trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2014-01-29:
Takk for spørsmålet. Det er riktig som representanten Andersen påpeker, at mange bedrifter føler at praktiseringen av regelverket knyttet til permittering har blitt strammet inn. Jeg har selv fulgt nøye med på utviklingen og på situasjonen. Jeg vil først minne om at for ett år siden satte man seg ned i departementet, sammen med NHO og LO, og laget et rundskriv som ga en ny forståelse av hvordan permittering kunne praktiseres. Så har jeg sett at den praktiseringen ikke har vært riktig fra Navs side. Derfor gjorde jeg på mandag følgende: Jeg sendte brev til Nav om at man stopper behandlingen av alle permitteringssøknader, etter møtet med LO og NHO, og at man presiserer hvordan permitteringsreglene skal praktiseres og forstås i en egen forskrift. Det vil komme på plass førstkommende mandag, så da vil vi ha ny praksis. Det betyr at vi har kvittert ut en av de tingene som har vært mest problematisk for bedriftene, og som det har vært størst trykk på. Regjeringen viser handlekraft, kvitterer ut raskt der man ser problemer, nettopp fordi vi følger utviklingen på arbeidsmarkedet nøye fra dag til dag. Så vil jeg også få lov til å påpeke at innstrammingen som det pekes på med hensyn til 30 og 26 uker, er ingen lovmessig innstramming. Lovens krav har alltid vært 26 uker, men det har vært praktisert inntil 30 uker. Vi legger nå opp til en praktisering som er i henhold til loven, slik det også har vært under de forrige regjeringene, som var 26 uker, men man tillot en annen praksis. Også der følger vi utviklingen nøye fra dag til dag. Det har alltid vært sånn at permitteringsreglene har blitt endret i tråd med situasjonen på arbeidsmarkedet. Sånn har det vært, sånn er det, og sånn vil det også være i fremtiden, men da må det basere seg på den reelle situasjonen i arbeidsmarkedet.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2014-01-29:
Utvidelsen av arbeidsgiverperioden med lønnsplikt mener jeg kan føre til at unødvendig permittering unngås. Det er viktig at man har et permitteringsregelverk som fører til at man ikke får unødvendig permittering, at arbeidskraften frigjøres for å holde sysselsettingen oppe, og at man bruker arbeidskraften der den kaster mest av seg. Så vil det alltid være problemstillinger knyttet til hvordan man skal innrette det, men i Norge har vi hatt en tradisjon for at man innretter permitteringsreglene i tråd med utviklingen på arbeidsmarkedet. Jeg ser ingen grunn til på nåværende tidspunkt at man skal foreta endringer i det, men vi følger som sagt utviklingen nøye. Den situasjonen som det blir henvist til, med at man hadde en annen arbeidsgiverperiode, og at den ble redusert, var jo midt under finanskrisen. Den gangen hadde vi over 18 000 permitterte. I dag har vi 2 900 heltidspermitterte, noe som viser at vi har en helt annen situasjon i arbeidsmarkedet.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2014-01-29:
Jeg kan sørge for at det regelverket som Stortinget har vedtatt, blir etterlevd, og at den forståelsen som regelverket skal praktiseres ut fra – som jeg sammen med LO og NHO har blitt enige om – blir praktisert i Nav. Det er svaret på det spørsmålet.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2014-01-29:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til justis- og beredskapsministeren: «I valgkampen i fjor kritiserte Høyre og Fremskrittspartiet daværende regjering kraftig for ikke å sørge for at alle politihøyskolestudenter fikk jobb i politiet raskt etter endt utdanning. Situasjonen i de senere årene hadde vært at innen april året etter at et kull var gått ut av Politihøgskolen, hadde ca. 95 pst. fått jobb i politiet. Regjeringspartiene ville isteden innføre en jobbgaranti for politihøyskolestudentene. Hvor stor andel av kullet fra 2013 har nå fått jobb i politiet, og hva er status for innføring av garantien?»
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2014-01-29:
Jeg takker for svaret. Situasjonen er, som statsråden sa, at 78 pst. av dem som har bestått, har fått jobb til nå. På tilsvarende tidspunkt i fjor – altså året før – var situasjonen at 94 pst. av politihøgskolestudentene som hadde bestått, hadde fått jobb. Man kan ikke fra den nye regjeringens side bare si at dette er den gamle regjeringens ansvar, all den tid den nye regjeringen har vært i funksjon en stor del av den perioden kullet som gikk ut i slutten av juni, har søkt jobb og reelt vært jobbsøkende. Så her må man begynne å ta ansvar. Når jeg leser i budsjettet hva de 100 mill. kr som er bevilget til Politidirektoratet, skal gå til, er det til å få sivile inn i forskjellige funksjoner i politiet, til å trekke inn helsepersonell i forbindelse med transport av personer med psykiske problemer osv. Jeg ser ikke at det ligger penger der som gjør noe ytterligere for å innføre denne jobbgarantien i 2014.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2014-01-29:
De tallene jeg leste opp – per 31. desember for året før denne regjeringen tiltrådte – er fra oversikten til Politidirektoratet. Da er den oversikten i tilfelle feil, for der står det at det var 94 pst. ved forrige årsskifte, som jeg refererte til, i forhold til 78 pst. nå. Det som ble opplevd som en jobbgaranti på bl.a. valgkampmøtene og på forskjellige møter – PFs landsmøte osv. – i forrige periode, gikk på at man ikke skulle ha det sånn som vi har hatt det, at man i løpet av en del måneder, etter å ha gått ut fra Politihøgskolen og fram til mars–april året etter, enten kommer inn i fast jobb, midlertidige stillinger eller vikariater, sånn at man etter hvert kan komme inn i fast jobb i politiet. Man fyller opp for dem som går av med pensjon, og setter av penger til nye stillinger – man kan ha en kombinasjon av dette. Det virker nå som man fra den nye regjeringens side har samme løsning som vi hadde – at man har en arbeidsmåte og tilnærming etterpå som er lik.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-01-29:
Disse tallene ble offentliggjort av Politidirektoratet, POD, i forrige uke og kan også finnes på PODs web-sider. Svaret er kort og greit at per 31. desember 2013 hadde 78,1 pst. av dem som gikk ut våren 2013, fått jobb. Det illustrerer på en god måte behovet for å endre politikken som den tidligere regjeringen har ført. Arbeiderpartiet hadde styringen over Justis- og beredskapsdepartementet i 42 av fjorårets uker, og resultatet – 78,1 pst. av dem som gikk ut i 2013 – er etter mitt syn for dårlig. Jeg har gitt beskjed til POD om at jeg forventer at dette er rettet opp i løpet av svært kort tid. Når det gjelder innføringen av garantien, er den allerede gjennomført gjennom budsjettet for 2014, hvor regjeringen har gjort det klart – i tråd med det som står i regjeringsplattformen – at nye og ledige stillinger i politiet skal øke tilsvarende antall studenter som består Politihøgskolen, inntil målet om to polititjenestemenn eller -kvinner innen 2020 er nådd. Jeg er svært fornøyd med at denne regjeringen veldig raskt har fått til en ordning som sikrer at antall stillinger i politiet øker tilsvarende det antallet politistudenter som går ut med bestått fra Politihøgskolen.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-01-29:
Dette tilleggsspørsmålet var fullt av feil. Det er feil når representanten Bøhler sier at det var 94 pst. som per 31. desember 2012 hadde jobb i politiet av dem som gikk ut tilsvarende år. De to siste år har tallene vært henholdsvis ca. 86 pst. og 84 pst. Det betyr at det er en nedgang i 2013 i forhold til det som har vært tilfellet tidligere. Det tallet representanten Bøhler sikkert viser til, er antall politistudenter i arbeid i april påfølgende år. Der har nemlig tallet vært opp mot 95 pst. Vi er fortsatt et stykke unna april. Det andre er at det er bevilget 264 mill. kr i 2014-budsjettet for å styrke politiet og bemanningen i politiet. Det er 164 mill. kr som skal sikre nye politistudenter jobb, og det er 100 mill. kr til å øke politikraften på øvrige områder.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-01-29:
Jeg kan ikke stå til ansvar for hva representanten Bøhler oppfatter. Det regjeringen har sagt, er at vi skal øke antallet ledige stillinger i politiet tilsvarende antallet studenter som består eksamen det året budsjettet gjelder for. Det har regjeringen levert for 2014, og vi har som intensjon å levere det også i tiden fremover. Men så er det selvfølgelig også slik at når man gir noen en mulighet til å få arbeid og bevilger nødvendig med penger og stillinger til det, betyr ikke det det samme som at man får en individuell rett til å jobbe hvor man ønsker. Det er det samlede behovet for Politi-Norge som i utgangspunktet må være retningsgivende for hvor disse stillingene skal være. Det kan også påvirke søknaden til en del av disse stillingene. Utgangspunktet er at vi skal sørge for at de stillingene som politiet får tilgjengelig hvert år, skal tilsvare det antall politistudenter som går ut. Da kan jeg vanskelig se annet enn at det kan kalles for en jobbgaranti.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2014-05-22:
På vegner av stortingsrepresentantane Pål Farstad, André N. Skjelstad, Abid Q. Raja og meg sjølv har eg gleda av å setje fram eit representantforslag om utgreiing av lovfesting av nasjonal minsteløn.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-05-22:
Jeg vil sette fram et forslag om å stoppe økt kommersialisering av arbeidsrettede tiltak for å sikre best mulig kvalitet og resultater i Nav, og et forslag om å gi trygge vilkår og bedre samarbeid mellom Nav og befolkningen ved hjelp av opprettelsen av et Nav-ombud.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-05-22:
På vegne av representantene Iselin Nybø, Abid Q. Raja og meg selv har jeg gleden av å fremme et representantforslag om styrking av helse- og velferdstilbudet for studenter.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-05-22:
Jeg sa i mitt innlegg at vi har fått et av Europas største sykehus i Norge, men vi har kanskje et av Europas minste forskningsbudsjetter knyttet til sykehusomstillinger og sykehusutbygging. Statsråden viste til forskningsprosjektet som kom i kjølvannet av dette forslaget, og det synes jeg var en konstruktiv utvikling i hvert fall i prosessen. Men det er stor usikkerhet knyttet til om det faktisk blir finansiert, og spørsmålet er: Er statsråden komfortabel med hvordan vi organiserer forskning knyttet til sykehussektoren i Norge, og er helseforetakene tilstrekkelig i inngripen med forskningssektoren for å skape de gode forskningsprosjektene knyttet til ikke bare den medisinske utviklingen, men også det vi her snakker om: rammebetingelsene for sykehussektoren?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-05-22:
Jeg har den ære av å sette fram et representantforslag på vegne av representantene Hadia Tajik, Knut Storberget, Bård Vegar Solhjell og meg selv om endringer i § 3 i straffegjennomføringsloven – kriminalomsorgens ansvar for å ivareta barn av domfelte m.v.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-05-22:
Jeg vil takke statsråden for diverse gode refleksjoner og en lang liste med interessante tiltak. Kanskje det er en bedre politikk den som nå foreskrives, enn den som den rød-grønne regjeringen førte i åtte år. Jeg håper det. Jeg skal på vegne av Miljøpartiet De Grønne gjøre mitt ytterste for å samarbeide om at den blir det. Men den politikken som statsråden foreskriver, har én ting til felles med den politikken som for øvrig har vært ført fram til nå når det gjelder det norske klimaproblemet: ikke ett tall, ikke ett tonn, ikke én forpliktelse. Den forpliktelsen som vi har vedtatt her i Stortinget, er at fra og med 2013 og til 2020 skal norske klimagassutslipp hvert år være på 43 millioner tonn i gjennomsnitt. De er i år på 53 millioner tonn. Vi ligger allerede 10 millioner tonn bak det skjemaet. Det spørsmålet som vi igjen må stille oss, er: Hvor mange tonn mener regjeringen – og hvor mange tonn vil regjeringen forplikte seg til – at Norge skal slippe ut i 2015, i 2016 og i 2017? Hvor mye skal vi i 2016 og i 2017 kutte i en veitrafikk som i dag slipper ut 10 millioner tonn? Når skal vi kutte i de fire store punktutslippskildene Mongstad, Snøhvit, Yara og Norcem? Når skal det skje? Når blir vi kvitt disse utslippene? Det er den typen spørsmål norsk klimapolitikk må svare på for at det skal være grunn til å tro at en kommer til å levere når det gjelder de forpliktelsene vi har påtatt oss.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-05-22:
Jeg vil takke deltakerne i denne debatten for innlegg som i hvert fall viser at det fortsatt er engasjement bak norsk klimapolitikk. Det er lovende, selv om vi heller ikke i denne debatten har kommet veldig nær de mer konkrete forpliktelsene og virkemidlene som vi fra Miljøpartiet De Grønne etterlyser. Vi må konstatere at statsråden altså har forpliktet seg til å kutte norske klimagassutslipp med 30 pst., og har forpliktet seg til at norske klimagassutslipp hvert år fra og med 2013 til og med 2020 skal være 10 millioner tonn lavere enn de er nå. Og så er hun kjempefornøyd med at norske klimagassutslipp har økt med 5 pst. siden 1990 – at de ikke har økt enda mer! Det er en politisk beslutning å være fornøyd med det, men sett i forhold til den klimaoppgaven Norge har påtatt seg, er det utilstrekkelig. Jeg har imidlertid tro på at når prestisjen legges til side og hverdagen fylles av praktisk tenkning, beveger vi oss vel i riktig retning, og vi kan kanskje bevege oss mot en politikk som er så forpliktende at vi faktisk kan diskutere resultater på sektorområder her i Stortinget hvert år framover og få reelle kutt. Vi skal ikke kutte for at det skal gjøre vondt. Vi skal ikke kutte for å ødelegge norsk økonomi. Vi skal kutte fordi vi har en internasjonal forpliktelse, og vi skal kutte for å hindre at det blir enda dyrere, enda vanskeligere og enda verre om en stund, som vi vet at det vil bli. Det går an å bestemme seg for å stanse veksten i utslippene fra person- og godstrafikken, det går an å fase ut nybilsalg av fossilbiler fort, det går an å stanse utslippene fra de store norske utslippspunktene, det går an å stanse eller begrense åpningen av nye felt i olje- og gassvirksomheten, det går an å elektrifisere flere oljefelt, og det går an å skifte ut all fossil oppvarming i byggsektoren. Dette vil anslagsvis kutte 20–21 millioner tonn. Det vil koste. Det vil kreve politikk. Men det er altså forskjellen mellom å gjøre det vi lover, og ikke å gjøre det vi lover. Det betyr at dette nok ikke blir den siste interpellasjonsdebatten om klima her i Stortinget.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-05-22:
Jeg er ikke helt enig i alt interpellanten tar opp. Jeg må også rette en faktisk feil. Det ble sagt at økningen i klimagassutslippene var på 2 pst. fra 2012 til 2013. Den var på 0,2 pst. fra 2012 til 2013. Det rapporteres årlig i statsbudsjettet om utslippsutviklingen. Det å si at det er åpenbart at norsk klimapolitikk er mislykket, er jeg uenig i. Vi leverte i år vår sjette nasjonalrapport til FNs klimakommisjon. Her anslo vi at klimagassutslippene ville vært 17,1–20,1 millioner tonn CO2-ekvivalenter høyere i 2020 hvis vi ikke hadde hatt den klimapolitikken som vi har hatt de senere årene. I den klimapolitikken som er basert på et bredt forlik i Stortinget, har en valgt å overoppfylle Kyotoprotokollen. En har et ambisiøst mål om 30 pst. kutt innen i 2020 og et mål om karbonnøytralitet. Vi har også utfordringen med kvotehandelen. Men det å si at den overhodet ikke fungerer, er jeg uenig i. Jeg mener at det er en sannhet med modifikasjoner. Handelen med kvoter fungerer for så vidt slik den skal. Det som er problemet nå, er at det er for mange kvoter tilgjengelig, og at prisen er for lav til at det blir utviklet noe særlig ny teknologi. Å jobbe med å forbedre kvotehandelssystemene er viktig. Å få en internasjonal pris på karbon som vil sette fart på utviklingen, er viktig. Men vi må samtidig – her er jeg helt enig med representanten Hansson – jobbe konkret i Norge for å redusere våre utslipp. Jeg refererte en del konkrete tiltak som er satt i gang, og som vil redusere utslipp, som satsing på jernbane, flere bevilgninger til sykkelveier, være med og finansiere store kollektivtransportprosjekter i de største byene – vi er i gang med å forhandle bymiljøavtaler – og å øke avkastningen fra Fondet for klima, fornybar energi og energiomlegging betydelig. Den politikken som vi har hatt, har faktisk hindret opp mot 20 mill. tonn årlige utslipp. Men jeg er enig i at det ikke er godt nok, og derfor må vi gjøre mer. Hva vi konkret kan kutte i 2015, 2016 og 2017, kan jeg ikke gi et eksakt svar på nå, men jeg gir gode eksempler på politikk som vil kutte tonn framover. Målet er 2020, men 2020 er også en mellomstasjon på vei til lavutslippssamfunnet.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-05-22:
Jeg synes denne debatten har vært oppløftende. Klimapolitikken er et område hvor mange vil mye. Arbeiderpartiet, som ikke hadde klima som ett av sine fem programområder i stortingsprogrammet, er nå også mer offensive i klimapolitikken. Vi har de samme målene gjennom klimaforliket. Vi skal gjøre innenlandske utslippsreduksjoner i 2020, og vi skal bli et lavutslippssamfunn i 2050. Det er det ingen uenighet om. Målene skal nås, og skal vi nå de store målene, må vi ha det vi kaller en klimadugnad. På enkelte områder er det nok slik at vi ser for oss ulike måter å komme fram til målene på. Regjeringen har tro på å bruke markedet i miljøets tjeneste. Vi mener at teknologiutvikling og omstillingsevne vil bidra til det grønne skiftet. Men ingenting er jo bedre enn at det er en konkurranse mellom regjering og opposisjon om å komme med de beste forslagene til nye klimatiltak. Men jeg vil advare mot «quick fix»-løsninger, for det er ingen lett oppgave vi holder på med. En omstilling til et lavutslippssamfunn betyr en omstilling av hele samfunnet. Mens dagens utslipp i Norge er på ca. 10 tonn per innbygger i året, betyr en oppfyllelse av togradersmålet et utslippsnivå på rundt 2 tonn per innbygger. Det er omtrent det samme som en vanlig bil slipper ut i løpet av et år eller en litt lang flytur. Men jeg har tro på at lavutslippssamfunnet vil bli et bedre samfunn med sikrere arbeidsplasser som står seg på høyere karbonpriser, og vi vil få trivelige byer med bedre lokal luftkvalitet – byer hvor også kollektivtransporten fungerer bra. Det er jo nå nødvendig at vi satser på kollektivtransport. Vi ser en ny endring i at unge mennesker ikke lenger tar sertifikatet, så da må de enten gå, sykle eller komme seg fram med kollektivtransporten. Jeg vil takke representanten Hansson for initiativet til denne debatten. Jeg er sikker på at vi kommer tilbake til flere, for det er behov for at vi sammen nå jobber for å få Norge i retning lavutslippssamfunnet. Jeg er for så vidt også enig i at det å diskutere antall tonn gjør det mer konkret, og det var derfor denne regjeringen tok initiativ til å se hvor langt unna målet vi nå var, for å gjøre diskusjonen noe mer oversiktlig.
