Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-04:
Jeg er glad for en veldig viktig og nødvendig debatt, som også var saklig og god helt til representanten Engeset tok ordet. Det jeg har uttalt om uføretrygden, er at jeg er lut lei av å høre at det er uføretrygden som er problemet, og at folk skal gis dårlig samvittighet for å være syke og uføre. Det har jeg tatt til orde mot, og det kommer jeg til å fortsette med. Det er mangel på riktig helsehjelp til riktig tid, hjelp mot vold og overgrep i hjemmet og i nære relasjoner, tidlig hjelp når man får rusproblemer, hjelp fra barnevernet, attføring av rett kvalitet og til rett tid og et arbeidsliv som ikke tar imot en, som er problemet - ikke at folk får noe å leve av når de ikke får arbeid og er syke. Hvis jeg skulle vri det Engeset sa, på en like ondsinnet måte som det han ønsker å vri det jeg sier, at han vil gi folk én sjanse, synes jeg han er forholdsvis gjerrig. Folk som er syke og får psykiske lidelser, bør få mange flere sjanser enn én til å komme tilbake til arbeidslivet. Folk kan nemlig bli friske. Jeg synes det er veldig viktig å huske på at en del av den psykiske sykdommen vi ser i samfunnet, tar det tid å bli bra av. Det betyr at vi ikke kan ha et syn som går ut på at hvis man blir syk én gang og faller ut av arbeidslivet, så er det en gang for alle. Derfor er det utrolig viktig at også NAV etter hvert får virkemidler og oppgaver som går ut på at de som har fått uføretrygd og ønsker seg tilbake til arbeidslivet, også får tilgang til de virkemidlene som foreligger. Vi har et arbeidsliv som har vært i stor endring. Jeg tror at det er noe av problemene folk opplever i dag. Krav til kunnskap og kompetanse har økt, ikke minst på det sosiale området, og man må ha evne til å omgås ulike mennesker og mestre raske omstillinger. Det kan kanskje være ett av problemene som gjør at de med psykiske problemer vanskeligere får innpass i arbeidslivet i dag. Det er vi nødt til å se på, også som arbeidsgivere i offentlig sektor - stat og kommune - som er store arbeidsgivere, og som sjøl må ta et ansvar på dette området. Å bli ung ufør er ikke attraktivt. Det er ingen situasjon noen ønsker seg inn i. Det som er kjennetegnet, er, som andre har sagt her: lite utdanning, bitte litt jobb, lav inntekt og dårlig helse. De har en veldig kronglete vei inn i arbeidslivet. De blir møtt av stereotype holdninger også i hjelpeapparatet, og de mister motet og motivasjonen. Nordlandsforskning la fram en rapport om dette i 2007 og Høgskolen i Oslo har gjennom sin funksjonsevnevurdering undersøkt og funnet ut hvor syke folk er når de ikke kommer inn i arbeidslivet, enten de da havner på sosialhjelp, som mange av disse ungdommene gjør først, eller de havner på uføretrygd etter hvert. Det er en kunnskapsoppsummering som heter «Tidlig intervensjon på rusfeltet», som ble gjort av International Research Institute i Stavanger, som viser veldig entydig at tidlig inngripen og hjelp til barn og familier som sliter med rus og psykiske problemer, hjelper. Det mener jeg er uhyre viktig, og spesielt at man får på plass dette tverrsamarbeidet, sektorsamarbeidet mellom barnevern, helsevesen, arbeidsliv, skole og utdanning, fordi vi vet at det går an å hjelpe, og det er lettere å hjelpe dess tidligere man griper inn. Men det betyr ikke at man ikke skal sette inn mye sterkere virkemidler også når folk har kommet i en slik situasjon når de er ute av det systemet. Undersøkelsen fra Nordlandsforskning viser også at det er overgangen mellom skole og arbeid som er veldig kritisk. Derfor mener jeg at det er viktig at man ser på hvordan man kan koble disse ungdommene mot arbeidsliv mye tidligere. Pøbelprosjektet, som nå kommer i gang, som har vært nevnt før i dag, er en slik lenke, og attføringsbedriftene med f.eks. tiltaket PIA, som vi har diskutert her før. Varig tilrettelagt arbeid kan være en god mulighet også for ungdom med psykiske problemer, nettopp fordi det kan ta tid å bli frisk, og man kan være i en arbeidssituasjon som er litt mer skjermet i en periode. Kvalifiseringsprogrammet har vært nevnt, og statsråden har også nevnt dette med å bruke loser inn i arbeidslivet. Det har jeg veldig stor tro på, nettopp fordi jeg tror at en del arbeidsgivere ikke bare har negative holdninger, men føler seg veldig usikre på hvordan de skal håndtere dette i praksis. Da tror jeg en slik losordning kan gi en trygghet både for arbeidstaker og arbeidsgiver, noe som gjør at langt flere vil lykkes.