Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-03:
Tar vi nok helhetlige hensyn til lønns- og arbeidsgiverpolitikken med i vurderingen når vi vedtar reformer og legger rammer for kommunesektoren og offentlig sektor? Jeg tror ikke vi gjør det, og jeg skal forsøke å begrunne det. Den 5. november i år gikk Arbeidstilsynet til aksjon på alle landets sjukehjem, og de fant veldig mye å sette fingeren på. Tunge løft er et problem som skaper mange vonde rygger, ødelagte skuldre og høyt sjukefravær. På mange av sjukehjemmene var det ikke engang garanti for at de ansatte fikk hjelp av en kollega i situasjoner der det krevdes at det var to om jobben. De var alene. Til neste år blir de enda færre. I Nationen den 26. november stod det at det var 25 000 hjelpepleiere ute av yrket, og 70 pst. av de som var i jobb, gikk i deltidsstillinger. I handlingsplanen for en bedre eldreomsorg stipuleres det et behov på 12 000 nye årsverk bare innen eldreomsorgen de nærmeste fire åra. Tallet har siden blitt justert ved at kommunene har meldt inn behov, slik at tallet i dag ligger i overkant av 13 000 nye årsverk. Men klarer vi å rekruttere nok folk? Ser ungdommen på eldreomsorgen som en god og framtidsrettet arbeidsplass? I oktober fikk Østfold Sentralsykehus følgende ubønnhørlige pålegg fra fylkesrådmannen: 180 midlertidige stillinger må bort – ikke omgjøres til faste stillinger, men fjernes – dvs. 10 legestillinger, 75 sjukepleierstillinger, 30 hjelpepleierstillinger, 11 bioingeniørstillinger, 40 konsulentstillinger og 14 andre stillinger. Det er ingen tvil om at stillingene trengs, men pengene mangler. Antallet behandlede pasienter vil derfor selvfølgelig gå ned, og ventelistene vil øke. Vi trenger altså flere, og ikke færre! I løpet av 1999 – 2006 regner Regjeringa med at det vil være behov for 9 275 forskjellige stillinger knyttet til psykisk helsevern. Storsatsinga på psykiatrien landet rundt har politisk støtte fra alle partier, men mangelen på personell kan hindre gjennomføring. Rekruttering og utdanning av fagfolk blir et avgjørende grep i åra framover. Tar vi disse grepene? Så til en annen beskrivelse av virkeligheten. Den 12. mars 1998 var ingen vanlig dag. Da var det en interpellasjonsdebatt i Stortinget, og det er jo ikke så uvanlig, men den dagen mente alle at lærerne tjente for lite. Er ikke lønnen bra nok, vil studentene velge vekk lærerutdanninga, uttalte interpellanten Oppebøen Hansen fra Arbeiderpartiet til Norsk Skoleblad dagen etter. Og undervisningsministeren sa at han oppfattet at Stortinget hadde gitt et klart signal om at lærerne fortjener høyere lønn, og at det skulle bringes videre. Det ble også gjort, det ble faktisk brakt til virkelighet av riksmeklingsmannen. Dette er noen bilder fra virkeligheten, og det er bakgrunnen. Samtidig har vi et stramt arbeidsmarked. Arbeidsforholdene i flere bransjer i privat sektor er veldig annerledes enn i offentlig sektor. De kan ha svært høy lønn, frynsegoder, opsjoner og store muligheter til å få etter- og videreutdanning og faglig input via jobben. Velutdannede folk kan nå velge, og mange av dem velger vekk offentlig sektor. Vi er alle enige om de store reformene i helsevesenet, i psykiatrien, for de eldre og i skolen, og vi krever stadig bedre kvalitet på tjenestene. Men tar vi konsekvensene av at det må følges opp på mange områder, med bedre økonomi og lovverk, hvis dette skal la seg gjøre? Vi har ikke det direkte arbeidsgiveransvaret, men vi har ansvar for de overordnede lønns- og arbeidsgiverforholdene som kan tilbys i offentlig sektor. Vi legger premissene for arbeidsgiverpolitikken som føres både i statlig og i kommunal sektor. Når det gjelder vedtak på lovsida, skal jo de gjelde alle. På svært mange områder, som arbeidsmiljø, likestilling og velferdsordninger, har fagbevegelsen gått foran og kjempet igjennom rettigheter, og myndighetene har gått etter med lovgivning. Ett eksempel på en likestillingssak som står igjen, og som vi mener betyr noe for å kunne rekruttere, er likestilling mellom turnus og skift. Det vet jeg at Regjeringa jobber med, men det er fremdeles slik at vi sender ut dette dårlige signalet, når vi er i en nesten desperat situasjon og trenger flere som kan jobbe med pleie og omsorg. Årets lønnsoppgjør ble godt, også for lønnstakerne i offentlig sektor – og det skulle bare mangle! Inntekter til kapitaleiere har økt og oppgjøret i privat sektor ble godt. Skulle da oppgjøret i offentlig sektor blitt dårligere, ville