trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2014-10-21:
Takk til statsråden for svaret. Som jeg sa i mitt første innlegg, er det ikke planen for planens skyld som undertegnede har tatt til orde for. Det som jeg stiller spørsmål ved, er: Hvordan kan vi komme videre fra en strategi som ligger i bunnen, til vi får på plass virkemidler, slik at målet og intensjonen i den strategien som foreligger, blir realisert? Jeg stiller meg fullt og helt bak statsrådens innlegg. Det viktigste som vi må foreta oss her, er å sørge for at innholdet i den strategien som foreligger, implementeres ute i helsetjenesten. Det er det som også er intensjonen med min interpellasjon: å fokusere på at vi har hatt en masse strategier. Spørsmålet er: Hvor langt har vi egentlig kommet med disse strategiene? Det går på kapasitet, det går på evne og vilje til å omstille seg, og det går på det som har med det forebyggende å gjøre. Hvordan kommer det ut – hvordan får vi ut budskapet? Mitt mål er ikke å sørge for at det er mange planer. Mitt mål er å sørge for at vi kommer i gang og kommer videre med denne jobben – med avdekking, med forebygging og med behandling av de fire store folkesykdommene som vi er i ferd med å få en altfor eksplosiv økning i. Det er dette som er selve hovedintensjonen. Som jeg også sa i mitt innlegg: Det aller, aller viktigste nå er at statsråden spiller på lag med pasientorganisasjonene, slik at de kan få gi sitt syn på hvordan vi kan komme videre. Men jeg tror vi må ta innover oss at det kanskje er på tide å tenke litt utenfor boksen. Kanskje bør vi se på: Hvordan kan vi bruke apotekene eller andre aktører i helsevesenet til f.eks. blodprøvetaking osv. og rådgiving, som mer er et lavterskeltilbud, slik at flere kan få svar på om man har sykdommen, og – ikke minst – at man, om man har sykdommen, kan få råd og veiledning. Jeg tror vi er nødt til å sørge for at vi blir bedre til å kunne kommunisere med bl.a. innvandrerbefolkningen, som vi ikke klarer å komme ut til på en god nok måte per i dag, for å informere om den problemstillingen som er der, om utfordringene og om hvordan vi kan få tatt disse prøvene, slik at den enkelte kan ta kontroll over sin egen sykdom – dersom man har en. Så skal vi selvfølgelig ikke sykeliggjøre befolkningen. Det er heller ikke det som er intensjonen. Men det jeg tror vi er nødt til å få på plass her, er lavterskeltilbud, for vi klarer ikke å løse alt via fastlegeordningen. Jeg tror presset på fastlegene er relativt stort allerede i dag. Jeg tror vi må tenke alternativt, tørre å tenke litt utenfor boksen. Det er derfor det er så bra det som statsråden sier, at det allerede er invitert til et møte med de fire pasientorganisasjonene knyttet til NCD-strategien. Det er viktig, men det aller viktigste er å følge opp det man blir enig om.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2014-10-21:
Takk for en god debatt. Jeg tror jeg kunne trengt tid til å svare på en del ting, men jeg har altså bare inntil 3 minutter. Først av alt til det Ketil Kjenseth sa. Jeg støtter absolutt alt – jeg er enig i alt, både teknologi og måten å gå fram på. Det er en av de tingene som faktisk vil kunne være med på å dra oss videre og få fram ting. Jeg tror også, som representanten selv var inne på, at framtiden ligger i en app, der du faktisk selv leser av øyeproblematikken, sender det til en lege eller en optiker, som diagnostiserer og ser hvorvidt man er i faresonen eller ikke. Jeg tror disse tingene kommer. Når vi vet at ca. halvparten av de 350 000–370 000 personene som har diabetes, ikke vet om det, tror jeg det er svært viktig å legge mye fokus inn på den gruppen, for jo tidligere du kommer inn, jo raskere kan du få endret ting, og jo raskere kan du sørge for at de faktisk ikke utvikler sykdomsstadiet videre. Representanten Otterstad – nå ser jeg at han måtte forlate salen – utfordret litt knyttet til det som har med forebygging å gjøre. Jeg kunne brukt hele innlegget mitt på å snakke om forebygging, men som jeg sa: Skulle jeg prøve å dra gjennom alle fasene når jeg bare hadde 10 minutter, er det begrenset på hvert enkelt område. Men jeg mener at forebygging er svært viktig. Representanten Toppe var inne på at regjeringen – jeg holdt på å si – ikke styrker organisasjoner som driver med fysisk aktivitet. Jo, det er jo nettopp det regjeringen gjør. Denne regjeringen har endret tippenøkkelen nå og fullført der den forrige regjeringen ikke gjorde jobben, og nå sørget for at det blir overført til anleggsvirksomhet og til andre ting spillemidler, som er det aller viktigste forebyggende aspektet. Å legge til rette for fysisk aktivitet ute i hele landet har man faktisk sørget for å gjøre med over 300 mill. kr – 330 mill. kr, i den størrelsesorden. Det er litt mer enn de 15 millionene som representanten prøvde å lage et nummer ut av. Man styrker denne sektoren, og det er viktig. Fysisk aktivitet i skolen er viktig. Det gjøres et fantastisk arbeid på mange plasser. Man bruker fysisk aktivitet i undervisning. På mange forskjellige skoler gjøres det forskjellige tiltak, uten at det nødvendigvis skal være slik at man i denne sal skal vedta at man skal ha det. Problemet med Senterpartiets forslag var nettopp at man skulle ta av annen undervisning, og så skulle man innføre denne ene timen innenfor det rammetimetallet som lå der. Problemstillingen er: Det vi trenger, er god forebygging, tilrettelegging, forskning, utvikling – ja, vi må jobbe langs mange akser. Der gir jeg stor honnør til statsråden, som faktisk sa at han er villig til å vurdere disse tingene i samarbeid med brukerorganisasjonene. Her ligger kjernen: i samarbeid med brukerorganisasjonene.
