trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Nå har saksordføreren redegjort for komiteens innstilling på en god måte. Som hun var inne på, er det full enighet i komiteen når det gjelder beskrivelsen av behovet for god rehabilitering til hjerneskadde barn og betydningen av at det finnes et samlet fagmiljø. Dette var også et av temaene på komiteens studiereise til København for kort tid siden, der vi bl.a. besøkte Hvidovre Hospital og så på det tilbudet som gis der. Ikke minst er det av betydning at tilbudet kommer inn så tidlig som mulig og er spesialisert og samlet. Komiteen viser til flere rapporter som peker på mangler og ulikheter i tilbudet som gis i dag, og det er enighet om at et nasjonalt kompetanse- og behandlingssenter for barn med hjerneskade vil kunne bidra til en nødvendig styrking av tilbudet til disse barna når det gjelder kompetanseutvikling, kunnskapsformidling, samhandling og samordning, som saksordføreren var inne på. Regjeringspartiene har en egen merknad i innstillingen, der vi viser til at habilitering av barn er omtalt i Nasjonal strategi for habilitering og rehabilitering, og at også Helsetilsynet arbeider med en handlingsplan for habilitering av barn og unge. Vi sier også noe om betydningen av samhandling mellom spesialisthelsetjeneste og kommuner, og vi bemerker at det ble varslet i budsjettet at det er iverksatt et arbeid for å få på plass et nytt system når det gjelder styring av lands- og flerregionale funksjoner og nasjonale kompetansesentre i spesialisthelsetjenesten. Regjeringspartiene har derfor et forslag om at representantforslaget vedlegges protokollen, og jeg fremmer det forslaget. Dette har selvsagt sammenheng med at Regjeringen arbeider med spørsmål som angår dette forslaget, og da er det naturlig for oss å gi Regjeringen tid til å arbeide med det. Men som vel også saksordføreren antydet, tror jeg det er rett å si at dette mer er et uttrykk for hvordan denne typen saker blir behandlet, hvordan de respektive synspunkt kommer til uttrykk i stemmegivningen, enn det er uttrykk for noen stor politisk uenighet i komiteen.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
Vi vet at Regjeringen når det gjelder mange ulike behandlinger på helseområdet, som f.eks. hjerte- og kreftkirurgi, som krever stor kompetanse, ønsker en sentralisering av disse ytelsene. Jeg går ut fra at statsråden er enig i at hjernen ikke er noe mindre komplisert enn den øvrige kroppen. Men når det går på å behandle barn med hjerneskade, ønsker man ikke en sentralisering, og man ønsker ikke å ha et nasjonalt kompetansesenter. Mener statsråden at man klarer å bygge opp kompetanse desentralisert for å kunne hjelpe barn med hjerneskade?
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
Når det gjelder forslag nr. 4, mener komiteens medlemmer fra regjeringspartiene at det er hensiktsmessig at Regjeringen kartlegger behovet for et slikt kompetansesenter før Stortinget fatter endelig vedtak. Er det slik å forstå at Regjeringen ikke har oversikt over behovet for umiddelbar habilitering og rehabilitering av CI-opererte barn?
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Faktisk er det sånn at cochlea-implantat hos barn og voksne også har vært på den politiske dagsordenen til Regjeringa de siste åra. Og det er jeg svært glad for. Det har, etter Arbeiderpartiets oppfatning, vært en positiv utvikling på dette området. Vi vil likevel gi ros til forslagsstillerne for å sette søkelyset på rehabilitering og habilitering for CI-opererte. Forslagsstillerne har spesielt tatt for seg at det er avdekket variasjoner i hvilke muligheter CI-opererte får til å lære seg å tolke lyd og lære talespråk. Forskning viser også at barn som får en diagnose og innlemmes i habiliteringstiltak innen de er seks måneder, viser gode resultater. Blant annet med dette som bakgrunn mener forslagsstillerne det er viktig at det gis et likeverdig tilbud til CI-opererte i hele landet. Det er vi selvsagt enige i. Videre deler vi oppfatningen om at tilbudet som gis, må være av faglig god kvalitet. I dag er det Rikshospitalet som har landsfunksjon for operasjon av CI på barn. De skal dermed også ivareta kompetansesenteroppgaver på fagområdet. I Arbeiderpartiet er vi ikke kjent med at det i dag er problemer med ventetid for CI-operasjon for barn. Vi er kjent med at køene for barn som trenger CI, ble avviklet høsten 2006. CI-operasjon på voksne tilbys nå på Rikshospitalet, Haukeland Universitetssykehus og St. Olavs Hospital. I 2009 skal disse tre stedene til sammen utføre 200 operasjoner. Det er fra Regjeringens side stilt krav om samarbeid mellom stedene for å redusere ventetid. Vi er sjølsagt opptatt av at Regjeringen skal følge opp en samlet komités merknad fra tidligere når det gjelder å kartlegge behov for habilitering og rehabilitering av CI-opererte barn og voksne. Det gir vi også uttrykk for i denne innstillingen. Vi mener det er hensiktsmessig at det er Helsedirektoratet som foretar kartleggingen. De regionale helseforetakene er fra 2008 pålagt å innføre hørselsscreening av nyfødte ved landets fødeinstitusjoner. Det er selvsagt et flott tiltak for tidlig å avdekke nedsatt hørsel og dermed komme tidlig til behandling i spesialisthelsetjenesten. Vi vil bemerke at Regjeringen har nedsatt Midtlyng-utvalget for å se på bedre læring for barn, unge og voksne med særskilte behov. De skal avslutte sitt arbeid 1. juli 2009. Utdanningsdirektoratet er gitt i oppdrag å utarbeide nasjonal veileder for å bidra til at hørselshemmede barn og unge, herunder barn med cochlea-implantat, får likeverdig opplæringstilbud. Så det jobbes på flere områder med denne problemstillingen. Avslutningsvis vil jeg gi uttrykk for at dette er et område som Arbeiderpartiet følger nøye, og som vi er svært opptatt av. Vi er av den oppfatning at bare den beste kompetanse er god nok. Vår opplevelse er at komiteen er svært samlet i sitt syn i denne saken. Når vi ikke går inn på det siste forslaget, om å opprette et kompetansesenter nå, er det med bakgrunn i det jeg nå har sagt, og at vi mener det er mest hensiktsmessig at Regjeringen kartlegger alle behov for et slikt senter før Stortinget fatter sitt endelige vedtak.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
