Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2015-12-12:
De valgene vi gjør i statsbudsjettet for 2016, er av betydning for 2016, men det er også veivalg som vil påvirke framtiden i Norge. Hvordan skal vi møte økende ledighet? Hvordan skal vi ta imot, bosette og inkludere de mange tusen flyktningene som har kommet til Norge? Hvordan skal vi ta vare på de mange flere eldre som vil trenge omsorg i årene som kommer, og hvordan skal vi redusere de økende forskjellene i samfunnet? Dette er store spørsmål og grunnleggende samfunnsoppgaver som knapt noe annet land i verden har bedre forutsetninger for å løse enn Norge. Vi har bygd samfunnet vårt på en politikk for små forskjeller, høy sysselsetting, høy verdiskaping, en sterk offentlig sektor og en levende og engasjert samfunnsdebatt. De norske fellesskapsløsningene har både vært en nasjonal økonomisk suksess og har bidratt til trygghet og frihet for enkeltmennesket. Det norske velferdssamfunnet er også kjennetegnet ved at Stortinget vedtar ambisjoner og standarder for skole og velferd, mens det i stor grad er kommunene som organiserer og utfører oppgavene. Også det har vist seg å være en suksessformel. Men forutsetningen for at det skal fungere, er at det er en sammenheng mellom behov og nasjonale ambisjoner og kommunenes mulighet til å betale for god skole, helse og eldreomsorg. Arbeiderpartiet prioriterer de viktigste tingene først, og det gjør vi ved å foreslå nærmere 4 mrd. kr mer til kommunene, utover regjeringens forslag. 2 mrd. kr går til å styrke kommunene og fylkeskommunenes frie inntekter, 1 mrd. kr går til definerte satsinger innenfor barnehage, skole og helsetjenester, og nærmere 1 mrd. kr går til å sette kommunene bedre i stand til å bosette og integrere flyktninger. Vi har mange uløste oppgaver i Norge. En av de største utfordringene for kommunene, er mangel på arbeidskraft innenfor skole, helse, barnehage og omsorg. En annen er stram økonomi. Samtidig har Norge den høyeste ledigheten på over 20 år – 127 000 arbeidsledige. Men Norge har også mye penger til disposisjon, og regjeringen disponerer dem ved å sette ny rekord i oljepengebruk og ved å innføre ny flyseteavgift for å få inn enda flere penger. Vi burde bruke dette handlingsrommet på å ruste det norske samfunnet for framtiden og på å gjennomføre nødvendige satsinger i kommunene. Det gjør regjeringen ikke. I perioden 2006 til 2013 økte sysselsettingen i kommunesektoren med i snitt 8 500 hvert år. I 2014 sank veksten i sysselsettingen i kommunene ned til 5 000. Til tross for det har kommunalministeren ved flere anledninger kommet med påstander om at det økonomiske handlingsrommet i kommunesektoren er større nå enn med den rød-grønne regjeringen. Det er vanskelig å forstå logikken i resonnementet. I kommunalministerens resonnement, som også er gjengitt i en figur i budsjettproposisjonen, kan man bruke to av årene for å forsøke å illustrere logikken i tenkingen. Vi kan f.eks. bruke årene 2012 og 2014. Hvis vi skal følge regjeringens logikk, så var 2014 et år med større økonomisk handlingsrom for kommunene enn 2012. Stemmer det? Hva var de faktiske realitetene i Kommune-Norge disse to respektive årene? I 2012 fikk kommunene beholde ekstra skatteinntekter i størrelsesorden 5,7 mrd. kr. Ifølge Teknisk beregningsutvalg endte realveksten i de frie inntektene på 2,1 pst. I 2014 opplevde sektoren en skattesvikt på 2,7 mrd. kr og endte opp med en realvekst i de frie inntektene på 0,6 pst. Men med regjeringens logikk er altså en realvekst på 0,6 pst. å foretrekke framfor en vekst på 2,1 pst. Så må man spørre: Hva er grunnen til at regjeringspartiene kommer til denne absurde konklusjonen? Det er åpenbart at regjeringen har en svært teoretisk tilnærming til kommuneøkonomi, der man mener at endringer i skatteinntekter ikke har betydning for handlingsrommet. Det er den eneste logiske konklusjonen når regjeringen bruker tallene på den måten de gjør. Men denne teoretiske tilnærmingen til kommuneøkonomien er noe vi kjenner igjen fra regjeringens innbitte motstand mot å kompensere skattesvikten i fjor. Der har heldigvis regjeringen snudd og kommet på bedre tanker, iallfall et stykke på vei. Det som gjør det hele enda mer absurd, er at da regjeringen nektet å kompensere kommunene for skattesvikten i 2014, brukte man som argument at kommunene i årene før hadde fått