trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2021-05-04:
Representanten Helleland kalte kommisjonens rapport for en lærebok, og det er helt sikkert riktig. Det er et stort arbeid som er nedlagt. Nå skal ikke jeg gå inn på læringspunktene i denne rapporten. Jeg synes de er godt gjort rede for av regjeringens representanter her i dag, og jeg ser lite til den indignasjonen som representanten Henriksen refererer til, og registrerer at der hans partileder snakker om imøtekommenhet fra regjeringens side, fortsetter hans partifeller å snakke om indignasjon, bagatellisering og fare. Jeg skal ofre noen ord på selve rapporten og se på den som en slags pedagogisk tekst, med referanse til lærebokpunktet. Det er ikke fordi jeg synes det er fruktbart å kritisere budbringeren, men fordi jeg mener det er to punkter av betydning som mangler i rapporten, og som har en viss betydning for denne debatten. Rapporten er tung og god på det rettsvitenskapelige. Professorene Holmøyvik og Graver har fått god plass og har satt store fotavtrykk etter seg i rapporten. Tilsvarende dårlig mener jeg den er på det komparative perspektivet. Det vil si det politiske perspektivet, referansen til andre land og hvordan de har håndtert situasjonen. Kontrasten til den danske koronarapporten er spesielt slående. For der den norske rapporten nesten ikke viser noen referanser til andre lands håndtering, har altså den danske et eget kapittel om nabolandenes håndtering og et 40 siders notat om både den tyske, den svenske og den norske situasjonen og håndteringen til regjeringen i disse landene. Når det gjelder kommunikasjon, ofres altså regjeringens håndtering en 10–12 sider. Det er ikke særlig mye i en rapport på 455 sider, og det er nesten ikke empiri når det gjelder kommunikasjon. Den er deskriptiv og ikke analyserende, og det komparative perspektivet mangler også der, både historisk og geografisk. Dette har resultert i mye synsing og selvsagte påstander uten grunnleggende informasjonsanalyser, til tross for at pandemien i betydelig grad har vært en kommunikasjonskrise. Jeg beklager å måtte si dette, men kommunikasjonsmessig er dette ikke tilstrekkelig. Disse to punktene er jeg lei for at kommisjonsrapporten ikke er bedre på, for det er jo nettopp i det sammenlignende perspektivet at Norges håndtering best kan bedømmes, og jeg håper at kommisjonen i sitt senere arbeid er tydeligere på disse to feltene.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2021-05-04:
Jeg takker statsråden for et godt svar og veldig gode refleksjoner. Jeg øyner en kronikk her i et eller annet passende medium. Jeg er selvsagt svært glad for dette utredningsarbeidet som nå er i gang, og sett fra et statsvitenskapelig synspunkt er det klart at det kommer til å sette spor etter seg. Men det er altså ikke spesielt rettet mot selve pandemisituasjonen. Det kommer til å følge demokratiutviklingen i lang tid framover, og det halvannet året vi har vært igjennom nå, har jo til de grader vært et unntakstilfelle, slik at i et komparativt perspektiv blir det nok et veldig rart resultat de første 14, 15, 16 månedene av analysetiden som dette utredningsarbeidet tar for seg. Men så er det selvfølgelig helt riktig det statsråden sier – jeg var nok litt kritisk i min inngang til denne interpellasjonen – at det er selvfølgelig en rekke positive trekk som har utviklet seg når det gjelder demokratiforståelsen vår i løpet av denne tiden. Som jeg har sagt, er tellekorps i ferd med å gå ut av det norske språket – det blir ikke savnet – og vi har fått mer effektive måter å utvikle møter på, og digitale høringer her på Stortinget burde egentlig ha vært gjennomført for lenge siden. For det trekker altfor mye reisekapasitet for å sitte i tre minutter og snakke for f.eks. helse- og omsorgskomiteen, som jeg representerer, etter en lang reise fra Finnmark. Det kan sikkert være hyggelig det, men det er helt unødvendig både av klimahensyn og av tidsmessige hensyn for de viktige representantene som kommer fra lokalsamfunnene og inn til Stortinget. Vi kan med fordel fortsette med de digitale høringene selv etter at pandemien er over, etter mitt skjønn. Så har jeg en bønn, som jeg forstår at statsråden bare er sånn passe interessert i å følge opp, og det dreier seg om: Hvordan skal vi klare å fange opp de problemstillingene jeg har berørt i mitt innledende innlegg? Jeg har tatt det opp i et tidligere innlegg her, i koronakommisjonsdebatten, at spørsmålet om kommunikasjon er spesielt dårlig berørt i den rapporten – 10 av 455 sider, om et spørsmål som er spesielt viktig for regjeringens håndtering av pandemisituasjonen. Det komparative perspektivet er etter mitt skjønn helt manglende også når det gjelder den politiske atferden knyttet til håndteringen. Det vil si: Den danske koronarapporten er mye grundigere og tar forholdene til nabolandene i betraktning.
