Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Spillet om statsbudsjettet og hvem som skal sitte i regjeringskontorene, er avsluttet for denne gangen. Det har avklart i det minste ett forhold: at det ikke eksisterer noe uavhengig sentrum. For tredje gang på tre mulige forsøk har Regjeringen søkt støtte hos høyrepartiene. Den såkalte sentrumsregjeringen er altså ikke lenger noen sentrumsregjering, men en borgerlig regjering, støttet av to høyrepartier. Og ikke bare har høyrepartiene hendene på rattet, de har også fått førersetet. De fem borgerlige partiene har inngått en avtale som sågar også skal gjelde revideringen av budsjettet til våren, som meget vel kan bety at det vil være denne alliansen som skal sitte ut hele stortingsperioden. Og hva er situasjonen? Den sittende regjering har altså ikke lenger noen politisk begrunnelse for å sitte, annet enn at den vil sitte – selvfølgelig – og det er i seg selv en begrunnelse. Vi har en regjering som ikke forsvarer eller tror på sin egen politikk, og i den grad man har ambisjoner om å føre egen politikk, får man det ikke til. Og kanskje viktigst: Vi har en regjering som har forlatt den politikk man gikk til valg på. Hva skal vi med en slik regjering? Sannheten er den at det er mer høyrepolitikk i det budsjettet som nå vil bli vedtatt, enn det Høyre og Fremskrittspartiet hadde fått til hvis de selv hadde sittet i regjering. Å sitte på nåde fra to høyrepartier må være mer enn et paradoks for en regjering som ble valgt for å bekjempe de samme partiene. Og tenk at det er bl.a. Senterpartiet som nå gir høyrepartiene innflytelse, f.eks. i telepolitikken! I forrige periode stod Senterpartiet sammen med RV i denne sal, og nå er det det samme partiet som skal delprivatisere Telenor, selge unna Arcus og lage aksjeselskap av Kommunalbanken – og dermed redusere de folkevalgtes innflytelse i disse selskapene. At politikkens veger er uransakelige, er i sannhet riktig, men å spise ikke bare kameler, men hele karavaner av kameler, det hadde vel få trodd om denne regjeringen. Og tenk at det er denne regjeringen som utarmer kommunene med 4,5 milliarder kr! Det er denne regjeringen som kutter 250 mill. kr i barnehager og skolefritidsordningen. Og det er denne regjeringen som øker egenandelene for kommuner og sykehjem med mer enn 2 milliarder kr. Bortsett fra spillet som totalt har dominert den politiske dagsorden, har høstens eneste tema vært hvor store innstrammingene skal være i offentlige budsjetter, angivelig for å få renten nedover. Budsjettforslaget har hatt en magisk strek på 9 milliarder kr, som nå er flyttet til 7,8 milliarder kr, men bortsett fra det er budsjettet mottatt med et gjesp på børsen. Renten er like høy, og kronekursen har ikke styrket seg. Av dette kan vi trekke i hvert fall én logisk slutning: Teorien er feil. Teorien om at store innstramminger i offentlige budsjetter automatisk skulle gi lavere rente, er blåøyd og ensporet – kort sagt feil. Det er minst to andre årsaker, som er minst like viktige, til at vi har et rekordhøyt rentenivå i Norge. Den ene er at vi har en rekordlav oljepris. Den kunne vi gjort noe med, hvis Norge ville ha tatt initiativ til å redusere oljeutvinningstempoet. Og for det andre har vi en svak regjering som har ført oss opp i det kaoset vi nå ser. Det er påfallende at finanspolitikere på Stortinget fra nesten alle leirer har latt seg dupere eller forlede av den kollektive kriseforståelsen som har preget norsk politikk i høst. Vi har handlefrihet hvis vi ønsker å benytte oss av den. Norske bedrifter går heldigvis godt og har store overskudd i år, og vi har statsfinanser som er bunnsolide. Vi har større overskudd i statsfinansene enn noe annet sammenliknbart land, på tross av den lave oljeprisen. SV er det eneste partiet som ikke er rammet av den kollektive krisepsykosen som har rammet dette huset. Norge har riktignok en regjeringskrise, men den har pågått siden valget, så det er for så vidt ikke noe nytt. SV ønsker å benytte den handlefriheten vi har, til å bidra til å løse særlig tre viktige forhold i samfunnet der den borgerlige regjeringen går i feil retning. Viktigst: Vi vil forsvare fellesgodene, ved et offentlig forbruk som sikrer at kommunene gis mulighet til å satse på skolen, til å satse på skolefritidsordningen, til å satse på barnehagene, til å satse på eldreomsorgen – som betyr å satse på velferdsproduksjonen der velferdsproduksjonen skal foregå, nemlig ut i de mange lokalsamfunn. Totalt ønsker SV å bidra til at kommunene får mer enn 7 milliarder kr til ytterligere velferdsproduksjon, slik at vi kan løse de mange store oppgavene vi har foran oss. Dessverre går høyrepartiene med Regjeringens støtte i feil retning. Man reduserer kommunenes økonomi og reduserer kommunenes handlefrihet. Seks ordførere fra Midt-Norge, fra mitt