Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2010-06-14:
Den vesteuropeiske union vil opphøre å eksistere i 2011. En slik beslutning ville vært helt utenkelig bare få år tilbake. Nedleggelsen skyldes flere forhold. EU har gradvis forsøkt å inkorporere forsvarspolitikk. De har ikke lyktes helt, men VEUs eksistens er åpenbart et horn i siden på EUs integreringsforsøk. Frankrike har igjen blitt en del av kommandostrukturen i NATO i 2009, og det er ikke dette kultursjokket her, for det Frankrike oppfatter som amerikanernes inntog i Europa, oppleves ikke på samme måte. Frankrike har kanskje andre problemer å styre med nå enn å holde USA ute av Europa. VEU har ingen reell politisk innflytelse, og det har den egentlig aldri hatt. Når det gjelder endrede strukturelle og praktiske rammebetingelser, har utvidelse av EU ført til stadig flere deltagende nasjoner med ulike former for medlemskap. Det har skapt utfordringer, til tross for hva utenriksministeren sa i sted, at det er bra at land kommer sammen, men det er uklart hvilken type medlemskap de forskjellige landene har overfor hverandre og i organisasjonen. Det er en gammeldags styringsform. Det er et kultursjokk for en nordmann å komme til Paris i VEUs parlamentarikerforsamling og oppleve ansatte i uniform, kaffe servert på fat, vakt som geleider talere til talerstolen, osv. Det er det et kultursjokk for en nordmann å oppleve, og jeg tror også det er det for de fleste europeere. Det er altså på en måte en overlevning fra den kalde krigens dager – eller krigens dager, kanskje – og det er åpenbart at dette er noe som er veldig dyrt å drifte. Det er mange ansatte og dyrt å drifte. Det er mange ansatte med uklare ansvarsforhold, og jeg vil også si til dels – uten at jeg skal påstå det – litt uklare lojalitetsforhold når det gjelder hvor disse ansatte virkelig rapporterer, hvordan de rapporterer, og hvem de står til ansvar overfor. Det synes jeg er vanskelig å forholde seg til som deltager. Så er det uklare nasjonale rammebetingelser. VEU domineres av de store landene, og det er helt naturlig. Det vil det være, og det er det sikkert i andre organisasjoner også. Men nasjonale representanter har ulike motivasjoner for å sitte i VEU. Noen er der for å bidra, andre er der for å reise på tur. Jeg tror vi skal være ærlige på det, i stedet for å late som om alle er like engasjerte og interesserte. Det er slik at VEU domineres av noen representanter med svært store talegaver, som snakker veldig lenge og varmt. Og så er det også slik at de representantene som de nasjonale parlamentene sender til VEU, har jo i utgangspunktet interesse av forsvars- og sikkerhetspolitikk, men de har ingen innflytelse i sine egne partier i sine nasjonale parlamenter. Det vil si at de verken er talsmenn innenfor forsvar eller sikkerhet, og de meningene som de eventuelt kommer opp med, veier ikke særlig tungt når de kommer tilbake i sine gruppemøter rundt omkring i Europa. Det er også et faktum. Voteringene i forbindelse med ganske vanskelige rapporter i VEU er så å si alltid enstemmige. Det synes jeg er bemerkelsesverdig. Når man tar opp veldig kontroversielle problemstillinger som Midtøsten-konflikten, konflikten på Balkan osv., er det som regel enstemmighet, til tross for at de samme representantene har store nasjonale forskjeller i politisk tilnærming til disse spørsmålene i sine hjemland. Da er det litt oppsiktsvekkende at man blir fullstendig enig når man kommer til Paris. Hva nå? Min påstand er at Norge har lite bruk for VEU som institusjon. Den er politisk lite relevant med liten innflytelse, i motsetning til Western European Armaments Group, hvor jeg selv representerte på vegne av Norge for noen år tilbake, hvor vi faktisk drev med forsvarsutvikling og teknologiutvikling, og fikk skapt arbeidsplasser og teknologiutvikling i Norge. Det hadde vi reelt utbytte av. Frankrike har foreslått, som nevnt tidligere her, et alternativ til VEU, hvor man skal samle parlamentarikere mer på frivillig basis, men de nevner også at man ønsker å samle parlamentarikere som har forsvarspolitikk og sikkerhetspolitikk som sitt spesialfelt. Det tror jeg er helt nødvendig skal man komme med noen fornuftige løsninger. Men jeg tror allikevel at Frankrike begynner i feil ende. Man burde heller se hvis man skal ha en institusjon: Hva skal være mandatet, rollen og oppgaven til institusjonen? Hvem skal motta rapportene, og hvilken status skal rapportene få? Hvordan skal en slik institusjon samarbeide med øvrige parlamentarikerforsamlinger? Det er helt vesentlig. I stedet for å begynne i den enden at man skal ha det fordi vi har hatt det, bør en se på hva som er oppgaven til et fremtidig VEU, eller en annen form for et slags VEU. Fremskrittspartiet jobber for tiden med et alternativ til parlamentarikersamarbeid i Europa. Nå løper tiden fra meg, så jeg får ikke tid til å utdype det noe mer, men vi kommer tilbake til det. Det er åpenbart at dagens samarbeid er en overlevning fra den kalde krigens dager, og vi burde se på andre former for samarbeid innenfor områder som er like viktige globalt i dag, f.eks. finans, miljø og energi.