beholde ekstra skatteinntekter. Man trakk sågar fram et tall: 20 mrd. kr hadde kommunene fått beholde i tidligere år. Vel, 5,7 mrd. kr av disse pengene kom i 2012, et år som regjeringen nå hevder var et år med svært lite handlingsrom i kommunene. Oppsummert: I fjor mente regjeringen at 2012 var et godt år for norske kommuner, sånn at det ikke var behov for å kompensere skattesvikten. I år mener regjeringen at 2012 var et dårlig år for norske kommuner fordi det passer best inn i regjeringens argumentasjon. Dette er en logikk som det ikke er mulig å forstå på noen annen måte enn at regjeringen ønsker å skjønnmale situasjonen i kommuneøkonomien for å slippe å bruke mer penger der. Jeg håper kommunalministeren kan avklare i sitt innlegg om han vil fortsette å bruke et resonnement som bunner i den typen absurde konklusjoner, eller om han nå kan forsikre Stortinget om at dette vil han slutte med, fordi det tegner et galt bilde av situasjonen i Kommune-Norge. Faktatallene om vekst i kommuneøkonomien er helt klare, de har vi fått bekreftet fra Finansdepartementet. Veksten i kommunesektorens samlede inntekter var i perioden med rød-grønt flertall i Stortinget 2,5 pst. Nå er dette redusert til 1,7 pst., med et annet flertall i Stortinget. Kommunesektoren har med andre ord gått glipp av mer enn 9 mrd. kr etter regjeringsskiftet. Eller sagt på en annen måte: Hvis flertallet i Stortinget hadde fulgt opp veksten i kommuneøkonomien som ble etablert under den rød-grønne regjeringen, ville kommunesektoren hatt 9 mrd. kr mer til velferdstjenester totalt sett, og det er ganske mange førskolelærere, sykepleiere og lærere. I verden i dag er rundt 60 millioner mennesker på flukt. Det er nesten ikke mulig å ta inn over seg. Borgerkrigen i Syria har drevet millioner av mennesker bort fra sine hjem. Norge må ta sin del av ansvaret for mennesker som har blitt drevet på flukt, og vi må ta det ansvaret både ute og hjemme. Den humanitære katastrofen vi er vitne til, krever samarbeid på mange plan, med FNs organisasjoner, mellom land i Europa og mellom partiene på Stortinget. For Arbeiderpartiet har det vært og er det viktig å bidra med forslag til løsninger, samlende løsninger. Derfor foreslo vi en egen Syria-milliard i revidert i fjor, vi foreslo norske bidrag for å avhjelpe flyktningsituasjonen i Middelhavet i vår, og vi tok initiativ til et bredt forlik om å ta imot 8 000 kvoteflyktninger også i år. Derfor har vi også vært med på høstens asylforlik i Stortinget, og derfor deltar vi nå i samtaler om bosetting og integrering. Vi vil fortsette med å bidra med det vi kan fra opposisjon for at Norge skal ta sin del av det internasjonale ansvaret for verdens flyktninger, og for å gjøre nødvendige justeringer i en streng og rettferdig innvandringspolitikk, som det over tid har vært et bredt flertall bak i Stortinget. Samtidig er det nødvendig også å stille de kritiske spørsmålene. Hvorfor var ikke regjeringen bedre forberedt på asyltilstrømmingen til Norge i en situasjon der man over lengre tid så høye ankomster av flyktninger til Europa som følge av krigen i Syria? Hvorfor evnet man ikke å mobilisere nødvendige ressurser på et tidligere tidspunkt? Hvordan forklarer justisministeren at regjeringen i sitt budsjettforslag for 2016 foreslo kutt i budsjettet til UDI, samtidig som man i budsjettet registrerte at august var den største asylmåneden siden begynnelsen av 1990-tallet? Og hvorfor tok det så lang tid før regjeringen så seg i stand til å endre regelverk og praksis og sette inn saksbehandlere og nok politifolk på Storskog? Mange av punktene i asylforliket som formelt ble vedtatt av Stortinget i forrige uke, omtaler ting som regjeringen har fullmakt til å gjøre, og som regjeringen burde ha gjennomført på et langt tidligere tidspunkt enn 19. november, da asylavtalen ble undertegnet. La meg ta noen eksempler: Det å prioritere arbeidet med rask retur har bred tilslutning i Stortinget. Likevel sliter regjeringen med å nå måltallene for 2015, selv om antallet personer som burde vært returnert, har økt kraftig i løpet av året. Dette handler ikke om at regjeringen har manglet lovhjemler eller fullmakter fra Stortinget. Hvorfor har ikke justisministeren tatt grep for å omorganisere ressurser, f.eks. juristkapasitet fra andre offentlige etater? Det å styrke dialogen med de sentrale returlandene er åpenbart