trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
La meg aller først si at Høyre kan slutte seg til det meste av det Marit Nybakk sa i sitt innlegg. Men hun slo allerede fra starten av fast at Arbeiderpartiet står fast på målet om at bistanden skal utgjøre 1 pst. av BNI når det gjelder ODA-godkjent bistand. Jeg merket meg imidlertid at hun ikke uten videre ville bekrefte at de var med på den tidfestede opptrappingsplanen til Regjeringen. Det vil være velkjent at Høyre mener at å sette et mål angitt som del av BNI, er å begynne i gal ende. Det kan virke mot sin hensikt når det gjelder å effektivisere og tilrettelegge for en mer resultatorientert styring av bistandsmidler. Derfor er det interessante signaler knyttet til måltallet 1 pst. som nå kom i forrige svarreplikk til Steensnæs. Forstod jeg Marit Nybakk rett, mente også hun at en kvalitetsvurdering av selve bistanden vil være vel så viktig som prosentandelen. Jeg synes dette er interessante og nye toner fra Arbeiderpartiet, og jeg vil rett og slett spørre hvilke konsekvenser dette får, og hva det vil innebære for Arbeiderpartiet, ikke minst når det gjelder midler til bistand fremover med tanke på våre nærområder. Jeg merket meg jo at Marit Nybakk var relativt kritisk til de grenser som i dag er satt for ODA-godkjent bistand. Hun ramset selv opp en rekke landområder i våre nærområder som har stor fattigdom, og som hun uten videre mente burde vurderes i en ny grensesetting. Vi er derfor fra Høyres side spent på å høre fra Arbeiderpartiet hvilke konsekvenser det vil kunne medføre for bistanden til våre nærområder.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
Dag Danielsen slo fast i starten på sitt innlegg at Fremskrittspartiet vil hjelpe mennesker i nød. Men han gjorde det også veldig klart at der stopper Fremskrittspartiets politikk i forhold til det å hjelpe utenfor Norges egen stuedør. Og dette er vel kanskje nettopp et av de områder hvor vi ser den mest grunnleggende forskjell i syn mellom Høyre og Fremskrittspartiet. Dag Danielsen gjentok det Fremskrittspartiets medlemmer i komiteen også har skrevet i innstillingen, nemlig at de ser «med skepsis på de fleste utviklingsprosjekter fordi vi vurderer den positive virkning for u-landenes befolkning som svært liten samtidig som vi ser klare skadevirkninger.» Høyre er slett ikke enig i det SVs Erik Solheim fremførte i sted, om at all norsk bistand er vellykket. Det er god grunn til å være kritisk. Men vi må samtidig ikke underslå at mye av den bistanden vi også har stått for, jo har gitt resultater. Men la allikevel det ligge, for jeg skjønner at her nytter det ikke å komme i samtale med Fremskrittspartiet. Mitt spørsmål vil derimot gjelde om denne holdningen til bistand også vil gjelde for Norges nærområder. Vil det også være holdningen når det gjelder gjenoppbyggingen av Balkan? Vil det være Fremskrittspartiets holdning til bistand knyttet til de tidligere østeuropeiske statene? Vil det være Fremskrittspartiets holdning i forhold til Russland – og la meg utvide med også andre stater som ble nevnt her av Marit Nybakk? Vi er interessert i å høre om det er den totale holdningen fra Fremskrittspartiets side.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
Jeg er noe forundret over hvor fiksert Kristelig Folkeparti er på tall og prosenter. Senest i svaret på den siste replikken er representanten Skarbøvik opptatt av prosenter – hun nevnte Afrika, som mottar 46 pst. av bistanden vår i dag; målet til Kristelig Folkeparti er 50 pst. Jeg skjønner ikke at de tar utgangspunkt i det fremfor å ta utgangspunkt i om den bistanden vi yter, virkelig bringer hjelp til landene. I Voksenåserklæringen hadde man store ambisjoner om en opptrappingsplan for å nå 1 pst. av BNI når det gjelder utviklingshjelpen. Men jeg regner med at også Elsa Skarbøvik må være ydmyk nok til å erkjenne at i møtet med den norske hverdagen har også Kristelig Folkeparti måttet nedjustere sine ambisjoner, slik at denne opptrappingsplanen stadig utsettes noe i tid. Men la nå det ligge. Jeg merket meg at Elsa Skarbøvik ikke fikk anledning til å svare noe særlig utfyllende på spørsmålet fra Marit Nybakk om ODA-grensene som i dag gjelder. Mener Kristelig Folkeparti at man bør få en gjennomgang av de fastsatte ODA-grensene slik at også en del av våre nærområder, hvor det beviselig er stor fattigdom, kan omfattes av denne avtalen? I så fall, hvis også Kristelig Folkeparti mener det, hvilke konsekvenser vil det kunne få for partiets politikk på dette området?
