trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Det var litt av ein jeremiade! Vi har det ikkje så ille som representanten Frøiland no gjev uttrykk for. Regjeringa har gjennom det budsjettframlegget som vi no skal vedta, makta å vareta dei prioriteringane som Regjeringa la opp til. Eg trur ikkje det viktigaste for småbarnsforeldre er talet på barnehagar, men at det er eit tilbod om barnehagar. For meg er det viktigaste å ta omsyn til barna og ikkje til talet på plassar i og for seg. Dersom der er nok plassar, er det det som er det viktigaste. Ved innføringa av kontantstøtta visste vi alle at det ville ha innverknad på etterspurnaden etter barnehageplassar. Den sida vert følgd opp. Når det gjeld bistand, kan eg roa representanten Frøiland med at bistandsbudsjettet vert halde oppe på det nivået som var planlagt, nemleg 0,88 pst. av bruttonasjonalbudsjett. Det er eit godt budsjett vi no skal vedta. Det har ein god profil, og eg trur at det er til det beste for landet vårt det vi no skal gjennomføra.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Ja, det var eit spørsmål å få for den tidlegare leiaren av fråhaldsgruppa på Stortinget! Når vi har endra satsane for alkohol, er det som ein del av eit forlik. Eg trur ikkje at det er nokon i denne sal eller rundt omkring som trur at dette er ein ide som er komen frå representanten Lie eller Kristeleg Folkeparti. Det er ein del av eit forlik, og vi må vera villige til å kompromissa skal vi få gjennom eit budsjett. Utfordringa til Framstegspartiet blir då i neste omgang å vera med på å auka avgifta på øl, for då ville vi få ei rett fordeling av dette.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Eg har ingen ting imot at nokon kjem inn i tolvte time og får full utteljing. La det vera sagt. Eg vil også seia at representanten Lønning må ha høyrt noko som eg ikkje har sagt og heller ikkje har meint, når han tolkar meg dit at det i mitt innlegg låg noko om aldri meir. Det gjorde det ikkje. I den samanhengen har eg lyst til å visa til den avtalen som dei fem parlamentariske leiarane har inngått. I den avtalen ligg det også retningsliner for korleis ein skal snakka saman vidare. Representanten Lønning var også inne på korleis vi skal møta framtida, og det er klart at vi er nøydde til å sjå samanhengen mellom det vi brukar i offentleg sektor, og det vi brukar i privat sektor. Det vert eit spennande område å gå inn i også i dei samtalene som må førast i tida som kjem.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Det var mange område representanten Reikvam var innom. Eg skal freista å ta opp nokre av dei utfordringane han kom med. For det første peika han på dette med eigendelar. Til det er jo å svara m.a. at når det gjeld eigendel på medisinar, vert det ein reduksjon, i og med at taket er redusert. Når det gjeld kostnadene i kommunane, dreier det seg hovudsakleg om løn, pensjonar og renteauke. Dersom vi ved dette budsjettet maktar å få til ei utvikling som gjer at renta går ned, vil det ha mykje meir å seia enn dei eventuelle påplussingane som ligg føre frå enkelte parti her i Stortinget. Resultata og den økonomiske situasjonen i kommunane skuldast ikkje berre det som har skjedd dette året. Det går også tilbake til tidlegare år. Som eg sa i mitt innlegg: Vi må sjå kommuneøkonomien – situasjonen i skulane og utdanninga – over tid. Det er ikkje berre eitt års budsjett som vil avgjera dette.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Eg trudde det var presidenten i Stortinget som styrte debatten her i huset, ikkje dei i komiteane. Når det gjeld sysselsetting, er det klart at det er eit sentralt tema. Vi vil følgje utviklinga nøye når det gjeld sysselsettinga. Eg er samd med representanten Nordtun i at dette må vi følgja nøye. I brev frå Finansdepartementet av 26. november til Sosialistisk Venstreparti, som er tilgjengeleg i komiteen, er det vist til at det er stor uvisse knytt til den framtidige utviklinga i økonomien, her medrekna utviklinga på arbeidsmarknaden. Det betyr at vi er nøydde til å følgja det nøye. Men når det er sagt, har eg lyst til å streka under at det ikkje er nedskjeringar i kommuneøkonomien. Kommuneøkonomien vil auka neste år – ikkje så mykje som enkelte ønskjer at den skal auka, men det vil vera ein klar auke i kommuneøkonomien.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Argumentasjonen i representanten Solberg sitt innlegg om høgredreiing i budsjettet har dårleg gjennomslagskraft. Kvifor? Jau, fordi Arbeidarpartiet på landsmøtet sitt ikkje kritiserte Høgre, men inviterte til samarbeid. Korleis meiner representanten Solberg at dette samarbeidet skulle koma ut når det gjeld skattar og avgifter og nedskjeringar i budsjettet? Den økonomiske politikken som ligg til grunn for kvart budsjett – og alternativt budsjett for den saks skuld – er eit verkemiddel for å nå viktige samfunnspolitiske mål. Stabil utvikling i økonomien, sysselsetjing og arbeidsplassar er viktige stikkord i en slik samanheng. Her kan nok Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti ha felles interesse. Men når vi kjem over til korleis skattlegging av næringslivet skal vera, vert skilnadene større. Korleis kan representanten Solberg forsvara målsetjinga om høg sysselsetjing, samstundes som Arbeidarpartiet skal innskjerpa delingsmodellen, ta bort aksjerabatten og reversera rederiskattlegginga?
