Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2017-05-04:
La meg først takke likestillingsministeren for redegjørelsen som Stortinget hadde bestilt. Jeg er enig i at Norge ligger langt framme når det gjelder likestilling, og at vi de senere årene har tatt store steg. Så er det hyggelig at nær sagt alle eksempler som statsråden nevner i sin redegjørelse om viktige og historiske steg vi har tatt, er eksempler fra den rød-grønne regjeringsperioden, og at vi nå høster fruktene av det. Det viser at politikk virker. I vår holdning til likestillingsfeltet ser vi at det er viljen til å bruke de verktøyene man rår over, som skiller oss ifra høyresiden, som gjentar også i denne redegjørelsen at det meste av dette skal overlates enten til den enkelte, eller til de andre, som næringslivet, som partene i arbeidslivet osv. – statsråden viser liten vilje til å ta det ansvaret som hun faktisk har. Statsråden hevder at regjeringens innsats på likestillingsfeltet er bred, og det ble trukket fram en rekke saker for å underbygge den påstanden. La oss se på de sakene. Det ene var likestillingsmeldingen. Den fikk slakt fra så å si alle hold – «historisk tiltaksløs», sa Unio, «tom for innhold», sa LO. «Horne har brukt to år på å få frem en melding som ingen andre ville brukt mer enn en et par månedsverk på å klippe sammen.» Det sa professor og likestillingsnestor Hege Skjeie. Sjelden har man sett et så klart eksempel på at Stortinget har måttet ta over initiativet når regjeringen så til de grader svikter på et felt. Hva så med familiemeldingen? Med den ble familiepolitikken løsrevet fra likestillingspolitikken, til store protester fra både arbeidsgiver- og arbeidstakerorganisasjoner. Det fantes jo ikke likestillingspolitikk i meldingen. Det var politikk for familier med ekstra behov, og det er vel og bra, men det viser like fullt et skuffende snevert syn på hva familiepolitikk er. Handlingsplanen på LHBTI-feltet er en annen sak statsråden trakk fram. Vel, heller ikke den ble særlig godt mottatt. Tvert imot ble planen slaktet av dem den var ment for. Organisasjonene klaget på at planen er lite konkret, det er ingen nye tiltak der, og det følges ikke opp i statsbudsjettet. Så mener statsråden at en felles likestillings- og diskrimineringslov er til fordel for likestillingen. Da er det rart at både Spekter, LO, Utdanningsforbundet, NITO og mange andre mener det motsatte. Blant dem som i utgangspunktet synes det kunne vært fint med en felles lov, mener en stor andel at regjeringens måte å gjøre det på «vil medføre en betydelig svekkelse av arbeidet for å fremme likestilling», for å sitere YS. Det samme gjelder forslaget om å splitte opp Likestillings- og diskrimineringsombudet. Forslaget «legger opp til en kraftig svekkelse av ombudet og arbeidet mot diskriminering», sier ombudet selv. I det hele tatt: I den grad man kan kalle regjeringens innsats bred, er den bred i den forstand at den fjerner likestilling som en politisk oppgave på felt etter felt. Stykkevis og delt tar vi skritt i feil retning. På toppen av alt dette kommer kuttet i pappaperm, som jo er uhyre treffsikkert for å kutte tiden fedre og barn har sammen. Økningen i kontantstøtte, som svekker særlig innvandrerkvinners tilknytning til arbeidslivet, er også et eksempel. Regjeringen har i tillegg laget en arbeidsmiljølov som gjør det vanskeligere for mange å kombinere arbeidsliv med familieliv, og de har kuttet i tiltak mot deltid. Likestillingsredegjørelsen på tirsdag gjorde ikke annet enn å bekrefte at det likestillingen trenger, er en ny regjering, for er det noe historien viser oss, er det at likestilling ikke kommer av seg selv. Likestilling krever en politisk vilje til å få til endringer, og dagens likestillingsminister kommer fra et parti som i landsmøtet til helgen ligger an til å gjenta formuleringen i prinsipprogrammet om at forholdet mellom kjønn skal innordne seg naturlig i arbeidsliv, fritid og privatliv, uten innblanding av offentlige organer. Der står Arbeiderpartiet for en vilje til å bruke politikken aktivt for å gi alle like muligheter. Jeg tror i og for seg Solveig Horne har gjort et forsøk på å gjøre en innsats og på å prøve å overbevise sine statsrådkolleger, men hun har ikke lyktes. Hun representerer en bevegelse som vil overlate alle slike ting til den enkelte og til markedet. Her ser vi et av de største skillene mellom venstresiden og høyresiden i norsk politikk, viljen til å bruke de verktøyene man kan for å gi alle like muligheter.