trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-12-04:
Jeg synes kanskje at jeg bidrog gjennom mitt innlegg til å klargjøre en del av de problemstillingene representanten Halvorsen nå tar opp. Hvis vi skal føre debatten på det nivået representanten Halvorsen nå legger opp til, kommer vi ikke lenger med hensyn til å avklare en del av de dilemmaene og en del av de utfordringene som er knyttet til internasjonale operasjoner, som jeg forventer at også Arbeiderpartiet ser. Også Arbeiderpartiet sier nemlig at de ønsker både et nasjonalt, sterkt forsvar og et internasjonalt forsvar. Også Arbeiderpartiet er opptatt av Norges havdomene – sju ganger større enn landområdet vårt. Også Arbeiderpartiet mener at Hæren er en viktig brikke i det territoriale forsvaret. Men da må vi også evne å se på og gå inn i en del av de dilemmaene som vi i dag møter i forhold til et forsvar der man kan risikere at verneplikten uthules, der man kan risikere at Heimevernet blir bygd ned, og der man fra Arbeiderpartiets side ikke bare åpner for internasjonale operasjoner gjennom FN og NATO, men der man faktisk også er villig til å gå inn og bli med i Irak, stå videre i Irak og til og med bli med i EU-ledede operasjoner.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-12-04:
Nei, dessverre! Det synes jeg ikke er en bra måte å håndtere det på. Jeg ser på det som en bortforklaring av det som egentlig er realiteten, som jo er at man reduserer bevilgningene til Hæren med 1 milliard kr, at man ikke følger opp det partiene sjøl sa og forsikret Forsvaret om skal være en langsiktig målsetting, bare for ett til to år tilbake. Så jeg kan dessverre ikke gi representanten Hernæs syndsforlatelse i den saken. Dessverre! Jeg mener at det ikke er noen tvil om at også høringene knyttet til budsjettet har gitt oss det klare inntrykk at de reduksjonene, eller utsettelsene, om man vil, knyttet til Hæren – vi får jo se om det blir utsettelser – vil ha skadevirkninger knyttet til virksomheten i Hæren. Det er bakgrunnen for at Senterpartiet har foreslått at man her bør opprettholde nivået fra 2003. For øvrig: Når det gjelder havdomenet, har jo Senterpartiet støttet nye MTB-er. Senterpartiet foreslår å øke bevilgningene til Kystvakten, men Senterpartiet er, i motsetning til Høyre, ikke helt bombesikker på om det er riktig å bruke 19 milliarder kr til fregatter.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-12-04:
Jeg vet ikke om representanten Bredvold misforstod meg når det gjelder det med fregattene. Jeg legger ikke skjul på det. Senterpartiet er for nye MTB-er, vi er for at man skal øke bevilgningen til Kystvakten, og vi er imot fregattene. Vi har merket oss at enkelte mener at må bli vanskelig å drifte Sjøforsvaret med de tunge investeringene man vil få der i årene framover. Jeg tror også for min del at de enormt tunge investeringene i Sjøforsvaret kommer til å forrykke balansen mellom de ulike forsvarsgrenene. Det får vi komme tilbake til. Så til regionfeltet. Ja, Senterpartiet er imot utbygging av Regionfelt Østlandet. Vi mener at det er en av de investeringene som er unødvendige og som også er miljømessig uforsvarlige. På det området kunne vi gjerne tenkt oss litt mer internasjonalt samarbeid, for en gang skyld. Det kan jo være en tanke for dem i salen som ellers ivrer for internasjonalt samarbeid, at i den sammenhengen burde vi kanskje ha samarbeidet mer med svenskene om felles øvingsareal, og også ha brukt mer av de øvingsarealene vi faktisk har fra før.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-12-04:
Forsvarsministerens innlegg var et engasjert forsvar, bokstavelig talt, for at alle mål skal kunne gå i hop når det gjelder konkret handling, og at det i det som vi nå står foran, åpenbart ikke finnes særlig mange dilemmaer og heller ikke rom for tvil. Så får det da gå at det er noen av oss som har litt tvil når det gjelder muligheten for å kombinere ulike typer forsvarsoppdrag, som en nå legger opp til. Men ut fra det statsråden sier om at her skal alt gå i hop, har jeg lyst til å stille et spørsmål om Heimevernet. Statsråden sier altså at Heimevernet gjør en viktig jobb for vår beredskap og ved sin tilstedeværelse. Betyr det statsråden nå sier om at alle mål skal gå i hop, og også det hun sier om Heimevernets viktige stilling, at hun allerede nå kan avkrefte at vi skal få en omlegging av Heimevernet, som innebærer en nedlegging av 1/3 av distriktene, en reduksjon av mannskapsstyrken fra 83 000 til 50 000 og en kortere førstegangstjeneste for våre vernepliktige?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-12-04:
Jeg synes debatten kommer litt skjevt ut når det er åpenbart at representanten Hernæs fra Høyre mener at folk som har en mening som ikke er helt i tråd med deres, ikke viser den nødvendige respekt for Forsvaret og styrkene knyttet til Forsvaret. Det blir å debattere på et litt skjevt grunnlag. For Senterpartiets del har vi aldri lagt skjul på at vi har vært med på beslutninger som angår internasjonal deltakelse både i Kosovo og i Afghanistan, og vi vil jo også at vi i årene framover skal delta i FN-operasjoner. Vi har ikke gitt tilslutning til Irak-deltakelsen, og vi har ikke noe ønske om at vi skal delta i EU-ledede operasjoner. Men det at man har vært med på en del av de operasjonene som nå gjennomføres, kan ikke bety at det ikke skal være mulig å reise en debatt omkring balansen mellom et forsvar som skal hevde suverenitet i vårt eget territorium og overvåke de store kystområdene våre, og et forsvar som samtidig skal bidra i internasjonale operasjoner. Det må være mulig å diskutere om den balansen er fornuftig, og om den utviklingen vi ser framover, kommer til å bidra til en fornuftig balanse mellom det nasjonale og det internasjonale i Forsvaret, og om det er slik det så bramfritt hevdes fra Høyres side, at det ikke er noen problemer knyttet til verken trening, opplæring eller utøving av den virksomheten en skal foreta, enten det er nasjonalt, eller det er internasjonalt, men at de uten videre går i hop. Det må være mulig å reise den debatten. Jeg tror den debatten kommer til å bli svært viktig i tiden framover, ikke minst i forhold til neste langtidsplan. Jeg tror også at det er lett å kutte i Hæren i fredstid. Da er på en måte Hæren en slags sovende bjørn og kan nok lett oppfattes som baktung. Men vi vet jo det at det er Hæren og til dels Heimevernet som kommer til å være avgjørende i et territorialforsvar, om vi fortsatt skal ha den typen forsvar. Derfor synes jeg også at drøftingene om de reduksjonene som gjøres knyttet til Hæren, er viktige i så måte. Etter Høyres kommentarer i dag må en nesten spørre seg om det i det hele tatt er legitimt å reise en debatt. Den reaksjonen som kommer, virker nesten litt angstbitersk. Ellers skal det bli spennende ut fra Nybakks kommentarer i dag å se hvordan Arbeiderpartiet velger å forholde seg til Heimevernet i framtiden, og om det i fortsettelsen vil være et samlet arbeiderparti som forholder seg til det en snakker om, «ut i skauen eller i byen». Ellers vil jeg si at jeg er litt overrasket over at Fremskrittspartiet nå igjen fremmer forslaget om Hysnes Fort. Men det er klart at når det blir gjort fra Fremskrittspartiets side, har ikke Senterpartiet noe annet valg enn å anbefale at også våre representanter stemmer for forslaget når det først kommer til realitetsbehandling.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-12-04:
