Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-21:
Først en takk til komiteen og ikke minst saksordføreren og komitésekretæren for veldig klokt og grundig arbeid med denne innstillinga. Jeg var en av dem som i sin tid gikk rundt med den fargerike T-skjorta med «Ja til et fargerikt fellesskap» og knappen med «Ikke mobb kameraten min». Når var det mon tro? Jeg gikk inn på dette internettet, som vi sier i innlandet, og der fant jeg sosiologen Sigurd Skirbekk, som kunne hjelpe meg med det. Han viser til at i 1987 kom det en annonse på trykk i Aftenposten med teksten: «Forsvar deg selv, ditt folk og kommende generasjoner mot fremtidsblinde politikere.» Annonsen karakteriserte informasjonen om norsk innvandringspolitikk som meningsfascisme. Aftenposten tok inn annonsen, Arbeiderbladet gjorde det ikke, og skrev på lederplass: «Det er en skam at vi i Norge, med et så lite innvandrer- og flyktninge-problem, ikke makter å løse disse spørsmålene på en moralsk høyverdig måte.» Dagen etter var det stort møte i Jern og Metall Oslo, der Reiulf Steen ifølge avisreferatet bl.a. uttalte: «Rasisme er en sykdom som vi alle kan bli rammet av. Vi er alle disponerte til å bli rasister, under bestemte forhold og omstendigheter.» Ellen Stensrud, som da var leder i Jern og Metall Oslo, fulgte opp med å si: «Så lenge vi har økonomiske problemer, vil flere bli smittet. Derfor er det viktig at vi, i likhet med bedriftshelsetjenesten, driver forebyggende arbeide. Ellers frykter jeg at sykdommen brer seg langt inn i våre rekker.» Så skjedde det en imponerende brei mobilisering, og kampanjen, som jeg allerede har nevnt, «Ja til et fargerikt fellesskap», ble lansert av Røde Kors og fikk tverrpolitisk oppslutning. Ikke minst i skolemiljøer ble det delt ut jakkemerker med teksten: «Ikke mobb kameraten min.» Jeg hadde to døtre som, sikkert helt frivillig, gikk rundt med disse merkene på seg. Det var på slutten av 1980-tallet at ikke-europeisk innvandring ble merkbar i landet vårt, i hvert fall for de av oss som bodde i sentrale bystrøk. Det er også i denne perioden vi finner den første artikulerte og organiserte motstand mot den samme innvandringen. Ikke minst var det i mediene vi møtte dette. I stedet for en saklig og kunnskapsbasert tilnærming bombarderte mediene sine lesere, hørere og seere med en rekke sjokkartede enkeltepisoder. Budskapet var, ifølge Skirbekk, nærmest at det var en sjukdom som var i ferd med å infisere Norge, og, som Skirbekk skrev, at den eneste anstendige reaksjonsmåte som ble foreskrevet, var at en måtte prøve å isolere den samme sjukdommen og «hindre smitte fra å spre seg». I ettertid sier Skirbekk at hvis en leser norske aviser fra denne tida, ser det ut til at kampen mot aids og kampen mot rasisme blir møtt på samme måten. Dette er virkelig pinlig å lese nå i ettertid, et kvart århundre senere. I disse 25 årene har vi hatt innvandring. Alt tyder på at det vil fortsette, og at vi faktisk vil at det skal fortsette. Denne meldinga, og ikke minst innstillinga, viser det på en veldig god måte. Det er et stort flertall i dette huset, og jeg er overbevist om at det er det samme på utsida, som vil ha innvandring, og at dette stort sett har gått svært så bra. Vi har blitt et rikere land i mange betydninger av ordet, et rikere samfunn, et mer spennende samfunn – rett og slett et mer moderne samfunn, som moderne samfunnsborgere trives med å bo og arbeide i. Innvandring er ikke en trussel mot videre samfunnsutvikling. Innvandring er tvert imot en forutsetning for god og moderne samfunnsutvikling mener – og jeg siterer fra innstillinga – «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet». I dag er jeg virkelig ekstra glad for ikke å være stortingsrepresentant for Fremskrittspartiet. Det må i lengden være slitsomt å være så skeptisk til alt nytt og til alle som ikke ser eller høres «typisk norske» ut. Mitt håp er at det som i fremskrittspartimerknadene fortsatt står fram som, slik jeg leser det i alle fall, «kos med misnøyen»-ytringer, i ettertid vil stå fram som pinlig utdaterte, både verdimessig og ikke minst kunnskapsmessig. I paneldebatter med fremskrittspartipolitikere den siste tida, og slike har det vært mange av i disse asylbarntider, karakteriseres norsk innvandrings- og integreringspolitikk nærmest som en katastrofe. Det brukes uttrykk som total skivebom. Så la jeg heldigvis merke til at Morten Ørsal Johansen modifiserte seg litt i dag. Det er et godt utgangspunkt. SV er opptatt av når vi prater om innvandringspolitikk, at det er viktig å ta utgangspunkt i at innvandringsbefolkninga har noen utfordringer knyttet til utdanning, kompetanse, språk osv. Men det er vel så viktig å ta utgangspunkt i at det norske samfunnet som de innvandrer til, har noen utfordringer. Vi er et klassesamfunn, vi har et kjønnet arbeidsmarked, vi har et arbeidsliv som er preget eller infisert av sosial dumping, og vi har en vanskelig situasjon på boligmarkedet – ikke minst for folk med lav inntekt. Vi har et system for voksnes læring som bør bygges ut og bli kraftigere og bedre. Vi har et samfunn der folk med psykiske problemer sliter, osv. Vi sliter med mobbing på skoler, på arbeidsplasser og på nettet. Nettopp å innvandre til et slikt samfunn og leve i et slikt samfunn er krevende for oss alle og, naturlig nok, litt ekstra krevende for innvandringsbefolkningen vår. Denne meldinga er god. Den beskriver og argumenterer for både retter og plikter. Ja, den argumenterer for plikter. Representanten Ørsal Johansen må lese meldinga grundigere. Den beskriver, argumenterer for og handler ikke minst om helhet og om det Ellen Stensrud for 25 år siden omtalte som forebyggende arbeid. En utsjekking som er naturlig å gjøre for en som er medlem av kommunalkomiteen, er å legge ved siden av hverandre tre ferske stortingsmeldinger: distrikts- og regionalmeldinga, boligmeldinga og den meldinga vi diskuterer i dag. Den viser på en god måte at det er en lik, samordna tilnærming til dette temafeltet – alle tre meldingene signaliserer at innvandring er et gode, at innvandring er en forutsetning ikke minst for utvikling i Distrikts-Norge, og de tre meldingene er prisverdig like i tiltak både når det gjelder bolig, språk, arbeid og utdanning. Jeg skal avslutte her. Jeg tror kanskje jeg har fått to minutter for lang taletid, og setter pris på det.