Bent Høie (Høyre), 2014-10-21:
Takk for tilbakemeldingene på innlegget. At jeg har full støtte, er viktig i dette arbeidet. Det ble tatt opp spørsmål knyttet til forskning. Vi har hatt en stor dugnad gående, mellom både offentlige og private aktører innenfor helsetjenesten, som har resultert i HelseOmsorg21. I forbindelse med at forslag til statsbudsjett ble lagt fram, la regjeringen også fram en opptrappingsplan for høyere utdanning og forskning. De som leser den, vil finne at hovedlinjene i HelseOmsorg21 er forankret i regjeringens strategi. Så til det viktige arbeidet med å få strategier til å bli realiteter. I helgen kunne en lese en artikkel i VG av en av de faste skribentene der. Han skrev at han hadde fått et sår på foten og opplevde at han hos sin fastlege fikk beskjed om at det ville ta måneder før dette såret ble helbredet. Det aksepterte han ikke, så han gikk til en privat aktør. Der møtte han en sykepleier som stelte såret og fikk helbredet det i løpet av noen uker. I artikkelen stilte han spørsmålet: Betyr dette at den offentlige helsetjenesten nå har spilt fallitt, og at framtiden er privat? Jeg mener at det var feil problemstilling. Denne artikkelen handlet ikke om offentlig eller privat, den handlet om det som også interpellanten var innom i sitt innlegg nå, nemlig at vi er nødt til å tenke utenfor boksen. Når vi utvikler framtidens primærhelsetjeneste, tror jeg at fastlegen har behov for flere kolleger. Men det er ikke nødvendigvis slik at de trenger å være leger. De kan godt være sykepleiere, med bred kompetanse på disse store, ikke-smittsomme sykdommene, som på en dedikert måte f.eks. kan pleie sår hos diabetespasienter, slik at det ikke utvikler seg på en slik måte at det neste steget er å måtte ta vekk beinet, f.eks. – dette for å få en bredere og mer helhetlig tilnærming til disse pasientene, gi gode råd om hva som er fornuftig å gjøre, og om livsstilsendringer for å kunne leve med og mestre sykdommen. Det som er – tror jeg – et av hovedsvarene i det arbeidet som nå gjøres med primærhelsemeldingen, er å se på: Hvordan skal den framtidige primærhelsetjenesten være? Hvordan skal vi sikre at det i primærhelsetjenesten er både kompetanse, kvalitet og kapasitet til å møte de store pasientgruppene som de aller fleste som vil ha behov for helsetjenester, vil være en del av? Hvordan skal de få løst sine vanlige og dagligdagse behov i en god primærhelsetjeneste?
Bent Høie (Høyre), 2014-10-21:
Takk for en god debatt, og takk for mange gode og flotte innspill til arbeidet videre med stortingsmeldingene om primærhelsetjenesten og nasjonal helse- og sykehusplan, men også innspill til å ta med i det arbeidet som vi nå skal gjøre sammen med de fire store pasientorganisasjonene på oppfølgingen av NCD-strategien. Det er også tatt opp mange ulike temaer. Jeg skal berøre noen av dem. Men det er klart at forebygging er helt vesentlig. Regjeringen jobber med en ny folkehelsemelding. I den nye folkehelsemeldingen vil ikke minst sammenhengen mellom fysisk helse og psykisk helse bli løftet fram, der psykisk helse skal likestilles med fysisk helse. Men vi venter ikke bare på en stortingsmelding. Det er også mange veldig viktige konkrete tiltak i det statsbudsjettet som Stortinget nå har til behandling, om folkehelse. Det viktigste folkehelsearbeidet foregår på andre sektorer enn i helsesektoren, fordi en starter tidligere. Det var det bred enighet om i forbindelse med den allerede vedtatte folkehelsemeldingen. En av de viktigste utfordringene når det gjelder folkehelse, er sosial ulikhet når det gjelder helse, og hvis vi går inn og ser på hva som er hovedforklaringen på det, er det veldig ofte knyttet til utdanning og arbeid. Skal vi jobbe med å utjevne sosial ulikhet når det gjelder helse, ut fra et folkehelseperspektiv, er regjeringens forslag til satsing på kvalitet og innhold både i barnehage og i skole derfor helt avgjørende. Vi skal nå gå inn i friluftslivets år. Dette følges også opp gjennom en styrking av midlene til friluftslivsarbeid på 10 mill. kr, samtidig som Helse- og omsorgsdepartementet overførte våre penger til friluftsliv til Klima- og miljødepartementet, nettopp for å redusere byråkrati og la pengene nå fram til det som er hensikten, nemlig friluftsaktivitet i regi av de frivillige organisasjonene. Tippenøkkelen er styrket, momskompensasjonen er god. Det er 396 mill. kr til gang- og sykkelstier og en rekke andre tiltak som er viktige for å følge opp satsingen på folkehelse. Informasjonsarbeid knyttet til fysisk aktivitet ble etterlyst av representanten Toppe. Det er i gang. Helsedirektoratet har kampanjen om minimum 30 minutter, som nettopp går på å bidra til å motivere befolkningen til å ha 30 minutter fysisk aktivitet hver dag. Men det er også viktig å ha en helsetjeneste som tar vare på og ikke minst bidrar til at de som allerede har fått diabetes, kan leve med det og mestre livet med diabetes.
Bent Høie (Høyre), 2014-10-21:
Jeg mener at jeg har vært og er veldig tydelig overfor både lederne og styrelederne på disse temaene i de møtene vi har, og de har jeg ganske jevnlig. Men jeg har ingen intensjoner om å overta ledelsesansvaret deres ved å på en måte si at dette er noe de kan skyve over til helseministeren, for dette vil han ta seg av. Dette er et lederansvar, som man må håndtere lokalt. Det vil være helt umulig for Helse- og omsorgsdepartementet å håndtere dette som et spørsmål vi følger opp overfor den enkelte ansatte. Det tror jeg også representanten forstår. Derfor er det helt nødvendig at det signalet så tydelig kommer fra meg som eier, som også er leder, til de øverste lederne, om at dette følges videre opp i organisasjonen. Så er det slik at det er viktig med stedlig ledelse. Det vet representanten Toppe at jeg også har fulgt opp overfor foretakene. Men det er ikke slik at de ansatte bare har ledelsen å kontakte i denne typen situasjoner. Jeg mener og håper jo at de ansatte har et så godt tillitsforhold til sine ledere at de tør og vil ta opp denne typen problemer hvis de oppstår. Men hvis de ikke har det, har vi i våre sykehus et veldig godt organisert tillitsvalgtapparat for alle de ulike gruppene, som er tilgjengelig på sykehusene, som en absolutt kan ta dette opp med på en trygg og god måte. I tillegg har vi verneombud som jobber veldig godt og systematisk. Nå kan det godt være at representanten Toppe ikke merker noen forskjell på meg og de tidligere helseministrene – det skal ikke jeg gjøre en vurdering av. Men jeg er veldig fornøyd med at når jeg har møter med verneombudene og diskuterer med dem, gir de tilbakemeldinger om at de merker forskjell – at helse, miljø og sikkerhet nå får større og mer oppmerksomhet hos ledelsen. De sier at de tror det skyldes at det nå er mye mer tydelighet om dette fra Helse- og omsorgsdepartementet og fra meg som helse- og omsorgsminister. Når de gir den tilbakemeldingen, mener jeg at det viser det som var mitt hovedpoeng: Skal vi få endret dette på en god og systematisk måte, både når det gjelder system, kultur og ledelse, er det først og fremst et lederansvar, og da må man starte på toppen. Et apropos til dette: Vi jobber nå med en egen stortingsmelding om pasientsikkerhet og kvalitet, som vi tar sikte på å fremme for Stortinget før jul, nettopp for at Stortinget skal bli invitert til å diskutere pasientsikkerhet og kvalitet som en egen sak i Stortinget, som det øverste organet i helsetjenesten.
