Jan Petersen (Høyre), 2001-05-22:
Jeg synes for så vidt at det siste svaret var ganske interessant – ikke avklarende, men interessant – fordi det gav klart uttrykk for at den kritikken som Steensnæs fremfører i innstillingen, om det manglende alleuropeiske perspektiv, fører ham jo ikke til noen politiske konklusjoner i det hele tatt. Det er ingen andre politiske grep som skal tas, det er ingen ny politikk som trekkes opp. Det tror jeg på mange måter også er riktig, fordi ikke minst EU har nettopp en aktiv politikk overfor Øst-Europa som et viktig politikkområde. Det har for så vidt også NATO. Derfor blir selve denne påpekingen av det alleuropeiske på mange måter ganske tom. Vi erkjenner alle sammen at det er en viktig del av hele problemstillingen, men når det fremføres som kritikk uten noen form for oppfølging, blir det altså ikke noe mer ut av det. Jeg synes komiteens nestleder, Blankenborg, hadde en interessant innfallsvinkel da han startet debatten ved nettopp å legge vekt på hvordan debatten hadde gått for la oss si ti år siden. Det forteller oss at det har skjedd mye på det europeiske kontinent i disse årene, og at det ikke er lett å se hvordan utviklingen videre kommer til å gå. Det forteller oss at det er viktig å ha handlefrihet, ha mulighet for å analysere utviklingen på nytt, ta nye grep hvis situasjonen skulle kalle på det. Jeg ser at det i dag skal fremmes et forslag som nettopp går ut på at man ikke skal ta nye grep. Det betyr altså at Norge frasier seg en handlefrihet som man ellers kunne ha. Jeg synes at den meldingen og den innstillingen vi har til behandling i dag, er en nyttig gjennomgang av de utfordringene Norge står overfor. Vi er tilskuere til en vital prosess på det europeiske kontinent, hvor vi ikke er med i ett av de to avgjørende tyngdepunktene, nemlig EU. Det betyr at vi må være tilskuere til ting som mange ville ha en ambisjon om å være med i. Norsk Europa-strategi har jo etter folkeavstemningen vært helt klar. Vi har på den ene siden søkt å være med i så mye samarbeid på det europeiske området som det bare er mulig å tenke seg: EØS, Schengen, veterinærsamarbeidet, justissamarbeidet, det sikkerhets- og utenrikspolitiske samarbeidet. Ja, vi ønsker å være med i alt sammen – unntatt fullt medlemskap i EU. Den andre komponenten er at vi gir en aktiv tilslutning til at alle andre på det europeiske kontinentet skal være med i EU-samarbeidet, bare ikke Norge. Det er en klar strategi, og den bekreftes på mange måter i den innstillingen som ligger her i dag. Om den tilfører noe, eller om den bare bekrefter en situasjon, er for så vidt ikke så viktig. Den danner under enhver omstendighet et felles grunnlag. Jeg tror på mange måter at betydningen av denne meldingen kunne ha vært mer enn akkurat å konstatere dette felles grunnlaget, fordi det ville ha vært interessant å tenke litt på hvilken situasjon Norge kunne ha vært i om vi hadde valgt annerledes. Høyre gjør det klart i innstillingen at vårt mål er et medlemskap i Den europeiske union, men vi erkjenner at tiden for å reise dette spørsmålet i form av et forslag, ikke er kommet. På dette området er det en del uklarheter i den offentlige debatten. Jeg ser endog innsiktsfulle kommentatorer som sier at Høyre på den ene siden ser behov for en ny medlemskapsdebatt, men at man på den andre siden mener at medlemskapsdebatten ikke bør komme før folket et modent for den. Begrepet «medlemskapsdebatt» synes jeg er problematisk her, for det Høyre gjør, er på den ene siden å si: Ja, vi har en visjon, et ønske om hvor Norge skal plassere seg. Det mener vi bør diskuteres fortløpende, og vi bør etterprøve om de problemer Norge står overfor, kan løses på annen måte eller ikke. Jeg tror på mange måter at mye av svaret i denne meldingen er at det ikke er noen fullgode løsninger på et par viktige utfordringer, f.eks. den sikkerhets- og utenrikspolitiske utfordringen, uten et fullt norsk medlemskap. Men på den andre siden er spørsmålet: Når trekker man konsekvensene av en slik debatt, i den form at man reiser selve søknadsspørsmålet