trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Jeg takker for svaret og registrerer at statsråden holder fast ved at det ikke har funnet sted en hittil ukjent innstramming i mulighetene for forlengelse av AAP allerede fra 2016, og at det heller ikke er noen grunn til å revurdere innstrammingene fra 1. januar 2018 nå. Det er nemlig blitt bedre, sier statsråden, men brukerne sier altså noe annet. Tidligere var det slik at unntaket ble en hovedregel. Jeg synes ikke statistikken over antall mottakere av AAP akkurat tyder på det, men om så er tilfellet: Hvem er det som har ansvaret for at det ble slik – er det den enkelte bruker, eller er det det apparatet som er der, eller som skulle vært der, for den enkelte bruker? Når jeg likevel ikke er helt fornøyd med svaret, er det først og fremst av hensyn til de brukerne som står på bar bakke. Etter at vi begynte å pirke i dette, har e-postboksen nærmest flommet over av henvendelser fra fortvilte mennesker som ikke vet sin arme råd, og det stemmer jo godt med det bildet Nav selv har gitt: en overaskende sterk nedgang i antallet på arbeidsavklaringspenger – hele 16 700 færre brukere på bare ett år, en nedgang på 12 pst. Den nedgangen har særlig rammet mennesker på mellom 40 og 60 år. Det har blitt flere på uføretrygd, men færre med overgang til jobb, og det er flere som fortsatt har nedsatt arbeidsevne, men som ikke får arbeidsavklaringspenger selv om de ikke er ferdig utredet. Det er altså flere av dem som ikke er ferdig utredet. Noen er ikke engang ferdig utredet i helsevesenet, men får altså ikke lenger forlengelse av den grunn. Det kunne en få før. Er en ikke ferdig utredet, kan en bare glemme å søke uføretrygd, for det får en avslag på – en får rett og slett ikke lov til å søke. Det er flere kvinner enn menn på arbeidsavklaringspenger. Psykiske lidelser blant unge og muskel- og skjelettlidelser blant de litt eldre er de dominerende diagnosegruppene. Mange av dem har behov for lange løp, men det har blitt vanskeligere. Så hva mener da statsråden er alternativet for disse menneskene som nå står utenfor alt? Heller ikke Nav har sluppet unna den såkalte avbyråkratiserings- og effektiviseringsreformen – 300 mill. kr i kutt så langt. Statsråden har selv gitt en beskrivelse i statsbudsjettet om økte saksbehandlingstider og altfor lang tid på klagebehandlinger. Jeg har ikke helt lyst til å slippe tanken på at det for disse menneskene har skjedd en dobbel innstramming, for det er en påfallende tidslinje her, jf. mitt første innlegg om hva som har skjedd i tur og orden av varslinger, og nå er det jo bekreftet at det faktisk har skjedd endringer, i et rundskriv fra 2016. Før hadde det ikke skjedd, nå har det skjedd, men det har ikke vært noe innhold i rundskrivet. Vi får komme tilbake igjen til det. Jeg synes fortsatt det er grunnlag for å bore litt videre i disse spørsmålene.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
La meg få lov til å takke for debatten, og la meg få lov til å beklage at det blir ingen endring, og beklage til dem som har tatt turen til Stortinget for å høre på debatten her i dag. Noen kommentarer: Representanten Wiborg sa at arbeidsavklaringspenger kanskje ikke passer for den og den. Altså – hele poenget med arbeidsavklaringspenger er at det er tiltakene som skal tilpasses den enkelte, ikke omvendt. Det var jo grunnlaget for hele reformen med arbeidsavklaringspenger. Statsråden sier at det kanskje kan virke som det har vært en innstramming fordi søknader behandles på færre steder, og at det kan ha blitt utviklet en ulik praksis. Ja, men det er jo noe av hele poenget med arbeidsavklaringspenger – at den enkelte får tiltak og av en varighet som er koblet til den enkeltes behov opp mot det arbeidsmarkedet vedkommende skal vurderes i forhold til. Det er klart det blir lokale forskjeller da. Representanten Nordby Lunde var inne på at det var en fordel for den enkelte med så korte løp som mulig. Jeg er helt enig når det gjelder dem det er riktig for, men det er ikke bra hvis man blir kastet ut i ingenting. Nå er ikke jeg jurist, men én ting er jeg innmari god til, og det er å lese rundskriv som ikke fins, og som plutselig fins allikevel. Det er et rød-grønt rundskriv fra 2010 og et mørkeblått fra 2016, og det er ganske store forskjeller mellom de to rundskrivene. Der kommer ideologien fram. Rundskrivet av 2010 framhever brukerperspektivet eksplisitt. Det er strøket i rundskrivet fra 2016. Fra da av er det bare regelverk og tidsbruk som gjelder. Navs plikt overfor brukeren sto i rundskrivet fra 2010, det var strøket i 2016. Manglende oppfølging var ikke lenger grunnlag for forlengelse i 2016. Alle unntak er flyttet nedover, og begrensningene er understreket tydeligere fra 2016. Punktet fra 2010 om behovet for aktivitetsfrie perioder før, under og etter en behandling, f.eks. for personer med psykiske lidelser, er borte i 2016. Punktet om usikker restarbeidsevne og å gi brukeren nok tid også ved små utsikter til bedre arbeidsevne er borte fra 2016. Det samme er punktet om forlengelse ved behov for ekstra påfyll av kompetanse, f.eks. til en master i stedet for en bachelor. Det gjaldt særlig dem som på grunn av funksjonshemming ellers stiller bakerst i køen av arbeidssøkere. For meg virker dette som veldig tydelige innstramminger. Men glem det! Se på det som har skjedd nå, og si at det er en grunn til å se på de innstrammingene på nytt. Høyrepartiene har jo nå faktisk greid å lage enda et stort hull i velferdsstatens sikkerhetsnett. Dessverre ser det ut som om folk må vente helt til 2029 før vi kan begynne å sy det hullet sammen igjen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Det er positivt i denne saken at alle partier er enige om beskrivelsen, at dette med farlige klimaendringer utgjør en økende trussel for infrastrukturen vår. Jeg var med da det var storflom i Glomma i 1994, og det vi så da, var at det var de gamle husene, de gamle veiene og de gamle brønnene som holdt. Det var det nye vi hadde gjort, som gikk fløyten – for å si det sånn – i vannmassene. Det tyder jo på at man