Ingjerd Schou (Høyre), 2021-05-04:
Vi behandler og debatterer koronakommisjonens rapport, og vi skal lære, vi skal korrigere, vi skal fornye, og vi skal forsøke å være forberedt på det utenkelige. Det er mange ord om etterpåklokskap, og jeg fant noen av H.C. Andersen: Slik var kritikken, og den er alltid så klok – etterpå. Jeg vil takke statsministeren for en god redegjørelse om koronakommisjonens rapport og regjeringens videre oppfølging av denne. Det er ingen tvil om at vi har hatt en pålitelig og handlekraftig regjering som har klart å balansere en rekke hensyn gjennom en historisk krevende tid. I vår tid har vi ingen erfaringer tilsvarende dette. Som nettopp rapporten gjør tydelig, er det å håndtere en pandemi ingen eksakt vitenskap. Det er en løpende prosess som krever raske beslutninger og stiller enorme krav til koordinering og presisjon. Pandemier kjenner ingen landegrenser. Derfor er det ikke tilstrekkelig hva vi i Norge gjør. Vi må samarbeide med andre land for å nedkjempe nettopp denne. Vi er ikke gjennom pandemien, men vi aner lyset, og i forrige uke hadde New York Times en lengre reportasje om EUs vaksinestrategi. Som vi kunne lese i saken 28. april, har EU sikret seg 1,8 mrd. nye doser med Pfizer-vaksine. Det hele ble sikret ved at EUs øverste ledelse involverte seg direkte i forhandlingene. Det eneste som kan bekjempe pandemien på sikt, er flokkimmunitet gjennom vaksinasjon. I Norge får vi våre vaksiner nettopp gjennom avtaler med EU, det såkalte EU-sporet. Det er all grunn til å takke for dette. Det er ikke opplagt; vi er ikke medlem. Det betyr at gode nyheter for EU er gode nyheter for Norge, og regjeringen valgte EU-sporet tidlig under pandemien etter å ha vurdert alternativer for anskaffelse av vaksine. Det manglet ikke på kritikk fra opposisjonen for dette. Norge skulle gått alene, kunne man høre, spesielt fra Senterpartiet. Vaksinenasjonalismen ville vært en uklok linje for et lite land som Norge, men Slagsvold Vedum og hans parti argumenterte likevel for dette. De pekte på land som Israel og Storbritannia, som har høyere vaksinasjonsgrad enn Norge eller EU. Det er likevel helt urimelig for Norge å sammenligne oss med de to landene. Like fullt etterlyste Vedum et samarbeid med disse og ikke med EU. Sannheten er en annen. Israel inngikk særegne avtaler med produsenter på et tidlig tidspunkt, som det er tvilsomt om Norge ville fått tilbud om eller anledning til å delta i, innenfor rammene av norsk personvern. Britene på sin side har en storstilt hjemlig vaksineproduksjon. Og forslaget om samarbeid blir mer ironisk når man tenker over hvordan lokallag i Senterpartiet har vedtatt boikott av enkelte israelske varer, og hvordan partiet ønsker regjeringssamarbeid med partier som ensidig anerkjenner Palestina.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-04:
Først vil jeg si at jeg er helt enig med representanten Toppe, som tar opp dette med å peke ut syndebukker. Ingen er trygge før alle er trygge i denne saken. Derfor er det viktig at vi får vaksinert befolkningen, og at verden får vaksinert befolkningen. Jeg skjønner at det har vært vanskelig å sitte med ansvaret i en pandemi. Men kritikken som treffer på akkurat det som alle visste, nemlig at den mest sannsynlige krisen som kunne treffe oss, var en pandemi, og at man ikke engang hadde smittevernutstyr på plass, er alvorlig – for det er ikke noe hokuspokus. Det er ikke noe man skulle ha trengt å tenke på og ha store planer for. Det gjelder det basisutstyret man skulle hatt, til den mest sannsynlige krisen som kunne oppstå. Jeg er glad for at SV har tatt det opp flere ganger, også behovet for å produsere både medisiner, vaksiner og mer smittevernutstyr i Norge. Det trenger vi, rett og slett for å ha en viss kompetanse og kunnskap om dette framover. Og så: Vi har sett hvor viktig kommunesektoren er gjennom denne pandemien. De har ansvaret for noen av de mest sårbare personene, for utviklingshemmede, funksjonshemmede, sjuke gamle, unger som trenger hjelp fra barnevernet osv., og det er mennesker som vi ikke kan forvente skal kunne være fleksible. Men det som skjedde, var at det ikke var kapasitet i systemene til å håndtere litt mer ansvar på smittevern osv., og ivareta veldig mange av dem som var veldig sårbare. Det er en viktig lærdom framover, at vi må ha bedre kapasitet både i skole og i omsorgen, slik at det blir mulig å kunne håndtere kriser – de kommer til å komme – og at vi klarer å ta godt vare på dem som er sårbare i samfunnet. Så hører jeg mange snakker om etterpåklokskap. Ja, men vi har altså måttet presse regjeringen hver eneste gang når det gjelder kommuneøkonomi. Kommunene sa fra om at de trengte mer, og vi måtte presse på. Da bedriftene sa fra, da kulturlivet sa fra, presset vi på og fikk igjennom bedre ordninger enn det regjeringen la fram. Fra område til område har det vært sånn, og jeg har en del ganger lurt på hvordan det hadde sett ut hvis regjeringens forslag hadde blitt vedtatt. Var det meningen at vi ikke skulle ta det på alvor? Var det bare et slags forhandlingsutspill, det man kom med til Stortinget, og ikke det man egentlig mente var tilstrekkelig?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-04:
Jeg får gjenta det jeg sa i stad. Jeg skjønner at det er vanskelig å styre under en krise, men det er noe med å lytte underveis. Når vi har behandlet krisepakkene i Stortinget, har i hvert fall vi i Stortinget fått beskjed fra kommunene om at det var for lite, og vi presset på. Regjeringen la fram forslag om noe, men Stortinget plusset på. Så var det ordningene for de permitterte: Der la regjeringen fram ordninger som var for dårlige, og som ville gjort at enda flere hadde fått sosiale problemer, men jeg regner med at det var det regjeringen ville det skulle bli – ikke at det var et slags utspill i en slags forhandling. Men Stortinget plusset på, og hvorfor gjorde vi det? Jo, fordi vi hørte på de signalene vi fikk. Det samme gjorde vi når det gjaldt næringslivet, og de ordningene er ikke gode nok ennå. Vi gjorde det fordi vi lyttet til næringslivet underveis – både reiselivet og særlig veldig mange av de små bedriftene, som det virket som om regjeringen ikke har hørt, og ikke har jobbet med – for å få til ordninger som faktisk funker i praksis. Det er derfor det er litt vanskelig å svelge at regjeringen skal ha, for å si det sånn, hele æren for det også. Det hadde vært en helt annen situasjon hvis regjeringens forslag gjennom hele denne pandemien var det som var blitt vedtatt, og den situasjonen hadde ikke vært bedre. Så dette handler ikke bare om å være etterpåklok. Det handler om å kunne lytte underveis og ta på alvor de innspillene som kommer inn, for dette er ikke innspill fra noen som ikke skjønner hva de står oppe i. Det gjelder f.eks. turistnæringen og alle småbedriftene som er knyttet til den, og det gjelder f.eks. kulturlivet, som virkelig har hatt det vanskelig. Det vi må gjøre nå, er jo å sørge for at de kommer gjennom krisa og ut av den – og stå på beina. Derfor har jeg behov for å si nå at vi er nødt til å sikre at disse ordningene ikke opphører, at vi ikke avslutter tiltakene, før vi vet at det går bra. Det må gjelde bedriftene, det må gjelde kulturlivet, det må gjelde kommunene, det må gjelde alt det som vi på en måte kan ordne felles. For det vi vet, er at denne koronakrisen har forsterket forskjellene, og jeg hører alle sier at de vil at forskjellene skal være mindre. Da er vi faktisk nødt til å handle politisk for at det skal være mulig.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-04:
. Grunnen til at jeg stilte spørsmål til statsråden i denne saken, var nettopp at vi nå kunne se et eksempel på en type sårbarhet som er knyttet til en situasjon som den vi har nå, og kanskje noen læringspunkter som vi snakker om. I svaret til komiteen skriver statsråden: «Norske entreprenører må leies inn for å utføre arbeid uteblitte utenlandske entreprenører skulle gjort.» Det betyr at det er en del av dette arbeidet som ikke handler om den typen ekspertise som Norge ikke har. Det handler om «anleggsbrakker, anleggsutstyr, gjerder, vakthold, samt driftskostnader for lokalene», som statsråden skriver i svaret. Så helt irrelevant i forhold til denne saken er det vel ikke.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-04:
SV har aldri tatt til orde for at vi ikke skal samhandle med utlandet, handle med dem og samarbeide om ekspertise, men dette handler også om hvordan vi skal kunne bygge opp og forsterke det norske næringslivet. Den andre sårbarheten, som statsråden er inne på, er den økte bruken av innleie i norske bedrifter av utenlandsk arbeidskraft kontra det å ansette folk fast og bygge opp kompetansen. Da handler det ikke om statsborgerskapet ditt er polsk eller norsk, men at vi faktisk har et arbeidsliv i Norge slik vi ønsker at det skal være, med trygghet i det, men også at vi har norske bedrifter som opparbeider seg en kompetanse som de igjen kan konkurrere med. Ser statsråden at det også er en viktig side av disse sakene?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2021-05-04:
Det har vært svært underlig å lytte til denne debatten som har pågått i dag, særlig Arbeiderpartiets – skal vi si – ramsalte kritikk, hvor man angriper alt og ingenting og trekker sammenligninger med erfaringene etter 22. juli. Det er en tilsnikelse ut av enhver proporsjon, for det går ikke an å sammenligne den totale svikten vi så i forbindelse med 22. juli, med de utfordringene vi har sett når det gjelder pandemisituasjonen i Norge. Med Fremskrittspartiet i regjering har vi styrket norsk beredskap betydelig. Det er et faktum. Men det er mange typer beredskap. Det handler om IKT-beredskap, og det handler ikke minst om terrorberedskap, hvor vi under Fremskrittspartiet i regjering fikk på plass politiets nasjonale beredskapssenter. Det gir en helt annen forutsetning for å kunne bekjempe terroranslag på norsk jord. Ja, vi har styrket politiet, vi har styrket IP3-kapasitetene til norsk politi, og ikke minst har vi også fått på plass og er i ferd med å få etablert en redningshelikopterbase i Tromsø. På alle de viktige punktene hvor Justisdepartementet og justisfeltet har ansvar for norsk beredskap, er det styrket betydelig i regjeringsperioden. Det betyr ikke at man ikke skal være lydhør for den kritikken som har fremkommet når det gjelder pandemiberedskap, for den er høyst reell. Fremskrittspartiet har vært med på den kritikken. Men det gjelder altså et departement som ikke var styrt av Fremskrittspartiet. Man hadde for lite smittevernutstyr tilgjengelig, og man har tenkt for lite gjennom hvordan man skal forebygge en pandemi på norsk jord. Det er et faktum at det har figurert øverst på lista over hendelser som kan ramme Norge, og det har det gjort over lang tid. Derfor har også regjeringen holdt ulike beredskapskonferanser internt, hvor man har understreket de nødvendige departementenes ansvar for å bygge norsk beredskap. Justisdepartementet har gjort det, i høyeste grad. Jeg er ikke så sikker på at alle andre departement har gjort det samme. Det er helt utrolig at man klarer å ha denne debatten uten å gå inn på de problemstillingene, og den berøringsangsten, som gjelder smitte i innvandrermiljøer. Kun Fremskrittspartiet snakker om det. Man har ikke tatt det på alvor. Man har forsøkt å være politisk korrekt, har ikke ønsket å ta opp den problemstillingen. Så har vi hatt en smitteutvikling som har vært svært utfordrende for Oslo, og som også har slått inn i resten av landet hva gjelder omfordeling av vaksiner. Det er beklagelig.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2021-05-04:
Representanten Toppe er med på å gjøre denne debatten litt mer presis – det takker jeg henne for – for hun snakker om helseberedskap. Ja, det er viktig. Fremskrittspartiet har også vært kritisk til den. I forbindelse med behandlingen av stortingsmeldingen om samfunnssikkerhet påpekte vi nettopp de forholdene: at man burde ha mer smittevernutstyr tilgjengelig, man burde være mer forberedt på at en pandemisituasjon kunne komme, og det var også varslet. DSB har hatt det øverst på topp blant sine scenarioer over mange år. Det er en realitet. Men derfra til å gjøre seg den tilsnikelsen som jeg oppfatter at særlig Arbeiderpartiet står for i denne sal, og fremstille det som at regjeringen siden 2013 ikke har styrket beredskapen, er med respekt å melde totalt feil. Og de er ganske grundig gjennomgått i denne salen, alle de tiltakene som er gjort, ikke minst for å bekjempe terror, noe som også har vært høyt oppe på listen DSB har operert med. Terrorberedskap og IKT-sikkerhet er viktige forhold som Justisdepartementet har ansvar for, og hvor det i høyeste grad er levert. Å hevde noe annet er en tilsnikelse. Det forblir ukorrekt, og man kan ikke forsøke å sammenligne med den situasjonen Norge står i, i pandemien. Fremskrittspartiet er ikke enig i alle vurderingene regjeringen har gjort, og regjeringen kunne vært bedre forberedt på helsesiden, men å sammenligne den situasjonen med det vi opplevde 22. juli 2011, er en historieforfalskning ingen er tjent med å forsøke seg på. Den gangen var det sterke krefter som ønsket at regjeringen Stoltenberg skulle gå av, nettopp fordi man ikke var forberedt på å håndtere det dramatiske og forferdelige angrepet vi opplevde 22. juli. Nå er pandemisituasjonen i Norge, sammenlignet med i veldig mange andre land, relativt godt håndtert. Det betyr ikke at det ikke er grunn til å være kritisk, og jeg har, særlig på vegne av mitt parti, vært kritisk til at man ikke har turt å være tydelig nok hva gjelder innvandrerbefolkningen og innvandrerbefolkningens ansvar i denne situasjonen. Vi kunne altså vært i en helt annen situasjon i Oslo dersom man hadde tatt det på større alvor og ikke vært så forsiktig som man var, og man kunne vært i en annen situasjon dersom vi hadde vært bedre forberedt på helsesiden. Men håpet er jo at man tar lærdom av det, og at man står bedre rustet neste gang en pandemi er ute. For er det noe vi kan være helt sikre på, er det dessverre at vi risikerer at dette kan skje igjen, og da bør Norge stå langt bedre rustet.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2021-05-04:
Våpenloven kan man ha mange meninger om. Fremskrittspartiet satt i regjering da loven ble fremmet. Det betyr ikke nødvendigvis at det er en del av vår primærpolitikk. Men det som er alminnelig anstendighet, er at når vi innfører lover som får tilbakevirkende kraft og rammer mennesker økonomisk, er det et ansvar vi faktisk også må følge opp. Så kan man drøfte frem og tilbake juridisk hvorvidt det er inngripende nok, i dette tilfellet med tanke på de pengene som dette koster dem som satt med de våpnene som blir ulovlige. Faktum er at uskyldige blir rammet, og da er det en del av det at staten skal være tilbakeholden med at lovendringer vi gjør med tilbakevirkende kraft, skal få økonomiske virkninger for mennesker der ute. Jeg registrerer at representanten Frølich velger å være litt martyr for Finansdepartementet, og det må man gjerne være. Det har en økonomisk kostnad ved seg når man innfører lovforbud – det skal ha det – som har tilbakevirkende kraft, og som rammer mennesker der ute. Derfor er Fremskrittspartiet med på å danne flertall for dette forslaget. Det er også sånn at i den grad det danner presedens, danner det presedens for at man i fremtiden er forsiktig når man innfører lovgivning som har tilbakevirkende kraft, og som rammer uskyldige i så måte. Så Fremskrittspartiet kan utmerket godt stå og forsvare det vi er med på å vedta i dag, for det er et viktig prinsipp som jeg mener burde være en selvfølge. Man kan mene hva man vil om våpenloven. Vi registrerer at det vedtaket som er fattet, er fattet, men da må man i det minste gjøre opp for seg overfor dem som helt uskyldig havner i en økonomisk vanskelig situasjon på grunn av de vedtak Stortinget fatter.
Kari Anne Bøkestad Andreassen (Senterpartiet), 2021-05-04:
Først må jeg få lov til å takke komiteen for effektivt arbeid og godt samarbeid. Tilrådingen til Stortinget om å vedta offisielle samiske og offisielt kvensk navn på Kongeriket Norge fremmes av en samlet komité. I proposisjonen som komiteen har behandlet, er det uttrykt et ønske om å gi navnene bred forankring. Innføring av offisielle samiske og offisielt kvensk navn vil være med på å følge opp Norges forpliktelse etter Den europeiske minoritetsspråkpakten. Overordnet kan vi se dette som en bekreftelse på statens anerkjennelse av både samers og kveners lange tilhørighet til landet. Det er gjort et grundig forarbeid i saken. Forslag fra KMD ble sendt ut på høring sist oktober, etter utredninger i 2019 og 2020 i tett dialog med Sametinget, Språkrådet og sentrale kvenske organisasjoner og språkmiljøer. Endelig tilråding fra Sametinget kom i november, og det er denne som er foreslått. Sentrale kvenske organisasjoner og språkmiljøer møtte departementet i februar. Kvensk stedsnavntjeneste støttet Kvensk språktings navneforslag. Det er igjen det Språkrådet anbefalte i sin tilråding i etterkant av møtet og som ligger i vår innstilling Til nå har vi ikke hatt offisielle samiske eller offisielt kvensk navn på Norge. Det har bl.a. gjort at Statens vegvesen ikke kan skilte på samisk langs riksgrensen vår, noe det har kommet mange innspill på over mange år. I konsultasjonsmøte med Sametinget i februar ble det konkludert med at KMD foreslår overordnede retningslinjer for bruk av navnene. Det ble oppnådd enighet om at selv om departementet ikke finner det hensiktsmessig å ta inn detaljer om skilting i retningslinjene, vil KMD, i samråd med Samferdselsdepartementet, initiere en prosess overfor Statens vegvesen for å sikre at det blir skiltet i tråd med Sametingets ønsker. Jeg vil derfor avslutningsvis si at jeg er veldig fornøyd med at Stortinget nå får muligheten til å vedta nordsamisk, lulesamisk, sørsamisk og kvensk navn på Kongeriket Norge. Jeg håper offentlige organer tar i bruk navnene der det er mulig, og med det bidrar til å løfte bevisstheten rundt det at vi er en flerspråklig stat, og stimulerer til økt interesse for disse truede og alvorlig truede språkene våre.