Det er en viktig debatt som reises når representanten Storberget tar opp spørsmålet om alternative soningsformer. Og det grunnleggende spørsmålet som ligger under, er følgende: På hvilken måte skal samfunnet reagere overfor unge mennesker som er funnet skyldige i lovbrudd, og hvordan skal vi bidra til å føre disse menneskene tilbake til samfunnet etter endt soning? Senterpartiet mener at det parallelt med debatten om soningsformer også burde være en debatt som fokuserer mer på innholdet i selve soningen. Det vil kunne være avgjørende for å forebygge tilbakefall på grunn av at en føler at en ikke kommer tilbake til et normalt samfunnsliv etter endt soning. I den offentlige debatten blir dessverre ofte ropet om stadig strengere straffer og spørsmålet om soningskøer det som tar den kriminalpolitiske oppmerksomheten, og det bidrar til å svekke fokuseringen på behovet for å bringe den som har begått et lovbrudd, tilbake til samfunnet, både gjennom innholdet i den soningen som foregår, og også gjennom de ulike soningsformer som kan gjennomføres. Senterpartiet er positiv til bruk av konfliktråd i flere saker. Det kan virke preventivt og bidra til å redusere faren for gjentakelse når gjerningsmannen møter offeret ansikt til ansikt for å gjøre opp for seg. Erfaringene med konfliktråd er jo så langt, som det er nevnt tidligere, i all hovedsak positive. Senterpartiet mener generelt sett at vi også må gi bedre muligheter til å sone straff i åpne anstalter. Dette mener jeg er særlig aktuelt på slutten av en soningstid for å lette overgangen fra fengsel til et liv i frihet. Fra Senterpartiets side mener vi også at det er en riktig prioritering når Stortinget i justisbudsjettet bevilger penger til økt bruk av soning i behandlingsinstitusjon. Innsatte må få tilbud om behandling, slik at de kan føres tilbake til samfunnet. Derimot deler Senterpartiet det synet som Kristelig Folkeparti og Høyre her har gitt uttrykk for når det gjelder spørsmålet om såkalt hjemmesoning som alternativ til ordinær soning. Senterpartiet er skeptisk til det, både fordi det kan bidra til å gjøre hjemmet til et fengsel og fordi teknisk og mekanisk kontroll kan erstatte behovet for en løpende kriminalomsorg for den som skal sone en straff.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2003-12-04:
Senterpartiet har vel aldri vært kjent for å være noen pådriver for internasjonalt samarbeid. Mens alle land i Europa nå har forlatt invasjonsforsvaret, eller skal vi si det rene, nasjonale forsvaret, understreker Senterpartiet følgende i sitt alternative budsjett: «Den røde tråden i Senterpartiets forsvarspolitikk er et sterkt, nasjonalt forsvar.» Mitt spørsmål blir: Ser ikke Senterpartiet at det gamle, nasjonale forsvaret, med ryggsekk og telt og mauser, er slutt? Ser ikke Senterpartiet at det er nye tider, og at det er et nytt trusselbilde, som krever internasjonalt samarbeid?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-12-04:
Når det gjelder kjøp av nye redningshelikoptre, sorterer det under Justisdepartement som fagdepartement, fordi Redningstjenesten er plassert der ansvarsmessig. Men det er i dag Forsvaret som utfører den, bl.a. med 330 skvadronen, som jeg refererte til i mitt innlegg. Og hvis man ønsker at Forsvaret skal utføre tjenesten i framtiden også, er det selvfølgelig en klar fordel at et helikopter innkjøpt av Justisdepartementet og et helikopter innkjøpt av Forsvarsdepartementet er samme type helikopter. Grunnen til det er at det i dag er kostnader ved opplæring, vedlikehold osv. Det er slike ting som koster penger i tillegg til selve innkjøpet, og det er selvfølgelig billigere og bedre å forholde seg til én helikoptertype enn to. Men det kan være andre argumenter som taler for andre løsninger. Her er det, som sagt, Justisdepartementet som er faglig ansvarlig, men i forhold til Forsvarets syn og ut fra Forsvarets behov er det selvfølgelig enklere med én type.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-12-04:
Den dagen Norge har en forsvarssjef uten bekymringer, er jeg bekymret for om vi har rett forsvarssjef. Den forsvarssjefen vi har i dag, står jeg sammen med. Og vi samarbeider tett om å få til den omstillingen som Forsvaret står midt oppe i. Det er ingen tvil om at de prosjektene på 1,1 milliard kr som forskyves, representerer en utfordring. Men det er en god begrunnelse for denne forskyvningen. Halvparten av prosjektene er bygningsprosjekter der vi leter etter andre typer fleksible flerbruksløsninger, også deployerbare løsninger. Når det gjelder den ca. 550 millioners potten som forskyves på investeringssiden, skyldes noe forsinkelser hos leverandør, og noe skyldes at vi har endringer i Hæren som vil få implikasjoner på volum. Men det har vi oversikt over allerede til våren, og da er målet mitt at disse prosjektene skal gå som planlagt.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-12-04:
Da forsvarsbudsjettet ble framlagt i begynnelsen av oktober, hadde ikke Regjeringen endelig konkludert i forhold til fordelingen innenfor rammen på intops. Det gjorde Regjeringen ganske fort etterpå. Derfor ble det i brev av 30. oktober til finanskomiteen av finansministeren, som svar på spørsmål, redegjort for hvordan man så for seg en forlengelse i Afghanistan og i Irak. Her står det: «I Afghanistan tar Regjeringen sikte på å bidra med et infanterikompani i første halvdel av 2004 innen rammen av den internasjonale stabiliseringsstyrken ISAF». Og det står videre: «Norge viderefører den militære ingeniørstøtten i det sørlige Irak, i første omgang frem til sommeren 2004.» I tillegg til det hadde vi den 12. november høring i forsvarskomiteen nettopp om kap. 1792, med full adgang til å stille alle de spørsmål man hadde, og jeg redegjorde for den planlagte bruken. At dette er innenfor forsvarsbudsjettet, når det er en ordinær, planlagt internasjonal operasjon, er helt naturlig.(Presidenten klubber.) Da Stortinget i juni gjorde vedtak om Irak for første gang, var det en tilleggsfinansiering, der Stortinget faktisk vedtok den budsjetteringen som ble foretatt. (Presidenten klubber.)
