trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2019-01-31:
Det er nesten utruleg å høyre den arrogansen som enkelte i denne salen legg for dagen overfor vanlege folk som prøver å skape seg ei næring, som prøver å skape seg ei inntekt, som prøver å skape seg eit liv rundt om i Bygde-Noreg. Det er ganske ufatteleg når ein sjølv har funne lam som går i ring med jervebitt over nakken og lir. Heldigvis hadde mannen min ved det høvet med seg gevær, me skulle på jakt, så me kunne ta livet av lammet. Eg hadde ikkje kunna gjort det dersom eg hadde gått der utan gevær. Er det ikkje i det heile nokon av rovdyrtilhengarane som bryr seg om dei lidingane som vert påførte husdyr? Det har forundra meg i årevis, og det skulle vore interessant å få eit svar på kvifor det er så utruleg viktig å verne om dei rovdyra som skaper så mange plager for husdyr, så mykje liding og så mykje elende for folk som prøver å skape seg eit levebrød. Det er ufatteleg at nokon kan stå på denne talarstolen og seie at me ønskjer oss fleire rovdyr mot vest, når me ser kva vedtaket om å flytte grensa for jervesona, som vart gjort i Valdres–Gudbrandsdalsregionen, har ført til. Dei har hatt invasjon av jerv etter det, i område som skal vere prioriterte til beitebruk, og det tek levebrødet ut av hendene til folk. No har eg med respekt å melde ikkje fått vore på heile debatten, men eg vil gjerne få svar på det spørsmålet eg stilte i stad: Vil statsråden syte for at dei forsøka som har vore gjorde med kunstig lys, med bruk av snøscooter og andre hjelpemiddel som kamera, vert brukte i større grad enn i dag, for at ein skal kunne ta ut dei rovdyra som ein har vedteke at ein skal ta ut? Det er altfor få, ok – men i alle fall sikre at dei vert tekne ut. Det vert dei i altfor liten grad i dag, for det er vanskeleg rett og slett i eit land som Noreg med vår topografi og geografi å få gjort det på ein skikkeleg måte. Men tilbake til starten: Den arrogansen som enkelte i denne salen har overfor kvardagen til vanlege folk som gjennom generasjonar har budd ute i distrikta våre – den er nesten uuthaldeleg å høyre på.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2019-01-31:
Jeg hadde tenkt å si noe om felling av rovdyr og tiltak rundt det helt til jeg hørte statsrådens innlegg. Han sa noe om resultatet av de forlikene vi har inngått, og hvordan det hadde utartet seg. Han sa bl.a. at tap av beitedyr, bl.a. sau, er redusert. Ja, det stemmer. Da er det lov å stille seg spørsmålet: Hvorfor det? Jo, fordi det ikke er igjen noen beitedyr å ete; det er ikke igjen flere beitedyr å drepe. Derfor er tapene redusert. Så sa han at den totale sauebestanden i Norge har økt. Ja, det er riktig, men hvor? Ikke i områdene innenfor ulvesonen og i områdene rundt, men alle andre steder i landet. Og hva har det resultert i? Jo, at livsgrunnlaget for en god del bønder har blitt borte, det de har satset framtida si på. Og dette er bønder som for noen år siden måtte la være å drive med melkebruk fordi forholdene i disse områdene ikke lå til rette for det, og de ble oppfordret til å starte med sau. Nå er dette grunnlaget borte. Spørsmålet mitt er da: Hva skal disse bøndene nå begynne med? Bananer er kanskje en mulighet. Så vil jeg si lite grann om Senterpartiet og deres korttidsminne. Jeg husker at Senterpartiet satt i regjering og sa én ting og gjorde noe helt annet. Det er forskjell på å sitte i regjering og å sitte i opposisjon, og jeg skal gladelig innrømme at i opposisjon gjorde vi akkurat det samme som Senterpartiet, og det virket. Til slutt: Vi har ikke levert noe forslag i denne saken når det gjelder ulv, fordi denne debatten, har jeg skjønt, ikke handler om ulv i det hele tatt, den handler om alt annet enn ulv. Men dere kan ta det helt med ro, Fremskrittspartiet kommer nok til å levere sine forslag. Og jeg tror faktisk vi skal klare å få til en enighet med de partene som har inngått et rovviltforlik, om hvordan vi skal gjøre det framover. La meg helt til slutt bare si noe om dette med erstatningsordninger: Heggelund var inne på det, så jeg skal bare nevne det sånn helt til slutt. De ordningene vi har nå, har ikke bare muligens gått ut på dato – de har gått ut på dato. Her må det gjøres noe, og regjeringen har sagt, og forslaget ligger her, at det skal gjøres endringer, og at det må vurderes å gjøre endringer. Da må vi finne ut hva det største problemet er, finne ut hva slags endringer vi skal gjøre, og så gjør vi det. Men at det må gjøres noe, er det ingen tvil om.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2019-01-31:
La meg først få uttrykke at jeg tror på Senterpartiets ærlighet i deres engasjement når det gjelder rovdyrdebatten, det skulle det ikke være noen tvil om. Jeg vil si litt om det jeg først hadde tenkt å si, og det gjelder felling og tiltak for felling. Når det gjelder bl.a. jerv, er det nå utvidede forsøksordninger med bruk av kunstig lys og kamera. Åtejakt er litt spesielt og brukes i enkelte jaktformer i dag, men det er strenge restriksjoner akkurat på åtejakt. Det har også med dyrevelferd å gjøre. Når det gjelder jervejakt, er det utrolig vanskelig. Det er faktisk en av de vanskeligste jaktformene som finnes, for jerven er en liten og kjapp luring, men det går forholdsvis greit når en først har knekt koden for hvordan en jakter den. Det som er problemet og en av de store utfordringene, er at det er veldig få som har sett denne jaktformen. Det er en forvaltningsjakt som foregår – i likhet med både hjortejakt, reinsdyrjakt, elgjakt og «you name it». Så det er jakt. Jo flere jegere en får til å forstå denne jaktformen og til å være med på den, jo større vil fellingsprosenten bli, og jo lettere vil det være med uttak. Erfaring med jakt tilsier at en blir en bedre jeger, og ingen form for jakt er lik. Jeg tror at det å gjøre jaktformen populær og få med flere jegere vil bidra ganske mye, i tillegg til at en da kan bruke jaktformer som bl.a. bås og tilsyn med båsene. Så gjelder det bjørn. Der har vi egentlig en god forvaltning, vi har mange gode jegere med lang erfaring som kan å felle bjørn, og som gjør det på en utrolig god måte. For å være helt ærlig tror jeg at den største utfordringen med bjørn ikke gjelder den bestanden vi har nå, for den er omtrent halvparten av det bestandsmålet vi skal ha, og det sier i grunnen alt. Jeg tror bestandsmålet vil være en utfordring framover, for hvis vi nesten skal doble bjørnebestanden, tror jeg vi får store utfordringer i de områdene som – nei, sa jeg bjørn? Ja, jeg sa bjørn, jeg er litt opptatt av ulv også. Altså: Jeg tror at den største utfordringen med bjørn kommer hvis vi skal ha en bestand som kommer opp imot bestandsmålet. Da tror jeg utfordringene blir store. Det kan muligens være slik at vi bør ta en evaluering av rovviltforliket og se om bestandsmålene er i tråd med det vi så den gangen vi vedtok det, eller om bestandsmålet på enkelte arter kanskje burde endres noe.
