Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2011-05-24:
Jeg vil også begynne med å takke utenriksministeren for en interessant redegjørelse om EU og EØS. Jeg har tenkt å ta opp tråden når det gjelder et par av de temaene som utenriksministeren var inne på i sin redegjørelse, og jeg tenkte å begynne med det som forrige taler var inne på, nemlig gjeldskrisen i Europa. Det er en stor utfordring, som mange har vært inne på, med den høye arbeidsledigheten, og hvis man ikke får en løsning på dette på litt lengre sikt, er det også fare for at det kan skape sosial uro og destabilisere en del av disse landene i Europa. Men jeg er ikke like imponert over – skal vi si – løsningene. Nå er det jo slik at det er EU og disse landene selv som må finne løsningene. Det er ikke vi som skal vedta dem her. Norge har vært gjennom liknende kriser tidligere. Og det som viste seg å være nøkkelen til å komme ut av de krisene – f.eks. krisen i 1930-årene – det var ikke de offentlige inngrepene, det var ikke de offentlige reguleringene, det var ikke offentlige subsidier, slik som man for så vidt rent politisk har argumentert med at det var, siden det var en arbeiderpartiregjering som kom i 1935, men det var faktisk den innovasjonen og den nyskapningen som ble satt i gang under disse krisene. Det ble startet tusenvis av småbedrifter midt i disse kriseårene, og historikere i dag konkluderer med at dette faktisk var det som var med på å dra Norge økonomisk ut av disse krisene, samtidig som etterspørselen internasjonalt steg etter hvert. Når man har en gjeldskrise i disse landene, er det egentlig to ting man er nødt til å gjøre: Man er nødt til å kutte kostnader, man er nødt til å se på det som er ineffektivt, og ta en del, gjerne tøffe, beslutninger i forhold til det, og så er man nødt til å få den økonomiske motoren i gang, slik at man får opp produktivitet og den økonomiske veksten. Klarer man ikke det, vil alle slike midlertidige tiltak – restrukturering av gjeld, osv. – bare være en utsettelse av problemet, men man har ikke løst problemet. Problemet vil bare bli skjøvet inn i framtiden, og så vil det for så vidt også fortsette å vokse. Uten at man erkjenner at man faktisk må bruke markedet, få markedskreftene i gang, tror jeg det blir vanskelig for mange av disse landene å komme ut av den krisen som de er i. Så litt om dette med reservasjonsretten, som også har vært oppe. Nå har utenriksministeren vel for første gang gått mot et direktiv – i går – og vi synes jo det er positivt. Det er positivt at denne retten er reell. Det er noe som ikke bare er formelt på et papir og i en avtale, men det er noe som er reelt. Det er noe vi skal bruke aktivt for å ivareta nasjonale interesser i EØS-samarbeidet. Derfor er vi glad for at man går til det skritt å bruke den, men vi stusser jo veldig på saken man velger å bruke den på. Som man har vært inne på her tidligere, valgte man ikke å bruke den på datalagringsdirektivet, som er en veldig omfattende flytting av grenser med hensyn til innbyggernes rettigheter og personvernet. Der sier man at det ikke foreligger såpass viktige nasjonale interesser at man vil bruke reservasjonsretten, men man bruker den altså på en sak som omhandler postsendinger fra 50 gram og nedover, og sier da at dette er en viktig nasjonal interesse for EØS-samarbeidet. Det er en forunderlig måte å bruke den på, spesielt når utenriksministeren i replikkrunden heller ikke kunne svare på hva som er det konkrete problemet i postdirektivet. I postdirektivet garanteres det at man skal ha fem dagers distribusjon, enhetstakst osv., slik at dette for så vidt ikke skulle være noe problem. Men man konkluderer med at det på en måte er summen av alt sammen, og at man frykter for arbeidstakernes rettigheter. Likevel er man ikke konkret. Da lurer jeg på: Vil man være like lite konkret i forhandlingene om dette spørsmålet som man er her? Da blir mitt spørsmål: Har utenriksministeren egentlig tro på at man kan få gjennom dyptgripende endringer, eller er dette bare et midlertidig spill for å tilfredsstille de landsmøtevedtakene som er gjort i partiene? Har utenriksministeren egentlig tro på at Norge vil få gjennomslag for dette? Eller er det slik at man nå setter seg ned og forhandler og regner med at man egentlig må gi seg på dette, men at man så kan si at man har gått denne runden, som var nødvendig?