trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2016-05-04:
Jeg takker for svaret og setter pris på god dialog. Et enstemmig storting sluttet seg til St. Meld. 33 for 2008–2009, om kulturen i Forsvaret og ambisjonene som lå i den, fram mot 2020. Er det forhold nå – sett i lys av et framtidig løp – som gjør at de militære kulturinstitusjonene, med historie tilbake til tidlig på 1800-tallet, anses som mindre viktige nå enn for seks år siden, da meldingen kom?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2016-05-04:
Som representanten Haukeland Liadal påpeker, har Forsvarets musikk en viktig seremoniell betydning for Forsvaret. I tillegg er Forsvarets musikk et viktig ansikt utad og også viktig med tanke på at det for Forsvaret er et ansikt ut mot sivilbefolkningen. Forsvarets musikks lokale musikkaktiviteter er – som jeg sa – med på å skape nærhet og engasjement mellom Forsvaret og sivilbefolkningen, derfor er også Forsvarets musikk en viktig kulturbærer. Som kulturminister kan jeg ikke kommentere det pågående arbeidet med langtidsplanen for Forsvaret, men jeg kan forsikre representanten Haukeland Liadal om at regjeringen anerkjenner betydningen av Forsvarets kulturelle aktivitet. Forsvarets musikk er viktig også for sivilsamfunnet i de regionene de representerer, og har stor betydning for den kulturelle infrastrukturen. At endringer i Forsvarets aktivitet også vil påvirke det sivile samfunnet, er åpenbart, og dette er noe som regjeringen har med seg i behandlingen av langtidsplanen for Forsvaret.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2016-05-04:
Jeg kan forsikre om at jeg som kulturminister har en god dialog med mine kolleger i regjeringen, også forsvarsministeren, og at jeg – som jeg også tidligere sa – er opptatt av at Forsvarets musikk er og skal være en viktig kulturbærer, og at Forsvarets musikk har en stor betydning, ikke minst en seremoniell betydning. Jeg forstår at det tidligere i dag har vært en debatt i Stortinget der Arbeiderpartiet har vært veldig opptatt av at man nå må konsentrere Forsvarets ressurser om nettopp Forsvarets operative evne. Det er jeg glad for at Arbeiderpartiet understreker. Jeg tror også at det er hovedfokuset i arbeidet med langtidsplanen, sett fra flere partiers ståsted.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2016-05-04:
Som representanten Haukeland Liadal godt kjenner til, ligger Forsvarets musikk under forsvarsministerens portefølje. Dette er ikke kulturministerens konstitusjonelle ansvar, og det er ikke naturlig for meg å kommentere arbeidet med langtidsplanen for Forsvaret. Jeg konstaterer at Forsvarets musikk er en viktig kulturbærer. Det har stor betydning for kultursektoren, men også for Forsvaret. Jeg understreker også at jeg som kulturminister registrerer at Arbeiderpartiets engasjement knyttet til Forsvarets operative evne i forbindelse med langtidsplanen, er viktig. Så får vi komme tilbake til hva innholdet i langtidsplanen er når dette blir lagt frem av regjeringen.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2016-02-09:
Eg har gleda av å fremje eit representantforslag på vegner av Christian Tynning Bjørnø, Tove Karoline Knutsen, Stine Renate Håheim, Lise Christoffersen, Sonja Mandt og meg sjølv om tiltak for å hindre at teieplikt og regelverk står i vegen for eit godt tilbod til valds- og overgrepsutsette barn.
Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2016-02-09:
Denne saken gjelder Riksrevisjonens undersøkelse av saksbehandling i fylkesnemndene for barnevern og sosiale saker. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å vurdere saksbehandlingstiden og produktiviteten i fylkesnemndene for barnevern og sosiale saker samt årsakene til den lange saksbehandlingstiden i sakene om tvangstiltak etter barnevernloven. Fylkesnemndene for barnevern og sosiale saker behandler og avgjør saker om tvangstiltak overfor barn, bl.a. om barneverntjenesten skal overta omsorgen for barn. Saksbehandlingstiden i nemnda har over flere år vært over barnevernlovens krav. Det er imidlertid problematisk at fylkesnemndene har problemer med å nå de sentralt fastsatte krav til saksbehandlingstid for de ordinære sakene. Det er spesielt alvorlig at nesten 30 pst. av de ordinære sakene med forhandlingsmøte i 2014 hadde en saksbehandlingstid på over fire måneder, noe som påfører barn og pårørende en uvisshet over tid under behandlingen av deres sak. Komiteen vil derfor understreke viktigheten av at saksbehandlingstiden for de ordinære sakene reduseres. Komiteen viser til at konsekvensene av lang behandlingstid for ordinære saker fører til at flere akuttsaker og rundt halvparten av disse sakene påklages, hvilket igjen går ut over saksbehandlingskapasiteten for de ordinære sakene. Det er derfor av største betydning at denne onde sirkelen brytes. Komiteen har merket seg at fylkesnemndene og departementet er uenige om hva som er realistisk saksbehandlingstid i ordinære saker. Man er her uenig om hvorvidt det er realistisk å gjennomføre forhandlingsmøter innen 28 dager. Det er positivt at alle nemndene har oppfylt kravet om å fatte vedtak to uker etter at forhandlingsmøtet er avsluttet. Komiteen viser til at Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har iverksatt en rekke ulike tiltak for å redusere saksbehandlingstiden. Komiteen viser til at produktiviteten kan økes med et bedre og mer velfungerende saksbehandlingssystem. Et nytt saksbehandlingssystem er under utvikling, men er blitt forsinket. Komiteen har merket seg at Riksrevisjonen anbefaler sentralenheten å videreutvikle virkemidlene for bruk av ressursene på tvers av fylkesnemndene. Komiteen ser det som positivt at sentralenheten har ansatt en jurist som skal brukes av nemndene ved behov, for å redusere forskjeller i saksbehandlingstider mellom nemndene. Komiteen har merket seg at departementet vil se på behovet for opplæring og rådgiving for nemndslederne ved bruk av forenklet saksbehandling, slik at dette ikke går ut over kvaliteten i saksbehandlingen. Komiteen har merket seg de store variasjonene mellom fylkesnemndene når det gjelder medhold i klagesaker. Dette gir etter Riksrevisjonens vurdering en berettiget tvil om hvorvidt likeverdighetsprinsippet er ivaretatt. En enstemmig komité viser for øvrig til Riksrevisjonens anbefalinger og slutter seg til disse.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2016-02-09:
Det er få politikkområder som er mer avhengig av tillit enn bistand. Vi gir mye penger langt vekk, og det er viktig at vi stoler på at de går til dem de skal, dit de skal, og gjør det de skal. Derfor er det riktig og viktig at vi har et stort apparat for å sørge for nettopp det. Få politikkområder har en så viktig administrasjon, ikke bare for kontrollens skyld, men for tillitens skyld. Den tilliten er i Norge – heldigvis – høy, men den er sårbar. Derfor er det litt pussig at flere partier ikke kunne stille seg bak merknaden om at det behøves en kompetent og stabil bemanningskapasitet i hele bistandsforvaltningen. Det forstår jeg ikke. Å kontrollere effekten av bistand er en krevende øvelse. Utvikling, styrking av politisk og organisatorisk kompetanse, grad av demokrati, overholdelse av menneskerettigheter og økonomisk utvikling i et land avhenger ikke bare av grad av bistand alene, selv om den ofte er et middel for å få det til, og målet for bistanden er nettopp dette. Det er ikke sånn at et land forblir fattig og korrupt hvis bistanden er mislykket, eller at det blir rikt og ukorrupt dersom det kommer seg ut av fattigdom eller fordeler bedre. Derfor er det et samvittighetsfullt arbeid Riksrevisjonen har lagt ned. Men det er – hva skal vi si – spesielt at det bare er Arbeiderpartiet, Venstre og SV som står sammen om den virkelighetsbeskrivelsen i en merknad. Det finnes mange ulike typer bistand. Flertallet i komiteen, som saksordføreren så godt redegjorde for, ønsker å omlegge bistanden til mer humanitære formål for, som de sier, «å oppnå menneskerettigheter for dem som blir omfattet av bistanden». Årsaken til at Arbeiderpartiet ikke er med på den merknaden, er ikke at vi er imot målbare, vellykkede bistandsprosjekter som fremmer menneskerettigheter. Vi er derimot av den oppfatning at kontroll- og konstitusjonskomiteen ikke nødvendigvis har som oppgave å gi bistandsfaglige råd – og kanskje heller ikke har den kompetansen, i all ydmykhet. I tillegg ser vi på den bistanden som bygger organisasjoner, bygger institusjoner, demokratiske strukturer og stabile stater, som vel så viktig for overholdelse av menneskerettigheter som akutt humanitær bistand. Humanitær bistand hjelper mennesker, strukturell bistand hjelper land der menneskene er. Jeg vil minne om at denne rapporten dreier seg om godt styresett og antikorrupsjon, og godt styresett og antikorrupsjon kommer ikke nødvendigvis av humanitær bistand. Vi er for begge deler. Derfor er vi opptatt av et system som lar seg ettergå, av et godt kontrollsystem og av å sikre bistandsfaglig kompetanse. De beste råd om hvilken bistand som fungerer best, kommer ikke nødvendigvis fra kontroll- og konstitusjonskomiteen.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2016-02-09:
Jeg tar ordet for å imøtegå det representanten Tetzschner sa, at jeg innbød til en partipolitisk konkurranse om hvem som har skrevet de beste merknadene. Det gjorde jeg ikke. Jeg påpekte derimot bare de uenighetene som finnes, og det er vel det man skal gjøre i denne salen. De uenighetene som finnes i den ellers ganske enstemmig kritiske merknaden som kontrollkomiteen med rette har lagt inn her, dreier seg om to ting. Den ene er at et lands utvikling ikke i seg selv er en test på om bistanden fungerer etter hensikten eller ikke. Den andre uenigheten dreier seg om hvorvidt kontrollkomiteen skal eller kan gi råd om hvorvidt bistand bør vris fra strukturell og institusjonell bistand til humanitær bistand. Dette er, som utenriksminister Brende påpeker, en veldig rimelig debatt, en politisk debatt og en helt fair debatt å ta i Stortinget – en debatt om hvorvidt det er slik at bidrag til antikorrupsjon og godt styresett er for krevende. Den debatten er reell. Arbeiderpartiet har, i likhet med utenriksminister Brende, slik jeg hører ham, tatt stilling i den debatten. Vi mener at selv om denne rapporten er kritisk, selv om denne rapporten er alvorlig, er det ikke slik at Norge kan gi seg i det viktige arbeidet det er å bidra til at stater enten ikke blir svakere eller utvikler seg til beste for folk som bor der, som også vil styrke menneskerettighetene, som vil styrke statene, styrke institusjonene, styrke organisasjonene og også – til slutt – styrke den humanitære situasjonen i landet. Kritikken i rapporten har komiteen enstemmig sluttet seg til. Bekymringen er det enighet om i alle partiene. Det er viktig for alle partiene at det er bærekraft i bistandsarbeidet. Den bekymringen deles av alle partiene i kontrollkomiteen. Den enigheten er også – jeg må få understreke det – like stor som enigheten i denne salen om bevilgningene til disse bistandsbudsjettene.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-02-09:
Jeg ba om ordet på bakgrunn av det statsråden nå sa. Hovedfokuset mitt var at det kommunale barnevernet er for dårlig. Så gjorde jeg meg til talsperson for et tverrfaglig samarbeid, og så gjorde jeg meg til representant for dem som mener at dess bedre oversikt en har, dess bedre er muligheten for å få det forebyggende og aktive barnevernet til å fungere. Jeg sa ikke at det var noen entydig sammenheng mellom at små kommuner hadde et bedre barnevern enn store kommuner. Det som var mitt poeng, var at der det var oversiktlige forhold, hadde en bedre forutsetninger for å gjøre en god jobb, og en kunne gjøre en jobb med mindre ressurser. For det er jo slik at dersom en har tilknytningspunkter til mennesker i forskjellige relasjoner, kan en dermed danne seg et bedre bilde av hva som er situasjonen, og hva som er behovet. Jeg appellerer til at det i større grad skal være et tverrfaglig samarbeid på et tidlig tidspunkt mellom de mange som er i det offentliges virke, og som i dag i for liten grad samspiller, og at en prøver å opparbeide seg den nødvendige oversikt over situasjonen. Jeg er den første til å erkjenne at dette er mer krevende i tettsteder og i byer, men da bør en kunne ta det faktumet inn over seg og organisere arbeidet ned på et bydelsnivå, eller på et annet nivå, slik at en kan få de smådriftsfordeler som oversikt de facto innebærer. Det var mitt hovedpoeng, og jeg er overrasket over at statsråden ikke i større grad legger vekt på det. Vi ser her mange besvergelser om at dette skal gjøres bedre, men utviklinga går i motsatt retning, til tross for at det settes inn mer ressurser. Da er det et tankekors – om en ikke bør endre fokus når det gjelder hvordan en arbeider, for disse sakene er så krevende og så viktige. Det var mitt hovedanliggende: tverrfaglig samarbeid – oversiktlige forhold.