Lene Westgaard-Halle (Høyre), 2019-01-31:
Disse ulvedebattene i Stortinget er ganske forutsigbare for de fleste av oss. Egentlig kan vi oppsummere Senterpartiets innlegg på følgende måte: Ulv, ulv! Og det skjer ofte når vi diskuterer andre saker enn ulv, som vi egentlig burde ha gjort i dag, det skjer også når vi diskuterer klima. Temaet er ulv. Uansett hva alle andre partier sier i denne salen, gis det et inntrykk av at alt er helt håpløst, det er helt mørkt, med mindre all ulv forsvinner. For dem av oss som er opptatt av å forholde oss til ulveforliket og å holde ulvebestanden i sjakk, virker det ganske kontraproduktivt når absolutt alt knyttet til ulv blåses opp som om det skulle være dommedag i morgen. Vi skal ha respekt for dem som bor i ulvesonen. Vi som ikke bor der, skal ikke bagatellisere de utfordringene det er å både bo og leve der, og enda verre: å få revet livsgrunnlaget bort. Det skal vi være veldig varsomme med. Men noen ganger får jeg inntrykk av at dette handler om alt annet enn ulv. Jeg får inntrykk av at det handler om politikk, det handler om strategi, det handler om kommunikasjon, og det handler om å skape en konfliktlinje mellom by og land som vil tjene enkelte partier. Ja, regjeringen er nødt til å følge opp ulveforliket, det skulle bare mangle, men jeg tror vi i ulvedebatten tjener ganske mye på å gjøre det på en litt annen måte enn å bruke ropert hver eneste gang vi snakker om ulv.
Lene Westgaard-Halle (Høyre), 2019-01-31:
Innlegget til representanten Enger Mehl bekreftet egentlig akkurat det jeg sa. Alt blir så voldsomt, det er sort eller hvitt, alt eller ingenting. Regjeringen gjør ingenting, sa hun. Jeg tror verken SV, Miljøpartiet De Grønne eller de fleste miljøorganisasjonene som bryr seg om rovdyr, er spesielt enig i at regjeringen ikke gjør noen ting når det gjelder ulv. Jeg er bonde, jeg er medlem av Bondelaget, og jeg er egentlig enig med Senterpartiet i ganske mye. Men i denne saken skyver de sånne som meg fra seg. I denne saken skaper Senterpartiet konflikt og ikke løsninger.
Lene Westgaard-Halle (Høyre), 2019-01-31:
Jeg er veldig, veldig glad for det store engasjementet vi ser for klima hos alle – ikke absolutt alle, men nesten alle – partier i Stortinget. Dette Dokument 8-forslaget understreker det. Her er det lagt fram veldig mange gode forslag som de fleste er enige om. Derfor er det også sånn at nesten alle de gode forslagene som er lagt fram, allerede er igangsatt. Det er likevel et par punkter jeg er litt uenig i. Det gjelder særlig forslaget som vil gjøre utleiemarkedet litt trangt og dyrt, og punkter som alene koster 10 mrd. kr uten å kutte noen som helst utslipp. Men forslaget om utvidelse av byvekstavtalene synes jeg er et skikkelig godt forslag. Begrensningene som i dag ligger i NTP på det de kaller de ni største byområdene, er utfordrende. Problemet er at det ikke er de ni største byområdene. Vestfoldbyen, f.eks., er jo nummer syv, men er ikke med i listen. Transportområdet er et av områdene vi har aller størst utslippsutfordringer på. Nettopp derfor gjennomfører regjeringen mye på det feltet. Vi har tidenes satsing på jernbane, intercityutbyggingen med ny tunnel i Oslo, så togene går raskere til oss som bor litt lenger unna byen. Vi har grønne bilavgifter, som nå gjør at annenhver solgte bil er en lav- eller nullutslippsbil. Listen er veldig lang. I utgangspunktet hadde jeg egentlig tenkt å bruke dette innlegget på å rose opposisjonen, men så hørte jeg innlegget til Åsmund Aukrust. Representanten ramset opp en lang liste av saker han var opptatt av, og som han av en eller annen grunn tror han er alene om. Jeg tror han trenger to ting. Først og fremst trenger han en realitetsorientering, og deretter trenger han å lese regjeringsplattformen på nytt. Som en litt artig øvelse kunne han jo ha sammenlignet denne Granavolden-plattformen med f.eks. Soria Moria-erklæringen. For å oppfriske minnet mitt selv, leste jeg gjennom den. Der står det i bunn og grunn tre ting om klima – tre ting: Vi skal kutte utslipp – fint, det mener for så vidt alle. Vi må ha handlingsplaner – det er fint. Vi må forberede oss på klimaendringer – og det var det. Vi beæres i salen her av en liten fransk visitt av Rødt. Det er jo det Rødt ofte gjør – de kommer inn og ut, og så forsvinner de. Rødt er egentlig et veldig fascinerende parti. Av en eller annen grunn forholder Rødt seg til en helt annen verden enn resten av oss i salen – en verden der Europa er slemme og Vladimir Putin er veldig snill og en helt. Representanten Moxnes snakker om å satse på teknologi, men næringslivet skal holde seg unna. Vi skal satse på fornybar energi, sier han, men vi skal ikke ha kabler. Da lurer jeg litt på hvor representanten Moxnes har tenkt å sende kraftoverskuddet, for det har vi en del av allerede. Rødt understreket egentlig en følelse jeg ofte har på møtene i energi- og miljøkomiteen. Vi har en komité med partier som er enige om veldig mye i klimapolitikken. Det viser også dette Dokument 8-forslaget. Helt til slutt vil jeg si at jeg er veldig glad for at representanten Haltbrekken fra Sosialistisk Venstreparti tar ordene «skape et marked» i sin munn. Da er det håp, tenker jeg.(Munterhet i salen) (Munterhet i salen)
