Carsten Dybevig (Høyre), 2003-12-04:
I en tid der stadig flere unge gjør alvorlige lovbrudd, er det viktig at samfunnet har klare og intelligente reaksjonsformer som gjør at den straffedømte ikke faller tilbake til kriminell aktivitet. Jeg er opptatt av at vi har alternative reaksjonsmåter til fengsel, så som samfunnsstraff, rehabilitering gjennom åpen soning, forsøket med «Drug Courts», som jeg ønsker hjertelig velkommen. Samfunnets reaksjon overfor de dømte må oppfattes av de dømte som straff. Det bør finnes et mangfold av reaksjonsformer. Jeg er derimot dypt uenig med Knut Storberget i at hjemmesoning er et godt alternativ. I dag er det flertall mot at en ordning med hjemmesoning innføres i Norge. Bare Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti er tilhenger av dette. Jeg er meget skeptisk til ordningen, og begrunner det med fire hovedhensyn: For det første: De ansatte i kriminalomsorgen er en viktig faktor for å motvirke ny kriminalitet. Det er jo en kraftig undervurdering av det arbeidet som ansatte i kriminalomsorgen utfører. Påvirkningen fra de ansatte overfor den elektronisk hjemmesonende vil være liten ved elektronisk overvåkning. Det synes som om den tekniske kontrollen med den sonende er det sentrale fremfor å gi den straffedømte en nødvendig skarp, første reaksjon fra samfunnets side. For det andre: Elektronisk overvåkning vil virke sosialt urettferdig fordi hjemmeforholdene er ulike. Arbeiderpartiet og SV hevder gang på gang i sin politiske argumentasjon ønske om å likebehandle borgerne. Det er svært overraskende at de samme partiene nå støtter et soningssystem som til de grader vil bli sosialt urettferdig og i stor grad vil forskjellsbehandle de dømte. Økonomisk evne og sosiale levekår skal, etter min mening, være irrelevant for hvordan soningen gjennomføres. Vil soningsforholdene være likeverdige for en med en kjellerleilighet i indre Oslo og for en villaeier på beste vestkant, for å bruke en forslitt klisjé fra det sosialdemokratiske valgspråket? Følelsen av straff vil avhenge også av hvilke tekniske muligheter den enkelte har til å kommunisere med omverdenen og av størrelsen på den sosiale omgangskretsen. Straff vil for noen ikke bli straff – det hele blir en komisk reaksjon for hvor hjelpeløst samfunnet er overfor de kriminelle. For det tredje: Det er også etisk betenkelig å involvere lovbryterens familie i straffegjennomføringen ved nærmest å gjøre hjemmet til et fengsel. For det fjerde og siste: Jeg forstår interpellantens ønske om å være kreativ i bruk av nye og moderne tekniske metoder for kontroll over det kriminelle miljøet. Teknologi kan brukes til så mangt – deriblant overvåkning. I dag overvåkes vi av kameraer mange steder – i kjøpesentre, kiosker, veier, gågater osv. Vi overvåkes av dataterminaler hver gang vi bruker elektronisk kort. Misbruk ligger til stede. Jeg er skeptisk til å skape et samfunn der vi har et holdningsløst forhold til bruk av databrikker. SVs og Fremskrittspartiets representanter i justiskomiteen har tidligere foreslått å data- eller radiomerke potensielle og tidligere dømte, da særlig voldsdømte eller voldelige menn. Ønsker interpellanten et samfunn som bruker teknologi like ukritisk som SV og Fremskrittspartiet, nemlig å merke potensielt kriminelle? Personvernet svekkes ved en lemfeldig omgang med dataovervåkning.