trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-06-17:
Verdens Handelsorganisasjon er ikke lenger en organisasjon som kun skal ivareta direkte handelsmessige forhold, men også forhold som blir berørt av internasjonal handel, f.eks. arbeidstakernes rettigheter, miljø-, helse- og distriktspolitikk. Jeg synes at en bør arbeide for å sette arbeidsstandarder på WTOs dagsorden, selv om jeg ser at dette kan bli vanskelig i denne forhandlingsrunden. Det er imidlertid viktig at presset på dette området holdes oppe, ikke minst fra norsk side, og jeg tror at en her må arbeide for å bygge opp en forståelse i utviklingslandene for at dette er et viktig område som også handelssystemet må forholde seg til. Ett område som etter mitt skjønn vil bli av særlig viktighet for Norge i de forestående forhandlingene, er de spesielle behovene Norge har i forhold til landbrukspolitikken. Vi trenger det handlingsrommet som Regjeringen legger opp til at vi skal få, og mange andre land trenger det samme. La meg også understreke: Vi har mange støttemuligheter som WTO godtar i dag. Handel med mat er fundamentalt forskjellig fra handel med tjenester. De globale matkjøpmenn må bremses. Dioksinskandalen i Belgia illustrerer dette. Det er ingen land som helt kan sikre seg mot slike skandaler som det Belgia nå opplever, men når større og større mengder mat flyter fritt over grensene, vil det være langt vanskeligere å begrense skadene. Jeg er sikker på at norske matkunder ønsker at politikerne skal være aktive, ta initiativ, ha de bremse- og kontrollmulighetene som det nå legges opp til i våre forhandlinger. Og det at vi viser den viljen, tror jeg er positivt. De som her uttaler at vi ikke skal vise en slik vilje, tror jeg, håper jeg, taper på det. Det er bred enighet i næringskomiteen, med unntak av Høyre og Fremskrittspartiet, om å støtte den strategi for forhandlingene som det er lagt opp til, og jeg er glad for at Arbeiderpartiet så aktivt støtter denne strategien. Samtidig er jeg noe betenkt over det som kommer fram i debatten her, og som likner litt på den skjebnetroen som vi hørte om før EU-kampen. Jeg mener at Arbeiderpartiets talsmenn tar sorgene på forskudd. Det er ikke sikkert at vi blir tvunget til så store reduksjoner i tolltariffer som man her tror. Når det sies at en allerede i årets jordbruksavtale skulle ha begynt med reduksjoner, synes jeg det er unødvendig. Når det gjelder sammenhengen mellom norsk landbruk og næringsmiddelindustrien, er jeg helt enig i det som er påpekt – de er avhengige av hverandre. Men hvis det skulle bli sånn at norsk matproduksjon blir sterkt redusert, er det ikke minst næringsmiddelindustrien som taper på det. Blir det mindre matproduksjon i Norge, blir også mindre av maten vår foredlet, mindre enn i dag.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
I utanriksministeren si utgreiing til Stortinget 25. mai er fisk omtalt på to linjer. Eg håpar det ikkje er eit teikn på at fisk ikkje har høg prioritet frå norsk side i dei komande forhandlingane. I fjor eksporterte me fisk for 27,9 milliardar kr. Det er den nest største eksportnæringa vår, og det er ein fornybar ressurs. Det er grunn til å venta at fiskerinæringa kjem til å verta stadig viktigare for Noreg. Verdsmarknaden etterspør sjømat, og me har dei naturgjevne føresetnadene for å auka produksjonen. Me vil vera avhengige av at handelshindringane ikkje stoppar oss i å ta ut dette potensialet. I dag er det slik at norsk fisk vert møtt med store hindringar i fleire marknader. På USA-marknaden har heil fersk laks vore utestengd i ei årrekkje på grunn av klager om antidumping og straffetoll. EU-marknaden, som tek imot over 60 pst. av norsk laks, har tre gonger reist antidumpingklager mot Noreg, og har påført norsk oppdrettsnæring høge tollsatsar og produksjonsavgrensingar, som er eit trugsmål mot utviklinga av næringa. Det er grunn til å merka seg at ikkje-tariffære tekniske handelshindringar erstattar i aukande grad dei tariffære og er ofte grunna i kvalitets- eller helsemessige tilhøve. Dette vil WTO-avtalen avgrensa. Det er positivt, og vil tena både forbrukarinteresser og norske interesser. I utgreiinga heiter det at Regjeringa vil prioritera industriprodukta sin status i dei komande forhandlingane. Tidlegare har fiskeriministeren definert fisk som eit industriprodukt, og det er eg samd i. Det er viktig at Regjeringa har klart for seg kor viktig norsk fiskerinæring er for Noreg, og at fiskeeksporten kan vera med på å erstatta inntektstapet etter kvart som olje- og gasseventyret tek slutt. Me har ikkje råd til å ta lett på fiskerisektoren når me forhandlar om bilaterale eller internasjonale avtalar, heller ikkje i dei komande WTO-forhandlingane.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Eg angrar ikkje på at eg til slutt også var inne på at det var mange som prøvde å gje ei framstilling av at dette var ein dårleg avtale. Dersom alle som har uttala seg fram til no, når saka vert behandla, og alle som har uttala seg i dag, er av den oppfatning, så ligg det i alle fall her føre eit stort pedagogisk problem som fiskeriministeren må ta alvorleg. Innleiingsvis i innlegget var fiskeriministeren inne på at det dreide seg om ein trilateral avtale, og at det ikkje berre er forholdet til Island som må takast i vare, men òg forholdet til Russland. Prøver han då å seia at Russland ville gå lenger i si innrømming overfor Island, og at det har vore eit problem for Noreg slik at me har måtta gje oss? Er det det som er problemet? Elles har det tidlegare vore vist til at ein avtale frå 1996 var dårlegare enn den som no er tilrådd. Men til det er å seia at fordi den avtalen var så dårleg, vart den heller aldri underskriven og lagd fram for Stortinget. Det må òg fiskeriministeren ta innover seg, og han kan ikkje leggja det til grunn for kva som er eit optimalt resultat denne gongen. Vidare er det grunn til å merka seg at det er lite fisk i Smuttholet no, og forskarane seier at det vil det vera i lang tid framover ut frå temperaturforholda. Me hadde difor hatt tid til å venta med å inngå ein slik avtale utan å risikera at det vart fiska ytterlegare tomt i dette området. Så til spørsmålet som eg har til fiskeriministeren: Kva er det Angelsen forstår og ser klart i dag som han ikkje såg og forstod i 1997, då han reiste ein interpellasjon om dette temaet? Då sa han at det ville vera prinsipielt uriktig å gje Island fiskerettar og kvotar i Barentshavet fordi dei manglar historiske rettar i området. Dette har eg fått frå arkivet på Stortinget og referatet frå debatten.