Kari Anne Bøkestad Andreassen (Senterpartiet), 2021-05-04:
Senterpartiet var en del av regjeringen som i 2008 vedtok at Veterinærhøgskolen og Veterinærinstituttet skulle samlokaliseres på Ås i lag med universitetet, NMBU. Vi var også en del av flertallet som gjorde vedtaket om nybygg i 2013. I likhet med de mange studenter som nå for tiden arbeider hjemmefra, gleder vi oss til den nye veterinærhøgskolen åpner for fullt, og vi støtter komiteens tilrådning til Stortinget. Likevel ønsker jeg å knytte noen kommentarer til merkostnadene i prosjektet. Vi har alle stor forståelse for at koronapandemien forsinker framdriften og gir økte kostnader, også her. Det vises til at utstyr produsert i utlandet er forsinket, at utenlandske leverandører rammes av karantene og innreiseforbud, at det blir merkostnader i forbindelse med innleie av norske leverandører, og at det blir lengre byggetid grunnet avstandskrav på byggeplassen. Økningen på til sammen 175 mill. kr er en betydelig sum. I svar på spørsmål redegjør statsråden for dette, og bekrefter at det er en kostnadsramme. I svaret listes de samme momenter opp som i proposisjonen, med noen flere detaljer rundt hva de faktiske utgiftene er. De løpende månedskostnadene for byggeprosjektet estimeres til 50 mill. kr, mens konsekvensene for brukerutstyrprosjektet anslås til 3,5 mill. kr i måneden. Vi håper, som statsråden også antyder, at kostnadsrammen ses på som nettopp ei ramme, og at utgiftene i beste fall kan bli noe mindre. Jeg vil også løfte det som komiteens flertall, inkludert Senterpartiet, viser til i sin merknad, og som representanten Lauvås var grundig innom. Vi ser her et godt eksempel på risikoen ved å være helt avhengig av utenlandsk arbeidskraft i et stort norsk byggeprosjekt. Vi ønsker at man i større grad deler opp og utformer anbud i slike prosjekt på en måte som gjør at mindre norske bedrifter blir konkurransedyktige. Kortreisthet bør i langt større grad kunne vektlegges i byggeanbud. Til slutt: Jeg ser veldig fram til ferdigstillelsen, og sender kollegiale lykkeønskninger til alle studenter og ansatte som får glede av det nye veterinærbygget.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2021-05-04:
Norge er en mangfoldig og flerspråklig stat. De samiske språkene og kvensk har en lang historie i Norge, og regjeringen er derfor spesielt opptatt av å verne, fremme og synliggjøre disse språkene. Nordsamisk, lulesamisk, sørsamisk og kvensk navn på Norge er navn som er i levende bruk i dag. Å vedta disse som offisielle navn synliggjør språkene i det offentlige rom og stadfester navnene som viktige, nasjonale kulturminner. Nye navn på landet er også en anerkjennelse av samenes og kvenenes lange tilhørighet til Norge. Jeg mener det er på høy tid at denne bekreftelsen blir synlig gjennom offisielle vedtak av navn på Norge og Kongeriket Norge på nordsamisk, lulesamisk, sørsamisk og kvensk. Som samisk minister er jeg veldig takknemlig i dag fordi en enstemmig komité står bak denne anerkjennelsen, og forhåpentligvis vil resten av Stortinget slutte seg til det gledelige vedtaket i dag. Både samene og kvenene har vært opptatt av at offisielle samiske og kvensk navn på landet skal bli synlig på riksgrensen. Vi har derfor startet et arbeid for å sikre at det blir skiltet på samiske og kvensk språk langs riksgrensen. Å vedta offisielle navn gjør flerspråklig skilting på riksgrensen mulig. Jeg vet mange i Norge gleder seg til å igjen kunne krysse grensene, og selv gjør jeg også det. Jeg gleder meg til å kjøre fra Sverige og inn i Meråker kommune i Trøndelag og se skiltet på sørsamisk langs grensen, og jeg gleder meg fordi det er et sterkt symbol på at samisk og norsk er likeverdige språk. For dem av oss som har norsk som morsmål, kan det kanskje være vanskelig å forstå hvorfor det er så viktig å synliggjøre samisk og kvensk. Men når vi tar inn over oss at det har vært forbudt å snakke og skrive samisk og kvensk i skolen i Norge, skjønner vi hvor viktig det er at samiske og kvenske ord nå kan høres og synes i samfunnet, på radio, på TV, på bygninger og veiskilt. Det er en glede for meg, på vegne av regjeringen, å foreslå for Stortinget at Stortinget vedtar: Norga som offisielt nordsamisk navn på Norge. Vuodna som offisielt lulesamisk navn på Norge. Nöörje som offisielt sørsamisk navn på Norge. Og Norja som offisielt kvensk navn på Norge. Jeg syns det er fint at nye offisielle navn på landet kan bli synlige og høres, også fra landets viktigste talerstol.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2021-05-04:
Først av alt en takk til komiteen for godt samarbeid og effektiv behandling i saken. Kostnadsoverskridelser og kostnadsøkninger i byggeprosjektet er både uheldig og uønsket, og det kommenterer også komiteen i innstillingen. I proposisjonen foreslås det at kostnadsrammen for prosjektet blir økt med 150 mill. kr til 8 500 mill. kr. i prisnivå per 1. juli 2021, og det vurderes da som nødvendig for å ferdigstille Campus Ås. Samtidig foreslås det å øke kostnadsrammen for brukerutstyrsprosjektet med 25 mill. kr til totalt 1 245 mill. kr. I proposisjonen vises det til at den pågående pandemien har gjort framdriften i prosjektet vanskelig, og at regler for innreisebegrensninger, økte avstandsregler osv. har ført til forsinkelser og merkostnader og gjort arbeidet krevende i den avsluttende delen av byggeprosessen. Pandemien har hatt store konsekvenser for mange sektorer i samfunnet vårt. Det må vi erkjenne, men likevel vil komiteen påpeke at det i dette prosjektet har vært flere økninger i kostnadsrammen også før pandemien. Hele komiteen er opptatt av at offentlige byggeprosjekter skal styres kostnadseffektivt, så når vi nå gir vår tilslutning til denne økningen i kostnadsrammen for å få sluttført prosjektet, gjør vi det med en klar forventning om en stram økonomisk oppfølging i de avsluttende arbeidene. Men når det er sagt, vil Campus Ås, når det er samlet, innebære et stort løft for veterinærmedisinen, med Veterinærhøgskolen og Veterinærinstituttet samlet under ett tak, og ifølge Statsbygg er det nye bygget på campus trolig et av de mest avanserte som noen gang er bygd i Norge. Campus Ås er et prosjekt med mange unike løsninger, avansert brukerutstyr og teknikk som er utviklet og prosjektert for å møte et spesifikt behov hos brukerne av akkurat dette bygget. Mange av løsningene og mye av brukerutstyret har ikke vært tilgjengelig i Norge, og det har gjort det nødvendig å bruke et internasjonalt leverandørmarked. Den pågående pandemien har gjort det krevende å være avhengig av utenlandske leverandører uten at det har vært noe tilgang på gode alternativer. Så jeg vil presisere, som det også sto i statsrådens brev til komiteen som følger denne saken, at vi ser på dette som en kostnadsramme der det ikke bør være gitt at hele rammen skal benyttes, men at rammen skal sikre sluttføringen av prosjektet og de forpliktelser som må foretas i sluttfasen. Det er en enstemmig innstilling fra komiteen.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-04:
Samlokaliseringsprosjektet på Campus Ås er med sine 63 000 m2 den største utbyggingen i universitets- og forskningssektoren i Norge noensinne. Prosjektet gir Veterinærhøgskolen og Veterinærinstituttet nye lokaler til undervisning, forskning og behandling av dyr. Ansatte og studenter får tilgang til forsknings-, laboratorie- og undervisningsfasiliteter i verdensklasse. Så er det selvsagt svært uheldig med den økte tidsbruken og de økte kostnadene i prosjektet. Det er åpenbart et behov for en grundig gjennomgang av prosjektet i etterkant, og vi har derfor allerede lyst ut et anbud om ekstern evaluering av årsakene til forsinkelsene og kostnadsøkningene i prosjektet. Det tas sikte på å tildele kontrakt nå i begynnelsen av mai, slik at evalueringen kan starte opp i løpet av måneden. Så har flertallet i komiteen en merknad om at denne saken viser at det er en risiko ved å være helt avhengig av utenlandsk arbeidskraft, og at slik avhengighet kan gi store kostnadsøkninger, som vi nå ser. Flertallet viser til at det derfor er behov for å få gjort vurderinger knyttet til utformingen og oppdelingen av anbud, slik at også norske bedrifter kan delta i konkurransen. Samlokaliseringsprosjektet på Campus Ås er et prosjekt med en mengde unike løsninger med avansert brukerutstyr og teknikk som skal oppfylle spesifikke behov hos brukerne av byggene. Mange av disse tekniske løsningene og nødvendig utstyr er ikke tilgjengelig i det norske markedet. For enkelte anlegg er det bare noen få leverandører på verdensbasis som kan tilby det ønskede utstyret. Det har derfor vært helt nødvendig for prosjektet å benytte seg av utenlandske leverandører. Pandemien har dessverre gjort det svært krevende å være avhengig av leverandører fra utlandet, uten at Statsbygg som byggherre har hatt gode alternativer. Det har selvsagt vært mange norske leverandører inne i dette prosjektet. Prosjektet har over 30 entrepriser og 140 utstyrskontrakter med mange hundre underleverandører. Men det er også en rekke utenlandske leverandører som leverer utstyr som ikke er tilgjengelig fra norske firmaer. Da må vi til Sveits, Tyskland, USA og Danmark – for å nevnte noen – for å finne det utstyret som de spesialiserte innretningene på Campus Ås krever. Jeg håper det var svar på spørsmålet som ble direkte stilt fra representanten Lauvås.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-04:
Representanten må ha meg unnskyldt for at jeg antok at det med henvisningen til merknaden som gjaldt akkurat denne saken, faktisk handlet om denne saken. Jeg oppfatter at representanten da mener at dette handler om noe helt annet, nemlig bruken av anbud i sin alminnelighet. Hvis det er det spørsmålet handler om – vel, så svarer jeg gjerne også på det, selv om det ikke bare angår mitt konstitusjonelle ansvarsområde, men også andres. Men la meg si at regjeringen har vært veldig opptatt av at vi skal ha anbud som gjør det mulig for norske entreprenører og leverandører å konkurrere, og vi ser at det har vi også lyktes med. For eksempel på veisiden bygges det nå enormt mye vei og bane i dette landet under denne regjeringen, og norske bedrifter vinner heldigvis frem i konkurransen om store og viktige kontrakter – for å nevne ett eksempel. Men akkurat i dette prosjektet, på Campus Ås, er det altså stykket opp i mange ulike entrepriser og utstyrskontrakter, og noen er også spesialkontrakter som bare utlendinger kan levere på.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-04:
Det er helt riktig at Statsbygg er en stor byggherre, og hvilken kontraktstrategi man skal velge, vil jo variere fra tilfelle til tilfelle og må vurderes fra sak til sak, men på generell basis er det klart at vi er opptatt av at også norske firmaer skal kunne hevde seg i konkurransen om anbud som vi legger ut, og det ser vi også at de gjør. Så er det som sagt noen spesialtilfeller som det ikke er mulig å levere på fra Norge. En av de tingene som de f.eks. skal ha på Ås, er roboter som analyserer prøver, og de leveres av et firma i Sveits. Det er noe som norske leverandører ikke kan levere, og det må vi jo ta høyde for. Jeg oppfatter at den saken vi behandler nå, handler om forsinkelser og overskridelser på Campus Ås, mens representanten Lauvås forsøker å gjøre dette til en debatt om anbud i sin alminnelighet. Men det er vel egentlig litt utenfor denne saken.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-04:
Som sagt er regjeringen opptatt av at vi skal ha anbud som også gjør det mulig for norske leverandører å hevde seg i konkurransen, og det ser vi at de gjør. Når det gjelder størrelsen på anbudet, har vi jo sett at i forbindelse med byggingen av nye veistrekninger, f.eks., så har norske firmaer kunnet ta eller vunnet mye større kontrakter enn det opposisjonen så for seg før vi la dem ut, og det er vel også et tegn på at norske aktører er i ferd med å tilpasse seg disse store byggeprosjektene, og det er bra. Men, som sagt, på Campus Ås er det delt opp i mange ulike entrepriser, og det gjør det også enklere for mindre selskaper å konkurrere om anbud. Og så er det jo mange underleverandører i tillegg, hvorav mange er lokale og veldig mange selvfølgelig norske, og sånn skal det fortsatt være.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-04:
Som sagt er dette den største utbyggingen i universitets- og forskningssektoren i Norge noensinne, og med 63 000 m 2 er det et enormt prosjekt. Det betyr at det er nødvendig å spille på både norske og utenlandske entreprenører. Det er også slik at veldig mange norske entreprenører bruker utenlandske arbeidstakere fra tid til annen, slik at de har en sårbarhet også der. Det er ikke noen garanti for at man kun får lokal arbeidskraft selv om det er et norsk firma som vinner kontrakten. Men ja, det er en sårbarhet, og dette er ikke det eneste området det er sårbarhet på når det kommer til avhengighet av utlandet. Vi er ikke selvforsynt på alt i dette landet. Jeg tror heller ikke det er en klok strategi at vi skal være selvforsynt på absolutt alt, for til det er vi litt for få mennesker og har litt for liten sjanse til å spesialisere oss, så jeg tror resultatet av det vil være svakere for samfunnet for øvrig, som helhet.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-04:
Staten er en stor byggherre, og det er klart at alle de ressursene vi bruker på å bygge og utvikle, bidrar også til å bygge og utvikle norsk næringsliv og norske bedrifter. Det er vi opptatt av at det skal. Så er jeg veldig glad for å høre at også representanten Andersen er opptatt av norske bedrifter. Vi fikk nylig høre om SVs nye forslag til arveavgift, som jo virkelig ville være kroken på døren for mellomstore bedrifter kysten rundt. Representanten rister på hodet, men 70 pst. arveavgift – det er klart at da må man selge bedriftene. Hvem er det som kommer til å kjøpe dem? Jo, det er utlendinger. Hvis man virkelig ønsker å bygge opp under norsk næringsliv, er det litt underlig at representanten Andersen går til valg på en arveavgift som virkelig kommer til å sette kroken på døren for norske bedrifter, lokaleide bedrifter kysten rundt i det ganske land.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-04:
Det er mye som har skjedd siden mars 2020. La meg starte med å si at jeg er enig i at dette er et tema som egner seg for en kronikk, og kanskje representanten og jeg skulle ta initiativet til å skrive en felles kronikk i et egnet medium. Det er jo ikke så ofte vi har både pressen og to potensielle kronikører samlet i salen, og hvor vi stort sett er de eneste her – med unntak av statsråd Raja, selvfølgelig, og han vil også være med, sier han. Så da blir han også med, statsråden altså – jeg skal passe på å omtale ham som det, president. Men la meg også si: Ja, dette med demokratiprosjektet kommer ikke til å fokusere helt spesifikt på pandemien isolert sett, men fordi man skal måle demokratitilstanden over tid og fortrinnsvis hvert fjerde år, vil jo dette prosjektet fange opp ulike variabler som påvirker tilstanden til det norske demokratiet. Nå er det pandemi. Om fire år kan det være noe helt annet, og mellom der – hvem vet hva som kan skje? Så jeg tror, i seg selv, at selv om prosjektet ikke er innrettet på pandemien isolert sett, vil det likevel fange opp i seg pandemiens effekter. Og kanskje er det sånn at noen av de konsekvensene, både positive og negative, som representanten drøfter, vil avtegne seg mye tydeligere når vi har pandemien noe mer på avstand, enn nå når vi står midt oppe i den. Så dette blir en interessant diskusjon ikke bare å ta nå, men også å følge og se på de langsiktige effektene for demokratiet i tiden fremover. I dag tidlig startet jeg møtedagen med et møte med 90 mennesker fra hele Innlandet. Vanligvis, hvis jeg skulle gjort dette fysisk, ville jeg kanskje møtt tre–syv av gangen, per stopp i Innlandet, men på en time var vi faktisk 90 mennesker som snakket om generalistkommuneprinsippet. Det tenker jeg er veldig verdifullt også, at vi nå virkelig har tatt i bruk de mulighetene som digitalisering gir. Så skal vi være klar over de utfordringene som det også skaper, ved at man fjerner de uformelle arenaene, som jo ofte er de arenaene som genererer flest ideer. For en god del år siden, før jeg kom inn på Stortinget, ble jeg invitert til Møre og Romsdal Høyre, til årsmøte, for å innlede om EU. Jeg skjønte om kvelden at det var jo slett ikke EU de var interessert i. De var interessert i å fortelle denne mulige nye Oslo-representanten om behovet for å bygge veier i Møre og Romsdal fylke, for, som de sa: I Oslo har dere fire felt, og her mangler vi gul stripe – og dette var det viktig at jeg forsto. Så jeg tror ikke vi skal undervurdere viktigheten av også de uformelle kanalene som de fysiske møtene legger til rette for. Jeg gleder meg til å fortsette denne viktige debatten fremover og takker interpellanten for at han tok opp temaet.
Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2021-05-04:
Fremskrittspartiet fremmer forslag om at forslag nr. 17 tas til votering.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2021-05-04:
Eigedomsretten står sterkt her til lands. Det er bra, for tryggleiken for det vi eig, er vesentleg for å unngå urettferdigheit og konfliktar. Då våpenlova vart endra i 2018, var det som om respekten for eigedomsretten brått hadde vorte oppheva hos alle andre parti enn Senterpartiet. Plutseleg skulle visse våpen bli forbodne utan god grunngjeving. Det var snakk om halvautomatiske jaktrifler som eignar seg til nettopp jakt, men ikkje til sportsskyting. Dette forbodet skulle til alt overmål få tilbakeverkande kraft utan nokon som helst form for kompensasjon. Det inneber at folk som heilt lovlydig har kjøpt dyre våpen til lovlege formål, skulle levere inn desse til staten for destruksjon dersom dei ikkje fekk selt dei. Innvendinga frå oss i Senterpartiet var klar: Dette er urimeleg og respektlaust. Dessutan, viss stortingsfleirtalet her til lands meiner at akkurat dei jaktvåpena det var snakk om, var uforsvarlege å ha i norske heimar, kvifor var det greitt for det same stortingsfleirtalet om våpena vart selde til andre føremål enn jakt her til lands eller til utlandet? Det var slik dei meinte situasjonen skulle bli løyst. Høgre skryt av at jegerane har fått god tid til å selje våpena sine, men det hjelper ikkje å få god tid til å selje noko som i praksis er ekstremt vanskeleg å få selt. Dette er til opplysning snakk om halvautomatiske jaktvåpen som ingen sportsskyttar vil vere interessert i, og å selje til utlandet er langt frå enkelt. I praksis ville flesteparten av våpeneigarane miste eigedom utan kompensasjon. Derfor la Senterpartiet allereie under lovbehandlinga i Stortinget i 2018 fram eit forslag om å opprette ei kompensasjonsordning, men vi vart ståande aleine om det. Arbeidarpartiet og Framstegspartiet stemte altså mot den gongen, men la samtidig fram ei uforpliktande formulering om ei mogleg kompensasjonsordning som Framstegspartiet sjølv, med sine mange justisministrar, ikkje har brydd seg med å følgje opp. No er dei i opposisjon, og som ved eit mirakel er dei med på forslaget vårt om å sørgje for kompensasjon til dei som blir ramma av forbodet med tilbakeverkande kraft. Også Arbeidarpartiet har støtta dette i justiskomiteen denne gongen. Det set vi pris på. Mesta for seint er sjølvsagt betre enn aldri, så vi set pris på at forslaget vårt no endeleg får fleirtal i Stortinget. Men kvifor i all verda var det nødvendig å skape så mykje usikkerheit, så lenge, for ei gruppe med jegerar og våpeneigarar? Forbodet trer snart i kraft. Derfor forventar eg at regjeringa arbeider svært raskt når marsjordren frå Stortinget endeleg kjem. Det må lagast ei kompensasjonsordning som sikrar at folk får tilstrekkeleg betalt for våpena dei må levere inn, og denne ordninga må vere ubyråkratisk og enkel å bruke. Det fortener folk som blir fråtekne eigedom i eit land der respekten for eigedomsretten må fortsetje å vere stor.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2021-05-04:
I denne saka er det forskjellige meiningar om om det skulle ha vore eit forbod eller ikkje. Vi treng ikkje å ta den diskusjonen. Men når vi i dag har framfor oss den aktuelle problemstillinga, om det skal innførast kompensasjon for dei som kjem til å måtte levere våpen dei kanskje har skaffa seg for 15 000 kr, pluss/minus, det er snakk om store summar, koker det ned til kva som er rett og rimeleg. Og det er sjølvsagt rett og rimeleg å kompensere for økonomisk tap som blir påført folk som har skaffa seg noko lovleg, og som har brukt det til lovlege føremål, slik det her er snakk om. Det eg lurer på – for det ligg jo an til at det blir fleirtal i denne saka på Stortinget, og regjeringa strittar imot – er: Vil regjeringa følgje opp stortingsvedtaket raskt og godt for rett og slett å sørgje for at denne gruppa får den kompensasjonen dei har rett til?
