Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-04-03:
Oppstarten av et stort nasjonalt program for karbonfangst og -lagring i 2006 var etter min mening en riktig og veldig viktig beslutning. Den var modig og den var visjonær, og det var riktig av daværende statsminister Stoltenberg i sin nyttårstale å gi den betegnelsen «vår månelanding». Dette er den type beslutninger som er politikk på sitt beste. Det var en beslutning som et samlet norsk politisk miljø støttet, og som et samlet norsk politisk miljø bør være stolte av, og det er en beslutning som ved alle viktige korsveier er blitt bekreftet av et enstemmig storting. De utfordringer denne saka viser, er derfor våre felles utfordringer. Men det er ikke slik å forstå at regjeringa ikke har ansvaret som den utøvende statsmakt – ansvarlig overfor Stortinget. Rapportene som kom på den tiden, altså i 2006, både fra FN og fra andre, dokumenterte sterkere enn noen gang hva de menneskeskapte klimaendringene gjør med vår klode: Havnivået stiger, polisen smelter, og vi vet at de fattigste i verden opplever ekstrem tørke og lange flomperioder, som fratar dem bl.a. muligheten til matproduksjon og rent vann. Dette har i årene som har gått, dessverre bare blitt forsterket, og senest på mandag ble vi igjen påminnet om at klimaendringene vil forringe matforsyninga – med fare for nye konflikter og grunnleggende forskjeller i verdenssamfunnet. Også i vårt eget land oppleves konsekvensene av klimaendringene ved at vi har fått mye vær: sterke stormer, flom, tidlig vår, tørke eller veldig mye regn. Jeg tror knapt det finnes nordmenn som ikke forstår at klimaendringene vil påvirke hele verden, inklusiv oss, slik lederen for FNs klimapanel nylig sa – eller snarere gjentok. En svært viktig årsak til klimaendringene er utslipp fra større kraftverk, fra store industrianlegg og fra transport. Dette var et utgangspunkt for den djerve politiske beslutninga som ble tatt i 2006. Utslippene fra kullkraftverk er økende. Nær to tredeler av veksten i utslipp skyldes økt bruk av kull, og når et kraftverk først er bygd, skal det svært mye til før det stenges ned igjen. Dette var også et utgangspunkt for beslutninga som ble fattet i 2006. Det var ingen enkel løsning som ble valgt den gangen. Mongstad var et komplisert sted å arbeide med fangst og lagring av CO2 fordi det skulle ettermonteres på et kraftverk som allerede var i funksjon, på et aktivt raffineri, hvor kostnadene er høye, og på et sted hvor det er fullt av industriell aktivitet. Likevel mente regjeringa Stoltenberg at det var realistisk, og Stortinget mente at det var realistisk – men utvilsomt med mange usikkerhetsmomenter. I 2005 og 2006 trodde de fleste på høyere, og høye, CO2-priser internasjonalt og at teknologien for fangst og lagring av CO2 var mer moden enn den i ettertid har vist seg å være. Et av spørsmålene som må besvares, er følgende: Kunne ikke regjeringa allikevel, på tross av høye kostnadsanslag, ha fortsatt utbygginga på Mongstad? Svaret på det er, slik jeg ser det: Ja, det ville vært mulig å bygge et fullskala renseanlegg på Mongstad, men spørsmålet er til hvilken risiko, til hvilken pris og hva som ville ha blitt demonstrert overfor resten av verden. Det vi her i Norge ville demonstrert, er at vi hadde vært villige til å bruke svært store ressurser på å rense en forholdsvis begrenset mengde CO2, og at denne teknologien er uhyre kostbar for resten av verden. Verden ville ikke funnet det særlig attraktivt å følge i Norges fotspor med et slikt resultat. Fra prosjektet ble startet ble kostnadene mangedoblet og utslippene halvert. Varmebehovet på raffineriet ble redusert og dermed også produksjonen på varmekraftverket. I Meld. St. 9 for 2010–2011 skriver regjeringa: «Fullskala CO2-håndtering på Mongstad vil begrense de norske klimagassutslippene. Et like viktig mål for den norske teknologi- og kompetanseutviklingen er at den kommer til anvendelse også utenfor Norge. Først da vil man oppnå store reduksjoner av klimagassutslipp som følge av den norske satsingen.» Arbeidet med CO2-håndtering på Mongstad har handlet om to ulike prosjekter: For det første bygginga av et teknologisenter, for det andre rensing av utslippene fra varmekraftverket på Mongstad. Senteret ble åpnet sommeren 2012 og ble bygget innenfor vedtatte