hadde en litt annen forståelse før for at elver og vassdrag må ha områder å gjøre av vannet når det kommer store mengder. Det kommer det mer og mer av, og vi er nå i en situasjon der vi har bygd mye på områder der det antageligvis egentlig ikke skulle stått noe. Det gjør at dette er en svær oppgave for kommunene framover, så det er viktig at de får denne hjemmelen. Men det er også viktig at vi er sikre på, både fra regjeringens side og Stortingets side, at kommunene har nødvendig kompetanse for å kunne gjennomføre dette på en god måte, og at de har økonomi til å kunne gjøre det. Det er vanskelig å ta penger fra eldreomsorgen til nye stikkrenner og flomforebygging. Så det er en grunn til at flere partier har pekt på at vi har lagt inn mer penger til dette. Det er fordi behovene er store. Dette kommer til å komme, og det kommer til å være problematisk. Sjøl om man nå får på plass et bedre system for å håndtere dette, er det jo et godt stykke igjen, hvis vi skal være ærlige, til dette er på plass. Det betyr at vi må øke innsatsen på dette området både fra statlige myndigheters side og fra kommunenes side for å redusere de skadelige effektene av ekstremvær framover. Så jeg ser veldig fram til at det kommer mer midler til dette. Det andre er kommunenes store behov for utskiftinger i vann- og avløpssystemet sitt ellers, for det er det jo også gjort ganske mange utredninger av. Hvis man skal klare dette framover, kan det nok tenkes at de avgiftene i så fall blir altfor høye til at det vil være mulig for kommunesektoren å gjøre alt dette til sjølkost. Så vi må nok også se på hvordan ulike deler av dette skal kunne finansieres framover, slik at vannforsyningen vår er trygg, at overvannet blir håndtert, og at kloakken også blir håndtert, slik at dette ikke skaper ekstra ekstremsituasjoner i situasjoner som kan forekomme på grunn av ekstremvær, og som vil være vanskelig nok å håndtere i seg sjøl.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Jeg vil gjerne ta opp de forslagene SV er alene om i innstillingen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Det er viktige sider ved denne saken som handler om forholdet mellom rettsstaten og den enkelte innbygger, som jeg synes det ikke virker som regjeringen tar på særlig alvor. Statsråden sier sjøl i sitt innlegg nå at det kan handle om bagatellmessige forhold. Men et bagatellmessig forhold kan også være en feil som er begått, og som er begått for lenge siden. Da har rettsstaten prinsipper for foreldelsesfrist i andre saker, spesielt fordi man har problemer med å føre bevis for ting som har skjedd for veldig lenge siden. Så det er en forsikring fra myndighetenes side om at man ikke skal begå overgrep mot folk der de sjøl har liten mulighet til å bevise det, og der også myndighetenes mulighet til å avklare fakta i saken blir mindre. Ser ikke statsråden at de forholdene er til stede i disse sakene i stort monn når det handler om noe så alvorlig som et statsborgerskap?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Grunnen til at regjeringen jobber med dette, er at det er et flertall på Stortinget som har bedt regjeringen om å gjøre det, det er jo ikke regjeringens eget initiativ å gjøre dette. Men i og med at vi nå har en lov som gjør at man kan frata noen statsborgerskapet ved straff, og der er altså kravene at man ikke skal kunne straffes med å miste statsborgerskap for noen handlinger man har begått før man var 18 – regelverket for tilbakekall av statsborgerskap er ikke slik i dag – må jeg spørre statsråden: Synes han det er rimelig at vi har en strengere behandling for den som kanskje har gjort en feil i en veldig klemt og alvorlig situasjon, som ikke egentlig medfører at man har gjort noe annet feil i ettertid, enn for den som f.eks. har begått en terrorhandling mot Norge?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Det siste innlegget fra Fremskrittspartiet beskriver veldig godt det jeg sier denne debatten får det til å høres ut som, for det omtales som om flertallet er kriminelle og har jukset. Det er ikke riktig. Det er den bølgen Fremskrittspartiet rir på, og som dessverre også flertallet er med på – at dette er et stort og alvorlig problem for Norge. Nei, det er et problem at noen kan operere med flere identiteter, men det kan vi ikke løse via statsborgerskap. Det må løses via biometrisk identifikasjon der man kan avsløre om noen opererer med forskjellige identiteter. Der har regjeringen en jobb å gjøre. Der kunne man absolutt brukt noen flere ressurser, framfor å bruke enormt mye ressurser på dette, slik man har valgt å gjøre. Når det gjelder forholdsmessighetsvurderingene som regjeringen nå har blitt pålagt å utrede, er det riktig at de kan løse noe av dette. Man sier da at det skal veie tungt, men det gir jo ingen trygghet. Ikke engang etter 25–30 år gir det noen trygghet. Hvordan skal det være mulig for et menneske som har flyktet fra et annet land, å kunne bevise noe som skjedde så mange år tilbake, når det kanskje har foregått flere regimeskifter i tillegg? Det er umulig. Det vil være en del tvil i noen av disse sakene, uten at det er grunn til fare for Norge på noen som helst slags måte. Den tvilen må myndighetene avklare i prosessen fram mot at man innvilger et statsborgerskap. Er tvilen stor og alvorlig, må det få konsekvenser da og ikke 25 år etterpå. Jeg synes det er rart at statsråden som har ansvar for integrering, ikke tar inn over seg de alvorlige utfordringene dette vil være for veldig mange som man nå begynner å rote i sakene til, og som ikke har gjort noe gærent. De har integrert seg, de jobber, de fungerer godt. Men man har liksom et politisk ønske – fra Fremskrittspartiet særlig – om å rote i disse gamle sakene, for å holde ved like at kanskje alle som har kommet hit, særlig dem som er flyktninger, egentlig ikke er flyktninger. Det er en feil måte å drive integrering på, det er en dårlig måte å drive integrering på, og det skaper ikke trygghet i samfunnet. Det hadde kanskje kunnet være bunnplanken her hvis det hadde vært noe fornuft i det, men det er det altså ikke.
