Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Det synes som om noe av problemet når man debatterer rapporten fra Riksrevisjonen, er at man velger å tolke inn i rapporten sitt eget politiske grunnsyn, i en retning som jeg ikke kan se at det er dekning for i rapporten i det hele tatt. Og det er for så vidt vesentlige innsigelser fra Riksrevisjonen knyttet til mange av de effektene som den innsatsbaserte finansieringen har. Man beskriver bl.a. hvordan veksten i de såkalte DRG-poeng har økt mer enn antall behandlingsdøgn, og det er først når man begynner å gå bak en del av den registreringen som pågår, at man ser at det her kan være vridningseffekter. Man har også flere ganger i andre sammenhenger, bl.a. fra SINTEF Unimed, påvist hvordan produktiviteten – hvis man kan bruke et slikt ord – innenfor sykehussektoren i liten grad har vært voksende og kanskje til og med har stagnert de siste årene, også etter innføringen av den innsatsstyrte finansieringen. At den innsatsstyrte finansieringen har vridningseffekter, er helt åpenbart. En av de tingene som forbauser meg mest i forhold til de varmeste forsvarerne av den innsatsstyrte finansieringen, også i forhold til André Dahl her, er at man argumenterer som om den ikke skulle ha det. Hvorfor innføre et system som ikke skulle føre til endringer med hensyn til pasientbehandling? Det er jo helt åpenbart at det fører til endringer. Derfor er svaret på André Dahls spørsmål at det er positive effekter ved den innsatsstyrte finansieringen, ikke minst på områder som er egnet til innsatsstyrt finansiering, der en raskt kan stille en diagnose, der det ikke er et komplisert sykdomsbilde – en skal ha behandlet et visst antall pasienter på kort tid. Hjertekirurgi, som ett eksempel, er godt egnet for innsatsstyrt finansiering, og man avvikler etter hvert køene fordi man får en totalkapasitet som er stor nok. Det som derimot ikke er særlig egnet for innsatsstyrt finansiering, er komplekse sykdomstilstander med mange parallelle diagnoser. Rusmiddelmisbrukere med psykiske lidelser er ikke egnet for en behandling hvor man skal ha dem raskt inn og raskt ut, og så skal man basere inntekten på et slags gjennomsnitt av hva det koster å behandle dem. I dag har man innenfor psykiatrien, som vi nevnte da det gjaldt den forrige saken, en ventetid på over 50 dager innenfor voksenpsykiatrien og 100 dager innenfor barne- og ungdomspsykiatrien. Som om ikke det skulle være bekymringsfullt! Jeg synes at noe av problemet i forhold til en del av den argumentasjonen man får her, er at man ikke tar innover seg at et slikt system også har negative effekter. Det som jeg synes er interessant – jeg hørte John I. Alvheim her tidligere – er at eksempelvis Fremskrittspartiet på den ene siden argumenterer som om det skulle være lurt å innføre et system som er 100 pst. innsatsbasert, hvorpå det samme partiet i neste omgang begynner å argumentere for at vi må få mer midler via rammene til forskningen, og vi må sikre undervisningen. Selvfølgelig må vi det! Hvordan skal man sikre det? Jo, via en rammebasert finansiering. Det det synliggjør, er jo at man er nødt til å ha et system som balanserer dette opp mot hverandre. Det synes jeg for øvrig at saksordføreren overhodet ikke fanget opp i sitt hovedinnlegg. Selv om man skulle gå for en type finansieringssystem som premierer innsats på visse områder – et system som for øvrig SV også er for; det er helt feil når saksordføreren sier at SV er absolutt imot et slikt system, spørsmålet er bare hvordan man doserer det systemet – må det ikke bli slik at man blir opptatt av å gjennomføre det til det absurde, slik at man til slutt står tilbake med grupper som faller totalt utenfor, og som ikke blir tatt hånd om. Det synes jeg med respekt å melde at saksordføreren og det flertall som har kommet med merknad her, ikke fanger opp når det gjelder svakhetene ved den innsatsstyrte finansieringen. Jeg synes at man i Riksrevisjonens bemerkninger finner anslag til kritikk av dette systemet som man i merknads form ikke tar opp. Eksempelvis påpeker man når det gjelder innføring av ISF, at registreringen av diagnoser knyttet til pasientopphold ikke er tilfredsstillende. Det er jo helt sentralt. Hvis det er slik at man får vridningseffekter knyttet til den innsatsstyrte finansieringen som gjør at vi ikke kan bruke de diagnosene som registreres ved norske sykehus til å kartlegge hva slags sykdomspanorama vi har i befolkningen, er det svært alvorlig. Hvis det er blitt et redskap som betyr at man bare får utbetalt penger hvis man påfører én diagnose, men ikke en annen, og det så ikke sier noe reelt om sykdomspanoramaet, er det svært alvorlig. Det er altså ikke kommentert her og ikke nevnt av saksordføreren. Det er derfor overforenklet å si at Riksrevisjonens konklusjon er at det er entydig positivt med innføring av den innsatsstyrte finansieringen. At man får en vekst i behandlingsaktiviteten som knytter seg spesielt til diagnoseregistrering og ikke nødvendigvis til antall pasienter eller hvor lenge de er inneliggende, synliggjør også at vi har et problem når det gjelder effektiviteten i norsk sykehussektor, også etter innføring av den innsatsstyrte finansieringen. Konsekvensene med hensyn til hvem som skal utskrives, hvor tidlig de bør utskrives, hva slags apparat man har til å ta imot dem i kommunene, synliggjør også et problem. Dette er med respekt å melde når det gjelder saksordføreren, en cruising på overflaten uten at man går inn i forhold til de reelle problemstillingene som rapporten berører.