regjeringens ansvar så lenge man opererer innenfor norsk lov. Direkteflygninger til Kabul eller andre steder trenger heller ikke stortingsvedtak. Flere av avtalepunktene omhandler forskriftsendringer, også innenfor regjeringens fullmakter. Lover vedtas i Stortinget, forskrifter kjennetegnes ved at de gis av regjeringen. Tiltak som å intensivere samarbeidet med IOM, sikre effektiv ID-avklaring, sterkere internasjonalt politisamarbeid, å ta særlig hensyn til barn og en rekke tiltak innenfor EØS, Schengen og Frontex, er i stor grad initiativ som både bør og kan tas innenfor regjeringens fullmakter. Flere av punktene i avtalen omhandler effektivisering og bedre samhandling mellom etater, og er også noe regjeringen kan og bør ta initiativ til selv, særlig etter de omfattende rundene etter Gjørv-kommisjonen og med en regjering som faktisk gikk til valg i 2013 med hovedsaken gjennomføringsevne og handlekraft. Asylavtalen omfatter også et punkt om at utlendingsmyndighetene kan tilbakekalle midlertidige oppholdstillatelser hvis grunnlaget for beskyttelse har falt bort som følge av politiske, sosiale eller humanitære forbedringer i hjemlandet. Dette er det allerede hjemler for å gjøre i utlendingsloven. På punkt etter punkt kunne altså regjeringen ha handlet raskere innenfor de fullmaktene de har. Det ville trolig ha kunnet spart mange asylsøkere for en uavklart situasjon og spart samfunnet for betydelige kostnader. Fremskrittspartiet har i etterkant av asylforliket kommet med påstander om at de har fått gjennomslag for sin innvandringspolitikk. Sånn er det heldigvis ikke. Opp gjennom årene har det kommet en rekke utspill fra den kanten, som i ulike varianter har handlet om å stenge grensene, se bort fra internasjonale avtaler om menneskerettigheter og i det hele tatt se bort fra at migrasjon er en del av virkeligheten i en globalisert verden. I svaret fra komitélederen i replikkordskiftet nå nettopp bekreftet han nettopp det. Forskjellen på 2013 og 2015 er at Fremskrittspartiet nå må forholde seg til virkeligheten. I asylavtalen er Fremskrittspartiets grunntenkning behørig ryddet unna, og partiet er plassert inn i den brede tverrpolitiske enigheten som har ligget til grunn i Stortinget gjennom mange år. Så langt alt vel. I dag styrer Fremskrittspartiet alle de viktigste departementene på innvandrings- og integreringsfeltet. Arbeiderpartiet kommer ikke til å etterlyse den innvandringspolitikken som Fremskrittspartiet forfektet i opposisjon, men det har vært god grunn til å etterlyse løsninger, initiativ og evne til å bygge kapasitet og holde orden. Nå har tilstrømmingen av asylsøkere gått ned, og det er bra. Det gjenstår imidlertid å se hvordan situasjonen utvikler seg etter vinteren. Fra Arbeiderpartiets side forventer vi at regjeringen har en beredskap for å håndtere en eventuell ny økning i antall asylsøkere til landet vårt. Vi forutsetter også at regjeringen følger opp asylforlikets grunnleggende forutsetning: at Norge skal oppfylle sine forpliktelser etter internasjonale konvensjoner, og at en generell effektivisering og forenkling av regelverk og praksis ikke må svekke asylsøkernes rettssikkerhet. Landets statsminister har invitert kommunene i Norge til dugnad for å bosette og integrere de mange nye innbyggerne som Norge vil få de to neste årene. Det er en formidabel oppgave, men vi har et godt utgangspunkt for å lykkes. Nye innbyggere representerer nye muligheter. Hvorvidt vi lykkes, avhenger av hvordan vi som samfunn legger til rette. Vi må stille krav til dem som kommer. Vi skal stille krav, men vi må også stille opp. Fellesskapsløsningene og den norske modellen har gjort Norge til verdens beste land å bo i. Den modellen må vi også bruke når vi skal inkludere mange nye mennesker i samfunnet vårt. Høy innvandring kombinert med kontantstøtte, skattekutt, svekkelse av arbeidsmiljøloven og de kollektive løsningene i arbeidslivet kan føre til økte forskjeller, utenforskap og undergraving av velferdsstaten. Men innvandring kombinert med barnehageplass til alle, tidlig innsats i skolen, satsing på fagarbeidere, utbygging av de kommunale velferdstjenestene, treffsikre arbeidsmarkedstiltak og en aktiv næringspolitikk, det kan bli et nytt og veldig bra kapittel i historien om Norge. Da vil jeg helt til slutt ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet står bak.