Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2002-12-12:
Neppe i noen annen komite ser vi klarere og større forskjeller mellom Arbeiderpartiets, Senterpartiets og SVs budsjett og det budsjettet fra regjeringspartiene og Fremskrittspartiet som sannsynligvis blir vedtatt i kveld. Dette er områder som Kristelig Folkeparti tidligere var opptatt av, kommuneøkonomi, distriktspolitikk, innvandring og arbeid. Budsjettforliket med Fremskrittspartiet viser klart at Kristelig Folkeparti har skiftet side i politikken på disse viktige områdene. Det synes vi i Arbeiderpartiet er trist. Arbeiderpartiet vil satse på våre felles velferdsordninger og bevilger over 2 milliarder kr mer til kommunene enn regjeringspartiene og Fremskrittspartiet. Det er kommunene som er ansvarlig for de viktigste velferdsordningene, barnehager, skoler og eldreomsorg. Mange kommuner er i en meget vanskelig økonomisk situasjon. Nær halvparten av landets kommuner har varslet at de kommer til å bruke mindre på skole neste år. Det betyr flere elever i klassene, det betyr mindre spesialundervisning, det betyr færre assistenter, det betyr mindre oppfølging av elevene. Det gir ikke en bedre skole, slik Høyre later til å tro. Det gir en dårligere skole og et dårligere tilbud til elevene. I tillegg tvinges mange kommuner til å kutte i tilbudene til de eldre som har slitt et langt liv. Eldre sendes tidligere i seng på aldersheimen, noen får dagtilbudet sitt lagt ned, og mange må betale mer for hjemmetjenestene. Alle som rammes av disse kuttene, skal vite at det er Fremskrittspartiet som er nøkkelen til at kommunene til neste år får så trange rammer. Men det er og har alltid vært Fremskrittspartiets politikk, så det er egentlige ikke så overraskende. Forlikspartene sier de har økt bevilgningene til kommunene. Det er riktig, men økningen på 713 mill. kr i frie inntekter ifølge Regjeringens forslag er ikke engang nok til å kompensere for de sviktende skatteinntektene i inneværende år. Arbeidsledigheten har steget med over 20 pst. det siste året. Men selv om renten gikk ned med 0,5 pst. i går, burde den økte ledigheten bekymre alle, også regjeringspartiene og Fremskrittspartiet. Arbeiderpartiet mener at Regjeringens politikk på dette området er for defensiv. Arbeiderpartiet vil ha en mer offensiv politikk på arbeidsmarkedsfeltet, hvor flere får tilbud om tiltak. Vi styrker også Aetat, samtidig som vi vil ha 1 700 flere arbeidsmarkedstiltak til neste år. Regjeringens og Fremskrittspartiets politikk er å gjøre det verre for de ledige. Arbeiderpartiet sier nei til å sende tusenvis av arbeidsledige over på sosialhjelp. Vi sier nei til endringer som kan føre til at flere blir oppsagt istedenfor permittert. Vi sier nei til at de som er arbeidsledige, fratas opptil 20 000 kr i året. Alle arbeidsledige skal vite at det er Fremskrittspartiet som nå får vedtatt et budsjett som gir dem mindre å leve av til neste år. I kveld blir det vedtatt å halvere antall kvoteflyktninger som skal få komme til Norge neste år, fra 1 500 til 750 mennesker. Om en ikke hadde visst bedre, skulle en tro at dette var noe Regjeringen måtte godta i forliket med Fremskrittspartiet, men slik er det jo ikke. Jeg har lyst til å sitere fra trontaledebatten, der statsminister Bondevik sa følgende: «Jeg er stolt av å lede en regjering som kjemper for dem som lider mest, for de fattige og for de forfulgte.» Men det var faktisk regjeringen Bondevik som foreslo den drastiske reduksjonen i antall kvoteflyktninger. Overføringsflyktningene er de verst stilte av alle verdens flyktninger. Disse menneskene har flyktet fra sitt hjemland, oppholder seg midlertidig i et land, og de kan ikke reise hjem igjen. De kan heller ikke bosette seg på permanent basis i det landet de nå bor midlertidig i. Derfor må et rikt land som Norge kunne ha plass til de 1 500 årlig. Arbeiderpartiet vil opprettholde dagens kvote, for vi vil kjempe for dem som lider mest, for de aller fattigste og for de forfulgte. Arbeiderpartiet erkjenner at vi ikke har vært gode nok i integreringsarbeidet her i landet. Derfor mener vi at vi må gjøre noe med det, både på kort og lang sikt. Men det regjeringspartiene og Fremskrittspartiet nå gjør når de kutter i norskopplæringen