Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-03:
Flommen i Pakistan er en av de største naturkatastrofer i moderne tid. Den drepte ikke så veldig mange mennesker, kanskje opp mot 2 000, men når det gjelder materielle, økonomiske og sosiale skader, er det få katastrofer som er av liknende kaliber. Et sted mellom 15 og 20 millioner mennesker er berørt, og det var, for alle praktiske formål, et vandrende jordskjelv som startet oppe i Himalaya, beveget seg fra nord til sør gjennom Pakistan, og i deler av Sind, den sørligste provinsen i Pakistan, er det fortsatt vann ute. Vi var, som Afshan Rafiq var inne på, i forrige uke og besøkte et av flomområdene i nærheten av byen Peshawar, hvor den norske flyktninghjelpen gjør en innsats. Det du ser der, er at ingen døde i selve flommen og heldigvis heller ingen etterpå i form av kolera eller andre sykdommer i etterkant, men folk hadde fullstendig fått ødelagt sitt livsgrunnlag. De hadde reddet livet, men de hadde ikke kunnet ta med seg husdyr, i en kultur hvor mange lever av husdyr. Jorda var vasket bort. Såkornet var borte. Bare noen hadde fått såkorn slik at man kunne få vinteravling. Og husene, ja de best bygde mursteinshusene sto – og det var jo selvfølgelig de mest velståendes hus – mens alle dårlig bygde hus, dvs. fattigfolks hus, var vasket bort. Skoler og helsestasjoner var i ferd med å komme tilbake, men det vil ta veldig, veldig lang tid. Det typiske for dette er jo selvfølgelig at det er de aller fattigste som rammes hardest, og Pakistan er et stort land, men det er også et veldig fattig land. Det er flere fattige i Pakistan enn antakelig i alle land i Afrika bortsett fra i Nigeria. Så det er et land med stor fattigdom, jf. den foregående debatten om konsentrasjon om Afrika. India, selvfølgelig, har mange flere fattige enn noe land i Afrika. Så det er de fattigste som rammes hardest, og vi har lang erfaring med at fattige har veldige problemer med å komme tilbake igjen på lengre sikt etter en sånn katastrofe. Norge vil gå inn med midler, og vi vil gjøre det gjennom å styrke FN-systemet slik at de kan samordne bedre, og vi vil gjøre det så langt det er mulig gjennom pakistanske myndigheter. Det er ikke fordi jeg ikke deler mange av Peter N. Myhres påpekninger av svakheter i Pakistan – jeg deler mange av dem – men det er fordi vi må hjelpe Pakistan til å ha et statsapparat som er bedre i stand til å håndtere slike katastrofer i framtiden, og da må vi gå gjennom dem. Og det er ingen andre samordningsinstanser i Pakistan enn pakistanske myndigheter og FN. Når det er sagt, deler jeg også den oppfatningen at Pakistan må bidra mer selv. Det kan ikke fortsette å være slik, for å si det veldig enkelt, at en pakistansk bussjåfør i Oslo skal betale skatt eller gi til frivillige organisasjoner for å sende penger til Pakistan, mens den pakistanske eliten som er bosatt i Pakistan, selv ikke bidrar. Det er en uakseptabel situasjon, og jeg tok også opp med statsminister Gilani da jeg møtte ham, at vi må kunne forvente at Pakistan bidrar mer selv. Det kan Pakistan bare gjøre hvis Pakistan begynner å få et skattesystem hvor Pakistans innbyggere betaler skatt. I dag har Pakistan en av de laveste skatteprosentene noe sted i verden, f.eks. langt lavere enn India, nabolandet som man ofte sammenlikner seg med. Jeg kommer rett fra et seminar med Sonia Gandhi som veldig mye handlet om hvordan India skulle få mer skatteinntekter for å kunne bygge en mer velfungerende stat. Indias myndigheter har satt resolutt på dagsordenen hvordan man skal heve skattenivået i India, for å få penger til f.eks. den flomforebyggingen som Peter N. Myhre tok til orde for. Pakistan har et ekstremt lavt skattenivå, og det er, for alle praktiske formål, bare den pakistanske middelklassen – lønnsmottakere, men de er få – som betaler skatt. Topp pakistansk elite betaler nesten ikke skatt, og for en stor del blir de pengene som blir tjent, investert utenfor Pakistan, ikke minst i Midtøsten. Det er ikke et varig grunnlag for å bygge en sterk stat. Vi kan ikke i vårt samarbeid med Pakistan unnlate å peke på disse tingene. Jeg tok resolutt opp med Gilani at vi forventer at Pakistan lager et skattesystem, slik at Pakistan selv bidrar til utviklingen av landet. Det sa han seg enig i, men testen på dette er jo selvfølgelig om han følger det opp og gjør det. La meg også si – uten å bli ufin – at jeg husker ennå den første meldingen vi fikk etter jordskjelvet i Sichuan i Kina for et par år siden. Det lød som følger på radioen: Fem mennesker er rapportert bekreftet døde i et stort jordskjelv i det vestlige Kina, og statsminister Wen har satt seg på flyet til jordskjelvområdet. Vel, da visste ethvert tenkende menneske at en av de to opplysningene var gale. Enten var dette et mye større jordskjelv enn at fem døde, eller så var det usant at Wen var på flyet. Vi vet svaret. Det var et svært jordskjelv, men det var sant at statsminister Wen resolutt hadde satt seg på flyet til jordskjelvområdet. Pakistans president forble i Europa i to uker etter at jordskjelvkatastrofen hadde inntruffet i Pakistan. Og ja, det er forskjeller. Det er f.eks. store sikkerhetsproblemer for Pakistans president ved å reise ut og bli sett på som å ta ledelsen i hjelpearbeidet på samme måten som statsminister Wen gjorde i Kina. Men det er likevel en kontrast som det må være lov å peke på, at mens kinesiske myndigheter på absolutt toppnivå kastet seg i selen, reiste ut, sto i ruinene og ble sett på som å vise omtanke for menneskene og ta ledelse i arbeidet, så har vi ikke sett den samme resolutte responsen fra Pakistans ledelse. Så konklusjonen er: Vi må hjelpe, vi skal hjelpe, og vi skal hjelpe på en sånn måte at vi bidrar til å bygge gjennom dette en mer velfungerende pakistansk stat. Men vi må også ha lov til å stille krav til Pakistan om at landets egen elite begynner å betale skatt og bidrar til oppbygging av sitt eget land, og at landets politiske myndigheter blir sett på som å ta den samme resolutte ledelsen i katastrofen i Pakistan, som f.eks. de kinesiske lederne gjør i Kina.