Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-04-25:
I likhet med hva som var representanten Nybakks referansepunkt, vil jeg også si at denne saken har sine tydelige forgreninger tilbake til 22. juli 2011. Men for kontrollkomiteens vedkommende begynte denne saken for fem måneder siden. I fem måneder har Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité arbeidet med denne saken, også i samråd med presidentskapet, for å skape grunnlag for en riktig behandling her i Stortingets plenum. Det kan dessverre se ut som at det ikke skal lykkes til tross for denne lange prosessen. Jeg refererte til 22. juli 2011 fordi det var en sak som handlet om objektsikring, beredskap og sikkerhet for befolkningen i sin alminnelighet. Som vi alle vet, var det en hendelse som rystet oss i vår sjel, og som avstedkom sterk kritikk fra Stortingets side. Statsminister Jens Stoltenberg beklaget her i Stortinget og påtok seg ansvaret. Jeg vil også minne om at mye av behandlingen av 22. juli-kommisjonens rapport handlet nettopp om det denne saken handler om, nemlig objektsikring. Vi husker at Grubbegata og manglende stenging av den var et av de vanskeligste temaene vi behandlet den gangen i kontrollkomiteen. Også den gangen ble det avholdt kontrollhøringer, hvor en rekke ansvarlige embetsmenn og statsråder så vel som statsministeren var innkalt og ga sin forklaring. I kontrollkomiteens innstilling fra den gang er det krass kritikk av den manglende sikringen av regjeringskvartalet, og den daværende opposisjonen bestående av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre mente at tidsbruken – årene som gikk mellom vedtatt sikkerhetslov og utarbeidelse av forskrift – var uakseptabel og en illustrasjon på manglende erkjennelse av sikkerhetslovens formål og behov. Det sa opposisjonen da. Det som vi imidlertid bør huske nå i ettertid, er at ingen var forberedt på et terrorangrep av denne art. Gjørv-kommisjonen pekte også på at ingen egentlig hadde tatt helt på alvor at dette kunne ramme oss. Det en samlet kontrollkomité var enige om, var at regjeringen måtte respondere og følge opp alle de tiltak som var foreslått av henholdsvis Stortingets særskilte komité, under ledelse av Knut Arild Hareide, som representanten Nybakk også viste til, og selvfølgelig 22. juli-kommisjonens rapport. Flere forslag ble vedtatt av Stortinget. Og flere tok opp spørsmålet om objektsikring. Stoltenberg-regjeringen satte i gang et stort og omfattende arbeid for at vi ikke skulle oppleve å være uforberedt neste gang det skjer. Gjørv-kommisjonen pekte på i sin hovedkonklusjon at storting og regjering på de fleste områder hadde stilt opp fornuftige ambisjoner for sikkerhetsnivået i samfunnet, men at utfordringene ligger i å skape bedre samsvar mellom ord og handling. Kommisjonen stilte opp syv tiltak på nasjonalt nivå. Punkt 6 lyder: «Sikkerhetslovens bestemmelser som pålegger tiltak for objektsikring, må gjennomføres på en offensiv måte. NSM må føre tilsyn med objektsikring. Det bør utarbeides en nasjonal objektsikringsplan der oppgavene dimensjoneres og fordeles mellom politi, Forsvaret og objekteier. Det må gis anledning til å gjennomføre realistiske øvelser på de utvalgte objektene.» Situasjonen nå er at NSM fører tilsyn. Det er fagdepartementene som har hovedansvar ifølge sikkerhetsloven for «sine» objekter, men i tillegg er det også innført sikkerhetsinstruks om at politi og forsvar skal beskytte objekter som er viktige for samfunnssikkerheten. Heller ikke utvelgelsen av disse objektene har fullt ut skjedd, jf. oppfølgingen av Dokument 1 fra justisministerens side. Justisministeren viser til Nasjonal sikkerhetsmyndighets rapport og skriver at rapporten fokuserer på svakheter i styring av forebyggende sikkerhet på alle nivåer. Svakheter i lederforankring og styring av sikkerhetsarbeidet i et stort antall virksomheter kan