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Sentrumspartia gjekk til val i fjor på at dei ville ha ny kurs i politikken. Dei ville vera uavhengige av alle sider. 42 representantar kan aldri få til noko aleine, heller ikkje denne regjeringa. Så for tredje gong har Regjeringa gått til Framstegspartiet og til Høgre, og kursen er lagd om. Det er flytta på nesten 6 milliardar kr, som det har vore sagt, og det vil bety: kutt i bistanden til dei fattige landa kutt i spesialundervisning kutt i grunnskulen til Reform 97 kutt i skulefritidsordninga, som òg er lovfesta reduksjon i barnehageutbygginga – det har aldri vorte bygt så få barnehagar på 1990-talet som i år, og ein skal redusera ytterlegare til neste år. For Arbeidarpartiet har det viktigaste med dette budsjettet vore, som det har vore tidlegare, å få ned renta og tryggja arbeidsplassane. Og så må vi gje tilbod til dei som treng storsamfunnet best og mest. Det er faktisk barn, unge og eldre. Det er her eg synest at Kristeleg Folkeparti sviktar – både barn, unge og eldre. Det var nokon som ropte høgare, som hadde meir pengar, og som fekk Kristeleg Folkeparti si støtte ved dette budsjettet. Eg er veldig skuffa over at Kristeleg Folkeparti, i lag med alle dei andre her i Stortinget som var med og sa at vi skulle satsa på eldrereforma, no går bort frå det. Det gjer altså at kommunane ikkje kan følgja opp den satsinga som Stortinget vedtok på 30 milliardar kr på fire år. Vi har høyrt frå alle kommunar rundt omkring at no har dei problem med å gjennomføra skulefritidsordninga, dei legg ned barnehagar og legg ned grendeskular. Spørsmålet mitt til representanten Lie er: Ser ikkje Kristeleg Folkeparti at dette no er problem for kommunane? Det går ikkje an å seia at kommunane sparar pengar når dei ikkje får innført ei elavgift som det berre er 42 representantar som står bak her i Stortinget.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Eg konstaterer at finansministeren er mest fornøgd med at han har fått meir pengar til sin gamle arbeidsplass. Det kan sjølvsagt vera viktig for ein finansminister, men eg må seia at det han sa litt tidlegare, vart eg meir forvirra av, dette med lensmannsetaten forstod eg. I sitt første innlegg sa finansministeren at oljeprisane var heilt avgjerande i forhold til renteutviklinga i Noreg. For den økonomiske politikken innanlands betyr oljeprisen lite, sa han. Men han vil leggja til rette for lågare rente. Men så seier han til Siv Jensen og til Børge Brende i replikkordskiftet at oljeprisane ikkje har noko vesentleg å seia. Eg undrast om han kan utdjupa dette litt nærare, og det hadde vore greitt å få svar på spørsmålet frå Hill-Marta Solberg: Kva blir verknaden av dette budsjettet? Kva blir verknaden for rentenivået? Vi er klar over kor mykje vi brukar av oljeinntektene i Noreg, men kva blir verknaden av dette budsjettet som no ligg føre, bortsett frå at ein har fått litt meir pengar til lensmannsetaten? Det viktigaste no er å få renta ned og å halda arbeidsløysa unna, det er vi einige om. Då er mitt spørsmål til finansministeren: Når ein ser på den utviklinga som no er på arbeidsmarknaden, at arbeidsløysa aukar, føler han seg vel ved at ein har kutta så mykje i arbeidsmarknadstiltak som det er lagt opp til i neste års budsjett? Vi har dårlege erfaringar frå slutten av 1980-talet, då vi kutta for mykje i budsjetta, og den lærdomen må vi ta innover oss. Vert situasjonen igjen slik at arbeidsløysa aukar, må arbeidsmarknadsetaten vera klar til å setja inn tiltak. Eg føler at det kuttet som er gjort no, ikkje er forsvarleg. Heilt til slutt: Det ligg føre eit forslag frå Høgre og Arbeidarpartiet om moglegheita for å knyta norske kroner nærare til euroen. Eg vil berre ha ei stadfesting frå finansministeren på at han følgjer opp dette forslaget.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Det budsjettet som blir vedtatt i kveld, er historisk, i hvert fall på én måte. Det er, så vidt jeg vet, det første budsjett som inneholder en reell nedgang i alkoholavgiftene – en fornuftig politikk hvis man ønsker å demme opp for en stadig økende grensehandel, hjemmebrenning og smugling. Særlig det siste er viktig, fordi det danner en økonomisk basis for tung kriminalitet og tunge kriminelle miljøer i Norge. Det var kanskje overraskende at det var en sentrumsregjering og sentrumspartiene med Kristelig Folkeparti i spissen som skulle legge fram et slikt opplegg, men ikke desto mindre gledelig av den grunn. Det spørsmål som jeg vil stille til representanten Lie, er følgende: Er dette tegn på en ny erkjennelse i Kristelig Folkeparti, slik at vi kan forvente liknende fornuftige forslag ved neste korsvei?
Inge Lønning (Høyre), 1998-11-30:
Finanskomiteens leder er en trofast arbeider i vingården, og i høst må man vel si at han har båret dagens byrde og hete. Jeg antar at han også er så velkjent med Den hellige skrift at han ikke har noe imot at andre kommer inn i tolvte time og får full uttelling. Imidlertid mente jeg å høre ut mellom linjene i innlegget fra finanskomiteens leder et budskap som lød slik: Aldri mer. Det er en arbeidsform vi har hatt i høst som ikke inviterer til gjentakelse. Det er vel nokså åpenbart for de fleste i denne sal at der er behov for et tettere samarbeid mellom regjering og storting, og at der er behov for tettere former for kontakt før Regjeringen presenterer sine forslag for Stortinget. Jeg ville derfor gjerne spørre finanskomiteens leder hvorledes han ser på lærdommen som kan trekkes av budsjettbehandlingen i høst, med tanke på å etablere mer forutsigbare politiske samarbeidsformer mellom regjering og storting. Det er enkelte som i kommentarene til høstens forløp har fremstilt det som om det viktigste ved et statsbudsjett er å holde noen utenfor regjeringskontorene, respektive å holde noen inne i regjeringskontorene. Det må være en misforståelse når det gjelder hva et statsbudsjett dreier seg om. Derfor vil jeg også gjerne interpellere finanskomiteens leder om hvorledes han ser på de lange linjer og fremtidens utfordringer for norsk økonomi. Vi har ingen krise, det er jeg enig med finanskomiteens leder i, men norsk økonomi er, som han sa, sårbar. I den sammenheng har Høyre hele tiden lagt vekt på at det er de langsiktige utfordringene som en lav oljepris stiller oss overfor, som er den egentlige utfordring. Hvilke visjoner har den sittende Regjering når det gjelder behovet for fornyelse, behovet for å lage en nyskapingsøkonomi i Norge?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
«Det er feil å tala om krise», sa komitelederen. Jeg er ikke sikker på at alle de som nå får økte egenandeler, er enig i denne beskrivelsen av dette budsjettet. I forrige uke ble vi presentert for en rapport der det ble anslått at 150 skoler vil bli nedlagt neste år. Rapporten bygger på rådmennenes forslag til budsjett rundt om i kommunene. Begrunnelsen denne gangen er utelukkende de økonomiske forhold. Det nye er at nå ser vi skolenedleggelser også i de større byene. Dette er nytt og i motsetning til tidligere, da skolenedleggelser stort sett har vært konsentrert til distriktene – dette har vært et distriktsproblem. Så kan man håpe på at politikerne rundt om i kommunene vil gjøre andre vedtak enn det som rådmennene innstiller til. Likevel er situasjonen ganske dramatisk. Og i og med at begrunnelsen er økonomisk, har vi muligheten til å gjøre noe med dette. I dette budsjettet er utdanning den store budsjetttaperen. Vi har kutt på opptil 40 pst. for skolefritidsordninger. Vi ser kutt på inntil 10 pst. i undervisningen til fremmedspråklige elever. Vi ser også at en nå har nullet ut bevilgningen til utstyr, til læremidler i grunnskolen. Det vil si at en har kuttet 50 mill. kr. De 50 mill. kr var basert på et tidligere stortingsvedtak om at en skulle avsette 150 mill. kr over tre år. Det har en nå nullet ut. Mitt spørsmål til komitelederen blir derfor: Mener komitelederen at det er mulig å drive en aktiv satsing på utdanning så lenge Fremskrittspartiet og Høyre skal legge premissene for den økonomiske politikken?
