Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-02-18:
Jeg skal la fristelsen til å reflektere over dagens debattema i forhold til ulike sider ved EU-spørsmålet ligge. Det kunne blitt temperatur her hvis jeg hadde gått inn på det. Men det bør være temperatur av helt andre grunner. For bortenfor de internasjonale forhold, som vi alltid må forholde oss til på en eller annen måte, er vi tilbake til det eldgamle tema: Hvordan organiserer vi oss som samfunn for å gi foreldre sjansen til å være foreldre? Hvordan organiserer vi oss som samfunn på en slik måte, som i hvert fall denne regjeringen har som politikk, at det ikke er noe poeng bare med et sukk å konstatere at familier tømmes for innhold, så derfor må skolen løse det, og når skolen segner, må politiet løse det? Da er det jo en riktig politikk å si: Hvordan kan familier, slik som de nå eksisterer i vårt land, ha en sjanse til å klare seg? Neste poeng: Hvordan kan skolen ha en sjanse til å gjøre en jobb uten å bli overbelastet med alt som den er nødt til å samarbeide med andre om? Og dernest: Når det gjelder politi, har det jo ikke vært noen generell tone i denne debatten at vi jager på straff og reaksjon. Tvert imot har man i denne debatten hele tiden resonnert rundt hvordan de gode krefter kan kobles sammen på en slik måte at de gjensidig forsterker hverandre. Men det er mulig at vi i samfunnet vårt, hvor de fleste spørsmål er på dagsordenen, da helt åpent må diskutere: Hvordan skal voksne mennesker klare å stå ut rollen som voksne? Som en del av det har flere representanter vært inne på: Hvordan skal vi når det gjelder samliv hvor det utøves vold, og en del av volden kan henge sammen med rus i forskjellige former, være opptatt av dem som rammes av volden, som oftest kvinner, men også barn? Så er vi jo enige om, og det ligger i Regjeringens løfter om en fornyelse av handlingsplanen mot vold i samliv, at vi skal se på den som utøver volden, for vi vet at vi i svært mange tilfeller, gjort på rett måte og rettidig, kan hjelpe den mannen. Og så vet vi jo også at barn som er i disse forholdene, har vært glemt på veldig mange måter. Men da er vi jo tilbake i en debatt som handler f.eks. om hvordan vi lokalpolitisk faktisk helt uavhengig av budsjettsituasjonen kan få administrative og lokale politiske ledere som tør å gi unge fagfolk som er nyutdannede, så mye trygghet at de tør bry seg med menneskelige relasjoner istedenfor for sikkerhets skyld å gjemme seg bort i papir. Det er lov å være usikker når en er ung og nyutdannet, men jeg har sagt det fra denne talerstolen: Politifolk blir kastet ut i jobb og får beskjeden: Lær å svømme! Det er en lederoppgave både administrativt og lokalpolitisk å hjelpe folk som er nyutdannede, til å møte livets harde fakta, en betydelig utfordring for barnevernsarbeidere, sosialarbeidere og andre. De må jo få bakking, og så får vi som står på Stortingets talerstol, si at det er faktisk en lederjobb og en del av de politiske prosessene lokalt å opptre på en slik måte at folk som sitter administrativt, og som er fotsoldater, skjønner at det er dette man mener. Så dette bidraget fra min side som statsråd – siste sekund – er nettopp å si at den rollen får vi ta på alvor, og da har vi også gjort en viktig del i forhold til Storbergets utfordring til oss alle.