på mottak, er jo det motsatte. Det vil både forsinke og fordyre integreringsprosessen. Arbeiderpartiet er enig i at antatt grunnløse asylsøkere skal plasseres i egne mottak og få svar på søknaden sin så raskt som mulig, og gjerne innenfor tre uker. Men Arbeiderpartiet er uenig i at de som med stor sannsynlighet skal bli her i landet fordi de trenger beskyttelse, ikke skal starte med norskopplæring før de er bosatt i en kommune. Å ikke bruke tiden i mottak til å kvalifisere seg til det norske arbeidsmarkedet, er sløsing med skattebetalernes penger. Selv om forlikspartene sparer noen millioner kroner i norskundervisning, vil budsjettene øke på andre områder: Det vil måtte føre til økte bevilgninger til aktiviseringstilbud for beboerne.Det vil måtte føre til økte kostnader med tolkebruk.Det kan føre til økt kriminalitet.Livskvalitet vil forringes og motivasjonen til å bli integrert forsvinner gradvis. Det kjenner vi til. Å gi norskopplæring i en kortere periode til asylsøkere som med stor sannsynlighet skal bli her i landet, mens de sitter i mottak, er mye billigere og bedre for alle parter enn å måtte gi sosialhjelp eller trygd over tid når de er bosatt i en kommune. Arbeiderpartiet vil gi 200 mill. kr mer på boligområdet. Vi mener at utfordringene i boligpolitikken står i kø. Det er over 6 200 bostedsløse i Norge. Boligprisene er høye, renten er høy, og strømprisene øker. Mange sliter med altfor høye boutgifter. Den beste måten å få boutgiftene ned på, i tillegg til å få ned renten, er å bygge flere boliger. Arbeiderpartiet mener at Husbanken skal ha så romslige rammer at det ikke bremser byggingen av nye boliger. Det er tilfellet i år, da regjeringens rammer var så knappe at Husbanken gikk tom for penger på ettersommeren og mange søknader måtte skyves over til neste år. I en slik situasjon er det ikke nok å bevilge 1 milliard kr mer til Husbanken, slik det nå blir gjort i kveld. Arbeiderpartiet mener Husbankens rammer til neste år skal være på 16 milliarder kr, men får nok ikke flertall for det. Arbeiderpartiet mener at 8 milliarder kr av rammen skal settes av til bygging av nye boliger. Regjeringen legger opp til at mesteparten skal gå til kjøp av bolig. Det er ikke en politikk for å få flere boliger inn i markedet og dermed presse prisene ned. Derimot kan det gi økt prispress. Arbeiderpartiet mener at skal de som har det vanskelig med å komme inn på boligmarkedet, få hjelp, er det helt nødvendig å øke tilskuddene til bygging av lavinnskuddsboliger og utleieboliger. Derfor vil vi gå inn for en økning på 112 mill. kr til neste år. Boligtilskuddet er målrettet. Det vil særlig være til hjelp for dem med dårlig råd, og som har problemer med toppfinansieringen. Det kan ikke være slik at det bare er de som har foreldre, besteforeldre eller en arbeidsgiver som garanterer for toppfinansieringen, som skal få mulighet til å bo rimelig og godt. Bostøtteordningen er et meget godt statlig virkemiddel, som gjør at alle har mulighet og råd til å bo akseptabelt. Arbeiderpartiet vil bevilge 63 mill. kr utover det regjeringspartiene og Fremskrittspartiet foreslår. Vi er enig i at barnefamilier som bor i hus som ikke er husbankfinansiert, skal komme inn under bostøtteordningen. Men det er ikke nok. Det største problemet med bostøtten i dag er at taket for å få støtte er svært lavt, og mange med høye boutgifter og lav inntekt faller utenfor. Det vil Arbeiderpartiet gjøre noe med. Derfor foreslår vi å heve taket med 30 000 kr – et tak som i dag er på 148 000 kr for en enslig med barn og 161 000 kr for et par med barn. Har man en husleie på 4 000–5 000 kr pr. måned, blir det ikke mye igjen å leve av. Ved å heve dette taket vil økonomien til mange barnefamilier med høye boutgifter og lave inntekter bli mye bedre. I tillegg vil Arbeiderpartiet at bostøtten skal utbetales hver måned. Til slutt: På kommunalkomiteens områder ser vi klart at Norge nå styres i en annen retning enn det Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ønsker – i Høyres og Fremskrittspartiets retning, med større forskjeller mellom mennesker og mellom by og land. Det hadde vært fullt mulig å velge annerledes for Kristelig Folkeparti: mer velferd – og noe mindre skattelette.