Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Hvordan skal man karakterisere budsjettet som Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen får vedtatt senere i kveld? Jeg mener det kan oppsummeres i et par dimensjoner: For det første er det et budsjett for tilbaketog og løftebrudd. I valgkampen satt nemlig valgløftene løst. Nå har pipa fått en litt annen lyd. Fra å garantere at alle bomstasjonene i Norge skal bort, skal Fremskrittspartiet i regjering nå kreve inn mer bompenger enn noen gang. Og kun en mikroskopisk andel av det Fremskrittspartiet lovte velgerne på veisatsing, blir gjennomført. Tenk deg følgende scenario: Arbeiderpartiet finner på den litt vanvittige ideen at vi skal bruke 1 000 mrd. kr på et høyverdig formål over de neste ti årene. Det er nemlig det Fremskrittspartiet har lovt velgerne på vei og jernbane i sin alternative tiårsplan for utbygging. Så vant vi valget, rent hypotetisk – det gjorde vi dessverre ikke, men nå forteller jeg historien allikevel – og da vi skulle lage regjeringserklæring og statsbudsjett, måtte vi bare si til folk: Beklager, vi fikk bare litt over 30 pst. av stemmene, så en stor, stor andel av det vi har lovt, blir det dessverre ikke noe av. Det ville blitt ramaskrik. Folk hadde sagt at dette måtte vi ha visst da vi lanserte valgløftene. Vi hadde blitt holdt ansvarlig for det vi hadde lovt. På samme måte skal Fremskrittspartiet holdes ansvarlig for det de har lovt. De fikk 16 pst. av stemmene, men de har en tredjedel av regjeringen. De må dessuten ha visst at det de lovte velgerne, var totalt urealistisk. Noen sier at folk har grunn til å føle seg lurt. Jeg skal ikke bruke så sterke ord, men jeg er helt enig med Trond Giske som tidligere i debatten beskrev at tillitsforholdet mellom velgere og tillitsvalgte ødelegges når man turer fram med denne typen valgløfter, som er helt ute av alle proporsjoner, og som de må ha visst var helt urealistiske. På helsefeltet ser vi også en rekke tilbaketog og avlyste valgløfter. I valgkampen hamret Bent Høie og Høyre løs på Arbeiderpartiets helsepolitikk. Såkalt fritt behandlingsvalg og nasjonal operativ helse- og sykehusplan var svaret på nesten alle uløste oppgaver i helsesektoren. Nå er disse valgløftene skutt kraftig ut i tid og nedjustert. Jeg må for øvrig legge til at jeg synes det er litt provoserende at vi har en helseminister som ikke er i stand til å svare når Stortinget spør om hva som skal være innholdet i denne planen eller i disse reformene, men at han bruker de samme reformene og valgløftene hver gang han blir konfrontert, enten på Stortingets talerstol eller i media, med vanskelige saker. Jeg forventer at vi får bedre svar på dette – ikke om fire år, men om noe kortere tid. Statsråd Høie er også nå for øvrig enig i at det han selv mente før valget om at det var behov for en uavhengig gransking av hovedstadsprosessen, ikke blir noe av. Det lovte han. De lovte at egenandelene skulle holdes på et lavt nivå. I det første budsjettet økes egenandelene i helsevesenet. Og de forhatte helseregionene, de regionale helseforetakene, som også var roten til alt ondt i valgkampen, og at alle uløste oppgaver nærmest burde kunne løses hvis man fikk disse bort, er langt på vei fredet i fire år. Jeg synes det også er helt utrolig at vi har en regjering som øker oljepengebruken med 4 mrd. kr, og gir 8 000 mill. kr i skattekutt og ikke én ekstra krone til å øke behandlingskapasiteten i de offentlige sykehusene når vi vet hva slags behov som finnes, og hva slags medisinsk-teknologisk revolusjon som står foran oss. Da bør vi øke kapasiteten der hvor behovene er størst, der hvor flest pasienter blir behandlet. Den andre karakteristikken av budsjettet er at det gjør Norge mer oljeavhengig. Da deler av valgløftene og spesielt skattekuttene skulle finansieres, ble fristelsen for stor. Oljepengebruken økes i en situasjon hvor det landbaserte næringslivet vårt sterkt advarer mot økt press på kostnader og kronekurs. Den siste karakteristikken, og det er kanskje den som er den mest alvorlige, er at budsjettet øker forskjellene mellom folk. Jeg synes det er sterkt problematisk at vi har en statsminister som bagatelliserer – i replikkordskiftet med Jens Stoltenberg tidligere i dag – hva det betyr at inntektsforskjellene mellom folk i Norge er små. Det har vært en styrke og et kjennetegn ved den norske måten å organisere samfunnet på. Da vi i valgkampen advarte mot at det ble skattekutt til de rikeste og økte forskjeller, ble vi møtt med påstander om skremselspropaganda. Nå har vi fasiten: 40 000 til dem som tjener over 2 mill. kr og noen hundrelapper i måneden til dem som tjener minst. Og vi er så vidt i gang. Jeg minner om at Høyre og spesielt Fremskrittspartiet har lovet skattekutt på et sted mellom 25 mrd. kr og 100 mrd. kr. Gjennomføres dette i den skalaen, vil landet vårt forandres – etter min mening i feil retning.