Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
Justiskomiteens leder har nettopp uttalt at Stortinget skal være forsiktig med å gripe inn i forvaltningens oppbygging. Det er jeg enig i, men forsiktig betyr ikke nødvendigvis at man ikke skal ha noen synspunkter, ei heller aldri blande seg inn. Man skal bare vise varsomhet og ikke gjøre det til en vanlig sak. Når det gjelder befolkningens og politiske partiers og gruppers synspunkter på terrorberedskapen, er det klart at dersom man mener at den løsning som Regjeringen har valgt for krisehåndteringsorganisasjon, ikke er god nok og ikke gir den trygghet som befolkningen fortjener, er det selvsagt stortingsrepresentanters plikt å ta det opp og fremme forslag om å gjøre noe med organiseringen. Da vi behandlet innstillingen til St.meld. nr. 17, gikk Fremskrittspartiet inn for at man skulle ha en sentral krisehåndteringsenhet, et direktorat som skulle være underlagt Statsministerens kontor, nettopp for å få en sentral håndtering på det høyeste politiske plan. Vi står fortsatt på det, men vi har denne gangen nøyd oss med å fremme et forslag som lyder slik: «Stortinget ber Regjeringen iverksette hovedelementene i forslagene fra Sårbarhetsutvalget ledet av Kåre Willoch.» Jeg tror at man på dette området skal legge litt vekt på det Kåre Willoch har arbeidet med, om man ikke gjør det på alle andre områder som han uttaler seg om til stadighet. Men her tror jeg man skulle lytte til en tidligere statsminister. Stortingsmeldingen er en grei og god gjennomgang på veldig mange områder når det gjelder sikkerhetsarbeidet, men vi i Fremskrittspartiet finner at den er for lite konkret når det gjelder å fokusere på terror og terrorbekjempelse. Vi mener at det er mange hendelser i verden som gjelder utvikling av terrorisme, og spesielt at sammenhengen med religiøs fanatisme og politisk ekstremisme ikke er berørt i meldingen. De aller fleste terrorhandlinger kommer nettopp fra fanatikere som er tilhengere av islam, og som ofte omtales som islamister. Vi mener at meldingen ikke presenterer nok sentrale risikofaktorer, og at den er mangelfull når det gjelder omtalen av hvem som kan rette terrorlignende angrep mot det norske samfunnet. Vi mener at den største internasjonale terrortrusselen i dag kommer fra aktører som bekjenner seg til det politiske islam, ofte omtalt som islamister. Islamister står for en radikalisert og politisert variant av muslimsk fundamentalisme som henvender seg direkte mot det åpne samfunn. Jeg viser til at terroranslagene mot USA 11. september 2001 ikke bare var angrep rettet mot det amerikanske samfunn, eller mot den daværende amerikanske administrasjon. Det var et angrep rettet mot den frie verden og de verdier som frie, liberale samfunn bygger på. USA ble truffet 11. september, men senere har terrorister med tilhørighet til ekstreme muslimske grupperinger også slått til i andre deler av verden, som Indonesia, Spania og Russland. Takket være etterretning har også en rekke terrorhandlinger blitt stoppet i tide. Vi mener at det er terrorister med en knivskarp politisk-religiøs agenda som er på fremmarsj, og at deres agenda er den stikk motsatte av de vestlige, liberale og kristne verdier. Vi mener at det er grunn til å ta spredningen av islamistiske terrororganisasjoner på alvor. Ettersom disse politiske religiøse grupperinger bevisst etablerer seg via cellevirksomhet og ofte i åpne, liberale, demokratiske samfunn der de kan planlegge i fred for myndighetenes innblanding, vil vi anta at Norge også kan være et mulig holdepunkt for slike grupperinger. Derfor er det etter vår oppfatning klokere å være forberedt og planlegge i forhold til mulige ubehagelige utviklingstrekk enn å sette sin lit til at Norge er et lite land som ingen terrorister har interesse av å skade. Det ble også vist i går på TV 2 i Dokument 2 at nestlederen i Al Qaida klart har sagt at Norge er et terrormål. Jeg går ut fra at også justisministeren har fulgt med i dette. Det er grunn til bekymring når Al Zawari i realiteten utpeker Norge som et terrormål. Da er det litt rart at dette temaet omtrent ikke er berørt i meldingen. Jeg vil vise til at Frankrike gjennom flere år har ført en stram og vellykket politikk når det gjelder bekjempelse av terror, og spesifikt i forhold til islamsk terror. Frankrike har hatt en fast politikk når det gjelder utvisning av imamer som sprer hatbudskap, samt ledende islamister som søker trygge baser som de kan operere fra. Etter vår oppfatning bør det