Karianne O. Tung (Arbeiderpartiet), 2016-12-13:
Hvert år frakter metroen i London 1,2 milliarder mennesker under byens gater. Det er hovedårsaken til at byen overhodet fungerer. Transport er altså ikke bare transport i seg selv. Den forflytter ikke bare mennesker. Transport og mobilitet påvirker arbeidslivet, næringslivet, kunnskapslivet, fritidslivet – ja, selve livet og ikke minst livet på jorden. Helt siden FNs klimapanel og Al Gore fikk fredsprisen for den ubehagelige sannheten, har alle partier – en korrigering: alle partier unntatt Fremskrittspartiet – vært klar over at vi står ansikt til ansikt med en av de største utfordringene verdenssamfunnet har sett. Klimagassutslippene øker, og temperaturen stiger. Spørsmålet er: Hva gjorde jeg? Hva gjorde du? Hva gjorde vi da vi sto der, ansikt til ansikt med alvoret? Hva gjorde Stortinget da vi hadde sjansen? Paris-avtalen skal begrense den globale oppvarmingen til mindre enn to graders økning, og vi skal kutte i utslippene med 40 pst. innen 2030. Da kreves det også, slik som daværende klimaminister Sundtoft sa til TV 2, dramatiske omlegginger i transportsektoren. Uten dramatiske omlegginger – altså å gjøre ingenting – vil biltrafikken øke. Framkommeligheten, spesielt for næringstransporten med de konsekvensene det har, blir dårligere, og miljøproblemene vil vokse. Selv om Johan Sverdrup sa «all makt i denne sal», kommer ikke disse omleggingene av seg selv, selv om Stortinget har vedtatt det, og Paris-avtalen sier det. Skal vi som enkeltmennesker og reisende virkelig legge om kursen, trengs forutsigbarhet, tydelige signaler, tøff politisk prioritering og ikke minst konkret handling fra en ansvarlig statsråd som følger opp vedtakene. Etter fire år konstaterer jeg at det ikke skjer. Etter fire år med Ketil Solvik-Olsen og regjeringen er arbeidet med bymiljøavtaler trenert, utsatt, tilsidesatt, bortsatt, ikke prioritert – det finnes ikke flere ord i synonymordboken. Trondheim har som eneste by signert en avtale. De andre byområdene hamrer på døren, men Solvik-Olsen og regjeringen nekter å slippe dem inn. Byene mangler ikke vilje til å gjøre jobben. Det er det regjeringen som gjør. Når vi nå gjør opp regnskapet etter fire år, har Solvik-Olsen og regjeringen bare bevilget 14,4 pst. av oppsatt ramme i NTP til bymiljøavtaler – 14,4 pst. Det er nesten fristende å påpeke at de i alle fall kunne ha strukket seg til 16,3 pst., som er Fremskrittspartiets siste valgresultat og berømte unnskyldning i enhver sak der de ikke klarer å levere på valgløftene. For valgløfter sto det ikke på, ei heller i denne saken. I 2013 skulle Solvik-Olsen og Fremskrittspartiet erstatte belønningsordningen med statlig kjøp i de største byene. Etter fire år skrytes det av den samme ordningen, og statlig kjøp er ikke et tema. I 2013 skulle Solvik-Olsen og Fremskrittspartiet bruke 28 mrd. kr til en egen storbypakke, bypakke og kollektivpakke. Etter fire år er 28 mrd. kr erstattet med 14,4 pst., trenering av avtaler og høyt politisk spill hvor reisende, byene og miljøet blir taperne. Arbeiderpartiet ønsker å gjennomføre et nasjonalt løft for utbygging og drift av kollektivtransporten i og rundt de store byene. Vi vil ha en satsing på sykkel og gange. Vi mener det er helt nødvendig å redusere den forurensende biltrafikken i tråd med nullvekstmålet som Stortinget har vedtatt. Det er derfor vi foreslår 2,5 mrd. kr til bymiljøavtaler og belønningsordningen. Det er 1 mrd. kr mer enn regjeringen. Det er en tydelig prioritering og bevis på at Arbeiderpartiet står ved løftene sine om å satse på kollektivtiltak, mens andre springer så fort beina kan bære dem bort fra sine. Så hva gjorde vi da vi hadde sjansen? Hva gjorde jeg? Hva gjorde du? Hva gjorde Stortinget? Tok vi ansvar, eller sprang vi av gårde? Norge kunne ha fått et grønnere og mer klimavennlig budsjett med Arbeiderpartiets forslag. Den sjansen valgte Stortinget dessverre bort. Høsten 2017 kommer det en ny sjanse. Jeg håper velgerne tar den sjansen.