Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-06-14:
Fra Høyres side setter vi stor pris på at regjeringa velger å redegjøre såpass grundig som den nå gjør om utviklingen i Sahel og bakgrunnen for og omstendighetene rundt regjeringas beslutning om å delta med et styrkebidrag i FNs MINUSMA-operasjon. Det er ingen tvil om at situasjonen i Sahel er krevende langs en rekke parametere. Det er knyttet til sikkerhetsspørsmål, enorm fattigdom og mangel på utvikling, etniske og religiøse spenninger og nærmest kronisk politisk ustabilitet. Regionen har likevel på mange måter vært en blind flekk for internasjonal oppmerksomhet, mens situasjonen gradvis har blitt verre og fiendtlige krefter i form av militant islamistisk ekstremisme, smuglere og opprørere har skapt en eksplosiv miks i det som nærmest har fått utvikle seg til en frisone. Ekstremistene har vært til stede i området lenge, men det er først de senere årene at de har vært i stand til å etablere baser, særlig nord i Mali. Historien har vist oss hva som kan skje dersom en slik utvikling får pågå for lenge. Med porøse grenser og svake statsmakter uten reell kontroll over enorme geografiske områder er spredningspotensialet av enhver konflikt også veldig stort. Spillover fra borgerkrigen i Libya slo inn med full styrke i Mali og videre inn i Niger. I stor grad har det vært ved å utnytte vakuumet etter Gaddafi-regimets fall i Libya at ekstremistene har skaffet seg våpen, opprørerne har spredt seg i regionen, og de har vært i stand til å etablere basene. Den langvarige konflikten i Algerie er bare ett annet eksempel på hvordan nasjonale konflikter bidrar til en regional dynamikk, hvor et komplekst sett av aktører søker å bekjempe hverandre med alle midler. Det internasjonale samfunnet må med et bredt spekter av virkemidler ta grep om situasjonen for å hindre en ytterligere forverring. Den humanitære situasjonen er prekær, store folkemasser er på flukt, og statsmakten mangler både evne og legitimitet til å styre eget land. Jeg er også glad for at utenriksministeren så tydelig annonserte at kvinners rolle og vektleggingen av sikkerhetsrådsresolusjon 1325 kommer til å være viktig. Uten at kvinner deltar på like vilkår, som likeverdige parter i freds-, forsonings- og gjenoppbyggingsarbeid, blir det ingen varig utvikling. Jeg oppfatter regjeringas beslutning om å bidra til MINUSMA-operasjonen som riktig og viktig. Vi skal sende fem stabsoffiserer, 10–15 analyse- og informasjonspersonell og inntil fem polititjenestemenn. Oppdraget skal være tidsbegrenset til tolv måneder, og det har også vært et viktig poeng i diskusjonene Stortinget har hatt. Samtidig: Vi skal ikke ha noen illusjoner om at denne FN-styrken er en slags «quick fix» for Mali eller for den bredere regionen. Som vi alle nå har vært innom, er det for store og for diverse utfordringer til det. Det internasjonale engasjementet må med all sannsynlighet være langvarig, og militæroperasjonen er bare ett element i en helhetlig innsats. Vi skal heller ikke ha noen illusjoner om at dette militære bidraget, selv om det er begrenset i omfang, ikke vil være krevende for Forsvaret og for personellet. Bidraget betyr en ytterligere belastning på en organisasjon som allerede bidrar tungt i internasjonale operasjoner. Vårt bidrag i Afghanistan er fortsatt betydelig. Det er et faktum som dessverre litt for ofte blir borte i den offentlige debatten. Deltakelsen i Ocean Shield med fregatten KNM «Fridtjof Nansen» er en annen viktig og ressurskrevende innsats. I den forbindelse er det også verdt å merke seg at bidraget til MINUSMA skal finansieres innenfor forsvarsbudsjettet, og at regjeringa dermed fortsetter å bruke av de midlene som etter de økonomiske planforutsetningene i Prop. 73 S skulle føres tilbake til Forsvarets øvrige organisasjon i tråd med nedtrappingen i Afghanistan. Det