Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-03-15:
Det er store sesongvariasjoner i fiskeriene. Det gjør også at foredlingsindustrien har problemer med å sikre jevn tilgang på råstoff. Det fører til at de ansatte utsettes for hyppige permitteringer, noe som dessverre fører til at arbeidsplassene i deler av industrien blir ustabile. Samtidig har industrien betydelige investeringer i maskiner og annet produksjonsutstyr. Mangelen på stabilt råstoff gjør at produksjonsutstyret blir stående ubrukt i lange perioder. Det er en viktig årsak til sviktende lønnsomhet i fiskeindustrien. Både for å bedre lønnsomheten og for å gi mer stabile arbeidsplasser, er det derfor viktig å treffe tiltak som kan sikre industrien og landanleggene mer stabil tilgang på råstoff. Havfiskeflåten – og spesielt trålerne – har mulighet for å fiske hele året, og vil derfor være et nyttig supplement til leveransene fra kystflåten. Det har derfor vært et politisk ønskemål å sikre foredlingsanleggene helårig tilgang på råstoff gjennom leveranser fra trålere. Samtidig vet vi at trålerne og havfiskeflåten har så stor kapasitet at det av hensyn til ressursgrunnlaget er nødvendig med klare begrensninger i hvor mange som kan drive slikt fiske. Det gjør selvfølgelig at det å få tillatelse til slikt fiske er blitt en verdifull rettighet. Myndighetenes tildeling av trålkonsesjoner har i meget stor grad sett hen til hvilken betydning det vil ha for de enkelte anlegg og lokalsamfunn. Siktemålet i disse tilfellene har ikke vært å gi dem som fikk konsesjon, grunnlag for å tjene seg rik på fangsten. Siktemålet har vært at fangsten skulle bidra til stabil produksjon, stabile arbeidsplasser og bedre lønnsomhet for industrien. Mest typisk ser vi dette ved det gamle Findus-anlegget i Hammerfest. Bedriften har hatt knyttet til seg et stort antall trålere. Disse trålerne har jo ikke fått konsesjon for å drive et mest mulig effektivt og lønnsomt fiske. De har fått konsesjon ene og alene for å sikre stabilt råstoff til bedriften på land. Det har de også gjort. Dette illustrerer også et annet viktig poeng. Vi har i Norge en lovgivning som slår fast at fiskeflåten som hovedregel skal eies av aktive fiskere. Men det finnes mulighet for dispensasjon for havfiskeflåten, nettopp for å sikre tilgang på råstoff til industrien. Der det er gitt dispensasjon, er det da også i hovedsak gitt til industribedrifter, grupper av slike bedrifter eller tilknyttede selskap, for å sikre tilgang på råstoff. Vi kan derfor med bred penn slå fast at mange av dem som har fått trålkonsesjon, aldri ville ha fått det hvis ikke siktemålet var å sikre råstoff til en eller en gruppe bedrifter, alternativt til et lokalsamfunn. Dette er i mange tilfeller også nedfelt som et særskilt vilkår. Konsesjon er gitt på betingelse av at fangsten leveres på en spesiell måte. Da jeg selv var fiskeriminister, fant vi det nødvendig å stramme inn leveringsvilkårene i flere tilfeller, slik at det var krav ikke bare om levering, men også om foredling i angitte anlegg eller lokalsamfunn, for å unngå at bedriften bare transporterte råstoffet bort uten lokal bearbeiding. Dette vilkåret understreker jo nettopp at sysselsettingen på land og med det grunnlaget for bosettingen i mange kystsamfunn var avgjørende for at man fikk konsesjon. Vi så det også fra en annen innfallsvinkel. Da jeg var fiskeriminister, hadde hjørnesteinsbedriften i Mehamn stått stille i over ett år. Frustrasjonen i lokalsamfunnet var enorm. Folk flyttet. Hele stedets livskraft avhang av at aktiviteten kom i gang igjen. Samtidig var det nødvendig med opprusting av anlegget. Det ble klart at dersom noen skulle gå inn, oppruste anlegget og drive foredlingsvirksomhet, ville det også være krav overfor myndighetene om å sikre tilgangen på råstoff gjennom å gi bedriften nye konsesjoner for fiske. Bedriften fikk det. Derfor våknet lokalsamfunnet til live igjen. Men disse konsesjonene ble selvsagt ikke gitt for å se fangstdelen som en selvstendig aktivitet og et selvstendig mål. De ble selvsagt ikke gitt for at eierne skulle ha et aktivum å selge ut i dårlige tider. De ble ene og alene gitt for å gi folk i Mehamn arbeid. Derfor ble det også stilt