Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2013-02-19:
Det er mange spørsmål som kunne vært reist i forbindelse med denne saken, og som berøres i innstillingen. Jeg har ikke tid til å komme inn på alle, men jeg har lyst til å stanse ved ett av dem: Hva med alle de andre ungene? Det er jo opplagt at de situasjonene som beskrives her – med unger som lever med én juridisk forelder, og som ikke har kontakt med den andre – er mange, og at det er mange unger som lever i en sånn hverdag i Norge i dag. For å sitere Bufdirs høringsuttalelse til det langt mer restriktive lovutkastet som regjeringen hadde på høring: «Andre barn som etter vår erfaring vil kunne ha samme behov for etablering av juridisk tilknytning til begge sine omsorgspersoner i de situasjoner forslaget gjelder, og som i antall gjelder en større gruppe barn, omfattes ikke.» Hva er det som gjør at regjeringen løfter fram en liten gruppe av disse barna og fremmer en egen lov? Å sikre unger er å gi unger mulighet for juridisk foreldreskap innenfor det rammeverket som vi over år har bygd opp nasjonalt og internasjonalt nettopp for å sikre unger trygghet – gjennom barnelov, gjennom adopsjonslov, gjennom det internasjonale rammeverket som vi har på dette området. Bufdir skriver videre i sin høringsuttalelse: «Etter vårt syn bør det heller enn å foreslå et nytt lovgrunnlag for overføring av morskap, foreslås endringer i gjeldende adopsjonslov slik at det kan gjennomføres adopsjon med rettsvirkning som en stebarnsadopsjon etter dødsfall og separasjon/skilsmisse i alle saker der dette vil være til barnets beste.» Så skriver de videre: «Adopsjonsinstituttet er godt etablert i norsk og internasjonal rett, og adopsjonsmyndighetene har grundig erfaring med de vurderinger og avveininger som skal gjøres.» Regjeringen har ikke bare trosset rådet etter høringen, de har tatt sjumilssteg i motsatt retning. Kjernen i surrogati handler om overføring av foreldreskap. Det er ikke forbudt å reise til utlandet og lage barn med utenlandske kvinner, det er når man overfører foreldreskap, det er surrogati. Derfor er denne loven i praksis å gjennomføre surrogati i Norge. Desto viktigere blir da: Hvordan rammes dette inn? Hvordan markerer vi at dette er en midlertidig lov, noe flertallet sier at det skal være? Desto mer underlig blir det da å høre at man sier at nei, denne loven skal ikke danne presedens. Samtidig som man legger fram en midlertidig lov, argumenterer man prinsipielt. For eksempel står det i innstillingen: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmet fra Kristelig Folkeparti, mener det er viktig at disse barna sikres rettigheter på lik linje med alle andre barn i Norge og mener vi på denne måten best oppfyller barnekonvensjonen og at barns beste legges til grunn.» Da er mitt spørsmål: Hvordan skal man svare de ungene som kommer etter 1. januar 2014, hvis dette er argumentasjonen for en midlertidig lov? Betyr det at man skal bryte Barnekonvensjonen og barnets beste etter 1. januar 2014? Enda mer underlig – får vi si, for å bruke et svakt uttrykk – blir det når man leser at regjeringen jobber med en gjennomgang av regelverket knyttet til surrogati, med tanke på en permanent rettstilstand. Vi i Kristelig Folkeparti skriver i våre merknader til saken at vi tar det for gitt at en slik gjennomgang «baseres på et fortsatt forbud mot surrogati». Det er kun Fremskrittspartiet som er med på denne merknaden. De andre partiene, som påstår at loven ikke skal skape presedens, vil heller si at man ikke skal ta stilling til et framtidig lovverk knyttet til surrogati. Poenget med en midlertidig lov må jo nettopp være å slå fast at etter en slik lov ønsker vi å ta vare på grunnverdiene i det norske lovverket. Til slutt har jeg et lite hjertesukk. Det prisverdige engasjementet som regjeringen her viser for de ungene det gjelder, er bra – selv om man velger feil løsning. Men jeg venter spent på at vi får se det samme engasjementet for asylbarn, fosterbarn og andre barn, som virkelig trenger familie og juridisk trygghet.