Michael Tetzschner (Høyre), 2017-03-14:
Dette forslaget, som er inntatt i Dokument 12 som grunnlovsforslag 36, er fremmet av representantene Svein Flåtten, Bente Stein Mathisen, Nils Aage Jegstad og undertegnede, og det er, som presidenten refererte, et nytt tredje ledd i Grunnloven § 95 om at staten ikke skal kunne skatte- og avgiftsbelegge rettslige tjenester for saker som skal avgjøres av domstolene. Forslagsstillerne mener at man ved grunnlovsrevisjonen i 2014 ikke i tilstrekkelig grad overveide hensynet bak den opprinnelige bestemmelsen da man skrev den tidligere bestemmelsen i § 98 ut av Grunnloven, prinsippet om at staten ikke måtte avgiftsbelegge adgangen til rettshjelp. Hensikten med forslaget er for det første at folk ikke skal måtte betale merverdiavgift som legges på rettsgebyrene, altså en avgift på gebyr. Men de skal heller ikke risikere å måtte betale merverdiavgift på advokatenes salærer når disse er betaling for tjenester advokatene utfører i forbindelse med arbeidet med rettssaker. En person som henvender seg til en advokat og ber om advokatens bistand for å fremme f.eks. et erstatningskrav, må betale advokaten et honorar som i dag medfører et tillegg på 25 pst. merverdiavgift. Forslagsstillerne mener det ikke er rimelig at staten skal tjene på denne statlige virksomhet som rettspleien er, og ekstra grelt synes forslagsstillerne det blir når man ser dette misforhold opp mot motparten, hvis denne motparten er staten. Før endringen i 2014 lød Grunnloven § 98: «Med Sportler, som erlægges til Rettens Betjente, bør ingen Afgifter til Statskassen være forbundne.» Bestemmelsen hadde da stått uforandret i Grunnloven siden den ble vedtatt i 1814. Bestemmelsen har gjennom tiden vært foreslått opphevet en rekke ganger, men Stortinget har vært tilbakeholden med å vedta endringer. Dette kan ses i sammenheng med den til da gjeldende norske grunnlovskonservatismen som ga seg mange utslag, i både endringspraksis og tolkningstradisjon. En mer frimodig tolkning er at man etter hvert ikke forsto hva bestemmelsen omfattet, på grunn av vanskelig tilgjengelig språk. Men det var altså et ønske om å bevare de historiske linjene tilbake til 1814 og bevare synlige bevis på Grunnlovens alder i Grunnloven. Dette hensynet er ikke lenger til stede, men når det gjelder innholdet, så var beskyttelsen mot avgiftsbelegging av rettstjenester allerede fremme i det Adler-Falsenske grunnlovsutkast, som i § 152 hadde en bestemmelse som lød slik: «Da Retfærdigheden bør administreres uden Betaling, saa bør der, saasnart muligt, skee Forslag til alle Rets-Sportlers Ophævelse.» Bestemmelsens forhistorie viser at den skulle fremme rettssikkerheten. Det var borgernes frihet og rett til en rimelig rettspleie som lå bak bestemmelsen. Dessuten bygget den på at staten ikke skulle profitere på rettspleien. Endringene i uttrykksmåten som skjedde under forberedelsene, må oppfattes som et forsøk på å uttrykke korrekt hva som skulle være meningen. Sportler var godtgjørelse for utførelsen av rettslige tjenester. Disse tjenestene ble utført av «Rettens Betjente». Etter datidens språkbruk hørte blant andre dommerne og prokuratorene – som vi i dag ville kalle sakførere og advokater – til disse. Da sportelreglementet ble opphevet ved lov av 13. september 1830, inneholdt den nye loven bestemmelser først og fremst om sorenskrivernes rett til sportler. Sorenskriverne sto nevnt først i loven, og snart skulle et annet inntrykk av bestemmelsen i § 98 festne seg. Bestemmelsen fikk navnet «sorenskriverparagrafen». Begrunnelsen for bestemmelsen ble etter hvert oppfattet som en beskyttelse av sorenskrivernes inntekter og med det også dommernes uavhengighet. Det er mulig at dette også var tanken bak bestemmelsen da den ble gitt, men det har neppe vært den primære begrunnelsen for regelen. Dens bakgrunn i den franske konstitusjon av 1790 og veien frem til dens endelige utforming i 17. mai-grunnloven viser klart at det var ønske om at staten ved sine skatter og avgifter ikke skulle fordyre rettspleien. I pakt med eidsvollsmennenes pragmatiske tilnærming til grunnlovgivningen fikk prinsippet om fri rettspleie en konkret og praktisk utforming. Denne skulle imidlertid snart føre til at bestemmelsen mistet sin praktiske betydning. Da Stortinget opphevet bestemmelsen i 2014, var begrunnelsen at den bare hadde historisk interesse. Den ble satt i sammenheng med prinsippet om domstolenes selvstendige stilling og ble ansett unødvendig da dette prinsippet skulle komme klarere til uttrykk i en ny bestemmelse. Man kan lese nærmere om dette i Dokument nr. 16 for 2011–2012, s. 118–119, og i Innst. 186 S for 2013–2014, s. 21. At bestemmelsens prinsipielle og idémessige grunnlag også var at staten ikke skulle tjene på rettspleien, ble ikke problematisert under arbeidet med den anselige mengden av endringer som fant sted i forbindelse med 2014-jubileet. At advokattjenester i dag generelt er belagt med merverdiavgift, er tatt opp av Advokatforeningen, men det har ikke ført til noen endringer i avgiftslovgivningen. Sivilombudsmannen tok spørsmålet opp av eget tiltak, som man f.eks. kan se på ombudsmannens årsmelding gjennom tidene. Det betyr at advokattjenester generelt er pålagt en avgift på 25 pst. For den vanlige kvinne og mann vil et tillegg på 25 pst. til det som betales til advokaten, være en betydelig økonomisk belastning. For advokaten, som kan trekke fra dette beløpet i sin virksomhet, betyr ikke dette noe særlig. Det oppstår imidlertid også en urimelig ulikhet mellom næringsdrivende klienter som kan trekke fra advokatutgifter og dermed redusere grunnlaget for sin beskatning, og de privatpersoner som betaler avgiften av allerede beskattede midler for å få fremmet sin sak på betryggende vis. Nå som den gamle bestemmelsen om sportler er opphevet, er det fortsatt et spørsmål om ikke en avgiftsfri tilgang til rettspleien er en del av Grunnlovens ånd og prinsipper, jf. Grunnloven § 121. Paragraf 98 hadde som nevnt sitt forbilde i den franske forfatningen av 1791, og etter denne skulle rettspleien være gratis. I dag heter det i Grunnloven § 95: «Enhver har rett til å få sin sak avgjort av en uavhengig og upartisk domstol innen rimelig tid. Rettergangen skal være rettferdig og offentlig.» Men det er etter forslagsstillernes mening ikke rettferdig og ikke rimelig at staten legger en skatt på 25 pst. på det den alminnelige kvinne og mann skal betale til sin advokat i en tvist som behandles av domstolene. Dette betyr at staten nå nettopp tjener på rettspleien og dermed gjør det tyngre og vanskeligere for den vanlige borger å få adgang til domstolene.