krav om både levering og foredling i Mehamn. Tilsvarende er det for samtlige trålere med leveringsvilkår. Konsesjonen er gitt av hensyn til bedriften, i noen tilfelle bedriftene, og til spesielle lokalsamfunn. De som har fått denne konsesjonen, ville aldri fått den hvis det ikke var for at fisken skulle leveres et bestemt sted. Da blir det desto mer provoserende at leveringsplikten ikke opprettholdes. Fiskeridirektoratets regionkontor i Finnmark foretok for en tid tilbake en gjennomgang som viste at størsteparten av trålerne ikke oppfyller leveringsplikten. Noen gjør det. Jeg nevnte de såkalte Findus-trålerne som et godt eksempel. Men svært mange gjør det ikke. Min vurdering er helt klar: Dersom en tråler har fått konsesjon med leveringsvilkår, ville denne tråleren ikke hatt rett til å drive dette fisket hvis selskapet ikke hadde akseptert disse vilkårene. Dersom leveringsplikten ikke følges, er heller ikke forutsetningene for konsesjonen til stede, og den faller bort. Kort sagt: Hvis tråleren ikke overholder leveringsvilkårene, må konsesjonen inndras. Det følger da også direkte av konsesjonsvilkårene, hvor det normalt står: «Ved brudd på disse vilkårene vil tillatelsen bli trukket tilbake». Det er fullstendig uinteressant om trålselskapet kunne tjent mer ved å levere et annet sted. For hadde den ønsket å levere et annet sted, ville selskapet ikke hatt tillatelse til å drive trålfiske i det hele tatt. Det er bare det at fisken skal leveres der som er angitt, som er årsaken til at de får lov til å drive fiske. Derfor blir det også fullstendig uinteressant å si at mannskapet kunne tjent mer ved å levere et annet sted. De er ikke på en båt som har et fritt valg. Eller for å si det annerledes: En som er autorisert som lege, kan behandle mennesker. En som er autorisert som dyrlege, kan behandle dyr. Da nytter det ikke at den som har tillatelse til å behandle dyr, synes det hadde vært greit å behandle mennesker også, for da hadde han tjent bedre. Det er fullstendig uinteressant. Så kan det selvsagt finnes fornuftige tilpasninger. Men da må jo rederiet og den myndigheten som har gitt konsesjonen, eventuelt drøfte det, og Fiskeridepartementet må avklare hva som er akseptabelt. Det er det ikke opp til selskapet selv å vurdere. Jeg er opptatt av at statsråden ser til at leveringsvilkårene blir fulgt. Men motstykket må ikke være at vilkårene svekkes. Nok et eksempel: Også et annet sted enn Mehamn stod stille i rundt et år i den tiden jeg kom inn som fiskeriminister, nemlig Berlevåg. Hovedproblemet var at tråleren som hadde leveringsplikt til Berlevåg, ikke leverte. Vi fikk ordnet opp i det, med nye eiere som overtok både fabrikk og trålkonsesjon, og de strengeste konsesjonsvilkår som noen gang var pålagt, med krav om levering og foredling i Berlevåg. Poenget var jo at hvis vi ikke helt entydig sikret råstoffet til bearbeiding i Berlevåg, ville Berlevåg på ny ende i usikkerhet. Derfor bandt vi tråleren til Berlevåg. Så får vi nå melding om at statsråd Ludvigsen har opphevet dette vilkåret, ikke fordi selskapet selv har bedt om det, ikke fordi Fiskeridirektoratet har foreslått det – nei, fordi Regjeringen finner det politisk ønskelig. Etter 20. desember i fjor må ikke tråleren lenger levere i Berlevåg. Betingelsen er nå: Berlevåg eller anlegg i Øst-Finnmark. Hva betyr så det? Jo, nå kan tråleren oppfylle leveringsplikten ved å levere i Vadsø, Kiberg, Vardø, Båtsfjord, Mehamn – eller Berlevåg. Berlevåg har ikke lenger sikkerhet for jevn tilførsel av råstoff, og kan havne i nøyaktig samme situasjon som da folk gikk arbeidsledige i ett år. Denne faren forsterkes ved at statsråden har tillatt to ulike eierselskap for flåte og industri, noe som normalt har gjort det mer komplisert å følge opp leveringsplikten. Jeg vil, så sterkt jeg kan, be statsråden sørge for at Berlevåg igjen sikres det råstoffet de hadde før 20. desember. La ikke Berlevåg igjen komme ut i den krisen de opplevde i 1996-97. Og bring ikke andre lokalsamfunn ut i en slik usikkerhet. Trålleveransene er viktige for å sikre arbeidsplasser og bosetting. Det er derfor disse trålkonsesjonene er gitt. Tvert imot må statsråden sette makt bak at vilkårene skal overholdes.