Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-12-16:
For en tid tilbake hadde jeg, sammen med representanten Oktay Dahl, gleden av å møte vinneren av årets Raftopris, nemlig den ugandiske organisasjonen Sexual Minorities Uganda, og en av dens ledere, Frank Mugisha. Det var en utrolig sterk opplevelse, og det er sterkt fordi det er så sjelden i norsk politikk at man blir konfrontert med verdens virkelig harde realiteter. Det er på mange måter komfortabelt for de fleste å leve i Norge. Det er komfortabelt for de fleste å ha en politisk mening som er annerledes, og for de aller fleste også – heldigvis – å ha en legning som er annerledes enn det flertallet har. I andre deler av verden er det ikke slik. I Uganda slåss man akkurat nå, ikke bare mot diskriminering og fremmedfrykt, men også mot organiserte kampanjer som går inn for å straffeforfølge fremming av homofil praksis, som er det uttrykket de bruker. Det sier noe om at dette ikke bare er en viktig diskusjon og viktig kamp i Norge, men også en viktig verdensomspennende kamp. Jeg er veldig glad for at både statsråden og tidligere talere fra Arbeiderpartiet også tar opp norsk ansvar i denne sammenheng. Jeg synes det er et paradoks at man sender folk som er homofile, eller LHBT-personer, tilbake til hjemlandet, og ber dem om å leve diskret, samtidig som man gir opphold med den største selvfølge – som vi også skal gjøre – til folk som f.eks. har et annet religiøst ståsted enn det flertallet har. Men det er da ikke slik at vi med åpne øyne sender kristne tilbake til land hvor man vet at de blir forfulgt, rett og slett fordi man kan folde hendene og be på enerom? Det er ikke en holdbar situasjon, og det burde ikke være det for andre heller. Så synes jeg at denne debatten også illustrerer noe annet som er viktig, nemlig at i diskusjonen om integrering, toleranse og verdier i Norge ender vi veldig ofte opp med metadebatter. Senest i dag i Aftenposten er det en kronikk av representanten Amundsen, som i og for seg har en del gode poenger, som i det store og hele handler om hvilke verdier vi skal bygge det norske samfunnet på. Det er viktig med slike store metadebatter om norsk kultur, men i praksis handler det jo om de små, konkrete, viktige tiltakene som faktisk gjør en forskjell. For eksempel som i Oslo, hvor man har det som heter Oslo Extra Large, som bl.a. innebærer at man har et systematisk arbeid ute på skoler over hele byen, både i øst og i vest, hvor man også opplyser om homofili og LHBT. Mitt poeng er rett og slett at når man skal diskutere integrering og møtet mellom forskjellige kulturer, også møtet med fordommer i andre kulturer, diskuterer man ofte på et overordnet plan. Men når det kommer til stykket, dreier det seg om hvilke tiltak man faktisk setter i verk. Da er en kronikk i Aftenposten vel og bra, men det som virkelig er viktig, er at man har et apparat, har tiltak, har kampanjer og driver målrettet fokusert arbeid gjennom mange år. Det er viktig. Helt til slutt har jeg lyst til å knytte noen kommentarer til arbeidet videre med dette. Det er viktig å få klarhet i hva som er situasjonen. Det er også viktig å være klar over at Stortinget har en normgivende funksjon. Denne debatten i seg selv, selv om den – som representanten Oktay Dahl sier – kanskje ikke får media til å strømme inn i salen og kanskje ikke blir rapport om i alle kanaler, kan være viktig for dem som får greie på den, og særlig for dem som trenger den mest. Men noe av det aller viktigste er kanskje at hjelpeapparatet er klar over problemstillingene, at det offentlige apparatet sammen med frivillige organisasjoner ikke bare driver passiv kartlegging av levekår og levesituasjonen, men også driver aktiv oppsøking for å se om man kan gå inn i miljøer og hjelpe folk som trenger støtte og oppbakking. Så vil jeg helt til slutt benytte anledningen til å gi honnør til statsråden for det viktige han gjorde da han spaserte i og forsvarte at man skulle ha Gay pride-paraden gjennom Grønland. Det er veldig viktig at man sier at det er noen grunnleggende verdier i det norske samfunnet hvis utbredelse og respekt ikke stopper ved inngangen til et bestemt geografisk område eller ved inngangen til gudshus av den ene eller den andre typen.