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Jeg la merke til at i hovedinnlegget til finanskomiteens leder var sysselsetting ikke hovedtema. Jeg synes alle finansdebatters hovedtema nettopp må være sysselsetting. For Arbeiderpartiet er målet å få renten ned. Det å trygge arbeidsplassene og det å bygge opp velferden er det viktigste. Det bærer også vår innstilling preg av. Så har det undret meg at den såkalte blokkuavhengige regjeringen nå helt klart ser kontantoverføringer som viktigere enn tjenesteoverføringer. Jeg la merke til at lederen i finanskomiteen sa at det ikke var så farlig om man fikk full uttelling i tolvte time, bare man kom innen tidsfristens utløp. Men føler lederen i finanskomiteen det bekvemt å gå til drastiske nedskjæringer på kommuneøkonomien, på bistand og på arbeidsmarkedstiltak? Dette er jo full uttelling for Høyres politikk. Føler lederen i finanskomiteen seg tilfreds med å føre ren Høyrepolitikk i innstillingene? Spørsmålet mitt er videre: Hva skal vi med en regjering som ikke får ting gjennom i Stortinget? Bekymrer ikke det lederen i finanskomiteen? Så sier han videre at det ikke har vært manglende styring på debatten her i Stortinget. Men vi har jo nå det tredje framlegget foran oss. Det skal ikke skje mer, sier lederen i finanskomiteen videre. Hvordan ser han debattene videre når det gjelder finanspolitikken, og hvordan ser han oppleggene videre? Er dette en mal man skal arbeide etter resten av perioden?
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Da jeg lyttet til Terje Johansens innlegg, trodde jeg virkelig at vedkommende representant skulle forsvare Regjeringens politikk, men det var et gedigent angrep på et opposisjonsparti. La gå med det. Men jeg må si at jeg ble enda mer forundret da Johansen sa at dette er et godt sentrumsalternativ, og gikk videre og snakket om maktarroganse i norsk politikk. Her synes jeg representanten burde være litt mykere i sine formuleringer. Når sentrumsregjeringen representerer 42 personer i Stortinget, må det også gå opp for representanten Johansen at disse 42 må ha en viss respekt for de øvrige partiene som representerer nesten dobbelt så mange som det regjeringspartiet han representerer. Så kommer representanten med sterke angrep på Arbeiderpartiets fiendtlighet overfor småbedriftene, og var forundret over at vi ikke hever kapitalbeskatningen til 29 pst. Nei, vi gjorde ikke det, nettopp for ikke å angripe småbedriftene. Vi gikk heller ikke inn på konjunkturavgiften for å angripe småbedriftene, og heller ikke elavgiften. Så må jeg spørre representanten Johansen: Synes ikke representanten at det er en viss rettferdighet i å la eierne av ikke-børsnoterte selskaper betale den samme formuesskatten som pensjonistene med penger i banken? Det er ikke småbedriftsfiendtlig å stoppe spekulantene i å opprette stråselskaper utenom børsen, som står som eiere av børsnoterte aksjer bare for å oppnå lavere formuesbeskatning. Og helt til slutt: Det er ikke småbedriftsfiendtlig å fjerne en regel som gir næringsdrivende og aktive eiere 7 og 8 pst. skatt på all arbeidsinntekt mellom 680 000 kr og 3,1 mill. kr. Det er blodig urettferdig overfor vanlige arbeidstakere. Ser ikke representanten denne fordelingspolitikken, som nå går totalt i høyreretning? Og fortsatt kaller han dette for et tredje alternativ i norsk politikk, sentrumspolitikk. Det er jo regelrett høyrepolitikk – det bør han ta innover seg.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det er slik at spørreren, representanten Simonsen, formulerer spørsmålet, men svaret er det opp til svareren å formulere. Jeg må si at det er ganske oppsiktsvekkende – eller kanskje er det ikke så oppsiktsvekkende, men det bør vekke ettertanke hos mange – at en representant for Fremskrittspartiet går fram på denne talerstolen og karakteriserer omtrent alt som har med forebyggende arbeid å gjøre, som svada. Det synes jeg er i overkant. Når andre partier er opptatt av hvordan utdanningstilbudet, hvordan skolefritidsordningen, hvordan ungdomstilbudene, hvordan alt som har med forebygging å gjøre, spiller inn for å unngå en del av de problemene vi dessverre står oppe i, velger Fremskrittspartiet å kalle denne typen sammenhenger for svada. Litt av hovedproblemet med Fremskrittspartiet politikk, er at det ikke finnes noen slike sammenhenger; man ser bort fra den helhet som et samfunn utgjør. Arbeiderpartiet ser faktisk med stor bekymring på den utviklingen vi har sett den senere tid med økende voldstendenser, ikke minst blant de yngste. Men når det gjelder vårt forslag til budsjett, la meg si: Det er riktig som Simonsen påpeker, at Arbeiderpartiet viderefører det som lå i regjeringen Bondeviks forslag til nasjonalbudsjett. Det var fra Regjeringens side vurdert som et forsvarlig nivå, og det har Arbeiderpartiet støttet. La meg også si at Arbeiderpartiet skal følge utviklingen nøye framover når det gjelder disse tendensene som ingen synes er gode, men det vil aldri være slik for oss at svaret på det alene, og helt alene, er politi, slik det er for Fremskrittspartiet. Det kan sågar hende at også en styrking av politiet er nødvendig – jeg ser slett ikke bort fra det – men det alene er ikke svaret på de problemene vi står oppe i.