Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-09:
Eg vil takke for to gode utgreiingar. FN-resolusjonane 1970 og 1973 slår fast det internasjonale samfunnets ansvar for å verne det libyske folket. Gaddafi-regimet sitt omfattande angrep på sivile og truslar om å utslette den politiske opposisjonen i Benghazi gav legitim grunn til å nytte FNs sanksjonsmiddel, inkludert militærmakt, mot diktaturet. Utviklinga i Libya har vist at det framleis er behov for eit internasjonalt engasjement for å beskytte sivile i Libya. SV står fast på støtta til at Noreg må bidra til det, etter vedtak på SVs landsstyremøte i helga. Eg vil be representantane frå Høgre og Framstegspartiet puste djupt, setje seg framfor nettet og lese gjennom vedtaket SV gjorde i helga. Situasjonen i Libya er alvorleg. Mange sivile får beskyttelse, men framleis er situasjonen kritisk i enkelte område. Kampane mellom Gaddafi-diktaturets styrkar og opprørshæren er fastlåste. Dei sivile tapa i konflikten er betydelege, og det same er dei utfordringane Libya står overfor humanitært. Eg vil understreke viktigheita av at Noreg bidreg her, slik regjeringa no legg opp til, med både humanitær assistanse og mottak av flyktningar. Eg noterer meg òg når det gjeld militære bidrag, at forsvarsministeren avklarer at etter 24. juni «vil et eventuelt norsk bidrag bli et annet og mindre omfattende enn dagens bidrag». Eg vil samtidig understreke at det er situasjonen og behova i Libya som må styre den endelege vurderinga her, akkurat som det må styre dei politiske og humanitære bidraga, og korleis vi skal følgje opp gjennomføringa av resolusjon 1973. SVs landsmøte vedtok støtte til dei militære sidene av Noregs bidrag til Libya under føresetnad av at FN-resolusjonens strenge mandat om å verne sivile vert etterlevd. Den siste tida har både angrepa på medlemer av Gaddafi-familien og utsegner frå enkelte statsleiarar gitt grunn til bekymring. No understreka både forsvarsministeren og utanriksministeren at mandatet for operasjonen er å beskytte sivile, ikkje bistå militære styrkar med regimeendring, og at Noreg held seg strengt til det. Det er viktig for å halde oppe eit skilje mellom sivile og militære mål, men det er òg viktig for framtidig internasjonal oppslutning om formålet å beskytte sivile. Dersom mandatet no vert kapra til eit anna formål, gir vi Russland, Kina og andre kritikarar rett og reduserer sjansen for ei einigheit som kan beskytte sivile i Sikkerheitsrådet i framtida. Lat meg vere tydeleg på det: SV, Noreg og det meste av verda ønskjer regimeendring i Libya. Det er derfor det har blitt ei sjeldan einigheit om å opne ei sak mot Gaddafi for den internasjonale straffedomstolen. Han er ein brutal leiar som har utøvd vald mot eiga befolkning, og står utan nokon legitimitet. Men som utanriksministeren sa: «Politiske endringer må komme som et resultat av politiske prosesser i Libya, og det internasjonale samfunnets rolle må være å støtte opp om disse.» Det er forskjell på det politiske målet, og kva for mandat den militære operasjonen følgjer. Berre politiske prosessar og løysingar kan gi varig fred og beskyttelse av menneskerettane i Libya. Dessverre har viktige forhandlingsinitiativ så langt ikkje ført fram. Det er likevel viktig at dei initiativa fortset. Noreg må aktivt arbeide for fredsinitiativ, framleis under FNs leiing. Det er viktig der at bl.a. Den afrikanske union og Den arabiske liga – altså dei viktigaste regionale organisasjonane – kan fortsetje å spele ei rolle. Så vil eg avslutningsvis seie at bakgrunnen for det som no skjer i Libya, er dei folkelege demokratiske revolusjonane, opprøra, i Midtausten. Det er ein viktig grunn til mi eiga, til SVs, støtte, men òg at det er mogleg å oppnå ei internasjonal einigheit om dei to FN-resolusjonane. No må vi ikkje late folkelege krefter i andre land i regionen i stikken, i skuggen av det som skjer i Libya. I Bahrain, Jemen, Syria og andre land har det vore store demonstrasjonar, og i dei tre nemnde landa brutale overgrep mot sivilbefolkninga. Verda må støtte dei folkelege demokratikreftene, vi må vurdere sanksjonar der det er fornuftig i forhold til det som skjer, og der det er mogleg å samle brei internasjonal støtte for det. Den brutale sanninga er jo at Vesten har latt diktatorar og regime sitje i ro, fordi stabilitet har vore viktigare enn demokrati og forandring i regionen. Tida er no inne for ei heilt anna vestleg tilnærming til heile regionen og ei kompromisslaus støtte til demokratikreftene i alle landa i Midtausten.