Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-02-15:
La meg starte dette innlegget mitt med å takke utenriksministeren for en grundig redegjørelse på tirsdag, der han synliggjør den sterke, helhetlige og selvstendige rollen som Norge nå spiller i utenrikspolitikken. Som utenriksministeren nevnte i sitt innlegg: «her hjemme» og «langt borte» finnes knapt i et globalt perspektiv. Derfor må vi følge flere linjer samtidig i det meste vi gjør – i fredsbyggende arbeid, i bistandspolitikk, i handelspolitikk og i vårt statlige eierskap. Sikkerhetspolitikken er en overbygning, etikken er en grunnstein for dette arbeidet. Samtidig som den rød-grønne regjering gjennomfører en utenrikspolitisk kursendring, opererer vi godt innenfor det som har vært utenrikspolitiske hovedlinjer i Norge over tid. Vi er tydelige, og vi er forutsigbare. Jeg synes at Regjeringens Afghanistan-politikk tydelig viser hvilken rolle vi kan spille internasjonalt. Først trakk vi styrkene våre ut av operasjon Enduring Freedom for å satse på ISAF, med mandat om sikkerhet, stabilitet og utvikling i Afghanistan. Dernest tok vi initiativ til, både i Norge og internasjonalt, å oppnå en balanse mellom den sikkerhetsmessige multilaterale innsats og den humanitære multilaterale innsats. Jeg merker meg og støtter at utenriksministeren understreker betydningen av at de humanitære organisasjonenes mandat ikke skal blandes med det militære. Støtten til FNs UNAMA er gledelig og er en riktig prioritering. Her er det viktig å lytte til FN om hva som er nødvendig for å sikre stabil rekruttering og ressurser på rett plass, samtidig som Norge bidrar på de områdene der vi har best forutsetninger for å bidra. Arbeidet som nå gjøres for å styrke de sivile og politiske prosessene nasjonalt og lokalt, og samarbeidet med lokale ledere i denne prosessen, er avgjørende dersom det afghanske samfunnet etter hvert skal settes i stand til å løse egne problemer. Derfor kan Senterpartiet støtte en økning av personell i Kabul-området, med oppdrag å bidra til at sentraladministrasjonen gis rom til å fylle disse viktige samfunnsfunksjoner. Det beroliger oss at utenriksministeren og statsministeren bekrefter at virkefeltet til mannskapene ikke vil endres uten at dette er avklart med Regjeringen. Jeg merket meg også at da utenrikskomiteen sist torsdag hadde besøk av utenriksminister Bernard Bot fra Nederland, uttrykte han full enighet med oss om Norges linje i Afghanistan. Han bekreftet at det var den samme linje som Nederland førte. Nederland har ofte vært på den samme linje som de nordiske landene i viktige utenrikspolitiske spørsmål overfor tredje land. Jeg synes det er betryggende å høre at det fortsatt er tilfelle. Det er med glede jeg registrerer det som nå har skjedd i Midtøsten, med undertegning av avtalen i Mekka. Utenriksministerens håndtering av saken har Senterpartiets fulle støtte. Den skjøre prosessen trenger den støtten den kan få, og jeg tror det er et viktig skritt at Saudi-Arabia, Egypt, Jordan, Syria og Den arabiske liga nå tar et ansvar for å få i gang forhandlingene. For oss i Stortinget er det viktig å holde den parlamentariske kanal åpen for støtte og bistand. Jeg merket meg at Norge spiller en viktig rolle i den linjen som Regjeringen har valgt, både i å styrke likesinnede stemmer i EU og i forholdet mellom EU, USA og landene som har engasjert seg i å utarbeide Mekka-avtalen. Jeg tillot meg å stille et spørsmål til representanten Solberg i forbindelse med hennes innlegg, og jeg gjentar det enda en gang: Ville vi ha hatt mulighet for å være så tydelige som vi er nå, dersom vi hadde vært innenfor EU? Jeg synes det er en interessant observasjon. Jeg vet at det kan hevdes at vi tar en risiko ved å følge Regjeringens linje i Midtøsten. Jeg mener imidlertid