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-12-04:
Når det gjelder Heimevernet, kjenner representanten Marit Arnstad til at Generalinspektøren for Heimevernet har lagt fram sitt forslag til hvordan han mener Heimevernet vil bli bedre i stand til å løse sitt oppdrag i framtiden. Og det skal vi selvfølgelig ta stilling til i denne salen, i den fireårsproposisjonen som vi skal behandle til våren. Men generelt vil jeg si at jeg støtter Generalinspektøren for Heimevernet sin tanke om større mobilitet, det å kunne brukes over større avstander – altså redusere tallet på distrikter – og større differensiering, som gir økt evne til raskere å kunne håndtere et bredere spekter av oppgaver. Men verneplikten, den ligger fast. Det blir ikke slik som Marit Arnstad i sitt innlegg sa hun fryktet, at vi får et vervet forsvar, først og fremst ute. Vi får et forsvar basert på verneplikt, men med vervede innslag, for vi trenger eksperter. Vi trenger et forsvar som først og fremst er hjemme, men som evner å ta del i våre solidaritetsforpliktelser ute. Senterpartiet støttet i fjor alle de internasjonale operasjoner vi var med i, og i år støtter de alle, unntatt den i Irak.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-12-04:
Det er riktig at NATO er svært godt fornøyd med Norge. Men jeg tror jeg kan legge til at det antakeligvis er ganske mange NATO-medlemmer som gjerne hadde sett at vi hadde vært medlem av EU. Grunnen til det er ganske åpenbar. Med de prosesser som skjer i EU, der man har større ambisjoner om å skaffe seg større forsvarsevne og større reaksjonsevne, er det en klar fordel at dette ikke skjer i dupliserende strukturer mellom NATO og EU, men at EU på mange måter er det europeiske beinet i NATO. Det ville vært en klar fordel om det var samme organisasjon, så å si, og at medlemsmassen var så å si den samme. Jeg støtter fullt ut det en av mine forgjengere, statsråd Fjærvoll fra Kristelig Folkeparti, sa: Sett med en forsvarsministers øyne er det bare argumenter for norsk EU-medlemskap. Det slutter jeg meg fullt ut til, for dermed ville vi blitt gitt en reell evne til å unngå, og til å påvirke at vi unngår, det som Leif Lund er redd for, nemlig at vi får dupliserende strukturer, kaster bort penger på doble kapasiteter.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-12-04:
Jeg fikk et konkret spørsmål fra representanten Bjørklund, knyttet til estimat for oppdraget i Irak i første halvår 2004. Som estimat har vi anslått det halvåret til å koste ca. 75 mill. kr i den videreføringen som det er signalisert at vi tar sikte på, både i skriftlig brev til Stortinget av 30. oktober og i komitehøring 12. november. Så fikk jeg også spørsmål fra Bjørklund om det ville sette oss i stand til å ta på oss andre typer FN-oppdrag i løpet av året. Den generelle holdning er at de operasjonene vi allerede er inne i, finansieres over Kap. 1792 i forsvarsbudsjettet. Det gjelder altså Irak, Afghanistan, Kosovo og en rekke FN-oppdrag, mens nye oppdrag som dukker opp i løpet av neste år, må få en eksplisitt finansiering, slik vi fikk det til Irak i fjor og til Afghanistan det første året dette dukket opp. Så har det vært noen kommentarer, bl.a. fra Fremskrittspartiet, knyttet til budsjettnivået og kamelsluking i Høyre, fordi vi nå samarbeider med Arbeiderpartiet. Til det vil jeg si at budsjettnivået er blant de høyeste vi noen gang har hatt. Da vi gikk inn i regjering, økte vi forsvarsbudsjettet fra rundt 27,5 milliarder til rundt 29,5 milliarder kr, og det er en betydelig økning. Men forsvarsevne er mer enn penger. Forsvarsevne er også vilje til modernisering, og det som bekymrer meg litt når det gjelder Fremskrittspartiet, er at de i større grad i flere og flere saker står sammen med SV og Senterpartiet. Litt kort kan jeg si at man får inntrykk av at Fremskrittspartiet sier ja til penger, men nei til modernisering, mens SV sier nei til penger og nei til modernisering. Da definerer jeg modernisering som vektlegging av reaksjonsevne og reell evne, i stedet for volum. Det bringer meg inn på dette med innsatsstyrker som SV var inne på. SV gav uttrykk for at de er imot et innsatsforsvar, men da vil jeg si: Hva er man for? Alle enhetene vi har i Sjøforsvaret, er en del av innsatsstyrken til Sjøforsvaret, alle enhetene i Hæren er en del av innsatsstyrken til Hæren, og alle enhetene i Luftforsvaret er en del av innsatsstyrken til Luftforsvaret – så er man imot innsatsforsvaret, er man egentlig imot det forsvaret vi har, hvis man da ikke ser bort fra Heimevernet. Selv Kystvakten var med i den første krigen i Irak, da vi sendte K/V «Andenes». Hele poenget med det moderne Forsvaret er at vi legger vekt på evne mer enn på volum, og at det er evne hjemme til å løse oppdrag hjemme som er det viktigste. Men det gir altså en tilleggseffekt at vi også kan løse oppdrag ute. Transformasjon er blitt et viktig moteord i NATO. Transformasjon handler om evne til å anskaffe nytt utstyr, til å operere på nye måter og til å tenke nytt. Da vil jeg oppfordre Fremskrittspartiet til å ta lærdom av Åse Wisløff Nilssen, som selv beskrev at hun hadde transformert seg «fra pasifist til nestleder i forsvarskomiteen» og til forsvarsvenn.