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det kunne nesten forstås slik av representanten Lies spørsmål at det var blitt et problem for sentrumsregjeringen at Arbeiderpartiet ikke i større grad kritiserte Høyre på Arbeiderpartiets landsmøte. Samtidig har representanten Lie gjennom sitt innlegg tidligere i dag sagt at Høyre har fått full uttelling – det var faktisk heller ikke noe problem, bare resultatet kom i tide. Så her er det lite sammenheng i argumentasjonen. Så er representanten Lie opptatt av sammenhengen mellom Arbeiderpartiets skattepolitikk for næringslivet og vår opptatthet av arbeidsplasser. Ja, det er meget klar og god sammenheng, for Arbeiderpartiets budsjettforslag inneholder ikke generell skatteøkning, slik som Regjeringens opprinnelige skatteopplegg innebar. Denne regjeringen har altså foreslått å øke skattene for alle virksomheter, innføre elavgift, innføre konjunkturavgift, innføre økt arbeidsgiveransvar for sykelønnsperioden. Da harmonerer det dårlig når representanten Lie går på denne talerstolen og anklager Arbeiderpartiet for dårlig sammenheng mellom skattepolitikk og sysselsetting. Våre skatteforslag er ene og alene forslag som bidrar til å tette hull i skattesystemet. Det mener vi er helt nødvendig og rimelig, både for å skape et effektivt og godt skattesystem og ikke minst for å bidra til rettferdighet. Regjeringen var så vidt inne på tanken da de foreslo å reversere en liten del av rederibeskatningen, men også den gav de opp i møte med Høyre og Fremskrittspartiet, til tross for at Regjeringen i sine egne dokumenter hadde beskrevet nødvendigheten av den lille justeringen, for i det minste å fjerne litt av den uheldige skattetilpasningen som det er lagt til rette for i dagens skattesystem for rederiene.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Som alle skjønner ut fra de spørsmålene som representanten Foss nå stiller meg, har det ikke funnet sted forhandlinger mellom Arbeiderpartiet og Høyre i denne budsjettprosessen. Det bærer spørsmålene preg av, og det vil antakelig også svaret bære et visst preg av. Men det er helt riktig som Per-Kristian Foss understreket, at Arbeiderpartiet og Høyre i mange generelle merknader når det gjelder den økonomiske situasjonen, har forholdsvis lik oppfatning med hensyn til nødvendigheten av å skape stabilitet, og vi snakker om stabilitet også på lengre sikt. Det er begrunnelsen for at Arbeiderpartiet i finansinnstillingen har fremsatt konkrete forslag som skal bidra til å skape stabilitet også i et lengre perspektiv enn ut 1999. Det er også gledelig at Høyre har vært et av de partiene som har gått inn og støttet dette i innstillingen. Men jeg er ganske uenig med Per-Kristian Foss i hans beskrivelse av Arbeiderpartiets skatteforslag. Som jeg var inne på i mitt forrige svar, mener Arbeiderpartiet at det er helt nødvendig og riktig til enhver tid å sørge for at vi har et skattesystem som ikke har hull, som ikke har rom for tilpasninger. Det var egentlig det store formålet med skatteforliket da skattereformen kom i 1992 – det å sørge for at mest mulig kommer til beskatning og minst mulig legge til rette for tilpasninger. Og det er et ufravikelig faktum at slik bl.a. skattesystemet i dag er, med taket i delingsmodellen, gir det rom for tilpasninger. Det bør vi komme bort fra. Det samme er tilfellet med rederibeskatningen i dag, så det bør vi også komme bort fra. Men Arbeiderpartiet, og jeg understreker det, har ikke foreslått generelle skatteøkninger for 1999. Det har vi heller ikke presentert i det fordelingspolitiske programmet, som Per-Kristian Foss viste til. Vi har sjelden kort holdbarhetsstempling på vår politikk – tvert imot. Arbeiderpartiet er også i skattepolitikken kjent for at det vi står for, står vi for også på sikt.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det kunne nesten høres ut på representanten Holte som om vi ikke hadde behøvd å gjennomføre denne debatten, og at partiene som ikke inngår i innstillingen, nærmest burde trekke sine merknader. Det er en merkelig politisk tenkning, og det er en merkelig måte å tenke på i et parlamentarisk, demokratisk styresett. Selvfølgelig skal Arbeiderpartiet fremme sine synspunkter også de gangene vi ikke er enig med Senterpartiet, og også de gangene vi ikke er enig med Senterpartiet når Senterpartiet er enig med Fremskrittspartiet. Selvfølgelig skal vi fremme vår politikk også i tiden framover – det kan representanten Jørgen Holte være ganske viss på. Så er representanten Holte opptatt av Arbeiderpartiets skatteforslag som er gitt tilbakevirkende kraft for etterskuddspliktige. Ja, det kjenner sentrumspartiene godt til. Da sentrumspartiene innførte rederibeskatningen, ble den gitt med tilbakevirkende kraft. Den ble gitt virkning for det året da den ble vedtatt om høsten, slik at metoden for å gjennomføre skattevedtak og gi dem virkning for etterskuddspliktige for inneværende år er velprøvd. Så må jeg få minne representanten Holte om at det er foreslått en liten justering i rederibeskatningen i nasjonalbudsjettet fremmet av sentrumsregjeringen. Den ble gitt virkningsdato den 5. oktober 1998 – den dagen budsjettet ble lagt fram – for å hindre at det skulle skje skattetilpasning underveis. Det er ganske sterk kost! Da er det ikke mye hold i fra denne talerstolen å kritisere Arbeiderpartiet for å fremme skatteforslag og gi dem tilbakevirkende kraft. Ellers har sentrumsregjeringen på en rekke punkter i det økonomiske opplegget for 1999 gått inn på å endre saker som er vedtatt i Stortinget. Forslaget om feriedagen var et slikt eksempel. Det samme er den vedtatte eldrereformen som nå skyves på, til tross for at et enstemmig storting har fattet vedtak om framdriften.