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2019-02-12:
Jeg vil starte med å takke komiteen for samarbeidet om saken. Her er det stor enighet, og forslaget fremmes av en samlet komité. Det ble i 2014 nedsatt et utvalg som skulle gå gjennom gjeldende lovgivning og rammebetingelser for kommunenes muligheter for håndtering av overvann i byer og tettbebyggelser og ikke minst utarbeide et forslag til endringer og forbedringer. Mange kommuner har allerede laget planer med prinsipper eller tiltak for håndtering av overvann – samtidig som vi vet at vi kan forvente oss mer uforutsigbart vær i årene framover, og at det derfor trengs et bedre regelverk. En utfordring med overvann har vært at problemene oppstår gradvis. Overvannsutvalget anslo i sin utredning at de totale skadekostnadene som oppstår på grunn av overvann, er i størrelsesordenen 1,6–3,6 mrd. kr per år. Både klimautviklingen og samfunnsutviklingen med økt fortetting kan hver for seg øke vannmengdene som kommer lokalt og over kort tid. Det kan gi betydelige skader. Uten forebyggende tiltak forventer utvalget at skadekostnadene vil følge samme utvikling. I løpet av de neste 40 årene antydes det kostnader i størrelsesordenen 45–100 mrd. kr. Forslagene er ment å motvirke økte kostnader ved at det i planleggingen skal tas høyde for framtidige klimaendringer med sikte på forebygging av skader. Forebygging av overvannsskader er langt rimeligere enn å reparere skadene i ettertid. Det er ikke mulig å fastslå hvor mye vi kan spare som følge av bedre planlegging av overvannshåndtering. God planlegging i kommunene er nøkkelen til en bedre forvaltning av områdene ved vassdrag, og forslagene som fremmes, tar sikte på å gi et bedre grunnlag for å ivareta viktige flomveier på tettstedene. Komiteen viser i innstillingen til at det framgår av Meld. St. 33 for 2012–2013 at det nasjonale målet for klimatilpasning er at samfunnet skal forberedes på å tilpasse seg klimaendringene. Klimatilpasning handler om å erkjenne at klimaet er i endring, forstå konsekvensene og ikke minst iverksette tiltak for å hindre skade, men også å utnytte mulighetene endringene kan innebære. Det er derfor behov for en statlig utpekt myndighet med ansvar for veiledning og videreutvikling av fagfeltet. Dette ansvaret har regjeringen tenkt å gi til NVE. Iverksettelsen av deler av regelverket er foreslått etter at den sentrale myndigheten er på plass. Komiteen har understreket at dette ikke bør ta lang tid, og bedt regjeringen sørge for å få plassert ansvaret for kompetanse og faglig veiledning så raskt som mulig. Det er viktig å sørge for at vi kan møte økende nedbørsmengder og større variasjoner i været framover på en god måte. Samarbeid på tvers av forvaltningen blir viktig for å redusere risikoen for skade.
Ove Trellevik (Høyre), 2019-02-12:
Takk til saksordføraren for gode saksordførarmerknader. Klimaendringar fører til stadig meir nedbør. For å førebyggja flomskadar er det eit aukande behov for førebyggjande tiltak og god planlegging. Det er særleg to hovudområde som er aktuelle innan overvassproblematikk. Det eine er elvar som går over breddene på grunn av mykje regn eller snøsmelting i fjellet. Det andre er store mengder vatn i f.eks. bustadfelt og tettbygde område som følgje av veldige regnskol. På nyheitene har me høyrt om elvar som tek med seg både hus og bilar og delar av naturen når dei finn seg nye vegar gjennom landskapet fordi det rett og slett ikkje er plass til vassmengdene. I byar og bustadfelt vert kjellarar fløymde over fordi leidningsnettet som skal ta vatnet, ikkje har tilstrekkeleg kapasitet. Spørsmålet har vore: Kva kan me gjera? Uansett vil tilpassingar til forventa klimaendringar alltid vera relevante. Flaum i flatt terreng og urbane område gjev store skadar. Ei anna og kanskje meir komplisert utfordring er flaum i bratte vassdrag med enorme vasskrefter som ikkje berre skaper store skadar, men som òg er direkte livstruande. Først og fremst må dette kartleggjast og dei kritiske punkta identifiserast, og deretter må det setjast inn tiltak. Saka me behandlar i dag, er såleis svært viktig. Kommunane får no eit betre verktøy til å vurdera behov for restriksjonar innanfor 100-metersbeltet frå elvar. Det skal ikkje verta byggjeforbod, men poenget er at restriksjonar og tiltak skal vurderast, slik at ein ikkje øydelegg evna vassdraget har til å avleia overflatevatn. I tillegg skal kommunane leggja til rette for ei heilskapleg forvaltning av krinslaupet til vatnet med nødvendig infrastruktur. Det krev god planlegging, og kommunane får no ein heimel for å ha planavgjerder med krav om løysingar for avrenning i arealdelen i kommuneplanen. Det er positivt. Vi kan lesa at fleire parti skriv i merknadene om alternative budsjett og ressursar for å hindra flaum og skred. Det er viktig der det allereie er behov for fysiske tiltak, men heile poenget med denne saka er å få ei så god planlegging som mogleg for nettopp å hindra risikoen for flaum og skadar frå overvatn.
