Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-09:
Det er jo et veldig viktig og sentralt tema som tas opp i denne interpellasjonen. Jeg skal forsøke å besvare den gjennom å reflektere litt over noen av de tankene som vi nå gjør oss i forbindelse med arbeidet med samhandlingsreformen. Jeg føler at veldig mange av de spørsmålene som representanten Giltun er opptatt av i sin interpellasjon, er det vi nå jobber med. Slik sett har jeg også en anledning til å kunne gi en slags foreløpig tilbakemelding til Stortinget på hvor vi nå er i det reformarbeidet. Jeg har lyst til å starte med å si at veldig ofte kan man få et inntrykk av at hovedutfordringen til Helse-Norge er mangel på penger, at hovedutfordringen til sykehusene er mangel på penger, og hvis vi bare hadde bevilget mer, ville vi fått løst alle mulige problemer. Det ligger faktisk en betydelig grad av selvkritikk i denne uttalelsen, i den forstand at jeg fra denne talerstolen ofte har representert det synet selv – da i forrige fireårsperiode. Men så har jeg prøvd som helseminister å se på om det faktisk er slik at vedtakene i denne salen har sultefôret norske sykehus de siste årene. Slik er det jo ikke. Da staten overtok ansvaret for sykehusene i 2002, var det første statsbudsjettet som ble vedtatt, på 50 milliarder kr. Det statsbudsjettforslaget som ble fremmet av denne regjeringen i fjor høst, og som gjelder for 2009, er på 102 milliarder kr. I løpet av sju år er sykehusbudsjettet mer enn fordoblet. Nå er jeg klar over at dette er nominelle beløp, og at det har vært en prisstigning, noen pensjoner, litt oppgaveendringer osv., men uansett er det en enorm økning i bevilgningene til sykehus. Og husk at veksten bare fra 2008 til 2009 er på 6,5 milliarder kr – på ett år. Og husk at statens kostnader til fastlegeordningen årlig er på 2,5 milliarder kr. Det er altså nesten tre fastlegeordninger i vekst bare på sykehusbudsjettet på ett år. Jeg mener at utgangspunktet må være at vi ikke må gå rundt og tro at hvis nå jeg istedenfor 102 milliarder kr i budsjettet for i år, hadde foreslått 104 milliarder kr, hadde problemene vært borte, eller hvis jeg hadde fremmet 105 milliarder kr, hadde det virkelig vært greit. Vi har mer enn fordoblet på sju år, men problemene er der, utfordringene er der. Jeg er helt enig i at bruken av private er en relevant problemstilling som vi skal ha med oss, men vi må heller ikke gå rundt og gjøre den enkle analysen at bare vi nå hadde åpnet opp litt mer for private, hadde Helse-Norges utfordringer forsvunnet som dugg for solen. Det blir en for enkel analyse. Det er en del av analysen, men det er en for enkel analyse. Hva slags spor er det vi nå jobber etter for å se på noen av de mer strukturelle problemene som jeg mener vi har i Helse-Norge? Jeg må på den korte tiden jeg har, illustrere dette bare gjennom noen eksempler – dermed blir det ikke en fullstendig analyse, men en analyse gjennom noen eksempler. For eksempel hadde Aftenposten ved juletider et oppslag om at det ved sykehusene i Oslo i 2007 var 44 000 liggedøgn av ferdigbehandlede pasienter – 44 000 liggedøgn av ferdigbehandlede pasienter! Og de får ingen god pasientbehandling. Det er jo ikke slik at det å ligge på sykehus når en ikke trenger å ligge på sykehus, er god pasientbehandling. Det er tvert imot en dårlig pasientbehandling. For når en er ferdig på sykehuset, bør en videre i livet sitt, komme i gang med opptrening, rehabilitering osv., eller komme i gang med jobb igjen, hvis det er mulig. I stedet ligger en i sengen, og det eneste som skjer, er at legen, når visitten kommer om morgenen, spør: Jaså, er du her ennå? Og så går han bare videre. Det er ikke noe annet som skjer. Da spør jeg meg: Hvorfor ligger de der, i Helse-Norges dyreste senger? Er det fordi Oslo kommune ikke vil ta ansvar for dem? Nei, i så måte har jeg tillit til byrådet i Oslo, jeg tror de oppriktig ønsker å gi sine innbyggere et tilbud i kommunen. Men de har ikke råd, de har ikke penger. Og så bruker samfunnet dobbelt så mye penger som det ville ha kostet å gi dem et tilbud i Oslo kommune, ved å ha dem liggende på sykehuset. Det er en strukturell feil, og en løser ikke det strukturelle problemet ved å tilby flere private sykehus. Det har ingenting med problemet å gjøre! Det er helt åpenbart at det som er lønnsomt for pasienten og for samfunnet, er i strid med det systemet vi har organisert i helsevesenet. Vi bruker dobbelt så mye penger som vi trenger på visse pasienter, på å gi dårlig pasientbehandling. Det er åpenbart et problem. Men det største problemet er at for mange havner på sykehus. Ta f.eks. en stor pasientgruppe, en stor sykdomsgruppe, som diabetespasientene. 