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2003-12-04:
Moderniseringen av det norske forsvaret har som hovedmålsetting å øke vår operative evne. Det er derfor viktig å unngå å investere i bygningsmasse og utstyr som ikke gir oss moderne kapasiteter, benevnt som innsatsstyrker. Samtidig vektlegges at driftsmidler må dreies fra faste kostnader i bygninger og personell til aktivitet som gir reell forsvarsevne. For det første er Forsvaret blitt en internasjonal virksomhet. Tidligere forsvarssjef Vigleik Eide uttaler seg i Aftenposten i dag kritisk til at denne internasjonale nisjekapasiteten skal gi oss ««trekkrettigheter» hos allierte om det skulle oppstå behov her hjemme». Denne framtidige inntekten, eller trekkrettigheten, kaller Eide en «illusjon». Jeg tror ikke vi uten videre skal avvise Eides syn, at våre allierte primært vil hjelpe oss når det er i deres egne nasjonale interesser. Dette synliggjøres når noen antyder at forhåndslagrene i Norge må tømmes fordi USA ikke lenger ser verdien av dem. Det er også et tankekors at materiellet som er lagret, er basert på et foreldet trusselbilde og slik sett ikke vil gi Norge det bidrag dagens terrortrusler krever. For det andre har den reelle forsvarsevnen noe å gjøre med kvantitet, ikke bare kvalitet eller spisse ender. Sverige la for en tid tilbake om sitt forsvar i retning av hva de kalte prinsippet om «återtagning». Jeg er bekymret for at Norge i dag er kommet lenger enn våre naboer på dette området. Norge har suverenitetsansvar over havområder som er sju ganger større enn landområdene. Barentshavet og Norskehavet er blant verdens mest produktive havområder. Risikoen for skipsulykker og havari, risikoen ved økt petroleumsvirksomhet i nordområdene, transport av råolje og brukt atombrensel må møtes med offensive tiltak. Dette skal vurderes i neste langtidsproposisjon gjennom å se på den totale fartøystruktur i Sjøforsvaret og driften av denne. Her ligger noen av Forsvarets største utfordringer i framtiden innenfor egne nasjonale grenser. Suverenitetshåndheving, territorialsikring og støtte for sivile operasjoner i nordområdene vil for Forsvaret bli like viktig i framtiden som den innsatsen man hadde i det samme området under den kalde krigens dager.
Harald Espelund (Fremskrittspartiet), 2003-12-04:
Statsråden hadde et engasjert innlegg her hvor hun gjorde Stortinget oppmerksom på det engasjement og den entusiasme hun møtte når hun var ute og traff Forsvarets avdelinger. Jeg synes det er veldig positivt at det er en slik holdning. Forsvaret har alltid vært lojale overfor politiske vedtak, kanskje i altfor stor grad. Jeg må innrømme at jeg er bekymret over de utsiktene som Forsvaret egentlig står overfor. Jeg er dessverre overbevist om at bevilgningene som kommer i årene framover, går bare en vei, og det er nedover. Vi klarer ikke å følge opp de forpliktelser vi har både overfor våre soldater, som er ute i felten, og våre samarbeidspartnere, allierte. Det er NATO vi må bygge vår tillit til. Europa mistet sin forsvarsevne for 60 år siden. Etter den tid har de ikke klart å bygge opp den enheten igjen. Vi ser at i Kosovo eksempelvis, som er nevnt, var det USA. Europa satt og ventet på at USA måtte sette inn ressursene for å rydde opp, sette ting på plass, og så var vi rede til å rykke inn og ta posisjonene. Jeg vil sterkt avvise at Fremskrittspartiet ikke er med og støtter opp om våre styrker. Det er nemlig det vi gjør. De som ikke støtter og bakker opp de norske forsvarsstyrkene, det er de som ikke er villige til å bevilge de nødvendige midler for at de skal kunne gjennomføre sine oppgaver. Den verbale støtten er ikke nok – den må følges opp også med midler. Jeg er bekymret for at vi nå skal ha investert titalls milliarder av kroner i dyrt utstyr som vi ikke har mulighet for å følge opp. Det nytter ikke med nye fly hvis vi ikke har drivstoff og timer til å trene og øve på å bruke dem også i skarpe situasjoner. Det nytter ikke om vi bygger aldri så mange dokker borte i Bergen, og at vi sysselsetter en rekke folk hvis det er inne i dokkene disse båtene skal legges – kanskje Forsvarsbygg ikke har økonomi engang til å leie bort dokkene sine – slik at båtene blir liggende og ruste, muligens på land. Vi har en utfordring, og jeg ber forsvarskomiteen tenke seg nøye om når pengene skal fordeles i årene som kommer.
