Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-09:
: Stortinget har med denne saken fått det første forslag til en helhetlig politikk og en mer målbevisst nasjonal strategi når det gjelder rehabilitering. Forslagene i meldingen er basert på mål og verdier som er svært viktige for denne regjeringen. For det første: Respekten for enkeltmennesket og målet om et verdig liv må gjennomsyre tilbudet. Dersom ikke den enkelte som gjennomgår rehabilitering, selv får bestemme over sin hverdag og får medinnflytelse på sin framtid, kan tilbudet vanskelig bidra til målene om større sosial deltakelse og egenmestring. Brukermedvirkningen skal styrkes på en mer systematisk måte enn tidligere, gjennom juridiske virkemidler, veiledning og utvikling av nye verktøy. Her trenger vi en kulturrevolusjon i hele helse- og sosialtjenesten, og jeg tror den allerede er i gang. For det andre: Rehabiliteringstilbudet er i dag fragmentert og oppstykket. Brukerne møter ulike ansvarsnivåer, personellgrupper og etater og må forholde seg til svært ulike sektorvirkemidler. Det vil bli lagt bedre til rette for at tilbudet kan gis på en så systematisk, planlagt og helhetlig måte som mulig. Jeg er derfor svært tilfreds med at Stortinget nylig har gitt sin tilslutning til å forplikte kommune- og fylkeshelsetjenesten til å utarbeide individuelle planer for personer med behov for langvarige og koordinerte tilbud. Fragmentert kunnskap og ulik forståelse av feltet mellom ulike yrkesgrupper skal dessuten møtes med en mer målbevisst satsing på økt kompetanse- og kunnskapsutvikling. I en slik strategi vil tiltak som innebærer en felles kunnskapsplattform og felles forståelse, være svært viktige bidrag for at brukerne skal møtes av større helhet. For det tredje: Tilbudene skal gis i størst mulig grad lokalt, der hvor brukerne bor og lever. Helsetjenestens bidrag, både på kommunalt og fylkeskommunalt nivå, vil bli tydeligere presisert, både for at bestemte tilbud blir gitt og for å sørge for en tydelig og fast instans som både brukere og personell kan henvende seg til. I dette arbeidet skal kommunen være den koordinerende instansen. Gjennom nye lovregler ønsker vi også å utjevne geografiske forskjeller og forplikte kommuner og fylkeskommuner som hittil har tatt for lett på disse oppgavene. Størst mulig lokal forankring har fått prinsipiell støtte i komiteinnstillingen, men det er tankevekkende at det nok en gang er institusjonssektoren og sentrale sentre for ulike målgrupper som har fått størst oppmerksomhet. For det fjerde: Både det rehabiliterende og forebyggende arbeidet er i stor grad avhengig av løsninger utenfor helsetjenestens ansvarsområde. Mulighetene for å mestre og gjøre det beste ut av et liv med kronisk sykdom eller funksjonshemning kan ofte realiseres først når andre etater tar et reelt ansvar. Det lokale ansvaret omfatter ikke bare primærhelsetjenesten, men i høyeste grad også andre etater i kommunen og de lokale statsetatene. For det femte: Samarbeidet mellom helsetjenestenivåene skal bli bedre, og tilbud på fylkeskommunalt, regionalt og landsdekkende nivå skal støtte opp om og følges opp av lokale tilbud. Livskvalitet, selvtillit, personlig integritet og identitet har best grobunn nærmest mulig den enkeltes vante miljø. Om ikke lokale instanser følger opp ansvaret når andre slipper, kan dessuten effekten av mer avanserte tilbud smuldre opp. Jeg er svært fornøyd med at stortingsmeldingen på de aller fleste punkter har støtte i Stortinget. Jeg tolker den tverrpolitiske enigheten som preger store deler av komiteens innstilling, som et tydelig signal på at dette området skal prioriteres. Oppfølgingen av de foreslåtte tiltakene må bli et spørsmål om prioritering i de kommende år. Regjeringen blir i komiteens innstilling bedt om å legge fram et nytt forslag til finansieringsordning for våre 40 opptreningsinstitusjoner. Regjeringen har sett og vil fortsatt se det som sentralt å legge til rette for et tettere samarbeid mellom de offentlige helsetjenestene og institusjonene. Jeg er glad for at komiteen er enig i dette i sin innstilling. Når Stortinget ber om et forslag til en ny finansieringsordning, tolker jeg det slik at det ikke er premissene bak skissen som Stortinget er kritisk til, men at man ønsker en finansieringsordning som sikrer framtidig drift og god kvalitet ved institusjonene. Dette har også vært min intensjon, og jeg vil komme tilbake til Stortinget med et endelig forslag. Godkjenningsordningen for institusjonene må ses i sammenheng med finansieringsordningen. Derfor vil endring i status for eksisterende institusjoner, utvidelser av institusjoner og godkjenning av nye institusjoner måtte avvente at et nytt finansieringssystem er på plass. Dette vil bli prioritert. Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med forslag til regler for egenbetaling for rehabilitering utenfor sykehus. Jeg har også i meldingen tatt til orde for en harmonisering. Jeg ser det som hensiktsmessig å se dette i sammenheng med vurderingen av et eventuelt egenandelstak 2 for kronisk syke og funksjonshemmede utover det som dekkes av frikortordningen, slik Stortinget tidligere har bedt om. Siden disse spørsmålene er komplekse og Stortinget også ønsker at eksterne deltakere skal trekkes inn i vurderingene, vil et samlet opplegg først kunne bli presentert etter statsbudsjettet for år 2000. Jeg vil imidlertid gi Stortinget en første vurdering og tilbakemelding i budsjettproposisjonen til høsten.