Liv Kari Eskeland (Høyre), 2019-01-31:
I mitt innlegg i går var eg kritisk til dommedagsprofetiane som opposisjonen let regna over denne salen. I likskap med Lene Westgaard-Halle hadde eg lyst til å ha ei litt anna innleiing her i dag – ei innleiing som gav honnør og ros til ein opposisjon som ønskjer å bidra i klimadebatten med meir enn berre å fortelja kor elendig alt kjem til å verta, utan å koma med framlegg til korleis me bør innretta politikken. Me har høyrt statsråden gjera greie for at det er ein prosess på dei aller fleste framlegga som er føreslått. Vidare er det viktig at me har prosessar som skaper legitimitet hos næringslivet og befolkninga, og følgjer trekte linjer som eksempelvis utgreiingsinstruksen legg opp til. Uvisse og vedtak som ikkje er drøfta med partane, vil føra til at gjennomføring og operasjonalisering ikkje vert gjorde på ein tillitvekkjande og god måte. I klima- og miljøarbeidet er det viktig at me òg har med oss opinionen, elles vil bakken verta unødvendig bratt. Me har òg spelereglar når det gjeld å visa til inndekning av framlegg som ein fremjar, eksempelvis for punkt 9, om byvekstavtalane, som i seg sjølve vil utgjera om lag 10 mrd. kr. Eg liker ein opposisjon som er konstruktiv og aktivt deltakande til at me skal oppnå klimamåla me har sett oss. Sjølv om dei ikkje trefte planken denne gongen, ligg det godt til rette for at me i fellesskap kan gå ut og fronta dei ambisiøse sektorvise handlingsplanane til regjeringa når dei no ligg føre – at me i fellesskap kan heia fram ein strategi for sirkulær økonomi, ein handlingsplan for grøn skipsfart, ein hydrogenstrategi og fossil infrastrukturplanar. Mellom innleveringa av Dokument 8-forslaget og debatten i salen her no har det skjedd ei stor politisk hending som me fekk gleda av å drøfta i går. Granavolden-plattforma og ny regjering har sett dagens ljos, med ytterlegare skjerpte målsetjingar for eit meir berekraftig Noreg og ei meir berekraftig verd. Dette er med på å skru forventningane til det pågåande arbeidet i departementet opp nokre hakk frå bestillingane som er gjorde i tidlegare vedtak, og som det vert synt til i departementet sitt svar på Dokument 8-forslaget. Eg ser fram til at me skal stå saman om gode klima- og miljøtiltak som vert tøffe nok å stå i når den tida kjem. Men då er me i det minste trygge på at føregåande prosessar, som har gjeve legitimitet til iverksetjing av tiltaka, skal føra oss mot dei ambisiøse utsleppsmåla som me har sett oss føre.
Liv Kari Eskeland (Høyre), 2019-01-31:
Det var representanten Nævra som var her oppe og trigga meg til å ta ordet. Han har tydelegvis eit skikkeleg agg til ferjefri E39 og eit ønske om å stoppa utviklinga. Akkurat det same gjorde SV då dei var imot Trekantsambandet i si tid. No er det jo slik at ingen, sjølv ikkje SV, vil ha tilbake ferja i det sambandet. Skal me ha eit næringsliv som skal vera konkurransedyktig, må me leggja til rette for ein god infrastruktur. Eg vil oppfordra representanten til å jobba for elektrifisering av transportsektoren framfor å stikka kjeppar i hjula for næringslivet.
Camilla Strandskog (Høyre), 2019-01-31:
Regjeringen har lagt fram en regjeringserklæring som er svært ambisiøs på klimaområdet. Vi skal bl.a. ha en gradvis opptrapping av CO 2 -avgiften, en avgiftspolitikk som belønner grønne valg, og en bistandspolitikk som bygger fornybar energi i fattige land. En offensiv klimapolitikk er helt nødvendig om vi skal nå utslippsmålene og bli et lavutslippssamfunn før midten av århundret. I dag debatterer vi en rekke klimaforslag fra opposisjonen. Gode forslag er alltid velkomne, men som vi kunne lese av svarbrevet fra statsråden, er flere av forslagene allerede vedtatt eller under arbeid. Det ser dessverre ut som om opposisjonen er mer opptatt av å markere seg i klimapolitikk enn å være en konstruktiv medspiller i diskusjonen om utslippskutt. Sånn blir det kanskje, når vi har en såpass ambisiøs plattform på dette området. Så er det en del snakk om transportsektoren. Det er ingen tvil om at utslippene i den sektoren må ned. Her har CO 2 -fondet vært diskutert. Som statsråden sier, er det ennå ikke konkludert om dette, og det er fortsatt forhandlinger med næringslivet. Det ville vært svært uklokt å vedta noe i salen i dag og låse oss til én modell. La oss heller se hva som kommer ut av forhandlingene. Vi er alle tilhengere av gode tiltak for å redusere klimagassutslippene, men la oss heller bruke tiden på en konstruktiv tilnærming til dette framfor på noe som framstår som symbolpolitikk.