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
La meg starte med det siste først. Representanten Nybakk viste til Verdensbankens rapport. Ja, vi er uten videre enig i dette. Det har vi da også gitt uttrykk for tidligere når det gjelder de prioriterte områder, som ikke minst bistandsministeren har listet opp, i forbindelse med satsing fra norsk side. Vi er helt enig i satsing – og gjerne økt satsing – innenfor helse og utdanning, og vi støtter også demokratibygging, så her er det ingen uenighet. Når jeg valgte å svare på dette først, er det nettopp fordi det første spørsmålet til Marit Nybakk var knyttet til land hvor man bør sette store spørsmålstegn ved om bistand på ordinært vis vil virke. Vi må også huske på at vi sitter med en del erfaringer som gjør at man også må stille spørsmål ved om bistand i en del områder har forverret situasjonen fremfor å ha hjulpet noe. Derfor må jeg nok på Høyres vegne si at vi vil være grunnleggende kritisk til et for sterkt engasjement fra norsk side i f.eks. et land som Zimbabwe, slik situasjonen for tiden er. Og noe av poenget må nettopp være at når vi har slike regimer, må vi reagere, og vi reagerer ved å stoppe bistanden. Men jeg vil ikke være bastant i holdningen til om noe av bevilgningen kan vris til regionsbevilgning eller over til multilaterale organisasjoner, med andre ord kanaliseres inn via FN-systemet. Det er også vi til en begrenset grad tilhenger av, men vi ønsker også å markere gjennom kutt i bistand når slike regimer styrer et land.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
Denne replikken fra representanten Dagrun Eriksen bekrefter det jeg har vært inne på tidligere i denne debatten. Jeg føler at Kristelig Folkeparti har – unnskyld uttrykket – et svært religiøst forhold til dette med prosentandeler av BNI. Og jeg synes at Kristelig Folkeparti bør tenke seg grundig om. Jeg gjorde det klart at for Høyre er det et overordnet mål at bistand skal virke, og ikke at man skal opp i en så og så stor andel av BNI. Jeg registrerer allikevel at også Kristelig Folkeparti etter hvert ser at vi må ta et større ansvar i våre nærområder, hvor kanskje Norge har langt større forutsetninger for å kunne hjelpe, og gi hjelp som virkelig nytter, enn det som er tilfellet for en del av det vi har bistått andre og mer fjerntliggende strøk med. Jeg synes også det er litt forunderlig å høre representanten Dagrun Eriksen si at bistand alltid virker for enkeltmennesket. Det vil jeg sette store spørsmålstegn ved. Jeg nevnte i mitt hovedinnlegg et land som Zimbabwe, hvor det kan være grunn til å spørre om ikke midler som Norge bidrar med, gjør at regimet kan bruke enda større midler til forsvar og til å føre krig. Jeg synes dette også burde føre til noe mer ettertenksomhet i Kristelig Folkeparti når det gjelder bruken av norsk bistand.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
Når det gjelder det at jeg hevdet at Kristelig Folkeparti har et nærmest religiøst forhold til prosentandeler av BNI, la jeg ikke noe negativt i det, men jeg valgte å bruke et bilde som burde være velkjent for Kristelig Folkeparti. Med andre ord lå det i det jeg sa at Kristelig Folkeparti nok er sterk i troen, men i møte med virkeligheten og med hverdagen svikter enten viljen eller evnen til å følge opp sine egne ambisjoner på dette området. Og såpass ydmykhet bør også Kristelig Folkeparti ha i dag at de erkjenner at selv om de hadde ønsket en noe raskere opptrapping i regjeringsposisjon, har de ikke evnet det så langt. Men så over til det andre spørsmålet, nemlig om Høyre er fornøyd med den bistanden som gis til Russland i dag. Det er ikke uten grunn at Høyre i forbindelse med budsjettet vil be om at vi nå får en ny gjennomgang av Russland-strategien. Vi har stått på og kjempet for å få programmet for Sentral- og Øst-Europa på beina. Vi har også vært ivrige pådrivere for at det skal være tilstrekkelig med midler der, men vi må vel erkjenne at det er såpass sammensatte forhold og utfordringer som skal dekkes innenfor dette etter hvert, at det er grunn til å se nærmere på hele innretningen av dette programmet, og vi er opptatt av at vi nå må jobbe ut en egen Russland-strategi, nettopp for å kunne få bedre effekt i det samarbeidet som skal være mellom oss og Russland.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
Jeg setter pris på at Erik Solheim er til stede i salen i dag, men han skuffer meg når han da har fått så lite ut av det jeg sa. Jeg tror forklaringen på det han mener å ha oppfattet som tre selvmotsigelser, må være at han har rett og slett droppet ut og ikke hørt store deler av det jeg sa. Når det gjelder dette med å bruke en fastsatt prosentandel av BNI som mål på om vi er snille og flinke og villige til å hjelpe andre fattige land, omtalte jeg det i mitt innlegg – og la gå med at jeg har benyttet adgangen til replikk på andre som har det som et helt fiksert tall, og benyttet den adgangen til å borre i det, fordi vi i Høyre altså ikke tror det bør være et mål på om bistanden vår nytter. Vi har en helt annen innfallsvinkel, uten at det nødvendigvis bør være noen motsetning mellom det og det at vi prioriterer enkelte viktige oppgaver i vårt eget land. Når det gjelder dette med forsvaret, er det nok å lese aviser i dag, da ser vi jo hvordan det nå stilles spørsmål fra utlandet ved den beredskapen Norge har på forsvarssektoren, hvor det pekes på den nedtrappingen som har vært i bevilgningene. Når det gjelder å bevilge mer til infrastruktur og til veier, er forskjellen den at her har vi mange åpenbare, nødvendige og gode prosjekter som bare venter på midler. Slik er det ikke nødvendigvis når det gjelder å sende pengene ut av landet og være ukritiske til hvilke regimer vi derved kan være med og bistå. Jeg er glad for den rosen som i alle fall lå i Erik Solheims innlegg når det gjaldt vårt engasjement for Russland, og er for øvrig enig i det han sa der.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
Jeg registrerte at Johan J. Jakobsen overhodet ikke kommenterte spørsmålet om innføring av auksjonsprinsippet for kjøtt fra MUL-land i sitt innlegg. Denne ordningen vil i praksis overføre inntekter fra produsenter i u-land til den norske statskassen. Derfor synes vi i Høyre at det er løfterikt at også Senterpartiet er med på å utsette denne ordningen, som Regjeringen i forslag til statsbudsjett ønsker å innføre fra nyttår av. Fra Høyres side er vi imot å innføre dette prinsippet, men vi aksepterer i denne runden at et bredt flertall vil ha saken tilbake til Stortinget før det tas en endelig beslutning. Vi synes allikevel det er løfterike signaler fra Senterpartiet, og derfor vil jeg rett og slett spørre direkte: Er det nå slik at Senterpartiet i valget mellom å støtte handel med u-land og å iverksette overdreven beskyttelse av norske landbruksprodukter eller å innføre ordninger som i tillegg sørger for deler av inntekten til den norske statskassen, også har kommet til den konklusjon at de velger å støtte de svakeste – i dette tilfellet de fattigste av de fattige landene?