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-02-09:
Det er vel riktig å si at mange av de sakene som kontroll- og konstitusjonskomiteen behandler, er av veldig stor betydning for Norge, for landet. Vi hørte nettopp diskusjonen om bruk av bistandsmidler, som selvfølgelig er veldig viktig, men jeg innleder på denne måten for å si at når vi nå diskuterer håndteringa av våre barn, så er det noe av det mest følsomme vi diskuterer. Komiteen har gått grundig inn i den rapporten som nå er til behandling, og det er bra at det er en enstemmighet i komiteen, slik saksordføreren ga uttrykk for. Jeg viser til saksordførerens gjennomgang av dette, og slutter meg til alle de konkrete vurderingene han ga uttrykk for i sitt innlegg. Jeg har lyst til å si at dette er en sak som også er behandlet ved tidligere anledninger. Jeg vil ikke si gjentatte ganger, men iallfall flere ganger. Og jeg kan ikke unnlate å si – og jeg vil gjerne høre statsrådens reaksjon på det – at til tross for at Stortinget har påpekt en del av disse vesentlige tingene tidligere, er det vanskelig å rette det, tydeligvis. Det er en stor betenkelighet, som det er grunn til å nevne her i Stortinget. Det må være noe i systemet som ikke er som det skal, for å bruke et slikt folkelig uttrykk, når det er vanskelig å få rettet opp en del betydelige svakheter. Det er to ting vi påpeker, som saksordføreren har sagt, men som jeg også vil ta opp på mitt vis. Det ene er selvfølgelig at man bryter normen for behandlingstid. Statsråden er veldig oppmerksom på dette – jeg vet det. Riksrevisjonen sier jo også at departementet er veldig aktpågivende når det gjelder dette. Men til tross for det er det altså vanskelig å klare å opprettholde de fristene som er satt. Innenfor et så følsomt område som dette, som handler om barns hverdagslige liv og deres sosiale posisjon, er det klart at det er en stor betenkelighet i en velferdsstat som Norge. Jeg vil også si, og det vil jeg si er nesten enda mer alvorlig, at det er veldig ujevn behandling i fylkesnemndene når det gjelder mengden av hvem som får medhold, og hvem som ikke får medhold. Det er et problem som jeg mener Stortinget må adressere – som det nå heter på fint – til statsråden, at dette må departementet virkelig rydde opp i, på sett og vis. Vi kan ikke ha det slik at i noen fylker er det lettere å få medhold, mens i andre fylker er det vanskeligere å få medhold. Som Riksrevisjonen helt presis sier, med sitt språk, er det «tvil om likeverdighetsprinsippet ivaretas». Det er et veldig alvorlig utsagn, for det er klart at hvis det er berettiget tvil om hvorvidt likhetsprinsippet opprettholdes og ivaretas på en skikkelig måte, så har vi et rettssikkerhetsproblem når det gjelder håndteringa av disse veldig følsomme sakene. Jeg skal lytte til hva statsråden sier, og jeg tviler ikke på at statsråden egentlig mener det som både Riksrevisjonen og komiteen mener her. Men jeg skulle ønske at det blir lenge til Stortinget igjen er nødt til å behandle, og tross alt være såpass kritisk til, en del av de tingene som berører håndteringa av våre barn i hverdagen – og ikke bare våre barn, men kanskje de svakeste blant våre barn.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-02-09:
Representanten Lundteigen sa at kommunene har et dårlig barnevern, det var derfor jeg nevnte det i innlegget mitt. Det er mange kommuner som har et utrolig godt barnevern, og jeg sa at det er viktig at vi faktisk klarer å løfte fram de kommunene som har et godt barnevern og et godt tverretatlig samarbeid. Jeg kunne nevnt Røyken kommune. Jeg kunne nevnt Horten kommune. Der har de én plass folk kan henvende seg der alle tjenestene er under ett, sånn at de samarbeider. Kanskje kommer barnevernet inn til slutt på grunn av at det er andre tjenester i kommunen som er med og hjelper den familien og det barnet, før barnevernet kommer inn. Det er mange gode eksempler på det. Jeg har nå hatt tre dialogmøter ute i regionene for å snakke med kommunene og ikke minst ordførerne om hvordan vi kan klare å få på plass et mye bedre og tettere tverretatlig samarbeid der kommunene kan se alle de ressursene de har for barn og familier under ett, for å jobbe forebyggende og med tidlig innsats. Dette er noe jeg har et stort engasjement for, og det er mange kommuner som driver med dette. Det er nå mange små kommuner som har hatt interkommunale samarbeid. Jeg tror det er viktig også i den kommunereformen vi snakker om, som er en velferdsreform, at vi ser at det å få store, gode enheter er med på å gi et bedre barnevern. Det er én ting jeg vil trekke fram til slutt, og det er ledelse. For når Statens helsetilsyn fører tilsyn med barnevernet ute i kommunene, har de et helt klart punkt som sier at de kommunene som tar et ledelsesansvar, også har et bedre barnevern. De kommunene som satser på helsestasjoner, bruker mindre på barnevern. Jeg tror i grunnen vi er enige, representanten Lundteigen og jeg, om at tverretatlig samarbeid er at kommunene ser alle de tjenestene de har på oppvekstfeltet under ett, for å ivareta bedre både barn og familier og sette familien i fokus. Det er kommuner som lykkes med dette arbeidet.
