Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-01-27:
Et høyt antall personer ønsker å migrere til Europa, og mange kommer over Middelhavet, som interpellanten har redegjort godt for. Det har de senere årene vært et stigende antall personer som søker asyl i Europa. I 2014 var det over 500 000 personer som søkte asyl her. Europas yttergrense er også vår yttergrense gjennom Schengen-samarbeidet. Som Schengen-land har Norge interesse av å bidra til felles håndtering av migrasjonspresset mot Europas yttergrenser. Mange migranter reiser videre mot nordeuropeiske land, inkludert Norge, og antallet asylsøkere i Norge henger i utgangspunktet tett sammen med antall personer som migrerer til Europa. Norge er, som interpellanten også var inne på, berørt som skipsfartsnasjon. Norske skip har gjort en stor innsats ved å redde flere tusen flyktninger i havsnød. Utfordringene knyttet til migrasjon mot Europa krever at man i tillegg til innsats på yttergrensene, også setter i verk tiltak innen Europa og tiltak rettet mot opprinnelses- og transittland. Først vil jeg si noen ord om tiltak på Europas yttergrense. Hvert enkelt land har ansvar for kontroll av sin del av yttergrensen. Noen land har imidlertid et større press på sin del av yttergrensen enn andre, og det er opprettet flere ulike mekanismer for å bistå disse landene gjennom både Grense- og visumfondet og grensekontrollbyrået Frontex. Norge har bidratt til Frontex med personell og utstyr og deltatt i flere fellesoperasjoner i Middelhavet og i Egeerhavet. De norske bidragene til fellesoperasjonene er med på å sikre at migranter i havsnød blir reddet, og at norske skip kan overlevere migranter de har tatt om bord, til rette myndighet. Det er videre sentralt at kampen mot menneskesmugling og menneskehandel trappes opp både ved Europas yttergrense og i opprinnelses- og transittland. Norge støtter kampen mot de kriminelle nettverkene involvert i denne aktiviteten på flere måter, bl.a. gjennom Europol, Interpol, Frontex og UNODC. Som nevnt er samarbeidet med opprinnelses- og transittland helt sentralt. De fleste flyktninger befinner seg i naboland, og de fleste store vertslandene er selv utviklingsland eller mellominntektsland. Norge bidrar allerede betydelig med økonomisk og humanitær bistand til flere av de mest sentrale opprinnelses- og transittlandene. Av regjeringens europastrategi fremgår det at vi skal ta tak i årsakene til at menneskene migrerer. Dette innebærer at vi, sammen med EU, må styrke samarbeidet med de landene migrantene kommer fra og reiser gjennom på vei til Europa. Målet er å fremme menneskerettigheter, demokrati, fred og økonomisk utvikling i disse landene. EUs nabolag er også vårt, og vi har en felles interesse av at nabolaget er så trygt og stabilt som mulig. Et samarbeidsområde er EUs Regional Development and Protection Programmes, som fokuserer på tiltak for utvikling og beskyttelse i Nord-Afrika, Midtøsten og Afrikas Horn. Utenriksdepartementet har nettopp besluttet å bidra til et slikt program for syriske flyktninger i nabolandene. Norge har videre engasjert seg i Khartoum-prosessen, som er forankret i en felleserklæring mellom EU og AU om innsats mot irregulær migrasjon, menneskehandel og menneskesmugling på Afrikas Horn og i Øst-Afrika. Vi er i ferd med å knytte oss til en tilsvarende prosess for Vest-Afrika, den såkalte Rabat-prosessen. Det er viktig for Norge at Dublin-systemet består og er velfungerende. Dette systemet sikrer at migranter får anledning til å søke asyl, og at søknaden blir behandlet i ett land. Det er viktig for Norge at migrantene som kommer til Europa, behandles i tråd med dette felles regelverket. Hvis ikke alle som kommer, registreres i henhold til Eurodac-forordningen, er det ikke mulig å sikre riktig behandling av asylsøknadene. Noen europeiske land opplever et større press enn andre gjennom at det kommer mange migranter til landene. Norge har derfor bistått disse landene. Dette har bl.a. skjedd gjennom deltakelse i Det europeiske støttekontoret på asylfeltet, EASO, og ved bruk av EØS-midler i Hellas. Jeg har også lyst til å si at systemet fungerer på den måten at Norge tilbyr en del ressurser som vi mener kan brukes også inn i Triton-operasjonen, men det er altså andre som beslutter hvorvidt de ønsker å benytte seg av de tilbudene som Norge kommer med. Vi har tilbudt svært mye mer ressurser enn det som er blitt akseptert, og det skyldes at det er mange som ønsker å bidra i denne operasjonen. Når det kommer nye forespørsler om bidrag, vil Norge selvfølgelig være positivt innstilt til å gi ytterligere bidrag.