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2019-01-31:
Det er veldig interessant å høre denne diskusjonen, for det er et stort engasjement i denne komiteen for å få tatt grep med tanke på klimautfordringene – og det gjelder alle partiene. Men vi er også utålmodige med hensyn til hva som er den reelle politiske handlingskraften i regjeringen. Erna Solberg kom til makten i 2013 og begynte å snakke om grønn omstilling. Næringslivet lurte på hva det egentlig var hun drev og snakket om – dette var jo ikke noe nytt for dem. Omstilling var i hvert fall ikke noe nytt. Men grønn omstilling blir mer og mer relevant med tanke på den situasjonen vi står i. Vi får rapport etter rapport som viser at klimaendringene både kommer raskere og slår hardere. Da må vi ta grep, og vi må gjøre det raskere. Jeg begynner å bli lei av å sitte og vente på at regjeringen skal gjøre det den bør gjøre med de store, viktige sakene som denne komiteen håndterer. Vi har karbonfangst og -lagring, som er en viktig sak, og som er det enkelttiltaket som kanskje hjelper aller mest, og som koster mest. Så lenge det koster, blir regjeringen veldig redd og tenker: Nei, dette kan vi ikke være med på, eller vi må finne andre til å ta kostnadene, osv. Ikke engang finansieringsmodellene vi trenger å få på plass for karbonfangst og -lagring, har Stortinget fått, så vi vet ikke hva som skjer. Næringsaktørene sier at innen 2020 må investeringsbeslutningen fattes, og hvis man ikke har en plan nå og ikke klarer å få fart på den jobben, kommer det ikke til å være klart fra regjeringshold i 2020, med grønt lys for investering. Det tror jeg ikke, så her haster det. Vi er utålmodige. Når det gjelder sirkulærøkonomi, kom regjeringen med sin politikk i stortingsmeldingen i fjor. Men vi sendte den tilbake, for det var ikke innhold, det var en beskrivelse, det var ikke tiltak. Nå må de få opp farten, den kjære regjeringen, når det gjelder å komme med konkrete tiltak. Hvis det kommer en strategi uten ny politikk nå, vil vi være så mye på etterskudd at EU vil ligge langt foran, og vi vil sitte bakerst på perrongen og vente på et tog som har gått. Norge kan ikke drive med klimapolitikk på den måten. Når det gjelder CO2-fond, er det snakk om å få ned utslippene i transportsektoren, som er utrolig viktig. Der er det regjeringen mot alle, egentlig, for regjeringen kommer med et svar som næringslivet ikke har bedt om. Svaret er at Enova skal ta seg av det, men det er nesten ingen andre som har det svaret. Representanten Stefan Heggelund sa at man sitter og forhandler. Nei, forhandlingene har ikke begynt, så Ole Erik Almlid i NHO har ikke noe bord å gå fra. Han må prøve å komme seg til det bordet, og han skriker for å få plass der, slik at man faktisk kan prøve å finne løsninger og komme i gang med å rigge et CO2-fond som kan gi næringslivet forpliktelser, som de ønsker å ta, og som er en fornuftig løsning på de utfordringene vi står oppi.
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2019-01-31:
Det nærmer seg slutten av en viktig og interessant diskusjon. Det er mange tiltak som ligger i dette representantforslaget – 37 tiltak – og hvis regjeringen er i gang med alt, er det vær så god å levere. Når man leser teksten i dokumentet, er det ikke akkurat sånn at man blir overbevist om at det blir levert om kort tid, og at statsråden kommer glad og opplagt hit til Stortinget og forteller om alt han har levert på de 37 tiltakene. Det er helt avgjørende at opposisjonen står på videre og pusher på. Det er interessant å merke seg den diskusjonen som handler om CO 2 -fond. Regjeringen er helt klar på at den ikke er interessert i å lytte til næringslivet og 24 andre organisasjoner. Statsråden var nettopp oppe på talerstolen og sa at man er for et CO 2 -fond, men går rett tilbake til at det er Enova som skal levere det. Det er ikke et CO 2 -fond man får i Enova. Det er et virkemiddelapparat der man setter av årlige budsjetter, slik at aktører kan søke om penger for å få gjort ulike reduksjoner. Det vil ikke forplikte noe, det vil bare være en mulighet. Men her står næringslivet og sier at vi ønsker å forplikte oss, vi vil ha en miljøavtale som forplikter oss, og som er så konkret at vi vet hva vi skal forholde oss til, og vi skal klare å ta ansvaret for dette selv. Utslippene i transportsektoren skal halveres innen ti år. Hvordan kan man gjøre det når ingen offensive tiltak kommer på plass? Vi er nødt til å levere de tiltakene, og når vi vet at det NOx-fondet som ble etablert tidligere, har vært en suksess – evalueringen viser at det har gitt de riktige resultatene som man i forkant sa det ville gi – er det vanskelig å forstå. Så det er fint hvis statsråden har muligheten til å komme opp en gang til i denne debatten bare for å avklare: Da han snakket om CO 2 -fond, snakket han da om et privat rigget CO 2 -fond som næringslivet selv har ansvar for, eller er det lik Enova? Det er en viktig oppklaring, for det er ingen vits i å gå til forhandlinger hvis man forhandler om CO 2 -fond og allerede vet at Enova skal ha ansvaret for dette. Da er det ingen forhandlingssituasjon, for da snakker man om to forskjellige ting.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2019-01-31:
Byene i Norge går foran. Nå må regjeringen komme etter og ikke forbli en sinke i miljøpolitikken. Vi trenger modige politikere som våger å utfordre oss, og som skaper politikk for framtiden – modige politikere som velger smarte løsninger, bygger miljøvennlig, forurenser mindre lokalt og bidrar til mindre utslipp globalt. Politikere i byene våre viser handlekraft og har innført tiltak for å bedre miljøet med satsing på kollektivtrafikk og lokale bilfrie områder. I dagens Aftenposten kan vi lese at luftkvaliteten i Oslo er blitt mye bedre de siste årene. I 2015 ble 200 000 innbyggere i hovedstaden vår rammet av farlig luftforurensning. Nå er det kun 10 000 innbyggere som rammes. Det betyr noe for folks livskvalitet. Det er på tide at høyreregjeringen kommer på banen. At regjeringen er så bakpå og sa nei til å utarbeide klimabudsjett for 2019, viser at regjeringspartienes forsøk på å framstå som pådrivere i klimasaken bare blir pinlig – ja, noen ville kanskje rett og slett ha kalt regjeringen