Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-11-03:
Som representanter får vi mange henvendelser fra enkeltpersoner om de sakene som de er opptatt av. Det er en viktig del av jobben vår å være lydhør for de utfordringer som enkeltmennesker møter. Mange tar opp hvordan gjeldende lov- og regelverk på ulike områder slår ut i deres tilfelle, og mange – av høyst berettigede grunner, synes jeg – foreslår endringer. På den måten kan vi se hvordan de ulike lovene slår ut i praksis, og forbedre dem. En gruppe personer som jeg har fått henvendelser fra, er kvinner som har dette til felles: I mange år valgte de, mer eller mindre frivillig, å ta ansvar hjemme for egne barn. Samtidig jobbet mannen utenfor hjemmet og tjente penger til seg selv og sin familie. Begrunnelsen for denne arbeidsdelingen var at det var behov for å ha en hjemmearbeidende, og siden mannen hadde høyest inntekt, ble det han som fortsatte yrkeskarrieren. Men en konsekvens av dette var naturlig nok at det var mannen som tjente opp lønn og pensjonsrettigheter. Så lenge ektefellene holdt sammen, var det ikke noe stort problem. Inntektene ble uansett brukt til beste for hele familien. Men dessverre er det også i den eldre generasjonen ekteskap som ryker. Det er kvinner som opplever å sitte med en minstepensjon i dag fordi mannen tok med seg alle sine pensjonsrettigheter da samlivet ble brutt. Det er bittert, når kvinners ulønnede omsorgsinnsats var avgjørende både for at hjemmet skulle fungere, og for at mannen kunne ofre seg helt og fullt for egen yrkeskarriere. Dette understreker betydningen av å legge til rette for at omsorgsansvaret deles likt, at vi legger til rette for at omsorgsansvar og yrkeskarriere kan kombineres for både kvinner og menn, og at vi har en aktiv politikk for høy yrkesdeltakelse av begge kjønn. Det er jeg fullt og helt enig i. Men vi skal fortsatt ha en grunnleggende respekt for enkeltmenneskers og enkeltfamiliers valg av omsorgsform. Og enda viktigere i denne saken: Det løser ikke noe som helst av den urettferdigheten som flere kvinner faktisk opplever, og vi må ta den reelle situasjonen på alvor. En aktiv likestillingspolitikk i arbeidslivet kan ikke bli noen unnskyldning for passivitet når det gjelder likestillingen i pensjonspolitikken. Egentlig burde det være en selvfølge at en tok hensyn til pensjonsordninger ved skiftet i en skilsmissesituasjon. Andre formuesposter som er opparbeidet i løpet av ekteskapet, blir jo delt, men det gjelder ikke pensjonsrettigheter. I den forrige stortingsperioden arbeidet den daværende regjeringen med dette problemet. Den lovte at den ville se nærmere på hvordan en kunne gjennomføre praktiske forandringer i ekteskapsloven, slik at det ble tatt hensyn også til pensjonsrettigheter ved skilsmisse. Et bredt stortingsflertall syntes at dette var viktig, og støttet ønsket om videre arbeid med dette. Det samme flertallet så at det ikke var hensiktsmessig eller praktisk mulig å legge fram forslag om deling av pensjonsopptjening i folketrygden. I ekteskapsloven § 61 b står det bl.a.: «Hvis en ektefelles uttak fører til at den andre ektefellen blir urimelig dårlig stilt, kan han eller hun tilkjennes et beløp for å hindre dette.» Dette praktiseres i liten grad. En kan fremdeles hevde at en av partene blir urimelig dårlig stilt, ti år etter at denne loven ble vedtatt. Dagens regjering har vært veldig opptatt av ekteskapsloven, men dessverre, etter min mening, av feil problemstilling. Alle kreftene har vært satt inn på å forandre selve forståelsen av hva et ekteskap er. Hvordan det går med arbeidet for å få til et mer rettferdig system for deling av pensjonsrettigheter, er jeg mer usikker på. Det er en økende utålmodighet blant de kvinner som etterlyser rettferdighet i pensjonsspørsmålet etter et samlivsbrudd. Hva blir faktisk gjort? Kan vi vente noen politiske initiativ fra Regjeringen? Opprinnelig var denne interpellasjonen stilt til barne- og familieministeren. Jeg ønsket å utfordre henne som likestillingspolitisk ansvarlig statsråd til å sette denne saken høyt på agendaen. Nå er ikke de kvinner som velger ulønnet omsorgsansvar over lengre tid, den gruppen som Regjeringen ofrer mest tid og tiltak på. Det er muligens en gruppe som har valgt feil, etter Regjeringens syn. Jeg håper likevel at også Regjeringen ser at dagens praktisering av hvordan pensjonsrettighetene tas hensyn til, eller snarere ikke tas hensyn til ved skifte av felleseie, har en dårlig kvinneprofil. Og da er det helt åpenbare spørsmålet: Hva kan gjøres med det? Derfor er jeg egentlig glad for at det er justisministeren som besvarer interpellasjonen. Det er jo hans departement som iallfall tidligere har jobbet med dette. Da Kristelig Folkeparti satt i regjering, vet vi at det ble arbeidet med denne saken. Vi er ikke like sikre på hva som gjøres, og hvilke ressurser som den sittende politiske ledelse i departementet har avsatt til saken i dag. Det er bakgrunnen for interpellasjonen. Jeg håper at statsråden har et positivt svar. Da skal han få ros fra undertegnede representant. Men først vil jeg høre svaret.