Ivar Skulstad (Arbeiderpartiet), 2007-01-11:
I tillegg til saksordførerens gode gjennomgang av den saken vi nå behandler, vil jeg passe på å komme med noen egne betraktninger. Det er altså slik at opptil 30 pst. av verneområdene i dag er truet, og det er mangler ved forvaltningen av disse områdene. Manglende evne til å omsette høye ambisjoner i konkrete tiltak er en viktig årsak, og det er jo for så vidt et fenomen som vi til stadighet møter på mange områder. For nasjonalparker, landskapsvernområder og naturreservat er det imidlertid avgjørende viktig at de høye ambisjonene følges opp. Ellers vil det kunne få svært så alvorlige følger. Mangfoldet kan rett og slett gå tapt. Sikringen av det biologiske mangfoldet og forvaltningen av verneområdene stiller myndighetene overfor store utfordringer. Målet er å ha et kunnskapsbasert forvaltningssystem på plass innen 2007, med Nasjonalt program for kartlegging og overvåking som bærebjelke. Artsdatabanken må fungere slik at den kan bli en sentral aktør for å gjøre data om biologisk mangfold tilgjengelig for beslutningstakere på lokalt, regionalt og sentralt nivå. Jeg har merket meg at miljøstatsråden har understreket at sikring av biologisk mangfold er en prioritert oppgave for Regjeringen. Det er jeg glad for. Målet om å stanse tapet av mangfoldet innen 2010 skal stå fast, fastslår også Regjeringen. Likevel gir det grunn til bekymring når det nå, over fem år etter at det nye forvaltningssystemet ble vedtatt, ifølge Riksrevisjonen ennå ikke er konkretisert hvilke typer tiltak og aktiviteter det kunnskapsbaserte forvaltningssystemet skal bestå av samlet sett, eller hvilket omfang tiltakene skal ha før systemet skal kunne sies å være ferdig etablert. Det er åpenbart behov for en bedre samordning av de ulike departements arbeid på dette feltet. Felles forståelse av hva det nasjonale programmet for kartlegging og overvåking av biologisk mangfold skal bidra med, og hvorledes arbeidet skal drives framover, framstår som helt nødvendig for at en skal lykkes. Prioritering av oppgaver, begrunnet oppfatning av hvilke tiltak som haster mest, og rekkefølgen disse tiltakene bør iverksettes i, krever i det minste nær kontakt på tvers av departementsgrenser. Kommunenes medvirkning i arbeidet med å kartlegge og identifisere områder er av stor verdi for å sikre det biologiske mangfoldet. Også her viser Riksrevisjonens rapport et betydelig forbedringspotensial. Det er å håpe at de nødvendige økte bevilgningene fra Regjeringen til kommunene kan bidra i dette arbeidet. Kanskje kan det i de kommende år vurderes om det er riktig å øremerke midler til arbeidet med biologisk mangfold i kommunene. Det må i hvert fall til et taktskifte, for det haster. Det er grunn til bekymring. Andelen truede verneområder har økt de senere årene: fra 18 pst. i 1995 til 30 pst. i 2006. Selv om dette også skyldes at nye områder er vernet, er dette en utvikling vi må sette oss i stand til å snu. Det er dramatisk når 82 pst. av de 579 verneområdene som er rapportert truet i 2004, fortsatt har et udekket behov for tiltak. Tankekorset blir komplett når manglende oversikt over kostnadene ved å forvalte vernede områder og avsetting av midler til dette framstår som en av årsakene til den situasjonen man har kommet opp i. Riksrevisjonens undersøkelse har avdekket alvorlige svakheter i vår innsats for å sikre det biologiske mangfoldet. Det handler i særlig grad om styring og gjennomføring. Jeg forutsetter at Regjeringen tar funnene alvorlig og setter inn ressurser for å sikre en ønsket utvikling.