få konsekvenser for virksomhetene og for nasjonal sikkerhet. Videre skriver de: Alle virksomheter må leve med en viss risiko, men det er avgjørende at virksomhetene vet hva de må beskytte og på hvilken måte dette bør gjøres. Vel, nå er det snart gått seks år. Likevel mener altså Riksrevisjonen i dag at sentral beredskap ikke er på plass. De har gått så langt som til å mene at det er svært alvorlig. Det betyr, sagt her på Stortingets talerstol: Vår riksrevisjon sier at det står om liv og helse. Da – etter denne innledningen – er vi tilbake til det som vi diskuterer i dag. Er dette en særskilt viktig sak? Er dette en sak som det norske folk bør vite godt om og involveres i? Det er temaet i denne debatten, men jeg holdt denne innledningen for å presisere bakgrunnen og synspunktet. Arbeiderpartiet mener, som representanten Nybakk har redegjort for, ja. Et flertall i Stortinget bestående av Høyre og Fremskrittspartiet og med støtte fra Kristelig Folkeparti mener nei. Statsministeren mener, sier hun, at Stortinget har de opplysningene vi trenger, og at regjeringen har mottatt nok kritikk. Sannheten er at den hemmelige delen av denne saken ikke er lest av Stortinget i plenum – ikke er lest av Stortinget i plenum – eller gis mulighet til å debatteres av Stortinget i plenum. Det er det flertallet i presidentskapet blokkerer med sitt vedtak. Det er mange som har sagt at debatten i seg selv er en historisk debatt. Men jeg må si at jeg føler sterkt at det vedtaket som flertallet her står for, også har en historisk side ved seg som bør påkalle oppmerksomhet. For dette eksemplaret, som ligger i ett eksemplar i komiteens safe, er det i og for seg ingen som har bedt om skal bli avgradert. Det er ingen som har bedt om det. For det ville være å trosse bestemmelsene i sikkerhetsloven. Derfor er det ingen som har tatt til orde for det. Men det sammendraget som Riksrevisjonen har utarbeidet med omhu for ikke å utlevere sensitiv informasjon, og som et samlet kollegium i Riksrevisjonen mener kan offentliggjøres, er altså det som nå debatteres. Det er dette sammendraget justisminister, forsvarsminister og statsminister mener ikke kan offentliggjøres, mens Riksrevisjonen fortsatt mener det er innenfor rammen av hva som kan legges ut offentlig, og som Riksrevisjonens kollegium ikke vil endre eller renonsere på. Som kontrollkomiteens leder vil jeg understreke her i Stortingets plenum at hele komiteen, fra Riksrevisjonen avga sin rapport 18. oktober 2016, har vært samstemte i at dette er en alvorlig sak. Det kan være uenigheter om ting, men vi er enige om at det er en alvorlig sak. Det har, som det har vært redegjort for, vært ført en omfattende korrespondanse mellom Stortinget og de berørte departementene samt statsministeren angående avgradering, som det allerede har vært sagt. Og det har vært ført korrespondanse mellom komiteen og Stortingets presidentskap. Jeg har ikke skrevet det, president, men jeg føler jeg nå vil si at hele tiden har jeg for min del som komiteens leder følt at vi har hatt presidentskapet på vår side. Presidentskapet har ment at det sammendraget som er til konkret behandling her, ikke inneholder opplysninger som er av en slik karakter at en offentliggjøring ville true sikkerhetsloven – ikke har ment, president. Korrespondansen er gjengitt i innstillingen, så jeg skal ikke gå i detaljer inn på den. Men jeg vil likevel framheve at da Riksrevisjonen i brev av 21. november 2016 til presidentskapet opplyste om at Riksrevisjonen i samråd med de ansvarlige departementene ville forsøke å skrive om den graderte rapporten på en slik måte at dokumentet ikke kom i konflikt med sikkerhetsloven §§ 11 og 12, var det et skifte i saken. For de fleste av oss framsto det som en vilje til å offentliggjøre også fra departementenes side. Den 13. januar 2017 opplyste Riksrevisjonen at de hadde utarbeidet et