André N. Skjelstad (Venstre), 2014-05-22:
Det gjelder innstilling fra kommunal- og forvaltningskomiteen om endringer i forurensningsloven med tilsyn for kommunene. Gjennom behandlingen er det en samlet komité som legger fram også merknadene. Det er for øvrig også en samlet komité som tilrår tilrådingen og vedtak til lov om endringer i forurensningsloven med tilsyn til kommunene.
André N. Skjelstad (Venstre), 2014-05-22:
Når det gjelder denne debatten – og jeg takker interpellanten, for jeg synes det er et interessant tema – synes jeg at vi skal evne å se litt framover og ikke hele tiden bakover. For det er, som Eirik Sivertsen sa her, slik at mangfold og toleranse er det mye bygger på framover. Da er barnehager og skoler de viktigste arenaene vi har. I et stadig mer flerkulturelt samfunn er det helt avgjørende med barnehager og skoler som skaper en felles forankring for elevene. Jeg er også av den oppfatning at vi er nødt til å se på hele kontantstøttesystemet framover. Jeg tror ikke at det er det som er det treffsikre for framtiden. Jeg tror at vi er nødt til å være villige til å si at det var kanskje løsenet for noen år tilbake, men at det ikke er framtidens løsen å fortsette. For å få til en god politikk med inkludering er det viktig heller å legge vekt på muligheten til gratis kjernetid i barnehagene for tre–fem-åringer fra lavinntektsfamilier, også inkludert dem med flerkulturell bakgrunn. Jeg tror at nettopp forsterket innsats i barnehagene og tydelige krav til norskkunnskaper hos de ansatte vil være dynamikken som vi trenger for å komme framover. Undersøkelser viser nettopp at barn fra ressurssvake familier har store fordeler av å gå i barnehage. Barn som går i barnehagen, får en bedre språkutvikling. Dette gjelder spesielt barn med lavt utdannede mødre, minoritetsspråklige barn og barn fra andre lavinntektsfamilier. Forståelsen av norsk og det norske samfunnet er en svært viktig del framover. Dette vil også være et viktig tiltak for å bedre skolestarten for barn med språklig minoritetsbakgrunn og øke yrkesaktiviteten blant kvinner med en slik bakgrunn. Ikke minst bør man satse på flere lærere og videreutdanning som sådan. Flere har tatt til orde for det som også har vært Venstres kjernesak over lang tid, styrking av skolehelsetjenesten. Vi er tydelige på at vi trenger flere helsesøstre for bl.a. å følge opp dette. En styrking også av samarbeidet mellom skole og hjem, det at en skaper gode kommunikasjonsarenaer, er en viktig bit for å komme videre. Overføringer av elever fra mottaksklasser til ordinære klasser må ikke skje før elevene behersker godt nok norsk til å følge den ordinære undervisningen – ellers virker overføringen fort mot sin hensikt. Fra Venstres ståsted vil vi være en pådriver for dette, for dette mener vi er en nøkkel i dette arbeidet. Samtidig er det en nøkkel at vi klarer å få til at når en kommer ny til landet, skal det tilrettelegges for at en får arbeid så fort som mulig. Det krever også at man trenger norsk som språk – det vil være viktig framover. Det er en god integreringspolitikk. Så er det flere som har tatt til orde for nettopp gjennom et godt samarbeid å skape trygghet. Det er også en nøkkel framover, i tillegg til Stortingets evne til å kunne se framover og ikke til enhver tid peke bakover. Det er ikke slik vi kommer videre.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2014-05-22:
Dette er på mange måter en liten og enkel sak. Den handler om hvordan staten selv skal kunne følge opp et kommunalt ansvar. Den diskusjonen har vi hatt tidligere i Stortinget. I forrige periode behandlet vi en egen stortingsmelding som handlet om hvordan man skulle følge opp tilsyn overfor kommunene, og jeg er glad for at regjeringen har fulgt opp de føringene som Stortinget gjorde da, som handlet om å målrette tilsynet mer og om å gi Fylkesmannen litt større fullmakt til å vurdere hvilke tilsyn som skal føres, basert på den kunnskapen som finnes. Jeg er også veldig glad for at det er en enstemmig komité som slutter seg til dette, og at vi ikke gjør dette til et partipolitisk spørsmål som blir gjenstand for store partipolitiske kontroverser. Det å føre tilsyn med kommunene er nødvendig fordi det har vist seg at ikke alle kommuner har tilstrekkelig egenkontroll. Det har vært en stor debatt. Det er et problem hvis vi ikke klarer å holde likeverdigheten mellom kommunene, at det blir store forskjeller. Så jeg er veldig glad for at en enstemmig komité står bak dette, og at vi kan få den nødvendige endringen på plass så fort som mulig.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2014-05-22:
For det første vil jeg takke for svaret fra statsråden. Jeg vil gi statsråden ros for at hun på enkelte områder har skiftet mening og videreført rød-grønn politikk, som hun i utgangspunktet var uenig i. Det mener jeg – fra hjertet – er veldig bra. Det handler om tiltak som Jobbsjansen og tiltak som gratis kjernetid i barnehage. Vi i Arbeiderpartiet mener jo at neste steg i områdesatsingen er gratis kjernetid i SFO, og jeg håper at statsråden vil være med og diskutere også det med oss i framtiden, for det tror vi er et veldig treffsikkert tiltak. Jeg er også veldig glad for det statsråden sier om å spille på lag med frivillige organisasjoner. Jeg tror også at de har en viktig rolle i det å sikre en god inkludering. Så er jeg også glad for at statsråden legger så stor vekt på arbeid, skole, språk og likestilling som et fundament i integreringspolitikken. Jeg opplever også at det er noe som det er tverrpolitisk enighet om. Men det jeg samtidig er opptatt av, er at man ikke bare må si det, man må faktisk gjøre det også, og sette ordene om til handling. Statsråden har ansvaret for et felt som mange representanter for hennes eget parti har veldig sterke meninger om. Så sent som i en debatt i Dagsnytt atten i NRK fredag 2. mai, hevdet Fremskrittspartiets nestleder Per Sandberg at regjeringen Stoltenberg hadde brent av