Karianne O. Tung (Arbeiderpartiet), 2016-02-09:
Jeg vil benytte anledningen til å takke ministeren for et godt svar. Jeg er ikke enig i alle betraktningene, selvfølgelig. I dag kan vi lese på førstesiden av Adresseavisen at den antatte bakmannen i Operasjon Gilde, en mann ved navn Corleone, nå er arrestert av thailandske myndigheter. Han er satt i varetekt og er klar for deportasjon til Norge for avhør og rettslig straffeforfølgelse. Mannen har siden 2008 unndratt seg tre betydelige politietterforskninger og er mistenkt for bl.a. innførsel av 34 kg dopingråstoff. Det er 34 kg dopingråstoff som har påført det norske samfunnet og enkeltmennesker betydelige skader og kostnader. Dette er, som sagt, grovere tilfeller enn det vi så i Operasjon Gilde, og Trøndelag politidistrikt fortjener stor honnør for å ha prioritert denne saken så mye som de har gjort. Det er ikke et mål i seg selv for meg å ha høyest mulig strafferamme for ulike forbrytelser, men vi må samtidig også ha et system for straffeutmåling som hensyntar grovheten i forbrytelsene, også sett opp mot andre forbrytelser, og ikke minst at tilstrekkelige allmennpreventive hensyn ivaretas. For grove dopingforbrytelser har det etter min mening ikke vært sånn. Statsadvokat Unni Sandøy, som også representerte aktoratet i rettssaken i Operasjon Gilde, bekreftet i intervju med Adresseavisen at strafferammen for grov dopingkriminalitet er for lav, og at den ikke speiler tiden vi lever i, spesielt med tanke på bruken av Internett som medium, og at mafiaparagrafen også ble tatt med i straffeutmålingen, også med bakgrunn i den argumentasjonen. Jeg er litt skuffet over at ministeren ikke er villig til å se på strafferammen eller eventuelt innføre en ny bestemmelse. Ministeren sier selv at man skal følge utviklingen nøye framover, og at det kan være grunn til å endre på strafferammen hvis man har nok kunnskap om konsekvensene av doping. Jeg mener at den kunnskapen ligger på bordet i dag. Den andre årsaken til at ministeren skal følge saken nøye, er at en også må se på alvorlighetsgraden i saker som Operasjon Gilde og andre. Jeg er ikke enig i at strafferammen skal stå på dagens nivå. Jeg mener det her er prinsipielt viktig å vise at såpass grove forbrytelser faktisk kan føre til lengre straff enn seks år. Å la kriminelle nettverk slippe billig unna er det samme som ikke å ta konsekvensene og den kunnskapen vi har i dag, inn over oss. Det vil selvfølgelig for det første komme bakmennene til gode, men det vil ikke minst komme brukere til gode som pådrar seg store konsekvenser i mellomtiden.
