Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2012-03-29:
For noen år tilbake lanserte Fremskrittspartiet slagordet «Fremtiden skapes – den vedtas ikke». Det er i sannhet et genialt slagord – for å skryte litt av partiet – som står seg stadig bedre i et land som i svært mange sammenhenger tror at politiske vedtak vil bringe vekst og velstand. Alle partier er i mer eller mindre grad skyldige i en slik tenkning. Rød-grønne sosialister har en grunnleggende mistro eller skepsis til alle som lykkes. De sier allikevel at de vil legge til rette for at folk skal kunne lykkes. Men skulle en person faktisk gjøre suksess, skape arbeidsplasser og tjene en hel masse penger, går skepsisen og misunnelsen hånd i hånd. Målet om likhet gjennom kapitalismen er en selvmotsigelse. Markedskrefter gir utvikling og velstand, men aldri likhet. Likhet er en politisk umulighet og naturstridig. Mange land har allikevel forsøkt. Alle har mislyktes. Planøkonomi gir stagnasjon, fattigdom og korrupsjon – noe som igjen betyr ulikhet. Mens kapitalismen og markedsøkonomien gir incentiver til vekst, slik at samfunnet samlet sett blir rikere, holder planøkonomi og sosialisme de kreative og flinke nede og gir incentiver til å sluntre unna. I den grad sosialisme betyr likhet, er det lik fordeling av fattigdom vi snakker om. Sosialisten har aldri forstått at man ikke hjelper de svake ved å kutte hodene av de sterke – eller sagt på en annen måte: Man hjelper ikke de fattige ved å flå de rike. Fremskrittspartiet ønsker at flest mulig skal lykkes. Vi synes det er flott at folk tjener penger. Vi synes det er strålende at penger tjent på ærlig vis gjennom markedet gjenbrukes i markedet. Markedsøkonomien har brakt hundrevis av millioner av mennesker ut av fattigdom, nettopp fordi markedsøkonomien har en «trickle-down»-effekt. Når det regner på presten, drypper det på klokkeren. Det spiller nemlig ingen rolle at de rike blir rikere, så lenge de fattige også blir rikere. Og en slik utvikling er kun mulig gjennom markedsøkonomien. I arbeidet med denne meldingen stilte Fremskrittspartiet spørsmål til Finansdepartementet vedrørende forskjellene i dagens Norge og om hvorvidt de er blitt større eller mindre under dagens regjering. Svaret er at forskjellene ikke er signifikant annerledes i dag enn de var under foregående regjeringer. Sannheten er at alle grupper i lønnet arbeid har fått en langt høyere levestandard, mens forskjellene mellom de ulike gruppene er omtrent de samme. Under den rød-grønne regjeringen har imidlertid antall mennesker som lever utenfor det regulære arbeidslivet, økt kraftig. Det er med andre ord langt flere mennesker som mottar penger til sitt livsopphold fra Nav i dag, enn noen gang tidligere. Det er nettopp disse menneskene som sakker akterut i dagens samfunn. Finansministeren har gjentatte ganger understreket at arbeidskraft er den beste ressursen samfunnet har. Det er jeg enig med ham i. Dersom arbeid igangsettes gjennom oppstått behov i arbeidsmarkedet, er arbeid samtidig den beste formen for fattigdomsbekjempelse. I et oppslag knyttet til mulig innføring av eiendomsskatt uttalte LO-leder Roar Flåthen i fjor høst følgende til Dagens Næringsliv: «Jeg blir fly forbannet når jeg ser de villaene i Holmenkollåsen(…) (…) – Unnskyld språket, president. Her slipper LO-lederen katta ut av sekken. For det første kan man jo undres over hvordan LO-lederen har fått tilgang til villaene han er så sint for at finnes, men langt mer alvorlig er det at lederen av Norges største arbeidstakerforening viser så stor forakt for konsekvensene av markedsøkonomien. Jeg har for så vidt forståelse for at LO-lederen forsøker å gjøre