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
Statsråden nevnte tre punkter av vesentlig betydning for utvikling i fattige land. Ett av de tre punktene var handel, hvor hun selv sa: «Regjeringen legger vekt på hensynet til utviklingslandene». Ja, mon det. I mitt innlegg pekte jeg på at Regjeringen har et tvetydig forhold til det å tilrettelegge for u-landenes mulighet til å drive handel, og Marit Nybakk tok nettopp opp spørsmålet om å innføre auksjonsprinsippet for omsetning på det norske marked av MUL-kjøtt. Denne GSP-ordningen for MUL-land har i seg selv en sikkerhetsmekanisme som kan utløse toll. Det synes vi fra Høyres side er uheldig, fordi det medfører enda større vanskeligheter for å omsette dette kjøttet på det norske markedet – det er jo problemer nok i seg selv. Med forslaget om å innføre auksjonsordning, som i og for seg ikke er trukket fra Regjeringens side – man bare utsetter iverksettelsen til Stortinget har drøftet det i en bredere sammenheng – vil importen ikke lenger være tollfri, fordi det må betales inn midler til statskassen ved auksjon av kvotene. Med andre ord vil denne ordningen overføre inntekter fra produsenter i u-land til den norske statskassen, og resultatet blir at MUL-landene blir stående igjen som tapere. Det er dårlig bistandspolitikk. Jeg forutsetter egentlig at statsråden er enig i dette, men ber henne for ordens skyld om å bekrefte det. Jeg kan imidlertid også for sikkerhets skyld, for å danne et bredt flertall bak dette ønsket fra Arbeiderpartiet, si at vi synes også det er en fordel når dette nå skal utredes nærmere, at det blir gjort så bredt som mulig.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Jeg er enig i nesten alt Marit Nybakk sa, og vil også gi henne honnør for å ha vært ryddig og skikkelig og laget en fornuftig innstilling på vegne av komiteen på dette punktet. Men siden dette er en replikk, må vi ta fatt i det det er en viss uenighet om. Noe av det mest selvsagte man kan si, er at det er viktigere hvordan man bruker pengene enn hvor mye penger man bruker. Det hørte jeg Steensnæs sa, og Marit Nybakk sa noe liknende, og noe mer selvfølgelig går det i bunn og grunn ikke an å si. Men hvis det er slik at vi mener at vi bruker pengene fornuftig, må det være nesten like innlysende at det da ville være fornuftig å bruke mer av dem. Det er bare hvis det er usikkerhet om de pengene vi bruker, blir brukt på en fornuftig måte, at det kan være usikkerhet om det er fornuftig å bruke mer. Så med mindre dette er en grenseløs selvkritikk av den politikken som har vært ført på bistandsområdet, må det være innlysende at det vil være fornuftig å bruke mer penger på bistand enn det vi nå gjør. Det eneste saklige argumentet som overhodet har vært framme i debatten om hvorfor vi ikke kunne bruke mer, altså hvorfor vi rett og slett ikke kunne innfri det målet som sentrumspartiene, Arbeiderpartiet og SV har om 1 pst, er at det kunne bidra til presstendenser i norsk økonomi fordi vi bruker for mye penger internt i Norge. Men det finnes det enkle botemidler mot, for det er fullt mulig å bruke pengene slik at ikke så mye som en eneste øre kommer tilbake til norsk økonomi. Hvis vi vil unngå at noen nordmann noensinne blir ansatt for disse pengene, eller at vi bruker en eneste krone på å kjøpe en vare fra Norge, kan vi klare å få til det. Det er mulig å ta disse pengene på en slik måte at det ikke finnes en eneste innvending mot det. Nå trodde vi en gang at vi hadde en fireårsplan for opptrapping. Nå er denne planen i realiteten blitt en åtteårsplan med det utgangspunktet man en gang hadde. La nå det også ligge, men hvis Arbeiderpartiet og sentrumspartiene i det minste kunne forplikte seg til å øke med 0,02 pst. hvert år framover, vil vi nå dette målet i det minste i løpet av seks år. Kan vi få noen forpliktende uttalelse om det, vil det være et skritt framover.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Jeg har sittet lenge og hørt på denne debatten, og hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet – og når man starter slik, skulle man selvsagt heller ikke gjøre det – men nå ble selvmotsigelsene i det Høyre sier så mange at jeg på en måte ikke klarte å dy meg. For det første så sier Høyre at debatten om 1 pst. ikke er noe spesielt viktig i det hele tatt, men så bruker man nesten all tiden på å snakke om akkurat det, og på å kritisere alle de andre partiene for at man i det minste har en målsetting om å få det opp i 1 pst. Når man så har gjort det, bruker man masse tid på å si at det viktigste er ikke hvor mye bistand vi gir, nivået betyr ikke noe, samtidig som Høyre på en rekke andre samfunnsområder maser og maser om at vi må bruke mer penger. Det er bare å vente på samferdselsdebatten om noen dager, så kommer vi til å høre at vi bruker altfor lite penger på veier i Norge, eller på forsvarsdebatten, hvor det å få opp prosenttallet eller pengebruken på forsvaret i seg selv viser at vi satser mer på forsvaret, eller på en hvilken som helst annen debatt. Hvorfor i all verden er det slik at når det gjelder bistand, betyr det ingen verdens ting hvor mye vi bruker. Alle er enige om at kvaliteten på veiene eller kvaliteten på forsvaret og kvaliteten på bistanden er viktigere enn nøyaktig hvor mye penger vi bruker, men det er ikke noen logikk i derfra å si at det betyr ingen verdens ting hvor mye vi bruker. Og så kommer vi til den tredje selvmotsigelsen. Det er at Høyres eneste vesentlige bidrag til debatten om hvordan vi kan bruke pengene mer fornuftig, er å si at vi burde bruke mer penger på Russland og Øst-Europa og konsentrere oss om nærområdene. Det er bra at Høyre har holdt det spørsmålet varmt i norsk politikk, ofte sammen med SV. Det er fint. Men det er aldeles umulig å påvise at de pengene vi har brukt i Russland, har kommet mer til nytte enn de pengene vi har brukt andre steder. Jeg vil vel heller si at skulle man ta en oppsummering, er det snarere slik så langt at de pengene som har vært brukt i Russland, er det noe vanskeligere å se resultater av enn av penger som er brukt mange andre steder. I alle fall har ikke bistanden til Russland vært en slik dundrende suksess at det kan avløse all mulig annen pengebruk.