfor diktatorer eller i nærmest hvilken som helst konflikt som måtte være, ikke har noe svar på hva man skal gjøre. Og det er den slags suggesjon og selvrettferdighet som brer seg i denne salen i diskusjonen om Irak. SV har vært uenig i at man skulle starte med å true med krig, og det er rett og slett fordi at hvis man ønsker å starte å true med krig, så må man være beredt til å gå til krig. Vi har ment at man ikke har vært i en situasjon fra 1998 og fram til nå der verden kommer bedre ut med en krig i dette området enn uten. Og statsministeren kan ikke dokumentere eller sannsynliggjøre at man er i en prekær situasjon i forhold til Irak. Utenriksministeren kan ikke dokumentere eller sannsynliggjøre at Irak var i nærheten av å gå til angrep på sine nabostater, eller at man var i en prekær situasjon. Det som eventuelt skaper den prekære situasjonen, er de truslene som USA har kommet med overfor Irak, og den styrkeoppbyggingen som de har foretatt i områdene. Det er det som kan gjøre at situasjonen blir satt på spissen. Etter resolusjonen som nå er vedtatt, resolusjon 1441, og det faktum at våpeninspektørene er på plass, er det SVs rolle å si at nå må disse våpeninspektørene få tid til å gjøre den jobben som de faktisk kan gjøre, og som de tidligere har gjort med stor effektivitet. De har altså tidligere, fram til 1998, klart å fjerne 95 pst. av de masseødeleggelsesvåpnene som Irak hadde, og har, som til og med tidligere president Clinton har innrømmet, vært mer effektive enn det selve krigshandlingene mot Irak var etter at Irak invaderte Kuwait. Jeg må si at det er en ganske spesiell situasjon. Hvis man nå står på randen av krig, og det tror jeg kanskje vi gjør, ligger det så mye i situasjonen at de som ikke er villige til å være med og trykke på knappen, blir stående uten svar i en situasjon hvor krig truer. Så opplever vi en debatt her, hvor lettvinthetene sitter ganske løst, hvor man gjør et poeng av at hvis man ikke har klart å sende egne sønner eller andres sønner til Gulfen og gå til krig, så står en uten svar. Det går ikke. Det er så mange farlige diktatorer i verden, det er så mange farlige kriser, og det er så mange overgrep mot menneskerettighetene at vi må finne en annen politikk. Og punkt nr. 1 i den politikken er ikke, som Inge Lønning sier, å snakke om noe annet. Punkt nr. 1 i den politikken er å tenke langsiktig. Det er å sørge for at man ikke bygger opp nye diktatorer som vender seg mot barna våre om 10 år og om 20 år, som man ikke tenkte på da man rustet opp Saddam Hussein. Punkt nr. 2 er at man ikke gambler med verdensfreden og med sivile liv, at man ikke setter i gang nye konflikter og tvinger diktatorer inn i hjørner – som gjør at man begynner å bruke de masseødeleggelsesvåpen som eventuelt finnes. Punkt nr. 3 er at man må finne en effektiv politikk, vi har jo spilt fallitt. Sanksjonene har spilt fallitt. Det presset som ellers har vært, har spilt fallitt. Trusselen om krig spiller også fallitt i det øyeblikket det blir krig og det er hundretusenvis av offer for den – og ingen løsning på hva som er alternativet til Saddam Hussein om 10, 20, 30 år. Dette alvoret synes jeg har vært sørgelig fraværende i debatten, og da tenker jeg ikke på utenriksministeren og på statsministeren, men kanskje litt på lettvintheter jeg synes har haglet rundt ørene.