Karianne O. Tung (Arbeiderpartiet), 2016-02-09:
Som politiker i Sør-Trøndelag, da jeg var politiker i fylkeskommunen, satte vi i gang et arbeid sammen med Antidoping Norge – et holdningsskapende arbeid for å nå elever ute i videregående skoler som er mellom 16 år og 19 år og i en av de kanskje mest sårbare periodene i livet med tanke på forming av egen kropp. Det var viktig for oss i Sør-Trøndelag at våre elever – fra Hitra til Meldal, Rissa og Åfjorden – hadde kunnskap om at hvis man dro på et treningssenter og hørte ordet «russere», handlet det ikke om våre nabomenn i øst, men om et dopingpreparat man kan få kjøpt for å utvikle musklene sine, og hvilke konsekvenser russere faktisk kunne få for dem. Jeg vil takke ministeren for debatten, men jeg vil også minne ministeren på at vi her diskuterer dopingbestemmelsen og ikke mafiaparagrafen. Den er på mange måter egentlig ikke relevant fordi den bare gjelder i spesielle tilfeller, og den tar heller ikke nok høyde for at Internett har blitt en betydelig kanal for salg, bruk, produksjon og nettverk for doping. Jeg synes det er synd hvis dagens strafferamme vil være en hemsko i kommende rettssaker mot bakmenn i alvorlige dopingsaker, og det er også synd at påtalemyndighetene skal være nødt til å lene seg på andre paragrafer for faktisk å gi bakmennene den straffen de bør få. Så jeg vil oppfordre justisministeren til fortsatt å følge utviklingen i denne saken på dette feltet nøye. Det er mye som skjer, og det er stor økonomisk vinning i å drive som profesjonell bakmann i et dopingnettverk. Konsekvensene ser unge kvinner og menn i speilene hver dag, og ikke alle de unge kvinnene og mennene er blant oss i dag.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-02-09:
Jeg er enig i at utviklingen går raskt, og at vi derfor også må følge med på denne typen problemstillinger. Jeg er imidlertid ikke enig i at utviklingen har gått så raskt som det representanten Tung gir uttrykk for. Stortinget har jo vurdert dopingkriminalitet, også grov dopingkriminalitet, opp mot annen type kriminalitet ved fastsettelse av strafferammene. Jeg synes ikke det er grunnlag for etter at en har behandlet én sak, å hevde at strafferammene som sådanne er for lave, særlig i en situasjon hvor den høyeste utmålte straffen i den angjeldende saken som representanten Tung viser til, er over det som er en ordinær overtredelse, altså over seks år, som er strafferammen for grov dopingkriminalitet, fordi en er en del av en organisert kriminell gruppe. Strafferammen på det tidspunktet den angjeldende saken ble behandlet, var elleve år. Nå er strafferammen for grov organisert dopingkriminalitet, hvor man lar § 79 i straffeloven komme til anvendelse, tolv år. I den angjeldende saken var den høyeste dommen seks og et halvt år. Det betyr også at i den saken har man ikke presset strafferammen vesentlig. Den er litt over halvparten av det strafferammen gir rom for. Så er jeg enig i hvis en kommer i en situasjon hvor strafferammen etter hvert kommer under press, at en er nødt til også å tilpasse seg en sånn situasjon. Jeg utelukker ikke at den nye kunnskapen som delvis er kommet, men også kunnskap som vil kunne komme, vil føre til at en vil se på grovheten i dopingkriminalitet på en annen måte fremover enn det en gjør nå. Det er imidlertid en del av en betydelig større diskusjon enn det som har vært interpellantens utgangspunkt i denne ene konkrete saken. Jeg mener at Stortinget har hatt et reflektert syn på dette. Jeg mener også, som jeg nevnte i mitt innlegg, at synet på strafferammer utvikler seg. Vi har sett på en rekke andre områder også at Stortinget har vært opptatt av å skjerpe strafferammene. Det kan også være et aktuelt virkemiddel her. Jeg mener imidlertid ikke at vi har den kunnskapen i dag som skulle tilsi at det er grunnlag for å utvide strafferammen vesentlig. Men så formoder jeg også at litt av interpellantens poeng er at hun ønsker å øke strafferammen for grov dopingkriminalitet som sådan, som i dag er på seks år, mens jeg har vært opptatt av at en veldig fort kommer i en situasjon hvor dette er handlinger som kan rammes av § 79, og da er det plutselig en strafferamme på inntil tolv år. Det mener jeg reflekterer det straffenivået som i stor grad vil kunne være fornuftig. Samtidig har jeg ikke noe problem med å se at en her må vurdere utviklingen nøye for å se om utgangsstraffenivået på seks år for grov dopingkriminalitet bør høynes.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-02-09:
La meg få lov til å takke for debatten. Jeg er veldig glad for at det kom noen flere til underveis, for det er, som også representanten Klinge sa, ikke bestandig det er samsvar mellom antallet personer i salen og viktigheten av det temaet som diskuteres. Dette er viktig, også fordi det påvirker veldig mange enkeltskjebner og familiene til veldig mange. Derfor synes jeg det er viktig at vi har hatt denne runden. Til interpellanten Tung har jeg bare lyst til å si at det er nødvendig å se på strafferammen for grov dopingkriminalitet sammen med § 79, for ofte vil det komme en situasjon der § 79 kan komme til anvendelse. Det betyr at en dobler strafferammen, fra seks til tolv år. Jeg synes det er relevant i en interpellasjonsdebatt om det samlede straffenivået for dopingkriminalitet. Jeg tror vi må ha med begge de perspektivene når vi snakker om hva som er rimelig straff. Det var også interpellantens utgangspunkt i selve interpellasjonen. Så er jeg veldig glad for at flere nå har vært inne på at dette ikke bare handler om straff; det handler også om forebygging, om informasjon, om samarbeid og om holdninger. Der er det mange som kan bidra på mange ulike nivåer. Samarbeid med kroppsbyggermiljøer og ikke minst, som Jan Bøhler var inne på, samarbeid med de ulike treningssentrene er viktig – og å ha et aktivt informasjonsarbeid som kan forsterkes ytterligere, ikke nødvendigvis fordi det foregår doping på treningssenteret, men fordi mange som bruker