I Romerikes Blad i dag kan vi lese statsrådens egen statssekretær, Dagfinn Sundsbø, fortelle om hvor viktig det er med flertallsregjeringer, for da får man til så mye. Jeg synes at denne saken faktisk viser det stikk motsatte. Jeg synes at flertallsregjeringer oftere og oftere viser oss at det hindrer sunn fornuft. Etter at denne saken ble fremmet, har jeg fått utrolig mange mail fra både brukere og utøvere av denne tjenesten. Jeg tror aldri at jeg har fått så mange mail i noen annen sak jeg har vært med på å fremme. Dette er et veldig stort problem over hele landet. I Romerikes Blad hadde de i oktober i fjor en sak med overskriften «Inntil 1,5 år i kø for fysioterapeut». Vi har hatt oppslag i Romerikes Blad, også det i oktober i fjor, om Lørenskog kommune som har blitt saksøkt på grunn av måten de tildeler hjemler på. Sivilombudsmannen har gitt fysioterapeuten rett, og Lørenskog kommune har tapt saken. De er dømt til å betale en erstatning og saksomkostninger. Det er altså både måten dette systemet blir utøvd på, og de lange ventelistene som er det store problemet. Hele Stortinget har vært bekymret over at vi har så høyt sykefravær. Vi har vært veldig bekymret over at folk blir uføretrygdet. Når vi vet at folk går sykmeldt i månedsvis, vi betaler ut sykepenger mens de venter på behandling, og vi vet at noen kommer til behandling så sent at de blir uføretrygdet, er det litt underlig at man ikke ønsker å gjøre noe med et system vi vet ikke fungerer, som ville gitt oss innsparing. Men statsråden var i hvert fall veldig ærlig på én sak, nemlig at det blir for dyrt å gi dette tilbudet til alle med en statlig finansiering. Regjeringen synes ikke dette er viktig nok. Da vil vi fortsatt ha høyt sykefravær. Vi vil ha en høy rate av nye uføretrygdede, og dessverre, kanskje det verste, vi vil få et samfunn som mer og mer går i en retning av at de som har penger, kan kjøpe seg friske, mens de som ikke har penger, må velge uføretrygd.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Representanten Slagsvold Vedum åpner med å si at han har «et stort hjerte». Jeg veit ikke om det kan ordnes på Feiringklinikken, men jeg har hørt at det er signaler som skal tas alvorlig, i dobbelt forstand. Jeg er glad for at helse- og omsorgsministeren i dag har slått fast at Feiringklinikken har sin plass i det norske helsevesenet, at de skal utgjøre et supplement til det offentlige tjenestetilbudet til hjertesjuke, og at de skal ha forutsigbare rammer. Sjølsagt kan ikke Stortinget bestemme hvilke medisinske funksjoner som skal foretas på ulike sjukehus og klinikker i Norge, men jeg vil påstå at Feiringklinikken er i en noe spesiell situasjon, all den tid Feiringklinikken bygde opp et tilbud som ikke fantes ved øvrige sjukehus. Staten har altså gjennom 20 år vært helt avhengig av den type tjenester Feiringklinikken har tilbudt, og tilbyr den dag i dag. Parallelt med tilbudet på Feiringklinikken og utviklingen av det gjennom 20 år har de offentlige sjukehusene bygd opp tilsvarende tilbud. Når vi da er i en situasjon som kan tyde på at behovet for denne typen tjenester går nedover, vil jeg påstå at staten har en forpliktelse til å sørge for at det unike kompetansemiljøet ved Feiringklinikken videreføres. Staten har vært helt avhengig av det gjennom 20 år, og da bør staten også bidra til at tilbudet kan videreføres. Det er på en måte en skjebnens ironi for eieren av Feiringklinikken – Landsforeningen for hjerte- og lungesyke, LHL – at behovet for hjerteoperasjoner nå ser ut til å gå nedover. Jeg sa at de offentlige sjukehusa de siste åra har bygd ut tilbudet for det vi nå snakker om. Det hører også med i den situasjonen som vi nå er i, og det som vi diskuterer nå i dag. Dersom det fortsetter å bli mindre behov for denne type tjenester, må Feiringklinikken behandles på samme måte som øvrige sjukehus. Det må være grunn til å stille spørsmål om det er naturlig at hjerteoperasjoner skal foregå, slik som i dag, på tre ulike adresser i Oslo, i tillegg til på Feiringklinikken – altså på fire fysiske steder i Oslo og Akershus. Spørsmålet er om det er hensiktsmessig. Jeg vil tru at det ikke er det. Det hører også med i hovedstadsprosessen å se på hvilke tjenester som skal tilbys hvor i hovedstadsregionen. Jeg mener at dersom behovet for hjerteoperasjoner går ned, må tilbudet også ved de offentlige sjukehusa kunne ses på, ikke bare tilbudet ved Feiringklinikken. Her må staten klare å ha to tanker i hodet samtidig, både se på det totale tjenestetilbudet og behovet for denne type tjenester i sin helhet, og samtidig kunne signalisere at staten har behov for å videreføre – og ønsker å videreføre – Feiringklinikken som det gode kompetansemiljøet den har vært gjennom 20 år.
Borghild Tenden (Venstre), 2009-10-22:
Jeg har den glede å overlevere et representantforslag fra representanten Trine Skei Grande og meg selv om å tydeliggjøre den akademiske frihet for forskere ved institusjoner som ikke omfattes av universitets- og høyskoleloven.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2009-10-22:
Jeg har gleden av på vegne av representanten Bente Thorsen og meg selv å fremsette forslag om å be Regjeringen om å ikke anke, eventuelt trekke anke i sak mellom staten og KA Kirkelig arbeidsgiver- og interesseorganisasjon.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-10-22:
Jeg har den ære å presentere et representantforslag fra representantene Knut Arild Hareide, Geir Jørgen Bekkevold, Øyvind Håbrekke og undertegnede om forsterket innsats i kampen mot mobbing i skolen.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-10-22:
Jeg har gleden av å framsette to representantforslag. Det ene er fra stortingsrepresentantene Line Henriette Hjemdal, Kjell Ingolf Ropstad og meg selv om tiltak for barn som har nedsatt funksjonsevne og deres familier. Det andre representantforslaget er fra stortingsrepresentantene Dagfinn Høybråten, Hans Olav Syversen og meg selv om plan for livshjelp.