fylke, Sør-Trøndelag, skriver i et brev til finanskomiteen: Situasjonen vi opplever, har et noe uvirkelig drag over seg. Vi har ikke oppfattet at stortingsflertallet ønsker at velferdstilbudet som møysommelig er bygd opp gjennom 90-tallet, nå skal få lov å forvitre. De skriver videre at det hadde vært lettere å forholde seg til dette hvis det var en uttalt målsetting. Og det er jo det som skjer. Resultatet kjenner vi. Som det står i henvendelsen fra de seks ordførerne om hvem som rammes av nedskjæringene i kommunal sektor: I hovedsak er det barn og eldre som blir rammet, skriver ordførerne til finanskomiteen. SV ønsker å ivareta fellesgodene, særlig muligheten til å sikre at vi får en god skole som vi er stolte av. Kommune-Norge står overfor en massiv skolenedleggelse, der grendeskoler i veldig mange kommuner nå vil bli nedlagt. I tillegg har vi i mange skoler et inneklima som vi ikke er stolte av, og som gjør at mange av foreldrene tar ungene sine ut av skolen og går til skolestreik. Fra 1. januar i år skal den nye forskriften om inneklima i skoler og barnehager tre i kraft. Det vil bety at mange, mange skoler og mange, mange kommuner ikke vil ha økonomi til å innfri et helt basalt krav om at man skal ha et klima i klasserommet som vil legge til rette for læring. Det har SV et ønske om å rette på. I tillegg har vi nå kutt i skolefritidsordningen, som mange av foreldrene er totalt avhengige av. Det vil gjøre at skolefritidsordningen for mange vil bli mange tusenlapper dyrere som følge av det kuttet vi nå har fått i statsbidraget. Skolene er Norges framtid, og det er her det skulle ha vært satset, sånn at kontrasten mellom den private velstanden som mange av oss har, og den offentlige fattigdommen blir mindre. Det signalet vi sender til ungene våre, er: Skolen er ikke så viktig. Det forsterkes dessverre gjennom dette budsjettforliket. Dette er et av de mange store paradoks ved årets budsjett: Mens lommebøkene til mange av oss blir tjukkere og staten har milliarder på bok, er det fellesforbruket som får lide. Det er en av de aller største utfordringene, som dessverre nesten bare SV er opptatt av. Ønsker vi et samfunn der skolene våre er i dårligere forfatning enn kjøpesentrene, der den private velstanden er viktigere enn trygge oppvekstvilkår for ungene våre? Er det i den retningen vi ønsker at samfunnet skal gå? Den andre store utfordringen er at alle skal ha et arbeid å gå til. Nå er vi muligens over konjunkturtoppen, og det vil bety at arbeidsledigheten vil øke igjen neste år. Arbeidsdirektøren sier sågar at det vil bli en økning av arbeidsledigheten med hele 20 000 nye. Arbeidsledighetstallene fra november skremmer. De har for første gang på mange år gått oppover. Når den sittende regjering velger å kutte i arbeidsmarkedstiltakene, og velger å si at det skal være lettere å jobbe mer overtid, er det helt feil signal å sende ut. SV ønsker å opprettholde sysselsettingen. Det skal vi bl.a. gjøre ved å sørge for at vi har verftsstøtte på linje med våre konkurrenter, som vil gjøre det mulig for norske skipsverft å kontrahere nye oppdrag. Det vil vi også gjøre ved å redusere arbeidsgiveravgiften, sånn at det skal bli lettere for arbeidsgiverne å ansette folk. I tillegg ønsker vi å gi ekstra midler til Husbanken for å sørge for at vi har en stabil boligbygging i Norge, som er veldig viktig for å ha en stabil og langsiktig sysselsetting. For det som er det viktigste, er at alle mennesker har et anstendig arbeid å gå til. Vi bruker handlefriheten vår til å gå i feil retning også i miljøpolitikken. Fra å være et foregangsland som andre nasjoner så opp til, har vi nå blitt en sinke. Omleggingen til grønn skatte- og avgiftspolitikk har dessverre stoppet opp. I det budsjettet som senere i dag vil bli vedtatt, er det ingen grønnfarge igjen overhodet. Når det gjelder miljøutfordringene, kan vi ikke stikke hodet i sanden og late som om de ikke er der. Her er det storting og regjering som må gå foran for å stimulere til miljøriktig atferd. På alle disse feltene er det Høyre og Fremskrittspartiet som nå skal bestemme, også når det gjelder en mer rettferdig fordeling av godene. De som har mest, skal få mest. De som har minst, skal få mindre. Dagens Næringsliv oppsummerer dette ganske korrekt i lørdagens utgave, der de sier at Regjeringen gir mest til de som er rikest. Fortsatt skal rederne slippe å betale skatt. Fortsatt skal aksjeutbytte være skattefritt, og fortsatt skal vi ha et skattesystem som øker skatten på sykdom, og som gir størst skattelettelser til dem som har mest fra før. Dette er ikke et budsjett for solidaritet. Dette er ikke et budsjett for å minske forskjellene. Dessverre er dette et budsjett som ikke møter de store utfordringene vi har, inn i det neste århundre. Jeg vil med dette ta opp de forslag SV har fremmet i innstillingene.