sammendrag av rapporten som hadde et samlet innhold og et detaljnivå som etter Riksrevisjonens vurdering gjorde at den kunne være offentlig tilgjengelig. Riksrevisjonen understreket i brevet at den omskrevne rapporten gir et bedre grunnlag for parlamentarisk kontroll, og at den tilrettelegger for åpenhet i debatten – sa vår egen riksrevisjon. Forsvarsdepartementet og Justisdepartementet hadde imidlertid motsatt seg at Riksrevisjonens sammendrag ble gjort offentlig. Riksrevisjonen fant det i denne situasjonen riktig å overlate til Stortinget å ta stilling til spørsmålet om eventuell avgradering av den omskrevne rapporten. Forsvarsministeren og justis- og beredskapsministeren ba derimot om at sammendraget behandles som et dokument som inneholder sikkerhetsgradert informasjon. Stortinget har etterkommet dette, men ville gjøre enda et forsøk og ba om at presidentskapet skulle sette i gang en prosess for å få Riksrevisjonens omskrevne rapport avgradert. Det er her min opplysning kommer om at presidentskapet var enig i det og tok et konkret initiativ overfor statsministeren ved å sende et brev til statsministeren hvor man ba statsministeren ta et initiativ til å få avgradert rapporten. Statsministeren svarte at Forsvarsdepartementet ville ta et initiativ overfor Riksrevisjonen med sikte på å komme fram til et nytt ugradert sammendrag av rapporten. Statsministeren ville ta et nytt initiativ overfor Forsvarsdepartementet. Riksrevisjonen på sin side ga i brev til presidentskapet uttrykk for at en ytterligere omskrivning av allerede framsatt sammendrag til Stortinget etter deres vurdering ville svekke alvorlighetsgraden i saken, og at Riksrevisjonen sto fast på den omskrevne rapporten som tidligere var oversendt Stortinget. Jeg tror faktisk også det er forvaltningsmessig historie at Riksrevisjonen sier at vi skriver ikke mer, fordi det går ut over alvorlighetsgraden. Det merket iallfall kontroll- og konstitusjonskomiteen seg på en grunnleggende måte. Riksrevisjonens kollegium fant det riktig å overlate til Stortinget å ta stilling til spørsmålet om eventuell avgradering av den omskrevne rapporten. Kontroll- og konstitusjonskomiteen gjorde nok et forsøk og ba statsministeren selv om å foreta en fornyet vurdering. Statsministeren svarte i brev av 16. mars 2017 at verken statsministeren eller Statsministerens kontor hadde myndighet til å avgradere og ba Forsvarsdepartementet, i samråd med Justis- og beredskapsdepartementet, om å foreta en fornyet vurdering av spørsmålet om avgradering av sammendraget. Forsvarsministeren konkluderte i brev av 15. mars 2017 til statsministeren med at Riksrevisjonens sammendrag ikke kan avgraderes. Jeg tenker at kanskje noen som hører på dette, synes at dette er litt for omstendelig, men det er det ikke. Det er nødvendig fra mitt ansvarspunkt i Stortinget å framføre dette så nøye som jeg her gjør. Jeg gjør dette fordi det er viktig at Stortinget i plenum får innsikt i hvor omfattende denne saken har vært, og derigjennom innsikt i hvor viktig denne saken har vært for Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité. Etter denne lange runden hadde komiteen på mange måter ikke noe annet valg enn å holde en åpen kontrollhøring basert på de opplysningene som lå i Dokument 1 og i de åpne brevene fra statsrådene. Det var etter vår mening viktig å ha en åpen og offentlig debatt om så viktige temaer som rapporten omhandler, og at Stortinget i plenum også skulle få mulighet til å behandle, diskutere og ytre sine oppfatninger i åpenhet. Det er viktig for meg å si at det også ble gjort oppmerksom på at det sistnevnte hensynet – at all relevant informasjon må fram – er så overordnet at det ble varslet om en lukket høring hvis det skulle vise seg nødvendig. Den åpne høringen var viktig, men den ga også komiteen en erkjennelse av at Riksrevisjonen har rett i sine betraktninger