Torbjørn Hansen (Høyre), 2004-03-05:
Globalisering og frihandel er noe av det mest positive som har skjedd med verdenssamfunnet de siste 100 år, både for fattige og rike deler av verden. Globalisering betyr selvfølgelig store utfordringer på mange områder, men de erfaringer vi har trukket fra integrasjon av teknologi, kultur, arbeidskraft, kapital, kunnskap og kompetanse, er klar: Globaliseringen gir fantastiske muligheter for nasjoner, bedrifter og enkeltpersoner. Vår jobb er å sørge for at disse mulighetene blir utnyttet best mulig. Frihandel og globalisering har brakt mange hundre millioner mennesker ut av nød og fattigdom. Globaliseringen har ikke, som noen hevder, kun kommet de rike til gode. Tvert imot har de fattigste delene av verdens befolkning hatt en sterkere vekst i inntekten enn de rikeste. I perioden fra 1965 til 1998 økte inntekten til de fattigste 20 pst. av verdens befolkning med 100 pst., mens de 20 pst. rikeste fikk økt sin inntekt med 75 pst. Fra 1960 til 1998 økte gjennomsnittlig levealder i utviklingsland fra 46 år til 68 år. Globalisering og frihandel har vært viktige bidrag til dette. På mange måter føler jeg at de positive effektene som globalisering har hatt med hensyn til bekjempelse av fattigdom, er det endelige bevis på at liberalisering, frihandel og markedsøkonomi – kall det gjerne kapitalisme – har vunnet en endelig og suveren seier over alternative måter å organisere økonomien og samfunnet på. Derfor er det nesten fascinerende når velstående, hvit ungdom i den industrialiserte delen av verden samler seg til kamp mot globalisering. Mange av disse har sett at mislykkede eksperimenter med kommunisme, markedsregulering, planøkonomi og sosialisme har ført til fattigdom, diktatur og menneskelige lidelser. Evnen til å lære er likevel forbausende liten i enkelte miljøer. I fattige land er derimot holdningen den motsatte. Det er ganske illustrerende å se at oppslutningen om globalisering er betydelig større blant mennesker i den tredje verden enn i den industrialiserte verden. I Afrika mener 75 pst. av de spurte i en måling utført av Pew Research Center at multinasjonale selskaper har en positiv effekt for deres land, og det er 20 prosentpoeng mer enn i Vesten. Mens 72 pst. av afrikanerne mener at institusjoner som WTO er velgjørende, mener bare 28 pst. av afrikanerne at antiglobaliseringsbevegelsen fører noe godt med seg. Global beskatning ser ut til å være venstresidens viktigste tiltak for global omfordeling. Også i det globale perspektiv ser økte skatter ut til å være mål nr. 1 for en del partier. Grunnlaget for den internasjonale Attac-bevegelsen, som mange politikere har gitt sin støtte til, ser ut til å være basert ene og alene på innføringen av såkalt valutaskatt, også omtalt som Tobin-skatt. Motivet er på den ene siden å drive global utjevning og finansiere FN, og på den andre siden å motvirke valutaspekulasjon og å bremse globalisering og frihandel. Skatt på valuta vil åpenbart motvirke kjøp og salg av varer og tjenester samt motvirke utenlandske realinvesteringer, bedriftsetableringer og oppkjøp i hele verden. Skatten vil bli et hinder for økonomisk vekst også i den fattige delen av verden. Resultatet er da at de fattigste landene blir enda fattigere og enda mindre i stand til å skape egen økonomisk vekst. Dette vil forsterke den veldedighetsprofilen som har preget utviklingspolitikken fram til nå. Valutaskatt er sånn sett et tiltak som vil sette utviklingen i mange fattige land tilbake, og det reflekteres nok også i den holdningen disse landene har til den såkalte globaliseringsmotstanden. En valutaskatt vil også påvirke måten kapitalmarkedet fungerer på. Dette er et risikabelt eksperiment også for den åpne norske økonomien. Med valutaskatt vil norsk valuta blir enda mer perifer enn den er i dag. Dette vil gi store konkurranseulemper for norske bedrifter. Hvis f.eks. en møbelprodusent på Møre må betale 1 pst. i valutaskatt – som har vært brukt som eksempel av Tobin – for å selge møbler til USA eller EU, er det dårlig nytt for folk på Møre, for å si det forsiktig. Risikoen er stor for at en valutaskatt vil utradere tusentalls norske arbeidsplasser. Man kunne også tro at valutaskatt var et høytsvevende tankeeksperiment fra ungdommer i Attac. Mer interessant er det imidlertid at lederen i utenrikskomiteen, Thorbjørn Jagland, i Dagbladet den 2. mars skriver at en såkalt Tobin-skatt ville være «ideell». I merknadene i innstillingen står det at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener at Tobin-skatten er «godt begrunnet». Det kunne vært interessant å høre om dette faktisk er noe Arbeiderpartiet er for, og om man også ønsker velkommen de negative konsekvenser en slik skatt vil ha. Det eneste gode argumentet jeg har hørt hittil for Tobin-skatt, er at det sannsynligvis vil bringe Norge rimelig raskt inn i EU. Jeg synes det er positivt at et flertall viser til Kyoto-mekanismene og til mulighetene for at utslipp fra internasjonal luftfart og skipsfart kan underlegges det kvotesystemet for klimagasser som er under etablering i Norge så vel som i EU og andre land. Når det gjelder problemene med karbonutslipp, mener jeg at vi må finne en løsning på dette problemet innenfor tilsvarende regimer. Men det må samtidig understrekes at dette er kompliserte prosesser, som det er vanskelig å få nok oppslutning om. Vi bør derfor konsentrere innsatsen om å gjennomføre de avtaler som allerede er inngått. For Norge representerer globaliseringen spennende utfordringer og fantastiske muligheter både for nasjonen, næringslivet og den enkelte. I global sammenheng er den viktigste utfordringen å gi alle land tilsvarende muligheter til vekst og velstandsutvikling som den vi har hatt i Norge.