er også underliggende og mer strukturelle utfordringer knyttet til den FN-ledede operasjonen Norge nå skal delta i. Erfaringsmessig preges større FN-operasjoner av denne typen – og den er, som forsvarsministeren er inne på, den tredje største operasjonen FN nå driver – ofte av svake og tidvis uklare kommando- og kontrollforhold. I MINUSMA, med hovedbidragsytere fra afrikanske land og med AUs militære hovedkvarter koblet inn, er det også en risiko for det i dette tilfellet. Det nordiske aspektet blir derfor særlig viktig. Det er behov for tett koordinering og samvirke mellom de nordiske landenes bidrag, og svenskene sender, som forsvarsministeren var inne på, også et substansielt bidrag, danskene har bidrag til vurdering, og begge land deltar også i EUs treningsmisjon. Konfliktens kompleksitet og de politiske maktforholdene på bakken forsterker ytterligere utfordringene. Dagens regjering kom til makten ved et kupp, og har ingen demokratisk legitimitet eller legalitet, selv om det i utgangspunktet er denne regjeringa som har invitert de internasjonale styrkene inn. Det er å håpe at det planlagte valget i juli vil medføre en demokratisk valgt regjering, men det er ingen garanti for at denne vil være en konstruktiv og stabil samarbeidspartner for FN i det videre engasjementet. Det er også sterk uro i en av provinsene i Mali, nemlig Kidal, som man nå forsøker å løse før valget skal finne sted. Parallelt med MINUSMA vil Frankrike inntil videre fortsette sin egen militære operasjon. Å koordinere de to operasjonene vil være avgjørende, men også vanskelig. Det er et uttrykt ønske fra Stortinget at en avklaring av rollefordelingen mellom de to må komme på plass snarlig, og før operasjonen skal begynne 1. juli. Overgangen fra AFISMA til MINUSMA er også utfordrende knyttet til både mandatet som Sikkerhetsrådet har gitt, engasjementsregler, oppgaver og operasjonsspråk. Vi kan møte utfordringer som er uvante både for våre styrker og andre styrker, og det er selvfølgelig av avgjørende betydning å klarlegge med maliske myndigheter hvilket avtaleverk som foreligger, og hvilke engasjementsregler som gjelder for henholdsvis militært personell og politi. Gitt aktørbildet vi står overfor, er det veldig viktig. Operasjonskonseptet vil ifølge forsvarsministeren først være klart om noen uker. Det kommer altså til å være helt avgjørende at særlig koordineringen mellom MINUSMA og den franske styrken er på plass. Forsvarsministeren sa at de franske styrkenes nærvær og kapasitet er en forutsetning for MINUSMA og særlig dersom noe skulle skje og det er behov for beskyttelse. Derfor er det desto viktigere at forholdet dem imellom er avklart. Det er fortsatt mange uklarheter, og det er mange ting som vi ennå ikke vet, som kan være grunnlag for om operasjonen lykkes eller ikke, og også for norske styrkers deltakelse. Jeg tror det er helt åpenbart at dette kommer til å bli en vanskelig og kompleks operasjon, den kan komme til å bli langvarig, og det norske bidraget er tidsbegrenset til ett år. Dersom det skulle være aktuelt å forlenge det eller gi andre kapasiteter, må regjeringa på vanlig måte komme tilbake til Stortinget og konsultere om det. Jeg tror også det er viktig å understreke at det militære bidraget bare er en del av en større innsats, en helhetlig innsats, hvor ikke bare Norge, men også andre land bidrar, og man bidrar på mange ulike felt. Jeg noterte meg avslutningsvis i utviklingsminister Heikki Eidsvoll Holmås’ innlegg at han sa at SV støtter helhjertet opp om dette – det er jeg også glad for – og at norske soldater i blåhjelm som tar ansvar for internasjonal fred og sikkerhet, er bra. Det er jeg helt enig i. Men norske soldater tar ansvar for internasjonal fred og sikkerhet også med annen farge på hjelmen. Det har vi gjort i mange år, og det kommer vi til å fortsette å gjøre.