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Jeg vil aller først vise til utenriksministerens redegjørelse og innlegg, som da naturligvis gir et samlet bilde av det som er Regjeringens posisjon og strategi i forhold til WTO-forhandlingene. Jeg har lyst til å gjenta, fra mitt ståsted som landbruksminister, det som ble sagt: «Regjeringen vil arbeide aktivt for at neste forhandlingsrunde munner ut i en landbruksavtale som sikrer fortsatt nasjonalt handlingsrom for utformingen av landbrukspolitikken, med de virkemidlene som anses nødvendige for å nå målsettingene som er knyttet til en fortsatt aktiv landbruksproduksjon.» Dette har det blitt gitt tilslutning til også her i salen i dag, ikke minst innlegget fra Bjarne Håkon Hanssen synes jeg gav en klar tilslutning til dette. I en debatt vi skal ha senere i dag om landbrukspolitikken, vil det også i bred forstand bli redegjort for den vurdering som Regjeringen foretar i forhold til landbruket og WTO-forhandlingene. Det er også et klart flertall i næringskomiteen som gir sin tilslutning til dette i innstillingen til en sak senere. Jeg vil også få understreke at regjeringen Harlem Brundtland i forrige runde faktisk fant å måtte ta en stemmeforklaring nettopp ut fra de utfordringene vi stod overfor i jordbruket og i landbrukspolitikken, og det gjorde de naturligvis ut fra at også den regjeringen konstaterte at det var nødvendig. I ettertid, i den debatten som fulgte her i stortingssalen, fikk denne stemmeforklaringen bred politisk tilslutning. Når det gjelder det multifunksjonelle landbruk – eller for å si det på godt norsk; landbrukets mangesidige oppgaver – er det i salen her i dag også gitt klar tilslutning til at det er den strategien som vi skal følge framover. Norge har allerede vært aktiv også i internasjonale organ for å gi dette begrepet et innhold, slik at vi kan ha et ankerfeste når vi skal føre dette inn i reelle forhandlinger, og slik at det skal bli riktig vektlagt. Det er en dimensjon jeg har lyst til å føye til, som ikke har vært framme i dag, og som kan vise seg å bli et tema som får langt større betydning enn det vi kanskje aner. Det er dette med matvaresikkerhet og matvaretrygghet. Ut fra det som skjer i Europa rent generelt, og hvilke problemer som kan oppstå hvis vi ikke har dette under kontroll, kan det tenkes at dette blir en dimensjon også i forhold til den mangesidige oppgaven landbruket har, som vil få en mye sterkere vektlegging og faktisk vil få gjennomslag i de sluttforhandlingene som kommer om noen år. Jeg håper derfor at vi gjennom et samarbeid med Stortinget – og det synes jeg at debatten her i dag viser – skal greie å ha en innfallsvinkel i disse forhandlingene som ivaretar det handlingsrom vi trenger, hvis vi ønsker å ha et landbruk i hele landet.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
I forbindelse med forberedelsene og forarbeidet til en slik avtale regner jeg med at samtalene har vært mange og temaene variert. Ikke alt, tror jeg, blir ført til protokolls eller konkretisert i avtaler. Over tid har det vært visse spenninger mellom Norge og Island når det gjelder fiskevernsonen rundt Svalbard, og jeg har forstått at også disse spørsmålene har fått visse politiske løsninger i sammenheng med arbeidet som har foregått i forbindelse med Smutthull-avtalen. Kan utenriksministeren bekrefte at det forholder seg slik, og eventuelt utdype innholdet av dette?
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Ja, jeg føler jo den sitrende forventningen om en langvarig debatt også om denne saken. Jeg tok ordet bare for å oppklare en skrivefeil, som jeg burde ha oppdaget og avklart tidligere. Det gjelder side 2 i innstillingen, under komiteens merknader, hvor det i tredje linje står «utleveringen» – det er det fjerde ordet. Det riktige ordet der skal være «utleveringsloven», slik at det ikke betyr at utleveringen får den nødvendige justering, men at utleveringsloven får den nødvendige justering.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-06-17:
Utenriksministeren sa at det var «en god avtale» – det var det som var innledningen i innlegget til statsråden. Etter å ha hørt på debatten her, og det har jo også statsråden gjort, er det i hvert fall tydelig at signalene til Regjeringen er at Stortinget ikke synes det er noen utpreget god avtale – i hvert fall slik man kan tolke signaler fra bl.a. Rita Tveiten, Jan Petersen og meg, som vi har kommet med i våre innlegg. Men det er jo bare Fremskrittspartiet og representanten Bastesen som vil stemme mot selve avtalen, så man kan vel finne en balanse der. Mitt spørsmål til utenriksministeren går på rekefiske i Barentshavet. Man sier at man har fått til en avtale med Island når det gjelder skilleristproblematikken, men det er en kjensgjerning at det er islandske båter i Smutthullet i dag som fisker etter reker. Det medfører bifangst her, og det har også negative konsekvenser for dem som har historiske rettigheter til rekefiske i Barentshavet. Spørsmålet mitt er da: Hvor mye torsk tror utenriksministeren vi måtte ha gitt fra oss for å få i stand en avtale også for reker?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-06-17:
Etter nå å ha fulgt denne debatten en stund, tror jeg nok konklusjonen min må bli at det vi egentlig gjør, er å kjøpe oss fri fra det vi tror er et problem. Og så er spørsmålet: Er prisen vi betaler, for høy, eller er den passelig, eller har man ikke noe synspunkt på det? Undertegnede har i hvert fall hele tiden hevdet at prisen vi her betaler overfor Island, er for høy sett i forhold til hva vi får tilbake, og hva slags problem man løser. Det jeg vil stille spørsmål til statsråden om, var jeg også inne på i mitt innlegg: Er ikke fiskeriministeren bekymret over at han har en samlet fiskerinæring mot seg? Utenriksministeren sa i sitt innlegg at det var delte syn innenfor fiskerinæringen. Vel, jeg har ikke klart å finne dette delte synet. Alle signal jeg har fått, er at man er udelt negativ til den avtalen som foreligger om Smutthull-problematikken. Derfor kan det være litt interessant å høre om fiskeriministeren virkelig mener – og da snakker jeg til ham som fiskeriminister – at man virkelig er så fornøyd med denne avtalen som man prøver å gi inntrykk av, eller er det et regjeringskollegium som har overkjørt fiskeriministeren som fiskeriminister?
