Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-02-20:
Dette må sies å være en merkedag for alle som har interesse for historiske milepæler. Det kan vel for så vidt sies at det hver eneste møtedag i Stortinget skapes historie, men det er et spesielt historisk sus over beslutninger som endrer de konstitusjonelle spillereglene. Da skrives det virkelig NORGESHISTORIE – med store bokstaver. Ordningen med inndelingen i et odelsting og et lagting i Det norske storting ble fastlagt allerede i Grunnloven, som nevnt, og ble vedtatt på Eidsvoll i maidagene 1814. Ordningen har altså et solid fotfeste, og det kan sies at det er ingen spøk å avvikle en tradisjon som har vart i nærmere 200 år. Opprinnelig var det noen av eidsvollsmennene som ønsket at Lagtinget skulle bli et slags overhus – der medlemmene ble valgt ved eget valg, og der en mer begrenset personkrets var valgbar. Slik ble det imidlertid ikke. Allerede i mai-grunnloven ble Lagtingets oppgaver og sammensetning fastsatt slik vi i dag kjenner det, og hvor de to avdelingene utpekes ved samme valg. I de fleste andre land med tokammerordning er dette helt annerledes. På et vis kan en si at det norske tokammersystemet er et fordekt ettkammersystem. Lovforslag behandles riktignok først i Odelstinget og så i Lagtinget før det blir lov. Ved uenighet mellom de to tingene ender imidlertid en lovsak etter andre gangs behandling i Lagtinget til behandling i Stortinget i plenum. Lagtinget kan jo ikke stanse en lov helt, bare utsette og i høyden vanskeliggjøre vedtaket av den. Poenget var selvsagt at en tilbakesending fra Lagtinget skulle kunne gi tingets valgte representanter tid til å besinne seg, for lover som skal gjelde alle og for ettertiden, er ikke noe man hastebehandler. De skal modnes fram. Slik kunne dette såkalte tokammersystemet, rett brukt, ha en funksjon. I riksrettssaker har Odelstinget og Lagtinget hver sine selvstendige roller – Odelstinget som påtalemyndighet og lagtingsmedlemmer som del av den dømmende myndighet. I en annen sak, som allerede er behandlet i dag, vil det bli foretatt endring i riksrettsordningen, slik at denne funksjonen for Odelstinget og Lagtinget bortfaller. Kristelig Folkeparti har i bunn og grunn en grunnlovskonservativ holdning. Vi har derfor ved tidligere anledninger gått imot å endre ordningen med lagting og odelsting. Men etter en samlet vurdering har vi kommet til at tiden nå er moden for å gå til det historiske skritt å endre Grunnloven på dette området. Realiteten er, som det er påpekt, at Lagtinget i dag egentlig har en svært liten funksjon, og at det har vært slik ganske lenge. De oppgaver Lagtinget har ved lovbehandling og eventuelt riksrettssaker, kan dessuten fullt ut ivaretas på andre måter. Noe av det positive ved dagens ordning er at den gir mulighet til å korrigere feil og mangler som man blir oppmerksom på i tiden mellom odelstings- og lagtingsbehandlingen av lovsaker. Det er en sikkerhetsventil. Men dette kan også ivaretas i et rent ettkammersystem, f.eks. ved å innføre en ordning med to eller flere «lesninger», slik vi finner det i land som Sverige, Danmark, Island, Estland og Latvia. Hovedtrekkene i en slik ordning bør fortsatt stå i Grunnlovens tekst. De senere årene har lagtingsbehandling framstått mer og mer som en ren formalitet. Det er svært sjelden at lagtingsbehandlingen medfører endring av realiteten i en lovsak. Debatt og votering foregår i Odelstinget, og det er nå heller ikke vanlig at avvikende forslag fremmes til votering i Lagtinget. Medlemmene av Lagtinget utelukkes, som det er påpekt, både fra å være saksordfører for lovsaker og å delta i debatter om lovsaker. Dette innebærer at det i realiteten er en fjerdedel av Stortingets medlemmer som ikke aktivt deltar i behandlingen av en lovsak. Hensynet til at det kan voteres feil i Odelstinget, og at lovtekst er blitt feil og må opprettes og lignende, vil bli ivaretatt ved at lovsaker får to behandlinger i Stortinget med tre dager mellom hver behandling. Det legges også opp til at behandlingsformen av lovsaker blir tilnærmet som i dag, bare at behandlingene skjer i samlet storting. Det vil også kunne bli en tredje behandling i samlet storting dersom det blir en anmerkning om at lovforslaget ikke bifalles ved andre gangs behandling i Stortinget. Anmodningsvedtak som fremmes i tilknytning til lovsaker, vil bli ført opp til behandling som egne saker, slik som det også gjøres nå. Opphør av tokammerordningen vil også bety endringer i Stortingets presidentskap. Kristelig Folkeparti mener det fortsatt bør være seks medlemmer i Presidentskapet i Stortinget. Det er viktig at sammensetningen av Presidentskapet gjenspeiler bredden av partier i Stortinget, slik at også mindre og mellomstore partier skal kunne bli representert i Presidentskapet. En endring av vår grunnlov som denne, som vil medføre opphør av en nær 200 år gammel ordning, setter naturligvis noen strenger i bevegelse i oss. Likevel konstaterer vi at tiden er kommet for å modernisere både Stortingets lovbehandlingsprosedyre og vår riksrettsordning. Det er ingen vei tilbake. Så får trøsten for oss som deltar nå – om det da er noen trøst – være at vi i det minste er med og skriver norgeshistorie. Når det gjelder diskusjonen om bruken av lagtingssalen, ligger dette litt fram i tid. Vi skal jo ennå holde på der i mer enn to år. Så vi får ta den diskusjonen ved en senere anledning.