Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2007-06-11:
Kredittmeldingen gir, som alltid, også for 2006 en god oversikt over finansinstitusjonene og finansmarkedet. Videre får vi også gjennom kredittmeldingen absolutt god informasjon knyttet til både Kredittilsynet og Norges Bank, i tillegg til en rekke andre forhold. Da saksordføreren la fram innstillingen, klarte han på en del av områdene stort sett å være relativt objektiv. Når man kommer til en del vurderinger i det politiske innholdet, er man kanskje en smule uenig i denne sal. Det skal jeg for så vidt komme tilbake til. Jeg har også lyst til å si at det er en god praksis at finanskomiteen, som en del av sin behandling av saken, faktisk holder høring med sentralbanksjefen om spørsmål knyttet til pengepolitikken. Dette gir Stortinget en mulighet til å stille viktige spørsmål og få sentralbanksjefens vurderinger, samtidig som man kanskje får en mer up-to-date orientering fra sentralbanken, knyttet til informasjon som ligger i kredittmeldingen. I likhet med fjoråret er det alltid ett spesielt område som får fokus, og det var saksordføreren også i betydelig grad inne på. Det er selvfølgelig spørsmålene knyttet til rente og bruk av oljepenger. Etter mitt skjønn prøver flertallet helt bevisst å si at forskjellen i norsk politikk er mellom dem på den ene siden som ønsker å følge handlingsregelen og er såkalt veldig ansvarlige, og dem på den andre siden som angivelig ønsker å bruke mer oljepenger, og da ifølge flertallsdefinisjonen ikke er ansvarlige. Dette bildet synes jeg er rimelig lite nyansert. Det er riktig at Fremskrittspartiet hele tiden har vært imot handlingsregelen. Mens vi har vært klare på at denne regelen er lite egnet, velger samtlige andre partier å sverge troskap til regelen. Men problemet er jo at siden handlingsregelen ble innført våren 2001, har det blitt brukt mye over 100 milliarder kr mer enn det den såkalte handlingsregelen skulle tilsi. Så her er det et flertall som sier én ting, og så gjør man i praksis noe helt annet. Regjeringen la i sitt forslag til statsbudsjett for 2007 faktisk opp til å bruke mer penger enn det handlingsregelen skulle tilsi, men i revidert statsbudsjett for inneværende år anslår Regjeringen at man nå for første gang vil komme under handlingsregelens 4 pst. bruk av oljepenger. Dette skyldes primært en langt bedre inntektsvekst for staten. Det er helt tydelig at Regjeringen nå med sine framlegg og sin retorikk er mer opptatt av at man skal klare å følge denne regelen, koste hva det koste vil, framfor å se på hva som er fornuftig bruk av oljepenger i økonomien. Hovedproblemet med handlingsregelen er at den sterkt begrenser det finanspolitiske handlingsrommet. En av handlingsregelens viktigste svakheter er at den ikke forholder seg til hvor, når eller hvordan oljeinntektene brukes, og at den ikke skiller mellom oljepenger brukt til skatte- og avgiftslettelser, offentlige realinvesteringer eller offentlig forbruk. Svært mye av den økonomiske debatten i Norge dreier seg om hvordan vi som nasjon skal forholde oss til oljeinntektene. Oljeinntektene er i bunn og grunn inntekter på lik linje med alle andre inntekter fra norsk produksjon. Det særegne med oljeinntektene er den høye avkastningen, relativt til ressursinnsatsen i form av arbeidskraft og investert kapital. I tillegg tilfaller det aller meste av oljeinntektene staten direkte som grunneier og skatteoppkrever, og indirekte via statlig eide oljeselskap. En ansvarlig og langsiktig forvaltning av oljeformuen må fokusere på å maksimere økonomisk vekst, og at oljeinntektene i større grad dermed kan konverteres til real- og humankapital framfor finanskapital. Det hjelper svært lite for våre kommende generasjoner at de arver vår oljeformue i form av et oljefond, hvis de samtidig avspises med mye mindre real- og humankapital. Ved bruk av oljeinntekter er det derfor viktig