Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-29:
Kultur er dypt viktig – både for hvert enkelt menneske og for samfunnet. Det er et grunnleggende gode som mennesket er avhengig av for å utvikle seg og leve et godt og ikke minst meningsfylt liv. Og det er ytringer og uttrykk for meninger, tanker og følelser. Kunst og kultur har en verdi i seg selv, som det er umulig å sette en prislapp på. SV foreslår å grunnlovfeste i en ny § 107 at statens myndigheter skal legge til rette for og respektere at den enkelte kan delta i kulturaktiviteter og oppleve et mangfold av kulturuttrykk. Vitenskapens og kunstens frihet skal respekteres. Det heter det i forslaget. Dette er i tråd med Menneskerettighetsutvalget, som etter et grundig og reflektert arbeid foreslo en ny § 107 i Grunnloven om retten til kulturell identitet og deltakelse i det kulturelle liv. Å grunnlovfeste retten til kultur og kulturens frihet er skremmende aktuelt og viktig akkurat nå. Vi lever i en tid hvor viktige demokratiske verdier og spilleregler er under press. Samtidig som tilliten til det etablerte forvitrer mange steder og medievirkeligheten blir stadig mer fragmentert, er autoritære krefter i en falsk populistisk klesdrakt på frammarsj. I ulike former og grader er de både i gatene og i mange land også ved makten. I Ungarn, f.eks., har den dypt konservative og høyreradikale regjeringen presset gjennom at enkelte teateroppsetninger ikke skal settes opp, fordi den er kritisk til innholdet. Det er dypt alvorlig at vi i Europa i 2019 har land som gjør så alvorlige innskrenkninger i kulturens og kunstens frihet. For kunstens og kulturens frihet er en grunnleggende demokratisk verdi. Det er helt parallelt med det vi vanligvis forstår som ytringsfrihet – frie uttrykk for tanke og mening i kunstens og kulturens form. Samfunnets frihet er like avhengig av friheten til slike uttrykk som til andre ytringer. Vi har grunnlovfestet en rekke friheter og rettigheter i Norge, f.eks. forsamlingsfrihet og ytringsfrihet. Men innbyggernes rett til å oppleve kulturtrykk – og ikke minst statens plikt til å respektere kunstens og kulturens frihet – er ikke grunnlovfestet. Det bør vi endre, spesielt i en tid som nå, hvor disse demokratiske verdiene er under press. Vi trenger et sterkt, grunnlovfestet forsvar for kunstens frihet. Vi kan aldri vite hvordan den politiske situasjonen i Norge vil være om 10, 20 eller 50 år. Et raskt blikk på det kontinentet vi er en del av nå, viser det altfor tydelig. Kanskje vil vi en gang angre bittert på at ikke et stort nok flertall vedtok denne endringen og benyttet seg av muligheten i 2019. Vi har allerede politikere i Norge som har vært ute og truet med å kutte statsstøtten til teatre og museer på grunn av innhold de ikke liker. I fjor sommer var f.eks. representanten Sylvi Listhaug ute og krevde at 22. juli-senteret skulle fjerne en del av sin utstilling, og viste til at senteret mottok offentlige kroner. Nå før jul raste debatten da Oslo FrP og representanten Christian Tybring-Gjedde krevde kutt i støtten til Black Box teater etter en provoserende forestilling på scenen. Dette er også angrep på kunstens og kulturens frihet. Å bruke pengemakt og staten for å hindre uttrykk og metoder som er provoserende, er å gripe inn i frie ytringer på en helt uakseptabel måte. Likevel foreslår representanter fra et av Norges regjeringspartier å gjøre nettopp det. Det viser oss at heller ikke vi her i Norge er immune mot de tendensene vi ser ute i verden – tvert imot. Også i Norge må vi forsvare viktige demokratiske verdier, som kunstens frihet. Derfor er dette forslaget viktig. Parallellen til ytringsfriheten, § 100 i Grunnloven, er interessant av flere grunner, bl.a. fordi en viktig del av vår § 100 og ytringsfriheten er det såkalte infrastrukturkravet: «Det påligger statens myndigheter å legge forholdene til rette for en åpen og opplyst offentlig samtale.» Dette kravet har vært grunnlaget for en aktiv mediepolitikk, for mediemangfold og for det offentlige ordskiftet. Vi trenger et slikt infrastrukturkrav også for kunstuttrykk og kultur – både for å forankre en offentlig kulturpolitikk som legger til rette for et mangfold av kulturuttrykk, og for å forankre det at alle innbyggere har krav på dette grunnleggende, viktige menneskelige godet, uavhengig av hvem de er. Derfor er jeg skuffet over at Arbeiderpartiets representanter, som vanligvis framstiller seg som kulturens forsvarere, ikke har stilt seg bak forslaget i komiteen. Jeg er også veldig spent på om Venstre, som sitter med kulturministeren, mener alvor med det de skriver i kulturmeldingen som nettopp er levert til denne sal. Nå har alle sammen virkelig muligheten til å vise at kulturens samfunnsbyggende og demokratiske kraft er mer enn bare ord i et dokument. Jeg tar opp SVs forslag.