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Isolasjon er døden, økonomisk. Det er en helt klar lærdom fra de siste tiårene. Det betyr ikke at man ikke kan skjerme enkelte sektorer i enkelte land, men den eneste veien til utvikling har vist seg å gå gjennom åpen, utadvendt økonomi. Det er to former for isolasjon i verden. Den ene er den som politiske ledere påfører sitt folk, man kan sånn sett si at det er en grad av frivillighet i land som Nord-Korea f.eks., men isolasjonen er ikke frivillig fra befolkningen, men frivillig fra lederne. Den er økonomisk ufattelig skadelig. Den andre formen er den ufrivillige isolasjonen som veldig store deler av Afrika lider under, nemlig at de ikke er interessante for verdens maktsentre overhodet. For å si det veldig hardt og brutalt: Om Afrika hadde forsvunnet i Det indiske hav, ville det ikke påvirket New York-børsen mange tiendedeler, omtrent ingen verdens ting. Bill Gates har ingen Burundi-strategi eller Rwanda-strategi, og i IBMs styrerom diskuterer man aldri hvordan man skal øke markedsandelen i Angola. Den formen for isolasjon er også svært, svært farlig. Dette er vi enige om. Når det så gjelder WTO, mener jeg man generelt bør skape mer dialog mellom det sivile samfunn og denne typen politikerprosesser eller statslederprosesser, men det er særlig påkrevd i WTO, fordi WTO har vært mye mer lukket for det enn andre prosesser. Jeg tror det vil være en dobbelt læring av det. Selv om politiske ledere er demokratisk valgt, som de er i Norge, kan det alltid være fare for å utvikle en elitekultur fjernt fra det sivile samfunn, og mange lands politiske ledere er jo ikke demokratisk valgt heller. Så politikerne vil lære av å få det sivile samfunn inn, men det sivile samfunn vil nok også lære – mange av de frivillige organisasjonene vil også ha godt av å møte politikerne i dialog. Da ville det f.eks. bli tydelig at de kravene som reises av de organisasjonene som demonstrerer i Seattle, går i stikk motsatt retning. Mange demonstrerer med det stikk motsatte utgangspunkt for det absolutt motsatte krav. Men så lenge det hele skjer på den måten som det gjør nå, kommer ikke dette fram.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Mitt synspunkt er nok ganske enkelt og banalt, nemlig at Norge bør gjøre det bitte lille vi kan gjøre for å forsøke å gjøre verden bitte litt bedre. Hver og en av oss 165 bør også gjøre det bitte lille vi kan gjøre – og det er ofte veldig lite – for å gjøre verden bedre. Vi skal ikke være noe verdensparlament, og det er ikke engang sikkert at alt i verden ville ha blitt så veldig mye bedre om vi hadde mer innflytelse. Det er nok mange som tenker som så at hadde det bare vært 80 millioner nordmenn og 4 millioner tyskere, istedenfor omvendt, men det er ikke så helt sikkert at verden hadde blitt så veldig mye bedre av det. Men la nå de filosofiske tingene ligge. Der jeg skiller meg helt grunnleggende fra Fremskrittspartiet, er ikke når det gjelder viljen til å bruke militære midler når en krise har utviklet seg så kolossalt langt som i Bosnia og Kosovo – der stod vi sammen – men det er i spørsmålet om vi skulle ha gjort noe vesentlig og substansielt for å hindre at krisen utviklet seg så langt. Kosovo er jo selve stjerneeksemplet på dette. Da krisen utviklet seg i Kosovo gjennom hele 1990-tallet, mente Fremskrittspartiet at det var helt trygt å sende flyktninger tilbake. Det gjaldt å skildre situasjonen i Kosovo som så rosenrød at hver eneste kosovoalbaner kunne sendes ned dit. Daværende nestleder i partiet hevdet på det tidspunktet at de kunne bare lære seg serbokroatisk, for det var jo landets eget språk. Altså kort og godt, så lenge krisen i Kosovo utviklet seg, ville ikke Fremskrittspartiet gjøre noen ting, ville ikke bruke en eneste krone av skattebetalernes penger der nede, ville ikke engang bidra til å skildre situasjonen i Kosovo på en så realistisk måte at det kunne få oppmerksomhet og føre til en politisk debatt her. Men når man så hadde lukket øynene i ni år, åpnet man dem plutselig og sa: «Send the marines». Jeg tror kanskje at min tilnærming ikke bare er billigere for skattebetalerne, men også lurere, nemlig å forsøke å gjøre noe gradvis og hele veien, og se på om det lille vi kan gjøre for å hindre at konflikt oppstår ved å skape trygge sosiale og økonomiske vilkår og ved å drive megling først, kan være verdt å forsøke før man sender militære i en nødsituasjon.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Når Senterpartiet blir angrepet av SV, pleier Johan J. Jakobsen alltid å svare med at det er fordi SV ikke har sittet i regjering. Jeg tror at når Johan J. Jakobsen svarer sånn, er det fordi han vet at det er et litt sårt punkt for oss. Vi vil svært gjerne sitte i regjering, og jeg røper ikke noen hemmelighet ved å si det. Jeg tror at Kristin Halvorsen f.eks. kunne bli en aldeles utmerket utdanningsminister. Jeg vil egentlig spille ballen tilbake til Johan J. Jakobsen, for det står nettopp i hans makt å bidra til å få dette til, for vi har gjort det uttrykkelig klart at vi svært gjerne sitter i en regjering sammen med f.eks. Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Vi har ikke engang utelukket Kristelig Folkeparti i slike koalisjoner. Så hvis Johan J. Jakobsen kan ta dette med seg hjem som hjemmelekse og filosofere mer over det, så skal vi nok kunne snakke om hvordan vi skal kunne få denne drømmen oppfylt, og bidra til den opplæring det måtte være. Og jeg ser heller ikke bort fra at man i en slik situasjon vil kunne finne organer som står SV nær, som vil være omtrent like kritiske til den regjeringen som Nationen er til den nåværende regjeringen. Så også det ville nok kunne bli oppfylt. Så til det seriøse – skjønt det er seriøst, det jeg nå snakket om også: Vi trenger en dialog mellom WTO og det sivile samfunn, og jeg er enig i at demonstrasjonene i Seattle er nyttige, det kan det ikke være noen tvil om. Disse forhandlingene, som også er nødvendige og nyttige, skjer i altfor stor grad i en egen politikersfære, uten reell dialog med de mange organisasjoner for fattige, for miljøet, for fagforeninger osv. Det har de nå satt søkelyset på. Men vi må også være oppmerksom på at blant de kravene som fremmes av demonstrantene, er det mange som er stikk motsatt av hverandre. Noen ønsker å hjelpe u-landene med å få fri markedsadgang for landbruksprodukter, andre forsvarer landbruksinteresser i rike land, noen ønsker altså å hjelpe u-landene, mens andre f.eks. ønsker å sette standard for sosiale tiltak og antidumpingklausuler osv., som vil ha den stikk motsatte effekt.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