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Helt fra nasjonalbudsjettet ble lagt fram tidlig i oktober og til etter at alle forhandlinger omkring statsbudsjettet var avsluttet i Stortinget, var alle partiene i denne salen, med unntak av SV og Fremskrittspartiet, enige om behovet for tilstramming. Vi var enige om at det nivået for innstramming i nasjonalbudsjettet som Regjeringen hadde beskrevet, var riktig. Dessverre er det noen som har sklidd underveis på sine meninger og mål. Det gjelder sentrumspartiene og Høyre. Fremskrittspartiet nevner jeg ikke i den sammenheng, fordi de har hele tiden ment at det ikke er så nødvendig å stramme inn, på samme måte som SV har gjort. Arbeiderpartiet mener det som har skjedd gjennom forliket, er svært uheldig, ved at man nå faktisk har gått bort fra det som Regjeringen selv har beskrevet. Det er faktisk slik at finansministeren i brev til Arbeiderpartiets stortingsgruppe har sagt at det ikke er noen nye forhold i økonomien som tilsier andre vurderinger av innstrammingsbehovet enn de som er beskrevet i nasjonalbudsjettet. Likevel har man altså gått bort fra det gjennom forliket. Arbeiderpartiet har faktisk støttet sentrumsregjeringens forslag. Vi mener det var en riktig og klok dosering. Derimot er vi uenig i innretningen, og det kommer også fram i innstillingen. Arbeiderpartiet mener det er svært viktig i en slik situasjon som vi nå går inn i, å drive aktiv arbeidsmarkedspolitikk. Det har jeg også lagt stor vekt på i mitt innlegg. Representanten fra SV er opptatt av «dobbeltsignalet» fra landsmøtet til Arbeiderpartiet. La meg si følgende: Det er på mange måter en merkverdighet at det er mulig å hamre på et parti – og jeg hadde nær sagt ikke hvilket som helst parti, faktisk det største i landet, med 65 representanter i Stortinget – fordi det har vært villig til å stå fram og ta ansvar dersom alt annet skulle bryte sammen, som det faktisk så ut til under forløpet til forhandlingene. Jeg tror faktisk Arbeiderpartiet hadde gjort en fundamental feil om vi da hadde sagt at vi unnlater å ta ansvar uansett hvilken situasjon som oppstår i Stortinget.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det er for så vidt prisverdig at representanten Per-Kristian Foss i sitt innlegg ikke gjør noe forsøk på å glatte over det Høyre ser som svakheter i det budsjettet som kommer til å bli vedtatt en gang senere i dag. Det er jo et gammelt kjennemerke på Høyre at de opptrer med ansvarlighet og pålitelighet i den økonomiske politikken, i hvert fall har det alltid vært en av Høyres fanesaker. Når man leser merknadene Høyre skriver i finansinnstillingen til budsjettet for 1999, ser det ut som om Høyre fortsatt står på denne ansvarlighetslinjen. Høyre sier sågar i sine merknader at det kunne vært ønskelig med en enda sterkere innstramming enn det som faktisk lå i nasjonalbudsjettet, altså forslaget der innstrammingen var 9 milliarder kr, for å kunne dempe aktivitet og sikre at renten går ned. Høyre har to år på rad inngått budsjettkompromiss med sentrumsregjeringen. I fjor ble kombinasjonen av sentrumsregjeringens løfter og Høyres skattepolitikk ganske dyr. Da måtte man hente om lag 5 milliarder kr i oljefondet for å finansiere de skattelettelsene, og også i år har det vært nødvendig å gjøre litt av samme øvelsen for å komme i mål – dog ikke riktig i samme omfang. Representanten Foss sa i en tidligere replikkveksling at Høyre var lettet over at sentrumsregjeringens forslag om økte skatter og avgifter nå ikke blir vedtatt. Betyr det at Høyre også i framtiden er villig til å skaffe seg den typen lettelser ved i realiteten å hente ytterligere penger på det som er våre barns sparekonto for framtiden? Eller sagt med andre ord: Er Høyre villig til også gjennom framtidige budsjettkompromisser å gjøre seg enda mer avhengig av oljeinntekter, til tross for at Høyre i sine politiske målsettinger sier det motsatte?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
På mange måter synes jeg finansministerens beskrivelse av den usikkerhet vi har foran oss, på enkelte punkter nærmest til forveksling var lik mye av det Arbeiderpartiet sier om situasjonen, men jeg skal ikke kalle det for svartmaling. Sannsynligvis er det en betydelig realisme i det som finansministeren fremholder som usikkerhet, som vi er nødt til å forholde oss til også i framtiden når det gjelder den økonomiske utviklingen. Tidligere i høst har finansministeren lagt betydelig vekt på at skjebnen til det nasjonalbudsjettet som ble lagt fram, skulle besegles i Stortinget, og nå kjenner vi resultatet, nå vet vi hva som skal bli vedtatt denne kvelden. Og det må antakelig være slik, vil jeg tro, at finansministeren er den av alle oss som deltar i denne debatten og som er til stede i salen, som har aller best innsikt i hva vi kan forvente blir virkningen av de budsjettvedtak som skal gjøres i kveld. Det er brukt mye tid i denne debatten til å snakke om prosesser osv., men jeg antar at de som følger debatten, og som er berørt og blir berørt av det som et statsbudsjett inneholder, er interessert i: Hva blir virkningen for meg og for mine og for min hverdag og for min økonomi av det som vedtas i Stortinget? Jeg ventet med interesse på at det i finansministerens innlegg kanskje skulle komme noen flere føringer om hva finansministeren ser for seg blir virkningen. Og min utfordring til finansministeren er: Er det mulig for finansminister Restad å fortelle Stortinget, men ikke minst alle utenfor dette huset, hva finansministeren anslår blir virkningen av det budsjettet som skal vedtas i kveld? Hvilke forventninger kan vi ha? Hvilke forventninger har finansministeren til utviklingen på kronekurs og – ikke minst – på rentenivået? Hvor lenge skal vi forvente å leve med et så ekstraordinært høyt rentenivå som det vi har? Og hvilke mer eksakte forventninger har finansministeren når det gjelder utviklingen i sysselsettingen?