250 000 mennesker i Norge har eller er i ferd med å utvikle diabetes type 2. Det skjer nesten ingenting, ingenting godt nok i hvert fall, innen forebygging. Der er det sikkert grunnlag for å kritisere Regjeringen, men jeg tror det først og fremst er grunnlag for å kritisere systemet. Det skjer for lite når det gjelder forebygging. Hvis en kommer til fastlegen og har forhøyede blodsukkerverdier, ja da har en forhøyede blodsukkerverdier. Det går jo ingen alarm! Vi er for dårlige på diagnostisering, og omtrent halvparten av dem som har diabetes type 2 i Norge, vet ikke engang at de har det. De går rundt med en livstruende sykdom uten å vite om det. Og selv etter at diagnosen er stilt, skjer det for lite. Derfor får sykdommen utvikle seg, og en får alvorlige komplikasjoner i form av nyresvikt, behov for dialyse, hjerteproblemer, amputasjonsproblemer osv. Det skjer en enorm økning i dialysebehandling i Norge. Løsningen på det problemet er ikke å bevilge enda mer til dialysebehandling eller å få inn noen private aktører som også kan gi dialysebehandling, slik at en kan velge hvem en skal få dialyse hos. Løsningen på det problemet er å sørge for at det å få diabetes, ikke fører til nyresvikt, eller aller helst å unngå at folk får diabetes. En må løse det problemet ved å bruke de økonomiske ressursene på en annen måte. Derfor jobber vi nå etter to hovedspor i samhandlingsreformen. Jeg er ganske sikker på at representanten Lønning vil si som så at vi ikke kan løse alle problemer gjennom denne reformen. Det er sant. Men jeg tror vi kan starte arbeidet med å løse ganske mange problemer, starte arbeidet med å snu tenkningen i Helse-Norge gjennom det vi nå jobber med. Og da jobber vi etter to hovedspor. Det ene er at samhandlingsreformen får mer og mer preg av en storstilt kommunehelsetjenestereform, med langt flere fastleger. Vi må slutte å la antallet leger i sykehus vokse og vokse. Vi må få styring og kontroll med det, og de ledige stillingene må nå komme som fastlegehjemler i kommunene. I tillegg må fastlegene ha et mye større apparat rundt seg. De må kunne henvise til ernæringsfysiologer, til friskvernaktiviteter, til fysisk aktivitet. Det må altså være en tett oppfølging rundt de store pasientgruppene som har livsstilsrelaterte kroniske lidelser. Vi må ha desentraliserte psykiatriske team. Det er en feil analyse, mener jeg, som representanten Giltun kommer med når hun sier at løsningen på ventetiden i psykiatrien er enda flere avtalespesialister. 85 pst. av ressursene i psykiatrien brukes i spesialisthelsetjenesten – alle blir så syke at de trenger institusjonsplass eller en spesialist. Hvis vi får flere psykiatere eller psykologer nå, må vi bruke dem i kommunene, slik at folk får hjelp tidlig nok og ikke blir så syke at de trenger spesialisthelsetjenesten. Det er en så skjev fordeling av ressursene i det psykiske helsevernet. Så vi jobber med en storstilt kommunehelsetjenestereform, med desentralisert psykiatri, desentralisert rusomsorg, betydelig flere fastleger, mye sterkere kommunal habilitering og rehabilitering og pålegg til fastlegene om å delta i allmenne offentlige oppgaver, som f.eks. skolehelsetjeneste, helsestasjontjeneste og som sykehjemslege – alt det som svikter i kommunehelsetjenesten. Det andre hovedsporet som vi jobber etter, er at det ikke bare holder å legge til rette for dette. Vi må også sørge for at det er lønnsomt for det rette nivået å gi pasienten rett behandling. Når man står i fare for å få diabetes, og vi ønsker at det skal settes inn et stort apparat rundt pasienten for å forhindre at diabetes fører til f.eks. nyresvikt, må det være lønnsomt for kommunen å gjøre det. I dag er det stikk motsatt. Hvis kommunen ikke gjør noe som helst overfor pasienten når han blir syk, sparer kommunen penger, og staten tar utgiftene i form av dialyse. Så de økonomiske incentivene er stikk motsatt av det vi ønsker i helsevesenet. Derfor er det vi bryner hjernene våre mest på for tiden, å lage et økonomisk system som kan være et forslag til hvordan vi kan få snudd hele incentivstrukturen, slik at det er lønnsomt at folk ikke blir syke, istedenfor – som i dag – ikke å gjøre noe hvis man ligger an til å bli syk, fordi det er lønnsomt for sykehuset å få tak i pasienten, da man har innsatsstyrt finansiering, som gjør at man får 40 pst. av inntektene nettopp ved at folk blir syke, ikke ved at folk ikke blir syke. Det var det jeg rakk, men det var godt å få sagt det.