De innvendingene André Kvakkestad kom med, er høyst relevante. Hvis man skal gå den veien som jeg ønsker å gå på, og som vi jo har gått et godt stykke på allerede – Norge bidrar i dag i mange konfliktområder med midler som direkte eller indirekte støtter én part, eller i hvert fall støtter demokratisering f.eks. – er det klart at man møter på slike problemer som: Kan vi nok? Kan vi komme til å gjøre feil? Kan vi komme til indirekte å støtte bevegelser som etter hvert utvikler seg i en retning vi ikke ønsker? Alle disse innvendingene er høyst relevante. Men det er en vei vi allerede går på, og det er en vei som fordrer at man har kunnskap om de konfliktområdene man engasjerer seg i. Men etter mitt skjønn er det den eneste mulige veien å gå hvis man ønsker å bidra til å hindre at krig oppstår, til å dempe krig når den har oppstått, til å megle og avslutte krig og til å styrke demokratiet. Når Norge på mange indirekte vis f.eks. støtter den burmesiske opposisjonen, tar vi stilling til den – vi mener det er nødvendig med en dialog mellom den burmesiske opposisjonen og militærdiktaturet i Burma. Vi er ikke helt nøytrale og sier at det er det samme hvem som styrer i Burma, det har ikke vi noen forutsetninger for å bedømme. Vi sier at vi støtter opposisjonen, vi ønsker at de overtar makten i landet, eller, aller helst, at vi får en dialog mellom opposisjonen og regjeringen, som til sjuende og sist kan skape fred og dermed utvikling. Jeg ser ikke noe alternativ til å gå en slik vei, men jeg er enig i at det er mange innvendinger mot det. Men den sterkeste innvendingen mot Fremskrittspartiet og Kvakkestads syn er at hvis man ikke gjør noe for å hindre at konflikt oppstår, ikke gjør noe for å bidra til demokrati, sitter vi etterpå igjen med en kolossal regning i form av internasjonal uorden, krig og ødeleggelser, og for den del med en situasjon hvor norske skattebetaleres midler, etter Fremskrittspartiets mening, skal settes inn for å rydde opp militært når krigen bare har blitt stor nok.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Hovedbildet av de områdene vi diskuterer i dag, er at sentrumspartiene, Arbeiderpartiet og SV er enige om hovedlinjene i politikken, selv om vi kan atskille oss på nyanser og detaljer. Og jeg fortsetter å gi statsråden honnør for å ha bidratt til viktige og positive omlegginger, som bl.a. det med Fredskorpset er et uttrykk for. Det tror jeg absolutt er helt nødvendig. Fredskorpset var stivnet etter mange, mange år og trenger den fornyelsen. Jeg vil også gi henne honnør når det gjelder å være offensiv på gjeldslette. Jeg er også glad for at både sentrumspartiene og Arbeiderpartiet stadig oftere vektlegger behovet for politisering av bistand, bl.a. i betydningen å bidra til fredsprosesser mange steder. Eritrea og Etiopia er nevnt som et mulig eksempel på et område vi kanskje kunne se om det gikk an å gjøre mer. Det foreligger nå en rapport fra en intern arbeidsgruppe i Utenriksdepartementet som – så vidt jeg kan forstå – vil bidra til å gjøre dette veldig mye vanskeligere å få til. Det er dekket i siste nummer av Bistandsaktuelt, og essensen i forslagene deres er å legge en lang rekke støtteordninger, som i dag ligger direkte under departementet, inn under NORAD, og gjøre det til en del av NORADs virksomhet. Med forbehold om at jeg ikke husker feil, dreier det seg om støtte til det tidligere Jugoslavia, til Midtøsten og en serie andre land, som jo er helt vesentlig hvis vi skal kunne spille den rollen med en mer politisk bistand. Jeg er veldig skeptisk til dette. Dels vil det gjøre systemet mye mindre fleksibelt. En hovedgrunn – av mange – til at Norge har kunnet spille en vesentlig rolle i en del fredsprosesser, er at de samme personene som har drevet megling, også har tilgang på ressurser til å – så å si – kunne smøre den meglingen. Andre land som har et så klart delt forhold som f.eks. Canada, er nettopp av den grunn helt utelukket fra å spille en slik rolle. Dessuten har NORAD ingen kultur for denne politiske tenkningen. NORADs kultur – og det er ikke galt – dreier seg om utdanning, om vannboring, om veibygging, om infrastruktur. Det dreier seg ikke om å påvirke politiske prosesser. Så jeg ber om at det blir tenkt en gang til rundt denne rapporten.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Svaret på dette er at vi i Fremskrittspartiet selvfølgelig er tilhengere av nødhjelp. Men et helt avgjørende poeng for oss er at det må kunne dokumenteres at den hjelp vi gir, i overveiende grad er reell, og vi er grunnleggende uenig med flertallet i denne sal om hva som er reell hjelp. Vi leser historien slik at hovedtyngden av den hjelp som har vært gitt, har virket negativt, selv om det selvsagt også er eksempler på at hjelp har virket. Vi mener at det er frihandel og det å gi u-landene reell markedsadgang som er det viktigste virkemiddelet for å få utvikling i de landene som ikke er så velutviklet. Vi tror ikke at det hjelper å kaste gode penger etter dårlige.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Jeg er enig med representanten Engebretsen i at for at det skal være et marked, må det være penger i systemet, slik at markedet kan fungere. Men jeg er ikke enig i at vi skaper nivået på dette markedet ved å gi u-hjelp. Jeg er også enig i, når vi snakker om et fritt marked, at det er helt åpenbart at en forutsetning for at et marked skal kunne fungere, er at det er rammer og reguleringer rundt det. For å sitere økonomen Charles L. Schultze, så bærer et marked som fungerer, regjeringsstemplet i pannen. Når det gjelder dette med utdanning, er jeg mer på linje med Verdensbankens rapport om Assessing Aid enn jeg er med Kjell Engebretsen. Jeg har ikke tro på at det å satse på utdanning i seg selv er tilstrekkelig hvis man vurderer dette uavhengig av det totale utgiftsnivået i offentlig sektor i et u-land, for her er det en klar sammenheng. Det som er konklusjonen i denne rapporten f.eks., er at man må se disse tingene i sammenheng for å kunne måle effekten av den hjelpen som gis. Hvis ikke, frigjøres disse pengene til bruk til andre offentlige formål som ikke nødvendigvis er produktive eller utviklingsfremmende.