Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-10-11:
Venstre og mange andre har spurt seg hva Arbeiderpartiet mener Norge skal leve av i framtida. Det er et viktig spørsmål. Ett godt svar på det er å satse skikkelig på høyere utdanning og forskning. Her ligger det ikke bare et svar på hva vi skal leve av, det handler like mye om hva vi skal leve for. Høyere utdanning og forskning er samfunnsbygging, ikke minst i en tid hvor samfunnet blir mer mangfoldig og den enkeltes valgmuligheter større. Norge trenger forskningsmiljøer som gis mulighet til å utvikle kunnskap over et bredt register, både gjennom grunnforskning og på områder som er av direkte betydning for framtidig næringsliv og verdiskaping. Høyere utdannings største problem i dag er det voksende gapet mellom forventninger til ytelser og kvalitet og manglende ressurser til å følge dette opp. Særlig ille er det at vi over svært mange år har sultefôret basisen for all annen akademisk aktivitet, den frie grunnforskningen. Det er etter Venstres syn ikke mulig å se at arbeiderpartiregjeringen i sitt budsjettforslag har tatt dette tilstrekkelig på alvor. Vi har fått et statsbudsjett som oppsiktsvekkende nok er svært dårlig for universitetene våre, et halvt år etter at forskningsmeldingen slo fast en forpliktende storsatsing på høyere utdanning og forskning. Dette skjer – samtidig som vi ikke har fått den forpliktende opptrappingsplanen for å nå gjennomsnittet av OECD-nivået i alle former for forskning, som Stortinget også slo fast senest i vår. Ser man på statsbudsjettet for inneværende år, lagt fram av sentrumsregjeringen og vedtatt før Stortinget behandlet forskningsmeldingen, økte forskningsbevilgningene med 8,3 pst. I budsjettforslaget for neste år er økningen nede på 5,2 pst., og driftsrammen til universitetene blir redusert. Det kan virke som den lille forskningsinnsatsen som ligger inne, er saldert med kutt på budsjett for høyere utdanning. Jeg mener dette vitner om manglende sammenheng og forståelse for at høyere utdanning og forskning er gjensidig avhengig av hverandre. I merknadene til forskningsmeldingen uttalte samtlige partier unntatt Fremskrittspartiet følgende: «Flertallet mener derfor at et krafttak for forskerrekruttering må følges av en betydelig styrkelse av driftsbudsjettene ved universiteter og høyskoler.» Nå skjer altså det motsatte. Grunnbudsjettet til Universitetet i Oslo reduseres f.eks. reelt med 58,5 mill. kr, eller 2,9 pst. Universitetet i Bergen får en tilsvarende reduksjon på 44,5 mill. kr. Alle omstillingsmidler som universitetene blir tildelt i inneværende år, er også sporløst forsvunnet. «Dette er det vanskeligste budsjettet i min tid som universitetsdirektør», sier Kåre Rommetveit ved Universitetet i Bergen. Emil Spjøtvoll, rektor ved NTNU, kommenterte budsjettet slik: «Dessverre er det slik at svekket utdanning på sikt fører til svekket forskning – noen må jo utdanne framtidas forskere.» Hvilke signaler sender vi fra oss dersom vi et halvt år etter forskningsmeldingen allerede er på glideflukt bort fra løftene? Er Arbeiderpartiet bekjent av å gå inn i 2001 med et statsbudsjett som gir folk litt billigere sprit og kjøtt, men ikke gir et kraftig løft og en forpliktende vilje til å satse på forskningsmiljøene våre? Det er også tynt på næringsrettet forskning, med nullvekst for de fleste virkemidler. Riktignok har det skjedd en positiv oppfølging av Hervik-utvalget gjennom en ny tilskuddsordning på 200 mill. kr, men dette blir et stykke på vei oppspist av moms på oppdragsforskning. Venstre mener at det å gjenreise universitetene og grunnforskningsmiljøene må være en selvsagt del i oppfølgingen av forskningsmeldingen. Noe annet ville være å lure både oss selv og alle våre akademiske miljøer. Og la det være tillatt å si – etter å ha hatt noe erfaring med det å lage budsjett – at det er en besynderlig konstruksjon når vi en tid sier at såkornet for framtida er kunnskapen som settes av for framtida, og så presterer vi ikke å få det til på en annen måte enn det som nå skjer. Det må jo være nok kompetanse til stede for å løse det. Regjeringen går et kreativt skritt et stykke på vei når den øker forslaget om å sette av midler til Forskningsfondet. Men når vi ser på summen av dette, er det et ganske dystert signal. Det er et signal som ikke hedrer og ærer mennesker som f.eks. uttrykker seg på følgende vis til meg: – Vi kan ikke vente, Dørum, at vi får mer lønn av staten, i hvert fall ikke slik at det konkurrerer med det private. Men vi forventer såpass at vi kan få dyrke den nysgjerrigheten som driver oss. Vi forventer såpass at vi kan ha oversikt over driftsbevilgninger på forskningsprosjektene våre, ikke i ett år, men i tre år framover. Det forventer vi. – Og så er vi altså ikke i stand til å gjøre dette. Når vi tar inn forskere fra andre land til vårt eget land, oppdager de etter en stund at vi leverer dårlig norgesreklame. De oppdager hvor tøft det er i vanlige driftssituasjoner. Vi kan ta budsjettet for Universitetet i Oslo som et eksempel. Når studenttallet stiger, kutter man. Når studenttallet synker, kutter man. Når Stortinget gir styrkingsmidler til omstilling og når man vil satse på forskning, så fortsetter man å kutte. Dette er et signal som går stikk i strid med det som var tema under forrige statsråds opptreden her på talerstolen: å modernisere og fornye verdiskapingen i Norge.