Monica Mæland (Høyre), 2019-02-12:
Det er veldig bra at det er bred enighet om lovendringene som regjeringen har foreslått i denne saken, og som skal legge til rette for bedre håndtering av overvann gjennom plan- og bygningsloven. De nye reglene vil gi kommunene mulighet til å ivareta overvannshåndtering på en ny måte, og det er viktig sett i lys av de store utfordringene økte nedbørsmengder gir. Lovproposisjonen følger i all hovedsak opp overvannsutvalgets forslag til lovendring på planområdet, slik det framgår av ekspertutvalgets utredning fra 2015. Forslagene skal motvirke økte kostnader ved at kommunen kan forebygge skader gjennom arealplanlegging. Forebygging av overvannsskader er selvsagt både rimeligere og bedre enn å reparere skadene i ettertid. Vi ønsker å bo i byer og tettsteder som er gode å leve i. Når klimaet endrer seg, må vi ha et lovverk som gjør det mulig å løse utfordringene. Det er ikke noe nytt at kommunene må ta hensyn til overvann. Jeg bor og lever i en by hvor vi har gjort dette i hundrevis av år. Det nye nå er at klimaet endrer seg raskt. Håndtering av overvann kan ikke bare ivaretas i det små gjennom byggesaker, det må også bygge på planer som tenker helhetlig. Derfor er jeg veldig tilfreds med at Stortinget gir sin tilslutning til forslaget om at kommunene i sin planlegging skal legge til rette for en helhetlig og bærekraftig forvaltning av vannets kretsløp med nødvendig infrastruktur. Klimatilpasning handler om å erkjenne at klimaet er i endring, det handler om å forstå konsekvensene og om å iverksette tiltak for å hindre skade, men også å utnytte de muligheter endringene kan innebære. Lovforslaget fra regjeringen klargjør kommunenes ansvar for å ivareta klimahensyn gjennom løsninger for reduksjon av klimagassutslipp og tilpasning til forventede klimaendringer. Regjeringen er opptatt av å forebygge skadevirkninger av ekstremvær. Denne proposisjonen, som Stortinget nå er i ferd med å sluttbehandle, er bare et første steg. Vi jobber også med å følge opp de øvrige tilrådningene fra overvannsutvalget. For eksempel kan jeg nevne bedre håndtering av overvann i byggesaker, krav til sikkerhet mot skader, pålegg om tiltak i eksisterende bebyggelse og gebyrfinansiering av overvannstiltak. Dette vil bli fulgt opp av regjeringen i tiden som kommer.
Jon Engen-Helgheim (Fremskrittspartiet), 2019-02-12:
Det har blitt framsatt en del merkelige påstander i denne debatten. Representanten Karin Andersen sier at alle blir behandlet som om de har begått alvorlig kriminalitet. Det er ikke riktig. Det er nettopp poenget med forholdsmessighet, som har blitt understreket av flere, som taler mot at alle skal bli behandlet som om de har begått alvorlig kriminalitet. Poenget er at man fortsatt bør og må ha muligheten til å handle mot dem som bruker og misbruker et norsk statsborgerskap som de har fått på feil premisser, til å begå bl.a. kriminalitet. Forholdsmessighetsvurderingen skal ta hensyn til bl.a. forholdets alvor. Dersom man har bodd 20 år i Norge, begikk en feil da man fikk det, og er godt integrert i dag, vil det bli vektlagt tungt i en slik sak. Derfor er det ikke riktig, det som har blitt framsatt. Det er mange som liker å sammenligne med foreldelsesfrist for alvorlig kriminalitet. Det er også en merkelig sammenligning, for det er ikke straff å levere tilbake noe man ikke skulle hatt. Det er ikke straff hvis man stjeler en bil, å levere den tilbake. Derfor er det heller ikke straff å levere tilbake et statsborgerskap som man heller ikke skulle hatt. Det er merkelig at Miljøpartiet De Grønne mener man ikke i det hele tatt skulle ha mulighet til å ta fra noen et statsborgerskap som de åpenbart ikke skulle hatt. Ja, jeg mener det er naivt. Representanten Andersen har også stilt en del spørsmål ved hvorfor man ikke i det minste kan innføre et krav om dobbelt statsborgerskap, dersom man skal ta et statsborgerskap som er ervervet på feil premisser. Det er flere grunner til at man heller ikke bør innføre det. En grunn er at det ville være veldig enkelt for en person som står i fare for å miste det, og har jukset til seg et norsk statsborgerskap, bare å kvitte seg med det andre. Da står man helt uten mulighet til å handle overfor åpenbare juksemakere. Det er en naiv og feilslått tilnærming til problemet. Grunnen til at man ikke kan miste statsborgerskapet hvis man f.eks. blir dømt for alvorlig kriminalitet og terror, er internasjonale konvensjoner som forhindrer det. Jeg tror representanten Andersen kan være veldig trygg på at dersom det hadde vært mulig å ta statsborgerskapet fra disse også, ville Fremskrittspartiet gått inn for det.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
For Arbeiderpartiet er rettssikkerheten til den enkelte viktig. I forrige periode fikk vi gjennomslag for at det må foretas en forholdsmessighetsvurdering ved tilbakekall av statsborgerskap. Der skal botid og tilknytning til Norge særlig vektlegges. Det er alvorlig å bli fratatt statsborgerskapet og miste tilknytningen til et land. Fordi rettssikkerheten til den enkelte er viktig, fikk vi også gjennomslag for domstolsbehandling ved tilbakekallelse av statsborgerskap. Det betyr at alle sakene skal behandles grundig før et eventuelt vedtak om tilbakekallelse blir gjort. Så langt har ikke regjeringen klart å følge opp vedtaket som skal styrke sikkerheten til dem som står i disse vanskelige situasjonene. Stortinget behandlet i fjor forslag om domstolsbehandling ved tilbakekallelse av statsborgerskap. Kristelig Folkeparti, Venstre og SV fremmet et forslag om at regjeringen skulle utrede en foreldelsesfrist. Forslaget ble ikke vedtatt. Der ble det understreket at det skal foretas en forholdsmessighetsvurdering. Stortinget har vedtatt at botid og hvor lenge man har hatt statsborgerskap, skal være med i vurderingen ved tilbakekall. Departementet har i et høringsnotat foreslått at forholdsmessighetsvurderingen skal lovfestes, og at følgende skal vektlegges: hvor lenge personen har vært norsk statsborger, og eventuelt hvilke andre statsborgerskap personen har personens tilknytning til Norge. Her vil personens botid i Norge, slektninger personen har i Norge, og personens alder ved ankomst til Norge være relevant. Det må ses opp mot tilknytning til andre land personen eventuelt har statsborgerskap i. om personen har familie og eventuelt mindreårige barn i Norge, og om familielivet ble etablert før eller etter at personen burde forstått at tap av statsborgerskap kunne være aktuelt graden av integrering gjennom bl.a. utdannelse og arbeid Dette er en start for å sikre at mennesker med tilknytning til og liv i Norge ikke blir kastet ut på urettmessig grunnlag. Det er allerede vedtatt av Stortinget at barn ikke skal miste sitt statsborgerskap som følge av feil foreldre eller besteforeldre har gjort. Det er paradoksalt at vi som nasjon stiller høyere krav til identitet for statsborgerskap enn for å få oppholdstillatelse. Derfor mener Arbeiderpartiet at vi mye tidligere må stille krav til identitet. Vi vil kartlegge identiteten til dem som kommer, før de kommer.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
I fjor fikk Arbeiderpartiet sammen med resten av den daværende opposisjonen gjennomslag for domstolsbehandling av tilbakekall av statsborgerskap. I samme forslag ble det understreket fra komiteens side at i alle saker om tilbakekallelse skulle det være en forholdsmessighetsvurdering som særlig skulle se på botid og tilknytning til Norge – dette for å sikre at mennesker med hele livet sitt i Norge ikke skulle bli fratatt statsborgerskapet sitt av bagatellmessige grunner. Saken om domstolsbehandling er nå ute på høring. Hvordan mener statsråden han ivaretar rettssikkerheten til den enkelte som skal få tilbakekall av statsborgerskapet sitt vurdert?