doping, likevel på en eller annen måte har et treffpunkt med mange treningssentre. Det å kunne forebygge gjennom at folk får vite hva konsekvensen av å gå inn i en slik type løp faktisk er, før de har begynt på det, er det aller, aller viktigste virkemidlet vi har. Der er samarbeid med både treningssentre og Antidoping Norge helt sentralt. Men det er også samarbeid med kommunene, f.eks. det eksemplet som representanten Tung tok opp selv, hvor Sør-Trøndelag har satt i gang et samarbeid med skolene for å skape oppmerksomhet og informasjon om en viktig problemstilling så tidlig at en får håpe at en bidrar til at unge mennesker tar riktigere valg. Det bør også flere kommuner ta med seg. Så kan ikke jeg svare konkret på hvor mange anmeldelser som er innlevert når det gjelder denne typen kriminalitet fra treningssentrene, men det er vel grunn til å tro at det ikke har vært noen revolusjonerende utvikling fra 2014 til 2015. Det henger nok sammen med en rekke ulike forhold, også forhold som er knyttet til utfordringer ved å avdekke dopingvirksomhet på et treningssenter. Men jeg tror det er viktig at vi fokuserer på hvordan dette kan gjøres enda bedre, og hvordan samarbeidet mellom politi, treningssentre, Antidoping Norge og kommunene samlet sett kan gi en bedre innsats, særlig på den forebyggende fronten. Jeg tror det er minst like viktig som å følge utviklingen i strafferammene.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-02-09:
Jeg synes dette er et veldig viktig tema, og det berører – som også statsråden var inne på – grupper som ikke nødvendigvis er involvert i kriminelle forhold på andre måter, men som er opptatt av trening, av å bygge kropp, og som kan bli viklet inn i noe som er mye mer alvorlig enn de skjønner. Det utvikles også så mange forskjellige dopingpreparater at det er stoffer og produkter her som er ukjente for brukerne, og jeg tror mange av dem ikke helt er klar over alvoret i det de går inn i når de får tilbud om å kjøpe og teste dette og hører at sånn kan man bygge muskler på en rask måte. Det er veldig alvorlig – det er både usunt og helsefarlig for dem selv og veldig alvorlig for samfunnet, dette løpet disse ungdommene, som det ofte er, kan havne i. Det jeg gjerne vil bringe inn også her, i og med at det i innleggene fra interpellanten og statsråden er åpnet for en litt bredere debatt om fenomenet, er samarbeidet med treningssentrene. Arenaen for denne typen kontakt, omsetning og den slags, vil ofte være treningssentrene. Det finnes en ordning som kalles Rent senter, og sist jeg satte meg inn i det, var det 367 treningssentre som var med på denne Rent senter-ordningen. Det var noen komplikasjoner med Datatilsynet og hvordan de kunne bygge opp registre over hva de oppdager og personer som de registrerer er i faresonen eller holder på med dette. Men sist det ble gjennomgått, i 2014, var det ingen av dem som hadde funnet grunnlag for anmeldelse av noen forhold. I april 2014 var det snakk om at ett senter ville anmelde, og det var en diskusjon om sentrenes samarbeid med politiet og å anmelde når de oppdager forhold hos sine brukere, sine kunder. Hvordan skal man utvikle det arbeidet sammen med treningssenterbransjen? Innenfor Virke er det noe som heter Virke Trening for å få mer systematikk i viljen til å anmelde og samarbeide med politiet, og for å få alle treningssenterkjedene til å ha lik praksis og ikke være for tilbakeholdne når det gjelder å ta fatt i disse tingene internt, men også ved å anmelde til politiet. Statsråden nevnte antallet forhold som var anmeldt, men jeg vil gjerne høre om statsråden har noen kunnskap om hvorvidt andelen anmeldelser treningssentrene bidro med i 2015, har økt – for de tallene jeg har, er fra 2014 – og eventuelt om statsråden har noen tanker om hvorvidt man bør forsterke samarbeidet med treningssenterbransjen rundt å ta tak i de opplysningene, faktaene eller informasjonen som de skaffer seg. Det er åpenbart at de er førstelinje i arbeidet med disse sakene, så jeg tror det er noe av nøkkelen. Jeg er enig i at straffereaksjoner også vil virke forebyggende og avskrekkende, men jeg tror det aller mest forebyggende er det samarbeidet gjennom Rent senter-ordningen og alle de treningssentrene som er med der, men som i hvert fall i 2014 ikke anmeldte saker.
Karianne O. Tung (Arbeiderpartiet), 2016-04-13:
Mitt spørsmål går til samferdselsministeren. Stoltenberg II-regjeringen startet tidenes samferdselsløft. Når samferdselsministeren årlig erklærer seg som budsjettvinner, er det fordi han har et solid grunnlag å støtte seg på, nemlig Meld. St. 26 for 2012–2013, Nasjonal transportplan 2014–2023. Det er godt å ha med seg dette dokumentet i veska når statsråden skal på budsjettkonferanse. Ved å følge denne planen blir han automatisk en budsjettvinner, kun slått av regjeringens egne skattekutt til dem som har mest fra før. Stortingsrepresentantene Ketil Solvik-Olsen og Siv Jensen lovte i august 2013 å kutte byråkratiet med 15 mrd. kr for å bruke skattebetalernes penger bedre. Nå viser realitetene at samferdselsminister Solvik-Olsen har endt opp som byråkratiminister Solvik-Olsen, for det motsatte skjer både i departementets kontorer og i underliggende etater. Selv Riksrevisjonen har kritisert regjeringen for overforbruk av konsulenttjenester. I sin iver etter å framstå handlekraftig har det viktigste mantraet nå blitt å splitte opp enheter, lage kompliserte organisasjonskart og bygge opp parallelle organisasjoner og direktorater med mer byråkrati – gamle og ideologiske løsninger som altså var moderne på 1990-tallet. Bare i 2015 brukte Nye Veier AS 60 mill. kr uten å bygge en eneste meter vei. Et lite innspill til statsråden kan være at han kanskje burde ha vært litt mer opptatt av å følge opp egne valgløfter. Mitt spørsmål til samferdselsministeren er derfor følgende: Mener statsråden at mer byråkrati og årelange kontrakter til godt betalte konsulentselskaper virkelig er å bruke skattebetalernes penger bedre?
