Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2013-06-17:
Det var mange som hadde store forventninger da regjeringen la fram sin melding om Morgendagens omsorg, men igjen ser vi at forventningene ikke blir innfridd. Igjen ser vi en melding som er god på situasjonsbeskrivelse, men som i liten grad kommer med konkrete forslag til tiltak til hva regjeringen vil gjøre, og hva staten skal bidra med. Omsorgsbegrepet favner jo alle aldersgrupper, men Fremskrittspartiet vil alltid ha en ekstra oppmerksomhet rettet mot våre gamle, syke og omsorgstrengende eldre. Eldre mennesker er som alle andre mennesker forskjellige, med ulike behov, erfaringer, tradisjoner, interesser og smak. Eldre mennesker kan være mer sårbare enn andre. Sykdom, aldring og svekket helse gjør at mange eldre ikke orker så mye som tidligere. Kvaliteten i samfunnet blir ofte målt opp mot hvor godt det tar vare på sine eldre. I flere år har Norge hatt eksempler på til dels store mangler innen eldreomsorgen. De verste historiene har prydet tabloidavisenes forsider og framstår som skrekkeksempler på vanskjøtsel og overgrep. Mange stiller seg spørsmålet om hvordan slike ting kan være mulig i et så rikt og velutviklet land som Norge. Vi har faktisk hatt en kontinuerlig debatt om eldreomsorgen siden vi fikk lov om kommunehelsetjenesten på midten av 1980-tallet. Det vi har kunnet registrere, er at landets kommuner har svært ulike forutsetninger for hvordan de klarer å løse oppgavene innen dette viktige velferdsområdet. Samtidig ser vi at kommunene blir pålagt stadig flere oppgaver, og kravene til kvalitet blir strengere, men virkemidlene, og da spesielt de økonomiske virkemidlene, står i mange tilfeller ikke i forhold til behovet. Kommunenes gjeldsbyrde har jo også økt formidabelt de senere år, og handlingsrommet har da blitt redusert. Fremskrittspartiet har i en årrekke tatt til orde for at vi må få på plass en statlig finansiering av eldreomsorgen. I Norge er det jo slik at det er staten som sitter på pengesekken, mens det er kommunene som møter behovet i første linje. Motstanderne av vårt forslag viser ofte til at det er kommunene som er best egnet til å vurdere behovet siden de står nærmest brukerne og pasientene. Det er selvsagt helt riktig, men det blir jo ikke flere penger av det. Jeg kunne ha forstått det om de som ikke støtter vårt forslag, hadde gått inn for fri kommunal skattøre, og samtidig senket de nasjonale skattene og avgiftene, slik at kommunene kunne ha skaffet seg den nødvendige økonomi til å yte tjenester av den kvalitet som stortingspolitikere prater om, men det er det ingen som foreslår. Det vi ser i norske kommuner, er at de legger seg på en standard som kalles godt nok. Det viktigste er å balansere på grensen av hva som kreves gjennom lov og forskrift, og å unngå anmerkninger og avvik ved tilsyn til en billigst mulig penge. Dessverre ser vi altfor ofte at tilbudet havner på den gale siden av denne grensen, med de tragiske og uverdige konsekvenser det kan få. I en årrekke tok Fremskrittspartiet til orde for at staten måtte få finansieringsansvaret for sykehusene. Vi ble utskjelt og latterliggjort fordi det var en opplest og vedtatt sannhet at fylkeskommunen var nærmere pasienten enn staten, og derfor bedre egnet til å være sykehuseier. Vi hadde det årlige svarteperspillet mellom stat og fylkeskommune, som hadde røde tall i sine sykehusregnskap. Så plutselig skjedde det et politisk gjennomslag, og sykehusene ble overtatt av staten, slik at staten fikk ansvaret for finansieringen. Som konsekvens fikk sykehusene tilført mer økonomiske midler, og vi fikk en mer rettferdig fordeling i forhold til produksjonen av spesialisthelsetjenester. Dermed var det mulig å få orden på sykehusøkonomien, til beste for pasientene. Hadde vi i tillegg beholdt den innretningen på forholdet mellom basisfinansiering og innsatsstyrt finansiering som Fremskrittspartiet fikk gjennomslag for, er jeg overbevist om at helsekøene hadde blitt langt mindre. Jeg venter nå på at vi skal få se en tilsvarende politisk oppvåkning når det gjelder finansieringen av