Heidi Greni (Senterpartiet), 2019-02-12:
Vi mottar mange henvendelser fra folk som får beskjed om en eventuell tilbakekalling, og så går det mange år før de hører noe mer fra myndighetene. Vi har også eksempel på at de, etter at de har fått et sånt varsel, opplever at de får innvilget familiegjenforening, f.eks., eller familieetablering med en kone fra utlandet. De får unger, etablerer familie osv., og det går mange år før de hører noe mer. Mange oppfatter dette som at saken da er lagt bort, men etter kanskje fem–seks år får de beskjed om at statsborgerskapet er tilbakekalt. Stemmer det at det kan gå så enormt mange år fra de får varselet til de får en avklaring? Og hvis det stemmer, hva vil statsråden i så fall gjøre for å redusere denne saksbehandlingstiden? Jeg regner med at vi er enige om at det er en veldig stor belastning?
Torhild Bransdal (Kristelig Folkeparti), 2019-02-12:
Når et parti har blitt en del av en regjering, vil opposisjonen kunne godte seg over at man i noen saker må innta andre holdninger enn man har gitt uttrykk for tidligere – endatil, i noen tilfeller, stemme imot egne forslag. I denne saken har Kristelig Folkepartis linje vært – og er fremdeles – at dette bare skal benyttes i helt spesielle tilfeller. Ja, jeg er klar over at vi tidligere har stemt for at det bør være en foreldelsesfrist. I løpet av debatten og belysningen av sakens flere sider, har vi kommet til at vi kan stå på det som er regjeringens holdning. I denne saken trenger jeg dermed ikke å se beskjemmet ned, men heller ta høyde for at det er plass til å møte meg selv i døra når beskyldningene om det forhåpentligvis kommer. Så til selve saken: Inndraging av statsborgerskap er et svært alvorlig grep, og det må rammes inn av regler som sikrer at det benyttes forholdsmessig. Konsekvensene for både den det gjelder, og dennes familie må vektlegges – likeså forholdets alvorlighetsgrad. Saker om tilbakekall av statsborgerskap er svært ressurskrevende å behandle for utlendingsmyndighetene, som også har en plikt til å påse at saken er så godt opplyst som mulig før det treffes vedtak. Inndraging av statsborgerskap skal fremdeles være et tiltak man benytter bare unntaksvis etter å ha vurdert kriterier som hvor lenge personen har vært statsborger, og eventuelt andre statsborgerskap personens tilknytning til Norge familie og mindreårige barn i Norge grad av integrering, bl.a. utdannelse og arbeid hovedregelen om at barn og barnebarn som hovedregel ikke kan miste statsborgerskapet som følge av feil begått av barnets foreldre eller besteforeldre Med det anbefaler jeg komiteens tilråding.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Kunnskapsdepartementet har hatt på høring forslag om endringer i statsborgerloven som kan ivareta de hensyn som en foreldelsesfrist skal ivareta. Forslagene følger opp Stortingets anmodningsvedtak av 9. mai 2017, som ble vedtatt i forbindelse med Stortingets behandling av representantforslag om domstolsbehandling ved tilbakekall av statsborgerskap. I høringsnotatet er det bl.a. foreslått å lovfeste at norsk statsborgerskap ikke skal tilbakekalles dersom det ut fra forholdets alvor og statsborgerens tilknytning til Norge vil være et uforholdsmessig inngrep overfor vedkommende selv eller nærmeste familie. I vurderingen skal det bl.a. legges vekt på hvor lenge personen har bodd i Norge, og hvor lenge personen har vært norsk. Det er foreslått at eventuell statsløshet skal inngå som en del av vurderingen av om det er forholdsmessig å tilbakekalle det norske statsborgerskapet. Det er også foreslått lovendringer for å presisere at barn og barnebarn som hovedregel ikke kan miste statsborgerskapet som følge av feil begått av barnets foreldre eller besteforeldre. Et begrenset unntak er foreslått for tilfeller der barnet har liten tilknytning til Norge. Det er foreslått at barns statsborgerskap ikke skal kunne tilbakekalles dersom barnet dermed blir statsløst. Det er videre foreslått at det skal presiseres i loven at barnets beste skal være et grunnleggende hensyn i saker som berører barn. Forvaltningen og domstolene er godt egnet til å foreta forholdsmessighetsvurderinger, og vil kunne besørge de hensyn som en foreldelsesfrist skal ivareta. Å lovfeste forholdsmessighetsvurderingen vil i ytterligere grad sikre dette. En absolutt foreldelsesfrist for tilbakekall av statsborgerskap vil kunne ha uheldige konsekvenser. I enkelte tilfeller kan det sett hen til forholdets alvor være forholdsmessig og ønskelig å tilbakekalle, selv om det har gått lang tid siden vedkommende ble norsk. Det kan være tilfeller der personen aktivt benytter ulike identiteter, f.eks. til å begå alvorlig kriminalitet. Vedkommende har ikke nødvendigvis heller sin primære tilknytning til Norge og kan være bosatt i utlandet. En foreldelsesfrist vil i større grad gjøre det mulig for personer å fortsette å leve dobbeltliv på ulike identiteter. Det norske statsborgerskapet gir også rettigheter som kan benyttes til ulovlig virksomhet i andre land, og i verste fall kan personen utgjøre en sikkerhetsrisiko. I disse tilfeller er det viktig å ha en adgang til å tilbakekalle. Saker om tilbakekall av statsborgerskap er svært ressurskrevende å behandle for utlendingsmyndighetene, som etter forvaltningsloven har plikt til å påse at saker er så godt opplyst som mulig før det treffes vedtak i saken. Sakene skal behandles og vurderes individuelt på en måte som ivaretar rettssikkerheten til den enkelte. En generell saksbehandlingsfrist for denne sakstypen vil være lite egnet til å sikre en individuell behandling. Selv om det kan ha negative konsekvenser for den det gjelder at saken trekker ut i tid, tilsier tungtveiende hensyn, som kontrollhensyn og hensynet til rettssikkerheten for den enkelte, at det ikke bør innføres saksbehandlingsfrist i disse sakene.