Jan Petersen (Høyre), 1999-06-17:
Jeg må innrømme jeg synes det er ganske sterkt av utenriksministeren etter at han har pådratt seg en samlet fiskerinærings vrede på et område som regulerer deres daglige hverdag og deres fremtid, å samtidig si at dette ble «en god avtale». Jeg er helt overbevist om at utenriksministeren mener det, men – jeg får vel si det slik – det var vel derfor det ble som det ble, hvis ikke ambisjonene var større enn at han nå synes at dette ble en bra avtale. Og her er vi da inne på noe av problemet, tror jeg, nemlig at dette er en viktig del av norsk utenrikspolitikk som ikke forvaltes med nok trykk og nok intensitet. Dette er viktige forhandlinger som må føres med politisk tyngde. Utenriksministeren har statssekretærer i massevis, som på dette tidspunkt hadde tid til å holde vidløftige seminarer med cubanerne, om de kunne være så snille og bli mer demokratiske, men som ikke ble satt på en oppgave av denne art. Det er derfor jeg utfordrer utenriksministeren til nå å ta disse spørsmålene mer på alvor. Men la oss så se litt på fremtiden. Det er nok på det rene at et flertall i Stortinget mener at innholdet i denne avtalen ikke er spesielt godt – for å si det forsiktig – når det gjelder kvotebytte og de problemstillinger som reiser seg fra protokollen. Og mitt spørsmål er: Ser utenriksministeren noen mulighet for å få til noen forbedringer på disse områdene, og hvordan vil han i så fall håndtere det spørsmålet?
Jan Petersen (Høyre), 1999-06-17:
Bare en liten visitt til saksordføreren, for jeg skjønner meget vel at han har søkt å unngå å karakterisere avtalen. Jeg vil fastholde at for Stortinget kan både karakteristikken «dårlig», som jeg vil fastholde at den er, gå sammen med karakteristikken «best mulig». Situasjonen er at vi må velge mellom denne dårlige avtalen eller ingen avtale i det hele tatt. Vi er altså brakt i en tvangssituasjon som er meget ubehagelig. Jeg mener det er viktig å få vedtatt avtalen på tross av dens innhold. Men det poenget som regjeringspartiene hele tiden har unngått, det kritiske poenget, er at når vi er brakt i denne vanskelige situasjonen, er det fordi at Regjeringen på et viktig utenrikspolitisk område har gjort en dårlig jobb. Jeg fikk forklaring på hvorfor dette var dårlig: fordi utenriksministeren synes avtalen er god! Så da er det ikke noe rart at den ble som den ble. Det er sannsynligvis en av grunnene til at det ikke er forhandlet bedre enn det er. Hadde man lagt mer vekt på de nære spørsmålene, mer politisk tyngde inn i det, tror jeg det ville vært mulig å komme lenger enn det Regjeringen nå har gjort. Men når da Regjeringen er fornøyd, er det kanskje forklaringen på at vi, på tross av at vi ikke har hatt et tidsproblem, nå får oss forelagt denne avtalen. Stortinget er altså i en tvangssituasjon. Jeg er helt enig med Schjøtt-Pedersen i at vi bør vedta den, men en skikkeligere jobb på forhånd hadde gjort dette vesentlig enklere.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-06-17:
På slutten av hovedinnlegget mitt skulle jeg komme inn på det som virkelig var problemet med avtalen, og det er at den ikke er balansert. Norge har forlatt et prinsipp som har vært overordnet, om at vi skal ha balanserte avtaler i alle forhandlinger med andre land. Det har stått fast helt siden vi fikk innført 200 mils økonomisk sone i Eivind Bolles tid. Han slamret igjen døra. Det må en ny lofoting til for å åpne den døra på vidt gap. Det er faren, og det er bekymringene jeg har i forbindelse med denne avtalen. Vi hadde en effektiv måte å forhindre ukontrollert fiske i Barentshavet på. Det var en svarteliste som ble innført. Den var islendingene redd, den var norske redere redd, den var alle redd. Det var et forsøk på en internasjonal svarteliste som ble innført. Den ble opphevet med et pennestrøk samme dag som denne avtalen ble underskrevet. Det var en effektiv måte å stoppe ukontrollert fiske i Barentshavet på, ved å nekte omsetning eller nekte båter som har fisket i Smutthullet, adgang til norsk økonomisk sone. Den muligheten ble borte da avtalen ble underskrevet. Hva slags virkemidler har vi nå når Færøyene kommer og forlanger samme behandling som Island har fått? Hvordan kan vi si nei til Færøyene? Hvordan kan vi si nei til baltiske trålere som kommer hit, som eies av islendingene? Hvordan kan vi si nei til andre land som gjør akkurat det samme som Island gjorde? Hvilke rettigheter kan vi hevde? Vi har fraveket prinsippet om balanse. Vi har åpnet en dør, og det er det som er den største faren med hele avtalen. Her snakkes om at det er nyanser i Fiskebåtredernes Forbund. Ja, det skulle da blott bare mangle! Hvem er det som har fått fordeler av denne avtalen? Jo, det er pelagisk sektor, som får ta 17 000 tonn lodde, og de er vitterlig organisert i Fiskebåtrederenes Forbund. De er ikke organisert verken i Nordland Fylkes Fiskerlag eller i et av de andre fylkesfiskerlagene, men de er organisert under Norges Fiskarlags paraply, men i en selvstendig organisasjon, nemlig Fiskebåtrederenes Forbund – og det skulle bare mangle at ikke de guttene var fornøyd! Og igjen er det sjarkfiskerne som må betale med torsk. Jeg ser ikke for meg at en 35-40 fots sjark drar til Island verken for å fiske med line eller fiske lodde med not. Så litt tilbake til reker. Det er slutt med å dele ut rekekonsesjoner fra Norge. Uansett hvordan vi trygler og ber på våre knær, får vi ikke rekekonsesjoner, fordi det er stopp av ressursmessige hensyn. Så overser man å bake inn begrensninger i rekefisket i Barentshavet når man inngår en avtale med Island. Det er mildest talt forstemmende, om jeg så skal si det. Så sier utenriksministeren så vel som fiskeriministeren at dette ikke er en vanlig avtale, en vanlig kvotebytteavtale. Ja, hva i Herrens navn er det da?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-06-17:
Harald Hove snakket om splittelse i gruppen. Han snakket vel ut fra egen erfaring, for Venstre har jo også opplevd en periode med bare én representant på Stortinget. Men jeg kan betro Hove at jeg har tenkt over dette, siden det var jeg som hadde forslaget, og jeg vil anbefale Hove å tenke seg om, han også. Det er ingen skam å snu. Fiskeriministeren snakket om en balansert avtale og ubalanse når det gjelder torsk i Barentshavet. Slik jeg har oppfattet det, og har erfart det, er det pengeverdien det snakkes om når man snakker om balanse. Det er ikke antall tonn. Det er: Hvor mye får vi? Hvor mye gir de? Det har det vært regnet på i Fiskeridepartementet gjennom mange år, i den tiden da fiskeriministeren satt her som representant på Stortinget. Det har jeg erfart fra embetsverket i Fiskeridepartementet. Og når jeg snakker om balanse, går det på verdien av det man får, og verdien av det man gir fra seg – det er der jeg snakker om balanse, ikke i tonn.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-06-17:
Det vises til at vi her tar feil, den ene etter den andre, og fra fiskeriministerens side vises det nå til Fiskebåtredernes Forbund. Hvis statsråden hadde tatt seg tid til å lese uttalelsen fra Fiskebåtredernes Forbund, tror jeg kanskje han ikke ville ha kommet med den uttalelsen han gjorde. Her vises det til at det har skjedd en modning underveis, og det er jo helt åpenbart at det har skjedd en stor grad av modning. Når jeg tenker tilbake til situasjonen i 1997, og nå, med utsikt fra 1999, ser den forvandlingen som har funnet sted, tenkte jeg faktisk på vei opp mot talerstolen: Hvordan hadde hylekoret vært hvis det hadde vært en Høyre-statsråd som hadde prestert et slikt resultat som det man har til behandling i dag? Men vi kan la det ligge i denne sammenheng. Spørsmålet til Angelsen blir: Mener han virkelig, som han har gitt uttrykk for, at en ratifisering av FN-konvensjonen ville ha gitt en dårligere avtale enn det den inngåtte avtalen har gitt som resultat? Det andre spørsmålet: Hvorfor omhandler ikke avtalen flere fiskeslag enn den gjør? Helt til slutt skulle jeg ønske at man får til en arbeidsdeling for fremtiden der man ikke snakker om overkjøring –man må i hvert fall være til stede eller i nærheten for å bli overkjørt – men at fiskeriministeren tar seg av fiskeripolitikken, og at utenriksministeren tar seg av utenrikspolitikken.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-06-17:
Jeg har sett oppslag i avisene om at jeg skulle ha skiftet mening. Jeg har funnet fram både mitt og fiskeriministerens innlegg fra 1997, og hvis referatene ble lest i sin helhet, ville man se at jeg støttet klart at man skulle finne fram til en løsning med Island. Men det jeg sa, var at en kvoteavtale med Island alene ikke var nok. Jeg sa innledningsvis at den avtalen vi nå har inngått, ikke er en ren kvoteavtale. De viktigste elementene ligger i det forvaltningsmessige framskritt som er gjort ved at Island har frasagt seg sin folkerettslige rett til egentlig å fiske fritt i Smutthullet – vi har ikke reguleringssystem for det – og innrettet seg etter norsk-russiske reguleringer for hele Barentshavet, og de har fått en kvote for det som de delvis, med ca. 50 pst. gjenytelse, har kompensert. Det er det som er realitetene, og egentlig også forskjellen i forhold til den avtalen som forelå i 1996, og som jeg syntes det var riktig at daværende regjering ikke aksepterte – de hadde vår fulle støtte til at man gikk videre. Men det er vel slik at tiden modner mange konflikter, og jeg vil si det slik at fra Islands side er det skjedd en modning i forhold til å komme fram til en løsning som kunne være akseptabel for Norge og Russland. Og gjennom den prosessen vi nå har hatt, har man funnet fram til de grepene som skulle gjøre det mulig å sikre et forvaltningsregime som egentlig tetter Barentshavet. Det er det jeg mener er det positive ved avtalen, og som vi har løst. Norge og Russland har selvfølgelig ikke konflikter når det gjelder dette. Vi har måttet diskutere oss fram til hva som var viktig, og har funnet fram til felles formuleringer. Det som er grunnlaget, er at vi er to land på den ene siden. Derfor får en slik avtale en spesiell struktur. Noe må ligge i selve avtalen, det som er felles, og så har vi de protokollene som gjelder for Norge/Island og Island/Russland, som blir bilaterale. Det er det at avtalen gjelder tre land, som gjør at avtalen har den struktur den har i dag.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-06-17:
La meg svare på det siste først. Fiskeriministeren er på ingen måte blitt overkjørt. Forhandlingene har skjedd i et nært samarbeid med fiskeriministeren. Fiskeridepartementet har vært representert ved alle sider av forhandlingene, og det har vært konsensus mellom oss. Og som jeg sa i mitt innlegg, er avtalen samlet sett meget god, meget god for en framtidig forvaltning av ressursene i Barentshavet, og den har elementer i seg som også er en fordel for utvikling av videre internasjonalt samarbeid i slike konfliktområder, og som er positivt for Norge. Når det så gjelder dette med den samlede fiskerinæring: Ja, fiskerinæringen har tatt et standpunkt, og det markedsfører de. Det som forbauser meg, er at fiskerinæringen bruker argumenter som ikke er riktige, bl.a. når det gjelder balansen. Jeg har også i min omgang med både representanter for fiskeriorganisasjonene og fiskere ellers, merket meg at det er ulike syn på dette. Faktisk er Fiskebåtredernes Forbund i Ålesund langt mer nyansert og reflektert når det gjelder avtalen, enn det som har kommet til uttrykk gjennom uttalelser fra lederen i Norges Fiskarlag. Det er også uttalelser om avtalen, bl.a. fra lederen i Finnmark fylkesfiskarlag, som er positive. Alle de tre fylkestingene i Nord-Norge har gått inn for avtalen. Det er mange fiskere representert i de fylkestingene, så det er rart at ikke den samlede fiskerinærings uenighet når det gjelder avtalen, er kommet fram også i debattene der og i de vedtakene som er gjort. Når det så gjelder at vi har kjøpt oss fri, er det en feilaktig påstand. Island kunne ha fisket mye mer enn det som ligger i avtalen, ved ikke å ha en avtale, og det reflekteres vel også i det at det også er uenighet på Island. Ved avstemningen i Alltinget i går var det vel slik at 16 representanter stemte blankt og 1 imot. Hadde vi kunnet stemme blankt i Stortinget, vil jeg tippe at det hadde vært reflektert på samme måten i Stortinget i dag.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-06-17:
Når det gjelder slike avtaler med andre land, er det tross alt fastlagt i den norske konstitusjon at det er Utenriksdepartementet som har ansvaret for det. Hvis Ivar Kristiansen ønsker å endre på det, må han selvfølgelig ta opp det forslaget. Når det så gjelder Fiskebåtredernes Forbund, snakket jeg om å være reflektert og ha nyanser i forhold til avtalen. Men selvfølgelig, næringen har valgt å ta sitt ytterliggående standpunkt; at avtalen ikke er så god som de ville ha den, dvs. at Island ikke skulle ha kvoter. Islands næring har tatt standpunktet på andre siden, at avtalen er for dårlig for dem. De vil ha en kvote som skal være gratis og i tråd med det som har vært deres gjennomsnittlige fiske i de årene de har fisket der oppe. Og det er greit, i slike sammenhenger er det sjelden at en regjering får næringen med på de kompromissene som er nødvendig for å få til internasjonale løsninger. Så det får man bare ta med seg. Når det så gjelder hvorvidt en Høyre-statsråd ville vært i stand til å få fram en slik avtale, så vet jeg ikke det. Det vil kanskje Ivar Kristiansen være den beste til å svare på. Men i alle fall er det en god avtale, og hvis en Høyre-statsråd hadde kommet fram med en slik avtale til Stortinget og jeg hadde sittet her, så skulle han fått ros av meg – det er bra sikkert!(Munterhet i salen.) Og så til spørsmålet: Hvorfor inneholder ikke avtalen flere fiskeslag? Den inneholder de fiskeslagene som vi anser nødvendig å ha med i et avtaleverk for fiske etter torsk. Det er de naturlige bifangstene som vi har erfaring for finnes, og som vi legger inn i våre reguleringer når det gjelder norske og russiske fiskere og tredjelands fiskere som har avtale i Barentshavet. Det er akkurat samme forhold som er tatt inn der, vi trenger ikke å legge inn papirfisk som ikke finnes i fangster. Det er reell fisk avtalen dreier seg om på begge sider. (Munterhet i salen.)
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-06-17:
La meg bare først si at de er helt feil de påstandene som representanten Bastesen kom med, at alle de avtalene vi har med andre land, er balansert. Vi har en fast ubalanse når det gjelder torsk i Barentshavet på 3,5 pst. av TAC, som går til våre avtalepartnere, og som vi ikke får kompensert for. Det kan regnes ut hva det utgjør i tonn. Det blir betydelig mer enn det som en avtale med Island vil innebære. Når det gjelder svartelisting, har vi oppnådd at også Island går inn for svartelisting. Det innebærer at islandske borgere som eventuelt går inn med kapital i baltiske stater for å få baltiske fartøyer opp i Smutthullet igjen, for det første vil bli svartelistet av islandske myndigheter, og for det andre vil de bli gitt landingsnekt. Både svartelisting og landingsnekt vil vi ta opp i de årlige fiskeriforhandlingene til høsten med både Færøyene, Grønland og EU. Foreløpig har vi drøftet det rent uformelt og fått positive tilbakemeldinger fra representanter fra myndighetene i de landene. Når det så gjelder rekefiske, vil jeg understreke at Norge og Russland ikke har opprettet noen felles forvaltning for reker i Barentshavet, og dermed kan ikke Norge foregripe og si at vi skal lage til et forvaltningsregime for Smutthullet i en avtale med Island. Jeg skulle ha lyst til å se hvordan fiskerinæringen og kanskje Steinar Bastesen ville lovprise en felles forvaltning av rekeressursene i Barentshavet med Russland på det nivå vi har av kunnskap om rekenes biologi i hele det store Barentshav-området. Det er et spørsmål som har vært drøftet mange, mange ganger, og så vidt jeg kjenner til, også da jeg var med som næringsrepresentant, er næringen imot det. Vi vil ha den nasjonale forvaltningen for oss, så får Russland regulere sine i medhold av det vi ble enige om. La meg helt til slutt si til representanten Schjøtt-Pedersen at Jan Henry T. Olsen, forhenværende fiskeriminister fra Arbeiderpartiet, har gått helt klart ut offentlig, også ved behandlingen av avtalen i Troms fylkesting, og sagt at avtalen er meget god. Det vil være en katastrofe om Stortinget og myndighetene ikke godtar avtalen. Og Jan Henry T. Olsen var den som forhandlet første gangen, og som ikke syntes den avtalen som var framforhandlet i 1996 var god nok, og som dermed gjorde at arbeiderpartiregjeringen den gangen ikke gikk inn for avtalen. Men han har sett forskjellen på avtalen som ble framforhandlet det gangen og denne avtalen, og gitt sin fulle tilslutning til avtalen. Det bør Stortinget merke seg.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-06-17:
Jeg bad om ordet for å kommentere det representanten Bastesen sa om at man hvert år forhandlet ut fra verdien på fiskeartene i markedet. Det er ikke riktig. Det er slik som saksordføreren, Hove, redegjorde for. I de årlige fiskeriforhandlingene legger man såkalte faste forholdstall for de ulike fiskeartene til grunn. Vi snakker her om torskeekvivalenter som man i oljevirksomheten snakker om oljeekvivalenter. Det ville ha komplisert alle de årlige forhandlingene betraktelig hvis man skulle legge markedet til grunn. Vi kan bare ta et eksempel med torsk, hvor vi faktisk har hatt en dobling av førstehåndsprisen i løpet av to år. I departementet har vi sett det slik at dersom vi skulle legge dagens markedspriser på ulike produkter til grunn, ville kanskje noen av de avtalene vi har, kommet ugunstig ut. Så vi forholder oss til at vi legger faktorene for de enkelte fiskeartene som har vært brukt i forhandlingene gjennom alle år, til grunn. Det vil vi fortsette med inntil man synes at langtidstrendene har fått så store avvik at man bør ta det opp. Men selv det er ikke et forhandlingsgrunnlag det er enkelt å få endret på, for når man skal endre på slike forhold, vil det nok være nasjonale interesser fra alle som er involvert i slike forhandlinger, knyttet til det. Det har ikke Fiskeridepartementet prioritert å legge opp til å gjøre endringer på. Vi syns det er greit det som har vært fastlagt fra tidligere, og får forholde oss til det.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Jeg er svært overrasket over den avtalen som Regjeringen nå presenterer for Stortinget. Og jeg er svært overrasket over at statsråd Angelsen i sitt innlegg legitimerer Islands fiske i Smutthullet. Avtalen strider mot det som har vært et grunnleggende prinsipp i Norges internasjonale fiskeriavtaler, nemlig prinsippet om balanse mellom avtalepartene. Det er ønskelig å få slutt på Islands uregulerte fiske i Smutthullet, og det er ønskelig å få slutt på konflikten med en nær nabo. Også Arbeiderpartiets regjeringer har prøvd å få til løsninger mellom Norge, Russland og Island, men det har vært et grunnleggende prinsipp at en avtale må være balansert. Så sent som i 1996 var man kommet langt i å nå fram til en løsning. Men Island kunne ikke bidra til å gi Norge en balansert tilgang til Islands sone. Det kunne Arbeiderpartiets regjering ikke akseptere, og derfor ble det ingen avtale. Hva har sentrumsregjeringen nå gjort? Jo, de har gitt betydelige innrømmelser til Island, og de har akseptert avtalen som ikke-balansert. Regjeringen Bondevik har akseptert avtaleprinsipper som Arbeiderpartiets regjeringer sa nei til. Og regjeringen Bondevik har til overmål gjort det i en situasjon hvor fisket i Smutthullet er dårligere og med det Islands forhandlingsposisjon langt svakere. Hvordan er det mulig? Det begynte med en fiskeriminister som skulle utvide den økonomiske sonen for å stoppe fisket i Smutthullet, det endte med en fiskeriminister som sa ja til en ubalansert avtale, som Arbeiderpartiets regjeringer sa nei til. Dette er ingen god avtale. Sjelden har Stortinget vært så nær ved å forkaste en framforhandlet avtale. Det ville vært dramatisk, og det ville svekket Norges tillit i internasjonale forhandlinger. Derfor føler Stortinget seg forpliktet til å akseptere den inngåtte avtalen. Men også på dette området må man i sannhet spørre hva sentrumsregjeringen driver med.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Jeg følte bare behov for å lette på representanten Hoves oppfatninger. Jeg har ikke hørt noen i Arbeiderpartiet som har uttrykt jubel over denne avtalen. Som jeg sa under avslutningen av mitt innlegg, er det en relativt dramatisk situasjon å forkaste en inngått internasjonal avtale, ikke minst på grunn av at det svekker tilliten til Norges troverdighet i internasjonale forhandlinger. Jeg har også understreket at Arbeiderpartiet hele tiden har ment at det er viktig både å få slutt på det islandske fisket i Smutthullet og å få bilagt en konflikt med en nær nabo. Men det er altså slik at Arbeiderpartiet har satt betydelige spørsmålstegn ved den avtalen som er inngått, ikke minst har Arbeiderpartiet gjort det helt klart at de avtaleprinsippene som nå er akseptert, har Arbeiderpartiet i regjeringsposisjon sagt nei til. Vi stiller derfor betydelige spørsmål ved avtalen, men finner det vanskelig å kunne gå imot den.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-05-12:
Jeg foreslår Øyvind Korsberg.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-05-12:
Det har så langt vært helt umulig å få en klar og entydig definisjon av hva en omsorgsbolig med heldøgns pleie og omsorg egentlig er. Henvendelser til meg – og de er dessverre ganske mange – tyder på at omsorgsboligene i større og større grad utover i kommunene faktisk er ubemannede sykehjem. Jeg har lyst til å spørre sosialministeren om hun – og departementet – har gjort seg opp en mening om, eller satt et krav til, hvordan bemanningen skal være i en omsorgsbolig med heldøgns pleie og omsorg.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-05-12:
Jeg vil gjerne rette et spørsmål til utenriksministeren: NATOs bombing i Serbia og Kosovo har som kjent til formål å redusere president Milosevics evne til å gjennomføre fortsatte overgrep mot kosovoalbanerne gjennom å ødelegge mest mulig av det serbiske maktapparatet. Arbeiderpartiet er enig i denne hovedlinjen. Like klart er det at det må legges stor vekt på å unngå sivile mål, og å finne ut av hvem og hva som har ansvaret for den tragiske bombingen av den kinesiske ambassaden i Beograd. Bombingen i seg selv skaper ingen fred, den må finnes ved forhandlingsbordet. Kjernepunktet nå er opprettelse av en internasjonal militær styrke med FN-mandat, som kan gi de fordrevne flyktningene trygghet til å vende tilbake. Hva er status i arbeidet med en slik styrke? Hvordan vurderer utenriksministeren Russlands rolle i de kontakter som nå foregår? Og hva kan virkningene være av at statsminister Primakov i dag tidlig er avsatt?
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-05-12:
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Et springende punkt i det videre arbeidet er jo å formidle en løsning når det gjelder den internasjonale fredsstyrke, til president Milosevic. Det vil etter alt å dømme være et helt springende punkt. Hvordan vurderer utenriksministeren de kontakter som foregår med det for øye, og hvordan ser han på de noe motstridende signaler fra Beograd når det gjelder ulike former for aksept av en slik internasjonal styrke?