Bent Høie (Høyre), 2009-10-22:
Jeg har den glede å framsette representantforslag på vegne av Erna Solberg, Sonja Irene Sjøli, Ingjerd Schou og undertegnede om forslag om endring i lov om spesialisthelsetjeneste m.m. for å gjøre det mulig å godkjenne institusjoner som gir tverrfaglig spesialisert behandling som sykehus og dermed omfattes av retten til fritt sykehusvalg.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-01-09:
Jeg må si jeg er mildest talt litt overrasket over statsrådens innlegg. Og han skal få slippe å vente på Lønning for å høre at dette ikke dreier seg om samhandling. Jeg lurer på om statsråden i det hele tatt har lest interpellasjonen og om han hørte innlegget mitt. Dette dreier seg om ventetider for pasienter som allerede er syke, som har henvendt seg til legen sin, og som venter på å få utredet sykdommen og få behandling. Det er et alvorlig tema, det er et alvorlig problem i helsevesenet vårt, og det dreier seg ikke om samhandling i første rekke, selv om det dreier seg om samhandling også. Men som jeg nevnte, har de i Frankrike samhandlingsproblemer. De har startet en ny organisering av helsetjenestene sine, men de har ikke hatt ventetider. Det er ventetidene jeg har ønsket å ta tak i med denne debatten, og jeg skulle ønske at denne salen kunne diskutere det temaet handler om, og ikke det statsråden er mest opptatt av for tiden, selv om det er et viktig tema. Når det gjelder endringer som ble gjort i år, gjorde Regjeringen en endring ved at finansieringen ved de private laboratoriene og røntgeninstituttene ved årsskiftet ble lagt om til tilnærmet rammefinansiering via volumavtaler med de regionale helseforetakene. Den takstreduksjonen som ble foretatt da, hadde som mål å gjøre det ulønnsomt å produsere utover volumtaket i avtalene. Dette har også ført til at de som ikke aksepterer å stå i kø, betaler selv, enten via arbeidsgiver eller forsikringsordninger, og vi har fått et todelt helsevesen hvor økonomi i større grad avgjør om pasienten får behandling i tide. Ventetid på offentlig betalt MR-undersøkelse hos Unilab økte med 20 dager fra oktober 2007 til 65 dager i oktober 2008. Antallet MR-pasienter som betaler undersøkelsene selv, har økt fra null til 2 400 i løpet av ett år. Dette er en direkte konsekvens av hva Regjeringen har foretatt seg. Det viser at det går i gal retning, og det viser at det betyr noe hvordan disse tjenestene blir finansiert, og at pasientene får muligheter til å få en undersøkelse og diagnose i tide. Det handler altså ikke om samhandling, det handler om måte å finansiere og måte å få flyt i tjenestene på. Hvis samhandling for statsråden også dreier seg om å åpne opp for at pasientenes behov skal styre hvordan helsetjenestene skal være, er jeg enig i at det betyr veldig mye. Men hvis samhandling bare betyr nye avtaler og nye måter å snakke sammen på mellom kommuner og spesialisthelsetjeneste, vil ikke dette få betydning for de pasientene jeg snakker om nå. Jeg skulle ønske at statsråden ville ta litt mer tak i det interpellasjonsdebatten faktisk dreier seg om, i sitt neste innlegg.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-01-09:
Det har i løpet av denne debatten kommet fram mange eksempler på at vi har et helsevesen som kan fungere veldig mye bedre enn det det gjør i dag. Nå har ikke jeg sagt at samhandling ikke er viktig. Jeg har ikke sagt at jeg ikke ser fram til den samhandlingsreformen som kommer. Den er meget viktig, og jeg sa også at den var en del av det – så det er avklart. Men det jeg ønsket å rette fokus mot, var at vi i dag ikke bruker de mulighetene vi har til å gi pasientene raskere behandling, og jeg ønsker også å rette fokus mot de konsekvensene det har for pasienten selv og for pasientens mulighet til å bli frisk. Veldig mange pasienter venter for lenge på å få behandling. De venter også for lenge på å få diagnose. Dette med å få diagnose er noe som sjelden blir diskutert, og ventetiden blir også oppdelt. Man har én ventetid for å få diagnose, og så begynner ventetiden for behandling først når diagnosen er stilt. Det er et problem, for for den syke pasienten begynner ventetiden den dagen man går til legen. Den dagen man er syk og ønsker å få utredning, da begynner ventetiden. Den kan bli veldig lang når man må vente fire–fem–seks måneder på å få f.eks. en radiologisk undersøkelse. De eksemplene jeg viste til, var jo klare eksempler på at man ikke kunne fastsette forsvarlig ventetid før man hadde fått fastsatt diagnosen. Det er altså veldig mange der ute som går og venter på å få en diagnose, som har vært hos legen sin, og som vet at de er syke, men de vet ikke hvor syke de er. Veldig mange av disse kommer for sent til behandling, nettopp på grunn av at ventetiden er for lang, og at den øker. Dette med ventelister kan sikkert være en veldig fin pekepinn på hvordan det er – om man har for lang ventetid eller ikke – men da må jo også opplysningene brukes til å korrigere ventetiden ned på et forsvarlig og lavt nivå. Ventetid i seg selv er et onde; uansett er det et onde. Det er også en veldig stor psykisk påkjenning for den som går og venter, og for familien. Som jeg sa, blir det også veldig mye bruk av medikamenter, helt unødig, for folk som går med store smerter eller får psykiske problemer på grunn av venting. Det er noe vi kan gjøre noe med allerede nå. Det er noe vi kan gjøre noe med ved å endre finansieringen. Det handler ikke om dårlig samhandling mellom fastlegen og røntgeninstituttene. Det handler om mulighetene til å kunne ta i bruk de tjenestene vi faktisk har. Vi ser jo en utvikling hvor stadig flere nå betaler privat, og det er et problem. Vi er enige om i denne salen at vi ikke vil ha et helsevesen hvor den personlige økonomien skal avgjøre om man får behandling. En slik utvikling er vi faktisk i ferd med å få. Jeg vil gi svar på interpellasjonen selv, jeg. Jeg tror at svaret er ja, helsetjenestene våre i dag blir begrenset på grunn av økonomien. Det er økonomi som ligger til grunn for begrensningene, og dessverre går det ut over pasientenes helsetilstand.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-09:
Jeg er uenig med representanten Giltun i at jeg ikke svarte på interpellasjonen, men jeg svarte ikke som Giltun ønsker. Det får så være – det er mitt privilegium. Jeg mener at det sporet som representanten Giltun er på når det gjelder løsningen på det som faktisk er problemene her, er feil. Jeg vil helt klart anerkjenne at det kan være mulig å gjøre noe på veldig kort sikt på en del av de områdene som representanten Giltun foreslår, men jeg mener at det viktige nå er at vi tar den alvorlige, store og tunge debatten om Helse-Norges vei videre. I så måte er det sporet som Giltun er på, etter min mening et feilspor. Det er helt avgjørende at vi nå ser at det store problemet som vi har på sykehusene, knyttet både til ventelister og køer, først og fremst må løses alle andre steder enn i sykehusene og i spesialisthelsetjenesten. Hvis vi fortsetter å fokusere bare på spesialisthelsetjenesten, får vi feil fokus. Det er etter min mening ikke slik at når man har 44 000 liggedøgn av ferdigbehandlede pasienter i Oslo kommune, er svaret på ventelistene i Oslo bare å se på det som skjer i sykehuskroppen. Svaret på ventelisteutfordringene i Oslo er også til de grader knyttet opp til det som skjer i Oslo kommune. Greier man å få til samhandlingen, har man i hvert fall ryddet bort 44 000 liggedøgn fra Oslo-sykehusene. Det har direkte betydning for ventelistene og køen. Etter min mening har det mye større betydning enn å se på takstsystemet for røntgenlaboratorium. Det er et mye mer viktig og riktig grep. Men det som er problemet med grepet, er at det ikke umiddelbart er enkelt å se svarene. Jeg skulle egentlig ha ønsket at representanten Giltun hadde tatt den utfordringen som jeg kom med i mitt innlegg, for blant de partiene som har tenkt f.eks. helhetlige økonomiske systemer knyttet til pasientene, er jo Fremskrittspartiet. Jeg sier ikke nå at jeg er enig i forslaget, men det er i hvert fall et parti som kan fronte at man har tenkt et helhetlig økonomisk system nettopp for å gripe fatt i det faktum at når helsevesenet ikke samhandler, får vi bl.a. køproblematikk. Og det kan ikke løses ved bare å isolere analysen til hvert ledd i helsevesenet. Det må angripes og løses gjennom å se helheten i helsevesenet.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-09:
Jeg skal bare komme med noen avsluttende kommentarer, jeg også. Jeg er selvfølgelig enig i at dette er en debatt som er kompleks og sammensatt, og det er mange grep som kan og bør tas. Noen er kortsiktige og noen er mer langsiktige. Jeg synes i og for seg at komiteens leder, Nesvik, oppsummerte det på en god måte. Men allikevel må jeg bare få knytte noen kommentarer til det resonnementet som er omtrent som så: At ventetidene øker, skyldes at denne regjeringen går inn for å bruke private sykehus i mindre grad enn den forrige regjeringen. Det er en veldig sterk tese som ligger igjen fra noen av representantene. I 2007 var det en reduksjon i bruken av private sykehus. Da kan man si: Ja, der ser du, ventetidene økte i 2007. Men i 2007 hadde helseforetakene en aktivitetsvekst som var mye større enn reduksjonen i bruken av private sykehus. Så det var jo ikke den kapasiteten i private sykehus som forsvant, som gjorde at ventetidene økte for det norske helsevesenet, privat og offentlig, produserte flere sykehustjenester i 2007 enn noensinne. Så hvis man hadde valgt å opprettholde kapasiteten i private sykehus og ikke gjort noe i offentlige sykehus, hadde ventetidene økt enda mer. Så utfordringen i 2007 var den samme som den var i 2008 og som den vil bli i 2009, nemlig at pasientstrømmen inn mot sykehusene er for stor. Vi greier ikke å håndtere det, og pasientene får behandling på feil nivå. Løsningen på det problemet er ikke flere private sykehus, men det er å gjøre noe med strukturen i det norske helsevesenet. Samtidig er jeg veldig opptatt av, gjennom min dialog med de private sykehusene – både ut fra dagens situasjon og ved å trekke dem med i samhandlingsreformarbeidet – både den kritikken som kommer her i salen, og fra dem. Det ene er omfanget og nivået. Der tror jeg nok at både jeg og opposisjonen vil slite med å bli enige, og at også jeg og de private sykehusene vil slite med å bli enige. Det andre er hvordan vi framstår som samarbeidspartner i forhold til det nivået vi tross alt har, både med tanke på forutsigbarhet og langsiktighet. Der er jeg veldig innstilt på at vi skal framstå som en bedre samarbeidspartner overfor private sykehus enn vi har gjort så langt. Derfor har de regionale helseforetakene fått i oppdrag fra meg innen 1. mars å komme opp med et forslag til en bedre kontraktstruktur, ikke bare med private sykehus, men med private aktører samlet sett, for vi må bli en mer forutsigbar og god samarbeidspartner.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2009-01-09:
Først vil jeg takke interpellanten, som har reist denne viktige debatten. Det er et viktig område innen vår helsesektor å ha et kritisk blikk på hvor lang ventetid den enkelte pasient må ha. Et område der det er ønskelig at det ikke er ventetid, er det psykiske helsetilbudet til barn og unge. Her er det av stor verdi å få hjelp raskt. Vi vet at dette vil kunne forebygge sykdommen, slik at den ikke utvikler seg til å bli mer alvorlig og mer langvarig. Kristelig Folkeparti mener at det er et mål at vi ikke har ventetid for barn og unge med psykiske sykdommer. Ja, det er innført en garanti, men for at en garanti skal fungere, må det være et apparat rundt som er der, og som ivaretar både det enkelte barn og den enkelte ungdom når de opplever at de psykiske utfordringene blir for tunge å bære. Derfor er det viktig, slik Kristelig Folkeparti ser det, at vi satser på lavterskelhelsetilbud, der det er lett å oppsøke hjelp, og der hjelpen gis raskt. Gjennom Opptrappingsplanen for psykisk helse har det vært satset på flere helsesøstre på helsestasjoner for