Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-10-23:
Jeg kan ikke motstå fristelsen til å blande meg inn i diskusjonen mellom presidenten og representanten Lønning om hvorvidt det er en logisk brist i representanten Lønnings resonnement. Nå påpekes det sjelden logiske brister i representanten Lønnings resonnementer uten at det blir påtalt. Det er ikke det at jeg føler behov for å komme Lønning til unnsetning, men jeg hørte forleden en reporter si følgende på radio: I dag skal vi til Irland. Vi skal besøke norgesmesteren i østersspising. Han er for øvrig dansk. Det går altså an å være norgesmester uten å være fra Norge, tydeligvis, i hvert fall når det gjelder østersspising. På en måte er utsagnet ganske illustrerende for den virkelighet, den samtid, vi lever i, og den nærhet Norge har til sine naboland. Nordisk samarbeid handler om nettopp det. Det handler om det kulturelle fellesskapet, den store samhandel, den økonomiske kontakt, den geografiske nærhet og den åpenhet vi har for hverandre. Det er stor bredde i det nordiske samarbeidet. Det er mulig det er for mange arbeidsgrupper, men det er et stort mangfold i samarbeidet – og det er bra. Desto viktigere blir det å holde fokus på de sentrale utfordringene og spisse innsatsen inn mot dem. Jeg er for øvrig glad for den brede enighet på tvers av partiene, som er kommet til uttrykk så langt i denne debatten, om betydningen av det nordiske samarbeidet. Jeg tror at det nordiske samarbeidet har en viktig tid akkurat nå, fordi de sist tilmeldte EU-land har fått en modenhet i sin EU-status som gjør at de åpner seg mer for det nordiske samarbeidet igjen, og ikke minst fordi det sikkerhetspolitiske og forsvarspolitiske samarbeidet er brakt inn i Nordisk Råd og i Nordisk Ministerråd på en helt annen måte enn før. Det som før var uhørt, er nå blitt en selvfølgelig del av dagsordenen. Vår del av verden preges også av globalisering. Kristelig Folkeparti opplever ikke det som en trussel, men snarere som en mulighet til å videreutvikle vår nordiske modell innen velferd, medbestemmelse og demokrati, og satsing på kunnskap og kultur. Det nordiske samarbeidet bør være høyt oppe i norsk politikk. Det perspektivet må slå inn både i vår nasjonale prioritering og i vår utenrikspolitikk. Vi har hatt en debatt i Nordisk Råd over et par år om å holde fram Norden som global vinnerregion. Det å sette fram Norden som et varemerke, som et uttrykk for et vellykket prosjekt, har vært viktig for nordiske politikere. Vi har en levestandard, et utdanningssystem, en helsesektor og en politisk stabilitet som gjør det godt å bo i Norden – ja, på mange måter er vi en vinnerregion. Men vi har også våre klare utfordringer i forhold til bærekraftig forvaltning av naturressurser, fokus på livskvalitet i motsetning til materiell standard, konkurransedyktig næringsliv, innsats på forskning, integrering av våre nye nordboere og klimaendringer, for å nevne noe. Vi trenger et nordisk samarbeid som ikke servilt oppsummerer Norden som vinneren, men som tar tak i globaliseringens utfordringer, analyserer dem og skaper en vilje til å møte disse utfordringene i fellesskap. Det er rett å styrke samarbeidet innen forskning og innovasjon, høyere utdanning, miljø og energi samt stimulere det folkelige samarbeidet i frivillige organisasjoner og fjerne unødvendige grensehindringer. Den nordiske modellen kan utvikles videre hvis vi vedlikeholder våre solidariske verdier, ikke bare her hjemme, men også internasjonalt. Kampen mot fattigdom og urett, det å løfte fram menneskeverd og menneskerettigheter, det å gi enkeltmennesker mulighet til arbeid, utdanning og god helse og å møte utfordringer i fellesskap er en felles nordisk agenda i det internasjonale samarbeidet. Dette er verdier og en agenda som er forankret i vår kristne og humanistiske kulturarv i Norden. Vi trenger et solidarisk Norden hvis Norden skal være en global vinnerregion. Jeg får egentlig litt vond smak i munnen av begrepet «vinner», hvis ikke det solidariske ved den nordiske modellen er med, også når vi går ut av Norden. Konkurransen på det økonomiske området er hard, men vi blir først en vinnerregion når vi bruker vår materielle rikdom og vår intellektuelle kapital til å bekjempe verdens fattigdom. Vi møter særlig denne utfordringen når vi diskuterer framtiden til det nordiske utviklingsfondet. Det er en merknad om dette i utenrikskomiteens innstilling som jeg vil henlede oppmerksomheten på. Regjeringene har besluttet å legge ned dette samarbeidet fordi de ikke klarte å bli enige om påfylling av kapital. Kristelig