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Det er riktig – og jeg er glad for at det ble konstatert også av representanten Frost Sterri – at Fremskrittspartiet er mer skeptisk og kritisk når det gjelder bruk av skattebetalernes penger til offentlige formål og utgifter enn Høyre. Det som er helt avgjørende for oss, er selvsagt hva som virker, og der kjører vi en mer liberalistisk linje enn det det sosialdemokratiske Høyre noen gang gjør. Når det gjelder spørsmålet fra representanten Frost Sterri om nærområdene, det som skjer på andre siden av grensen, er selvsagt det også et prinsipielt spørsmål. Vi må jo også der stille de samme krav til at hjelpen eventuelt skal kunne virke. Og det vi ser i Russland f.eks., er at en del av disse grunnleggende forutsetningene som ikke eksisterer i en rekke u-land, de er heller ikke til stede i Russland. Så det å pøse penger ut i et sort hull, har Fremskrittspartiet ingen tro på. Når det gjelder dette med Balkan, er det en kjent sak at Fremskrittspartiet her i Stortinget allerede den gangen krigen begynte, foreslo å øke bevilgningene til det området for å gi hjelp i nærområdene. Det er helt klart at situasjonen på Balkan og den krigen som har vært der, gjør at Balkan vil være i en spesiell situasjon på en rekke områder.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Jeg vil først takke representanten Jakobsen for komplimenten når han sier at våre merknader er instruktive i forhold til å klargjøre forskjellene når det gjelder u-hjelpspolitikken. Det er positivt, for noe av hensikten med denne debatten er jo å klargjøre for velgerne hvilke alternativer de har i politikken. Det er etter min mening et bidrag til å videreutvikle demokratiet. Så til spørsmålet om dette med subsidiert matvareproduksjon. Det Fremskrittspartiet mener ikke er gunstig, er at man subsidierer norsk landbruk veldig sterkt og deretter dumper en del av produktene, f.eks. kjøtt, på verdensmarkedet til priser som norske forbrukere overhodet ikke er i nærheten av å nyte godt av. Men jeg skal derimot være enig med representanten Jakobsen i at selvfølgelig er det nødvendig å gå inn med mat osv. i en del katastrofeområder. Det er en helt annen problemstilling enn det vi her sikter til. Det som er viktig for oss, er at man må legge forholdene til rette for at det skal kunne skapes et marked i et u-land, slik representanten Engebretsen også var inn på i en replikk til meg. Og det som også redegjørelsen ganske riktig peker på, er at landbrukssektoren er en av de sektorene hvor en del land som ikke er velutviklet industrielt sett, kan skape et marked og kan skape seg en velstandsplattform etter hvert.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
For å presisere og hindre en eventuell misforståelse: Jeg vil selvsagt ikke sammenligne situasjonen i Norge med den i en del av de minst utviklede landene i verden. Men det som er noe av poenget, og som også pleier å være sentralt for Venstre i en del festtaler, er dette med nærdemokrati. De ting som skjer i ens nærhet, har man lettere for å forholde seg til, lettere for å kontrollere, man har lettere for å vurdere hva som skjer – dem er det lettere for en politiker å gjøre noe med som virker. Det er et meget sentralt poeng når det gjelder dette med bistand fra Norge til en rekke land i verden. Jeg er selvfølgelig innforstått med at det, som representanten Hove påpeker, ikke er noen av partiene her på Stortinget som tror at en med Norges bistand alene skal kunne gjøre det sisyfosarbeidet vi her står overfor når det gjelder å utvikle verden økonomisk og på andre områder. Redegjørelsen understreker også at man skal prøve å samordne dette internasjonalt. Men noe av vår kritikk går på at det her er en del luftige formuleringer og en serie tiltak som man ikke klarer å prioritere mellom, som etter vår mening gjør denne redegjørelsen mindre troverdig, og som vi tror bidrar til at resultatene av denne politikken ikke vil bli så gode som ønsket.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Jeg håper representanten Frost Sterri kan bekrefte at hun ikke mente noe negativt med det at Kristelig Folkeparti har et religiøst forhold til bistand, for det er det vel ikke noe galt med. Det avgjørende vil derimot være om forholdet er dogmatisk eller ikke, og der kan det synes som om representanten Frost Sterri har et godt poeng med denne debatten rundt 1 pst., hvor det er om å gjøre å være den flinkeste gutten i klassen – det minner litt om debatten rundt 36,9, i en helt annen sammenheng. Men jeg vil gjerne også spørre representanten Frost Sterri om hun er fornøyd med effekten av den bistanden som gis til nærområdene – og da tenker jeg først og fremst på Russland – i og med at det er et avgjørende poeng for Høyre, ifølge representanten Frost Sterri, at bistanden skal virke.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
For å ta den siste av representanten Jakobsens salver først: Vi mener selvsagt ikke – og har aldri ment – at det kun er én årsak til en konflikt. Slike årsaker er som regel sammensatte og mangfoldige. Jeg redegjorde tidligere i mitt innlegg angående Sri Lanka og størrelsen på bevilgninger til u-hjelp og størrelsen på utgifter til det militære på Sri Lanka. Poenget er her selvsagt, som også er fremhevet i Verdensbankens rapport, at det frigjøres midler til krigføring. Når det gjelder dyre konferanser osv., rant det meg i hu en kommentar fra en tidligere nederlandsk kollega av meg som hadde vært på en konferanse. Han oppsummerte konferansen på følgende måte: Det var «meeting, eating and retreating». Nå har vel ikke Senterpartiet vært kjent som det partiet som har vært mest ivrig etter å bekjempe skatter, avgifter og offentlige inngrep. Men jeg håper representanten Jakobsen kan svare bekreftende på at han er opptatt av at u-hjelpen skal være mest mulig effektiv, og at problemstillingen rundt de administrative kostnadene ved u-hjelpen selvsagt er relevant – og også i forlengelsen av dette at man har godt betalte u-hjelpsarbeidere i en rekke u-land som utgjør en overklasse i disse landene. Det er nettopp fordi Fremskrittspartiet tar u-hjelpen på alvor og mener at u-hjelpen skal være effektiv og er opptatt av disse problemstillingene, at vi etterlyste at også dette var tatt opp i den redegjørelsen vi behandler her i dag.