Sylvi Graham (Høyre), 2014-06-10:
Det var en bred og grundig redegjørelse de to statsrådene våre ga om Afghanistan sist uke – om et land som på mange forskjellige måter har vært i Norges fokus de siste 13 årene, et land som er på vei inn i en overgangstid, og som har hatt det internasjonale samfunnet som støttende ledsager, men som nå mer og mer skal greie seg selv. Det gir grunn til optimisme at Afghanistan nå har gjennomført et presidentvalg og snart skal ferdiggjøre dette i andre valgomgang. To menn står det om til den posisjonen, men jeg vil gjerne snakke mer om Afghanistans kvinner og barn enn om mannlige presidentkandidater. Det har vært et stort nasjonalt og internasjonalt fokus på å bedre den humanitære situasjonen i Afghanistan. På FNs Human Development Index i 2013 var Afghanistan rangert som nummer 175 av 187 land, og til tross for en positiv utvikling lever fremdeles store deler av befolkningen under krevende humanitære forhold. 36 pst. av befolkningen lever under fattigdomsgrensen. Nå som afghanerne selv overtar ansvaret for landets sikkerhet, vil vår innsats i større grad konsentreres om bidrag til den sivile utviklingen av landet. Vårt bidrag på 750 mill. kr per år ut 2017 kan gjøre en god del hvis det brukes rett. Vi tar med andre ord sikte på å være en langsiktig utviklingspartner. Denne regjeringens mål i bistandspolitikken vil være å støtte land i deres arbeid for varig fattigdomsreduksjon, demokrati og menneskerettigheter. Da må utviklingsarbeidet støtte endringer som gjør at landene selv kan ivareta sin befolkning og sine forpliktelser overfor det internasjonale samfunnet, klima og miljø. Bistand kan aldri erstatte godt styresett fra landenes egne myndigheter. Utenriksministeren redegjorde for at det er tre hovedsatsinger vi særskilt vil konsentrere oss om i Afghanistan i tiden som kommer, og den første er nettopp godt styresett, demokrati og menneskerettigheter. Afghanske institusjoner som arbeider for menneskerettigheter generelt og kvinners rettigheter spesielt, vil være svært viktige samarbeidspartnere. 13 år etter at det kvinnefiendtlige Taliban-styret ble kastet fra makten, har ganske mye endret seg for afghanske kvinner. Tilgangen til utdanning og helsetjenester er bedre, især i Kabul og de store byene. Christian Michelsens Institutt i Bergen har gjort en grundig jobb med å kartlegge kvinners status i Afghanistan. Det viktigste for afghanske kvinneaktivister de siste tiårene har vært nettopp å opprettholde kvinners juridiske rettigheter, særlig når det gjelder familievold og tvangsekteskap, og når familien ikke ønsker å imøtekomme kvinners rettigheter i fordeling av verdier og eiendom, som ved arverett, f.eks. Afghanske kvinner har dårlig beskyttelse når misbruk og vold i familien skjer. Kvinner kan likevel nå flere steder jobbe, studere, gå alene – en utenkelig tanke for kun få år siden. Det andre satsingsområdet utenriksministeren la fram, var utdanning, ikke minst jenters rett til utdanning. I Afghanistan bor 80 pst. av befolkningen på landsbygda, og det anslås at bare 28 pst. av jentene på landsbygda i Afghanistan går på skole. Noen av grunnene er mangelen på hensiktsmessige eller helt manglende bygninger. Sikkerhetssituasjonen er også svært vanskelig mange steder. Tilgang til utdanning og helsetjenester har bedret seg for store deler av befolkningen. Trass i den revolusjonen som har vært innen utdanning i Afghanistan, og som Afghanistankomiteen ganske riktig kaller en suksesshistorie, er kvaliteten i utdanningen en utfordring, særlig altså på landsbygda. Tilgang til utdanning for sårbare grupper er også et stort problem. Innen psykisk helsevern er også tilbudet minimalt. Det er viktig at utviklingshjelpen når ut til sårbare grupper, som tilbud innen mental helse for det krigsherjede landets befolkning. Tatt i betraktning at mer enn halvparten av Afghanistans befolkning er under 25 år, er utdanningssatsingen her ekstra viktig. Det er tross alt den unge generasjonen som i tiden fremover skal bygge det nye Afghanistan – ikke minst jenter som skal bidra i familiene og i landsbyene – og da blir det også særlig viktig at det siste satsingsområdet som utenriksministeren pekte på, nettopp er landsbyutvikling. Det er i landsbyen den sosiale formingen av barna skjer, det er her befolkningens livsgrunnlag ligger, og det er her den nærmeste politiske og økonomiske utviklingen også må skje. Kvinnene spiller en stor rolle over hele verden i dette lille universet. Det kan de bli enda bedre i stand til med utdanning og med sikring av helsetilbud til seg og sine barn. Mange evalueringer av internasjonal bistand til Afghanistan gjennom de senere årene konkluderer med, som utenriksministeren pekte på, at landet er et av de vanskeligste land å gi bistand til. De største utfordringene fremover ligger i den politiske og økonomiske utviklingen i Afghanistan. Derfor er den tematiske satsingen for Norges fortsatte engasjement, som utenriksministeren redegjorde for også, så riktig.