Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2012-06-12:
Det er vel uomtvistelig spennende tider å diskutere finansmarkedsmeldingen i. Det tror jeg det vil være i mange år framover med de utfordringene som er i Europa. Så jeg tror man bare skal feste setebeltet og se hvordan verden utvikler seg. I den sammenheng er det uhyre viktig at Finansdepartementet og statsråden fokuserer på både å påvirke og å følge med på hva som skjer ute. Jeg tror man raskt kan komme til å foreta noen valg som kan føre litt galt av sted – hvis man ikke foretar de riktige valgene. Dette vil jeg komme litt tilbake til senere. Jeg har lyst til å kommentere litt det som i og for seg også forrige taler var inne på, dette med boliger. Det er veldig enkelt å si at det norske boligmarkedet sannsynligvis kommer til å smelle en dag. Den utviklingen som har vært, er nok neppe bærekraftig over lang tid. Samtidig er det – som sentralbanksjefen også sa i høringen – uhyre lite i dag som tyder på at boligmarkedet kommer til å gå ned. Vi har lavt rentenivå, høy sysselsetting og god vekst i økonomien – alt drar i retning av at det går oppover. Som jeg har sagt i en tidligere sak: Gjennom det kravet vi har til egenkapital, og som Finanstilsynet har innført, 15 pst., er vi faktisk på tur til å sette en hel gruppe utenfor boligmarkedet. Vi er overhodet ikke skeptisk til egenkapital – det bør det absolutt være – men spørsmålet er: Er det bankenes eget ansvar, eller er det myndighetenes ansvar å styre dette? Det at myndighetene overtar ansvaret for å sette regler, behøver ikke nødvendigvis stimulere til ansvarlighet ute i systemet. Dette synes jeg er en diskusjon som vi kanskje har hoppet litt lettvint over, men som vi sikkert kommer tilbake til. Så har vi livselskapene og deres utfordringer. Det har vi tatt opp i interpellasjoner tidligere. Kombinasjonen av økt levealder, årlig rentegaranti, lavt rentenivå, nye kapitalkrav fra EU gjennom Solvens II og det faktum at Norge på mange måter mangler et statsobligasjonsmarked av en viss størrelse, gir livselskapene i Norge en helt særegen utfordring. Her noterer vi oss at finansmarkedsmeldingen er blottet for nye tiltak. Jeg vil oppfordre finansministeren til å ta opp igjen Banklovkommisjonen og det arbeidet den gjorde, og følge opp en del av de tiltakene de foreslo, kanskje spesielt på fripoliser. Så til norske reguleringer av bankene. Vi må faktisk erkjenne at siden begynnelsen av 1990-tallet har det norske reguleringsregimet fungert ganske bra. Det har vi gjentatte ganger sagt i debatter. Vi har notert oss at finansministeren gjentatte ganger har sagt at det skal være en nordisk harmonisering av et nytt regelverk, og vi mener det er helt sentralt at vi ikke påfører norske banker noen særreguleringer som vil føre til at banker fra markeder som er dårligere regulert enn det norske, kanskje begynner å overta det norske markedet. Men vi ser også i innstillingen at det stadig vekk foreslås særtiltak, og vi vil legge vekt på at det blir en harmonisering av regler, reguleringer og tilsynspraksis i Norden. Dette bør det være et særlig ansvar for finansministeren å følge opp. Vi vil bemerke at regjeringen gjennom både finansmarkedsmeldingen, det internasjonale arbeidet man gjør, og de nasjonale forslagene man har ute på høring, har en lang rekke forslag som er egnet til å sikre finansiell stabilitet. Der deler vi regjeringens mål om å sikre et sterkt, robust og trygt bankmarked – selvfølgelig gjør man det. Men samtidig er det et spørsmål om i hvilken grad man kan ha særtiltak, og om man har drøftet konsekvensene av slike særtiltak som man legger opp til. Høyre mener det er viktig at bankene skal bygge soliditet for å imøtekomme strengere kapitalkrav og bli mer solide og har støttet regjeringens anmodninger om bl.a. redusert utbytte for å bidra til økt egenkapital. Men når regjeringen i tillegg varsler økte innbetalinger til Bankenes sikringsfond, vurderer å innføre økte skatter og avgifter på overskudd og lønn, vurderer å beskatte merverdier skapt i finanssektoren og innføre motsykliske kapitalbuffere, i tillegg til redusert utbytte og særnorske kapitaldekningskrav, er Høyre opptatt av å be regjeringen om også å sikre at det er balanse mellom kravene og bankenes mulighet til å finansiere norsk næringsliv. Det vi ikke kommer utenom, er at finansinstitusjonene også er livsnerven i samfunnet. Vi vil leve med oppturer og nedturer i samfunnet, og reguleringene er hele tiden en balansegang mellom det å skape sikkerhet for utvikling og evnen til å finansiere framtidig økonomisk vekst. Det er en vanskelig balansegang, det skal alle erkjenne, og det ser man til de grader nedover i Europa. Litt til hva som skjer internasjonalt: Man kan på mange måter se antydninger til at det som skjer ute i Europa nå, er at veien til helvete er brolagt med gode intensjoner. Jeg tror alle ønsker et sikkert finansieringssystem, men det vi samtidig nå ser, er at det har vært en voldsom konsentrasjon. Det har vært en driv mot større enheter i systemet, og plutselig har du institusjoner som er så store at de faller inn under begrepet «too big to fail», altså de vil rive med seg hele samfunnet hvis de begynner å gå overende. Det er en kjempeutfordring som jeg i hvert fall ikke har sett noen helt klare løsninger på, og jeg ser heller ingen «quick fix» her. Derfor sa jeg innledningsvis at jeg tror dette er en debatt vi kommer til å ha i mange år. Men det som forundrer meg, er at man ute i Europa nå fokuserer mer på at bankene ikke må gå over ende, enn på å beholde konkurransen i finanssektoren. Det er ingen tvil om at mange av problemene vi har nå, er drevet gjennom av at vi har fått institusjoner som er så store og så dominante at samfunnssystemet ikke tåler at de går over ende. Paradokset er at den dagen institusjonen er blitt så stor, oppfattes den å ha statlig garanti ute i lånemarkedet, og får vesentlig billigere finansiering enn f.eks. den lille sparebanken som eksisterer oppe i et eller annet dalføre i Norge, som det jo overhodet ikke er noe problem om går over ende eller ikke. Det er selvfølgelig et problem lokalt, men det er ikke systemkritisk om en slik liten sparebank går over ende. Her tror jeg faktisk den langsiktige løsningen er å fokusere på den tendensen som hele markedet har til å drive fram så store enheter at samfunnet risikerer å gå over ende sammen med dem. Da har vi et kjempeproblem. Høyres finansfraksjon var en tur i London og så på konsentrasjonen der. De fire–fem største institusjonene i England har nå en forvaltningskapital som tilsvarer 80 pst. av markedet, og de har en forvaltningskapital som tilsvarer fire ganger BNP. Da sier det seg selv at her har man en særdeles stor utfordring som vi ikke skal regulere nasjonalt, men som vi bør gå inn i et tett internasjonalt samarbeid om å finne gode løsninger på. For som sagt: Finansnæringen er også livsnerven i samfunnet, og uten et velfungerende finanssystem vil vi svekke samfunnets evne til vekst og utvikling. Det har vi i hvert fall ikke råd til i dagens situasjon.