Erna Solberg (Høyre), 2007-12-05:
En utenrikspolitisk budsjettdebatt kan dreie seg om budsjettallene, eller den kan dreie seg om alt annet. Denne debatten har dreid seg om mye som er knyttet til budsjettet, men også om en del andre ting. Jeg har lyst å kommentere noe av det som er sagt. Marit Nybakk var skuffet over svarene fra Venstre og Høyre når det gjaldt hvorfor man prioriterte Afrika og ikke Latin-Amerika. Måten spørsmålene fra Arbeiderpartiet stilles på i denne debatten, er som om jeg i debatten i fjor – hvor Høyre var skuffet over at Regjeringen prioriterte for lite til kvinners reproduktive helse og foreslo mer i sitt alternative budsjett – hadde spurt hvorfor representanten Marit Nybakk mente at flere kvinner skulle dø i barsel, gjennom ikke å foreslå mer på akkurat det tiltaket. Jeg tror ikke det hadde vært en god måte å drive politisk debatt på, for det finnes millioner og milliarder av utfordringer når det gjelder fattigdom og mennesker som har det vanskelig i verden. Norge kan løse, og bidra til å løse, problemene i noen av disse områdene. Derfor har vi valgt konsentrasjon, og vi har valgt å være fattigdomsorienterte. Jeg mener, og det tror jeg det store flertallet i opposisjonen også mener, at vi faktisk gjør det bedre ved å konsentrere innsatsen i de områdene hvor utviklingsproblemet i landets økonomi og fattigdomsproblemet går hånd i hånd – og det er først og fremst situasjonen i Afrika for øyeblikket. Det brukes også andre ord, bl.a. karakteriserer lederen av utenrikskomiteen Høyres forslag til statsbudsjett på området bistand som dramatiske kutt. Jeg har da lyst å sitere Erik Solheim, som for en ukes tid siden karakteriserte Kristelig Folkepartis budsjettforslag som bra og fint, det lå ca. en halv milliard høyere enn Regjeringen, men han var ikke så opptatt av denne halve milliarden, for det viktigste var at bistanden virket. Jeg vil minne om at vårt forslag ligger en halv milliard under Regjeringens. Altså: Midt mellom Kristelig Folkepartis forslag og vårt ligger Regjeringens. Jeg oppfatter ikke det som dramatisk. Jeg oppfatter det som noe mindre, for vi er mindre opptatt av tall og mer opptatt av at tingene skal fungere. Denne Regjeringen utpreger seg ofte med å ha verdens mest ambisiøse retorikk. Det er jo blitt slik at når man sier at man har verdens mest ambisiøse energipolitikk, er det først og fremst en ambisiøs klimaretorikk. Når man sier at man skal ha en aktiv stat, er det blitt mest aktiv prat på næringsområdet. Det er gjennomgående også på flere andre områder. Vi i Høyre har noen prioriteringer i dette budsjettet. Vi har lagt inn 65 mill. kr mer til nordområdene, målrettet på flere ulike punkter, bl.a. forskning. Vi har også foreslått mer penger generelt til utenrikspolitisk forskning. Nettopp disse spørsmålene som dreier seg om globalisering, innebærer at man både trenger mer kompetanse om hvordan verden utvikler seg, hvordan Norge strategisk skal plassere seg, og hvordan man veier mellom interesser og verdier i utenrikspolitikken vår fremover. Det betyr også at vi må ha mer kompetanse, flere uavhengige miljøer for å nå det. Som replikkordskiftet med utenriksministeren også viste, dreier globalisering seg om å kutte på mange flere områder enn utenrikspolitikk. Globalisering dreier seg om næringspolitikk, kunnskapspolitikk og menneskelig samhandel. Det dreier seg om å løfte oss som nasjon opp og inn i mange flere fora, for å kunne dra nytte av det i fremtiden, bl.a. for å sikre velferd i vårt samfunn. Det er en av grunnene til at vi har stilt oss noen spørsmål om de prioriteringene som gjøres rundt utenrikstjenesten. For det er tross alt i områder som økonomisk og forskningsmessig ligger nærmere oss, vi bør utvikle dette samarbeidet sterkere. Det ikke å ha en tilstedeværende representasjon som kan være det lille bindeleddet som gjør at våre universitetsfolk og forskere kan møte forskere og universitetsfolk fra de andre stedene, som rett og slett kan være mellommann i dette samarbeidet, gjør det vanskeligere. Det er en av grunnene til at vi ikke har forstått hvorfor vi legger ned i henholdsvis Edinburgh og Minneapolis – ikke minst gjelder det Minneapolis, hvor så store og tunge fremtidige forskningsmiljøer ligger, og hvor det faktisk har vært en positiv utvikling basert på det samarbeidet som har skjedd gjennom vårt generalkonsulat. Jeg er enig i at det i utgangspunktet er utenriksministerens prerogativ å gjøre dette, men når han sier at endringene skjer som et ledd i en omlegging av norsk utenrikspolitikk, hvor man har fått andre prioriteringer, synes jeg faktisk det også er et spørsmål for Stortinget.