Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-14:
Jeg vil takke interpellanten for å ha tatt opp en veldig viktig sak, for det påhviler oss et veldig tungt ansvar for at disse ungene og disse familiene skal få et godt liv, og at vi ikke tar i bruk metoder som viser seg ikke å være gode nok eller påfører skade. Jeg er ikke medisinsk faglig kyndig, men jeg er ganske overbevist om at det er mange alvorlige bivirkninger knyttet til svært mye medisinbruk også på området ADHD. Jeg har en lei følelse av at vi ikke helt overskuer langtidsvirkningene av en del av den medikamentbruken som vi ser i dag, også for barn og unge som sliter med ADHD. Jeg forstår veldig godt og aksepterer også at dette er en diagnose. Det tror jeg faktisk er riktig. Jeg aksepterer også at det i mange tilfeller kan være riktig å bruke medikamenter. Jeg har sjøl sett barn som etter å ha fått medikamenter har greid å få et positivt forhold til sine omgivelser, til både venner, skolekamerater og lærere, ser at de plutselig fungerer i et sosialt samspill som gjør at de, som aldri i sitt liv før har fått én positiv tilbakemelding på noe de har gjort, får det. Det gjør at de utvikler ferdigheter, trygghet og personlighet, som gjør at de kommer seg positivt videre i livet. Jeg har sett det, men jeg har også sett tilfeller der jeg er ganske overbevist om at det er andre ting som egentlig ligger til grunn for problemet som oppstår. Flere har snakket om det veldig smale normalitetsbegrepet som vi opererer med. Jeg er ikke så sikker på at det var så veldig mye bedre før, men da sendte man disse uskikkelige podene vekk på spesialskoler og slikt, og det kom ikke noe godt ut av det heller. Det er et veldig viktig tema i både skole, barnehage og hverdag at vi alle sammen aksepterer og støtter foreldre som kanskje har noen ekstra utfordringer med sine barn, uten at de nødvendigvis skal måtte lete etter en diagnose for å mestre hverdagen. Så jeg er veldig glad når statsråden nå sier at det skal lages en ny veileder for dette, og at det skal handle om hva slags helhetlig hjelp disse familiene skal få. Det nevnes også ulike typer foreldreveiledning, og begrepet atferdsproblem ble brukt. Da må jeg nok innrømme at jeg får noen assosiasjoner som jeg ikke er bare glad for. Jeg ser en tendens til at man bruker atferdsterapeutiske virkemidler overfor unger som kanskje lever i vanskelige livssituasjoner eller som har en medisinsk diagnose som gjør at de fungerer på denne måten. Det kan også bli et overgrep å presse noen inn i et smalt normalitetsbegrep som ikke passer, altså at vi ikke tillater at vi er forskjellige – for vi er forskjellige. Jeg vil bare være litt tilbakeholden med hva slags atferdsprogrammer vi lærer opp foreldre og hjelpeapparat til å bruke, for det er også viktig at alle i et hjelpeapparat tar signalene og har garden oppe for å se om det faktisk kan være helt andre problemer i familien som er grunnlag for problemet som har oppstått. Og vi er virkelig på feil veg hvis vi ikke har systemer der det blir oppdaget i tide. Så er jeg litt i stuss når man ser på statistikken. Jeg hørte statsråden si at i forhold til andre land brukes det lite medikamenter i Norge. Jeg vet ikke helt om sammenlikning med andre land er veldig relevant, for det er mange steder der bruken av medikamenter generelt sett er mye høyere enn i Norge, og hvor man har en mye slappere forskrivningspraksis og en enda større tilbøyelighet til å ty til medikamenter i alle livets vanskelige situasjoner. Det tror jeg ikke er løsningen på dette.