Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2020-01-07:
Det er mange sider ved dette forslaget, det er jeg helt enig i. Men det som er hovedsaken i forslaget, er det som står i det, nemlig: «Delegering og videre delegering av lovgivningsmakt kan skje til norske offentlige organer.» Hvorfor er det så sentralt? Jo, fordi det som har direkte innflytelse på bedrifter og personer i Norge, som bestemmer deres værende – hva som er rett, hva som er galt, hvordan en skal opptre innenfor handel, innenfor vandel og på alle samfunnsområder – er spørsmål som skal ha sitt ansvar hos dem som er representanter for det offentlige, og som får sin beskjed fra Stortinget. Da å si at dette forslaget fremmer mer nasjonalisme, er jeg grunnleggende uenig i. Det som er kjernen for forslagsstillerne – og jeg er en av dem – når det gjelder det spørsmålet, er parolen som jeg mange ganger har hevdet, nemlig at Norge er annerledeslandet som ikke er seg sjøl nok. Hva er kjernen i dette annerledeslandet? Jo, det er et folkestyre som skal sikre at en ivaretar de brede, medmenneskelige forholdene, og som ikke legger opp til en nasjonalisme som representanten Petter Eide presenterte på en negativ måte, noe som jeg kan ha forståelse for ut fra historiske erfaringer. Men det er ikke i den tradisjonen dette forslaget er blitt fremmet. Det er fremmet i den norske tradisjonen – annerledeslandet som ikke er seg sjøl nok. Det blir videre sagt av representanten Eide at det spenner bein under overnasjonaliteten. Nei, det spenner ikke bein under noen overnasjonalitet. Det bare klargjør at i den grad overnasjonalitet skal gjelde i Norge, skal det være som et resultat av beslutninger som tas av norske offentlige organer som står under instruksjon fra Stortinget. Representanten Eide sa videre at forslaget gir inntrykk av at det som er riktig for Norge, skal være riktig for alle andre land. Nei, det er ikke det som ligger i det. Det er – som jeg nå har prøvd å si – folkestyret som er det avgjørende, og det skal være basisen her. Det er nå en gang sånn at folkestyret, som vi kjenner det i Norge, er knyttet til nasjonalstaten. Jeg føler at mye av diskusjonen her i denne salen går på at det er noe en ikke fullt og helt vil ta inn over seg. Det gis inntrykk av at vi har et folkestyre utenfor nasjonalstaten. Noen hadde en visjon om at det skulle etableres et folkestyre innenfor det som var Den europeiske union, under forutsetning av at det skulle bli en nasjonalstat. Ja vel, men det har en ikke fått til, så vi har ikke folkestyre i Europa innenfor noen annen kontekst enn nasjonalstatens kontekst, og det er den tradisjonen vi står i. Det snakkes her om det internasjonale. Det er presisert i forslaget hvor vesentlig det er. Og vi sier at her er en ved sakens kjerne. Grunnen til at dette er sakens kjerne, er at en stigende strøm av EU-direktiver og forordninger blir en del av norsk rett gjennom EØS-avtalen, som krever hurtig implementering i Norge. I innstillingen står det avslutningsvis: «Samtidig blir allmennheten stadig mindre oppmerksom på hva som egentlig er «norsk rett», noe som fører til svekket lovlydighet.» Jeg vil si at rettsskandalen i Nav er et eksempel på noen av dilemmaene og problemene vi her står oppe i, nemlig at vi har en rett som er gjort gjeldende for Norge sjøl om retten er i strid med det som er skrevet norsk rett på området, noe som fører til enorme komplikasjoner i hele vårt samfunnsmaskineri. Så det er i høyeste grad vesentlig å få en avklaring på og en presisering av dette. Representanten Dag Terje Andersen hadde et interessant innlegg der han sa at kontroll- og konstitusjonskomiteen har bedt om å få en oversikt over forskrifter som er vedtatt av andre enn departementet. Det er noe av kjernen i dette. Vi ser at det på område etter område fattes vedtak eller gjøres gjeldende ting i det norske samfunnet som – når en spør hvem det er som har vedtatt dette som direkte påvirker borgeres og bedrifters adferd – ikke er vedtatt av organer som kommer inn under det vi i forslaget kaller «norske offentlige organer». Jeg kan trekke fram flere eksempler enn det som er nevnt om det økologiske jordbruket. En kan trekke fram det som gjelder for salg av tømmer i Norge i dag. I dag er det regelverk for hva som kan selges av tømmer i Norge som en kan lure på hvor kommer fra, og som har den direkte konsekvensen at hvis en ikke kommer inn under det regelverket, så får en rett og slett ikke solgt tømmer i Norge. Det regelverket har enormt stor økonomisk betydning, et regelverk som – så vidt jeg kjenner til – ikke har vært innom denne salen eller denne salens underliggende organer. Det vesentlige er at vi får denne klargjøringen. Jeg synes ikke det skal tas for å være noe mer enn det som står, nemlig at «[d]elegering og videre delegering av lovgivningsmakt kan skje til norske offentlige organer». Vi må da ha tiltro til at vi greier å organisere vårt samfunnsliv slik at det blir tydelig at de beslutningene som har direkte konsekvens for norske personer, norske bedrifter eller det norske samfunnet, må ha sitt ansvar knyttet til noen som representerer fellesskapet, og som representerer Stortinget i stort.