budsjettrammer. Det er verdens største anlegg for testing av CO2-fangstteknologi; teknologi for rensing av både gass og kull kan testes der. Riksrevisjonen slår da også fast at anlegget har stort potensial for å bidra til relevant teknologiutvikling. Dette er noe vi trenger mer av. Som følge av politiske beslutninger og politisk gjennomføringsevne kan vi slå fast at vi har fått ny kunnskap, vi har utviklet teknologier, og verdens største laboratorium for uttesting av teknologier for CO2-fangst står på Mongstad. Så er det selvsagt likevel grunn til å være skuffet over at målet om fullskala rensing på Mongstad ikke ble nådd. Jeg deler den skuffelsen. Det er også viktig å understreke at avslutninga av Mongstad for den forrige regjeringa også handlet om å legge ny strategi – og ikke minst om å beholde målet om fullskala rensing innen 2020. Så til noen av de momentene som framstår som kritikk av regjeringa Stoltenberg og framdrifta og gjennomføringa av Mongstad-prosjektet. Først til dette som handler om kostnadene ved gjennomføringa av prosjektet, som diskuteres mye: Jeg begynner med å sitere tidligere olje- og energiminister Ola Borten Moe, som sa i høringa: «Det er viktig for meg å si at det finnes ikke andre tall. Planen var å legge fram nye estimater til sommeren. Dette arbeidet ble naturlig avviklet i forbindelse med regjeringens beslutning om å avslutte arbeidet med fullskala i fjor høst. Det har hele tiden vært understreket overfor Stortinget at dette er usikre tall, at det er estimater, og jeg vil bemerke at hadde Stortinget vært uenig i beslutningsgrunnlaget, hadde Stortinget hatt andre vurderinger av dette tallet, ville det naturlige vært å ha tatt opp det i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 2014. Jeg registrerer at det har Stortinget ikke gjort.» Og videre: «Og så er det ikke et beslutningsgrunnlag. Hadde dette vært et beslutningsgrunnlag som man skulle fattet investering til, ville selvsagt tallene vært både gjennomarbeidet og kvalitetsjekket på en helt annen måte.» Jeg slutter meg til den tidligere statsrådens betraktninger på dette punktet. Avtalen mellom staten, ved Gassnova, og Statoil, også kalt Gjennomføringsavtalen, kritiseres – også av Riksrevisjonen. For det første vil jeg si: Arbeiderpartiet er ikke med på den mistenkeliggjøringa av Statoil som vi leser mellom linjene og i klartekst fra Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre og Miljøpartiet De Grønne. Det var en avtale som ble inngått mellom to parter, og Statoil skal drive forretningsmessig også når det handler om oppdrag fra staten. Det mener Arbeiderpartiet for sin del er høyst legitimt. Det er en stor overraskelse for meg at særlig Høyre i så sterk grad deltar i mistenkeliggjøringa av Statoils intensjoner. Ingen kunne tvinge Statoil til å gjøre denne jobben. Gjennomføringsavtalen har blitt diskutert ved flere anledninger, så sent som ved behandlinga av Meld. St. 9 for 2010–2011 om fullskala CO2-håndtering. Da fremmet Kristelig Folkeparti forslag om å reforhandle avtalen. Så Kristelig Folkepartis representanter står for så vidt trygt, men de fikk bare Kristelig Folkepartis og Venstres stemmer. De andre partiene stemte enstemmig for at det ikke skulle gjennomføres noen ny forhandling. Dette er et kjernepunkt i Stortingets forhold til hele saka, nemlig påstanden fra min side om at Stortinget har stått bak regjeringa også i håndteringa av Gjennomføringsavtalen, med unntak av Venstre og Kristelig Folkeparti. Men de andre partiene, i dette tilfellet Høyre og Fremskrittspartiet, deltar likevel i denne innstillinga i kritikken av Gjennomføringsavtalen. Det er det som kalles politisk etterpåklokskap – intet annet enn akkurat det. Riksrevisjonens rapport inneholder kritikk. Det er en kritikk av forhold som det i ettertid er lett å se at kunne vært gjort annerledes. Dette er selvsagt den forrige regjeringas ansvar, men Høyre og Fremskrittspartiet har – som jeg allerede nå har sagt – ved alle korsveier stemt for de forslagene som regjeringa har fremmet. Derfor er det et avgjørende poeng at det gjennom komiteens eget arbeid og komiteens høringer ikke på noe punkt er avdekket at regjeringa Stoltenberg ikke har informert Stortinget på en riktig og tilstrekkelig utfyllende måte, og at Mongstad-prosjektet ikke har blitt drevet