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Jeg tror ikke jeg er den eneste som synes at Erik Solheim er en spennende og fargerik politiker. Men jeg kan allikevel ikke fri meg for å komme med et hjertesukk: Noen ganger når Erik Solheim snakker, føler jeg meg hensatt til et verdensparlament og ikke Norges nasjonalforsamling. En politikers oppgave må også være å sette mål og midler i forhold til hverandre. Norge skal selvsagt bidra internasjonalt, men vi er tross alt et lite land i verden. Vi bør også la EU, NATO, USA og andre tunge aktører i verdenssamfunnet ta en god del av de oppgavene vi tydeligvis her er påtenkt. Det ble nevnt dette med konflikter i Afrika, og det er selvsagt allmenn enighet om at det man kan gjøre på den forebyggende siden, er det beste. Her bør også Norge spille en rolle, men dog sett i forhold til det lille land vi tross alt er, og i forhold til en del andre aktører i det internasjonale samfunnet. Men når det er sagt, at den forebyggende virksomheten er helt grunnleggende, vil jeg også si at det er dessverre slik noen ganger at når det toget fullstendig har gått, er det bare de militære midlene igjen. Det er helt grunnleggende at vi i en slik situasjon har dem, og her er ikke SV etter min mening det partiet som har bidratt mest. SVs holdning her er nok at det er andre som skal gjøre det for oss. Men hvis man skal følge konsekvensene av SVs budsjettpolitikk her, blir Norge en gratispassasjer og ikke et land som viser solidaritet. Det ble referert til Bosnia og Kosovo, og dersom denne politikken skulle vært satt ut i livet, kunne man vel ikke få gjort noe i det hele tatt.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-02:
Jeg er enig med Fremskrittspartiet i at mange av dagens globale utfordringer, det som er nedbrytende, har sitt utgangspunkt i fattigdom. Slik har også Fremskrittspartiet skrevet det i sine merknader, men så kommer det da til resten, hvor det står følgende: «Under enhver omstendighet mener disse medlemmer at de tallrike kriger i Afrika ødelegger verdier som er langt større enn det som tilføres Afrika i form av u-hjelp. Hadde det internasjonale samfunn på et tidlig tidspunkt grepet inn i slike konflikter med politistyrker og militære midler, ville dette sannsynligvis ved hjelp av langt mindre økonomisk innsats ha kunnet redde menneskeliv og materielle verdier og fremme den økonomiske utvikling i Afrika.» Jeg vil spørre representanten Danielsen hvordan dette stemmer med intervensjoner i forhold til nasjonalstaters suverenitet osv. – om Norge skulle ha vært med på dette også. Hva er det som konkret er sløsing? Når en mor sier at når barnet hennes ber om noe å spise, sier hun at risen koker, helt til han sovner fra sulten, for det finnes ikke noe ris, så det er en utfordring. Hvordan kan dette sammenliknes med norske forhold? Når man fra Fremskrittspartiets side sier at man skal feie for egen dør, og 99,11 pst. brukes her hjemme, hvordan kan Fremskrittspartiet da mene at det resterende er sløsing?
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-02:
Her var det mange spørsmål som jeg gjerne skulle ha holdt på en stund med å si noe om. Jeg er imidlertid enig med Marit Nybakk i at vi har fått fram i merknadene våre den brede enighet som finnes i komiteen – bortsett fra Fremskrittspartiet, som vi har hørt tidligere her – i forbindelse med den redegjørelsen som ble lagt fram av utviklingsministeren. Marit Nybakk var inne på dette med mikrokreditter og næringsutvikling i sør. Jeg er glad for enigheten også der. Vi får anledning neste år til å komme tilbake til og drøfte nettopp denne næringsutviklingen i sør, når evalueringer er på plass. Selvsagt er vi også enig i dette med markedsadgang, som representanten Nybakk var inne på. Vi legger i Kristelig Folkeparti vekt på å forbedre handelsbetingelsene, som ble nevnt. Når det gjelder Fredskorpset, er det en omlegging der som vil tre i kraft fra neste år av. Jeg er enig i at det ikke må bli en finansieringsordning for de store organisasjonene, men at det blir en selvstendig institusjon. Når det så gjelder nærområdene, som Marit Nybakk også var opptatt av, gir Kristelig Folkeparti prioritet til de fattigste landene. Det har vi alltid lagt vekt på. Derfor ønsker vi at bistanden først og fremst går dit, og vi ønsker å fokusere særlig på Afrika og de fattigste landene der. Når det gjelder det området, er andelen oppe i 46 pst., og vi ønsker å komme opp i 50 pst. Men det betyr ikke at vi forsømmer nærområdene. Vi vil også se på GSP-ordningen.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-02:
Høyre er stadig forundret over Kristelig Folkeparti. Ja, jeg forstår det, når ikke Høyre er opptatt av å ha målsettinger. Det er forskjellen på oss. Når vi sier 1 pst. – vi kunne godt ha sagt 1,2 pst. eller 1,3 pst. – er det ikke akkurat den ene prosenten som er viktig, men det er det å ha et mål. Vi er ikke fiksert på tall. Kristelig Folkeparti er fiksert på mennesker i nød. Det er det som ligger bak tallene. Og det er ikke prosenter, som jeg sa i mitt innlegg, her er det faktisk bare snakk om å øke i promiller. Så er det dette med å få et forpliktende mål på at vi ønsker å øke innsatsen for de fattige menneskene i verden. Det venter menneskene der ute på. Og det skal ikke stå på Kristelig Folkeparti å være med på det. Jeg kan godt ydmyke meg, hvis det hjelper overfor Høyre, og si at vi ikke er glad for at opptrappingsplanen er blitt utsatt. Men nå er den i hvert fall på plass, og nå er det opp til Stortinget å være med og se til at den gjennomføres. Det skjuler seg mennesker i nød bak tallene, og det skulle jeg ønske at vi også kunne få Høyre til å innse. Når det gjelder dette med ODA-grensene, kan vi godt være med på en gjennomgang av det. Det er klart at med godkjente prosjekter vil vi være med på å støtte dette, men det skal ikke gå på bekostning av vår fattigdomsorientering.