Folkeparti, og undertegnede, er kritisk til prosessen rundt denne nedleggingen. Det burde ha vært en bedre dialog mellom regjeringene og parlamentarikerne omkring dette. Så har vi fått en debatt om hvordan vi skal bruke pengene gitt at fondet er vedtatt nedlagt, og det er to alternativer: å følge forslaget til styret i Nordisk Utviklingsfond om å gi midlene til Verdensbanken eller å stille dem til disposisjon for Den nordiske investeringsbanken, NIB. For Kristelig Folkeparti er det en selvfølge at de midler Norge har satt inn i dette fondet, er utviklingsmidler – ODA-godkjente midler, som må brukes etter de prinsipper som følger av ODA-godkjenningen. Men for øvrig vil jeg be den nordiske samarbeidsministeren om å svare på den utfordringen som en samlet komite gir Regjeringen, om å redegjøre for hvorfor man har gått inn for å legge ned dette utviklingsfondet, som kanskje er ett av få uttrykk for et nordisk samarbeid om solidaritet med verdens fattige. På den forestående sesjonen i Nordisk Råd kommer det opp mange ulike forslag til behandling blant parlamentarikerne, men det er riktig å si at noen hovedtemaer står fram som de viktigste: globalisering, klima og grensehindringer. Alle er veldig relevante for nordisk samarbeid. Globalisering har jeg vært inne på. Klimaendringene og de forestående forhandlingene om en ny internasjonal klimaavtale er det andre viktige temaet som krever nordisk samordning, hvor Norden, vil jeg påstå, har en merverdi å tilføre det internasjonale samarbeidet. Vi merker klimaendringene godt i vår del av verden hvor polisen smelter, urfolk får sine levekår endret, vekstvilkårene forandres, nye transportveier åpnes og havets rolle blir enda viktigere. Det er mitt ønske at Norden kan tale med en radikal stemme inn i de internasjonale forhandlingene, at vi kan samarbeide nærmere om løsninger innen energi, energimarked og et mer bærekraftig forbruk, og at vi kan drive klimatilpasning i fellesskap. Et tredje tema er arbeidet med å fjerne unødvendige grensehindringer mellom våre nordiske land. Jeg vil hevde at det nordiske samarbeidet til enhver tid trenger å bevise sin berettigelse overfor nordiske borgere. Vi som parlamentarikere trenger å kunne vise til resultater i nordisk samarbeid som er nyttige for det enkelte mennesket i Norden. På grensehindringsområdet er det mange muligheter for å gjøre det, men det er krevende. Jeg har jobbet med dette fra mange kanter. Jeg har vært trygdedirektør og skrevet forklaringer til departementet om hvorfor reglene bør være akkurat slik som de er. Jeg har vært statsråd og lyttet til embetsmenn og -kvinner som har sagt det samme: Her hos oss må det være slik, selv om det er annerledes der. En statsråds liv er jo kort. Det har jeg blitt minnet om de siste dagene. Derfor vil man gjerne prioritere det man kan få noen resultater av. Og man følger gjerne slike råd om grensehindringer, som statsråder ofte får. Derfor trengs det en pådriver og en kraft i dette grensehindringssamarbeidet som kan utfordre på politisk nivå, utfordre de politisk ansvarlige statsråder i forskjellige land om å gjøre noe med det plunder og heft av unødig art som mange borgere opplever når de skal bo og arbeide i to forskjellige nordiske land, eller drive næring i flere forskjellige nordiske land. Derfor har forslaget om en samordner eller en ombudsmann vært reist. Jeg er glad for å kunne konstatere at vi nå ser ut til å ha kommet et godt stykke i retning av en konklusjon på dette, i samspill mellom presidiet og Ministerrådet, som gjør at vi kan få på plass en slik løsning. Jeg husker meget godt en gang tidligere statsminister Paul Schlüter kom inn på mitt kontor i Helsedepartementet. Etter at han hadde skrevet et brev og påpekt en del grensehindringer, troppet han personlig opp og sa: Statsråd, hva har du gjort med det jeg skrev til deg om? Og da blir man svar skyldig på en annen måte enn når det kommer et notat fra et embetsverk som sier at man ikke behøver å gjøre noen ting. Jeg har det siste året hatt gleden og æren av å være president i Nordisk Råd, og jeg har vært opptatt av å løfte fram behovet for et effektivt arbeid med grensehindringer og å få større politisk oppmerksomhet i Norden om utfordringene i nordområdene, bl.a. som følge av klimautfordringen. Jeg tror vi i løpet av den forestående sesjonen kan konstatere at begge disse områdene får en oppmerksomhet – og når det gjelder grensehindringer, også en løsning – som vil gi konkrete resultater på sikt, til beste for nordiske innbyggere. Det er til syvende og sist det vi driver Nordisk Råd for.