Ingjerd Schou (Høyre), 2014-06-18:
Jeg skal starte med å ta opp de forslag som ligger i sak nr. 2. Jeg skal fortsette med å gi honnør til Venstre for å sette fylkeskommunens rolle på dagsordenen, og særlig det behovet det er for å se på mellomnivået i norsk forvaltning. Det dreier seg ikke bare om å gå fra dagens antall fylkeskommuner til færre fylkeskommuner, men også om oppgavene til den regionale stat. Vi er inne i et grunnlovsår, og det kan være verdt å minne om at vi befinner oss i Norges nasjonalforsamling, og vi kommer i løpet av dagen til å gjøre historiske vedtak som vil bidra til å tegne det nye kartet og grunnlaget for det som skal være en demokratireform og en kommunereform. Min tipptippoldemor vokste opp og levde i en region – ikke i en nasjonalstat og ikke i et kongerike. Det høver godt å se litt på historien når vi er inne i et grunnlovsår. Dagens Norge fremstår som en kulturelt relativt homogen, administrativt sentralisert og moderne enhetsstat med et betydelig sentrum i hovedstaden Oslo. Men i 1814, under den lange foreningstiden med Danmark, fantes det ingen selvstendig norsk stat. Det norske territoriet ble styrt som en håndfull regioner fra Kongens by, København, som da var et sentrum i den oldenburgske staten, som strakte seg fra Finnmark til Elben med besittelser i fire verdensdeler. Kongeriket Norge oppsto ved samlingen av de norske landsdelene i middelalderen og ble nasjonalstaten Norge som ble dannet på Eidsvoll i 1814. Dagens sentraliserte nasjon er et resultat av 200 års intens nasjonsbygging, men har fortsatt sine regionale særtrekk. 1814 fikk svært ulike konsekvenser for de norske regionene. Før 1814 var regionene – stiftamtene – de primære administrative, økonomiske og kulturelle enhetene. Den enkelte region fungerte som en administrativt, økonomisk, sosialt og kulturelt integrert enhet i forhold til København, til de andre regionene i Norge og til de byer og områder i verden man hadde kontakt med den gangen. Det var Akershus stiftamt, Christiansand stiftamt, Bergen stiftamt, og Trondhjem stiftamt. Etter 1814 mistet vi regionene som enhet, og regionhovedstedene fikk da også gradvis endret sin betydning. Dette var tilfellet for alle de norske regionene bortsett fra én: Christiania ble opphevet til nasjonalt sentrum, og det skjedde en storstilt sentralisering. I løpet av natten til 17. mai i 1814 ble gjennom merknader – de skrev merknader den gangen også – Bergenhus, Akershus osv. endret fra å være regioner til Kongeriket Norge – ikke som et geografisk område med regioner, men som ett helt rike. Dermed var Norge med et pennestrøk omgjort fra å være en samling provinser, som skulle innlemmes i Sverige, til å bli ett kongerike – én nasjon – forent med Sverige. Nå! – nå i dag skal det gjennomføres en kommunereform hvor det må sørges for at nødvendige vedtak blir fattet i perioden. Jeg kommer til å omtale komiteens flertall. Jeg regner med at mindretallet i sak nr. 2 vil redegjøre for sine vurderinger og standpunkter, men komiteens flertall i denne saken har pekt på at det er viktig at kommunereformen gjennomføres i henhold til det planlagte tidsskjemaet, slik at man får sikret et likeverdig velferdstilbud i alle deler av landet, og at utfordringene i byområdene møtes. Reformen må også legge til rette for at innbyggerne også i fremtiden får tjenester som er gode, tilgjengelige og, ikke minst, er tilpasset den enkeltes behov. Flertallet mener det er viktig å sikre et solid lokaldemokrati som kan ivareta og utvikle denne velferden og sikre verdiskaping og trivsel. For å få til dette trenger vi sterke kommuner. Lokaldemokratiet har blitt svekket av stadig mer statlig detaljstyring, og vi mener det er behov for å endre denne utviklingen. Færre og større kommuner som gjennomfører en velferdspolitikk i henhold til nasjonale mål, vil redusere behovet for statlig detaljstyring. Parallelt med dette mener flertallet at det er viktig at kommunene gis forutsigbarhet i hvilke typer oppgaver de nye kommunene skal forvalte. Derfor bør det, slik forslagsstillerne oppfordrer til, avklares hvilke oppgaver som skal ligge til hvilket nivå – både kommunenivå, mellomnivå og statlig nivå. Det er tidligere, i forkant av den såkalte