flere hundre milliarder kroner på en mislykket innvandrings- og integreringspolitikk. Han ga også uttrykk for at samarbeidet med Venstre og Kristelig Folkeparti om asyl- og integreringspolitikken vil kunne kjøre Norge i grøfta. I regjeringens politiske plattform heter det at integreringspolitikken må ha som mål at innvandrere skal føle tilhørighet og tilknytning til det norske samfunnet. Da er mitt spørsmål: Deler statsråden situasjonsbeskrivelsen til sin partikollega Per Sandberg, eller har hun ambisjoner om at innvandring og mangfold fortsatt skal være en ressurs for Norge, og at innvandrere skal føle tilhørighet og tilknytning, slik som de skriver i sin plattform? Det er vanskelig å få øye på om valget av retorikk hos mange av statsråd Hornes partifeller harmonerer med det som står i regjeringsplattformen. Jeg vil gjerne at statsråden avklarer hva som er hennes og regjeringens syn på disse spørsmålene. Så brukte statsråden mye tid på det som handler om kvinner og integrering av dem, men det store grepet som har skjedd, går jo i stikk motsatt retning. Det handler om å innføre kontantstøtte. Samtidig som man sier at innvandrerkvinner bør komme seg ut i arbeidslivet, betaler man dem for å holde seg hjemme. Det rammer ikke minst deres barn, som samtidig blir holdt borte fra barnehage og SFO.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2014-05-22:
Jeg vil begynne med å takke for en veldig god og reflektert debatt. Det var en invitasjon til først og fremst å snakke om framtiden, og jeg er glad for at mange av dem som har hatt ordet i denne debatten, har bidratt til nettopp det. Kristelig Folkeparti og Venstre har vært veldig tydelige på verdigrunnlaget, og jeg synes Høyre har bidratt med veldig kloke synspunkter på det som handler om transnasjonal oppvekst og fravær fra skolen. Så har vi tidligere hørt at statsråden og representanter fra Fremskrittspartiet har skyldt på arven fra forgjengerne. Vi kan vel si det som det er: Den politikken som har vært ført de siste årene, har ikke løst alle problemer i det norske samfunnet, heller ikke på integreringsområdet, men den har gitt mange gode resultater som det både kan og må bygges videre på. Når det f.eks. kan dokumenteres at innvandrerkvinner i Norge har høyere arbeidsdeltakelse enn det italienske kvinner har i Italia, bør det være en påminnelse om at utgangspunktet for Norge i grunnen er ganske godt. Debatten her har avdekket at vi er enige om ganske mye, men det er også noen veldig tydelige politiske skillelinjer, og det handler først og fremst om kontantstøtte. Jeg er veldig glad for Venstres veldig klare syn på den saken. Det norske velferdssamfunnet er bygd opp med utgangspunkt i arbeidslinjen og universelle velferdsordninger. Det har vært en god oppskrift for å få alle med. Kontantstøtten er et brudd på arbeidslinjen, samtidig som det fører til færre og dyrere barnehageplasser og øker terskelen for å velge det. Og det er særlig negativt for kvinner med innvandrerbakgrunn. Det er jo en kjensgjerning at mens litt over 20 pst. av norske barn mottar kontantstøtte, er andelen over dobbelt så høy blant barn med innvandrerbakgrunn. Når vi ser på landbakgrunn, er det altså sånn at blant barn som har foreldre med landbakgrunn fra Pakistan, mottar 76 pst. kontantstøtte. Tilsvarende tall for Irak er 74 pst., Tyrkia 73 pst. og Somalia 71 pst. Samtidig ser vi at mens sysselsettingen blant innvandrere er høy i Norge, er den urovekkende lav blant kvinner med nettopp landbakgrunn fra Pakistan, Irak, Tyrkia og Somalia. Det må jo være et klart og tydelig signal om at kontantstøtte – å betale enda flere innvandrerkvinner for å være hjemme – ikke er veien videre. Det argumenteres med at det gir frihet, men det fører samtidig mange kvinner og barn inn i en fattigdomsfelle som det er vanskelig å komme ut av. Helt til slutt: Jeg er glad for at Solveig Horne nevnte bosettingsutfordringene og vil gjerne etterlyse hva hennes oppskrift er for å få bosatt de 5 600 som i dag sitter i mottak. Ellers: Takk for debatten.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-05-22:
Jeg håper for all del at denne viktige debatten ikke kommer til å ende som en debatt om kontantstøtte. Norske kvinner med minoritetsbakgrunn skal ha den samme valgfrihet som norske kvinner til å bruke de velferdsordningene som vi har i Norge, for å få gode løsninger for familien. Hvis Arbeiderpartiet var så opptatt av at kontantstøtten hindrer integrering, hadde de åtte år på seg til å fjerne den, men de har altså brukt åtte år på å øke den til 5 000 kr. Så ble jeg utfordret på en del ting her. Jeg har lyst til å minne om at situasjonen i dag er den at tilfanget av dem som har fått opphold, og tilfanget av asylstrømmen til Norge, har ikke stått i samsvar med det som kommunene klarer når det gjelder bosetting. Derfor har denne regjeringen tatt flere grep, både på justissektoren og på mitt område, som er integrering. Jeg har ansvar for dem som har fått lovlig opphold, og det står helt klart i Fremskrittspartiets program at de skal bosettes ute i en kommune, kommunene skal få dekket mer av kostnadene, de skal være med og bidra, og de må få utdanning og arbeid for å være med og forsørge seg selv. Det å stille krav er også god integrering. Når representanten her viste til mitt partis nestleder, har jeg lyst til å vise til tidligere inkluderingsminister Audun Lysbakken, som rett etter påske i en debatt da vi diskuterte bosetting og at det sitter over 5 000 i mottak og venter på en kommune å bo i, sa at integreringspolitikken de siste årene har vært elendig. Jeg vet ikke om representanten Helga Pedersen er enig i det, men jeg er faktisk enig. Vi burde ha tatt tak i den utfordringen vi har med at det sitter så mange og venter på en kommune å bo i, mye tidligere enn det som ble gjort. Derfor er det nå en viktig forutsetning at vi klarer å få bosatt dem, for det er ute i kommunene de skal starte livet sitt – det er der de skal ta utdanning, det er der de skal få seg arbeid. Da må vi alle samarbeide, både kommunene, næringslivet og ikke minst Nav. Det regjeringen også har klart å få med i sin plattform – og i samarbeidsavtalen med Venstre og Kristelig Folkeparti – er å heve aldersgrensen til 24 år. Vi har også hevet underholdsbidraget – to viktige grep som kan være med å hindre tvangsekteskap. En rapport – «Transnasjonal oppvekst(…) (…)