eldreomsorgen. Kommunene og primærhelsetjenesten er nærmest pasienten, og de er ofte de beste til å fortelle om behovet. Poenget er at når behovet er faglig begrunnet og fastslått, skulle pengene ha kommet automatisk fra staten, slik vi ser i forhold til sykepenger, arbeidsledighetstrygd, svangerskapspermisjon osv. Hvorfor er motstanden mot dette så stor? Jeg tror at det er en av to grunner: Enten har en ikke tiltro til de faglige vurderingene som gjøres av de ansatte i primærhelsetjenesten, eller så frykter en at en slik ordning vil bli for dyr. Nå har ikke jeg tro på at det er det første alternativet som er aktuelt, for vi blir jo hele tiden minnet på av våre politiske motstandere at de ansatte der ute gjør en fantastisk jobb, og vi kan slutte oss til at det gjøres masse godt arbeid i pleie- og omsorgssektoren. Da må det jo bety at det er det andre alternativet som er den store frykten: Det blir for dyrt. Det vil bli for dyrt å gi gamle og syke eldre pleie og omsorg av den kvalitet og av det omfang stortingspolitikere og regjeringsmedlemmer prater om i valgkamp etter valgkamp, og det vil bli for dyrt å gi et tilbud med den verdighet som statsministeren garanterer i sin nyttårstale. Norge er et fattig land som ser seg nødt til å rasjonere helsetjenester på en slik måte og gjennom en slik organisering og ansvarsfraskrivelse. Norge er et fattig land som kan tillate slik uverdighet som blir resultatet av dette systemet. Norge er fattig som ikke kan se enkeltmennesket, og møte det på en helhetlig måte ut fra den enkeltes behov. Norge er et fattig land som ikke kan tilby det nødvendige sikkerhetsnett som ligger i at behovet styrer tilbudet til våre gamle og syke som har bygget opp dette samfunnet. Fremskrittspartiet vil derfor fortsette sin kamp for et bedre tjenestetilbud til våre gamle, syke og funksjonshemmede, og vi fremmer da også her i dag en rekke forslag til forbedringer. Vi fremmer forståelig nok forslag om at finansieringsansvaret for eldreomsorgen skal flyttes til staten. Vi fremmer forslag om å innføre et pålegg slik at kommunene gjennomfører forebyggende hjemmebesøk hos personer over 75 år som ønsker et slikt tilbud. Dette er noe de har hatt stor suksess med i Danmark. Det virker forebyggende. Det gir større trygghet for brukeren, og det gir mulighet til å komme tidlig inn med tiltak hvis det er nødvendig. Vi vet at det utføres mye godt omsorgsarbeid av familien og de nærmeste til den omsorgstrengende. Slik omsorgslønnsordningen praktiseres mange steder i dag, blir den nærmest en vits. Vi foreslår derfor at det innføres bindende normerte satser og kriterier for omsorgslønn, slik at denne ordningen kan fungere slik den var tiltenkt. Vi mener eldresenter er viktige tiltak for å gi mange muligheten til å bo hjemme lenger og allikevel ha en sosial og stimulerende arena å kunne delta i. Derfor ønsker vi øremerkede driftstilskudd til slike eldresenter. I Danmark har de også hatt suksess med prosjektet «Længst muligt i eget liv», som ble startet i Fredericia kommune. Dette er et av få prosjekt i primærhelsetjenesten som har blitt gjennomført med følgeforskning, og som har vist seg å bli en suksess på alle plan. Brukerne er fornøyd. De ansatte er fornøyd. Og kommunen sparer penger. Dette har Fremskrittspartiet foreslått flere ganger, og vi har blitt nedstemt, for så i neste omgang å oppleve at kommunalministeren kommer nærmest nyfrelst hjem fra Fredericia, hvor hun hadde sett lyset. Mange norske kommuner har fattet interesse for denne tilnærmingsmetoden, hvor hjemmehjelpere går over til å bli hjemmetrenere. Men det er vesentlige forhold en skal være oppmerksom på, ellers kan det hele ende med fiasko. Det har forskningen vist oss. Selve omstillingen vil koste noe ekstra, men på sikt kan det føre til vesentlig reduserte kostnader. Vi mener kommunene her trenger særlige omstillingsmidler, slik at de kan endre sitt tilbud og fokus fra å gjøre brukerne mer hjelpetrengende til i større grad å bli selvhjulpne. Vi vil ha fritt brukervalg, og vi vil ha lovfestet rett til pårørendeopplæring. Vi ser at det er et stort problem med