Karianne O. Tung (Arbeiderpartiet), 2016-04-13:
Statsråden er som vanlig godt fornøyd med seg selv og ser få problemer. Han gjemmer seg bak teknokratiske og ideologiske reformer og hevder at dette skal løse alle problemene vi har i sektoren. Problemet er at mens statsråden lager fine organisasjonskart og tenker høyt om alt som skal bli bedre, øker byråkratiet, og kostnadene for prosjektene skyter i været. Jeg gjentar at Nye Veier brukte 60 mill. kr i fjor, uten at de så langt har bygd en eneste meter vei. Har statsråden i det hele tatt noen konkrete forslag som raskt lar seg realisere, slik at vi får mer effektiv bruk av skattebetalernes penger – og mer vei og jernbane?
Karianne O. Tung (Arbeiderpartiet), 2016-04-13:
NTB har akkurat sendt ut et nyhetsvarsel hvor lederen av transportkomiteen, Nikolai Astrup, sier at Høyre nå vil støtte den nye loven som vil gi kommunene hjemmel til å opprette lavutslippssoner. Det er et viktig og riktig miljøtiltak. Dermed vil forslaget også ha flertall i dette huset. Forslaget vil bl.a. gi kommunene mulighet til å avgiftsbelegge forurensende kjøretøy, og dermed kan Oslo, Bergen og andre norske byer innføre lavutslippssoner. Det er vel ingen godt bevart hemmelighet at samferdselsministeren ikke akkurat har vært forslagets største forkjemper, men jeg tillater meg derfor å stille spørsmål om statsråden nå stiller seg bak lovforslaget om kommunale lavutslippssoner. Og hvordan vil statsråden jobbe for at dette forslaget nå så raskt som mulig skal la seg realisere?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
Nei, mer byråkrati er ikke noe vi ønsker, og derfor har vi heller ikke økt antallet ansatte f.eks. i Samferdselsdepartementet til tross for at vi dag har et budsjett på rundt 60 mrd. kr, mens da vi overtok, var budsjettet til Samferdselsdepartementet på 41 mrd. kr. Vi forvalter altså nesten 20 mrd. kr mer, en vekst på 50 pst., uten at man har ansatt flere folk i departementet. Det vi derimot har gjort, er at vi har ansatt flere folk i Jernbaneverket og Statens vegvesen, nettopp fordi de skal bygge disse veiene, de skal bygge jernbane, og de skal ikke minst vedlikeholde disse prosjektene. Representanten Tung viser til Nasjonal transportplan. Jeg er veldig glad for at alt det som Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre stemte for i forbindelse med Nasjonal transportplan, kan vi nå gjennomføre, for det har ikke vært sånn at bare fordi en lager en plan, blir den automatisk gjennomført. I så fall burde vi hatt et godt motorveinett i dette landet i og med at Arbeiderpartiet i 1963 la fram en nasjonal motorveiplan. Jeg tror at det er bare å kikke seg rundt om i dette landet så ser en at Arbeiderpartiets planer ikke er det samme som at ting blir gjennomført. Men vi gjennomfører, vi legger nye planer, og vi skal også gjøre mye mer de neste ikke bare tolv årene som denne nasjonale transportplanen vi nå jobber med, skal være, men fram til 2050. Derfor har vi f.eks. i 2016 et planleggingsbudsjett i Vegvesenet og Jernbaneverket på 3 mrd. kr, et budsjett som var på 800 mill. kr da Arbeiderpartiet gikk ut av kontorene. På papiret vil det framstå som at det er flere byråkrater, for det er rett og slett flere folk som sitter og planlegger ting som skal skje. Men jeg tror at når vi om 10, 20 og 30 år sitter og ser oss tilbake, ser vi at fordi vi har fått flere folk til å planlegge veier, har fått mer penger til å bygge veier, mer penger til vedlikehold av veier, ikke fordi Arbeiderpartiet ville det, men fordi dagens regjering og dagens flertall har prioritert det, så blir det også bygd mer infrastruktur. Så pengene brukes til folk som gjør en jobb, ikke til folk som sitter i Samferdselsdepartementet.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
La meg først si at jeg ser veldig mange problemer i samferdselssektoren. Det er de samme problemene jeg så da jeg var opposisjonspolitiker, men der vi fra de daværende opposisjonspartier opplevde at forrige regjering ikke ville gjøre noe for å endre systemene, for å løse problemene. Det er derfor vi har sagt når vi har sett at det tar 10–15–20 år å planlegge nye veistrekninger, at det er altfor lang tid. Derfor har vi opprettet et nytt veiselskap. Så koster det selvsagt litt for det selskapet å bli operativt – fra det å starte planlegging til de får begynne å bygge vei – for de skal gå igjennom en hel prosess. Dette er ikke penger som brukes både i Vegvesenet og i veiselskapet. En overfører ansvaret – da overfører en penger. Hadde en latt være å endre systemet, hadde de 60 mill. kr isteden blitt brukt i Vegvesenet. Poenget med reformene vi gjennomfører, er nettopp å få ned planleggingstiden. Det er bare å se på Ringeriksbanen, som har vært planlagt siden 1850-tallet, uten at en har satt spaden i jorda. Nå har vi gjort mange vedtak og organisert det annerledes. I 2019 går spaden i jorda, i 2024 skal den stå ferdig, rett og slett fordi vi har endret planleggingsmetodene. Det koster litt mer penger nå, men totalt sparer en penger ved operasjonen.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