at det er en kalkulert risiko, og at sjansen for at det kan lykkes er til stede. Den fører prosessen ut av det dødvanne den har vært i, og gir fredsprosessen et nytt spor. Det bør være tilstrekkelig for oss til å følge denne linjen. Det som nå er viktig, er å forfølge de kravene til Israel som Norge og folkeretten vil kreve, men selvfølgelig også kravene til palestinerne. I tillegg må kravene til begge parter stå fast. Jeg tror det er riktig at regionens aktører får og tar en større rolle i å stabilisere situasjonen i Irak. Dette gjelder også Syria og Iran. Vi må også gi støtte til dem som jobber i FN-tribunalet i forbindelse med drapet på tidligere statsminister i Libanon, Rafik al-Hariri. Utenriksministeren kaller nordområdene for Norges viktigste utenrikspolitiske satsingsområde. Forutsigbarhet, nærvær, aktivitet og kunnskap er nøkkelord for satsingen. Det som er spesielt med våre tre nordligste fylker, er at hele spekteret av aktiviteter til havs og på land har fått stadig økende betydning også i internasjonal sammenheng. I debattene og i forestillingene til de mange aktørene kan det ofte høres ut som at det er bare aktiviteter utenfor kysten som teller. Derfor gleder det meg, og antakelig resten av befolkningen nordpå, at utenriksministeren så sterkt understreker at på dagsordenen er både energi, fiskeri, miljø, klima, industri, forskning, utdanning, reiseliv osv. med i dette bildet. Jeg merket meg også at utenriksministeren i debatten om europameldingen tirsdag viste til at Sverige og Finland, som våre viktigste naboland i EU, og som er uten grense til Barentshavet, viser stor interesse i nord. Enda mer interessant er det at de spesielt fokuserer på aktiviteter på land. Det er naturlig i og med at de ikke har grense til Barentshavet. Jeg tror at vi bør merke oss denne satsingen og denne interessen. Norge er det eneste landet i polområdet som har hatt og fortsatt har en målrettet distriktspolitikk. Denne har sikret levedyktige samfunn, et arktisk landbruk, en kunnskapsbase, et folkelig engasjement og en kontakt over grenser som er unik. Jeg mener at dette er et fortrinn som vi bør nyttiggjøre oss også i utenrikspolitisk sammenheng. I vår nordområdestrategi må vi ha langsiktige mål og miljømessig bærekraftighet i et generasjonsperspektiv utover oljeaktivitetens periode. I dette perspektivet må vi sikre Norge som leverandør av kvalitetsprodukter fra havet, høstet av et bærekraftig regime, og styrke stabil – og helst økende – bosetting i området, med en bærekraftig ressursutnyttelse og en ressursforvaltning som gir lokale ringvirkninger og har god lokal forankring. Jeg mener at dette er den beste strategi for å styrke og befeste norsk jurisdiksjon og legitimitet. Enda mer offensivt kan vi tenke i nord om vi som politikere for hele landet bistår i å utvikle Nord-Norge til et tyngdepunkt på Nordkalotten. Det kan betjene en serie nærings-, tjeneste- og forvaltningsfunksjoner for polregionen. Da synliggjør vi enda bedre koplingen mellom en aktiv distriktspolitikk, næringspolitikk, eierskapspolitikk og forsknings- og utdanningspolitikk. Vårt nærvær er vår legitimitet og vårt fortrinn. Mål for suksesser må være knyttet til sysselsetting, befolkningsvekst, reallønnsøkning, antall økonomiske aktiviteter og mer verdi i produksjon av varer og tjenester. Senterpartiet venter med spenning på hva Regjeringen i løpet av våren vil presentere når det gjelder samarbeidet med Russland på infrastrukturområdet. La meg avslutningsvis få komme med noen bemerkninger rundt dette med miljø. Jeg har med glede registrert at Sofia-prisen utdeles i dag og gis til en statsmann på andre siden av grensen, Göran Persson. Det han med sin innsats har lyktes med å få til i Sverige, bør det også være muligheter for å få til i Norge.