Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2001-06-15:
Når jeg hører på dagens skattedebatt, griper jeg meg i å tenke en tanke: Er det slik at vanlige mennesker har fått det dårligere i de 24 årene jeg har vært på Stortinget? Er det slik at de blir flådd og tråkket ned i søla mer brutalt enn tidligere? Jeg er kommet til at svaret på det er nei. Tvert imot er det vel slik at de aller fleste i samfunnet har fått det vesentlig bedre. Da snakker jeg om deres levestandard. Jeg snakker ikke bare om at de har opplevd en betydelig reallønnsforbedring også etter skatt, men om at problemer som vi i perioder har slitt ganske alvorlig med, høy arbeidsledighet eller en inflasjon som spiser opp kjøpekraften fordi vi ikke har klart å holde nok orden i økonomien, stort sett ikke er det som er hovedtrekkene ved norsk økonomi i dag. Så er det noen andre ting som kan slå en i øynene, og det er at på noen områder opplever vi offentlig fattigdom. På noen og heldigvis veldig marginale felter opplever vi privat fattigdom. Så langt jeg kan klare å se rundt meg, er ikke svaret på noen av disse problemene skattelettelse. Tvert imot er det slik at det krever en økt offentlig innsats, og dermed også en økt offentlig finansiering, og så kan det være et debattema om noe kan endres for å gjøre ting mer rettferdig. Det er en debatt som selvfølgelig Arbeiderpartiet må være med på. Men Arbeiderpartiet kan jo ikke selge ut de offentlige behov, kan ikke selge ut kampen mot den marginale, men derfor også veldig alvorlige private fattigdommen med å prøve å konkurrere om å være et lavskatteparti. Det kan selvfølgelig være et taktisk poeng fram mot en eller annen valgdebatt, men jeg tror ikke det er bærekraftig som politikk for Arbeiderpartiet. Jeg tror heller ikke at det er bærekraftig som politikk overhodet. Bak skattelettepartienes populære løfter til folk flest ligger jo en økt privat utrygghet og en økt offentlig forvitring på utvalgte felter. Det kan ikke være noe mål. Så er det jo ikke bare penger heller som løser problemene. Det har vært diskusjon både i denne debatten og i andre tidligere debatter om svake regjeringer. Man kan f.eks. sammenlikne den foregående mindretallsregjeringen med den nåværende mindretallsregjeringen. Og det jeg da finner som den mest slående forskjellen, er at den mindretallsregjeringen som sitter nå, ikke har vært redd for å fremme reformer, store reformer, for å modernisere viktige sider av vårt samfunn. Ja, til og med momsreformen er en viktig reform når vi skal se hvordan vårt totale skattesystem skal virke. Men det har vært reform om høyere utdanning, det har vært reform i Forsvaret, det har vært reform om sykehusene, osv. Store reformer har det til felles at de er omdiskutert – selvfølgelig er de det – og det er mange aktører som ønsker å være med i diskusjonen, selvfølgelig det også. Store reformer har ofte det ved seg at mens de diskuteres, gir de ikke umiddelbar politisk profitt, men når de er brakt fram til et avsluttet resultat, vil antakelig de fleste oppdage hvor nødvendige de er for å bringe samfunnet framover. Spørsmålet om hvorvidt en regjering er sterk eller svak, er ikke hvorvidt den fra en mindretallsposisjon får alle opplegg fra a til å igjennom i Stortinget. Spørsmålet om styrke og svakhet er spørsmålet om hvem som tør fremme reformene.