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Høringen er nå avsluttet, og departementet er i gang med å vurdere de høringsuttalelsene som har kommet inn. Det har kommet mange viktige momenter som vi nå går igjennom og vurderer. Det som vil være sentralt, handler nettopp om å lovfeste forholdsmessighetsvurderingen. Det mener vi er et sentralt punkt i dette, og at det kan ivareta de hensyn som foreldelsesfrist er ment å ivareta. Jeg tar sikte på å legge frem forslag for Stortinget før sommeren.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Nå er det vanskelig for meg å kommentere innholdet i de henvendelsene som representanten Greni måtte få, og det er heller ikke mulig for meg å si noe generelt om tidsbruken i denne type saker, utover at det er krevende saker. Her skal det tas individuelle hensyn, her skal man ivareta rettssikkerheten, og her er det også et behov for å utøve kontroll av de opplysningene man har fått inn. At sakene er krevende, gjør også at det kan ta noe tid. Nå har jo mange saker også blitt stilt i bero i påvente av den saken vi skal legge frem før sommeren. Det betyr at det er en betydelig restanse som også må håndteres. Men jeg er enig med representanten i at det er i alles interesse at disse sakene behandles så raskt og effektivt som mulig, samtidig som man ivaretar hensynet til kontroll og rettssikkerhet.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Jo, jeg er helt enig i at dette er prinsipielle og viktige spørsmål, og at det handler om forholdet mellom rettsstaten og den enkelte. Det er nettopp derfor jeg opplever at hele Stortinget tar disse spørsmålene svært alvorlig, der flertallet nå avventer den grundige saksforberedelsen som departementet har knyttet til den saken som vi tar sikte på å legge frem før sommeren. Som jeg understreket i mitt innlegg: Med lovfesting av forholdsmessighetsprinsippet skal norsk statsborgerskap ikke tilbakekalles dersom det ut fra forholdets alvor og statsborgerens tilknytning til Norge vil være et uforholdsmessig inngrep overfor vedkommende selv eller nærmeste familie. I vurderingen skal det bl.a. legges vekt på hvor lenge personen har bodd i Norge. Så her tar vi nettopp hensyn til den enkelte og at rettsikkerheten skal sikres.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Jeg har ikke tenkt å gå ytterligere inn i disse spørsmålene nå, og det skyldes den realitet at vi nå vurderer de høringsinnspillene som har kommet, og at vi skal legge frem saken før sommeren. Da vil Stortinget få grundig mulighet til å vurdere alle sider ved denne saken. La meg bare vise til at det både er hjemlet i Europarådskonvensjonen om statsborgerskap av 1997 og i FNs konvensjon om begrensning av statsløshet av 1961 at det er åpnet for tilbakekall i tilfeller der statsborgerskapet er ervervet på grunnlag av uriktige opplysninger. Det betyr at dette har forankring også i internasjonal rett, og de spørsmål som representanten tar opp, vil vi ha mulighet til å komme tilbake til på et senere tidspunkt.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Her får hvert enkelt land svare for seg. Jeg ser ikke noen grunn til at jeg skal gå inn og vurdere hvilke regler man har i andre land. Vi har foretatt og foretar vår vurdering av dette. Det som synes å ligge til grunn for både representantens spørsmål nå og innlegg tidligere i dag, er at man er prinsipielt uenig i at det skal være mulig å frata statsborgerskap. Der viser jeg til mitt forrige svar, at det er hjemlet både i Europarådskonvensjonen og i FNs konvensjon om begrensning av statsløshet. Så dette er hjemlet både i norsk lov og i internasjonal rett, og vi mener at det er et viktig redskap som myndighetene må kunne ha i spesielle tilfeller.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Nå har vi fått på plass en avtale med prinsipper og forpliktelser for veiledning av nyutdannede og nyansatte lærere. Jeg er helt enig med representanten i at det er viktig med god veiledning. Gjennom budsjettforliket fikk vi også på plass 60 mill. kr som skal benyttes til dette arbeidet. Jeg kan ikke se at en forskriftsfesting nå ville gjøre en stor forskjell. Nå er det viktig at vi får prøvd ut den enigheten vi har fått på plass, og at vi får tildelt de midlene som ble vedtatt i budsjettet. Den ordningen skal evalueres, og så kan vi kanskje på et senere tidspunkt diskutere om en forskriftsfesting er nødvendig eller ikke. Det er også en utfordring at noen slutter i løpet av utdanningen, men nettopp derfor er det viktig å sikre at man har et høyt nivå på de studentene som starter, for det bedrer også gjennomføringen.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Nå har vi en flertallsregjering med en ambisiøs plan for å styrke skolen, for å styrke lærerutdanningen og for å bidra til at alle barn kan møte en kvalifisert lærer. Som jeg sa i mitt innlegg, mener jeg at det er mange gode forslag fra opposisjonen. Flere av disse forslagene er vi godt i gang med. Andre forslag kommer til å bli gjennomført på et senere tidspunkt. Det at man ikke nå stemmer for opposisjonens forslag, betyr ikke at man nødvendigvis er imot alle forslagene. Det bør Arbeiderpartiet kjenne godt til. Jeg var selv representant under åtte år med rød-grønn flertallsregjering, og det var ikke slik at de daværende regjeringspartiene løp skoene av seg for å stemme for opposisjonens forslag. Men som sagt: Her er det et viktig engasjement og også forslag som selvsagt vil kunne bli vurdert på et senere tidspunkt.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Nå opplyste jeg i mitt innlegg at når det gjelder Nord-Norge, har andelen ukvalifiserte gått ned når vi ser på årsverk, og jeg viste også til at førstevalgssøkere til grunnskoleutdanning trinn 1–7 har økt med 75 pst. i Nord-Norge fra 2013 til 2018. Det betyr at noen av de tiltakene som regjeringen har iverksatt, åpenbart må virke. Et av de viktigste tiltakene er nettopp knyttet til avdrag på studielån, hvor det er en særskilt gunstig ordning for Nord-Norge, eller for tiltakssonen, nettopp fordi vi ser at der er utfordringene betydelige, og da er det viktig at vi motiverer flere til å søke seg til lærerutdanning og ta jobb i nord. La meg også vise til at vi i samarbeid med Nord universitet og Universitetet i Tromsø jobber med prosjekter som handler om å kvalifisere ukvalifiserte lærere, slik at de kan bygge på sin utdanning og bli fullt kvalifisert.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