Harald Espelund (Fremskrittspartiet), 2003-12-04:
Jeg kunne kanskje ha spart meg, men det er jo greit å få litt trening i å gå opp på denne talerstolen også. Når representanten Inge Lønning utfordret meg, har jeg bare lyst til å presisere at det ikke var ment som et forsvar som skulle gå på egen hånd, i form av det som en forbinder med et forsvar som ikke er lojalt overfor sine foresatte og sivile myndigheter. Men jeg må innrømme at jeg egentlig mente det jeg sa. Jeg forventer at Forsvaret er ærlig og forteller hva som vil bli konsekvensene av ikke å få de midler som man har forutsatt, og som man også trenger for å løse de oppgaver som Stortinget forutsetter at Forsvaret skal kunne løse. Når jeg nå har tatt ordet likevel, vil jeg beklage en liten ting til. Jeg har oppfattet at Fremskrittspartiet, Høyre og Senterpartiet har vært de tre partiene som har vært villige til å bevilge mest midler til Forsvaret for dermed å opprettholde et sterkt og godt norsk forsvar. Jeg registrerer at et av partiene nå har kommet i vanskeligheter. Jeg beklager at man kanskje bruker tid og krefter på å mistenkeliggjøre dem som ønsker å holde den kurs de har stått på over lengre tid. Jeg synes at vi skal prøve å utnytte de ressursene vi har. Vi skal styrke Forsvaret vårt, og vi skal samarbeide om dette, i stedet for å dra i tvil de motiver den enkelte har på dette området.
Harald Espelund (Fremskrittspartiet), 2003-12-04:
Jeg har lyst til å gi litt honnør til representanten Storberget for at han har tatt opp dette temaet. Jeg er fullt ut enig i det som justiskomiteens formann nå kom med av oppsummering og konklusjoner. Jeg synes at også statsråden hadde en framstilling av saken – og en målsetting – som jeg fullt ut kan stille meg bak. Så når representanten Storberget stiller spørsmål ved om Fremskrittspartiet er enig – kanskje det eneste partiet her i salen som får spørsmålet – vil jeg svare at det vel egentlig går på finjustering av hvordan man uttrykker seg. Jeg oppfatter det slik at Fremskrittspartiet stort sett ser på kriminalitet som andre. Når det gjelder de tunge kriminelle, de som gjør de grove forbrytelsene, er vi lite interessert i at de skal behandles med silkehansker. Vi er opptatt av at de som begår mindre forbrytelser, gjerne kan sone ved hjemmesoning, som representanten Helleland påpekte, slik at en kan vite hvor folk er. Om det er ved hjelp av en brikke eller på andre måter, får så være. Vi er villige til å strekke oss litt lenger der. Vi er bekymret for det som kanskje vil skje nå i kjølvannet av at Europa blir et åpnere samfunn, med folk som kommer til Norge. Jeg tror at kriminaliteten vil øke. Jeg tror at de få fengselsplassene vi har i Norge, må brukes til tyngre kriminelle som vi i dag kanskje slipper ut altfor tidlig på grunn av at fengslene våre er smekkfulle. De som begår mindre kriminelle handlinger, har vi små muligheter for å ta hånd om på en konstruktiv måte. Kommunene har en stor utfordring på dette området når det gjelder å følge opp med penger til nettopp konfliktråd. Lærerne har kanskje sin fulle hyre med å følge opp på helt andre områder. Jeg ber om at en ser på hvilke ressurser som må til for å følge opp nettopp det vi her har som siktemål. Det som også bekymrer meg, er at selv om Stortinget og Regjeringen er enige, er det vanskelig å få fulgt opp dette her i praksis.
Inge Lønning (Høyre), 2003-12-04:
«Forsvaret har alltid vært lojal overfor politiske vedtak, kanskje i altfor stor grad», sa re-presentanten Espelund. Det fikk meg til å stusse en liten smule, for det er relativt uvanlig at noen i denne forsamling ønsker seg et frittgående forsvar som ikke utviser lojalitet mot politiske vedtak. Jeg håper i det lengste at det var en forsnakkelse. Det mest interessante politisk i innstillingen fra forsvarskomiteen til årets budsjett er at SV og Senterpartiet har hele sju fellesmerknader. Det nærmer seg det man kan kalle fast følge, og forholdet må sies å være en relativt uvanlig konstellasjon for den som kjenner litt til norsk politisk historie. Men det som gjør den ekstra interessant, er at disse to som har fast følge, begge har et intenst ønske om å regjere sammen med Arbeiderpartiet i neste stortingsperiode. Og det er jo av de ting som unektelig stimulerer fantasien, å tenke seg hvilken forsvars- og sikkerhetspolitikk en slik regjering skulle praktisere. Det må være noe av det nærmeste man kan komme bingo i politikken. Det er særlig én av disse fellesmerknadene som det er grunn til å interessere seg for. Det er den som dreier seg om den norske innsatsen i Irak. Det interessante er at de som problematiserer denne innsatsen, skifter begrunnelse hele tiden. I det ene øyeblikket er det hensynet til sikkerheten for norske soldater som er saken. I det neste øyeblikket er det at man antatt skulle løpe i beina på humanitære organisasjoner – som ikke finnes i Irak. I det neste øyeblikket igjen er det spørsmål om dette er en riktig prioritering, eller om vi heller burde ha vært andre steder enn i Irak. Når det kommer til stykket, er det bare ett av to mulige standpunkter man kan innta til situasjonen i Irak og den henstilling FNs sikkerhetsråd har gitt til alle medlemsland om å bidra til stabilisering av det irakske samfunn. Enten mener man at Norge skal trekke sin innsats ut, og at det i tilfelle skulle være et positivt bidrag til å realisere det som FN har bedt medlemslandene om å medvirke til, eller så mener man at vi må fortsette å gjøre den jobben vi gjør. Det ville være interessant å vite hva de to partiene egentlig mener om dette.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-12-04:
Jeg konstaterer at spørsmålet om anskaffelse av nye redningshelikoptre er tatt opp. For det første vil jeg før jeg går inn på den saken, som andre gi uttrykk for stor anerkjennelse til dem som opererer dagens redningshelikoptre, 330-skvadronen, og det utmerkede samarbeidet de har med gode krefter i det norske samfunn. Når det gjelder redningshelikoptre, er det behandlet av Stortinget. Stortinget vedtok å ha et helikopterfaglig forum. Det forumet fikk en sammensetning fra både forsvarssiden og sivil side og har hatt en enstemmig tilråding. Regjeringen har da i budsjettproposisjonen for Justisdepartementet for 2004 gjort rede for at man ville vurdere anskaffelsesstrategien på basis av denne tilrådingen og på basis av å se på opsjonen. I nysalderingen fra Finansdepartementet, avgitt 28. november, og frambåret av meg på denne talerstolen 2. desember, står det at det er kommet en klage fra ESA vedrørende en eventuell anvendelse av opsjonen, og at Regjeringen vil avvente den klagen. Men samtidig søker man å få forlenget opsjonsmuligheten, for deretter å komme tilbake til Stortinget på en egnet måte med anskaffelsesstrategien for nye helikoptre. Jeg synes det var rett å gi disse saksopplysningene.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-12-04:
Som politiker – og også som statsråd – liker jeg ikke å selge en vare før jeg har noe å selge. Det vil framgå av mitt innlegg her i dag, men også av mange andre aktiviteter fra min side, at jeg på vegne av Regjeringen nettopp tar sikte på å videreutvikle og ta i bruk det man kan kalle alternative reaksjonsformer, dvs. intelligente reaksjoner, som svar på overskriften «Tøff mot kriminalitet». Prosjektene som er beskrevet, om å gjøre noe med barne- og ungdomskriminelle, og som nettopp baserer seg på at man skal ha et bredt samarbeid på tvers av etats- og forvaltningsgrensene både nasjonalt og lokalt, er et uttrykk for det. Det å se på § 12, § 13 og § 16 i straffegjennomføringsloven er et uttrykk for det. Det å se på ungdomskontrakter, konfliktråd og samfunnsstraff er et uttrykk for det. Når jeg ser såpass bredt på det, er det fordi jeg mener at Norge er et så oversiktlig samfunn at hvis vi reagerer i tide, kan vi på en klok og god måte stoppe noen i å ende med en kriminell karriere. Men den store utfordringen ligger ikke – tror jeg – i hva slags vedtak vi fatter, men i hva slags mentalitet som virker. La meg si – uten at det har med dette å gjøre – at jeg tidligere i dag mottok en utredning fra Kvinnevoldsutvalget. Da valgte jeg å bruke et uttrykk – jeg har lært det av kvinnebevegelsen og har omsider forstått det: Når man snakker om vold mot kvinner og barn, møter man den såkalte glassveggen. Jeg har den erfaring at når jeg sier det til journalister, ser mannlige journalister lett forvirret på meg, mens kvinnelige journalister øyeblikkelig skjønner hva jeg snakker om. Nå skjønner jeg i hvert fall hva dette betyr. Det er noen saker som ikke umiddelbart kan måles på den politiske scoringstabellen i form av strakstiltak – eller, for den saks skyld, straks-strakstiltak – eller i form av budsjettkonkurranse om å kaste penger etter folk, men som rett og slett handler om å utvikle kompetanse, holdninger og å bygge fellesskap ved samarbeid – og de tar tid. Det gjør det også på det feltet som representanten Storberget prisverdig har tatt opp. Og jeg jobber altså etter samme form, som jeg synes det har vært viktig å jobbe etter, for å avdekke og bekjempe vold som utøves overfor kvinner og barn. Jeg er opptatt av det samme når det gjelder alternative straffereaksjoner, og når det gjelder å bidra det jeg kan, for at barn og ungdom skal snus i tide. Det er jo ingenting som er viktigere enn å snu noen i tide. Jeg vil avslutte med å si det på denne måten: Når politiet ser noen, er det utrolig mange andre som har sett det før. Og det å kunne få innsatsen fra dem som ser det først, i sammenheng med andre gode krefter, er jo glimrende. Det er lettere å snu en tiåring enn en fjortenåring, og det er lettere å snu en fjortenåring enn en nittenåring. Bruker man det norske samfunnets kunnskaper om og oversikt over dette, til å ha både ånd, tone og kraft i den debatten som det er lagt opp til her, er jeg overbevist om at vi kan få resultater. Tallene som vi har så langt, over både samfunnsstraff, ungdomskontrakter og konfliktråd, bekrefter etter min mening dette.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-12-04:
Jeg takker for svaret og konstaterer at vi så å si er helt enige, har de samme mål og mener at dette er en viktig måte å tenke på. Slik sett tror jeg ikke det ligger så mye partipolitisk fiendskap i det, men det ligger ganske mye god politikk i det, som jeg håper at vi kan bruke noe av tiden i resten av stortingsperioden – og de som måtte bli valgt inn i neste periode – til å se på. Det er to elementer i denne debatten som jeg syns er viktige i så måte. For det første: Når det gjelder de særskilte reaksjonsformene vi har, er det ting å hente i forhold til hvordan vi har laget lovverket. Jeg er overbevisst om at også Justisdepartementet jobber med det i forhold til vurderingen av både kontrakter og konfliktråd, og ikke minst av samfunnsstraff og spørsmålet f.eks. om man ved idømmelse etter forslag eller påstander om fengselsstraff inntil 120 dager primært skal anvende samfunnsstraff og ha det som en hovedregel for å få en obligatorisk vurdering. Det er en mulighet. Og ved domfellelse av ungdom under 20 år skal samfunnsstraff være hovedreaksjonen ved siden av betinget reaksjon for straffedommer som ikke kvalifiserer for fengselsstraff utover ett år. Hvis man fastslår denne type retningslinjer, gir man i hvert fall klare signaler, som på mange måter er en fastsettelse av gjeldende praksis. Man har også seksårsgrensa i forhold til samfunnsstraff, ved at man ikke kan idømme samfunnsstraff for straffebud som kvalifiserer for fengsel over seks år. Det slår noe uheldig ut overfor enkelte typer lovbrudd. Hvis en ungdom i dag sender en SMS-melding som i seg sjøl har en trussel, kan det kvalifisere overfor lovovertredelser for enkelte lovbrudd som har opp til ti års fengsel, og som diskvalifiserer vedkommende fra å få samfunnsstraff. Så her burde vi kunne se lite grann på lovverket for nettopp å forhindre denne type eksempler. Men det viktigste i forhold til denne diskusjonen tror jeg er at vi av flere grunner ville hatt mye å hente hvis vi kunne fått en samordnet politisk vurdering av nettopp de alternative reaksjoner, både konfliktråd, ungdomskontrakter, samfunnsstraff og § 12-soning. Jeg vil henstille til justisministeren og dem som skal jobbe videre med dette feltet, å få til det. For det første bør vi se disse reelt opp mot hverandre, se hvordan de kan samordnes rent praktisk og fungere. Men det er også slik at mye av bremsingen i forhold til hvordan man har fått idømt bl.a. samfunnsstraff, brukt konfliktrådet osv., har vært av prosessuell art. Systemene har på mange måter ikke agert sammen med hverandre. Derfor tror jeg at det ville være veldig nyttig å få en felles behandling av dette, kanskje invitere Regjeringa til å komme til Stortinget med en stortingsmelding om alternative reaksjoner, hvor man «baker inn» for så vidt alle de vurderinger og evalueringer som nå gjøres på alle felt, og som jeg syns det er særdeles prisverdig at Justisdepartementet jobber med.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-12-04:
Jeg takker for de innleggene som har vært holdt. Jeg synes det har vært veldig viktig i forhold til det arbeidet som skal gjøres. I den grad man har behov for å gi Justisdepartementet marsjordre – vi må jo følge opp forsvarsdebatten som foregikk her tidligere i formiddag – så får man gjøre det. Det som er sagt i forhold til alternative straffereaksjoner, må være en forsterket marsjordre til et allerede marsjerende kompani. Det er viktig, men det er en ganske annerledes holdning i dette storting til denne type reaksjoner enn den mange tidligere justisministere har møtt i Stortinget, bl.a. da man på 1970-tallet lanserte samfunnsstraffen. Jeg skal ikke gå nærmere inn på det, men det er interessant, og det er gledelig, å se at det er såpass unisont i forhold til alternative reaksjoner. Denne debatten er for viktig til at den skal bli en kuriøs diskusjon om elektroniske brikker i forhold til hjemmesoning. Jeg må si at man leser denne interpellasjonen på en ganske spesiell måte hvis man liksom leser mellom linjene at man aksepterer et slikt system som representanten Dybevig skisserer. Et slikt system er jeg meget skeptisk til selv, det har jeg ingen problemer med å si. Representanten Dybevig må samtidig vite at hans eget parti har bidratt til den lovgivningen vi nå har, som faktisk til en viss grad åpner opp for soning hjemme. Så det skulle ikke være noen overraskelse. Spørsmålet er da om man ønsker noen en utvidelse i forhold til det, f.eks. det å kunne pålegge 15-, 16-, 17-åringer å være hjemme når de ikke er på skolen – uten brikker og slike ting, men som et vilkår for en betinget dom. Det er klart at det er interessant å ha med seg i denne vurderingen. Når det gjelder spørsmålet om man skal prøve å unngå mye av den streifkriminaliteten som begås av yngre mennesker i sentrale bystrøk, synes jeg man skal vurdere dette som et tiltak, uten å la det inngå i en slik makaber debatt om elektronisk merking, som de fleste av oss, også vi fra Arbeiderpartiet, er meget skeptisk til. Den invitasjonen jeg nå kommer med – jeg synes for så vidt vi er veldig godt i gang med dette, men det må ikke bli ødelagt av den slags innspill – handler jo nettopp om å prøve å se dette i sammenheng. Det handler om å se alle disse typer reaksjoner, og se om vi kan få en vinn-vinn-situasjon i forhold til hvem som er med på å utøve reaksjonen, og ikke minst i forhold til hva slags type reaksjon som utøves. I så måte har dette vært en bra manifestasjon på at et samlet norsk storting faktisk ønsker å tenke alternativt og intelligent, slik at man får best utbytte av straffen. Og bare for å si det: Det er jo også ofte reaksjoner som er rimeligere økonomisk sett å iverksette, og som i hvert fall på sikt betyr et veldig godt proveny – om man vil snakke samfunnsøkonomisk. En ungdomskontrakt kan være billigere enn å sette inn en ungdom. Samfunnsstraff kan være billigere enn soning. Og på sikt vil vi også kunne tjene ved at det blir redusert kriminalitet. Vinn-vinn!
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2003-12-04:
Jeg vil utvide lite grann det vi har snakket om nå, for også jeg tror veldig på skolemekling, som er startet ved en del skoler. Det har vist seg å ha en stor forebyggende effekt, iallfall på de ungdommene som har konflikter med sine skolekamerater. Både skolemekling og konfliktråd lærer unge som har gjort en kriminell handling, til å gjøre opp for seg. Men de lærer også å kunne be om unnskyldning til den eller dem som de har gjort handlingen mot. De må sette sine egne ord på den vanskeligheten de er oppe i, og bare det kan være vanskelig nok for en del av disse ungdommene. Hvis den unge enten på grunn av sinnereaksjoner eller på grunn av ruspåvrikning har utøvd vold mot kamerater eller andre, burde det vært slik at det fantes et Alternativ til Vold-behandlingstilbud i hvert fylke som disse ungdommene kunne få. Da kunne problemet gripes fatt i raskt, allerede ved svært ung alder. Jeg tror at da ville den unge lære seg av med denne problematferden sin, før han eller hun eventuelt får partner og blir forelder. Det ville antakelig forhindre mye av familievolden i framtida hvis en slik kjede kunne komme på plass og bli brukt. Behovet for penger til rus er ofte årsaken til at noen ungdommer begår kriminelle handlinger. Derfor er det å få behandling slik at de kommer raskt ut av sitt rusproblem, absolutt forebyggende. De aller fleste av disse ungdommene lurer sine foreldre altfor lenge. Og når foreldrene oppdager problemet, er det ikke lett å få overbevist den unge om at behandling må til. Derfor burde de inn til behandling allerede ved første – eller iallfall andre – gang de blir tatt for å ha gjort noe kriminelt. De går ikke til denne behandlingen frivillig. Derfor mener jeg at de bør dømmes til behandling, og ikke til fengsel. Men da må vi ha mange flere behandlingsplasser enn det vi har i dag. I en undersøkelse gjennomført ved kretsfengslene i Oslo, Akershus, Østfold, Hedmark og Oppland i 2000 kom det fram at det var 39 pst. sprøytemisbrukere, mens 16 pst. oppgav betydelig forbruk av illegale rusmidler forut for fengsling. Fengsling er en måte å holde ungdommene unna kriminelle handlinger på, men ikke en måte å få dem vekk fra sitt rusproblem på.