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2021-05-04:
Med den store evna regjeringa har hatt til å tilsetje byråkratar og bruke konsulentar under regjeringsperioden deira, ser eg det ikkje som eit stort problem at politiet må bruke nokre ressursar på å lage ei kompensasjonsordning til folk som fortener å få økonomisk kompensasjon for eigedelar dei faktisk har skaffa seg lovleg. Når det gjeld gjennomføringa, må det vere mogleg å finne rimeleg ubyråkratiske måtar å gjere dette på. Når alternativet var at denne gruppa ikkje fekk noko som helst, som det låg an til fram til i dag og før stortingsvedtaket, er det utruleg viktig at regjeringa går inn i saka og ser på kva slags moglegheiter som finst for faktisk å leggje til rette for ei ubyråkratisk og enkel ordning som flest mogleg kan nytte seg av. Eg spør statsråden igjen: Er det vilje hos regjeringa til å sørgje for ei slik ubyråkratisk ordning?
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2021-05-04:
Eg reknar med at m.a. Norges Jeger- og Fiskerforbund kan kome med innspel til korleis dette kan gjerast på ein fornuftig måte. No er det utruleg mange forskjellige meiningar om om dette forbodet var fornuftig, men når det først vart vedteke, kan ikkje regjeringa etter mi meining skryte av at det vart gjeve så god tid at alt skulle ordne seg på grunn av det. Dette handlar jo om ein type jaktrifler som ikkje eignar seg til sportsskyting. Eg har sjølv drive med sportsskyting, og eg veit godt at det er ei anna type rifle det er snakk om, så ein får ikkje seld dei til den typen miljø, sjølv om dei kan kjøpe dei. Dei kan kjøpe dei lovleg. Så det er greitt at den typen miljø har tilgang til desse våpena, men lovlydige jegerar skal ikkje ha det. Det er jo der det skurrar for oss i Senterpartiet, for vi veit at den aller, aller største delen av norske våpeneigarar er lovlydige, dyktige folk som handterer våpena sine på gode måtar. Men at ein kriminell galning går amok med ei rifle som han har gjort ulovlege ting med, er ei sak for seg sjølv. Det skal ikkje gå ut over alle lovlege våpeneigarar at somme få er kriminelle.
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2021-05-04:
Det er fint at statsråden svarer Stortinget når spørsmål blir stilt, og som statsråden også godt vet, har Senterpartiet fremmet en rekke forslag om politiet i løpet av denne stortingsperioden. Mitt spørsmål var hvilke negative konsekvenser regjeringen ser, og jeg kan ikke si at jeg hørte et veldig tydelig svar på det. Vi i Senterpartiet prøver å lytte til de tilbakemeldingene som kommer fra lokalt hold, fra politiet, fra kommuner, fra ordførere som opplever at deres polititjeneste har blitt svakere. Når Gudbrandsdalstinget, som representerer nær sagt alle kommunene i Gudbrandsdalen – til og med Lillehammer, som er en bykommune – og Innlandet fylkeskommune, kommer med en kraftfull uttalelse om at de er reelt sett bekymret for beredskapen og for det forebyggende arbeidet i sin region, så er det noe som Senterpartiet mener man må lytte til, i stedet for, som justisministeren nettopp gjorde, å be ordførere som har nektet å skrive under på politikontaktavtaler som er for dårligere, om å gjøre det. I stedet burde hun lytte til hva som er årsaken til at det er for dårlig. Politiets Fellestjenester, Politidirektoratet og Politiets IKT-tjenester har f.eks. blitt styrket med 720 årsverk i løpet av nærpolitireformen, men ifølge politiets egen kapasitetsundersøkelse har man ikke fått en eneste ekstra patrulje på veiene, selv om poenget med politireformen nettopp var at man – angivelig – skulle få et politi som var mer tilstedeværende i lokalsamfunnene, på hjul. Vi har fått et politi som ikke er et nærpoliti, men som i stedet har blitt et utrykningspoliti. Regjeringen kan gjerne fortsette å skjønnmale dette og pumpe penger inn i systemet, men problemet er at systemet er rigget for sentralisering; man har fjernet makt, man har flyttet myndighet fra lokale lensmannskontor inn i de største byene, inn i hovedsetene i politidistriktene, inn i fellesfunksjoner. Justisministeren har fortsatt ikke gitt noe svar i det hele tatt på om det er en type struktur som man vil se på for å forbedre denne situasjonen, den umyndiggjøringen av lokale lensmenn som det varsles om, bl.a. til NRK, den nedprioriteringen av mindre steder som vi hører om gang på gang. Det kommer ikke til å løse seg ved at regjeringen fortsetter å pumpe det systemet de har bygd, for det er hele systemet som er problemet, at man har bygd et toppstyrt politi, et politi hvor midlene forsvinner i byråkrati i stedet for å komme lokal forebygging, lokal etterforskning, beredskapsarbeid i distriktene våre til gode.