feilernæring og underernæring i eldreomsorgen, og viser til Sverige, som har tatt et aktivt grep ved å ansette personer med klinisk ernæringsfaglig kompetanse i alle kommuner. Et slikt tiltak vil hindre mye unødig lidelse og er samfunnsbesparende. Vi vil ha en gjennomgang av refusjonsordningene for fysioterapi for å få et enhetlig regelverk for hele landet. Mange får i dag ikke det fysioterapitilbudet de har behov for. Vi vil ha en nasjonal opptrappingsplan for habilitering og rehabilitering etter modell av opptrappingsplanen for psykisk helse. Dette er et forsømt område. Vi mener det er urimelig at brukere med behov for ressurskrevende tjenester skal få forringet sitt tilbud fordi det statlige tilskuddet bortfaller når de fyller 67 år. Vi vil ha en BPA-ordning hvor det er brukerens assistansebehov som er avgjørende for når og hvor og til hvilke oppgaver assistansen skal ytes. Vi vil ha en lovfestet rett til sykehjemsplass ved dokumentert behov. Vi vil ha en framdriftsplan for å kunne dekke behovet for heldøgns pleie- og omsorgsplasser. Etter vår oppfatning har ikke omsorgsboligene blitt slik de var tiltenkt å bli. Omsorgsboliger skulle være et alternativ til sykehjemsplass. De skulle ha livsløpsstandard, og bemanningen skulle økes når pleiebehovet økte. I dag ser vi dessverre at omsorgsboliger har blitt et lavere trinn på omsorgstrappa, og at gamle syke og ofte demente mennesker flyttes til sykehjem når de kun har måneder igjen å leve. Dette er uverdighet satt i system. Vi trenger den avklaring en slik plan vil gi, og sikre at brukere og pasienter får tilbud på rett nivå. Vi vil bidra til å sikre at alle får enerom på sykehjem, slik ni helseministre har lovet, men som ennå ikke er oppfylt. Vi mener at pasienter som må dele rom mot sin vilje på sykehjem, kun skal betale 50 pst. av vederlaget. Det vil hindre den fortettingen vi ser en tendens til i dag. Vi vil ha statlige bemanningsnormer for sykehjem både for leger og sykepleiere. De stadig økende oppgavene i primærhelsetjenesten med pasienter og brukere med sammensatte lidelser krever at den faglige kompetansen sikres. Jeg vet at mange frykter at bemanningsnormer kan føre til at det blir en minstestandard, og jeg kan være med på å diskutere det den dagen det blir et problem. I dag ser vi at vi har opptil 80 pst. ufaglærte, og vi ser at når faglærte er borte på grunn av sykdom, ferie eller annet fravær, blir de erstattet av ufaglærte, hvis det i det hele tatt settes inn ekstrapersonell. Dette er nemlig et av de få tiltakene virksomhetene kan bruke for å spare noen kroner i et stramt budsjett. Baksiden av medaljen er at kvaliteten på tilbudet reduseres betraktelig, og det kan nærme seg det uforsvarlige i forhold til pasientsikkerheten. Dette vil vi endre. Vi mener også det må satses langt sterkere på å sikre plasser til alvorlig syke og døende. Dette skal være plasser som kan disponeres av personer i alle aldre, hvor det er mulighet for å kombinere institusjonstid og hjemmetid, og hvor det er mulighet for å ha sine nærmeste hos seg og få et tverrfaglig tjenestetilbud som tar hensyn til hele pasientens behov. Vi mangler, ut fra befolkningstallet, rundt 600 slike plasser i dag, og vi vil sikre at disse opprettes og sikre midler til drift. Det er store utfordringer i pleie- og omsorgssektoren i dag, og de vil ikke bli mindre i tiden som kommer. Jeg tror alle er genuint opptatt av at det skal ytes gode tjenester, men diskusjonen går på hvilke virkemidler vi skal velge for å få til det. Jeg mener de siste 30 årene har vist oss at selv om mye er bra, er det en rekke forhold som kan og må bli bedre. La oss slutte med svarteperspillet mellom forvaltningsnivåene. Gi fagpersonellet mulighet til å gjøre det de er opplært til, og la pasienter og brukere oppleve den trygghet og forutsigbarhet som skal ligge i våre velferdsordninger. La mennesker få muligheten til å beholde sitt menneskeverd og sin verdighet selv om sykdom eller funksjonstap har rammet dem. Med dette vil jeg ta opp de forslagene Fremskrittspartiet står alene om, og de som Fremskrittspartiet er medforslagsstiller til.