For det første er det viktig at enda flere ungdommer velger yrkesfag. Der kan vi sammen glede oss over at det går i riktig retning, ved at det er flere som nå velger yrkesfag – like mange som velger studiespesialisering. Det er også flere som fullfører og består, og flere som får lærlingplass. Vi har også en egen satsing på yrkesfaglærere og videreutdanning av yrkesfaglærere. Jeg mener det er viktig at vi viser at dette er en attraktiv vei å gå, og at regjeringen satser på yrkesfaglærere. Det er ingen tvil om at det her også er utfordringer fremover. Skal vi lykkes med å heve statusen for yrkesfagene ytterligere, må det være en samlet satsing som handler både om de ulike studieløpene, om utstyr og om satsingen på lærerne innenfor yrkesfag.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Det er i hvert fall ikke SVs svar, som er å senke ambisjonene. Jeg mener det er et veldig dårlig alternativ for elevene og for norsk skole å møte utfordringene vi har med å rekruttere kvalifiserte lærere, med å senke ambisjonene og kutte kraftig i etter- og videreutdanningstilbudet. Jeg forventer at kommunene har kompetanseplaner for sine skoler og sine lærere, og at de benytter seg av de svært gunstige ordningene regjeringen har lagt på bordet for videreutdanning av lærere. Det er et handlingsrom for skoleeiere for å tiltrekke seg lærere. Nå har vi også – som jeg refererte til i et tidligere svar – i samarbeid med Nord universitet og Universitetet i Tromsø et pågående prosjekt som handler om kvalifisering av lærere som har noe utdanning, men mangler det siste for å bli kvalifisert.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Det siste representanten Tvedt Solberg sier, er i hvert fall ikke riktig. Det er ikke slik at regjeringen sier bastant nei. Snarere tvert imot brukte jeg tid i mitt innlegg på å si at mange av de forslagene som fremmes av opposisjonen, er bra, og da må man ikke fremstille det som at regjeringen sier blankt nei. Men det er nå engang slik at vi i regjering har mulighet til både å utrede og få vurdert ulike forslag, og vi iverksetter en rekke tiltak for at flere skal velge læreryrket, og det er det flere som gjør. Vi bruker mye ressurser på å bedre lærerutdanningen og ikke minst på satsing på etter- og videreutdanning. Så bruker vi også SSBs tall, men man må bruke dem med en viss forsiktighet. For vel er det riktig at den fremskrevne lærermangelen fra 2018 er høyere enn den som var i 2015, men den er lavere enn den som var i 2012, slik at hvis man ser på disse tallene, er ikke det fasiten, men det er en prognose. Vi iverksetter en rekke tiltak for å gjøre det mer attraktivt å bli lærer. Det handler om innhold og kvalifikasjoner, men det handler også om lærernormen, som Utdanningsforbundet selv trakk frem som viktig for å øke rekrutteringen til læreryrket. Så den samlede satsingen vi nå gjør på skolen, gjør at flere barn får gleden av å møte en kvalifisert lærer i klasserommet. Vi kommer til å fortsette satsingen på læreren som et av de aller viktigste yrkene i Norge og ser frem til videre samarbeid med opposisjonen om nye tiltak som kan iverksettes, slik at enda flere velger læreryrket. Det er jo faktisk slik at velger man å bli lærer, har man en rimelig trygg jobb å gå til og ikke minst mange spennende utviklingsmuligheter fremover.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-02-12:
Det er ikke behov for noen ny politikk, men det kan være behov for en forsterket politikk. Jeg er enig i den problemstillingen som representanten og saksordfører Knutsdatter Strand trekker opp når det gjelder rekruttering i Nord-Norge. Det er en av årsakene til at vi har spesielle tiltak nettopp knyttet opp mot Nord-Norge. Det handler om avskriving av studielån, som et særskilt gunstig tiltak, men også samarbeidet med Nord universitet og Universitetet i Tromsø om å gi lærere som har noe utdanning, men som har behov for å bygge på litt ekstra, mulighet for å bli kvalifisert lærer. Dette er ikke en problemstilling som vi overser – tvert imot. Det er en problemstilling vi tar tak i. Men jeg er grunnleggende uenig med representanten Knutsdatter Strand i at man avskilter lærere og senker statusen ved at vi stiller krav om at lærere som underviser i matematikk, norsk og engelsk, skal ha fordypning i faget. Det skulle nesten bare mangle at en lærer som underviser i matematikk, ikke skulle ha fordypning i matte. Når vi i år gir 7 200 lærere mulighet for videreutdanning i disse fagene, men også i begynneropplæring og andre sentrale fag, vet vi fra lærerne, og de sier selv, at de endrer undervisningen og blir bedre lærere. Det at vi satser så tungt på både lærerutdanning og videreutdanning, er viktige tiltak for å sikre en høy status for lærere og gjøre yrket enda mer attraktivt for nye studenter.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-12:
Vår tverrpolitiske målsetting om nok kvalifiserte lærere i skolen har stått seg i flere år. Nå krasjer dessverre målsettingen front i front med økte kompetansekrav med tilbakevirkende kraft. Realiteten er at når kommunene i Nord-Norge bl.a. skal ansette, er det ikke kvalifiserte søkere. I samme område står plasser på lærerutdanningen tomme. Hvorfor mener regjeringen det er bedre at elevene får undervisning gitt av ansatte uten lærerutdanning enn av lærere som tok lærerutdanning før 2014? Og når det gjelder Nord-Norge, opplever jeg at det i statsrådens innlegg er en vente-og-se-holdning basert på dagens tiltak. Hva vil regjeringen konkret gjøre for å ta tak i lærermangelen i Nord-Norge?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-12:
