Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2001-02-13:
Jeg tillot meg i replikkordskiftet etter Kjell Magne Bondeviks innlegg å stille et spørsmål som jeg vil følge opp, nemlig det faktum at Norge, den norske stat, egentlig er styrtrik på penger. Vi har fått betydelige inntekter, og avkastningen av oljeformuen – altså avkastningen uten å røre oljeformuen – er av Finansdepartementet beregnet til 73 milliarder kr, hvorav man bruker 12. Det som for meg er et slags moralsk spørsmål, gjelder denne store merinntekten. Hvem er det den tilhører? Hvem er det som skal nyte godt av den? Den rådende holdning i denne sal er at mest mulig skal legges til side for å betale pensjoner til aldersgruppen 50 år og dem som er yngre i dag, mens de som i dag er gamle, liksom ikke skal få noe særlig nytte av den. Jeg synes det er et moralsk spørsmål om ikke også den generasjonen som bygde opp dette landet – og i langt verre forhold enn vi har som nå er i 50-årene – altså de som i dag er godt over 70-80 år, kunne få det bedre. Det er vanskelig å gjøre noe særlig når det gjelder å øke pensjoner, sier flertallet, eller å øke tilgangen til penger noe utover det som er vedtatt i eldrereformen, eller å bedre økonomien til dem som er friske eldre – og det er heldigvis de fleste eldre – for da blir det såkalt press i økonomien, skjønner jeg. Jeg har også skjønt at statsministeren og finansministeren har vært på jakt etter gode ideer som kan bedre velferden for en del av befolkningen uten å lage press i økonomien. Jeg har tenkt å presentere én slik idé nå: Det er noe så enkelt som med jevne mellomrom å tilby de eldre over 70 år – eventuelt – opphold i Syden av en viss varighet om høsten og om vinteren. Utgiftene til et ferieopphold – selvsagt i ordnede former – som kan organiseres ved å bruke avtaler med reiseselskapene, ved å sørge for skikkelige steder i sydlige land, Spania, Mallorca, Kanariøyene, Hellas og Tyrkia, betales av staten, slik at folk som kanskje ikke har råd til to måneders opphold om høsten, kunne få det. Det ville også være forebyggende i en helsemessig og velferdsmessig sammenheng. Mange eldre mennesker er nemlig ensomme. Mange av deres venner er kanskje gått bort, og barna har flyttet. Hvis man kunne få til organiserte turer, med folk fra f.eks. Harstad på det samme hotellet på Mallorca i to måneder om høsten, ville de i de to månedene der nede bli kjent med hverandre. De ville få varme, de ville få bedre helse, de ville få nye venner og bekjente, og når de kom hjem, ville de ha et nettverk. Andre land har begynt å se på dette. Jeg vet at man veldig ofte når vi kommer med nye tanker, smiler litt og latterliggjør det – og så gjennomfører man det en del år senere, men litt for sent. Det er mange eldre mennesker i dette land som har dårlig råd. Hvis vi fra statens side lager et system som det jeg her i kortfattet form skisserer, kunne vi bedre levestandarden og livsstandarden for dem som har bygd opp dette landet. Vi kunne skaffe dem nye nettverk, nye venner og bekjente, og det å være i varmere strøk når det er skikkelig kaldt – til dels relativt ille, kanskje særlig i de nordligere deler i vårt land – ville være helsebringende. Jeg synes at vi kunne se på dette også i en slags moralsk sammenheng. Skal pengene bare legges unna, eller skal vi kunne si at hvis vi bruker midler i utlandet, er det ikke inflasjonsdrivende og vil ikke medføre noe press i økonomien? De eldre som har bygd opp dette landet, fortjener å få en håndsrekning til noe som veldig mange yngre mennesker betaler av sine egne lommer – og det er det naturlig for 40-, 50- og 60-åringer å gjøre – men for dem som kanskje ikke har fått bygd seg opp tilleggspensjoner, vil dette være fornuftig tenkning. De forskjellige reiseselskapene vil – jeg har undersøkt litt – kunne organisere slike reiser gjennom avtaler med staten. Så jeg tillater meg å presentere dette som en slags visjon for hvordan vi i praksis kunne hjelpe dem som har bygd opp landet, og ikke spare til vi selv blir gamle.