å skille mellom forbruk og investering samt innkjøp fra utlandet som ikke skaper press i norsk innenlandsøkonomi, og andre innkjøp. Fremskrittspartiet foreslår også samtidig i alle våre alternative statsbudsjett reduksjoner på en rekke områder. Dette, kombinert med reduksjon av skatter og avgifter og økning av de offentlige realinvesteringer på områder hvor det er ledig kapasitet, gir en forsvarlig økonomisk politikk. Jeg konstaterer at vi får kjeft for at vi angivelig er det partiet som bruker mest penger, mens vi samtidig kan bli beskyldt for at vi er det partiet som kutter mest på en del områder, hvor flertallet er uenig med oss i å kutte som vi foreslår. I den situasjonen landet nå befinner seg i, ville det vært fornuftig å bruke noe mer midler til investeringer på områder hvor det er ledig kapasitet, f.eks. innenfor anleggsbransjen. Bransjen selv opplyser om ledig kapasitet. Ved å bevilge mer midler til dette formålet ville man utnytte den ledige kapasiteten som finnes i markedet, uten å skape press i økonomien. I tillegg ville man med fornuftige investeringer på veisektoren sørge for å bedre effektiviteten for næringslivet og innbyggerne og redusere omfanget av skader. Dette ville være positivt for økonomien. Med stadig færre arbeidsledige og det faktum at man på enkelte sektorer har behov for tilgang på arbeidskraft, ville det etter Fremskrittspartiets oppfatning være fornuftig å investere i økt og raskere pasientbehandling. Dette ville medføre at arbeidsføre mennesker som venter på en operasjon, kunne få denne utført raskt ved enten offentlige eller private institusjoner, eventuelt i utlandet. Dermed hadde man fått innsparinger på offentlige velferdsordninger, samtidig som man hadde fått denne arbeidskraften raskere tilbake i jobb. Dette ville virke pressdempende på økonomien. Jeg konstaterer også at stadig flere fagøkonomer er uenige når stortingsflertallet ensidige fokuserer på slavisk å følge handlingsregelen. Vi kan også vise til at stadig flere stortingsrepresentanter fra regjeringspartiene og andre lokale og regionale folkevalgte representanter fra de samme partiene tar avstand fra at handlingsregelen er det eneste fornuftige. Fremskrittspartiet mener derfor klart at handlingsregelen burde vært erstattet med retningslinjer for vekst i statens utgifter. Så noen ord som jeg ønsker å knytte til renteforskriften. I 2001 ble det innført inflasjonsmål for pengepolitikken. Saksordføreren gikk også i sin redegjørelse grundig gjennom hva forskriften faktisk inneholder. Inneværende års anslåtte prisstigning er så lav at det isolert sett ikke skulle tilsi en heving av renten, slik Norges Bank har foretatt. La meg bl.a. vise til professor Ragnar Nymoen, som i Dagens Næringsliv den 31. mai i år klart slår fast at når sentralbanksjefen overvurderer inflasjonen, setter han samtidig styringsrenten høyere enn han burde. Jeg konstaterer at den praksis som følges av Norges Bank, ikke er i samsvar med renteforskriftens bestemmelser, og jeg mener at Norges Bank snarest må bringe sin praksis i samsvar med regelverket. Hvis det er et problem å følge retningslinjene, får man heller komme tilbake til myndighetene og si at man faktisk bør gjøre noe med det. Avslutningsvis: Jeg har registrert at flertallet i komiteen også har brukt mye merknadsplass til omtale knyttet til Det internasjonale valutafondet, IMF. Fremskrittspartiet har heller ikke en nesegrus beundring for alle forhold knyttet til IMF, og vi har også i merknadsform kommentert det. Men når det gjelder flertallets til dels klare avstandtagen til IMFs krav til utviklingsland om liberalisering og privatisering, deler ikke Fremskrittspartiet denne frykten. Kapitalisme og det frie marked er utvilsomt det redskap som har løftet flest mennesker ut av fattigdommen. Derfor mener vi at en del av de krav og henstillinger som Valutafondet kommer med, absolutt er på sin plass.