ungdom. Vi vet at det er viktig at det er den samme helsesøsteren ungdommene møter hver gang de henvender seg, slik at tillit blir etablert, og slik at det skapes trygghet for den hjelpen som søkes. Statsråden var i sitt hovedinnlegg inne på to hovedspor i samhandlingsreformen. Ett av hovedsporene var en kommunal helsetjenestereform. Statsråden nevnte at det ville bli langt flere fastleger, at vi ville få et større apparat, at det ville bli mer desentralisert psykiatri, mer til arbeid med rus og mer til habilitering og rehabilitering. Jeg håper at statsråden også kan fokusere på de unge i denne kommunehelsetjenestereformen. Et annet område der det er lang ventetid, er rusbehandling. Det er også alvorlig at det er en lang rekke fristbrudd i forhold til rusmiddelavhengige. Dette er ikke godt nok, slik Kristelig Folkeparti ser det. Det er spesielt beklagelig når vi vet at det er ledig behandlingskapasitet i private ideelle rusinstitusjoner. En rekke institusjoner står i fare for å legges ned, og en rekke institusjoner har skåret kraftig ned på driften eller har endret behandlingstilbudet for å kunne ta imot andre pasientgrupper. Det finnes behandlingsopplegg som det kan være lurt å samarbeide med andre land om for å få ned ventetiden. Norden er et naturlig område for noen behandlingstyper, men det finnes allerede i dag gode samarbeidsavtaler bl.a. med Frankrike om noen pasientgrupper. Det som er positivt med slike samarbeidsavtaler, er at pasienten får hjelp, og at ventetiden går ned, men også at det skjer en gjensidig læringsprosess ved samarbeid. Kristelig Folkeparti ser fram til å diskutere Regjeringens samhandlingsreform på et senere tidspunkt. Vi er spent på hva Regjeringen og utvalget vil legge fram, men vi skal være klare til å ta diskusjonene når de kommer, for for Kristelig Folkeparti er det viktig at vi hele tiden har pasienten i fokus.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2009-01-09:
Det er en viktig debatt interpellanten i dag tar opp. Jeg vil også takke for hans inngang til denne interpellasjonen. Det dagens interpellasjon dreier seg om, er rammevilkår for viktige hjørnesteinsbedrifter og tusenvis av arbeidsplasser rundt i landet vårt. Ansatte og lokalsamfunn har ventet lenge. De har utvist en stor tålmodighet, og industrien og de ansatte fortjener faktisk å bli tatt mer på alvor i denne saken enn det vi har sett så langt. Kristelig Folkeparti er på industriarbeiderens side i denne saken. Vi vil gjøre alt vi kan for å få på plass en løsning som sikrer at den kraftkrevende industrien i Norge er liv laga, at klimahensyn blir tatt, og at arbeidsplasser opprettholdes. Regjeringen er i dialog med industrien, men det er en dialog der det er lite konkret å finne, hvis jeg får lov til å sitere hva industriledere selv sier når vi snakker med dem. Da er vi egentlig tilbake til behandlingen av St.prp. nr. 1. Regjeringen viser hvilken modell den går inn for, men det er lite innhold å finne. Innholdet har vi jo fått i statsrådens timinuttersinnlegg i denne interpellasjonen. Statsråden sier i sitt innlegg at det er gjort et betydelig arbeid med kartlegging. De har vært på studietur, og det har vært mange grundige utredninger. Det er et håp for industrien, men også for det politiske Norge, at vi snart får del i resultatene av disse mange grundige utredningene som Regjeringen har foretatt, for det er bare slik vi kan være med på å sikre denne viktige industrien. Helt til slutt har jeg lyst til å ta en liten visitt innom representanten Terje Aaslands innlegg. Han begynte sitt innlegg med å snakke om myndighet kontra marked, og sa at de ønsket å være innenfor EØS, og at det skulle være tilgang på kraft. Men jeg tror ikke det er for mye å si at det skal være billigere kraft. Alle hørte hva de rød-grønne politikerne lovte i valgkampen 2005. Det var dette som var budskapet, at det ikke bare skulle være tilgang til kraft. Jeg tror at vi står oss på å være sanne med hensyn til hvilken politikk vi står for. Så har den politikken vist seg å være vanskelig – det innrømmet jo statsråd Åslaug Haga i denne sal 12. februar 2008 – valgløftene har vært vanskelige å innfri, men historien er nok slik at det ble lovt billigere kraft. For de rød-grønne har dette vist seg å være vanskelig – ja kanskje umulig – å innfri i forhold til det regimet som vi er en del av i EØS-avtalen.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2009-01-09:
Norsk industri er, som interpellanten Ketil Solvik-Olsen viser til, blant verdens mest miljøvennlige industrier. Dette skyldes et godt samspill gjennom lang tid mellom myndigheter og næringslivet her i landet. Myndighetene har satt krav til utslippsbegrensninger og bærekraft, og industrien har fulgt opp med tilpasninger og teknologiske nyvinninger som har gjort store miljøforbedringer mulig. Kristelig Folkeparti vil i motsetning til Fremskrittspartiet at denne utviklingen skal fortsette. Klimakrisen gjør at kravene til en bærekraftig industri blir enda viktigere enn før. Det at EU gav etter for tungindustriens kortsiktige ønske når det gjelder gratiskvoter og mindre utslippskutt, bør ikke være noe argument for at Norge skal gjøre det samme. Prinsippet om at forurenser skal betale, må gjelde også for tungindustrien. Kristelig Folkeparti har tro på norsk industri og dens evne til omstilling i miljøvennlig retning. Vi tror at kvoter og sterke miljøkrav vil skjerpe industrien og på sikt gi den et miljømessig fortrinn også internasjonalt. Representanten Ivar Kristiansen var inne på vanskelighetene i dette. Ja, dette er ikke et enkelt område, men i møte med de klimautfordringer vi står overfor, kreves det at vi tar beslutninger som er vanskelige, og som vil være krevende for oss alle. I denne interpellasjonen og også i den foregående har vi snakket om at det viktigste for industrien er at den får forutsigbare rammebetingelser. Kristelig Folkeparti håper derfor at et flertall av partiene på Stortinget i dag ut fra en prinsipiell tankegang kan sende et tydelig signal til industrien om at klimakvoter ikke skal tildeles vederlagsfritt etter 2012, slik at industrien får god tid til å forberede seg på den situasjonen som kommer. Det er også viktig å ta lærdom av den prosessen vi nå er oppe i, med tanke på dagens kvoteregime. På høringen i energi- og miljøkomiteen i går fikk vi klare signaler om at vi nå bør klargjøre hvilket kvoteregime som vil komme etter 2012, slik at vi slipper de utfordringene som industrien i dag står overfor, når det ennå ikke er klargjort kvotesystem.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-01-09:
Det er lov om pasientrettar som regulerer retten til helsehjelp, og som gir oss ein behandlingsgaranti. Vi i Venstre meiner at pasientrettsloven i utgangspunktet er god, og vi meiner at vi må ha eit system som regulerer plikter og rettar innafor helsevesenet. Men det er oppfølging av systemet som er viktig. Det hjelper lite å ha ein behandlingsgaranti viss vi ikkje klarer å oppfylle f.eks. behandlingsgarantien som går på ventetid. No har ventetid vore nokså sterkt fokusert i norsk helsedebatt, og det blir laga rapportar stadig vekk. Norsk pasientregister har slått fast at det er store variasjonar i oppfølging av behandlingsgarantien. Det er i seg sjølv alvorleg. Norsk pasientregister slår fast at pasientar med rett til nødvendig helsehjelp skal få behandling innan ein frist som er sett på medisinsk grunnlag. I ein rapport basert på data frå 17 somatiske sjukehus, for andre tertial i fjor, går det fram at 16 pst. av pasientane ikkje får tilbod innan fristen. Talet på fristbrota varierer ifølgje rapporten mellom 8 og 22 pst. mellom sjukehusa. Innan rusbehandling, psykisk helsevern for barn og unge og for vaksne er fristbrota på respektive 25 pst., 23 pst. og 19 pst. Det er altså i snitt meir enn kvar femte pasient som er utsette for fristbrot i andre tertial 2008. Innan psykisk helsevern og rusbehandling er det ifølgje denne rapporten store variasjonar i talet på fristbrot mellom institusjonane, frå dei som ikkje har fristbrot, til der det gjeld meir enn 2/3 av rettigheitspasientane – altså frå 0 til 66–67 pst. Det er alvorleg på den måten at formålet med pasientrettsloven nettopp er å sikre befolkninga lik tilgang på helsehjelp av god kvalitet. Så litt til statsrådens innlegg, og vi må vel kunne seie statsråden sitt mantra, som er samhandling. Samhandling og desentralisering var han inne på. Venstre har lenge peika på for dårleg samhandling med primærhelsetenesta. Sjølv har eg nokså lang erfaring som lokalsjukehusdirektør i Nordfjord, og eg har i praksis sett at det er eit kjempestort potensial i betre samhandling. Men det er ikkje så enkelt å få det til. Hadde det vore enkelt, hadde vi nok gjort det for lengst. Det er ikkje enkelt å få til god samhandling, og det erkjende vel også statsråden i det andre innlegget sitt. Men eg kan forsikre statsråden om at Venstre iallfall skal bidra til at samhandlingsreforma skal bli meir enn retorikk. Det nyttar altså ikkje berre å knipse med fingrane for at samhandlinga skal fungere frå i morgon. Ein må ta nokså store grep for å få suksess. Grepa som eg tenkjer på då, er at det må til omprioriteringar av økonomiske ressursar frå spesialistnivå til primærhelsenivå, vi må sjå på finansieringssystemet for eit heilskapleg pasientforløp, vi må sikkert inn på å vurdere fastlegeordninga, og vi må styrkje sjukeheimskompetansen – det gjeld både legekompetanse og ikkje minst sjukepleiarkompetanse, og annan kompetanse. Så trur eg også at vi, dersom vi skal få til ei samhandlingsreform med noka tyngd, er nøydde til å gå inn på kommunestrukturen. Eg reknar med at sistnemnde aleine kan bli ei vanskeleg nøtt for iallfall nokre av dei raud-grøne partia.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-01-09:
Jeg kan i og for seg dele representanten Solvik-Olsens betraktninger om fotball – iallfall i forrige sesong var det noe som manglet hos enkelte lag. Men jeg skal ikke la det gå lenger; noen av oss gledet oss over det som skjedde litt lenger opp i divisjonen. Men at det er betydelige mangler når det gjelder virkemidler og lagbygging med tanke på det temaet vi her diskuterer, er jeg oppriktig uenig i. Jeg mener at summen av det vi har av virkemidler nå, summen av det jeg har presentert her i dag, er noe som betyr noe for industrien – det gjelder nettleie, det gjelder tilgang på kraft og det gjelder elavgift. Det er viktige virkemidler for industrien. Jeg oppfatter også at representanten Solvik-Olsen fokuserer veldig på produksjon. Jeg mener at når vi nå har en kø av tiltak, produksjonsmuligheter som det blir søkt om konsesjon for, er nettopp det et bidrag til denne forutsigbarheten. Når representanten Solvik-Olsen er opptatt av forutsigbarhet, synes jeg også det er rart at han samtidig mener det er et problem at den tidligere energiministeren og den nåværende energiministeren har et budskap som er i samme gate. Jeg vil jo si at nettopp for industrien må det være en trygghet å se at det her er en langsiktighet i politikken, som gjør at en vet hva en har å forholde seg til. Slik sett mener jeg også at det jeg har sagt her i dag, er en klargjøring, en presisering, med tanke på stabile rammevilkår for industrien. Så etterlyser representanten Solvik-Olsen egne målsettinger for vannkraft. Jeg mener at det vi nå ser når det gjelder vannkraft, er en positiv utvikling, en utvikling hvor viljen til å nyttiggjøre seg potensialet knyttet til vannkraftproduksjon er stor. I hovedsak har utfordringa de siste årene vært at det har dannet seg en for stor kø av søknader. Det har ikke vært mangel på eventuelle måltall, målsettinger, som har hindret utbygginga og utviklinga, men vi har faktisk ikke vært i stand til å håndtere de søknadene som har kommet, og vi har ikke vært i stand til å realisere de prosjektene som har vært ønsket. Det gjør vi noe med, og jeg mener slik sett at det initiativet som Regjeringa har tatt, og det vedtaket Stortinget har fattet i år om en dobling av kapasiteten når det gjelder konsesjonsbehandling i NVE, er et viktig bidrag til forutsigbarhet og tilrettelegging opp mot den kraftintensive industrien – for det er summen av kraftproduksjon som bidrar nettopp til den forutsigbarheten som representanten Solvik-Olsen er ute etter.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-01-09:
Jeg konstaterer ved slutten av debatten at mange av debattdeltakerne har vært skuffet over hverandre og innganger og påstander osv. Jeg må vel da også si at jeg er litt skuffet over at det jeg oppfatter å være en litt overordnet inngang fra interpellanten i forhold til å skulle diskutere veien videre framover, i stor grad avsluttes med å bli en beskrivelse og kritikk av ting som ligger på plass, som det er flertall for, og som er en del av de rammene som skal gjelde framover. Sånn sett handler det også nettopp om den forutsigbarheten som var inngangen til interpellanten. Hvis man nå virkelig mener at man skal legge til rette for forutsigbarhet og stabile rammer for industrien framover, er det et poeng at vi også her i stortingssalen slår ring om de rammene som er lagt på plass, og sånn sett også med det gir trygghet for investeringer og trygghet for at dette faktisk er de rammene som gjelder videre framover. Jeg mener at jeg i mitt innlegg har beskrevet en politikk som nettopp handler om økt forutsigbarhet. Jeg mener at det er noe av det aller viktigste vi kan snakke om i næringspolitikken generelt. Jeg mener at det er ekstra viktig i forhold til en så ikke bare kraftintensiv, men også kapitalintensiv næring som vi her snakker om. Derfor mener jeg også at det å vise til at det er en linje fra det som er gjort av mine forgjengere, til det som er min politikk, er viktig. Det bidrar nettopp til å skape den forutsigbarheten. Så var det noen enkeltelementer som jeg bare kort skal kommentere. Representanten Tord Lien tok opp spørsmål knyttet til kraftpris, og han mente å ha hørt at jeg på et bioenergiseminar i Skien hadde sagt at jeg håpet og ønsket at strømprisen skulle gå opp. Det jeg der beskrev, var ikke så mye annet enn det som de aller fleste som følger med i kraftmarkedet, beskriver, en situasjon hvor forventningene til en høyere strømpris er stor fordi en forventer at prisingen av energi kommer til å endre seg, og at energi generelt kommer til å ha en annen kostnad framover. Det handler om EUs kvotesystem, et system som vi også er en del av, og det handler om generelle rammer langt utenfor det som vi i dag diskuterer. Så var også spørsmålet om vern av Vefsna tatt opp. Jeg kan da bare helt greit berolige – i den grad det oppfattes som det – dem som har tatt opp den saken, med at det er en sak som Regjeringa selvsagt kommer til Stortinget med, i tråd med det som står i Soria Moria-erklæringa.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2009-01-09:
Det er viktig at norsk næringsliv har gode rammevilkår, og det er viktig at norsk næringsliv er ledende på miljøområdet og i arbeidet med å løse våre klimautfordringer. For Venstre er det også viktig at skatte- og avgiftssystemet brukes i miljøets tjeneste for å nå de målene som vi har beskrevet. Et prinsipp som må ligge til grunn, er at det ikke skal lønne seg å forurense. Tvert imot – det skal koste. Det skal være lønnsomt å opptre miljøvennlig. Det er også et viktig prinsipp at forurenser betaler, fordi alternativet er at regningen tas av andre. Disse prinsippene mener vi må ligge til grunn for framtidige kvotesystemer. Målet må være å fjerne gratiskvotene etter 2012 i flest mulig land, og Norge bør være tydelig på dette målet og på at Norge skal være et foregangsland. Det er det som skal være utgangspunktet når industrien planlegger for framtiden. Det vil gi mer klimavennlige bedrifter, som dermed også vil få et konkurransefortrinn ved å være tidlig ute med en tilpasning som andre bedrifter vil måtte følge med på. Jeg håper at København-møtet vil gi styringssignaler som bidrar til å skjerpe innstillingen på dette området. Jeg er også av dem som mener at norsk oljeindustri ikke er blitt mindre konkurransedyktig av å møte tøffere miljøkrav enn det en har i mange andre land. Snarere tvert imot mener jeg at de kravene har bidratt både til økt ressursutnyttelse og til å gjøre industrien konkurransedyktig gjennom å søke markeder i andre land, nettopp fordi en har miljøstandarder å vise til som nå etterspørres stadig flere steder. Slik håper og tror jeg det skal bli også på det området vi diskuterer i dag, at bedrifter som ikke forurenser, vil være etterspurt, ikke bare i Norge, men også i andre land. Avvikling av gratiskvoter er en naturlig del av et skatteskifte, hvor det blir økte miljøkostnader som ses i sammenheng med skattelettelser og skattestimulans for næringslivet på andre områder. Jeg har avslutningsvis lyst til å si litt om to ting. Det ene er et eksempel på hvor uheldig jeg mener gratiskvotesystemet kan slå ut: Gasskraftverket vårt på Kårstø har gratiskvoter, og i dag er faktisk salget av dem den eneste forretningsvirksomheten de driver med. Den bidrar til at de tjener penger på kvoter de har fått på andres bekostning, og de selger kvoter som bidrar til utslipp i andre land som ikke ville vært der hvis den kvotemengden ikke hadde vært tilgjengelig. Slik kan vi ikke ha det. Det er klart at norsk politikk på dette området må utformes under hensyntaken til og i forståelse med hva som skjer i verden for øvrig. Men jeg ønsker at Norge skal være en pådriver. Jeg vet fra friidrettsfortiden min at en hare kan gjøre stor nytte ved å dra opp farten i feltet. Men da er det slik at haren ikke må ligge midt i feltet. Haren må ligge før feltet og dra opp farten. Men så er det ett viktig forbehold: Det er viktig at haren har kontakt med feltet, og ikke ligger så langt foran at han ikke spiller noen rolle for den farten feltet har. Det er akkurat i den tenkningen at vi må utforme vår rolle her: som en pådriver på et viktig område.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-01-09:
Selvsagt er det viktigste å få til et miljøvennlig system, dernest å sikre en god, levedyktig og forutsigbar framtid for norsk industri. Men jeg legger ikke skjul på at jeg også har en betydelig personlig glede av det som kalles «harselas med Fremskrittspartiet». Det er ut fra den enkle grunn at det skaper problemer for en troverdig norsk miljøpolitikk over tid at vi har et stort og seriøst parti som bruker enhver anledning i Stortinget til å finne måter å svekke norsk miljøpolitikk på, istedenfor det som jeg oppfatter som et felles prosjekt for alle andre partier, å se på hvordan man kan bygge en sterkere og tøffere norsk miljøpolitikk i tråd med internasjonale klimakrav. Så er det på det nåværende tidspunkt usikkert hvordan EUs system vil virke, om det vil være et minimumssystem som vil gi handlingsrom for land innenfor EU – og dermed også Norge – til å komme med tøffere tiltak på noen områder, eller hvorvidt det er et fullt harmonisert system. Det er av de tingene som vil bli klarlagt i tiden framover, og som vil gi svar på mange av spørsmålene i denne debatten. Men når man ønsker å få klarlagt det akkurat nå, er det selvsagt først og fremst for å stikke kjepper i hjulene for en mer offensiv klimapolitikk. Solvik-Olsen snakker flere ganger om 100 pst. auksjonering. Det er vel aldeles klart gjennom dette at det ikke kommer til å bli 100 pst. auksjonering fra 2013. Men spørsmålet er graden av auksjonering. Og det er det jeg mener at vi bør opprettholde handlefrihet til å vurdere i tiden framover. La meg bare ta et eksempel. CO2-avgiften, som ble innført i oljevirksomheten tidlig på 1990-tallet, er en veldig parallell til dette. Jeg er helt sikker på at Fremskrittspartiet hylte og skreik på akkurat samme måten da, uten at jeg har gått inn i referatene for å forsikre meg om at det var tilfellet. Men la meg si det slik: Jeg vil ikke bli overrasket om det var tilfellet. Det var betydelige reaksjoner den gangen også, og man hevdet at dette var en stor konkurranseulempe for norsk olje- og gassindustri. Nå er det bred enighet om at det er et stort konkurransefortrinn for norsk oljeindustri, fordi det drev gjennom nødvendige teknologiske endringer på et tidlig tidspunkt. Det har vært opplest og vedtatt i Norge at det var Gro Harlem Brundtland som har æren for dette. Jeg traff litt tilfeldig her om dagen Arne Skauge fra Høyre. Han sa: Nei, nei, det er ikke Gro som hadde æren for dette, det er jeg som hadde æren for dette! Ingenting er jo bedre enn at det er en diskusjon mellom Høyre og Arbeiderpartiet om hvem som hadde æren for dette korrekte vedtaket, som den gang ble oppfattet som betydelig problematisk, men som alle nå synes var en helt riktig ting å gjøre, fordi det både var miljømessig riktig og gav Norge en raskere omstilling, og dermed et konkurransefortrinn. Mulighetene for dette vil være forskjellig, men det er dette vi må se etter framover i utviklingen av vårt forhold til EUs vedtak på dette området.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-01-09:
Jeg har betydelig sans for innlegget til Ivar Kristiansen fra Høyre, som la vekt på at dette er et vanskelig område. Det krever en viss ydmykhet. Vi vet veldig lite på nåværende tidspunkt om hva som vil være de internasjonale spillereglene på dette området, fordi København-toppmøtet står foran oss. Vi bør gå løs på det med det for øye, framfor en skråsikkerhet om hvordan dette på prikken vil se ut om en tid. Jeg oppfatter at samtlige talere – unntatt fra Fremskrittspartiet – i bunn og grunn, med litt forskjellig vektlegging, har hatt samme budskap. Asmund Kristoffersen fra Arbeiderpartiet, Inga Marte Thorkildsen, Ivar Kristiansen fra Høyre, Line Henriette Holten Hjemdal og Gunnar Kvassheim – alle har på en eller annen måte sagt at gratiskvoter i prinsippet er dumt og galt og bør unngås. Det er også sagt at vi ønsker en sterk og rask omstilling av norsk industri i en mer miljøvennlig retning. Men alle har også vektlagt at det er grenser for hva vi kan gjøre særnorsk i Norge, og at hovedvirkemidlet i tiden framover kommer til å være EUs kvotesystem, som Norge kommer til å være en del av. Dette oppfatter jeg at det faktisk er bred enighet om. Det som er den største svakheten i Fremskrittspartiets posisjon, er å forklare hvordan den kan bidra til at vi både driver fram miljøpolitikken, og også driver fram det norske konkurransefortrinnet det er ikke å være så langt foran at man mister kontakten med hovedfeltet – det var en god metafor fra Venstre – men slik at man alltid drar det lite grann i riktig retning. All erfaring tilsier at den som går foran, har konkurransefortrinn, men hvis man går så langt foran at man ikke er i kontakt med noen andre, er det nesten alltid en ulempe. Det er det vi bør se etter. Så er det riktig at enten en bedrift eller bransje får gratiskvoter eller må kjøpe kvotene, er det i prinsippet – ut fra sosialøkonomisk teori – det samme incentiv til omstilling. Det viktigste elementet over tid er kvoteprisen. Kvoteprisen i dag er for lav. Det suverent viktigste som kan skje, er at karbon blir dyrere. Det var Al Gores hovedbudskap da han var her i forbindelse med Nobelprisen. Man må ha en pris på karbon, og den må være høyere, det vil drive investeringene i den riktige retningen. La meg til slutt si at det i prinsippet er tre virkemidler myndigheter har på dette området. Det er kvotesystemet, det er regulering av industrien, og det er subsidier. Alle miljømarkeder overalt i verden er utviklet av stater – av offentlige myndigheter. Det er helt forskjellig fra forbrukermarkedet i la oss si elektronisk industri eller informasjonsteknologi – det utvikles ved kontakt mellom bedrifter og forbrukere alene. Miljømarkedene utvikles av politiske myndigheter. Og vi trenger en kombinasjon av kvoter, subsidier og reguleringer for å få dette til. Men det er klart at kvotene er en veldig, veldig viktig del av dette systemet. Vi skal lete etter områder hvor Norge kan utvikle seg bedre ved å være raskere enn andre, men hovedvirkemidlet vil være EUs samlede system.