Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-05-22:
Spørsmålet om norsk medlemskap i EU har vært et av de store politiske stridstemaer i vårt land. Like fullt er det påfallende hvor stor enighet det er om den praktiske Europa-politikken. Norge utenfor EF, Norge utenfor EU, har ført en politikk for tettest mulig samarbeid og samordning med de europeiske medlemslandene. Det var og det er Arbeiderpartiets linje, og det var i praksis sentrumsregjeringens linje. Jeg konstaterer den samme brede enigheten om hovedlinjene i Europa-meldingen. Dette er en styrke for norske interesser i forhold til våre allierte og samarbeidspartnere i Europa. Den neste store korsveien for samarbeidet i Europa er EUs utvidelse og en forestående utvidelse av NATO. Det finnes mange paradokser i norsk politikk, ett av dem er dette: Mens det er svært delte meninger om synet på norsk medlemskap i EU, er det nærmest samstemt politisk støtte til andre lands medlemskap i EU og EUs utvidelse. Det som synes sikkert, er at nye medlemsland i EU vil bli våre partnere i EØS. Norske virksomheter og privatpersoner får rettigheter og plikter i nye land, og de nye landene får tilsvarende rettigheter hos oss. På denne måten vil vi bli direkte berørt av utvidelsen – med nye utfordringer og nye muligheter. I dette arbeidet, som på en rekke andre områder de siste årene, er EØS-avtalen vårt grunnlag for avtaler og ordninger med EU. EØS-avtalen ble vårt svar på 1980- og 1990-tallets store økonomiske forandring i Europa. Nå møter vi ny politikk på viktige områder som ikke dekkes av EØS-avtalen. Dette stiller oss i en ny situasjon. Noen sier at svaret ligger i dagen, at Norge bør bli medlem av EU. Arbeiderpartiet og Regjeringen åpner for en ny vurdering av norsk medlemskap i EU dersom utvidelsen faktisk er kommet i gang, og det har skjedd vesentlige endringer i folkets holdning til spørsmålet. Vi er ikke der i dag. Men det er ingen gitt å utstede garantier om historiens gang de neste fire årene. Derfor trenger Norge handlefrihet. Når utvidelsen kommer i gang, bør vi vurdere Norges situasjon og foreta en samlet gjennomgang av landets interesser. Enn så lenge danner EØS-avtalen utgangspunktet for våre forbindelser til EU. Derfor skal vi ta godt vare på denne avtalen. Da vi forhandlet med EU tidlig på 1990-tallet, fikk hele det norske samfunnet ny kunnskap om EU og hvordan fellesskapet arbeidet. Lenge har vi levd på krafttaket og kunnskapsbasen fra tidlig på 1990-tallet. Nå trenger vi et nytt krafttak, ikke minst i forvaltningen, men også i organisasjonene og bedriftene. Like viktig som vår kunnskap om EU er EUs kunnskap om oss. Under forhandlingstiden tidlig på 1990-tallet var dørene åpne, og kunnskapen om Norge spredte seg. Det gjaldt kunnskap om landbruk og fiskerier, vår spredte bosetting, vår olje- og gasspolitikk, våre erfaringer med forvaltning på og rundt Svalbard, forholdet til Russland og miljøutfordringene i nord. Heller ikke slik kunnskap er varig. Vi har ingen vetorett mot at EU tar beslutninger fattet på sviktende kunnskap om norske forhold. Derfor må vi fremme norske interesser på en måte som også vinner respekt og anerkjennelse fra våre allierte og samarbeidspartnere. Samarbeidet med Russland er en viktig del av Regjeringens Europa-politikk. Vi har gjennom gode så vel som vanskelige år hevdet våre interesser overfor vår nabo i øst med fasthet og forutsigbarhet. Norsk politikk har hentet trygghet og styrke fra vår forankring i en atlantisk og en europeisk ramme. Stabile forhold i nord har vært en viktig del av den europeiske politiske orden. Etter den kalde krigen har vi bidratt til at samarbeidet med Russland i nord er blitt en del av det bredere europeiske samarbeidet, bl.a. gjennom utviklingen av Barentssamarbeidet. Det er viktig for norsk sikkerhet og for stabiliteten i nordområdene at både den atlantiske og den europeiske rammen holdes ved like. Det stiller krav til den måten vi ivaretar våre forbindelser til Russland på, og det stiller krav til vår evne til å holde en god dialog med våre atlantiske og europeiske partnere. Denne oppgaven skal vi tillegge spesiell vekt i en tid der vi møter en ny administrasjon i USA og et EU som definerer sitt forhold til Russland på ny. Toppmøtet mellom EU og Russland forrige uke viste igjen at EU framstår som en stadig mer aktiv utenrikspolitisk aktør. EU-landene foreslo en langsiktig oppbygging av et felles økonomisk område mellom EU og Russland samt økt samarbeid på områder som griper inn i norske interesser, herunder energi, miljøvern, atomsikkerhet og militær krisehåndtering. Ledelsen i Russland legger økende vekt på å utvikle et allsidig og nært forhold til EU, økonomisk så vel som politisk. Det er positivt at EU og Russland utvikler og fordyper sine forbindelser. Men det er også en utfordring for Norge dersom man fra russisk side velger å ha en ulik tilnærming til europeiske og nordiske land basert på om de befinner seg innenfor eller om de befinner seg utenfor EU. Gjennom 1990-tallet har en ny åpenhet gjort det mulig å ta fatt på oppgaver som har ligget uløste for lenge, ikke minst når det gjelder miljø, atomsikkerhet og sikkerhet til sjøs. Vi møter nå et nytt russisk lederskap som gjenreiser statens strukturer, og der sentralmakten markerer seg sterkere i forhold til regionene. Vi møter fortsatt åpenhet, men også en sterkere vilje til egenmarkeringer og mer profilerte holdninger overfor omverdenen. Dette kan vi også merke i nordområdene. Norge vil arbeide for balanserte løsninger på de store felles utfordringer vi møter når det gjelder avgrensningen i Barentshavet eller samarbeidet på områder som fiskeri, atomsikkerhet, miljø og energi. Vi er rede til å ta nye skritt, men vi er også rede til å ta den tiden som skal til for å sikre tilfredsstillende løsninger. Norge vil møte Russland med fasthet, forutsigbarhet og vilje til samarbeid – basert på våre egne erfaringer og vår forankring i en europeisk og en atlantisk ramme. I nord ivaretar vi viktige norske interesser, men det er også i en bredere europeisk interesse at vi viderefører våre tradisjoner med stødig håndhevelse av vår suverenitet over norske land- og havområder. Og det er i en bredere europeisk interesse at Norge tar oppgaven på alvor med å sikre en bærekraftig forvaltning av miljø og naturressurser i de store hav- og landområdene der ansvaret påligger Norge. Derfor er dette en del av norsk Europa-politikk som vil kreve økt oppmerksomhet og engasjement i tiden som kommer. Europas framtid er vår framtid. Europas utfordringer er våre utfordringer. En aktiv Europa-politikk er avgjørende for å ta vare på norske interesser. Det krever debatt. Det er det Regjeringen har invitert til i Europa-meldingen.