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Vi står her overfor et slags klassisk skille i politisk tenkning, og hvor Fremskrittspartiet nå er det eneste parti igjen som representerer den type tenkning – dette at Fremskrittspartiet naturligvis er med på å hjelpe mennesker i nød. Og slik har den politiske tenkningen alltid vært: Man har ønsket å gi almisser, og man ønsker ikke at folk skal dø eller fryse eller slike ting. Den andre politiske holdningen til slike spørsmål er å gjøre folk i stand til å klare seg selv. Dette er den andre siden av u-hjelpen og bistanden. Det er veldig forbausende at nettopp Fremskrittspartiet tar avstand fra og ikke er med på oppbyggingen av et samfunn, med utdanning, med utvikling av produksjon, med demokratibygging, de sivile strukturene osv., for i neste omgang sier jo Fremskrittspartiet at man ønsker et friest mulig marked. For at det skal fungere, må det altså være noe å selge på dette markedet, og noen må være i stand til å kjøpe på dette markedet. Og for at det skal skje, må disse landene, som av ulike grunner har sakket ganske kraftig akterut – noe de selv slett ikke alene har skylden for – ha nødvendig bistand for å komme til det nivået. Dermed blir Fremskrittspartiets og også representanten Danielsens resonnement etter min vurdering veldig haltende. Så jeg må spørre representanten: Dette markedet, den frie markedsadgangen, som vi er svært enig i at man må få til, betinger ikke det at det faktisk er et nivå i disse landene som gjør at de kan bruke det?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-12-02:
Fremskrittspartiets merknader til denne innstillingen er jo i seg selv et studium verdt, for å si det forsiktig. Og for de som måtte være interessert i å få dokumentert hvor hovedskillelinjene i norsk bistandspolitikk går, så er iallfall denne innstillingen meget instruktiv. En av de formuleringene som jeg har stusset litt over, går på at Fremskrittspartiet i fullt alvor later til å mene at matvarehjelp for å avhjelpe matmangel og sult er et problem fordi det skaper lokale forstyrrelser i markedet ved at de lokale prisene presses, og at dette fører til at matvareproduksjon blir avviklet. Det kunne være interessant å høre om Fremskrittspartiet virkelig kan dokumentere at mat til underskuddsområder har slike negative virkninger, og om partiet da mener at det i seg selv er et argument for å stanse slike hjelpesendinger. Fremskrittspartiet sier jo at partiet er for nødhjelp, og jeg går ut fra at Fremskrittspartiet er klar over at det vel ytterst sjelden går matvaresendinger, altså hjelpesendinger, til områder hvor det ikke er mangel på mat. Så hva Fremskrittspartiet mener med dette resonnementet kunne det være interessant for oss andre å høre.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-12-02:
Jeg synes det er hyggelig og bra at Dag Danielsen nå modererer noen av de formuleringene som er tatt inn i innstillingen. Men når det gjelder dette spørsmålet om situasjonen for de områder som mangler mat, gjenstår det å få en god forklaring på det som står i innstillingen, og som må oppfattes som at Fremskrittspartiet er kritisk til slik hjelpeinnsats når det gjelder matvarer, fordi det i et underskuddsområde skal kunne skapes visse problemer i det lokale markedet ved at de få som produserer mat, men som produserer altfor lite, kan komme til å redusere sin virksomhet. Det er dette jeg har etterlyst en dokumentasjon på tidligere. Når det så gjelder effektiviseringen av utviklingshjelpen, kan jeg bekrefte at Senterpartiet er særdeles opptatt av det, også fordi en effektiv u-hjelp er en viktig forutsetning for at det norske folk skal ha tillit til at norske u-hjelpsmidler blir brukt på en slik måte at de virkelig får effekt. I den sammenheng er jeg litt overrasket over Fremskrittspartiet, fordi det jeg nevnte i mitt innlegg som går på effektivisering, nettopp går på at den bedrede koordinering nasjonalt og internasjonalt er noe av det som gjør at vi nå ser en utvikling i retning av nettopp en mer effektiv bruk av u-hjelpsmidlene. Da er det litt eiendommelig at Fremskrittspartiet møter denne positive koordineringen, med de effektivitetseffekter det har, med følgende merknad om at dette «vil kreve flere internasjonale møter og konferanser som igjen betinger omfattende og kostbare flyreiser med opphold på førsteklasses hoteller». Det viser vel egentlig i et nøtteskall hva Fremskrittspartiet først og fremst er opptatt av, og derfor er også skattebetalerne brakt inn i denne debatten på tradisjonelt vis av Fremskrittspartiet.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-12-02:
Representanten Siri Frost Sterri var tydeligvis overrasket over at jeg i mitt innlegg ikke brakte fram temaet om auksjonsprinsippet i forbindelse med import av kjøtt fra en del utviklingsland. Men Siri Frost Sterri gav egentlig svar på dette selv, da hun sterkt presiserte at det i den innstilling som ligger til grunn for denne debatten, er en felles merknad, hvor både Høyre og Senterpartiet er med i flertallet, og hvor det gis uttrykk for at dette er å betrakte som en del av systemet som skal vurderes på nytt. Det er sagt klart fra utviklings- og menneskerettighetsministeren, men også så sent som i går i spontanspørretimen fra statsministerens side, at når det gjelder dette med auksjonsprinsippet som var forutsatt innført fra 1. januar 2000, og som et flertall i Stortinget står bak, er det enighet om, og Regjeringen har tatt til etterretning, at systemet ikke iverksettes inntil videre. Det er ikke slik at ordningen er avviklet, men systemet iverksettes ikke fra nyttår, slik forutsetningen var. Så spør Siri Frost Sterri om det som ble sagt fra min side, representerer en ny linje. Det kan jeg bekrefte at det gjør det ikke. Når jeg har snakket om MUL-import, forholdet til de fattigste landene og handelsmuligheter, har jeg lagt vekt på det utenriksministeren i den regjeringen hvor Senterpartiet deltar – og som dermed også uttaler seg på Senterpartiets vegne i slike sammenhenger – har sagt om dette spørsmålet. Hvis vi går tilbake til det spørsmålet som vel lå under Siri Frost Sterris replikk, nemlig forholdet til det norske landbruket, viser jeg til hva både utenriksministeren har sagt og det statsministeren sa i går, nemlig at en selvsagt må ivareta de sikringsmekanismer som er lagt inn i systemet, og som det også er bred enighet om i Stortinget.