ikke være rom for at islamister som sprer ideer som går på tvers av norsk lov og rett, skal få anledning til å ha sin base i vårt samfunn. Det bør derfor både av sikkerhetsmessige og preventive grunner bli lettere å få utvist slike hatets apostler. Vi mener det er verdt å lytte til den franske innenriksminister Dominique de Villepin når han påpeker at det finnes en hårfin balanse mellom sikkerhet og sivile rettigheter, og når han insisterer på at samfunnet aldri må sette seg selv i den posisjon at det blir maktesløst overfor de utfordringer det står overfor i forhold til terrorisme. Vi viser til at Frankrike overvåker aktiviteten ved 1 500 bønnesteder, hvorav 50 prediker en radikal form for islam. Vi er av den oppfatning at selv om ikke radikale muslimske organisasjoner eller menigheter nødvendigvis vil utføre vold i praksis, kan disse fungere som samlingspunkter for aktører som ønsker å terrorisere samfunnet, og kan derfor avle frem terrorister. Vi bør derfor ta initiativ til å lære av Frankrike og andre land med hensyn til det arbeidet de utfører for å stoppe mulige terroristhandlinger før de skjer. Jeg vil imidlertid – fordi det ofte er mange som prøver å misforstå det vi uttaler fra Fremskrittspartiet – understreke at det ikke er islam eller muslimer i sin alminnelighet som utgjør en fare, men det er de enkeltpersoner eller grupperinger som tolker sin religion med ekstremistenes øyne, som utgjør trusselen. Vi mener derfor at det vil være i de vanlige norske muslimers interesse, som gode og lovlydige borgere i det norske samfunnet, å være med på en felles kamp for å avsløre mulige islamister som har infiltrert de norske muslimske miljøene. Dette krever større åpenhet og økt samarbeid mellom myndighetene og de ulike muslimske miljøene i Norge. Vi tar også opp et forslag om å få en godkjenningsordning for imamer. Den må være slik organisert at myndighetene kan ha innsyn i det som skjer i de ellers lukkede rom. I andre land drøfter man også regelverk for å påby å bruke det nasjonale språk. Det vil ikke jeg konkludere på eller mene noe om i dag. Men vi er nødt til å få en godkjenningsordning, undersøke hvor imamer kommer ifra, hvilken bakgrunn de har, og hva de har lært tidligere. Det bør vi, slik at vi hindrer at en radikal form for islam kan blomstre opp også her i Norge. Når det gjelder samarbeidet mellom politiet og Forsvaret, mener vi at dette bør være godt og nært, og at det er nødvendig at det er en viss grad av samtrening mot større terrorhandlinger og større aksjoner i Norge. Vi skriver i innstillingen at her er det særlig Forsvaret som har det tunge utstyret og den store kompetansen, men selvsagt har også politiets særlige beredskapstropp betydelig kompetanse og er profesjonell på dette området. Men beredskapstroppen er ikke så stor som den kanskje burde være, og derfor har vi tillatt oss å påpeke at innenfor Forsvaret er det betydelige styrker som har lært av terrorbehandling i andre land. De som har vært i Afghanistan og i aksjoner andre steder, har tilegnet seg ganske stor kompetanse. Det er en annen type kompetanse enn den politiet har. Vi slår imidlertid klart fast at det er politiet som skal ha ansvaret, og at det er politiet som skal være rekvirent dersom det er hendelser hvor det kommer på tale å få forsvarsstyrker inn for å delta i en aksjon. Det er klart at politiet også er godt rustet med sin beredskapstropp og den treningen de har, men vi tror at samarbeidet mellom Forsvaret og politiet bør styrkes i tiden fremover. Til slutt vil jeg få lov til å ta opp de tre forslagene fra Fremskrittspartiet. Jeg vil referere disse: «Stortinget ber Regjeringen foreta en vurdering av de sikkerhetstiltak som er igangsatt for å holde oversikt over de islamistiske miljøene i Norge, som står for ekstreme holdninger som går på tvers av de verdier det norske samfunn er bygget på, og vurdere ytterligere tiltak for å begrense disse miljøenes mulighet til å utvikle seg.» Jeg går ut fra at justisministeren kan bekrefte at det allerede er en overvåking og kontroll med dette, men vi ber altså om at det blir foretatt en ny vurdering av om dette er bra nok. Vårt andre forslag er: «Stortinget ber Regjeringen vurdere en eventuell godkjenningsordning for imamer som skal ha sitt virke ved norske moskeer, slik at man minsker muligheten for at det kan etableres miljøer rundt disse moskeene som kan tjene til å arbeide imot det norske samfunnets sikkerhetsinteresser.» Det tredje forslaget har jeg referert tidligere.