sidrumpet. Og sutringen om at regjeringspartiene mener vi gir et feilaktig inntrykk av situasjonen på klimafeltet, blir bare flau. Høyre i hovedstaden og i regjeringskontorene henger etter og følger ikke med i tiden vi lever i. Det er stor forskjell på den klimapolitikken vi fører i byene vi styrer, og den klimapolitikken Høyre førte i Oslo i 18 år – selv om Høyre nå fra talerstolen i dag prøver å få det til å høres ut som noe annet. Til nå har for få politikere våget å gå foran og ta modige valg for framtiden. De politikerne som har tatt dristige skritt, har det til felles at de representerer de store byene. Gode eksempler er ordførerne i London og Paris og ikke minst Oslos byrådsleder Raymond Johansen. De store byene ser nå til Oslo og kommer hit på besøk for å lære. Barcelona har besøkt Oslo og skal nå kopiere Oslos klimabudsjett. Klimasjefen i New York var her nettopp og ønsket å lære om hvordan Oslo stiller klimakrav til både Oslos pensjonsfond og til utslippsfrie byggeplasser. Er det noe land som kommer til Norge for å lære av høyreregjeringen? For å bevege flokken må noen gå foran og vise vei. I vår tid er det byene og faktisk særlig Oslo som er en slik veiviser.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-01-31:
Jeg har lyst til å følge opp flere av innleggene fra posisjonen, altså regjeringspartiene, som har påpekt at det er mye vi er enige om. Det er det egentlig fint å si, for det er riktig. Det er heldigvis slik at det er noen overordnede, langsiktige ambisjoner som vi deler. Det skal vi være glad for, og vi skal også anerkjenne det gode arbeidet som har vært gjort for å få mer av det inn i Granavolden-plattformen. Jeg har lyst til å si at det vi snakker om i dag, er et sett med helt konkrete forslag. Jeg tror vi er veldig enige om at for å lykkes i det lange løp trenger vi å jobbe globalt, systematisk, langsiktig, strukturert og inkluderende. Men så er det også slik at det er en del ting vi vet vi kan gjøre nå, for vi vet også at på tross av gradvis økende klimaambisjoner i mange land og i internasjonale forhandlinger går det altfor sent, og vi ligger langt bak. Vi vet at når det gjelder de mest konkrete målene vi noen gang har satt, altså målene for 2020, ligger vi allerede på etterskudd, og det er tilnærmet utenkelig at vi klarer å nå dem. Da er det viktig at man setter seg enda mer ambisiøse mål, men man må i tillegg sørge for at disse målene blir nådd med helt konkrete tiltak. Og der man vet svaret, kan man rett og slett sette i gang – eller som det heter i annonsen: «Just do it.» Det er poenget med disse forslagene. Det er bra og riktig at en del av disse tingene jobbes det med på sikt, og man kan kjenne det igjen flere andre steder. Men vi foreslår å vedta ting som ikke krever mer utredning, men hvor man kan sette i gang sånn ca. omtrent nå, og derfor foreslår vi det. Så har jeg lyst til å knytte en kommentar til den diskusjonen som er om CO 2 -fondet, altså forslag nr. 15 i representantforslaget. Det er på ingen måte slik at vi mener at det ikke skal forhandles, og det er selvfølgelig slik at regjeringen skal forhandle med NHO, med aktørene i næringslivet, om den nøyaktige utformingen. Men det er et valg mellom to modeller, og det vi tar initiativ til, er at man velger en av de to. Den ene modellen er at alt skal legges via Enova, hvor man kan søke på tiltak. Den andre er at man skaper et partnerskap med næringslivets aktører, hvor de går inn med entusiasme, engasjement og ideer i dette og har et medeierskap til forvaltningen av det. Det overrasker meg litt at ikke minst et parti som Høyre har såpass liten tro på næringslivets egen evne til å løse disse utfordringene og mener at alt må styres via statlige tilskudd. Det må jeg si jeg er blitt overrasket over. Helt til slutt har jeg en utfordring til klima- og miljøministeren. Vi hadde i 2008 en enighet om at Norge skulle bli klimanøytralt i 2050, men at det skulle reduseres til 2030 dersom det kom en internasjonal avtale. Det gjorde det i Paris, og så ble det et flertallsvedtak i Stortinget om at Norge skulle være klimanøytralt allerede i 2030 – altså ikke som lukket system, men gjennom summen av tiltak i Norge og kvotekjøp. Gjelder det fortsatt?
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-01-31:
Jeg vil først få lov til å understreke viktigheten av det representanten Bastholm nettopp sa. Det verste man kan gjøre, er å skape en forestilling om at denne utfordringen ikke er der, for da vil man i hvert fall våkne opp med skjegget i postkassa. Derfor er det lurt å tenke kreativt, systematisk og målrettet på hvordan ikke minst de mange veldig dyktige menneskene som jobber i olje- og gassektoren, skal være med oss videre, både innenfor den delen av den sektoren som vil tilpasse seg det grønne skiftet, og det de skal videre til. Jeg hadde lyst til å følge opp Elvestuen og takke for bekreftelsen på at det vi leser i Granavolden-plattformen, er det samme som det vedtaket Stortinget gjorde mot Høyres og Fremskrittspartiets stemmer i 2016. Det er viktig, og da har jeg lyst til å reflektere rundt det. Ikke-kvotepliktig sektor er ca. halvparten av økonomien, og da skal vi kutte 45 pst. av halvparten av økonomien, som etter fri hoderegning er 22 og noen prosent av hele økonomien – jeg maler med litt bred pensel her. Når vi har et mål om å gå ned til null, betyr det at vi skal helt ned til null i hele økonomien gjennom summen av tiltak i Norge og kvotekjøp. Det blir ganske mange kvotekjøp. Det er viktig at vi tar inn over oss at det er en viktig og riktig ambisjon, men det er ingen rimelig ambisjon, og vi må ikke glemme – og se bort fra – når vi fokuserer på om vi skal ha 40 pst. eller 45 pst., og om alt skal tas hjemme eller det meste hjemme, at det er en enda større utfordring å få hele økonomien til å gå i null allerede i 2030, som er en meget radikal ambisjon som ble vedtatt for lenge siden, mot stemmene til dem som sitter i forsetet her midt i salen, når de er til stede. Det mener jeg er viktig at klima- og miljøministeren bekreftet, og da må vi regne på tiltak der. Det understreker etter min mening betydningen av at vi både har veldig klare og tydelige strategier som er globale, inkluderende og systematiske, og også at vi begynner der vi kan. Det viktigste vi sier med våre forslag, er at der vi allerede vet svaret, er det ikke noe å vente på. Utredningen er ferdig, sett i gang! Og så kan man utrede der hvor det fortsatt bør utredes. For øvrig vil jeg takke for en god debatt og understreke at jeg mye heller vil bo i et land hvor man konkurrerer om å være mest klimavennlig, enn i et land hvor man konkurrerer om å være minst klimavennlig, for vi har noen av dem i verden også.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-01-31:
Jeg har lyst til å begynne med å si at jeg mener at samtlige medlemmer av denne komiteen er fargerike, og godt er det, for vi trenger ideer og kreativitet fra alle hold. Men representanten Halleland stilte et spørsmål som fortjener et svar, for det er ikke noe dårlig spørsmål hvorfor vi ikke har et slags kvotesystem i ikke-kvotepliktig sektor. Hele logikken hos oss er at vi har vært svært glad i – og er glad i – kvotesystemet, som har veldig mye for seg, spesielt når det virker. Da ble vi enige om hva slags sektorer som egnet seg for å gå inn i det vi kalte kvotepliktig sektor: internasjonal flytransport, olje og gass, tungindustri osv. Og så var det andre ting, som lokal søppelforbrenning, landbruk, lokaltransport og andre typer industri, som egnet seg for å gjøre hjemme. Det vi har vært bekymret for, er at man så enkelt har hoppet på et system hvor man skal drive kvotehandel også i ikke-kvotepliktig sektor, for det gjør at man egentlig ikke har noen klare og tydelige nasjonale mål noe sted. Alt kan handles, og det er ikke alltid så lurt, mener jeg. Derfor tror jeg det er mange gode argumenter for å samarbeide om løsninger, om teknologi og erfaringer, men …(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Kjell-Børge Freiberg (Fremskrittspartiet), 2019-01-31:
Forslagsstillerne reiser en viktig debatt. Klimautfordringene er globale og må løses globalt. Det betyr at hvert enkelt land er forpliktet til å bidra. Det skal vi gjøre, og vi skal også kutte utslipp hjemme. Forslaget innebærer en ikke-spesifisert økning i CO 2 -avgiften. Dette bryter med det politiske utgangspunktet, hvor man for petroleumssektoren har sett kvotepris og avgift i sammenheng både for å ivareta en kostnadseffektiv klimapolitikk og for å gi forutsigbare rammevilkår for næringen. Kostnadseffektivitet er viktig. Klimautfordringene er så store at vi må bruke ressursene riktig, slik at vi får mest mulig utslippskutt per krone vi bruker på tiltak. En økt avgift vil ikke bidra til en mer effektiv oppfyllelse av norske klimaforpliktelser. Representantene foreslår at økningen i avgiften skal øremerkes et CO 2 -fond, dette til forskjell fra dagens ordning, der alle statens inntekter fra petroleumsvirksomheten, inklusiv avgiften, i sin helhet overføres til pensjonsfondet. Dette vil være i strid med loven om Statens pensjonsfond. Videre vil staten, som følge av SDØE og skattesystemet, finansiere anslagsvis 84 pst. av inntektene til fondet ved redusert overføring til Statens pensjonsfond utland. Avkastningen fra pensjonsfondet vil da bli mindre framover. Dermed skyves størsteparten av denne regningen over på framtidige budsjetter og generasjoner. Til slutt vil jeg peke på at vi har etablert gode offentlige virkemidler som støtter opp under alle faser i innovasjonskjeden for havvind og andre nye teknologier. En opprettelse av et fond for petroleumssektoren, som her er foreslått, ville innebære at Enova trekker seg ut av denne sektoren. Regjeringen vil videreføre Enovas mulighet til å støtte omstilling til lavutslippsteknologi i alle sektorer.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-04-29:
Venstre har behandlet de foreliggende planene for OUS-utbyggingen i en omfattende prosess, i partiets bystyregruppe i Oslo og senere i et landsstyrevedtak. I arbeidet med disse vedtakene er det lagt særlig vekt på uttalelsen fra den eksterne kvalitetssikreren for prosjektet, PricewaterhouseCoopers, som slår fast at det knytter seg betydelig usikkerhet til investeringskostnadene og de driftsøkonomiske gevinstene. Ja, det står faktisk det – «betydelig». For at dette gigantprosjektet skal la seg gjøre å realisere, må OUS ha bygget opp en kapitalreserve på om lag 800 mill. kr i en periode fram til byggene står ferdig. Den vesentligste faktoren som påvirker dette resultatet, er selvsagt produktiviteten ved OUS. I Helse Sør-Øst legges det opp til en årlig vekst i denne produktiviteten på nær 2 pst. hvert år de kommende årene. Dette er en vekst som ligger skyhøyt over landsgjennomsnittet ved våre andre sykehus, som var på – i gjennomsnitt – 0,25 pst. årlig fra 2013 til 2017. Ved OUS sank for øvrig produktiviteten i 2018. For at det skal sannsynliggjøres at OUS vil være i stand til å nå slike ambisiøse mål, er det etter Venstres syn nødvendig å gå veien om en omfattende virksomhetsplan. Det må understrekes at i denne perioden skal det f.eks. på Gaustad både rives, bygges og driftes. Støy- og støvplagene som et slikt prosjekt medfører, vil bli omfattende, og det er i altfor liten grad problematisert i planverket. Trafikkmønsteret i området må også legges om. Dette lukter av kaos og uklarhet, ikke effektivisering og innsparing. Det forundrer meg også at forholdet til Universitetet i Oslo ikke er blitt berørt i større grad. I henhold til beregninger vil leiekostnadene ved en avvikling av undervisningslokalene på Ullevål og en medfølgende utvidelse av Domus Medica på Gaustad medføre en husleieøkning for UiO på 200 mill. kr årlig. Avhengig av hvilken kompensasjonsordning som velges fra statens side – som varierer mellom 40 pst. og 75 pst. – vil husleien medføre en merkostnad for Det medisinske fakultet på mellom 50 mill. kr og 100 mill. kr årlig. Dette vil åpenbart føre til en voldsom belastning på fakultetet, som igjen går ut over undervisningsproduksjonen. Det mest påfallende ved dette forholdet er likevel at OUS-administrasjonen tilsynelatende ikke har gjort universitetets rektor oppmerksom på dette. Og for den som ikke er klar over det: Rektor Svein Stølen sitter i styret i OUS. Han sier nå til universitetsavisen Universitas: «Jeg mener jo at dette er feil politikk, for dette er jo tap-tap. Oslo universitetssykehus er en ekstremt viktig samarbeidspartner for oss, og vi er viktige for dem. Det å svekke den koblingen er uheldig. Et så stort inngrep i budsjettet som vi ser her kommer til å gå utover dette samarbeidet.» For min og for Venstres del håper jeg ikke dette er en illustrasjon på seriøsiteten knyttet til den prosessen som dette gigantprosjektet har vært omfattet av.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-04-29:
Jeg har ennå ikke møtt noen som klart forstår hva som driver statsråd Høie i denne saken. Det har ikke kommet opp noen annen forklaring enn at statsråd Høie støtter Arbeiderpartiet og Høyre i Oslo bystyre i en sykehusutbygging som innebærer en byutviklingsplan for Oslo – altså å legge til rette for andre investeringer, som da skal fremme kommunens interesser. Noen annen logisk fortelling har jeg ikke fått. Det er en enorm faglig og folkelig motstand mot planene, og det er kommet opp et grundig alternativ som vil spare 20 mrd. kr. Likevel – det betyr ingen ting. Det vi ser her i dag, er at støtten blant regjeringspartiene vakler. Venstres saksordfører er toneangivende i sin kritikk av planene. Fremskrittspartiet reiser land og strand rundt og kritiserer planene, men er foreløpig med på innstillinga. En sånn dobbeltkommunikasjon vil jo ikke holde. Representanten Listhaug prøver å bortforklare hva som er kjernen i saken. Statsråd Høie tar ingen sjølkritikk for hvordan han har gått fram med hensyn til å følge sin egen veiledning for framgangsmåte ved store sykehusinvesteringer. Det legges fram planer uten virksomhetsplan. Det snakkes om målbilde og om å belyse alternativer. Det legges fram svært teoretiske anslag for hva som er forventede innsparinger som skal finansiere det hele – abstrakte ord uten konkret innhold. Dette viser til de grader behovet for å endre måten vi går fram på, og hva vi legger til grunn for vår sykehuspolitikk. Det som må til, er en helseforvaltningslov hvor de som sitter som representanter for staten i styrene, blir valgt av fylkestingene. Det hadde ikke vært mulig å gå fram på en sånn måte som styret gjør i dag, hvis det hadde vært valgt og dermed måtte stille til valg og stå for sine beslutninger senere. I dag er systemet sånn at de som sitter i styrene, bare gjennomfører statsrådens vilje. Og når statsråden tar feil, som her er så grundig belyst, kommer hele systemet ut å kjøre.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-04-29:
Jeg skal holde meg til tidsrammen for en kort merknad, jeg tror det er det jeg har.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-04-29:
Da skal jeg forlenge!(Munterhet i salen.) Nybegynnerfeil etter to år, det er ikke dårlig. (Munterhet i salen.) Jeg skal ta for meg representanten Bjørnar Moxnes’ beskrivelse av et såkalt borgerlig kaos. Jeg må si jeg liker ham bedre når han med samme patos framfører kaos på rød-grønn side i denne saken. Det er gitt en begrunnelse for de borgerlige partienes stemmegivning i denne saken. Det dreier seg om at en seriøs behandling i Stortinget består i å avvente Helse Sør-Østs belysning av denne saken før vi går videre til neste skritt. Så får vi se om det går opp et lys for oss, eller om noen må slukke lyset og gå hjem og gjøre hjemmeleksen en gang til. Så har jeg lyst til å si om angrepet på helseministerens angivelige mål om å få lagt ned Ullevål: Det er etter mitt skjønn feil. Jeg har flere ganger hørt helseministeren si tvert imot, at for ham er det ett fett om det blir Ullevål eller Gaustad, det viktigste er at dette må gjennomføres med seriøse kostnadsrammer og være uttrykk for et samlet prosjekt. Altså Ullevål eller Gaustad er det samme. Det er et standpunkt jeg støtter.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-04-29:
Oslo legeforening inviterte 8. april til en rapportlansering om et alternativ til utbygging på Gaustad og Aker. Alternativet omtales som «Parksykehuset Ullevål», og det framholdes at det vil bli realisert raskere og 20 mrd. kr billigere enn Aker–Gaustad-alternativet. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan vil statsråden forholde seg til disse regnestykkene og øvrig informasjon, sett i lys av at Ullevål nå skal belyses som alternativ?
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-04-29:
En familie jeg kjenner godt, mistet en av sine nærmeste i ALS for noen år siden. Det var en lavmælt stemning knyttet til det å få en slik diagnose. Det er brutalt, og det går fort. Det er ikke mange ALS-syke som kan snakke sin egen sak. De er for syke, og de dør for fort. Derfor er det desto viktigere at vi politikere hever stemmen for denne sårbare gruppen. Pasient, pårørende og politikere må spille på samme lag. ALS er en sykdom som typisk rammer yngre mennesker, i alderen 40–60 år. Mange av dem har barn. En ALS-diagnose rammer dermed hele familien, og derfor er det hele familien som trenger hjelp til å håndtere både sorg og sjokk. Det krever langt mer enn en brosjyre i hånden på sykehuset. ALS er ikke en vanlig sykdom, selv om stadig flere rammes, og det kan ta flere år mellom hver gang en kommune skal ivareta pasienter og familier som er rammet av ALS. For disse pasientene er det viktig at helsetjenesten viser seg fra sin aller beste side. Samhandling mellom kommune og sykehus må fungere optimalt. Representanten Sylvi Listhaug tok opp kamp mot systemet i sitt innlegg, og vi må gjøre hverdagen enklere for mennesker som er alvorlig og kronisk syke. Et eksempel er helsepass, som gjør det enklere for pasienter som bare blir dårligere, slik at de ikke trenger å gå gjennom et tungt byråkrati for eksempelvis å få fornyet parkeringskort for bevegelseshemmede. Jeg håper at en ordning med helsepass er noe som statsråden kan ta med seg når han nå ser på hvordan man skal gjøre hverdagen enklere for alvorlig og kronisk syke. Til slutt vil jeg slutte meg til representantene som har sagt at dette er en debatt hvor vi skal stå samlet. Det har vært en fin og lavmælt politisk debatt knyttet til dette temaet, og det gir meg optimisme med tanke på at vi skal få til noe for den gruppen som sitter og følger med på denne viktige debatten i dag. Så jeg vil takke både interpellanten, som tok temaet opp på Stortingets talerstol, og statsråden for svarene som han har gitt så langt.
