Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Dagens interpellasjon er verdifull bl.a. fordi den gir oss mulighet til å diskutere lange linjer i norsk kreftforskning og norsk kreftbehandling. Forekomsten av kreft øker med alder, og ettersom vi blir eldre og eldre, får flere av oss en kreftsykdom i løpet av livet. Kreftforskning har blitt prioritert av myndigheter og frivillige organisasjoner. Den norske kreftforening har vært en langsiktig bærebjelke i organisering og finansiering av norsk kreftforskning. Innen kreftområdet har norske miljøer i særlig grad bidratt til økt kunnskap internasjonalt. Dette skyldes dels nasjonale fortrinn, men i særlig grad framsynte enkeltmennesker og miljøer som har valgt å satse uten å kunne være sikre på hvor og hvordan initiativene kunne gi resultater for pasientene i framtiden. Et eksempel på dette er opprettelsen av Kreftregisteret tidlig på 1950-tallet. Visjonen var å få en komplett oversikt over alle krefttilfeller i Norge og benytte materialet til å studere endringer i forekomst av krefttyper og overlevelse etter behandling. Dette har blitt unikt i internasjonal sammenheng, fordi datainnsamlingen er nær komplett, og fordi befolkningen er identifiserbar gjennom personnummersystemet. Nesten ingen andre land eller geografiske områder har begge disse kvaliteter, og begge deler er nødvendig for å skape pålitelige statistiske data. Anvendelsene har vært mange. Data har vist at endrede solvaner har gitt mer hudkreft. Da hjelper folkeopplysning. Data har vist at skadelig eksponering for visse stoffer i arbeidet er årsak til kreft. Da kan tiltak settes inn. Data har også avklart at mange årsakshypoteser kan avvises. Det tar bort unødig engstelse. Den forskningsmessige verdien av et nasjonalt og populasjonsbasert kreftregister øker med tid. Dette er derfor et norsk forskningsfortrinn. En forsker ga en gang uttrykk for at Kreftregisteret er et komparativt fortrinn for norsk kreftforskning på samme måte som fossekraften er det for norsk energiforsyning. La meg også få vise et eksempel på norsk pionérinnsats for barn med blodkreft. Barnelegen og professoren Peter Johan Moe skriver i en memoarbok at på begynnelsen av 1970-tallet måtte små barn med blodkreft ha behandling med cellegift inn i ryggmargsvæsken gjennom hele 36 stikk og behandlinger. Basert på dialog med kolleger og begrensede forsøk ble det besluttet å hundredoble den vanlige dosen cellegift, noe som i seg selv ville være dødelig, men det ble etterfulgt av motgift 36 timer senere. Dette er et av de store gjennombruddene i moderne kreftbehandling, og på sin 70-årsdag ble den norske barnelegen hyllet av 50 tidligere kreftbarn som var blitt friske, og var til stede på fødselsdagen. Disse beretningene viser at små norske miljøer har hevdet seg internasjonalt i årene som ligger bak oss. Utfordringene i dag er kompliserte etter tiår med akselererende vekst i kunnskap. Dette krever utstrakt samarbeid. Det er viktig og gledelig at offentlig og privat sektor har funnet sammen i strukturen Oslo Cancer Cluster. Et internasjonalt tidsskrift rangerte i 2008 Oslos bioteknologimiljø blant de 20 beste i verden. Det er også gledelig at ledende norske bioteknologiselskaper, som Lytix Biopharma, PCI Biotech og DiaGenic i fjor nådde viktige mål og avtaler. Da må forsknings- og innovasjonspolitikken ha vært riktig. Mine hovedpoenger er disse: De norske kreftforskningsmiljøene har vært og er sterke særlig på grunn av innovative enkeltforskere, mot til langsiktig satsing og, i økende grad, godt samarbeid. Oslo Cancer Cluster blir på en måte samhandlingsperspektivet i kreftforskningen. Samtidig bør det i denne debatten være sagt: Gitt vår størrelse må vi prioritere mellom miljøer og prosjekter. Kompetanse og forskningsmidler bør ikke fordeles flatt over hele feltet. Områder og miljøer må prioriteres. Dette er krevende både for fagmiljøene og for oss politikere. Vi skal likevel gjøre det.