igjen? Det er en helt annen type Europa-debatt. Jeg er helt enig i at tiden for dette på ingen måte har kommet. Men det betyr ikke at man ikke har en visjon om hvor man ønsker Norge plassert, og at vi må kunne ta innover oss at det er en del ting der man med dagens tilknytningsform simpelthen ikke finner en fullgod løsning. Det siste har vi litt problemer med å ta innover oss. Jeg skjønner at det er slik at noen mener at det ikke engang er å ta folkets dom på alvor hvis man er villig til å erkjenne at det er slik. Men jeg tror at det for tankens klarhet er viktig å gjøre det. Vår erfaring med EØS-avtalen er god. EØS-avtalen er en helt vital del av vår Europa-politikk. Det er derfor viktig å bygge opp under den og om mulig forsterke den. Det er viktig med rettslikheten. Men det er tre problemer knyttet til den. Det ene er det demokratiske underskuddet, fordi det er helt åpenbart at Norge kunne ha hatt større innflytelse hvis vi hadde stilt oss annerledes. Den andre problemstillingen er at en rekke nye samarbeidsinitiativ innenfor EU dels finner sin løsning innenfor EØS-området, dels utenfor EØS-området. Det siste elementet er det ikke lett å få inngripen i. Den tredje problemstillingen er det helt konkrete, men samtidig viktige spørsmålet: Hva gjør vi med Kyst-Norges muligheter når det gjelder full markedsadgang for Kyst-Norges produkter? Etter mitt skjønn er dette tre svakheter som det rett og slett ikke er lett å finne noen fullgod løsning på. Nå har for så vidt dette gått ganske konfliktfritt allikevel. Det tror jeg forteller oss en svært viktig ting. Det er simpelthen at både Norge og EU har systemer som er like. Det har vært lett å koble våre demokratiske markedsøkonomiske systemer sammen i EØS-avtalen. Man kunne ha valgt andre løsninger på konkrete områder, men slik er det jo i Stortingets daglig virksomhet også. Poenget er at løsningene er innenfor en ramme som er akseptabel. Befolkningen vil ofte se at de finner både stortingsvedtak og EU-vedtak som de er uenig i, men slik er det i et demokratisk samfunn. Noe av det aller viktigste med EØS-avtalen er at den på en solid måte har tatt livet av forestillingen om annerledeslandet, landet som har andre politiske mål og andre politiske mekanismer enn det øvrige Europa. Dermed er også nei-flertallets ideologiske argument fra 1994 solid tatt vare på i løpet av denne seksårsperioden. Det er jo ganske interessant at det først var nå nylig at spørsmålet om muligheten til å nedlegge et veto eller ikke for første gang for alvor kom opp. Det forteller oss at dette har vært et ganske konfliktfritt område. Så litt om de utfordringer vi står overfor. Jeg tror at vår aller viktigste utfordring er å få inngripen i beslutningsprosessene i Europa. Det er uhyre krevende, der noen av mekanismene er lagt ned. Men det er klart at det behovet Norge har – både i det offisielle diplomatiske miljø og i det politiske miljø – for å ha kontakt med alle mulige miljøer ute i Europa, er ressurskrevende, sannsynligvis mer ressurskrevende enn det er mulig for Norge å greie å oppfylle. Jeg tror derfor at dette er av de svakheter som er innebygd i systemet. Det er det ikke mulig å løse fullgodt, men vi er i hvert fall nødt til å legge ned så mye trykk og så mye arbeid for å bøte på problemene som overhodet mulig. I så måte er jeg villig til å vurdere de forslagene som Kristelig Folkeparti og Venstre har i innstillingen, selv om de vel ikke flytter noe fundamentalt på akkurat denne problemstillingen. Den andre viktige utfordringen som vi må se på, og som vi må komme tilbake til, er en skikkelig strategi for å løse Kyst-Norges problemer i forhold til Europas markeder. Jeg har i likhet med Blankenborg merket meg det interessante poeng at Senterpartiet og SV påkaller WTO. Det siste store spørsmålet, som jeg i denne sammenheng ikke får anledning til å gå inn i, er de utfordringer det sikkerhets- og utenrikspolitiske samarbeidet påkaller. Vi skal ikke ha noen illusjoner om at ikke de transatlantiske relasjonene bestemmes i skjæringspunktet mellom Brussel og Washington.