Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-04-14:
HVPU-reformens formål var å avvikle store, sentrale institusjoner for å integrere mennesker med utviklingshemning i lokalsamfunnet. Etter min oppfatning har dette ført til en betydelig berikelse for våre nærmiljøer, samtidig som personer med utviklingshemning har fått mulighet til større deltakelse i samfunnet. Det er en klar målsetting at personer med behov for praktisk og personlig bistand skal få mulighet til å leve og bo selvstendig. Det er et kommunalt ansvar å legge til rette for dette. Etter min mening er det ikke akseptabelt at yngre personer blir boende i institusjoner for eldre, dersom de ønsker et annet tilbud. Dette er bakgrunnen for at Regjeringen har iverksatt tiltak overfor kommunene for å bidra til at yngre tjenestemottakere får en egen, egnet bolig. Interpellasjonen inneholder to spørsmål, og jeg vil først svare på spørsmålet om hvilke rettigheter psykisk utviklingshemmede og deres pårørende har i en slik situasjon som representanten Hanssen har beskrevet. Dernest vil jeg gjøre rede for Regjeringens tiltak for å sette kommunene i stand til å ivareta sin viktige rolle som produsent av velferdstjenester, som er det andre spørsmålet. Når det gjelder rettighetene, er hovedregelen at kommunen har plikt til å yte nødvendige pleie- og omsorgstjenester der tjenestemottakeren bor eller ønsker å bo. Dette prinsippet følger både av siktemålet med HVPU-reformen og av gjeldende regelverk. Etter sosialtjenesteloven har kommunen plikt til å rådføre seg med brukeren, og det skal legges stor vekt på hva hun eller han måtte mene. Pasientrettighetsloven har egne regler om samtykke og pasientens rett til medvirkning og informasjon i tillegg til regler om informasjon til pasientens nærmeste pårørende. Det kan i særlige tilfeller gjøres unntak fra hovedregelen om at tjenestemottakeren har krav på pleie- og omsorgstjenester der vedkommende bor. Dette kan f.eks. gjelde hvis det vil medføre særlig store praktiske problemer for kommunen å yte tjenestene der, eller hvis dette vil kreve uforholdsmessig store ressurser. Kommunen må i alle tilfelle prioritere sine tjenester opp mot de behov som skal dekkes i den enkelte sak. I noen tilfeller kan eller bør tjenestetilbudet endres på grunn av nye forhold. I slike tilfeller har tjenestemottakeren krav på et nytt enkeltvedtak. Vedtak om tildeling eller endring av tjenestetilbud kan påklages til klageinstansen, som vil være fylkesmannen eller Helsetilsynet i fylket, avhengig av hva vedtaket går ut på. Klageinstansen må vurdere vedtaket på vanlig måte og ta stilling til om vedtaket bør opprettholdes eller endres. Klageinstansen kan også sende vedtaket tilbake til kommunen for ny vurdering, og klageinstansen og tilsynsvirksomheten kan ivareta brukerens rettssikkerhet ved utforming av tjenestetilbudet. Erfaring viser at kommunens kommunikasjon med bruker og pårørende har avgjørende betydning for at tjenestetilbudet er tilpasset brukerens behov på en god måte. Jeg vil derfor understreke at det er viktig at kommunen gjør en helhjertet innsats for å få til et godt samarbeid med brukerne og deres pårørende. Representanten Hanssen var inne på at han selv jobbet i HVPU-omsorgen i 1991. Jeg var ordfører i 1991, da vi fikk denne reformen, og jeg er enig med representanten Hanssen i at det var et veldig engasjement i kommunene for å tilrettelegge dette på en individuelt basert og god måte. Når det gjelder den enkeltsaken i Flatanger kommune i Nord-Trøndelag hvor det har vært en diskusjon om å avvikle pleie- og omsorgstilbudet for en multihandikappet kvinne som flyttet til kommunen som følge av HVPU-reformen, har jeg vært i kontakt med kommunen. Jeg har snakket med ordføreren om det. Jeg vet at Helsetilsynet og fylkesmannen har hatt møte med dem om saken, og jeg forutsetter at den enkeltsaken som ble omtalt i interpellasjonen, finner sin løsning i tråd med de regler og det lovverk som jeg her har redegjort for. Når det gjelder det andre spørsmålet, om hva Regjeringen vil gjøre for å bedre kommuneøkonomien, er det nok slik som representanten sier, at vi kan holde på lenge og snakke om det. Det vil antakeligvis også være en del av temaet fremover mot en dato ikke så langt ut i september. Jeg vil allikevel nytte anledningen til å vise til hva vi har sagt om disse tingene i Sem-erklæringen. Her ble det lagt opp til en realvekst i kommunesektorens inntekt i inneværende stortingsperiode. Til tross for økte pensjonskostnader i 2002 og skattesvikt i 2003 er dette målet fulgt opp. Nivået på kommunesektorens samlede inntekt