offentlig sektor lønnsmessig ha falt fullstendig av lasset. Og samtidig med at en skal gjennomføre alle disse reformene som krever kompetanse, dyktige fagfolk, engasjement og innsatsvilje, kunne man ikke ende opp med et veldig mye dårligere lønnsoppgjør i offentlig sektor. Når det gjelder disse jobbene vi snakker om – enten man nå er lærer eller hjelpepleier på et sjukehjem eller man jobber i psykiatrien – vet alle at de er veldig krevende både fysisk og psykisk. Vi kan altså ikke lenger satse på bare dugnadsånden og kallstanken når vi skal gjennomføre reformene våre, eller tro at vi skal klare å fornye og forsterke velferdsstaten til en moderne velferdsstat uten at vi tenker helhet og tar ansvar for at det blir mulig gjennom de rammevedtakene vi fatter. Det har ikke vært vanlig å kompensere for inngåtte tariffavtaler utover det som ligger i kommuneøkonomiproposisjonen, sa statsråden i et svar på hvorfor årets lønnsoppgjør ikke ble kompensert i forslaget til budsjett. Ikke en gang økningen på den delen av oppgjøret som staten sjøl hadde forhandlet fram for lærerne, ble kompensert. Jeg mener heller ikke at det er riktig at man skal kompensere krone for krone. Den metoden går ikke, men jeg savner en overordnet holdning til hvordan man skal håndtere dette. Dette er politikk og ikke teknikk. Hvis vi vil at tjenestene i offentlig sektor skal være gode, ha kvalitet og være tilstrekkelige, må vi sørge for at det blir attraktivt å jobbe i offentlig sektor, og at skikkelige lønns- og arbeidsforhold i offentlig sektor ikke skal salderes med kutt i tjenestene eller gi dårlige tjenester, slik som det blir nå. Synet på dette må gå hånd i hånd med de rammene vi legger. Det er ikke Stortinget eller Regjeringa som skal bestemme hva slags lønn folk skal ha, men vi må legge rammer som gjør det mulig å føre en lønns- og arbeidsgiverpolitikk som kan fungere i et moderne samfunn. Nå dyttes ansvaret for et nødvendig og riktig lønnsoppgjør ned til kommunene, som må kutte tjenester og kreve mer egenbetaling. Det er dårlige signaler, og det blir dårlige tjenester, og jeg tror ikke vi når målene våre på noen av områdene. Det er faktisk slik at mange steder er bemanningen i beste fall marginal allerede nå. Det gir tunge belastninger f.eks. i eldreomsorgen, færre å dele byrdene med, og vi får flere og ikke færre vonde rygger. Det er et paradoks at en forsterket satsing på reformene som alle er enige om, ikke følges opp med nok virkemidler som vi vet virker. Hvis god lønn og muligheter til faglig oppdatering og en tilstrekkelig bemanning virker i privat sektor – og det vet vi jo at det gjør, alle argumenterer med at dette er markedsmekanismer som fungerer – hvorfor tror vi da ikke at det er nødvendig å gjøre slik i offentlig sektor? Det som for andre grupper i privat sektor omtales som markedstilpasninger, kalles i offentlig sektor for en lønnsspiral og får dermed et negativt stempel på seg. En blir ikke god av lav lønn og mye kjeft! Slik er det for mange i offentlig sektor nå. En blir ikke automatisk god av god lønn heller, sjøl om noen synes å tro det er en klar sammenheng mellom dyktighet og lønn. Men lønn er et signal om hvordan den jobben du gjør, verdsettes. Og en blir bedre av å bli satt pris på, av å bli tatt på alvor og ikke tatt for gitt. Konkurransen kommunene imellom, og mellom kommunene og staten for enkelte grupper, er nå sterk. Kjøpekraften er som vi vet veldig forskjellig kommunene imellom. Og det blir jo ikke flere leger eller lærere av at én kommune har bedre råd enn en annen, og gjennom det kan kjøpe den arbeidskraften den trenger. Den siste biten som jeg bare så vidt får tid til å komme innom, er utdanningsbiten. Spesielt på omsorgssiden blir dette viktig, fordi vi vet at rekrutteringen til hjelpepleiere/omsorgsyrker nå er veldig svak. Og det er i hovedsak lønns- og arbeidsforhold som gjør at disse rekrutterer dårlig. Man ser ikke framtida i det, man vet at man blir utslitt, man vet at man må gå tunge vakter, og at jobbene er utsatte, usikre og slitsomme. Derfor vil jeg spørre statsråden: Får vi en annen politikk på dette området framover, eller skal vi fortsette å si at dette er egentlig ikke vårt bord, dette overlater vi til KS eller til partene i arbeidslivet, eller skal vi øke vårt helhetlige ansvar for disse områdene slik at vi klarer å virkeliggjøre politikken vår, ikke bare for å gjennomføre reformene, men også for å beholde og rekruttere de beste folkene til disse viktige jobbene?