Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-02-04:
Humanitær bistand er hjelp til mennesker i nød, nød på grunn av katastrofer av forskjellig slag, men også nød påført av eget styresett. Den humanitære bistanden må være øyeblikkelig, men i tillegg må bistand gis som forebyggende tiltak for å gjøre potensielt hjelptrengende i stand til å takle hverdagen – både for det enkelte menneske og for samfunnet. Dette betyr bl.a. utvikling av kunnskap i form av skolering som på sikt bidrar til næringsaktivitet, arbeid, inntjening og bedre levestandard. Norge er kjent som et land fylt av nestekjærlighet, melk og honning. Vi har som tradisjon å bevilge forholdsvis mye til bistandshjelp. I 1997 beløp dette seg til mer enn 9 milliarder kr. Deler av de historiske fakta må sies å være meget hederlige for Norge, men mye tyder på at fortsatt bistand etter til dels samme modell ikke vil løse de enkelte lands problemer. Jeg viser til vårt til dels langvarige nærvær i land som Sudan og Afghanistan. Vår hovedmålsetting må være å overføre tilstrekkelig kunnskap, slik at hver mottakernasjon og det enkelte individ vil oppnå politisk og økonomisk uavhengighet. Inkludert i dette naturligvis også uavhengighet av norsk hjelp. Den 10. juni 1996 behandlet Stortinget St.meld. nr. 19 for 1995-96, En verden i endring. Meldingen la vekt på grunnleggende sosiale tjenester, herunder utdanning, hvor 10 pst. av det norske bistandsbudsjettet skulle øremerkes til utdanningsprosjekter. Dette beløpet skulle så økes til 15 pst. de påfølgende år. I tillegg skulle alle organisasjoner som mottar offentlige midler, systematisk evaluere ressursbruken for å dokumentere egen legitimitet. I 1997 ble det som sagt bevilget i underkant av 10 milliarder kr til utviklingshjelp – 10 pst. av dette som øremerket andel til utdanningsformål, og det er rett i underkant av 1 milliard norske kroner. Helt siden 1970-årene er det blitt slått fast at utviklingshjelpen skal kvalitetssikres, senest i St.meld. nr. 19, som tidligere nevnt, hvor kvalitetssikringselementet ble slått tydeligere fast enn noen gang før. Diskusjonen i Stortinget i juni 1996 fokuserte på en effektiv og resultatorientert u-hjelp, og det ble gitt klar kritikk med hensyn til evalueringsmetode. Kristelig Folkeparti spesielt vektla viktigheten av en kritisk og uavhengig ekstern evaluering fremfor fortsatt bruk av tradisjonelle interne gjennomganger. Det er med beklagelse vi ser at motsetninger mellom gode intensjoner og realiteter er svært synlige på området. Bare 0,1 pst. av det bevilgede beløp på 10 milliarder kr i 1997 er satt av til evaluering generelt. Det er faktisk ikke satt av én øre til evaluering av utdanning som ny strategi innen bistanden. Dette er meget beklagelig, spesielt fordi 1 milliard kr er brukt uten kvalitetssikring. Det har imidlertid blitt utarbeidet evalueringshåndbøker både av Utenriksdepartementet og NORAD, men det finnes ingen instruks som pålegger NORAD og Utenriksdepartementet å bruke dem. Jeg viser i den forbindelse til en undersøkelse fra 1988, hvor det ble hevdet at tilbakemelding til administrasjon og befolkning og Stortinget hadde vært tilstrekkelig. Dessverre slo undersøkelsen også fast at lite intern, systematisk skolering basert på evalueringsresultat hadde funnet sted. Utdanning har ikke hatt en sentral plassering i noen undersøkelse, og en evaluering av utdannelsesprosjektene kan ikke ses å ha vært på dagsordenen overhodet. Fremskrittspartiet finner det derfor nødvendig å spørre om hva Stortinget mener med evaluering og kvalitetssikring når 10 pst. av et totalbudsjett faller helt utenfor. Dr. Welle-Strand konkluderer i sin undersøkelse med at det er manglende klarhet i de politiske formuleringer om mål og strategier. Fremskrittspartiet må derfor be om at uklarheter og motsetninger elimineres, og at budsjetter tydelig viser et ønske om evaluering og kvalitetssikring.