Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2011-06-09:
La meg først få takke saksordføreren og komiteen for det omfattende arbeidet i forbindelse med framleggelsen av ny stortingsmelding om statlig eierskap og tilhørende stortingsproposisjon for rammer for forvaltningen av eierskapet i enkelte selskaper og behandling av det i Stortinget. Disse ble fremmet for Stortinget 1. april. Det betydelige politiske engasjementet som omfatter statlig eierskap, vises også gjennom representantforslagene til representanten Rigmor Andersen Eide, Hans Olav Syversen, Line Henriette Hjemdal og Knut Arild Hareide. Regjeringen har lagt fram en stortingsmelding om statlig eierskap som begrunner hvorfor staten eier, som diskuterer hva staten bør eie og hvordan staten skal utøve sitt eierskap. En gjennomgang av disse spørsmålene bør etter min mening gjøres med jevne mellomrom, fordi forutsetningene for det statlige eierskapet er i stadig utvikling. Mange norske selskaper blir stadig mer internasjonale og er gjenstand for hardere konkurranse i et globalt næringsliv, og teknologiutviklingen skjer raskere enn tidligere. Kravene til selskapenes samfunnsansvar skjerpes. Som komiteen også viser til i sin innstilling, har vi vært gjennom en internasjonal finanskrise som påvirker selskapene på en rekke områder. Alt dette gjør at eierrollen og eierskapsutøvelsen også kontinuerlig må utvikles. Staten forvalter store verdier på vegne av samfunnet. Det medfører ansvar for å utøve eierskapet på best mulig måte. Ved utgangen av 2010 tilsvarte verdiene av statens forretningsmessige eierskap omtrent 600 mrd. kr. Staten eier eksempelvis omtrent en tredel av verdiene på Oslo Børs. Det er med glede jeg registrerer at det er stor grad av politisk enighet når det gjelder de grunnleggende prinsippene for den statlige eierskapspolitikken, herunder rollefordelingen mellom eier og styret, slik det framgår av selskapslovgivningen. Dette gir forutsigbarhet for selskapene og bidrar til å sikre statens verdier over tid. Når det er sagt, er det et klart ideologisk skille mellom partiene i denne salen når det gjelder omfanget av det statlige eierskapet og ambisjonene knyttet til det statlige eierskapet. Regjeringen mener det statlige eierskapet er viktig i et større næringspolitisk perspektiv, ved at et betydelig statlig eierskap bidrar til utviklingen av et konkurransekraftig og bærekraftig norsk næringsliv. Dette knytter seg både til at det er viktig å sikre nasjonal forankring av viktige nøkkelbedrifter, og til at de statlige selskapene er store og viktige aktører innenfor forskning, innovasjon og kompetanseutvikling, og dermed bidrar til å drive teknologiutviklingen framover. Regjeringen ønsker derfor å opprettholde omfanget av statens eierskap på omtrent dagens nivå, og vi ønsker å opprettholde statens eierskap i viktige bedrifter som f.eks. Statoil, Telenor og Statkraft. Det innebærer imidlertid ikke at staten for all framtid skal ha akkurat den samme eierandelen i alle selskapene. Dette mener jeg vi må ha et pragmatisk forhold til. Vi må til enhver tid vurdere om staten er en god eier for et selskap. Vi må være villige til å selge oss ned også dersom det er andre eiere som kan bidra til en bedre utvikling av et selskap, eller det er andre begrunnelser som gjør at det statlige eierskapet ikke lenger er relevant. I den forbindelse har regjeringen bedt om en fullmakt fra Stortinget til å redusere sin eierandel i Entra Eiendom AS, SAS AB og Secora AS for effektivt å kunne medvirke til å etablere gode industrielle løsninger for disse selskapene. Jeg registrerer at regjeringen har støtte fra opposisjonen når det gjelder dette. Og la meg si det sånn: Staten har ingen hast med disse salgene. Vi skal gjennomføre en god prosess, og vi ønsker å finne eierkonstellasjoner som gjør at verdiene i selskapet blir tatt godt vare på, og at driften og arbeidsplassene også håndteres på en god måte. Når det gjelder Entra Eiendom spesifikt, må man også ha en gjennomgang av eiendomsporteføljen for å sikre at eventuelle funksjonsbygg på et kommersielt grunnlag overføres til Statsbygg, slik at det er den rent kommersielle delen som går ut. Både Høyre og Fremskrittspartiet tar til orde for et betydelig statlig nedsalg utover de tre selskapene som regjeringen har foreslått. Jeg mener det er en kortsiktig tankegang. Det er slik at den norske stat sammenlignet med andre er i en svært solid finansiell situasjon, og vi trenger slett ikke å selge statlig virksomhet av hensyn til de offentlige finansene. Alternativ plassering ved salg av statlige eierandeler i strategiske selskaper er formuesplasseringer gjennom Statens pensjonsfond utland, gitt at vi ønsker en ansvarlig budsjettpolitikk i form av handlingsregelen, noe alle i denne salen utenom Fremskrittspartiet har sluttet