Nikolai Astrup (Høyre), 2015-12-18:
La meg først slutte meg til gratulasjonene til klima- og miljøminister Vidar Helgesen. Hans utgangspunkt er heldigvis bedre enn Tine Sundtofts var da hun tiltrådte. Vi er i gang med et taktskifte i klimapolitikken nasjonalt, og Paris-avtalen bidrar til at resten av verden nå kommer etter. I samarbeid med EU skal Norge kutte utslippene med 40 pst. sammenlignet med 2005 innen 2030. Dette innebærer at utslippene fra industri og petroleum skal reduseres med 43 pst. i 2030 i samarbeid med EU, og sannsynligvis mellom 80 og 95 pst. på europeisk nivå i 2050. Dette og Paris-avtalen, som gradvis vil strammes inn, er rammene denne sektoren må legge til grunn for investeringsbeslutninger i tiden som kommer. Samtidig skal vi bidra til at industrien og næringslivet oppnår enda lavere utslipp enn i dag, og dermed at industrien står enda sterkere i en verden der alle lavutslipp blir et konkurransefortrinn. Norsk industri har allerede lyktes med å redusere utslippene med 40 pst. siden 1990, samtidig som produksjonen er nær doblet. Vi har oppnådd det hele verden nå strever etter, nemlig å frikoble vekst i industrien fra utslippsvekst. Dessverre har store deler av industriveksten i verden kommet i land som har syv–åtte ganger så høye utslipp som Norge. Norge bør ha ambisjoner om å ta en større del av denne veksten. Vi har et unikt konkurransefortrinn i vår rike tilgang på rimelig, fornybar kraft, og dette bør brukes for å skape flere jobber, mer aktivitet og bidra til en omstilling av norsk økonomi som gir oss flere ben å stå på. Isolert sett kan dette øke utslippene i Norge, men fordi vi er en del av EUs klimapolitikk, betyr dette at utslippene i verden kan gå ned samtidig som produksjonen av produkter vi trenger i lavutslippssamfunnet, kan fortrenge kullbasert kraftproduksjon og utrangert industri i andre deler av Europa. Det grønne skiftet kan gi store muligheter for å skape nye grønne arbeidsplasser, ikke bare innenfor tradisjonell prosessindustri, men også innenfor bioøkonomi, havbaserte næringer, avfallsindustrien, trebaserte næringer, grønne datasentre og produksjon av nye komponenter og produkter som verden trenger for å realisere lavutslippssamfunnet. For å utløse disse mulighetene har vi doblet tilskuddet til Klimateknologifondet siden regjeringen tiltrådte, og styrket Innovasjon Norges miljøteknologiordning betydelig. Samtidig må vi sørge for at det er god tilgang på kompetent, lokal og risikovillig privat kapital. Det blir ikke mange nye grønne gründere med opposisjonens skatteopplegg. Tilslutningen til EUs klimapolitikk innebærer også at vi må kutte inntil 40 pst. i ikke-kvotepliktig sektor her hjemme. Det gjelder transportsektoren, landbruket, avfalls- og byggsektoren. I motsetning til det representanten Aasland hevder, er regjeringen og samarbeidspartiene godt i gang med tiltak som vil gi store utslippsreduksjoner frem mot 2030. Vi har en nullutslippsvisjon for transportsektoren. Fossil energi skal gradvis fases ut gjennom en kombinasjon av krav og tiltak som vil bidra til at fornybare alternativer vinner frem i alle deler av sektoren. I motsetning til Aaslands regjering, som straffet produsenter av biodrivstoff med nye avgifter, stimulerer de borgerlige partiene til utvikling, produksjon og bruk av miljøvennlige alternativer. Vi ruller ut infrastruktur for nullutslippskjøretøy og nullutslippsfartøy, og vi faser ut fossil energi i avfallssektoren og byggsektoren. Og regjeringen gjennomfører tidenes løft for kollektivtrafikk i de store byene og en historisk satsing på jernbane. Jeg vet ikke om representanten Aasland sto opp med feil ben i dag. Men han synes uansett å leve i en annen virkelighet enn resten av oss. I hans virkelighet har det ikke kommet noen konkrete forslag i klima- og miljøpolitikken fra regjeringen og samarbeidspartiene. I hans verden trenger vi Arbeiderpartiet i klimapolitikken. Problemet hans er at klimapolitikken ikke trenger Arbeiderpartiet. Regjeringen kom ikke akkurat til duk og dekket bord i klimapolitikken. Da jeg forhandlet klimaforlik med Arbeiderpartiet i 2012, var Arbeiderpartiet den store bremseklossen. Arbeiderpartiet brøt forhandlingene med den begrunnelsen at de borgerlige partienes klimaambisjoner var for store. La meg minne om at vi nå gjennomfører disse tiltakene og mer til. Jeg har forståelse for at Arbeiderpartiet har et behov for å gjøre seg relevante i klimapolitikken. Men de siste årene har de ikke gjort annet enn å bevise at de ikke er relevante i klimapolitikken. Regjeringen og samarbeidspartiene har bidratt til et betydelig taktskifte i klima- og miljøpolitikken. Det er nødvendig dersom vi skal hente inn etterslepet etter de rød-grønne partiene. Jeg er glad for å kunne si at utslippene i Norge i 2014 sank med nesten ett prosentpoeng, og det er et resultat av at vi har fått en ny regjering. Noen partier snakker om klima, det blå-grønne flertallet gjør noe med det. Det holder ikke å kalle seg grønn – man må være det i praksis. Takk, president, og takk for meg i energi- og miljøkomiteen.