fram med de aller beste hensikter av regjeringa, Olje- og energidepartementet og aktørene på Mongstad. Nåværende olje- og energiminister, Tord Lien, som er til stede her i dag – jeg sa dette i høringa, og jeg vil gjenta det her, slik at statsråden får høre det igjen – har gitt komiteen et langt og meget fyllestgjørende svar på alle komiteens spørsmål. Men dette ble gjort i all hovedsak ved å referere til regjeringa Stoltenbergs dokumenter og tidligere informasjon til Stortinget. På den måten bekrefter brevet fra statsråd Tord Lien at den nåværende regjeringa er enig i regjeringa Stoltenbergs forståelse av saka og dens informasjon til Stortinget. Regjeringa Solberg har også bekreftet at de vil drive Teknologisenteret på Mongstad videre, og mener det er økonomisk ansvarlig, sier statsråden. – Akkurat. Regjeringa slutter seg også til målsettinga om fullskala rensing innen 2020, slik regjeringa Stoltenberg også foreslo. På denne bakgrunn kommer flertallspartienes kritikk – for ikke å snakke om forslaget til vedtak – i et særdeles merkelig og avslørende lys. Mongstad ble stanset med den begrunnelsen det er redegjort for. Men Stoltenberg-regjeringas ambisjon ble ikke det. Det ble lagt en annen plan. Det ble tatt initiativ til kartlegging for å oppnå det vi sa vi skulle gjøre: ha fullskala rensing i 2020. La meg igjen sitere den rød-grønne regjeringas olje- og energiminister, Ola Borten Moe, som var den siste som hadde hånda på rattet: «Så har vi parallelt med arbeidet på Mongstad jobbet med prosjekt utover Mongstad. Det er ikke sånn at Gassnova og regjeringen bare har jobbet med CO2-fangst og -lagring på Mongstad, man har jobbet med å identifisere mulige prosjekt andre steder i landet. Det jobber man med fremdeles, og det er et arbeid som jeg forstår at Gassnova har videreført bl.a. på Norcem Brevik. Så ligger også ambisjonen fast, og det opplever jeg at et samlet storting har sluttet seg til, nemlig etablering av et fullskala renseanlegg en eller annen plass i Norge innen utgangen av 2020. Jeg kan derfor ikke forstå at det er riktig at man her ikke har hatt to tanker i hodet samtidig.» I denne sammenhengen er det verdt å merke seg at Stortinget så sent som i behandlinga av budsjettet for i år igjen vedtok ambisjonen om et fullskala anlegg for fangst av CO2 innen 2020. Dette ble vedtatt mot én stemme – Miljøpartiet De Grønnes stemme. Venstre stemte for, Kristelig Folkeparti stemte for, Høyre stemte for, og Fremskrittspartiet stemte for – altså full tilslutning igjen, uten noen form for kritikk. Tid har også vært et diskusjonstema. Ja, det tok lengre tid enn planlagt. Det skyldes i særlig grad at det oppsto usikkerhet rundt aminer og kreftfare. Da prosjektet startet, trodde man at aminteknologien var sikker og ferdig testet ut. Det viste seg at man ikke visste hvorvidt aminer kunne være kreftfremkallende når man brukte den i stor skala. Det er mulig, slik jeg hører det – jeg får si det slik – at en annen regjering kanskje ville oversett dette og tatt sjansen på å gå videre. Stoltenberg-regjeringa så ingen grunn til å spille med folks helse. Kreftfaren må tas på alvor – det ble gjort, og det forsinket prosjektet. Jeg har selvsagt lagt merke til hva direktøren for Miljødirektoratet sa i høringa – at de mente at kreftfaren ved aminer ikke var så stor – men regjeringa og aktørene på Mongstad kunne ikke ta sjanser med så alvorlig informasjon som der framkom. At dette kritiseres av flertallspartiene og mistenkeliggjøres med påstander i merknadene om at forsinkelsene dette skapte, også kunne ha andre begrunnelser, kan bare karakteriseres som direkte urimelig. Hvis de opplysningene som var kommet fram, hadde blitt oversett og ikke blitt tatt hensyn til, og det så over tid hadde vist seg å være skadelig, hadde nok kritikken i dag hørt annerledes ut – jeg vil si med god grunn. Tidspunktet for offentliggjøringa var i forbindelse med budsjettet for 2014, fordi det var der det måtte bevilges større summer eller tas en beslutning om å la det være. Jeg har hørt – gjennom hele denne prosessen – og vi har hørt det her i dag også, jeg vil si dessverre, at det har blitt sådd tvil om redeligheten hos enkelte av dem som har vært inne til høring. Jeg har hørt det gjentatt at de enkelte statsrådene i Stoltenberg-regjeringa har blitt tillagt