Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-11-06:
Temaet i interpellasjonen er utvilsomt viktig. Jeg tror samtidig – jeg håper presidenten tillater ordbruken – at det er flere enn én regjering og flere flertallskonstellasjoner som her må be om syndsforlatelse. Det er et faktum at Arbeiderpartiet, som satt i opposisjon i 2003, hadde et budsjettforlik for 2004 som heller ikke var all verdens satsing. Og vi i Fremskrittspartiet var med i tre av budsjettforlikene i forrige periode. Det var en vesentlig satsing på politiet, men at vi kunne ha gjort mer for Politihøgskolen, har jeg ingen problemer med å ta selvkritikk på. Det denne debatten bør handle om, er: Hvor vil vi hen? Hva forventer vi oss? Hva ønsker vi oss? Som sagt har justiskomiteen nettopp gjennomført sine budsjetthøringer i forbindelse med neste år, og jeg beklager å måtte gjenta det: Det var ikke mange stående ovasjoner der. Vi hadde i dag besøk av politimesteren i Oslo, som forventer å kjøre med 100 vakante stillinger neste år for å greie å få budsjettet sitt til å gå rundt. Vi kan godt snakke om at vi utdanner flere politifolk, men hva hjelper det hvis vi ikke har råd til å ansette dem? For meg handler dette om at vi som politikere må ta inn over oss de forventninger vi er med på å skape i befolkningen. Vi vedtar lover, vi sier noe om at vi forventer at de lovene skal overholdes, og vi forventer at politiet stiller opp når vi trenger dem. Men da må vi også ha den respekten for denne etaten at vi gir dem de rammebetingelsene som gjør det mulig. Det hjelper ikke å utdanne flere politifolk hvis ikke distriktene har råd til å ansette dem. Det hjelper ikke for oss å vedta flere lover og si at de skal følges opp, hvis vi ikke samtidig gir dem rammebetingelser for å gjøre nettopp det. Da er Stortinget og Stortingets flertall totalt inkonsekvent, og det er på en måte å holde befolkningen for narr. Det er respektløst. Men hvis vi lar det ligge og fokuserer på det som er utfordringene, er det selvfølgelig sånn at vi har en stor avgang av politifolk som kommer til å slutte på grunn av alder, vi har mange uløste oppgaver vi gjerne skulle ha sett løst, og vi mangler folk. Sånn sett er det selvfølgelig helt korrekt at vi må øke opptaket. Men jeg tror det handler vel så mye om hva vi vil med det. Hvor stort skal volumet være? Skal vi ta den debatten, som andre land har gjort, og normsette hvor mange borgere vi skal ha pr. politimann eller politikvinne? Vi kommer dårlig ut. Island er på topp, men det har sin naturlige forklaring: Det er et lite folk, og man bor forholdsvis sentralt. Svenskene har det bedre enn oss, danskene har det bedre enn oss. Vi er ikke på topp, men vi burde ha vært på topp, og vi har råd til å være på topp. Det handler om politisk vilje og politisk potens, og den mangler. Så kan vi godt diskutere retorikken i hvor mange vi utdanner eller ikke, men det hjelper ikke hvis man ikke er villig til å ta regningen til slutt. Så sa statsråden tidligere i dag at det bare er å se på hva Politiets Fellesforbund sa. Med respekt å melde sa de to ting. Det kom først en pressemelding som var veldig rosende. Men så gikk virkeligheten opp for dem, og den neste – og jeg regner med at også statsråden har lest den – var ikke fullt så rosende som den første. Om det betyr at de ble fanget av stundens – ja, hva skal jeg bruke for slags begrep nå – storhet for den første, for det hørtes veldig bra ut, og så oppdaget noe annet, vet jeg ikke. Men faktum er at PF sendte ut to pressemeldinger, og virkeligheten beskrevet i dem var litt forskjellig. Hvis ikke hadde de ikke trengt å sende ut to. Og det samme da vi hadde budsjetthøringer med Politiets Fellesforbund: De skryter av satsingen på DNA, de skryter av opptaket på Politihøgskolen – ære være det – men de påpeker også at det er noen avvik mellom forventninger når det gjelder å fortsette med å kjøre med vakante stillinger, og det vi ønsker at de skal gjøre. Vi kan selvfølgelig fortsette å ha retoriske debatter rundt det. Jeg har mer sans for at vi faktisk tar dette inn over oss og tar en debatt à la det vi gjorde i forbindelse med politirollemeldingen, hvor vi diskuterte hva norsk politi skal gjøre. Statsråden har i dag sagt at vi kanskje må se på om flere sivile må inn, samtidig som denne regjeringen har vært veldig opptatt av at polititing er polititing. Det første man gjorde, var å stoppe prøveprosjektet med sivil fangetransport, selv om det var gjort innenfor et regelverk trukket opp av Justisdepartementet. Det er mulig at den nåværende statsråden ikke har tillit til den forrige statsråden og det regelverket som ble lagt til grunn, men i så fall ville jeg være overrasket. Det vi er nødt til å gjøre, er å finne ut: Hvordan skal vi normsette dette? Hvor lang tid trenger vi på å utdanne det nødvendige antall folk for å komme opp på det normtallet vi ønsker oss? Og hva vil dette koste oss? Da blir spørsmålet: Er vi villig til å ta regningen, eller skal vi fortsette å gå rundt grøten og bortforklare det som er realiteten, nemlig at vi mangler bevilgninger til å gjøre den jobben som publikum forventer, og som publikum faktisk har krav på, jf. politiloven § 1.