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-05-12:
Utenriksministeren har selvsagt rett i at Norge som ikke-medlemsland i EU ikke kan be om alt, peke på alt eller få alt. Men dette er med respekt å melde et tema som er vesentlig annerledes enn alt annet som knytter seg til EU-samarbeidet. Vi er nemlig fullverdige medlemmer i NATO, og det er ingen grunn til å tro at ikke EU-landene har interesse av å sikre Norge omfattende rettigheter i forhold til det arbeidet som knytter seg til krisehåndtering i Europa. Det er våre ressurser og NATOs ressurser man da vil trekke på. Og hvorfor skulle ikke vi være fullverdige deltakere? Det som av og til bekymrer oss, er følgende: Det man ikke konkret ber om, det får man iallfall ikke. Derfor er det i praksis ikke noe annet enn et assosiert medlemskap i EUs sikkerhetspolitiske samarbeid på dette området som må til for å få til noe som tilsvarer de rettigheter vi har i dag. Jeg vil gjerne få bekreftet fra utenriksministeren at det er hans ambisjon, og at det legges til grunn i det videre arbeidet.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
La meg først takke både representanten Godal og Stortinget for øvrig for den brede støtten Regjeringen har fått, når det gjelder NATOs aksjoner i Kosovo. Jeg tror det er viktig at man står sammen i denne saken, på samme måten som jo også ble tydelig under VEUs møte i Bremen i går, hvor 28 land gav støtte til NATOs aksjoner. Samtidig er jeg helt enig med representanten Godal i at det som er viktig nå, er også å få til en politisk løsning, og det arbeides det aktivt for. Det arbeides i første omgang med å få en sikkerhetsrådsresolusjon som kan danne rammen for det totale opplegget for en fredsløsning, og innenfor denne rammen vil det da også inngå en militær styrke. Jeg tror også Russland i dag er innforstått med at man trenger et militært nærvær i Kosovo for å kunne gjennomføre en fredsplan. Man kan ikke forvente at flyktningene vil vende tilbake hvis det ikke er en slik styrke til stede. Det man da drøfter videre, og som jeg tror det er noe for tidlig å si helt hva utfallet blir av, er hvordan denne styrken skal sammensettes. Man ser nok for seg en NATO-deltakelse – i form av en NATO-kjerne, har man snakket om, en NATO-kommandostruktur, men at dette da kan pakkes inn i en form for FN-innpakning som gjør at FN gjennom denne sikkerhetsrådsresolusjonen gis totalansvaret for dette. Hvilke land som skal delta, er det som sagt, tror jeg, noe for tidlig å si, men det er en enighet om dette, så vidt jeg kan forstå. Hvilken betydning statsminister Primakovs avgang får, er vanskelig å si. Det skjedde jo nå i dag, og vi vil selvsagt følge dette nøye. Men at Russland fortsatt vil være aktivt engasjert, tror jeg er helt sikkert.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
Det at vi får ulike signaler fra Beograd er vel ikke så merkelig. Her er det også behov for et visst innenrikspolitisk spill fra Milosevic’ side, og det er selvsagt vanskelig for ham å akseptere offentlig en internasjonal militær styrke i lys av det han har sagt så langt. De samtalene jeg har hatt med russiske ledere, både utenriksminister Ivanov og tidligere statsminister Tsjernomyrdin, tyder på at russerne nokså klart har formidlet til Beograd at de må forvente å akseptere et internasjonalt, militært nærvær, som jeg tidligere sa. Sammensetningen av dette vil man kunne drøfte, men russerne har nok, så vidt jeg kan forstå, gjort det helt klart at dette nærværet skal være militært.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
Nå er det slik at jeg ofte gremmes over det jeg har sagt i muntlig spørretime og andre muntlige fremføringer i denne sal, når jeg får se det skriftlige referat. Vanligvis får jeg det på mitt kontor til gjennomsyn, og da er det bare jeg selv som opplever det. Nå blir jeg konfrontert med det, og jeg skal villig ta tilbake nok-et i denne sammenheng. Jeg er helt enig med representanten Petersen i at man må se for seg en NATO-deltagelse i den internasjonale styrken. Grunnen til at jeg brukte dette nok-et var at det vel ikke er helt avklart hvilke land som skal delta. Jeg tror at man fra NATOs side vil insistere på at USA deltar. Det kom for så vidt også fram på VEU-møtet i går. Men det vil nok sitte – igjen «nok» – noe lenger inne i Beograd. Det har vært drøftet at man kunne se for seg USA-styrker i Albania og Makedonia som støttestyrker, mens noen andre var inne, så jeg vil ikke her binde meg helt opp til hvem som kommer til å delta i den styrken som går inn, men det blir et sterkt NATO-nærvær.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
La meg først si at når representanten Fossum snakker om bakkestyrker, går jeg ut fra at det dreier seg om en situasjon etter at en fredsavtale er inngått. Det er god kontakt med UCK, spesielt gjennom dens eksilregjering som er opprettet i Albania, ledet av statsminister Thaci. Dette er en eksilregjering som i utgangspunktet er sammensatt av ulike partier, og hvor også LDK med Rugova skulle ha sittet. Meg bekjent har de ikke tatt sete. Men det er drøftelser med UCK. Det vi ser for oss, er en demilitarisering og en avvæpning, også av UCK, for å gjennomføre fredsslutningen. Det er UCK ikke spesielt begeistret for. Så vi har behov for fortsatte drøftelser med UCK om deres forståelse av gjennomføringen av en fredsavtale.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
: La meg først si at jeg er glad for at SV sendte en delegasjon til Montenegro som kom etter at Utenriksdepartementet hadde hatt en delegasjon der. Utenriksdepartementet kom med både politisk og økonomisk støtte til regjeringen i Montenegro, og det er ingen tvil om at det ble både godt mottatt og sterkt verdsatt av myndighetene i Montenegro. Når det gjelder Montenegros situasjon, er dette noe som vi følger opp omtrent daglig i NATO-sammenheng, for å unngå at målet Montenegro blir bombet. Det tror vi ville være til skade for utviklingen. Samtidig drøfter vi også med FN hvordan Montenegro kan inkluderes i en sikkerhetsrådsresolusjon som skal danne grunnlaget for en fredsløsning for Kosovo. Jeg er helt enig med representanten Solheim i at det er viktig at Montenegro ikke glemmes i denne sammenhengen. I den sammenheng vil jeg tro at det også vil være mulig å få inn en fredsbevarende styrke. I dagens situasjon må vi ikke glemme at Montenegro er en del av Jugoslavia, og at det derfor ikke er mulig å få inn en fredsbevarende styrke der, men som et ledd i forhandlinger tror vi det er mulig.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