Bent Høie (Høyre), 2014-10-21:
Jeg er veldig glad for at også Stortinget er tydelig i disse spørsmålene, på samme måte som regjeringen er i oppfølgingen av regjeringsplattformens punkt om å arbeide for å redusere bruken av ufrivillig deltid og midlertidighet i offentlig sektor samt å arbeide for å etablere en heltidskultur i arbeidslivet, som er en del av regjeringens plattform. I det arbeidet har vi nå fått en veldig bra drahjelp gjennom den avtalen som er fremforhandlet mellom Spekter og Legeforeningen. Det er Spekter som ivaretar arbeidsgiverrollen i spesialisthelsetjenesten, og meklingsresultatet er jo tydelig på at bl.a. leger i spesialisering skal ansettes fast ved oppstart av sin spesialisering fra og med 1. juli 2015. Det skal utarbeides maler for disse arbeidsavtalene, og det skal også utarbeides maler for samarbeid mellom helseregioner og sykehus seg imellom, og det skal etableres en ny stillingskategori som heter «legespesialist», og denne er ment for leger som fullfører spesialistutdanningen fram til de blir ansatt i stilling som overlege. Overgangen til ansettelse som overlege skjer ikke automatisk; de må da selvfølgelig søke på stillingen som overlege. Dette vil være veldig viktig, og det er jo også dette som har vært hovedutfordringen, at det har vært tydelig fra eiers side at en ønsker å finne den løsningen, men det å finne løsninger har vært et ansvar for partene i arbeidslivet, og det ansvaret har nå partene i arbeidslivet tatt, og man har fått etablert en god løsning. Så var det interessant å høre representanten Tove Karoline Knutsens innlegg om arbeidsmiljøloven, for jeg oppfatter jo at den er hellig for Arbeiderpartiet. Men den utviklingen som er blitt beskrevet i denne debatten, har altså skjedd under den arbeidsmiljøloven som er hellig for Arbeiderpartiet, og de spørsmålene som berøres i denne debatten, er heller ikke berørt i de endringene som er sendt ut på høring fra nåværende regjering. Det vil ikke ha noen konsekvenser for de spørsmålene som er oppe her i dag. Jeg er veldig glad for å få oppfordringen om å ta tak i lederutfordringen. Det er også allerede gjort. Når det gjelder spørsmålet om turnusplasser, så er det noen – spesielt i det politiske miljøet – som tar til orde for å øke dem. Det er en god diskusjon, men jeg vil da minne om at de som gir faglige råd om dette spørsmålet i Helse- og omsorgsdepartementet, gir det motsatte rådet. Både Helsedirektoratet og helseregionene sier at vi bør redusere antallet turnusplasser. Det er jeg uenig i, og derfor har jeg heller ikke gjort det, og derfor har jeg også igangsatt et arbeid for å få en ny og oppdatert vurdering. For selv om de beste faglige anbefalingene sier det motsatte, setter jeg spørsmålstegn ved de vurderingene som er gjort og vil ha en ny vurdering av dette.
Audun Otterstad (Arbeiderpartiet), 2014-10-21:
Da jeg som ung maler reiste til Tyskland på utveksling, besøkte vi et lakkeringsverksted. Der oppdaget vi raskt at det ikke var egne lakkbokser, og at det ikke var noen god ventilering eller avtrekk. Da vi spurte hvorfor dette manglet – siden vi er vant til dette fra Norge – fikk vi klar beskjed om at det var ikke nødvendig, for arbeidsfolk var det nok av, det var ikke deres ansvar, og helsevesenet ville komme til å ordne opp hvis en ble syk. Forrige interpellasjonsdebatt ble avsluttet slik: Foreldrene har ansvaret for svømmeopplæringen. Det er egentlig en inngang også til denne utrolig viktige debatten som representanten Harald T. Nesvik har tatt opp: Hvem har dette ansvaret? Da ser en også de prinsipielle skillelinjene i politikken, for der vi nå har hatt 26 minutter nesten kontinuerlig om helsevesenet og reparasjon, mener Arbeiderpartiet det er viktigere at vi bruker pengene der helsen faktisk skapes – i skoler, i barnehager, der alle lever. 250 millioner mennesker har diabetes på verdensbasis. 7 millioner hvert eneste år får diagnosen diabetes. Det er klart at vi skal reparere, det er klart at det er viktig å hjelpe dem som får det, men det er på tide å begynne å forebygge. Det er jo da det er så synd at Fremskrittspartiet ga opp i budsjettforhandlingene og kastet skolefrukten, som har evidensbasert effekt på forebygging. Den klart største årsaken til diabetes 2 er et altfor høyt inntak av tunge kalorier og fedme. Denne regjeringen har også vært opptatt av en annen ting som blir betegnet som en livsstilssykdom, og det er psykisk helse. Det er ikke slik at det ene ikke henger sammen med det andre, og hvordan er det da for alle de barna som får en slik livsstilssykdom, som sliter med fedme, når de kommer på skolen? Utrolig mange av disse barna blir mobbet. Utrolig mange av de barna som blir mobbet for utseendet, blir senere pasienter i psykiatrien, i det psykiske helsevesenet. Å forebygge sykdom gjennom å bygge idrettslag, gjennom at vi tverrpolitisk kan ordne opp i momskompensasjonen, som nå fører til at idrettslag må betale moms med spillemidler istedenfor å bruke det på aktivitet til barna, gjør at vi sammen – når vi fikk sagt nei til OL – kan få et breddeidrettsløft for å skape aktivitet, for å skape tilpasset aktivitet til alle dem som ikke klarer å springe så fort, fordi de har fått diabetes, eller fordi de har fedme. Livsstilssykdommer handler om å forebygge, og da må vi forebygge der helsen skapes. Jeg er enig i at vi trenger en slik plan som Harald T. Nesvik har skissert, men jeg mener at den viktigste delen, den største delen av en slik plan, må handle om forebygging – om å forebygge sykdom – og så må en del av planen handle om å reparere sykdom.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-10-21:
Livsstilssykdommer er en av de store utfordringene vi har i norsk helsevesen. Det fører til mange personlige tragedier, og ikke minst krever det økonomiske ressurser av oss. Jeg takker interpellanten for en viktig diskusjon. Han nevnte utfordringen med våre nye landsmenn. Hver fjerde kvinne med pakistansk bakgrunn har diabetes. Det er en ti ganger høyere forekomst enn for etnisk norske kvinner. Det er et problem å nå fram med informasjon, og det er et problem å nå fram med forebyggende tiltak til akkurat denne gruppen. Her har Diabetesforbundet – den brukerorganisasjonen vi snakker om – gjort formidable tiltak med god effekt. De har hatt et stort nedslagsfelt, spesielt her i Oslo, og det har vært tverrpolitisk enighet om at satsing på innvandrerhelse og ikke minst diabetes har vært viktig. I helsekomiteens innstilling til budsjett i 2012, som var gjeldende for 2013, gikk Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti i en merknad sammen om at Diabetesforbundet skulle fortsette med dette informasjonsarbeidet, spesielt for innvandrer- og minoritetsgrupper. I 2013 kom også den rød-grønne regjeringen med en nasjonal strategi for innvandrerhelse som skulle gjelde for 2013–2017. Så fikk vi det som veldig mange her har nevnt, NCD-strategien for forebygging, diagnostisering, behandling og rehabilitering av fire ikke-smittsomme sykdommer for denne pasientgruppen. I fjor – som var gjeldende for inneværende år – fikk Diabetesforbundet 2 mill. kr til dette viktige arbeidet for innvandrere. Helsekomiteen syntes det var en god prioritering av penger. Da er det litt rart, synes jeg og Kristelig Folkeparti, hvis vi mener at dette er så viktig, at de to millionene er borte i årets forslag til budsjett. Jeg vet at dette var et prosjekt, jeg vet at tanken var en nedtrapping, men når vi ikke har noe annet alternativ, skulle jeg ønske vi hadde fortsatt med dette inntil vi hadde en annen måte å nå denne gruppen på, der det er forekomst av diabetes hos en så stor andel av innbyggerne. Så er Kristelig Folkeparti helt enig i at vi må bruke andre typer helsearbeidere i arbeidet med diabetesbehandling og -forebygging. Jeg tror at sykepleiere kan gjøre en mer utstrakt jobb, og jeg tror at fotpleiere blir viktige i dette arbeidet. Jeg tror at pasientorganisasjonene, som vet hvor skoen trykker, blir kjempeviktige. Jeg tror på likemannsarbeid. Men jeg tror også at vi da må være villige til å ta noen politiske grep. Det ene må være å prioritere penger, det andre må være å tørre å ta noen grep når det gjelder avgifter, f.eks. på sukker. For det nytter ikke bare å komme med forebyggende tiltak hvis vi ikke også tar de upopulære tiltakene – f.eks. øker noen avgifter – for å sikre at vi faktisk når ut med effektive tiltak for denne pasientgruppen, som vil koste oss mer og mer. Én ting er hva det koster oss, noe helt annet er hva det koster av lidelser – og ressurser i kommunehelsetjenesten og i spesialisthelsetjenesten. For vi vet at en diabetiker ofte får andre diagnoser i tillegg, som f.eks. hjerte- og karsykdommer, som utløser enda mer ressursbruk – gir en «spin-off» når det gjelder bruk av ressurser.
Morten Wold (Fremskrittspartiet), 2014-10-21:
Representanten Toppe reiser to viktige spørsmål i sin interpellasjon til helseministeren, og Fremskrittspartiet mener det er uakseptabelt at medarbeidere blir diskriminert på bakgrunn av graviditet. Holdningene til gravide leger, som Toppe viser til i sin interpellasjon, er uholdbare i norsk arbeidsliv. Alle ansatte i norsk arbeidsliv skal møtes med respekt og tillit. Undersøkelsen presenterer uttalelser og holdninger som strider mot vårt moderne arbeidsliv, som vi er så stolte av – et velferdssamfunn som tar vare på våre medarbeidere og tilrettelegger arbeidsplassen til livets ulike faser. Helsesektoren skal, som alle andre organisasjoner og bedrifter, forholde seg til norske lover. Det er klart beskrevet i likestillingsloven at forskjellsbehandling er lovstridig, og det skal sykehusene ha kjennskap til. Det å bli gravid er en helt naturlig del av en kvinnes liv og en selvfølge at skal bli respektert og tilrettelagt for i arbeidslivet. Derfor er jeg glad for at helseministeren tar dette på alvor, og at han har tatt det opp med sykehusene og fortsetter å ha fokuset rettet mot dette for å få bekjempet dårlige holdninger i arbeidslivet for legene. Midlertidige ansettelser kan i noen tilfeller være en nødvendighet i arbeidslivet. Barrierene for å ansette i midlertidige stillinger kan være mindre. Det kan gi rom for at flere kan få plass i arbeidslivet og få muligheten til å vise sine evner og ferdigheter. Dog mener Fremskrittspartiet at faste ansettelser skal være hovedregelen i norsk arbeidsliv. Et sterkt trepartssamarbeid mellom arbeidsgiversiden, arbeidstakersiden og myndighetene har vist seg å være vellykket for å sikre forutsigbare rammevilkår, nødvendig moderasjon og evne til omstilling. Dette viser seg også i årets forhandlinger. Spekter og Legeforeningen har kommet til enighet. Leger i spesialisering skal – som det også ble nevnt av min stortingskollega Ørmen Johnsen – så tidlig som mulig, og senest 1. juli 2015, ansettes i fast stilling. Jeg håper, i likhet med helseministeren, at dette kan løse noen av utfordringene som undersøkelsen til Yngre legers forening fremviser. Fremskrittspartiet har alltid vært opptatt av å verne om ytringsfriheten. Frykt er en hemmende kultur, som ikke skaper fornying og forbedring på arbeidsplassene. Vi skal ha åpenhet ved norske sykehus, vi skal ha systemer som legger til rette for at medarbeidere skal kunne melde fra om kritikkverdige forhold. Regelverket er så tydelig, og det skal overholdes. Legene er viktige bidragsytere for at sykehusene skal kunne innfri samfunnets krav om kvalitet, tilgjengelighet og effektivitet, og da trenger vi også leger som sier ifra om kritikkverdige forhold. Det er kun på denne måten vi kan få et bedre arbeidsliv for legene og en bedre tjeneste for pasienten.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2014-10-21:
Jeg takker statsråden for svaret og er glad for at statsråden kjenner et ansvar for å ivareta mediemangfold i Norge. Derfor var jeg også veldig spent på fortsettelsen og de svarene som statsråden skulle komme med. Først må jeg si at jeg reagerer på påstanden om at den rød-grønne regjeringen ikke gjorde noen ting for å dekke opp de behovene som mediebransjen hadde. For det første økte den rød-grønne regjeringen produksjonsstøtten i hvert eneste statsbudsjett, noe som var med og bidro til at det faktisk ble etablert flere lokalaviser også i den perioden. Men så snakker statsråden mot seg selv når hun påstår at det ikke ble gjort noen ting, for det neste eksempelet hun nevner når hun skal si ting hun selv ønsker å gjøre – og har gjort – er nemlig det plattformnøytrale produksjonstilskuddet, at man ikke bare har det forbeholdt papiraviser, men at man også har det på digitale utgivelser. Det var jo et arbeid som ble igangsatt av den rød-grønne regjeringen, og Hadia Tajik var den første statsråden som tok opp dette med ESA. Så hun snakker i beste fall mot seg selv når hun sier at det ikke ble gjort noen ting av den rød-grønne regjeringen. Nok om historien. Det som dette først og fremst er en invitasjon til, er å diskutere: Hva kan vi som nasjonalforsamling gjøre for å styrke journalistikken i Norge, for å styrke det norske mediemangfoldet og for å styrke norske aktører som hver dag lever midt i et verdensmesterskap? Det var det forholdsvis få svar på fra regjeringen. Jeg er glad for at statsråden sier at med e-avis menes det ikke bare rene kopier av papiravisen. Det er nok sånn det blir forstått, så det var en nødvendig avklaring, og jeg håper det kan presiseres i dokumenter fra regjeringen. Et oppfølgingsspørsmål der er: Vil statsråden ta initiativ til at man bredere kan drøfte hva som skal være avgrensningen innenfor en ny modell, uavhengig om man lander på 8–8 eller 0–0? Det ble ikke svart på mitt spørsmål om hvorvidt statsråden leser stortingsflertallets vilje og vil ta et initiativ for å notifisere prinsippet om lik moms framfor å bestemme en prosentsats. Jeg tror nok statsråden i møte med Stortinget vil møte en virkelighet hvor man heller ønsker 0–0 enn 8–8. Jeg registrerer at statsråden heller ikke har kommentert mitt spørsmål om hennes påstand om at norske medier ikke er uavhengige. Det var en anledning for statsråden til enten å trekke påstanden eller beklage, men jeg håper at statsråden senere i debatten kan få anledning til å si noe mer om det.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2014-10-21:
Jeg takker for debatten. Litt meningsskifte må man forvente, og at man ikke nødvendigvis glatter over uenighetspunktene som ligger. Men til de grader å avslå en invitasjon til å diskutere på tvers av partigrensene hva vi i fellesskap kan gjøre som nasjonalforsamling i grunnlovsjubileet 2014 for å styrke meningsmangfoldet, for å styrke demokratiet og for å styrke norske medieaktører, hadde jeg ikke forventet. Det vitner om en regjering som først og fremst flikker på allerede eksisterende ordninger framfor å gå i dybden av problematikken og se hva vi kan gjøre for å tenke nytt og jobbe fram bedre løsninger som står seg i framtiden. Da er egentlig uttalelsene fra Kårstein Løvaas veldig betegnende for at regjeringspartiene åpenbart ikke ser at dette er et problem, for vi har da twitring og vi har da blogging, og det løser jo hele samfunnsmandatet den dagen papiravisene går ned. Jeg synes det er trist å høre at man ikke har større forståelse for betydningen av det redigerte ord og betydningen av lokalavisene våre. Så poengterer Løvaas at det er viktig å ha moderne, framtidsrettet politikk. Problemet til regjeringen er bare det at forslaget om 8–8 er utdatert lenge før det blir foreslått. Det er riktig, som flere har pekt på, at dette har vært modningsspørsmål i flere partier, men skal man modne fram standpunkt for en ny tid, er det en fordel om modningen skjer i riktig retning. Det gjør det åpenbart ikke for Fremskrittspartiet, som har modnet sitt standpunkt fra null til åtte. Men jeg er glad for det tydelige budskapet som kom fra Ib Thomsen på talerstolen i hans innlegg, om at Fremskrittspartiet varsler at det blir prosess om avgrensning i Stortinget. Jeg ser fram til at Thorhild Widvey kvitterer ut det og kommer med en invitasjon til de politiske partiene om hvordan vi kan diskutere dette i fellesskap. Så er det betegnende, synes jeg, at regjeringspartiene overhodet ikke kan ha fått med seg den frustrasjonen og den skuffelsen som norsk mediebransje har gitt uttrykk for etter at statsbudsjettet ble lagt fram. Det omtales ikke som «operajubel», slik det skapes inntrykk av fra Høyres og Fremskrittspartiets representanter. Det omtales i mediekretser som «operasjokket», ikke bare fordi dette er svært alvorlig for økonomien til norske medieaktører, men særlig på grunn av den enorme skuffelsen mediebransjen opplever når man ser at man har en statsråd som ikke kan ha fått med seg mediekrisen. I Vær Varsom-plakaten står det: «Feilaktige opplysninger skal rettes og eventuelt beklages snarest mulig.» Jeg inviterer nok en gang statsråden til å beklage påstanden om at norske aviser ikke er uavhengige.