Det er et faktum at det i enkelte kommuner er mellom 20 og 30 pst. ukvalifiserte. Dette er alvorlig. Antall studieplasser har samtidig gått ned. Når det blir pekt på at andelen kvalifiserte søkere har økt, mener jeg vi også må stille spørsmål ved hva slags tall vi løfter fram. Omgjøring fra lån til stipend er krevende, og det er grunn til å spørre hvor treffsikkert det er. Statsråden tar også opp disse momentene i sitt brev til komiteen. Jeg vil dra dette litt over på yrkesfag, for i dagens debatt hyller regjeringen økt oppmøte i videregående, men glemmer at det samtidig er flere som får «ikke vurdert» i fag. Særlige utfordringer er det nettopp i gjennomføringen av yrkesfag, der kun 57 pst. av guttene lykkes. Hva vil statsråden gjøre for at vi skal få mange nok yrkesfaglærere?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-02-12:
Det er ingen tvil om at politikk handler om å prioritere. Man kan omtrent konstant ha prisverdige formål og forslag deretter, men man må faktisk prioritere, for midlene strekker ikke nødvendigvis til. Da er det verdt å stille spørsmål ved om vi gjennom regjeringens ressursbruk når målene vi setter oss, for Stortinget har et enormt antall mål, og vi har et enormt omfattende lovverk som lærere og skole må forholde seg til daglig. Det sikrer elevene både rettigheter og muligheter, men det forutsetter også at det er ressurser og muligheter til å følge opp kravene som blir stilt. Da mener vi det er grunn til å stille spørsmål ved om all ressursbruken vi har under dagens regjering, treffer behovet – særlig i kommuner i Nord-Norge. Vi vet at desentraliserte utdanninger bidrar til rekruttering lokalt, både av studenter og deretter etter at studentene har fullført studiet. Det bidrar også til at man får økt trivsel, som man kan se i Studiebarometeret, ved mindre forhold, og det bidrar til praksisrekruttering lokalt, for det er nettopp en kostnad ved å sende elever og studenter landet rundt for å ha praksis. Det er kostnadskrevende, og oppfølgingen blir deretter. Den blir dårligere. Har man derimot stedegen, stednær utdanning, er det også enklere å følge opp utdanningene. Dette er en helt konkret utfordring som Nord universit har adressert. De får pålegg – fra regjeringen – fordi de har en krevende utdanningscampusstruktur. Da ivaretar ikke regjeringen nettopp det vi melder her og i dagens innstilling, at det er behov for desentraliserte utdanninger, at det er behov for økt rekruttering av lærere, særlig i Nord-Norge. Når statsråden peker på status knyttet til læreryrket, mener jeg at dagens regjering er veldig god til å snakke om status, men dessverre får vi tiltak som svekker status. Tusenvis av lærere har signert et opprop om at de taper status nettopp fordi de mister den kompetansen de har hatt ved å jobbe i yrket i tiår etter tiår. Når kompetansekrav får tilbakevirkende kraft, ja da er ikke det med på å heve profesjonsstoltheten. Vi har hatt en interessant debatt i dag, og vi ser fram til å se ny politikk fra regjeringen for rekruttering av lærere framover.
Turid Kristensen (Høyre), 2019-02-12:
Som vel flere av oss fra regjeringspartiene har sagt tidligere her i dag, tar vi utfordringen med å skaffe nok og kvalifiserte lærere til skolen på største alvor. Vi gjør det. Det er helt sant, faktisk – selv om noen her i salen i dag gir uttrykk for at de enten ikke har hørt oss si det eller ikke tror på oss. Å høre på opposisjonens innlegg i denne saken minner om da Arbeiderpartiets Nils Kristen Sandtrøen nylig under en debatt i Dagsnytt atten, mot nettopp statsråd Sanner, sa at Norge har en fæl samfunnsutvikling. Det er litt av en påstand, må jeg si, en påstand de aller færreste vil kjenne seg igjen i – selv de som representerer Arbeiderpartiet. Opposisjonen i salen her i dag prøver på samme måte å tegne et bilde av situasjonen i skolen og de tiltakene som regjeringen har satt inn, som overhodet ikke stemmer med virkeligheten. Det er utfordringer, ja, men: Regjeringen styrer blindt mot lærermangel, en lærerkrise, sies det. Regjeringen har en fraværende vilje til prioritering for å sikre oss kvalifiserte lærere, sies det. Virkelig? Noen må ha lukket både øyne og ører grundig for den skolepolitikken som regjeringen har ført de siste fem årene. Vi har jobbet hardt med å sikre nok og kompetente lærere. Vi har ikke inntatt noen vente-og-se-holdning. Jeg nevnte noe av det som har vært gjort, tidligere i dag, og hvis man ikke hadde fått med seg det som har skjedd de siste fem årene, hadde man altså mulighet for å få en liten oppdatering da. Det kan synes som at flere allikevel ikke hørte på det, men da kan jeg foreslå at man tar en titt på innstillingen som er lagt fram. Jeg er også helt enig med statsråd Sanner i at det å senke kompetansekravene og senke kvaliteten ikke er veien å gå – selv om det synes å være mange i opposisjonens løsning, ikke minst SVs. Vi skal ha både nok lærere og godt kvalifiserte lærere, så her er virkelig ja takk, begge deler på sin plass. Flere har pekt på at regjeringspartiene ikke vil støtte noen av de mange forslagene som er framsatt her i dag – 20 forslag. Dette har vi også hørt før. Det fremmes mange forslag, og forslagene gjentas gjerne hvert år. Man skulle nesten tro at det ble gjort for å kunne stå på denne talerstolen og være indignert over at regjeringspartiene ikke støtter det store antallet. Men, som statsråd Sanner har vært inne på, mye er igangsatt, og mye er allerede varslet. Det er ikke så overraskende at det framsettes påstander om at det å ikke støtte opposisjonens forslag betyr at vi ikke satser på ulike områder. I mitt første halvannet år på Stortinget har jeg nettopp lært meg at opposisjonen i sak etter sak forsøker å framstå som handlekraftig og nytenkende ved nettopp å fremme forslag som regjeringen allerede har satt i gang tiltak på, eller har sagt at de skal sette i gang tiltak på. Unødvendig, men for all del – alle har rett til å fremme de forslagene de ønsker. Heldigvis er det Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti som styrer skolepolitikken i Norge. Det skal vi være glade for.