andre meninger og motiver enn de selv har framført. Jeg har hørt at det er blitt framført krav om å få innsikt i regjeringas interne diskusjoner. Jeg gjentar den setninga: Jeg hører krav fra flertallspartiene i denne saka om at regjeringas interne diskusjoner skal offentliggjøres. Det er min oppriktige mening at det ikke kan herske noen tvil om at interne politiske overveielser ikke er omfattet av opplysningsplikten. Dette burde være allmennkunnskap i parlamentarismen, men mye av tiden i kontrollhøringa ble likevel viet til det motsatte. Saksordføreren oppsummerte Stoltenbergs svar på spørsmål om åpenhet om interne drøftinger i regjeringa på følgende måte: «Mener du at komiteen her – som representerer Stortinget, og Stortinget representerer folket – ikke har berettiget grunn til å få vite om dine to fagstatsråder har ment at dette prosjektet bør stanses, lenge før revidert budsjett 2013?» Jeg må si det blir interessant å se hva den sittende regjering – og jeg hører gjerne statsrådens mening om det etterpå – mener om dette, ettersom hans eget parti også slutter seg til dette synspunktet. Hvis vi nå skal få oss forelagt indre diskusjoner, enkeltstatsråders personlig meninger, ville det i tilfelle – etter min mening – være noe helt nytt. Denne kritikken mot Stoltenberg-regjeringa – mot tidligere statsminister Stoltenberg og mot regjeringas statsråder – må avvises her i Stortinget, mener jeg. Skulle det etableres en slik praksis, som flertallet her mener skulle være den rette, ville det forrykke maktbalansen mellom regjeringa og Stortinget. Arbeiderpartiet ønsker ikke dette. Vi mener at regjeringas politiske overveielser og interne drøftinger er bare regjeringas. Hvis ikke vil Stortinget bli en del av regjeringas saksbehandling. Det vil skape uryddighet og meget uklare ansvarsforhold. Jeg vil vise til merknadene fra energi- og miljøkomiteen i behandlinga av meldinga om fullskala CO2-håndtering: «Selv om det i Stortinget har vært og er uenighet om når man skal pålegge gasskraftaktører å implementere teknologi for fullskala CO2-rensing på gasskraftverk i Norge, så har det vært full enighet om at arbeidet som gjøres på Mongstad er av stor viktighet. Et enstemmig storting vedtok i mai 2009 prosjektet med bygging av Testsenteret på Mongstad(TCM) (TCM) Det er et paradoks at Mongstad – som har vært gjenstand for så mange diskusjoner i Stortinget, som det ved de viktige veivalgene har vært stor politisk enighet om, og som egentlig er et prosjekt som hele det politiske Norge burde være stolt av å ha vært med på, selv om det ikke gikk helt fram til mål – blir framstilt som noe annet enn det er, og blir gjenstand for mye kritikk. Jeg er av den overbevisning at de aller fleste ser dette, inklusive de partiene som nå går inn for å fremme et kritikkforslag mot regjeringa Stoltenberg, men de greier ikke å la være å utnytte anledninga til å slå politisk mynt på en sak som nå i ettertid er enkelt å ha andre oppfatninger om enn det man hadde i starten og under prosessen. De klarer ikke å la det være. Som sagt, for sannheten er jo at Stortinget har sluttet opp om alle de viktige valgene, med noen unntak som jeg allerede har nevnt – Kristelig Folkeparti og Venstres ønske om reforhandling av Gjennomføringsavtalen – men alle de andre stemte altså imot. På samme måte kan jeg ikke erindre å ha hørt Høyres rop om krav om rensing fra dag én. Det er noe av den samme problemstillinga. Jeg har ikke hørt det før, på noe tidspunkt, gjennom alle disse årene. Like fullt er nå Høyre inne i kritikken på dette punktet sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre. Det er rett og slett bare merkelig og selvfølgelig helt åpenbart fullstendig inkonsekvent. Dersom de hadde ment det, ville det vært naturlig å forvente at de i sin tid hadde stemt for Kristelig Folkepartis forslag her i Stortinget. Til sist kommer det et sitat fra olje- og energiminister Tord Lien, som i sin innledning i komiteens høring sa følgende: «CO2-håndtering er teknologiutvikling. Engasjement i teknologiutvikling innebærer høy risiko. Vi må alltid være forberedt på at noen veivalg ikke vil føre fram eller blir mer krevende enn forventet.» Så sant, så sant. Det er en god oppsummering av hva Mongstad-saka handler om, det som nåværende olje- og energiminister Tord Lien der ga oss.