Thorhild Widvey (Høyre), 2014-10-21:
Det er en fordel om vi prøver å gjengi riktig det som den enkelte av oss sier, så slipper man unødvendig mistenkeliggjøring med hensyn til hva som blir sagt. Jeg påpekte veldig sterkt at det jeg sa at den rød-grønne regjeringen ikke hadde levert på, gjaldt momsen. Jeg nevnte ikke produksjonsstøtte og at man forsøkte å få til en notifisering med tanke på å få en plattformnøytralitet på det området. Det som jeg spesifikt nevnte, var arbeidet med moms. Selv tidligere finansminister Johnsen sa i denne salen at man ikke så at det var noen muligheter for å få til noe, og på spørsmål om man har gjort noe med det, var svaret relativt greit, at man heller ikke gjorde noe forsøk på å få det til. Det er det kritikken går på. Dette er et av de viktigste områdene. De klare signalene jeg har fått fra media fra dag én siden jeg tiltrådte for nøyaktig ett år siden, er et sterkt ønske om å få til en plattformnøytralitet når det gjelder bruk av moms. For i dag, slik som ordningen fungerer, er det moms på de digitale tjenestene og ikke på det som kommer på papir, så de statlige virkemidlene motvirker den innovasjonen og nytenkningen som pressen ber om. Et punkt til dette med avgrensning: Vi har en god dialog med bransjen om dette. Det er viktig for oss å få en bredest mulig tilbakemelding fra bransjen om hvor man egentlig ser at det vil være naturlig å få en avgrensning. Jeg er også kjent med de ulike dokumentene som er blitt utarbeidet bl.a. av MBL, og dette er helt avhengig av hva også ESA gir av tilbakemeldinger. Vår dialog med ESA vil være avgjørende for notifiseringen her når det gjelder hvor denne avgrensningen vil komme til å ligge. Mitt utgangspunkt er at vi nå selvfølgelig lytter til hva bransjen sier her, og så er det mitt ansvar sammen med næringsministeren og finansministeren å bidra til at vi får en god avgrensning, som er framtidsrettet, og som svarer på de utfordringene som denne digitale revolusjonen egentlig representerer. Det skal jeg bidra til. Ja, jeg hører etter hva som skjer i Stortinget. Nå er det slik at hvilket nivå man skal ha på momsen, ikke har vært til behandling i Stortinget. Det får man først nå anledning til, når vi skal diskutere budsjettet. Vi har lagt fram vårt forslag. Det er i tråd med det som vi faktisk har lovet, både i opposisjon og i regjeringserklæringen, Sundvolden. Jeg er stolt over at vi har vært i stand til å få fram dette forslaget, og så får vi diskutere dette når vi skal behandle det i Stortinget i forbindelse med budsjettet.
Thorhild Widvey (Høyre), 2014-10-21:
For det første vil jeg si at jeg har selvfølgelig aldri sagt, ei heller ment, at aviser som mottar statsstøtte, ikke driver kritisk journalistikk av høy kvalitet. Det tror jeg at avisene beviser daglig. Det jeg mener, er at svaret på bransjens utfordringer ikke er å gjøre avisene enda mer avhengig av statlige tilskudd, som er det representanten Grande uttrykker. Økt avhengighet av statlig støtte kan på sikt svekke pressens mulighet til å ivareta sin kritiske funksjon i samfunnsdebatten, og dermed også pressens redaksjonelle uavhengighet, og da snakker jeg om pressen som institusjon, pressen som den fjerde statsmakt, og ikke som konkrete enkeltaviser. Jeg er utrolig stolt av å være den første og så langt den eneste ministeren som har lagt fram forslag om en plattformnøytralitet når det gjelder moms. I praksis er det unikt i europeisk sammenheng, som jeg sa i innlegget mitt, og det er altså ingen andre land i Europa som har fått til det. Det har jeg en ambisjon om at vi skal klare å få til, og det var også min kritikk mot representanten Grande og hans parti. De satt altså åtte år med hendene i fanget uten å gjøre noen ting med dette spørsmålet. Som jeg også refererte til, innrømmet tidligere finansminister Sigbjørn Johnsen, som besvarte ett spørsmål og en interpellasjon i Stortinget, at det de hadde reist til Brussel med, var å prøve å få til en plattformnøytralitet når det gjaldt produksjonsstøtte, og la særlig vekt på at de ikke hadde gjort noe framstøt når det gjaldt momsen. Men det gjør vi, fordi vi vil la pressen få anledning til å fremme innovasjon og nytenkning, og at det ikke skal stå noe i veien for medias utvikling i årene som kommer. Når det gjelder pressestøtte, er det en subsidie som legges fram, og det er helt naturlig å diskutere i forbindelse med budsjettet. Jeg forventer at vi skal få til gode forhandlinger også i år, som vi hadde i fjor. Notifiseringen har vi startet forberedelser på, men det er jo ikke slik å forstå at vi driver med en egen notifisering før Stortinget har sagt sitt. En endelig notifisering er selvfølgelig helt avhengig av Stortingets konklusjoner på om det skal være null-moms eller om det skal være åtte-moms, som regjeringen har foreslått. Jeg undres fremdeles på hva Arbeiderpartiet egentlig mener når det gjelder null-moms. Jeg har lagt merke til at det tidligere har vært knyttet til utbytte og også til lønnsnivå, og det har også vært sagt fra Arbeiderpartiets parlamentariske leder at det kan være aktuelt å innføre moms litt senere. Jeg merker meg også at vedkommende har uttalt at null-moms var et veldig vanskelig svar å komme til, og jeg er ikke sikker på at det er det endelige, det de kommer med nå. Jeg tror ikke siste ord er sagt når det gjelder moms og momssatsene, og jeg ser fram til en konstruktiv debatt i årene som kommer også om dette spørsmålet.
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2014-10-21:
Markedet alene sikrer ikke mediemangfoldet, det kan vi som politisk myndighet velge å være med på å gjøre. Det norske demokratiet bygger på at folk flest skal være løpende informert om viktige spørsmål og standpunkt i samfunnsdebatten – nasjonalt, så vel som lokalt. Takket være stortingsflertallet høsten 2013 pustet flere redaktører lettet ut og fikk rom nok til å fortsette de endringer som kreves for å møte lesernes nye medievaner. Redaktørene og deres medieledere har vist evne til å kutte kostnader og ikke minst vært drivende i å utvikle digitale og innovative løsninger for sine mediehus. Med regjeringens nye mediepolitikk – eller forslag til det – vil ytterligere personalkutt tvinges fram. Det vil ramme redaksjonene, noe som igjen selvsagt rammer innhold og mulige kutt i antall utgivelsesdager. I 2004 vedtok Stortinget å utvide ytringsfrihetsparagrafen i Grunnloven med bl.a. følgende siste punkt: «Det påligger statens myndigheter å legge forholdene til rette for en åpen og opplyst offentlig samtale.» Staten er altså pålagt å arbeide for å sikre ytringsfrihet og mangfold i mediene. Flere EU-land innfører nå ordninger for å sikre mediemangfold og ytringsfrihet. Norge og den nye regjeringen kan i verste fall gjøre det motsatte. Momsspørsmålet handler først og fremst om journalistikkens framtid, mangfold og demokrati. Fundamentale samfunnsverdier blir utfordret hvis ytringsfriheten svekkes. Nå setter vi i Arbeiderpartiet vår lit til Stortinget, og til at vi sammen på en helt annen måte enn regjeringen forstår alvoret i den situasjonen som mediehusene står overfor. Avslutningsvis vil jeg sitere Didrik Munch i Mediebedriftenes Landsforening: «Å videreføre prinsippet om nullmoms vil være en svært god måte å avslutte feiringen av Grunnloven på.»