seg til en mann av folket, men sannheten er jo at markedsøkonomien har gjort selv Flåthen til kapitalist, men at han velger å bruke sin millionlønn på andre ting enn bolig i Holmenkollåsen. Man kan og bør selvfølgelig understøtte mennesker som ikke er i stand til å understøtte seg selv. Slike bevilgninger vil imidlertid aldri føre til permanent reduksjon av fattigdom. Ingen samfunn har noen gang klart å omfordele seg ut av fattigdom. Fattigdom bekjempes ikke gjennom økonomiske overføringer, men gjennom deltagelse i arbeidsmarkedet. I Norge krever deltagelse i arbeidsmarkedet i nær sagt alle sammenhenger at man er i stand til å snakke norsk. Videre krever stadig flere yrker grunnleggende ferdigheter, enten det gjelder yrkesfag eller akademiske fag. Vekslende regjeringer har de siste årene tillatt en stadig økende innvandring. Dette har i særlig grad funnet sted gjennom familiegjenforening, som ofte er familieetablering gjennom arrangerte ekteskap. I mange sammenhenger er dette mennesker med liten eller ingen utdannelse, hvor også analfabetisme er utbredt. Det er naturligvis lite trolig at voksne mennesker som verken kan lese eller skrive, vil kunne bli en arbeidsressurs i et kunnskapsbasert samfunn som vårt. Dette er altså en villet politikk. Men jeg skal la det ligge. Fremskrittspartiet har som mål å få flere til å delta i samfunnet, og vi tror slik deltagelse må finne sted på alle plan. Skal man lykkes på arbeidsmarkedet i Norge, er man helt nødt til å tilpasse seg de behovene som arbeidsmarkedet etterspør. Dette krever en betydelig grad av egeninnsats. Vår hovedoppgave som politikere er ikke omfordeling av goder fra en person til en annen eller fra en gruppe til en annen gruppe. Vår hovedoppgave er å legge til rette for at samtlige får muligheten til utdannelse, og at samtlige får muligheten til å bruke sitt talent. Utdanning er derfor åpenbart et område som bør finansieres av fellesskapet. En minste felles multiplum-skole er ikke til hjelp verken for de svakeste eller de flinkeste elevene. Skal vi lykkes i fremtidens konkurransesamfunn, må vi legge til rette for at også de flinkeste får utfordringer i skolen. Vi bør applaudere at noen er mer intelligente enn andre, at noen er mer kreative enn andre, og at noen utviser mer interesse for læring enn andre. På samme måte som vi dyrker våre idrettshelter, bør vi også dyrke dem som har begavelser innenfor praktiske og akademiske fag, for mens våre idrettsstjerner gir oss en opplevelse og nasjonal stolthet, har våre skolebegavelser muligheten til å gi oss fremtidige eksportinntekter og arbeidsplasser. Med andre ord: Mens idrettshelten gir oss en umiddelbar tilfredsstillelse, gir entreprenøren oss varig velferd. Fremskrittspartiet registrerer at de rød-grønne forsøker å omskape den nordiske modellen til et sosialdemokratisk prosjekt – og kanskje først og fremst som et sosialistisk prosjekt. Det er historieløst. Norsk historie er ikke preget av sosialisme, ei heller av sosialdemokrati. Norsk historie er kontrastfylt. Man finner pietisme, hardt arbeid, konsekvensetikk, individualisme, tradisjonsbinding, konfliktskyhet, standhaftighet. Men man finner også eventyrtrang, for å se på de nordmennene som dro til Amerika: Selv der ble de boende på samme sted, så mye at de ble kalt «homesteads». I de senere år har nok den norske folkesjelen fått litt påfyll av selvgodhet, noe som ironisk nok bekreftes i regjeringspartienes merknader i denne saken. Ovennevnte verdier er uansett en del av vår kulturarv, og det er nettopp kulturarven som danner grunnlaget for dagens samfunnsform. Kall den gjerne en nordisk modell, men særlig mye sosialisme inneholder den ikke.