regionreformen, blitt foretatt større utredninger på dette feltet som også vil ligge til grunn for et slikt arbeid, som er foreslått i denne saken. Det er utfordringer som ligger i å styrke lokaldemokratiet. Særlig gjelder det den lite oversiktlige oppgavefordelingen på ikke-politisk nivå, og det gjelder den regionale stat. Ulik regional inndeling vanskeliggjør både lokalpolitikeres og Fylkesmannens arbeid. Det skyldes bl.a. at statlige etater ofte har en regioninndeling som ikke tilsvarer eget fylke, at det må samarbeides med flere fylker, og at regionkontorer ofte er lokalisert utenfor eget fylke. Dette har vist seg å føre til at de personlige relasjoner svekkes, vurderinger foretas på ulikt grunnlag, etatsledernes lokalkunnskap svekkes, og fokuset på samfunnsmessige hensyn er redusert. Sektorargumenter vinner over samordningsargumenter, innhenting av kunnskapsgrunnlag fra etatene er blitt mer komplisert, og samhandlingen er blitt mer ressurskrevende. Kommunereformen må gjennomføres i henhold til det planlagte tidsskjemaet, og flertallet støtter regjeringens ønske om å styrke lokaldemokratiet og sørge for bedre tjenester til innbyggerne gjennom mer robuste kommuner. Parallelt med kommunereformen må utredninger vedrørende mellomnivået gjennomgås og sammenstilles, og disse må ses i sammenheng med reformen. Gjennomgangen av kommunens oppgaver må også inkludere oppgavene som skal ligge til et folkevalgt regionnivå, mellomnivå eller et område vi kan kalle færre fylkeskommuner. Flertallet er positive til fylkeskommuner som selv tar initiativ til å slå seg sammen til større regioner. Jeg har tatt opp forslaget. Jeg har lyst til å understreke at medlemmer fra partiene Høyre og Fremskrittspartiet også har vist sitt primærstandpunkt med hensyn til en tonivåmodell uten et mellomnivå. Det har vært vårt primære standpunkt hele tiden, både i valgkampen og i de drøftingene som var inn mot regjeringsgrunnlaget. Vi mener at fylkeskommunens oppgaver i hovedsak kan overlates til kommunene, til større kommuner, og at en kommunereform sånn sett vil legge til rette for et større mangfold av lokalsamfunn med flere muligheter, større ansvar og nye oppgaver. Vi ser at det ikke er flertall for dette, men vi ser at det å etablere færre fylkeskommuner er nærmere det primærstandpunktet vi har hatt som utgangspunkt. Flertallet viser også til at Stortinget nylig har vurdert spørsmålet om regionreform og hatt store prosesser og utredninger knyttet til dette. Det ble sist gjort i sammenheng med regionreformen som kom i etterkant av St.meld. nr. 12 for 2006–2007, Regionale fortrinn – regional framtid. Disse medlemmerviser også til Stoltenberg II-regjeringen som oppsummerte regionreformen på følgende måte: «Vedtakene er ikke sammenfallende på en slik måte at de gir grunnlag for å endre fylkesgrenser på frivillig basis. Dermed ser ikke regjeringen at det er grunnlag for å ta initiativ til å endre fylkesinndelingen.» Jeg håper at opposisjonen nå ser de mulighetene som ligger i at vi får en full gjennomgang parallelt på både kommunalt, fylkeskommunalt og statlig nivå. Regjeringen ønsker sterke og robuste kommuner, som kan få flere oppgaver og mer ansvar. Frivillighet gir de beste løsningene. Nå er det viktig at kommunene sammen ser hvordan de kan sikre gode tjenester til innbyggerne i fremtiden. Det er bra og flott med lokalt initiativ der en også tenker utradisjonelt på tvers av fylkesgrenser. Kommuner som har felles utfordringer og behov, kan bli sterkere sammen. Slik kan vi styrke lokaldemokratiet og gi folkevalgte lokalt større makt og ansvar. Kommunene er grunnmuren i det norske demokratiet. Det vil Høyre styrke. Ved å flytte makt og ansvar dit gjør vi det. Folk flest får på denne måten mer innflytelse over hverdagen sin og sitt eget lokalmiljø. Vi bor alle i en kommune, og det er den som har ansvaret for de mest grunnleggende velferdstjenestene, som skole, helse- og sykepleietjenester, vann og kloakk, bare for å nevne noen av de mest sentrale oppgavene. Kommunens tjenester skal være mest til for dem som trenger det aller mest. Hva vil det si å være en kommune? Hvilke oppgaver skal kjennetegne det å være en kommune? Dette er svar som regjeringen kommer endelig tilbake til i 2015.