seg til. Det kan være grunnlag for å diskutere hvor hensiktsmessig det er av staten å selge strategiske eierposisjoner i norske selskaper for å investere midlene i utlandet og hos konkurrenter til de norske selskapene. Det er heller ikke sånn at vi kan overføre penger fra salget av dette eierskapet til Forskningsfondet. Forskningsfondet har en annen rolle i statsbudsjettet. Det bidrar til driftsbevilgninger år for år, så det kommer jo på vanlig måte inn i en budsjetthåndtering og inn under handlingsregelen. Så det er ikke noen «quick fix» på forskningsbevilgninger å ta kapital fra eierskapet til det andre. Men det er fullt mulig, som regjeringen har gjort de siste årene, å øke forskningsbudsjettene kraftig på ordinær måte gjennom statsbudsjettet. Regjeringen er opptatt av det private eierskapet og at dette også gis gode rammebetingelser i norsk næringsliv. Når man foreslår så betydelig nedsalg som Fremskrittspartiet og Høyre gjør, er det imidlertid grunn til å peke på at det ikke vil være privat kapital i Norge som har løfteevne til å kjøpe opp statens andel i en slik størrelsesorden. Det vil ganske sikkert føre til at disse selskapene og disse eierandelene selges til utenlandske eiermiljøer, og etter hvert vil kunne miste sin norske forankring. Et slikt kraftig nedsalg er også en kraftig utflagging av selskapene. Regjeringen mener det er riktig å etablere nytt statlig eierskap i nye selskaper dersom vi vurderer at staten kan være en god eier. Vi har sagt at det er tre måter dette skal skje på. Vi vil øke kapitaltilgangen til landsdekkende såkornfond. Vi vil øke kapitalen til Investinor, og vi vil også bidra med kapital til de selskapene som vi allerede eier, dersom det er forretningsmessig interessant og etter en analyse viser at det vil gi økt verdiskapning og avkastning. Jeg vil understreke at nytt statlig eierskap i framtiden som hovedregel må skje på et kommersielt grunnlag, gjerne sammen med private investorer der det er aktuelt. Jeg hørte talsmannen fra Høyre snakket om Statkraft. Det er jo sånn at når Statkraft nå f.eks. investerer utenlands, skjer det ofte med private partnere, slik at vi får en ekstra vurdering på lønnsomheten i disse prosjektene. Når det gjelder den konkrete organiseringen av nye fond, skisseres det ulike løsninger i komitéinnstillingen, bl.a. at det gjøres en fond-i-fond-struktur. Vi vil vurdere hvordan vi skal opprette de nye fondene. Det er viktig å dra erfaring fra de fondene som vi allerede har, slik at vi sørger for at vi kanaliserer pengene der det er mest behov, og der fondene bidrar mest. Når det gjelder en fond-i-fond-struktur, har vi allerede Argentum. I såkornfasen er det få fond, og de som er aktive, er nesten utelukkende fond hvor det offentlige medvirker, selv om det også utløser mye privat kapital. Vi vurderer nå ulike alternativer for hvordan en ny såkornordning skal organiseres, og vil komme tilbake til Stortinget med et forslag når den gjennomgangen er fullført. Det er et viktig poeng at eierskapssaker behandles raskt og effektivt. Erfaringsmessig kan det i enkelte tilfeller være utfordrende, bl.a. når Stortinget ikke er samlet. Det er begrunnelsen for at vi ber om fullmakt til å delta i eventuelle begrensede egenkapitalutvidelser i Yara og Kongsberg Gruppen. Med en slik fullmakt vil vi effektivt kunne opprettholde statens eierandel dersom det oppstår et behov for raskt å gjennomføre en begrenset egenkapitalutvidelse. Det kan også skje at det i månedene fra midten av juni til begynnelsen av oktober oppstår forretningsmuligheter, og det kan være behov for å reagere raskt. Derfor mener jeg at dette er uproblematisk, selv om det ideelle selvsagt skulle vært det Høyre og Fremskrittspartiet beskriver, at man kunne gå til Stortinget med dette. Derfor synes jeg det er synd at man ikke kunne fått en enstemmighet på det, for det er også en sak som har vært viktig for de to angjeldende selskapene. Regjeringen ønsker med denne meldingen å skissere en aktiv eierskapspolitikk. Staten er ofte den største eieren i et selskap, selv der vi har under 50 pst. eierandel. Det er derfor et ekstra ansvar som påhviler staten for å utøve det eierskapet på en god måte, for å være en god dialogpartner for styre og ledelse. Derfor har vi varslet at vi må styrke eierskapsforvaltningen. Vi skal være tydelige og forutsigbare i vår kommunikasjon med selskapene. Vi skal ha regelmessige møter med selskapene. Vi skal være en utålmodig, positiv eier, som bidrar til verdiutvikling og vekst i selskapene. Jeg mener at staten over år har bygd en veldig solid portefølje. Vi har en god anseelse som eier. Det kan ikke påvises noen aksjerabatt i statlige selskaper. Derfor mener jeg det er riktig å videreføre et statlig eierskap på dagens nivå og å utøve det på en profesjonell, aktiv og langsiktig måte.