er reelt sett 11 milliarder kr høyere i 2005 enn det var i 2003. Når det gjelder inntektsramme for 2006, vil Regjeringen selvfølgelig komme tilbake til dette i den kommuneproposisjonen som vi fremmer om ikke veldig lenge. Vi er selvfølgelig opptatt av at kommunene skal utnytte tilgjengelige ressurser på en best mulig måte. Det er derfor lagt vekt på å stimulere kommunens egne muligheter til å få en effektiv ressursbruk innenfor gjeldende ramme. Regjeringens politikk for modernisering i kommunesektoren går langs to hovedlinjer for å frigjøre midler til det viktigste, som f.eks. denne saken dreier seg om. For det første er det et mål for Regjeringen å styrke kommunene ved å øke handlingsrommet de arbeider innenfor. Økt handlingsrom gir kommunene mulighet til å utforme tjenestetilbudet i tråd med lokale forhold og tilpasse brukernes samlede behov. Regjeringen vil også slutte opp om det utviklingsarbeidet som bidrar til at kommunene blir en bedre tjenesteprodusent. Dette gjøres ved å utvikle resultat- og effektivitetsindikatorer og ved å bidra til å bedre kvaliteten i pleie- og omsorgssektoren. Her vil jeg særlig vise til den samarbeidsavtalen med Kommunenes Sentralforbund som vi har gående om kvalitetsutvikling på pleie- og omsorgstjenestene. I samarbeidsavtalen med KS er det bl.a. lagt vekt på å videreføre arbeidet i kommunenettverkene for fornyelse og effektivisering. For 2004 har Samarbeidsregjeringen opprettet en ny, øremerket toppfinansieringsordning for ressurskrevende brukere. Hovedretningslinjen er imidlertid, som representanten var inne på, at midlene inngår i generelle rammer, slik at kommunene skal kunne foreta prioriteringer selv. Jeg forutsetter at representanten Hanssen og jeg er enige om at vettet er jevnt fordelt mellom dem som er politikere i Oslo, og dem som er det ute i kommunene. De av oss som har vært politikere i kommunene, tok det med oss da vi kom hit. Dette betyr at prioriteringene ofte gjøres best nærmest brukerne. Men formålet med dette øremerkede tilskuddet er å sikre at brukere som krever en ekstra stor ressursinnsats fra det kommunale tjenesteapparatet, skal få et best mulig tilbud, uavhengig av kommunens økonomiske situasjon. Det vil ofte være slik at det er store utslag i små kommuner. Derfor tror jeg det er klokt å ha slike ordninger. Til slutt vil jeg også vise til at i rapporten for 2004, da vi opprettet denne ordningen, er det sagt noe om denne toppfinansieringsordningen for ressurskrevende brukere. Formålet med bevilgningen er altså å sikre brukere som krever stor ressursinnsats fra det kommunale tjenesteapparatet, et godt tilbud, uavhengig av kommunens økonomiske situasjon. Det ble i 2004 faktisk delt ut over 1,5 milliarder kr til dette. Det dreide seg om ca. 350 kommuner og nesten 3 400 brukere. Etter Regjeringens vurdering er dette en ordning som er forutsigbar for kommunene, og som sikrer drift av tiltak for ressurskrevende brukere i kommunene, uavhengig av om disse bor på institusjon eller i eget hjem. Denne ordningen skal vi nå evaluere fullt ut i 2005. Det er viktig å få belyst om ordningen virkelig sikrer ressurskrevende brukere et godt tilbud, som vi alle er enige om at det skal være, og som var utgangspunktet for hele HVPU-reformen. Som jeg nevnte innledningsvis, har Regjeringen iverksatt tiltak for å sikre at yngre personer med bistandsbehov ikke blir boende i institusjoner for eldre. Det er opprettet samarbeid med brukerorganisasjoner og to rehabiliteringsinstitusjoner samt med fylkesmennene, som har veiledet kommunene i dette arbeidet. Jeg forventer også at kommunene selv tar et ansvar for å sikre en verdig tilværelse for dem som trenger samfunnets sikkerhetsnett aller mest, nemlig de som er avhengige av bistand for å klare alminnelige, hverdagslige gjøremål. Disse menneskene må ikke bli en salderingspost i de kommunale budsjett. Innenfor en total ramme på 225 milliarder kr i inntekter til kommunene mener jeg det er mulig å prioritere et botilbud som gir yngre mennesker med bistandsbehov en mulighet til å leve selvstendig. Som representanten Hanssen selv sa, peker kommunesektoren – i hvert fall selv – på dårlig kommuneøkonomi. Jeg synes å huske at siden jeg begynte i politikken midt på 1970-tallet, har melodien vært mye av den samme. Man føler at man har behov som kunne vært dekket. De er til stede hvis man hadde økonomisk ramme til det, men innenfor de rammene som er, må det jo være mulig å prioritere dem som trenger det aller mest. Det er denne gruppen, enkelttilfellene, representanten Hanssen, etter mitt skjønn, på en god måte har tatt opp.