Vi har fra norsk side, både i de møtene som fant sted i går og i forgårs i Den vesteuropeiske union i Bremen, og på NATOs toppmøte og tidligere, tatt til orde for at vi skal støtte utviklingen i retning av et forsterket europeisk sikkerhets- og utenrikspolitisk samarbeid. Det ser vi på som viktig. Det er viktig i den situasjonen vi er i i dag – Kosovo-konflikten er et eksempel på det – at Europa kan ivareta krisehåndteringsoppgaver i større grad enn man har kunnet til nå. Samtidig har vi også vært opptatt av Norges rolle som assosiert medlem i VEU. I den situasjonen vi er i i dag, har vi for alle praktiske formål full deltakelse. Det er situasjonen for de seks assosierte medlemmene i VEU. I den prosessen hvor VEU gradvis blir en del av EU – jeg tror det vil ta noe tid, i hvert fall vil vi gå inn i det neste årtusen, dvs. år 2000, kanskje år 2001 – er det viktig at vi fra norsk side ivaretar våre interesser når det gjelder deltakelse i beslutningsprosessene. Dette gav vi uttrykk for under NATOs toppmøte. Det har også kommet til uttrykk i erklæringen fra NATOs toppmøte. Og også i går ble det i flere innlegg i VEU gitt en klar støtte til de VEU-deltakere og NATO-land som ikke samtidig er EU-medlemmer. Dette vil vi fra Regjeringens side følge opp videre i bilaterale kontakter i første omgang. Vi har drøftet det med Tyskland, og vi vil følge det opp også med Storbritannia og Frankrike, som har vært noen av pådriverne her etter avtalen i St. Malo.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
Jeg kan bekrefte at det er Regjeringens ambisjonsnivå. Jeg vil samtidig også her minne om at vi ikke er medlemmer av EU. Det skyldes ikke nødvendigvis bare denne regjeringen, men det skyldes en folkeavstemning. Når VEU blir en del av EU, kan vi vel ikke i utgangspunktet kreve at vi skal få delta i en del av de utenrikspolitiske- og sikkerhetspolitiske spørsmålene som drøftes i VEU i dag. Vi må prøve å finne en mekanisme som gjør at vi blir deltakere i de beslutningsprosesser som angår oss, hvor det er snakk om å bruke også norske ressurser for krisehåndtering. Det er vårt klare ambisjonsnivå at det skal vi få til. Men jeg har lyst til å mane til en viss nøkternhet, slik at jeg ikke senere, også i denne sal, blir konfrontert med mine løfter, som jeg da eventuelt ikke har greid å holde. Jeg har lyst til å minne om at dette dreier seg om Petersberg-prinsippet i krisehåndtering, og ikke det kollektive forsvar. Det ligger fortsatt i NATO.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
Det jeg kan bekrefte, er at min ambisjon er at vi skal ha full deltakelse i de beslutningsprosesser som angår oss. Meg bekjent har man foreløpig ikke drøftet akkurat formene for den type tilknytning. Det eksisterer ikke noen assosieringsordning for det felles utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeidet i EU. Så å binde meg opp til å si at vi skal bli assosierte medlemmer, og senere kanskje måtte gi beskjed om hvorfor vi ikke ble det, vil jeg ikke gjøre, president – med all respekt for representanten Godal. Men jeg kan bekrefte at vi har et ambisjonsnivå om at vi skal ha full deltakelse i de beslutningsprosesser som angår oss, og vi skal gjøre det vi kan for å få en størst mulig innflytelse. Jeg har lyst til å minne om at også opposisjonen i denne sal har rost Regjeringen for de ordninger vi har fått til når det gjelder Schengen-deltakelse. Man sier at det er en bedre ordning som denne regjeringen har fått, enn den som var tidligere, og derfor skal vi også ha det ambisjonsnivået at vi skal ha den best mulige deltakelsesprosess, også når det gjelder VEU-spørsmål.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
Det er kanskje ikke bare jeg som bruker unyanserte adjektiver i denne salen. Når representanten Solheim snakker om «astronomiske dimensjoner», må jeg med presidentens tillatelse si at jeg er uenig med ham. Det som har skjedd, er en tragedie, men selv om jeg selv er karrierediplomat, synes jeg ikke diplomatiske liv er mer verdt enn andre menneskers liv. Vi har sett at det har gått sivile liv tapt tidligere, og det er fortsatt en tragedie, og vil være det framover. Men de politiske konsekvensene av bombingen av den kinesiske ambassaden er store, og jeg er helt enig med representanten Solheim i at det er uforståelig at noe slikt kunne skje. Derfor har Norge også allerede tatt dette opp et par ganger – senest i går var det en gjennomgang med SACEUR av denne saken, og også generelt om målutvelgelse. Og dette møtet fant sted på norsk initiativ. Dette vil vi videre følge opp i dag. Jeg har også i denne salen lyst til å si at jeg er svært lite tilfreds med de meldingene vi har fått i dag om at en flyktningleir skal være bombet, og det har vi bedt om blir undersøkt. Det er foreløpig bare en Tanjug-melding som jeg har sett, men vi må undersøke om dette er riktig. Og det er viktig. Vi fikk også bekreftelse fra SACEUR i går om at man vil gå inn og se på rutinene, slik at vi unngår dette i framtiden. Derfor er det ytterst beklagelig at dette skjedde på nytt igjen i natt. Jeg er enig med representanten Solheim i at det er naturlig at NATO bør betale for skaden av ambassaden. Jeg er ikke like enig med ham i at det er Norge som skal bestemme hvem som skal få sparken i denne saken. Det som det er riktig at Norge gjør, og som vi har gjort og fortsetter å gjøre, er å spørre hva som er årsaken til dette, og hvordan vi kan unngå dette i framtiden. Men jeg tror det er andre som må finne ut hvem som står konkret ansvarlig og eventuelt skal – for å bruke representanten Solheims ord – «få sparken».
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-05-12:
For å gjenta meg selv er jeg helt enig med representanten Solheim i at det som skjedde, er svært alvorlig, og at forholdet til Kina er av stor betydning. Men jeg synes i den sammenheng at det er viktig også å nevne både tidligere statsminister Tsjernomyrdins besøk til Kina og kansler Schröders besøk, og også det faktum at kinesiske media nå gjengir president Clintons unnskyldning. Jeg tror det også er et tegn på at man fra kinesisk side ønsker å fortsette den dialogen vi har, og delta i prosessen. Fra norsk side tok vi omgående kontakt med den kinesiske ambassaden i Oslo og fremførte vår uforbeholdne unnskyldning for det som var skjedd, og jeg er ikke kjent med at det er noen nedfrysing i forholdet mellom Norge og Kina. Vi  har planer om en rundebordskonferanse om menneskerettigheter, vi skal ha et forfatterseminar i Shanghai, og disse prosjektene går – så vidt jeg forstår – etter planen.