om at den omskrevne rapporten gir et bedre grunnlag for parlamentarisk kontroll, og at den tilrettelegger for åpenhet i debatten, noe som altså nå dessverre ser ut til å bli stoppet. Innstillingen fra Stortingets presidentskap er, som det er redegjort for, delt, og jeg går selvfølgelig ikke nærmere inn på det. Det at flertallet i presidentskapet motsetter seg avgradering, vil jeg si at jeg beklager. Presidentskapets flertall burde stilt seg på Stortingets side i denne saken og ikke på regjeringens. Alle aksepterer at regjeringen og Forsvarsdepartementet har de nødvendige fullmakter til å unnta dokumenter fra offentlighet i henhold til sikkerhetslovens bestemmelser. Alle aksepterer det. Men Stortinget har også et ansvar – en gang til: Stortinget har også et ansvar – for å passe på at de lover som er gitt, blir brukt slik Stortinget har bestemt. Alle som har lest sammendraget, det gjelder også presidentskapets medlemmer, er, som jeg allerede har sagt, enig i at det ikke står noe konkret der som skader landets sikkerhet. Dette er sakens kjerne. Det alvorligste er da at presidentskapets flertall allikevel ikke velger å støtte Stortingets eget kontrollorgan Riksrevisjonen og det store flertallet i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité. Sikkerhetsloven skal ikke brukes til å hindre den parlamentariske kontroll og skal ikke brukes til å hindre nødvendig offentlig debatt om vesentlige spørsmål som knytter seg til befolkningens sikkerhet. Det burde presidentskapets flertall tatt inn over seg. Slik jeg ser det, holder på dette grunnlaget flertallets begrunnelse rett og slett ikke i møte med denne sakens politiske og samfunnsmessige realitet. For hvis ikke denne saken er særskilt viktig, forstår jeg ikke innholdet av ordet «særskilt». Dette handler, som jeg har sagt, om befolkningens sikkerhet, som vi fikk satt på prøve for seks år siden, og som vi vet med sikkerhet – kanskje – blir utfordret igjen. Arbeiderpartiet vil derfor, som vi også varslet i høringene, nå når det blir gjort et slikt vedtak som det formodentlig blir gjort i dag, ta initiativ senere i dag i komiteens møte til en lukket høring før Stortinget går fra hverandre. Jeg tar ikke ansvaret for at Stortingets plenum ikke skal få all den informasjon som ligger i dokumentene, og som hindres av at vi ikke får avgradert det dokumentet som burde vært avgradert gjennom denne behandlingen. Her kunne på mange måter innlegget stanset. Men jeg vil på grunnlag av de informasjoner jeg har fått i dag, gi Stortinget en særlig informasjon: I det siste møtet i komiteen, tirsdag for en uke siden, ba en enstemmig komité regjeringen om å få oversendt det sammendraget av rapporten som Forsvarsdepartementet i offentligheten selv har sagt de mente kunne oversendes uten gradering. Det var det dokumentet Riksrevisjonen avviste, men de sa de hadde et slikt dokument, og henviste til det. Komiteens hensikt med å be om å få det var å kunne foreta en sammenligning med det dokumentet som ligger til behandling her for eventuell avgradering. Men til tross for at det i dette brevet ble presisert at dokumentet skulle sendes Stortinget uten opphold, slik at vi kunne få den nødvendige kunnskap om dokumentet før denne debatten, har vi ikke mottatt dokumentet. Under henvisning til den lange behandlingen som komiteen har hatt av dette, og sakens alvor, vil jeg si at dette ikke kan karakteriseres annerledes enn at departementet her ikke viser tilstrekkelig respekt for Stortinget. Vi ber ikke om et slikt viktig dokument uten opphold hvis ikke komiteen enstemmig ber om det. Statsråden, som jo er til stede her, selvsagt, bør derfor i sitt innlegg forklare hvorfor komiteens brev ikke er besvart, slik som komiteen forutsatte. Det manglende svaret på komiteens henvendelse burde også kanskje få Kristelig Folkeparti til å vurdere sin holdning i saken på nytt.