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Arbeiderpartiet har i sitt forslag til politibudsjett støttet Regjeringens opprinnelige forslag som gikk ut på en løsning på 5,5 pst., som er mindre enn forventet lønnsvekst og forventet prisstigning, og som i virkeligheten betyr en klar nedgang i støtten til politiet. VG skriver i dag at landet trenger 900 nye polititjenestemenn. I Arbeiderpartiets forslag ligger det ikke inne en eneste ny stilling, og på toppen av dette betyr det mindre penger til overtid. Så mitt spørsmål til Arbeiderpartiet blir: Hvordan kan man forsvare å svekke politiet nå, med den voldsbølgen vi ser i storbyene våre og den kriminalitetsutviklingen landet er inne i? Jeg forventer et klart svar på dette spørsmålet, og ikke noe svada om at Oslo Arbeiderparti foreslår flere fritidsklubber enn Fremskrittspartiet, for fritidsklubber kan man bygge uavhengig av politibudsjettet. La meg også slippe en utredning om Fremskrittspartiets alkoholpolitikk, som vi alltid får som svar når vi kjemper for økt politi, for det er en annen debatt. Og la meg slippe en ny runde om økonomiske problemer i landet vårt, for dette er et spørsmål om hvordan man ønsker å prioritere de midlene man har. Og når Arbeiderpartiet kan sende 10 milliarder kr ut av landet, burde man kanskje kunne overført bare én liten prosent av disse pengene til å styrke politiet og styrke vår alles trygghet. Mitt spørsmål blir ganske enkelt dette – det er et enkelt spørsmål, og jeg forventer et enkelt svar: Hvordan kan Arbeiderpartiet forsvare å svekke politiet når det åpenbart vil føre til mer vold, flere innbrudd og større utrygghet for oss alle, ikke minst barn og eldre?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-11-30:
Det har ikke manglet på friere for Høyre i denne runden av Stortingets budsjettdebatt. Vi er kanskje noe mer i tvil om stedigheten på enkelte av oppleggene, for å si det slik, eller kanskje helst dem det ikke ble noe av? Arbeiderpartiet skal ha ros for at de i innstillingen sier en del fornuftige ting, og at de gjennomførte et landsmøte som kanskje bar preg av større realitetssans enn på lenge. De sier bl.a. i innstillingen: «Usikkerheten knyttet til utviklingen i internasjonal og norsk økonomi taler for større stabilitet i forhold som påvirker næringslivet.» Det er jeg veldig enig i. Det har også lenge vært Høyres politikk. Men jeg savner oppfølging av dette i praksis, for hvordan kan man på den ene side snakke om behov for større stabilitet og samtidig true det samme næringslivet – iallfall store deler av det – med skjerpet skatt, den såkalte delingsmodellen, som er en beskatning av eierne, og som gjør at eierne må ta ut mer penger av bedriftene for å sitte igjen med det samme? Hvordan kan man forsvare stødighet og forutsigbarhet når man skal inn å forandre formuesskatten? Ikke de store selskapene, for Arbeiderpartiet har på mange måter fredet disse, men de mindre virksomhetene, de ikke-børsnoterte selskapene skal man altså dra ekstra mye ut av. Jeg etterlyser derfor svar på to spørsmål: Hva er egentlig tanken bak denne bevisste måte å trekke penger ut av de mindre bedriftene på? De store børsnoterte lar man være i fred, men de mindre skal man nå kaste seg over. Jeg forstår det slik at man var villig til å legge dette til side hvis Høyre hadde kommet Arbeiderpartiet i møte med et budsjettopplegg. Mitt andre spørsmål blir da: Hvor lenge ville denne tilsidesettingen av fordelingsprogrammet, som Hill-Marta Solberg selv presenterte på landsmøtet, vart? Var det kortsiktig, bare for 1999, med beskjed om at det ville bli enda tøffere i 2000, eller var det for hele perioden?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-11-30:
Ja, jeg kan bekrefte at Høyre kontinuerlig arbeider for mer ansvarlig inndekning. Det gjelder i og for seg i forhold til alle regjeringer, for jeg må si at denne kritikken vi nå retter mot å kutte på ymseposten, jo ikke er helt ny. Det å kutte på ymseposten bør man ledsage med forslag som viser hvordan man vil gjøre det, og hvorfor man vil gjøre det. Det mangler vi, men vi har Regjeringens forsikring om at den vil være særlig kritisk til tilleggsbevilgninger, fordi ymseposten nå er redusert. Det står i brev fra finansministeren, og det legger jeg vekt på. Det henger jeg opp over pulten min, så vi skal huske det sånn fra 1. januar og utover. Det kan komme til nytte. Men jeg må også si at jeg synes Arbeiderpartiet nå skal være litt forsiktig med å gjøre seg – unnskyld uttrykket – for skinnhellig, for når de selv har vært i regjeringsposisjon og inngått kompromisser med sentrumspartiene, har de jo dekket inn økte utgifter til f.eks. forbruk med å ta av kapitalen. Ved forliket i 1996 – det har jeg fortsatt liggende på pulten min, det henger ikke direkte over, men det ligger lett tilgjengelig, også i debatten her – dekket man inn ved å ta 1,6 milliarder fra fond i diverse statlige virksomheter, altså ren formuestapping, for å finansiere økt forbruk. Det har vi ikke hørt har vært blant de ting daværende finansminister, nåværende stortingsrepresentant Stoltenberg, har skrytt av i ettertid, og det forstår jeg godt. Jeg synes at vi er kommet meget langt på vei, jeg, for vi har faktisk fått en sentrumsregjering til å klare å stramme inn ca. 8 milliarder kr uten å øke skatter og avgifter. Ja, skattetrykket er sågar lettet, om ikke med mange hundre millioner, men det er iallfall en lettelse. Noen ville for få uker siden karakterisert det som et politisk under, men det viktigste er iallfall at det også fungerer godt i økonomien. For innstramming uten å øke skatter og avgifter fungerer bedre enn innstramming med økte skatter og avgifter, for det drar jo også med seg økt inflasjon og bidrar til dyrere lønnsoppgjør og setter i gang en uheldig spiral.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-11-30:
Jeg vet ikke hva representanten Svendsen har lest, men det kan ikke være Høyres alternative statsbudsjett iallfall, for det han spør om nå, er riv ruskende galt. Det er snudd fullstendig på hodet. Det er så snudd på hodet at representanten nå står og angriper Høyre for for lite minstefradrag, men selv stemmer han for et enda mindre minstefradrag i det som nå trolig vedtas. Så det er jo en måte å snu tingene på hodet på. Så må jeg også si at det er litt pussig å bli angrepet av en representant for Fremskrittspartiet fordi vi faktisk gir skattelettelser over hele linjen. I vårt opplegg gir vi skattelettelser til alle inntektsgrupper. Men hvis man skulle ta Fremskrittspartiet på alvor – iallfall fra gamle dager – er det slik at hvis man vil gjøre noe med progresjonen i skattesystemet, må man gjøre noe med progresjonen. Og da vil det bety at de som betaler mest skatt, ved en skattelettelse også får mest skattereduksjoner. Faktisk er det sånn. Og det er slik i Fremskrittspartiets opplegg også, så jeg skjønner ikke hvor denne misforståelsen kommer fra. Så har jeg også lyst til å si at det å begynne å snakke om at grupper med inntekt på 250 000 kr – 275 000 kr skulle være høyinntektsgrupper, er en meget snever observasjon, for å si det slik. Det betyr faktisk at representanten Svendsen karakteriserer folk med utdannelse som begynner i offentlig sektor og kanskje får noe over snittet de første årene, men som i løpet av sitt liv også skal nedbetale studiegjeld, som å være blant de rike. Det er livsløpsinntekten som er avgjørende, og det er viktig at vi etter hvert også gir de grupper som nå har betalt lang utdannelse, har høye studielån og høy boliggjeld, muligheter for å skaffe seg en levestandard som er på linje med andres. Og da må man gi visse lettelser i beskatningen også for disse gruppene.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-11-30:
Jo, jeg lytter til Høyre-representanter rundt om i hele landet som driver aktivt med næringsutvikling, både fordi de er politikere og fordi de er aktive i næringslivet selv. Og de gir meg én klar beskjed: Vi trenger ikke flere fond. Vi trenger bedre arbeidsbetingelser, og vi trenger bedre kommunikasjoner. Det er entydig over hele landet. Satsingen på veier er kanskje den største skuffelsen denne regjeringen har stått for så langt. Vi stod sammen med sentrumspartiene før stortingsvalget i fjor for å legge oss på det høyeste alternativ i veiplanen, Norsk veg- og vegtrafikkplan. Men det var ikke gått mange månedene før alt var forsvunnet, og veisatsingen var borte. Nå ligger de sågar under Arbeiderpartiet – det gjør de jo selv også i og for seg, men det er jo i denne sammenheng ikke så viktig. Det viktige er hva som vedtas. Det er den største skuffelsen, som jeg også berørte i mitt innlegg. Det vi også får beskjed om fra dem som jobber med næringsutvikling og i næringer, er at rammebetingelsene må være stødige og bedre. Da må jeg si at jeg gjerne vil utfordre sentrumspartiene til å ta beskjeden fra småbedriftene på alvor, nemlig å få ned formuesskatten, den særnorske formuesskatten som rammer familieeide norske bedrifter; ikke utlendinger, ikke storkonsernene i praksis, men de små. Og så må jeg si at jeg også tror at mange senterpartipolitikere er skuffet over Senterpartiet når det gjelder selskapsskatten, for det å ta selskapsskatten bort fra kommunene er jo ikke noe incitament for kommunepolitikere til å satse mer på næringsutvikling. Dette går i gal retning, og jeg er skuffet over at Senterpartiet er med på denne retningen. Jeg håper at det nå kanskje er en snuoperasjon i Senterpartiet tilbake til den gamle, noe mer nøkterne næringsrettede holdningen, med mer tro på bedrifter enn tro på fond og offentlige rådgivere.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-11-30:
Kuttet i pressestøtten er en meget beskjeden del av det samlede kuttbeløp, men det vil sikkert få behørig oppmerksomhet i pressen. Det er faktisk slik at jeg deler det hovedsynspunkt at folk skal betale for hva de kjøper, enten de kjøper den ene eller den andre avis. Jeg synes man er inne på relativt betenkelige sider ved utviklingen når det er opp til politikerne å veie hvilken avis som skal få støtte eller ikke få støtte, slik vi har sett enkelte eksempler på. Men til Molvær Grimstads hovedpoeng må jeg bare si at jeg også deler gleden over at vi har fått gjennomført kontantstøtteavtalen, og at den sågar også videreføres med forpliktelse mellom de fem partiene også med sikte på budsjettet i år 2000. For det er jo ikke bare å vedta en kontantstøtte, man må også betale for den. Det er jo det bl.a. drøftelsene om statsbudsjettet nå har dreid seg om, ikke bare vilje til å erklære en kontantstøtte, men å ha vilje til å innpasse den innenfor et helhetlig budsjett. Forskjellen på oss og regjeringspartiene er at regjeringspartiene vil dele ut kontantstøtte og så ta deler av den tilbake igjen fra de samme familiene gjennom skatte- og avgiftsøkninger og gjennom elavgiftsøkning, mens vi mener at det er mulig å innpasse den innenfor et budsjett som ikke tar pengene tilbake igjen. Det har vi fått til, og det er jeg meget fornøyd med. Man kan gjerne kalle det tilslutning til en sentrumsjustert plattform, men da blir det talemåter. Men for vennskapets skyld, la nå det stå. Jeg gleder meg også over veldig mye av det som man ellers har fått til når det gjelder psykiatri og handlingsplaner for forskjellige områder. Satsingen på eldreomsorgen nevnte ikke representanten – den ble jo vedtatt i forrige periode. Veldig mye av dette er vedtatt nesten enstemmig i Stortinget. Det er ikke noe som særmerker sentrumsregjeringen. Det som særmerker den, er veldig lite. Det som særmerker den, er veldig liten djervhet, veldig kortsiktighet, at den er veldig administrasjonsorientert fra dag til dag uten langsiktige visjoner. Det etterlyste jeg i mitt hovedinnlegg, og jeg registrerer at man ikke i noen replikker så langt fra sentrumspartiene har tatt opp denne utfordringen. Det bekrefter på mange måter mye.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-11-30:
Når jeg regner med at Hill-Marta Solberg skal ta replikk, utstyrer jeg meg alltid med manuset til Thorbjørn Jagland fra landsmøtet, fordi det liksom gir stødighet og balanse. Jeg synes nok likevel at rosen til Høyre om at vi alltid har vært ansvarlige, ikke er helt ajourført i forhold til manuset, for her står det «er», og til og med med sikte på fremtiden – men det var jo under Arbeiderpartiets landsmøte. Vi har faktisk alltid lagt vekt på at det i et samarbeid må gis og tas, og det er riktig som Hill-Marta Solberg sier, at det er deler av det justerte sentrumsopplegget som nå vedtas med vår støtte, som vi ikke liker. Vi hadde foretrukket å unngå å skli på balansen med 1,3 milliarder kr, men jeg må også si at Arbeiderpartiet der bør gå litt stille i dørene, for det er deler av deres eget opplegg som bærer preg av urealisme. Og i Finansdepartementets brev fremgår det meget klart at å foreta innstramminger i desember i skattleggingen for året som da nesten er over, er på grensen til ikke å være mulig. Det er iallfall en useriøs måte å behandle næringslivet på. Så kan man si at er det småjusteringer, er jo de til å leve med, men her snakker man altså fra Arbeiderpartiets side om å forandre hele skattesystemet for en næring, og å gjøre det i desember med virkning for de foregående 11 måneder, inkludert den måneden man er midt inne i. Det kan også diskuteres hvor reell Arbeiderpartiets inndekning på andre områder er. Så summa summarum må man si at Arbeiderpartiet skal være glad for at deres eget budsjett ikke ble undergitt større analyser, for i praksis ligger man på en innstrammingseffekt om lag på linje med det sentrumsregjeringen ligger på i det justerte opplegget. Jeg synes nok også at man skal være litt forsiktig med å skryte for mye av langsiktighet og satsing på verdiskaping når man faktisk skal straffe det samme næringsliv med nye skatter på delingsmodell og formuesskatt.