Sveinung Stensland (Høyre), 2019-04-29:
Jeg tror ikke vi skal tillegge hverandre noen motiver, jeg tror alle her i salen er opptatt av et best mulig helsetilbud, og så er vi litt uenige om hva som er den rette veien å gå. Når det gjelder det siste innlegget, fra representanten Lundteigen: Det er slik at driftsbudsjettet til Oslo universitetssykehus er 22 mrd. kr per år. Hvis vi tenker 30 års nedbetalingstid, som ikke er unaturlig, er det altså 660 mrd. kr i driftsbudsjett i den perioden. I lys av det vil jeg si at Heidi Nordby Lunde har noe gode poenger i sitt innlegg. Jeg vil også gi representanten Kjersti Toppe rett i én ting – det pleier jeg å gjøre iblant – nemlig at hun har fremmet forslag om at sykehusene skal bestå som i dag. Men Kjersti Toppe ønsker jo at de fleste sykehus skal bestå som i dag. Det som er interessant, er at hun glatt overser at Haukeland universitetssjukehus driver sin somatikk 20 pst. rimeligere enn Oslo universitetssykehus – og det er greit for en representant fra Hordaland. Jeg stiller spørsmålet her: Kan det være at det går an å drive Oslo universitetssykehus mer fornuftig? Jeg tror svaret er ja, og det tror jeg faktisk flertallet i salen her er enig med meg i. Så kan det være grunn til å stille spørsmål til SV: Er det ikke sånn at de ansatte er representert i styrene? Alle styrevedtak som er fattet både i OUS og i Helse Sør-Øst, har de ansatte vært med på, og de aller fleste vedtak har vært enstemmig, så det er ikke sånn at de ansatte ikke er med på prosessen. Og at alle fagfolk er enige, kommer aldri til å skje i Norge. Så kan en også spørre: Hvor stor skal en fødeavdeling være for å tilfredsstille SV? Dette er allerede veldig store fødeavdelinger. Det er litt merkelig at det er en fare å bryte opp disse fødeavdelingene i Oslo. Nå tar jeg ikke stilling til spørsmålet, det er bare et interessant apropos til den debatten som går i andre deler av landet. Så til representanten Moxnes. Han beviser jo at han ikke lytter til pasientene. Brukerrepresentanten i Helse Sør-Øst var opptatt av én ting: Samle sykehusene, vi er lei av at det er delt i to! Det var det viktigste og tydeligste signalet vi fikk i høringen. Det overser Rødt glatt. Og så snakker han om å legge ned avdelinger på Ullevål, men det er åpenbart helt uinteressant hva som skjer med avdelingene på Gaustad og på Rikshospitalet. De fagmiljøene har ingen verdi for Rødt. Det er interessant å merke seg. At vi ikke tar ansvar fordi vi stemmer mot en utredning – hva er det for noe? Vi tar vel ansvar, Høie tar ansvar, men vi mener faktisk at i denne prosessen, som i de andre sykehusprosessene vi har hatt, skal en la foretakene jobbe. Nå sier vi at vi venter på belysningen, og vi har ingen prestisje i dette for andre grupper enn for pasientene, det er pasientene som er viktigst for oss.
Sveinung Stensland (Høyre), 2019-04-29:
Jeg har ikke sagt at 20 mrd. kr er lite penger. Jeg opplyste forsamlingen om at driftsbudsjettet for Oslo universitetssykehus er 22 mrd. kr, og i løpet av en 30-årsperiode er det 660 mrd. kr. I lys av det er investeringen ikke så kolossalt stor og omfattende som det kan skapes inntrykk av. Så snakker Lundteigen om sløsing. Det er ingenting som er mer sløsing enn å ha ineffektive lokaler og dårlige rammebetingelser for de ansatte. Enhver som driver med annen virksomhet, sørger for at en har best mulig lokaler og best mulig utstyr, sånn at de ansatte kan få gjøre en best mulig jobb uten at uhensiktsmessige lokaler skal hindre dem. Det er faktisk noe av kjernen i denne debatten.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2019-04-29:
Jeg må bare si at jeg er så utrolig glad for at denne pasientgruppen nå skal tas mer på alvor, at vi skal prøve å gjøre mer gjennom i hvert fall å få på plass et system som forhåpentligvis gjør at det kan fungere bedre. Retningslinjer kan være noe, men jeg synes også at ideen til helseministeren om å se på en type pakkeforløp er veldig spennende. Det har vært veldig vellykket innenfor kreftområdet. Hvis det kunne bidra til at disse pasientene også blir sett og behandlet på en bedre måte, mener jeg det er verdt å uteske. Jeg vil si at det er veldig bra at både pårørende og pasientene selv skal være med. Jeg tror de er de aller nærmeste til å kunne gi gode innspill om hva som mangler, hvor skoen trykker, hva vi bør gjøre mer eller mindre av, sånn at vi kan få på plass en verdig behandling for disse menneskene, som ofte har svært kort tid igjen å leve når de blir syke. Når jeg hører fra dem som har vært i denne situasjonen, at de av leger blir frarådet å lese på nettet om ALS, blir frarådet å snakke med andre som har denne sykdommen, må jeg si at jeg blir veldig betenkt. Jeg mener at den første oppfølgingen man får på sykehuset, er utrolig viktig, og at det er noe denne gruppen må se på. Jeg mener at ingen som får en slik type diagnose, som rett og slett er en dødsdom, skal sendes hjem igjen med brosjyre, men få skikkelig oppfølging, for dette er en veldig traumatisk situasjon for dem som opplever den. Jeg synes også det er veldig bra at man skal gjøre mer på forskningsområdet. Det er noe av det som kanskje er mest fortvilende for dem som får denne sykdommen, at man ikke vet hvorfor man får det, man vet ikke hva den kommer av. Man ser at det i noen områder kan være flere tilfeller enn det er i andre områder, men man kjenner ikke til årsakene. Så det er utrolig viktig at det blir forsket mer, at man prøver å finne ut hva som er årsaken til sykdommen, og ikke minst finne en måte å kurere den på. I dag finnes det ikke tilgjengelig. Disse pasientene må møtes med et system som kan snu seg på hælen. Disse har ikke tid til å vente, søke og holde på, fram og tilbake, slik som man ofte må i offentlige systemer når man skal ha hjelp. Derfor vil et sånt pakkeforløp og retningslinjer kunne bidra til at dette skjer langt hurtigere enn det kanskje gjør gjennom det ordinære systemet. Til slutt vil jeg også bare si at jeg mener det er viktig at samfunnet tilrettelegger for at disse personene kan få lov til å være hjemme ved livets slutt, og at samfunnet skal strekke seg langt for å få til det. Det er en gruppe som lever kort tid, og vi må gjøre alt vi kan for at de skal ha et godt liv så lenge det varer.