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-05-22:
Også jeg har lyst til å takke for en god debatt. Samtidig vil jeg minne om at det er ca. åtte måneder siden Stoltenberg-regjeringen la fram sitt budsjett, som da ikke ble vedtatt, og det var ikke ett ord der om å kutte den kontantstøtten som flere i dag har vært inne på er en håpløs politikk. De rød-grønne har styrt i åtte år med kontantstøtte. For meg og regjeringen er det viktig at vi har en kontantstøtte, for å gi alle familier, også de med minoritetsbakgrunn, en fleksibilitet og en valgfrihet i en kort fase når de har små barn. Så var representanten Andersen inne på et par ting her, bl.a. at ventetiden for bosetting øker. Ja, den øker for dem som nå sitter og venter på å bli bosatt, bl.a. på grunn av at det har kommet flere. Samtidig har UDI nå fått fortgang i sin saksbehandling, og da er det også flere som får opphold. Så sa jeg også i mitt innlegg at jeg er klar over, og har stor respekt for, at det er flere kommuner som sier nei. Og da skal en lytte til de utfordringene som disse kommunene har. Men på bakgrunn av det grepet denne regjeringen tok med å sende brev til alle kommuner, både små og store, har altså Austevoll kommune, som er en Fremskrittsparti-kommune, for første gang sagt ja til å ta imot ti flyktninger. Så kutter altså ikke regjeringen i integreringstiltak i revidert nasjonalbudsjett. Det blir varslet en omlegging av tiltak for enslige mindreårige asylsøkere i kommuneproposisjonen, som vi kommer tilbake til. No Hate Speech blir styrket med 600 000 kr, som er en viktig kampanje når det gjelder diskriminering også på dette feltet. Vi har noen utfordringer. Det sitter altfor mange i mottak som skal ut i en kommune. Det er for store forskjeller mellom kommunene, og det er en for stor andel kvinner med minoritetsbakgrunn som vi ikke klarer å få ut i arbeid. Det blir viktige satsingsområder for denne regjeringen. Det er viktig at vi klarer å få ut suksesshistoriene, som Arild Grande var inne på. De kommunene som lykkes med integrering, disse suksesshistoriene, må vi få ut også til de andre kommunene. Til slutt: Denne regjeringen har integreringspolitikk høyt på dagsordenen, ikke bare i mitt departement, men i flere. Vi øker integreringstilskuddet, vi øker Husbankens låneramme, og den boligsosiale strategiplanen som kommunal- og moderniseringsministeren legger fram nå, kommer til å bli et viktig satsingsområde for kommunene for å få på plass flere boliger. Vi samarbeider videre med arbeidslivet og Nav, og det er viktig. Vi skal også se på språktester, og vi skal gi de kommunene som har gratis kjernetid i barnehagene, muligheten til å innrette dette mye mer målrettet. Det er altså flere tiltak denne regjeringen nå jobber aktivt med.
Mazyar Keshvari (Fremskrittspartiet), 2014-05-22:
Selv om interpellanten har veldig mange gode poeng – jeg er sikker på at hun også er opptatt av en god integrering – er det ikke samsvar mellom retorikken og ønsket om bedre integrering og den politikken interpellantens parti førte i regjering i løpet av åtte år. Realiteten er at man må se en sammenheng mellom det antallet man tar imot, og det antallet man har reell kapasitet til å integrere, og dermed sørge for at mennesker har både mulighet og rett til å lykkes i det norske samfunnet. For oss i Fremskrittspartiet er den viktigste målsettingen også på dette feltet at alle som kommer til Norge, skal ha en reell sjanse til å lykkes i det norske samfunnet, til å bli et positivt bidrag til samfunnet og ikke en byrde. Da er det veldig rart at innvandringsbefolkningen doblet seg under den rød-grønne regjeringen og nå utgjør 15 pst. av befolkningen. Åtte av ti nye innbyggere er innvandrere. Det har kostet mer enn 210 mrd. kr siden 2005, og forpliktelsene har økt med 550 mrd. kr siden 2005. «Likhet avler likhet, mens ulikhet avler mer ulikhet», sa representanten fra Arbeiderpartiet. Med den politikken som er ført, er det ikke noen tvil om at det har blitt større ulikheter, derfor er jeg glad for at vi har en offensiv regjering som har mange løsninger på disse utfordringene. Det er ikke riktig som Arbeiderpartiets representanter hevder, at det ikke er noen ny politikk. Jeg skal nevne tre områder som er viktige for å få til en bedre integrering. For det første har vi lagt om hele mottaksstrukturen med integreringsmottak og retursentre. På den måten vil de som har fått opphold i Norge og venter på å bli bosatt i norske kommuner, bli integrert fra dag én. Inkluderings- og integreringsarbeidet starter fra dag én når man har fått lovlig opphold i Norge. Det er en betydelig endring fra det som var under den forrige regjeringen. For det andre er det slik at man har iverksatt en rekke tiltak gjennom avtalen vi har med våre samarbeidspartnere, som vil begrense familieetableringen eller gjenforeningen, som er en kilde til at hver generasjon starter nærmest på scratch. Henteekteskapene har bidratt til at hver generasjon innvandrere nærmest begynner på scratch, begynner på null. Det merker vi veldig godt her i landets hovedstad, der veldig mange av barna som er født og oppvokst i Norge, ikke kan et ord norsk når de begynner på skolen. Det bidrar i hvert fall ikke til integrering. Det tredje og viktigste er at vi nå har en regjering og et stortingsflertall som ser sammenhengen mellom det antallet man tar imot, og det antallet man har reell kapasitet til å gi hjelp. Summen av dette og mange andre tiltak som er i denne avtalen, vil bidra til bedre integrering, og det er jeg veldig glad for.
Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2014-05-22:
Trygg matforsyning er en av de viktigste politiske oppgavene vi har, i alle fall i sikkerhets- og beredskapsøyemed. Det gjelder gode reguleringer av import og eksport, en god landbruksavtale som ivaretar både produsenter og forbrukere, og ikke minst dette med et lager som kan sikre matforsyningen. Vi må ha en kjede som er preget av kvalitet, sikkerhet og forutsigbarhet for befolkningen. Norge har jo et mål om å øke matforsyningen, men er likevel i dag et av de land som har minst dyrket areal per innbygger. Så selv om selvberging er idealet og økning av egen matproduksjon står høyt på agendaen, må vi forholde oss til realitetene. Vi importerer og er nødt til å importere framover. Det har derfor vært en lang og på mange måter en litt taus tradisjon for å ha matvarelager her i landet. Jeg tror faktisk at folk flest ikke er klar over at vi diskuterer dette i dag. De tror det er et slikt lager. Stavanger kornsilo ble plassert i en befolkningstett region, sånn som det ble gjort andre steder, med gode havneforhold og nærhet til landbruksmiljø med høy kompetanse – for Stavangers del, tett ved Nordsjøen. Nå vurderes det et salg av et komplett siloanlegg for mulig boligbygging. Det betyr at lageret forsvinner, det er irreversibelt, eller det kan bli ivaretatt på en annen måte. Derfor må vi nå ha stort fokus på konsekvensene dette kan ha. Kapasiteten i dag tilsvarer ifølge medier ca. ett års import. Jeg forutsetter derfor, og har tillit til, at den rapporten som regjeringen nå legger fram, tar høyde for en ordning som er minst like god som den vi har i dag. Selv om anlegget ikke er i full drift, er det fullt brukbart. Det kan dukke opp klimakriser og andre internasjonale forhold som kan spille en relevant rolle. Vi trenger ikke tenke verste scenarier, men kanskje andre scenarier. På den bakgrunn synes jeg det er meningsløst at man nå tenker å rive dette anlegget, et komplett anlegg i drift. Det har vært store klimakostnader ved bygging, og det vil det også bli ved f.eks. ny boligbygging. Så jeg ber om at en vurderer konsekvensen av det. Det vil være en krevende oppgave og kanskje samfunnsmessig meningsløst. Men det vil jo fagfolk kunne avdekke nå når behovet skal utredes. Så er det et annet moment: Blir det krise ute i verden, har Norge sikkert økonomi til å kjøpe seg ut av krisen. Kanskje vi derfor kan være litt «motkonjunktur» og bygge opp et lager når det er anledning til det. Så blir det en vinn-vinn-situasjon for alle, og så er det ikke Norge som kaster seg ut i markedet når det trengs. Kristelig Folkeparti ser fram til en grundig utredning og vil delta i debatten når den kommer.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-05-22:
Norge rommer folk med bakgrunn fra over 200 land og nasjonaliteter. Det kan man velge å ha ulike perspektiver på. Man kan først og fremst tenke som noen også i denne salen gjør, at det betyr at det går folk rundt i norske byer og ikke snakker perfekt norsk. Men kan også se det på følgende måte: I Norge snakkes det over 200 språk perfekt, og at i en globalisert verden er det en styrke for næringsliv, skole, diplomati og kulturforståelse. Forutsetningen er selvfølgelig at vi er villig til å investere i integrering, og at vi er villig til å investere i fellesskap. Vi skal aldri være naive, men heller aldri ensporet og enfoldig i integreringsdebatten. Vi skal ikke ta lett på språkopplæring. Å mestre norsk er helt avgjørende for å lykkes som samfunnsborger. Det er viktig at skolen og barnehagen styrkes som fellesarena. Derfor er det viktig med en mer helhetlig skoledag, der alle møtes med tidlig innsats, der lærerne er kvalifiserte, men også motiverte, der det er nok lærere, og der alle lærer å mestre de grunnleggende ferdighetene. Selv om vi har en god skole i Norge, som ikke alltid gjenspeiles i medievirkeligheten, er det likevel et stykke igjen å gå før vi har den skolen vi ønsker. Når vi i dag snakker om integrering, er det verdt å trekke fram at Norge er et land med høy tillit mellom folk. Det er ikke gitt at vi skal ha det helt til Dovre faller. Tillit er ikke en fast størrelse. Den påvirkes av de valgene vi tar. Hvordan bygger man egentlig tillit og toleranse i et stadig mer mangfoldig samfunn? Kanskje det viktigste svaret er at der mange ulike kulturer møtes, må våre felles møteplasser være åpne og inkluderende. Fellesskolen er den viktigste arenaen vi har, på tvers av religion, kultur og sosial bakgrunn. Det er den felles møteplassen der alle barn og unge møtes, der de sitter ved siden av hverandre i klasserommet, leker med hverandre i skolegården, der de får felles opplevelser og et minste felles multiplum av kunnskap og holdninger sammen. Derfor er det verdt å påpeke at hvis man følger Høyres og Fremskrittspartiets oppskrift og privatiserer den norske skolen, svekker man samtidig den viktigste felles møteplassen vi har i Norge. Det er et dårlig forslag. Vi kan se til Sverige. Lærdommen fra Sverige er klar. Etter over 20 år med økning i antall private skoler har forskjellene økt, både mellom skoler og mellom elever. Segregeringa har økt. Og samtidig har resultatene gått nedover. Det er sikkert mye man både kan og bør gjøre mer av i norsk skole. Men dersom målet er kunnskap, fellesskap og god integrering, er svensk resept feil medisin. Det er feil vei å gå, selv om det er dit Høyre og Fremskrittspartiet vil ta oss. Fellesskolen er vårt beste verktøy for å skape toleranse og utjevne forskjeller Den bør vi slå ring om i integreringas navn.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2014-05-22:
Jeg synes det har vært en god debatt, og det er fordi det er læring som er i fokus. Det har blitt stilt mange gode spørsmål, ikke minst når det gjelder framtiden i hovedstadsprosessen. Særlig Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet har trukket fram læringsaspektet, og ikke minst er de opptatt av å se framover. Jeg tror kanskje det som kjennetegner debatten, er: Hvordan kan vi få til dette prosjektet godt framover? Det er forskjell på å være i opposisjon og i posisjon. Det trenger vi ikke forskning for å finne ut av, men det har vel kanskje vært, som det har vært påpekt her, behov for en enda tettere informasjon og dialog fra tidligere regjering og storting. Hvis man hadde hatt det, hadde kanskje noe vært unngått. Det har vært snakket om en uhildet og nøytral vurdering av denne prosessen, men jeg vil si at vår riksrevisjon og alle våre tilsyn skal være nøytrale. Det har vært to høringer og 93 tilsyn, så jeg tror iallfall at åpenheten rundt virksomheten på OUS skulle være god. Det har også vært stilt spørsmål om framtid og særlig om størrelse. Det er vanskelige spørsmål. En av begrunnelsene for sammenslåing var jo nettopp denne «Berlinmuren». Det var konkurranse mellom sterke fagmiljøer. Det var konkurranse om forskningsmidler på samme områder. Det var konkurranse om ansatte, lønninger ble drevet i været, og det var også konkurranse om pasienter. Dette var begrunnelsen for sammenslåingen. Nå starter arbeidet med å stake ut hvordan man kan få det til ved dette gode, store, utrolig viktige sykehuset for Norge. Beslutninger om drift må tas av egen organisasjon. Politisk styring er etterlyst, men det er en balansegang mellom politisk styring og detaljstyring, som jeg oppfatter at kanskje noen ønsker. Da blir det iallfall utrolig langt til nærledelse, som noen ønsker. Til slutt: tillit. Tillit skapes av resultater og medvirkning i organisasjonen. Jeg har nå tillit til at de prosessene som er igangsatt, tar de ansatte og brukerorganisasjonene med. Det vil skape tillit.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2014-05-22:
Forslagsstillerne tar opp et viktig tema: reduksjon av deltid i sykehus og det å skape en heltidskultur. Sykehussektoren har jo en tradisjon med en stor andel av deltidsarbeidende, og det er også en arbeidsplass med stor overvekt av kvinner. Kvinner har tradisjonelt sett jobbet mer deltid enn menn i alle sektorer. Det er, som det ble nevnt her, faktisk også et likestillingsspørsmål. Argumentene for deltid er ofte livssituasjonen, men det er også mange som jobber ufrivillig deltid. Helsesektoren har et stort rekrutteringsbehov, og det er derfor viktig å ha en god arbeidsgiverpolitikk. Hele stillinger gir kontinuitet i arbeidet, og kontinuitet er en forutsetning for kvalitet og pasientsikkerhet. Det er derfor et viktig mål å øke antall heltidsstillinger, og jeg er glad for at ministeren presiserer viktigheten av å øke antallet heltidsarbeidende, både i brev til komiteen og gjennom at det også er tatt opp i foretaksmøter og skal tas opp i foretaksmøter som kommer. Det viktige er ansvarliggjøring av sykehus og ledere som arbeidsgivere. At det er en del av ministerens politikk, er jeg glad for, for det handler om ansvar, og det handler om ledelse. Når det gjelder gjennomsnittlig stillingsstørrelse i Helse Sør-Øst, på sykehus i hovedstaden, har faktisk 90 pst. en stillingsstørrelse som er hel, og faktisk også 97 pst. ved Oslo universitetssykehus. Der har det vært jobbet systematisk med å redusere deltid. Deltid i helseforetakene har fra 2011også blitt redusert til 20 pst. Spekter viser til undersøkelser som sier at kun 13,6 pst. ønsker å øke stillingsandelen, men andre undersøkelser viser at det er en høyere andel som ønsker å øke til heltid. Det er viktig at ledere og tillitsvalgte i sykehus finner gode løsninger slik at de som ønsker det, kan arbeide heltid, men det må også kunne legges til rette for at de som ønsker deltid, får jobbe deltid. Jeg vil minne om at det offentlige har et særlig ansvar for å skape et inkluderende arbeidsliv, og da må man ta høyde for deltid. Ledelse handler om mer enn å få et skriv fra hovedstaden, det handler om at man tar ansvar. Man må faktisk ha noen gulrøtter for å få folk opp i full stilling: kompetanseutvikling, kurs, deltakelse i forskningsprosjekt, lønn og muligheten for å søke om stipender. Jeg håper at dette ansvaret tas opp i sykehusene.
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2014-05-22:
Jeg slutter meg til nesten alt det som helseministeren sier, men jeg har bare en kort kommentar og et spørsmål. Selv om det alltid er mye enklere å vurdere ting i bakspeilet – altså når man har veldig mye mer informasjon om en krevende sak – har jeg ingen problemer med å si at her var det mye som kunne vært gjort bedre i de årene som denne omstillingen har pågått. Jeg har ingen problemer med å ta selvkritikk, men det jeg lurer på, er om også helseministeren nå kan ta selvkritikk på måten han – i opposisjon – ordla seg i denne saken, og kanskje bidro til å gjøre denne omstillingen vanskeligere enn den kanskje ellers ville ha vært, med måten han ordla seg på? Grunnen til at jeg spør om det, er jo at Bent Høie som helseminister ordlegger seg helt annerledes nå enn han gjorde bare kort tid før valget, og jeg forstår godt at forslagsstillerne synes det er litt rart at han ordlegger seg på den måten han gjør. Når jeg kan ta selvkritikk på denne måten, kan helseministeren ta selvkritikk på hvordan han opptrådte som opposisjonspolitiker?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-05-22:
Beklager – ja. Jeg tar opp et forslag om en ekstern vurdering av hovedstadsprosessen.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-05-22:
Jeg registrerer at ministeren sier at vi spiller et høyt spill ved å flytte bestemmelser ut fra Oslo universitetssykehus, og at det ikke gjaldt da han selv var opposisjonspolitiker. Jeg har et spørsmål til ministeren: Tillit tar det lang tid å bygge opp og ufattelig kort tid å rive ned. Hvordan ser ministeren for seg at han skal kunne skape tillit til at prosessen ved Oslo universitetssykehus er forankret hos pasientene, de som jobber der og ikke minst de andre helseforetakene rundt omkring i landet, som skal ha tjenester av Oslo universitetssykehus?