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1998-11-30:
Representanten Hill-Marta Solberg brukte mykje tid i innlegget sitt til å beskrive situasjonen i norsk økonomi og omtalte i så måte ei rekkje tiltak gjennom budsjett- og finanspolitikken som kunne trekke i riktig retning. Og mykje av det er det ikkje vanskeleg å slutte seg til. Men det blir liksom med dei store tårene. Ja, det blir faktisk både litt hjelpelaust og tafatt å meine så mykje etter at innstillinga er avgitt. Saka er at Stortinget er invitert til å finne gode løysingar på det som ei mindretalsregjering har lagt fram. Og det å vere løysingsorientert vil seie i kva for grad ein har tenkt å påverke desse forslaga og finne fram til gode løysingar. Det har sjølvsagt med ansvarlegheit å gjere. Og ser vi på Arbeidarpartiet si ansvarlegheit gjennom denne budsjettprosessen, er den knytt til å omgjere både stortingsvedtak og odelstingsvedtak. Eg skal nemne to. Dei skatteforslaga som Arbeidarpartiet har lagt fram, er lagt fram med sikte på at dei skal ha tilbakeverkande kraft for dei det gjeld, for at inntektene skal komme på plass i 1999. Eg tenkjer på identifikasjonsreglane i delingsmodellen, på rederiskattlegginga og på skattlegginga av dei minste familiebedriftene. Dersom eit fleirtal i Stortinget ville gjere om skattevedtaka og gi dei tilbakeverkande kraft, kunne sjølvsagt Arbeidarpartiet få desse inntektene som dei slett ikkje har. Eg skal nemne sak nummer to. Odelstinget har vedtatt å innføre eit kontantstøttebeløp på 2,8 milliardar kr. Desse inntektene skaffar Arbeidarpartiet seg ved at Odelstinget og Stortinget må gjere om vedtaka sine. Dermed blir ansvarlegheita i Arbeidarpartiet sine forslag minimal.
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1998-11-30:
Høgre skriv i innstilling og uttaler ved fleire høve at det å legge til rette for gode rammevilkår for næringslivet, syte for at verdiskapinga blir jamt fordelt og at vi også har næringsutvikling i heile landet, er viktig. Og det kan vi stort sett slutte oss til. Men ikkje alle verkemiddel er vi einige med Høgre eller Høgre einige med oss i sentrumspartia i er tenlege for å fremme ei næringsutvikling over heile landet. For vi i Senterpartiet synest det er viktig at vi gjennom kommunale næringsfond og gjennom Statens nærings- og distriktsutviklingsfond etablerer ordningar som både er generelle og legg vekt på distriktspolitisk satsing. Desse tiltaka blir av Høgre ofte framstilte som klattvise tiltak trass i at Høgre sine representantar rundt om i næringsstyra i stort sett alle fylke ser på dette som viktige bidrag for å fremme næringsutvikling. Vi kjenner jo til at for den som driv næringsutvikling i distrikta, dreier det seg om å dele på risikoen. Lokale investorar og lokale bankar ser på Statens nærings- og distriktsutviklingsfond som ein nyttig bidragsytar i det spleiselaget som trengst for å skape ny næringsutvikling også i Distrikts-Noreg. Mitt spørsmål til representanten Foss er: Ser han ikkje at det er nødvendig at Stortinget støttar opp om tiltak som Høgre-representantar rundt omkring i distrikta ser som veldig nyttige?
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1998-11-30:
Det som i grunnen mangla i Dag Terje Andersen sitt innlegg, var sjølvsagt stadfestinga av at Dag Terje Andersen og Arbeidarpartiet i fjor føresåg Asia-krisa, oljeprisfallet og stort sett det meste som skjedde i internasjonal økonomi, som attpåtil Arbeidarpartiet sin leiar Thorbjørn Jagland i landsstyretalen sin sa var faresignal som opplagt ville kome på toppen av alt det andre og som ein ikkje føresåg. Derfor verkar det litt underleg at ein fotgår alle vegar for å finne sitat som eventuelt måtte passe for å forklare ein situasjon, ein situasjon der Arbeidarpartiet har vore totalt fråverande når det gjeld å kjempe for saker gjennom budsjettprosessen som ein er for. Denne Regjeringa har tatt ansvar. Denne Regjeringa har lagt fram eit stramt budsjett. Og som eg sa i innlegget mitt, vil eit stramt budsjett i ein storleik på 8 milliardar kr verke slik at nokon blir råka. Det tek vi ansvar for. Det som også er viktig, er at vi har regjeringsparti i Stortinget som er i stand til gjennom samarbeid å få til ei avklaring. Berre det er viktig av omsyn til å skape den stabiliteten som økonomien treng, og som er til det beste for landet. Eg hadde gjerne sett at representanten Dag Terje Andersen gjennom Arbeidarpartiet kunne ha vist ei større interesse, men dette er det faktisk Arbeidarpartiet sjølv som må avgjere.