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2014-10-21:
Mediebransjen går gjennom store endringer. Ikke noen områder innenfor kultur og næringsliv har de siste årene vært gjennom tilsvarende rystelser – og i hvert fall de ti siste årene har det vært under en arbeiderpartistyrt regjering. Vi snakker om en teknologisk revolusjon der innholdsdistribusjonen på papir er under voldsomt press – dette også under en arbeiderpartiregjering. Samtidig ser man at nye plattformer overtar. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet nå tar opp denne debatten. Jeg er glad for at vi får debatten i Stortinget. Og det er ikke minst en viktig debatt. Fremskrittspartiet er opptatt av at mediepolitikken skal fungere, og av det trykte og frie ord. Men at Arbeiderpartiet nå først kommer på banen – etter åtte år – er pussig. Det skjedde lite under disse åtte årene. Den utviklingen vi har sett fram til nå, har ikke vært ukjent verken for Fremskrittspartiet eller for Arbeiderpartiet. Vi har prøvd å dra opp diskusjonen før. Normalt er Arbeiderpartiet et parti som tradisjonelt forsvarer momsen. Momsen er inntekten til fellesskapet. Nå sier de null moms – 0–0. Ja, vi får se når budsjettbehandlingen kommer, om ikke også de må finne midler til å dekke fellesskapets kostnader. Det at vi har kommet fram til lik moms på begge plattformer, er et langt steg og en forenkling for mediebransjen, og det går i riktig retning. Vi skal heller ikke glemme når vi diskuterer mediemoms, at mediebedriftene for to–tre år siden selv foreslo 8–8. De foreslo 8–8 overfor Stortinget, og de foreslo 8–8 overfor en arbeiderpartistyrt regjering, men fikk ikke gehør. Først nå får de gehør, og da går vi i riktig retning. Hva er digitalt, blir det stilt spørsmål om her i stortingssalen under debatten. Det er en tolkning. Jeg vil si at pdf er digitalt, men jeg vil også gå lenger og si at VG+ og Dagbladet+ er digitalt. Diskusjonen om hvor avgrensingen går, må vi få i Stortinget. Vi har stor kunnskap som politikere, men vi vet som sagt lite om framtiden. Vi vet lite om hvordan framtiden innenfor digitale plattformer vil utvikle seg. Ofte kommer de politiske vedtakene i etterkant av utviklingen, spesielt når vi ser at teknologien går så fort som den gjør; den bykser fram. Greier vi som politikere å følge opp med vedtak? Jeg tviler, men jeg skulle ønske at vi hadde kunnskap og lå i forkant av bransjen. Tiden har også vist at man innad i bransjen slett ikke er enig i alle spørsmål og svar. Så bransjen spriker. De har forskjellige utfordringer. De små avisene har sine utfordringer, de store har sine, og de konkurrerer mot storebror NRK. Når vi ser at NRK er sterke på digitale medier på Vestlandet, vet vi at de slåss mot de små lokalavisene. Når vi ser at NRK er sterke på alle plattformer, vet vi at de slåss mot de små mediebedriftene. Denne utfordringen står vi overfor, og vi må være i forkant. Vi må også ta all informasjon som kommer fra bransjen, til oss og behandle det på en positiv måte – og ikke minst lytte.
Terje Breivik (Venstre), 2014-10-21:
Stoda for den kritiske, uavhengige journalistikken, ein av pilarane i demokratiet, har på berre få år gått frå dramatisk til monaleg verre. Løysinga som regjeringa tek til orde for, lik låg moms 8–8, er eit steg i rett retning, men langt frå kraftfullt nok. Så må eg gi ministeren rett i at kvardagen for media truleg hadde vore litt lettare i dag dersom representanten Grande og den raud-grøne regjeringa hadde vist eit like tungt engasjement for media då dei hadde fleirtal og sat i regjering, som det dei no gjev uttrykk for. Det er bra at dei tok til orde for auka pressestøtte, men å gøyma seg bak døra med tanke på kor betydeleg mykje meir nullmoms betyr, vert litt for enkelt. I regjering valde dei å skubba ESA framfor seg som forklaring på manglande handlekraft eller vilje. Kvifor er 0–0-moms så viktig no? Nasjonale, regionale medium er på full fart inn i den digitale kvardagen, og svært mange er truleg meir eller mindre heildigitale i løpet av berre ein stortingsperiode eller to. Det er klart at i ein slik situasjon som dei no står oppe i, i tillegg til å få 8 pst. moms, har dei i realiteten berre ein plass å føreta ytterlegare kutt, og det er i redaksjonane, altså endå meir press på det som demokratiet kviler så tungt på, som me er så avhengige av, ikkje minst i det informasjonssamfunnet, i det informasjonsveldet, me står oppe i i dag, og kjem til å gjera i endå større grad i framtida. Så har ein dei lokale mindre lokalavisene der framleis meir eller mindre alle som ein seier at dei i lang tid framover vil vera svært avhengige av papiravisene og inntektene frå dei. Å påføra dei 8 pst. moms i staden for dagens 0 pst. vil bety at dei får ein kvardag som er trong og dramatisk, som sannsynlegvis vil verta så vanskeleg at det kan spøkja for fleire av den typen aviser. Når det gjeld nullmomskravet som Venstre no tek til orde for, vil det sjølvsagt vera noko som eg tek med meg inn til forhandlingane med regjeringspartia her på Stortinget. Det kravet vil sjølvsagt ikkje minka i styrke når me no veit at det er eit fleirtal bak det her i huset. Kva gjeld kuttet i pressestøtta som regjeringa legg opp til i sitt budsjettforslag, føyer det seg inn i ei systematisk rekkje med budsjettomkampar. Og kva eg og Venstre meiner om det, kjem me nok til å artikulera rimeleg sterkt og eintydig når me møter regjeringspartia til forhandlingar litt uti november.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2014-10-21:
En dårlig sak blir ikke bedre av at den gjentas ofte. Øvelsen som regjeringen nå legger opp til, er en reprise på fjorårets budsjett. Det tok ikke Stortinget pent imot – forslaget ble nedstemt. Når representanten Ib Thomsen snakker om en moderne og framtidsrettet mediepolitikk, kan man undres. For det må jo være en realitet at Fremskrittspartiet har tapt denne saken i regjeringen. I hele vår gikk det leserinnlegg rundt i hele Norge der Fremskrittspartiets Ib Thomsen argumenterte for at nullmoms var viktig. Så den største snuoperasjonen her i dag har vi vel hørt Fremskrittspartiet gjøre, som nå mener at 8–8 er helt framtidsrettet, mens det for to–tre måneder siden var 0–0 som var det rådende. Det skulle vært interessant å høre Thomsen forklare hva som har skjedd på disse tre månedene som gjør at 8–8 for øyeblikket er mye bedre enn 0–0 for tre måneder siden. Så har vi hørt en statsråd som hele tiden legger vekt på behovet for redaksjonell uavhengighet, og det tror jeg vi alle sammen er enig i. Men det blir litt rart når en bruker det som begrunnelse for å kutte 50 mill. kr i pressestøtten. Hvordan er den redaksjonelle avhengigheten av de siste 250 mill. kr da? Jeg kunne tenke meg at statsråden avklarte om dette bare er begynnelsen på å få til en ordentlig redaksjonell uavhengighet. Da burde avisredaksjoner rundt omkring i Norge kanskje frykte framtiden enda mer enn man kan gjøre med de forslagene som foreligger i dag. Det er vanskelig å skjønne hvordan forslaget kan bidra til mer mangfold rundt omkring i Norges land. En rekke lokalaviser er avhengig av at man har pressestøtte. Hvordan forklares mangfoldet for de lokalavisene, og hvordan skal vi bidra til at det kan være flere nr. 2-aviser hvis pressestøtten skal ytterligere ned? Et annet honnørord som vi hører til stadighet, er «armlengdes avstand». Det blir ofte brukt omkring NRK. I helgen har jeg vært i de samiske områdene, og det var ganske oppsiktsvekkende det jeg fikk referert at hadde blitt sagt knyttet til Sametingets 25-årsjubileum. Når forholdet for de to små samiske avisene ble debattert – de mister som kjent 5 mill. kr i statsstøtte – var forslaget fra Høyres Eidem Løvaas at NRK kunne jo produsere stoff som de samiske avisene kunne linke til, og kanskje kunne man lage en betalingsløsning der inne. Hvilken armlengdes avstand har man da til NRK? Det jeg har fått avklart her i dag fra kulturministeren, er at e-avis ikke er det samme som pdf. Det er noe å ta med seg videre. Men så tror jeg også kulturministeren burde være ganske lydhør, og det har jo regjeringen sagt den skal være overfor Stortinget. Man bør reise til Brussel ganske omgående og sørge for at man får notifisert en lik moms, og da også sørge for at mulighetene for 0–0 er til stede. Det er ikke flertall i denne salen, kan det tyde på, for 8–8.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2014-05-07:
Mitt spørsmål går til klima- og miljøministeren, og jeg vil starte med å sitere deler av et enstemmig vedtak i Stortinget fra 2011: «Norge har etter Bern-konvensjonen en forpliktelse til å sikre overlevelsen til alle de store rovviltartene i norsk natur. Flere av våre store rovdyr er en del av større skandinaviske stammer, forlikspartene ser det som naturlig å samarbeide med våre naboland om forvaltning av relevante rovdyr, noe som også er i tråd med Bernkonvensjonens formuleringer om internasjonalt samarbeid. Dyr på utmarksbeite har mange positive kvaliteter, og det er viktig å sikre levedyktig næringsvirksomhet i landbruket i områder med rovvilt. Forlikspartene viser til den todelte målsettingen etter rovviltforliket fra 2004, og at utfordringen ligger i å ivareta begge deler uten at konfliktene mellom dem blir større enn nødvendig.» Videre: «Rovdyrforvaltningen må baseres på en politikk der hensynet til å sikre overlevelse til alle de store rovviltartene i norsk natur, må kombineres med en forvaltning som totalt sett bidrar til å dempe konfliktene og motvirke utrygghet innenfor den todelte målsettingen.» Dette er ordrett fra rovdyrforliket fra 2011, som ble enstemmig vedtatt i Stortinget. Jeg har stor forståelse for at dette er et krevende vedtak, men det bør være fullt mulig å oppfylle. Forutsetningen for å lykkes er at man faktisk likestiller de to målsettingene som ligger i forliket om å ha rovdyr samtidig som man har dyr på utmarksbeite. Mitt spørsmål blir derfor: Hvordan vil klima- og miljøministeren påse at Stortingets vedtatte målsettinger i rovdyrforliket ivaretas, og hvilke tiltak mener statsråden faktisk må iverksettes for å dempe konfliktene og motvirke utryggheten innenfor den todelte målsettingen?
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2014-05-07:
Jeg takker for svaret. Det er utrolig viktig at forvaltningen i denne saken faktisk fungerer, og at statsråden følger opp. Det er viktig at de fleste elementene fungerer, at bistanden til uttak av fastsatte kvoter faktisk skjer, og at man gjennom dette også reduserer konfliktnivået. Det er kanskje en av de største utfordringene. Det er flere eksempler denne våren på at det motsatte skjer, at konfliktnivået øker og ikke dempes. I Oppland er det f.eks. betydelig frustrasjon og fortvilelse over at man ikke klarer å få tatt ut fastsatt kvote for jerv før fredningstiden inntreffer, med den betydelige usikkerheten dette påfører beitenæringen. Jeg antar at statsråden er enig med meg i at fastsatte kvoter er viktig å få tatt ut, og at dette er et bærende element for befolkningens tillit til rovdyrforliket. Hvordan vil statsråden sikre at fastlagte kvoter, som kanskje er det viktigste elementet, faktisk blir tatt ut, og at tilliten til rovdyrforliket kan opprettholdes i alle deler av befolkningen?