Trond Helleland (Høyre), 2003-12-04:
Interpellasjonen i dag handler om alternative soningsformer. La meg først innlede med å si at opphold i fengsel er og skal være hovedformen for soning av ilagt straff. Dersom straff ikke oppleves som «et onde», mister vi noe av straffens individual- og allmennpreventive effekt. Den enkelte straffedømte og samfunnet for øvrig skal føle og ha den oppfatning at avsoning av straff skal være noe man helst vil unngå, slik at man på ingen måte tar lettvint på konsekvenser av kriminell atferd. For Høyre er det viktig at grunnlaget for selve frihetsberøvelsen ikke blir neglisjert. Men, når det er sagt: Soning av straff skal ikke være oppbevaring eller hviledøgn før ny kriminalitet begås. Derfor må vi ha reaksjonsformer som også er konstruktive. Spesielt når det gjelder unge lovbrytere, er erfaringen at fengselsopphold ikke nødvendigvis er den mest konstruktive straffemetoden. Derfor er det også enighet om at spesielt unge straffedømte kan møte andre former for reaksjon enn det tradisjonelle fengselsoppholdet. Det er en særlig uheldig utvikling at stadig yngre mennesker begår lovbrudd, at disse lovbruddene skjer oftere nå enn før, og de er ofte mer alvorlige. Ran, vold og narkotikaforbrytelser er eksempler på slik kriminalitet. Som justispolitiker er jeg bekymret for at denne trenden skal fortsette. Jeg er glad for de klare signalene som både justisministeren, justiskomiteen og riksadvokaten har sendt ut om økt bruk av samfunnsstraff, at det gir resultater. Det har blitt sagt tidligere i debatten at det er en klar økning av idømming av samfunnsstraff i år. Jeg er veldig glad for at de klare signalene som er gitt, også blir fulgt opp av domstolene. Å skape et trygt samfunn for alle ved å hindre at kriminalitet begås, er en viktig samfunnsoppgave. Forebyggende tiltak er viktig, men når kriminalitet er begått, må samfunnet også ha en klar tanke om en hensiktsmessig reaksjon. Det å hindre tilbakefall til kriminelle handlinger, er avgjørende. Jeg er derfor veldig glad for at Justisdepartementet og justisministeren har satt i gang et prosjekt der seks departementer nå går sammen om å ta et felles ansvar i forhold til unge lovbrytere. Det er jo slik at unge lovbrytere ofte sliter med andre problemer enn kriminaliteten. Familierelasjoner, skole, arbeid og tilhørighet er noen stikkord. Jeg er derfor opptatt av at vi tar et helhetlig ansvar når vi reagerer overfor den enkelte unge lovbryter. Spesielt er jeg opptatt av at tiltakene må ansvarliggjøre den unge og involvere andre berørte – familie og nærmiljø. Videre er jeg opptatt av at unge lovbrytere ikke blir en kasteball eller får mangelfull oppfølging. Alternative soningsformer er en god måte å snu unge lovbrytere på. Men i motsetning til interpellanten er jeg ikke enig i at f.eks. hjemmesoning er et godt alternativ. Det er etter min mening et sosialt forkastelig forslag, samtidig som det er en passiv soning. En kan jo si at idømmelse av samfunnsstraff og mekling i konfliktråd er en form for hjemmesoning. Den typen hjemmesoning er jeg tilhenger av, men ikke den med elektronisk fotlenke.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-12-04:
Som gammelt bystyremedlem i Bergen husker jeg at vi hadde en årlig runde med politimesteren i Bergen, som den gangen var Rolf B. Wegner. Han svarte en gang på spørsmålet: Hva er det som fungerer best for å unngå kriminalitet i samfunnet? Han så vedkommende rett inn i øynene – jeg tror det var en Frp-er som stilte spørsmålet – og svarte med følgende enkle presisering: Det er å sørge for at det fins gode oppvekstvilkår for barn og unge! Det er det altså ingen i politiet som er i tvil om, eller noen av oss som har vært her lenge. Det er utgangspunktet. Og ser man på det denne interpellasjonen, som jeg er glad for at Knut Storberget har reist, dreier seg om, er det først og fremst hvordan man klarer å skape en helhetlig kriminalomsorg. Det dreier seg om hvordan man klarer å skape et samfunn der kriminalomsorg er en del, og som har ett hovedmål, det samme hovedmålet som SV har, nemlig at god kriminalpolitikk først og fremst skal kjennetegnes av en effektiv forebygging, men at når kriminelle handlinger først begås, er det avgjørende at gjerningspersonene møtes med raske og riktige – det justisministeren kalte intelligente – reaksjoner. Målsettingen for disse reaksjonene skal være å forebygge ny kriminalitet. Da er det rart, synes vi i SV, at vi ikke klarer å ta mer i bruk alternative soningsformer, alternativ kriminalomsorg, enn det vi gjør i Norge i dag. Og jeg har alltid syntes at justisministeren snakker med stort engasjement, men enkelte ganger synes jeg at det blir mye engasjement i forhold til hvor mye penger det er som følger opp dette engasjementet for å få gjennomført ting. Det er ingen tvil om at når vi nå f.eks. utvider antallet soningsplasser uten å følge opp med penger til fengselsundervisning, blir ikke disse soningsplassene bedre, de blir heller dårligere enn de øvrige soningsplassene var. Når vi nå har en lang kø til fengslene, hvorfor får vi ikke da tatt en ny gjennomgang, også litt i tråd med de forslagene som Knut Storberget hadde? Hvorfor får vi ikke tatt en ny gjennomgang av bunken med alle dem som står i soningskø, nettopp for å se om flere av disse kan få samfunnsstraff? Hvorfor klarer vi ikke å få tatt en skikkelig vurdering av dette med hjemmesoning, slik at Stortinget kan ta stilling til det på en skikkelig måte? Og hvorfor får vi ikke bevilget mer penger til en del av de tiltakene som vi vet funker, som f.eks. Alternativ til Vold, og kanskje får laget en ny Mini-Stifinner’n, der vi får gitt en oppfølging til folk som har kortere dommer? Ofte slår det meg at vi enkelte ganger prøver å løse sosiale problemer med straff. Det er ikke de besvergelsene fra Helleland vi trenger, om at alle skal i fengsel. De skal i fengsel hvis det er den beste måten for samfunnet å skape et bedre samfunn på, eller så er vi nødt til å bidra med flere alternative måter å gjennomføre dem på.