Det er litt rart å få kritikk for veiprosjekter som er organisert slik som de rød-grønne mener alle veiprosjekter skulle være, mens de veiprosjektene som er organisert slik som dagens regjering og dagens flertall vil ha, plutselig er det som er bra. Veiprosjektet som representanten viser til, som hadde fire–fem ansatte, var et OPS-prosjekt. Statens vegvesen trengte nesten ikke folk til å følge det opp fordi en hadde et 15-årsperspektiv på vedlikehold og lignende. En regnet med at det en bygde, ville en også få ansvaret for å vedlikeholde underveis, og dermed ble det mer en selvjustis internt i prosjektet enn at noen eksternt måtte stå og passe på. Svegatjørn–Rådal, som er det prosjektet jeg antar han sikter til når det gjelder 70 ansatte, er et tradisjonelt vegvesen-prosjekt, der en ikke har gjort noe med kontraktsformene. Igjen er det altså kritikk fra Arbeiderpartiet mot ting de selv har ment var riktig organisert, mens de løsningene der en har brukt prinsippene til dagens regjering, er dem han selv drar fram som gode eksempler. Så må jeg bare minne om at vi i forbindelse med Nasjonal transportplan kikker mot 2050. Men jeg påpekte også at noen la planer i 1963, og man har ennå ikke satt spaden i jorda. En bør være forsiktig med hva en kritiserer.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
Det synes jeg er et konstruktivt spørsmål, fordi statlig plan er noe som en mener kan forkorte tiden, det at en ser en større helhet. De foregående spørsmålsstillerne fra Arbeiderpartiet har vært veldig kritiske til bruk av statlig plan, og jeg er veldig glad for at Venstre og Kristelig Folkeparti er positive til det. Det handler om å sørge for at man har ett organ som har ansvar på tvers av kommuner, men der kommunepolitikerne selvsagt skal være aktive i innspillprosessen. Men vi ser jo, i det prosjektet som jeg nevnte – Ringeriksbanen og E16 – at de har gjort jobben på en annen måte ved nettopp å ha én organisasjon, Vegvesenet og Jernbaneverket sammen, som har gått inn overfor kommunene og alle andre interessegrupper som pleier å ha synspunkter, og håndtert ting underveis. En har altså gjennomført planleggingen mye raskere enn det som er vanlig. Vi vil bruke statlig plan ofte, men vi må også få institusjonalisert det, slik at vi ikke bruker så mye tid før en sånn beslutning tas. Men at dette gir en forskjell, er jeg helt overbevist om. Når det gjelder E39 Stavanger–Kristiansand, ser vi at Vegvesenet sier at de nå sitter og planlegger 20 mil om gangen i stedet for én og én kort parsell. Det viser endringer i praksis.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
Igjen minner jeg om at antall ansatte i Samferdselsdepartementet faktisk er uendret til tross for at man har 20 mrd. kr mer å disponere. Derimot synes jeg det er helt naturlig at når man skal bygge noe fysisk, trenger man faktisk folk. Man trenger folk ute på prosjektene. Når man har flere veiprosjekt, og når man gjennomfører mer vedlikehold, er ikke det noe man bare kan trylle fram og så er det gjort. Man må faktisk ha folk til dette. Jeg mener det er feil å kalle disse folkene for byråkrater. Dette er ingeniører. Dette er veiarbeidere. Dette er jernbanearbeidere. Det er noe helt annet enn papirflyttere. Det er bare å se på hvor disse folkene er ansatt. Det er også et annet poeng, og det er at det er mer penger til dette formålet. Det er ikke sånn som en gir inntrykk av, at det ansettes folk og så brukes det ikke mer penger på infrastruktur. Jernbanebudsjettet har økt med 6 mrd. kr siden regjeringsskiftet. Det betyr at i år er det 6 mrd. kr mer til jernbaneformål enn det var da vi overtok. Det er også noen flere ansatte, men det er rett og slett fordi de skal tegne, de skal designe, og de skal gjennomføre og sørge for at dette blir åpnet, slik at vi faktisk får nytte av det. Da trenger vi folk, men ikke byråkrater.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
Jeg er veldig opptatt av at vi skal få mer igjen for pengene. Det er det vi har brukt mest tid på – å sørge for at vi kan finne standarder som er gode nok, og som gjør at når vi bruker 1 mrd. kr, så får vi flere kilometer for de pengene. Det er det stikk motsatte av det inntrykket som enkelte har forsøkt å skape, før representanten Raja tok ordet. Ser en på bevilgningene til sykkelveiformål, ser en i budsjettet for 2016 at bevilgningene økte med 60 pst. sammenlignet med budsjettet for 2015. Vi vet også at det i perioden 2010–2013 – under den forrige regjeringen – var konkrete målsettinger om hvor mye sykkelvei en skulle bygge, men en oppnådde å bygge bare 70 pst. av sine egne planer. Vi har ennå ikke regnskapet for 2015, men i 2014 bygde vi 30 pst. mer sykkelvei enn det som var planlagt for det året. Det tyder på at vi ligger an til den samme typen overoppfyllelse. Så ikke bare har vi mer penger, men vi får også flere kilometer for pengene. Det er ikke et arbeid som vi er kommet i mål med, men det er en prosess som må gå for å få forenklet hele rammen rundt, slik at vi får mer igjen for pengene.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
Det er veldig interessant at opposisjonen går til angrep på veireformen og veiselskapet Nye Veier. De viser i det de har gjort, at de skal ha mye mindre bemanning per prosjekt enn det som Vegvesenet har i tilsvarende prosjekt. Her beskyldes jeg det ene øyeblikket for at vi ikke gjør nok for å effektivisere, men når vi faktisk gjør grep som effektiviserer, er også det galt. Jeg skulle heller sett at opposisjonen kunne kommet med et alternativ, bortsett fra å drive på med «business as usual». Noe av utfordringen som var – i hvert fall da jeg var i opposisjon – var at vi hadde åtte år bak oss med rekordvekst i kostnader på vei- og jernbaneutbygging. Det er det vi griper fatt i nå. Så historikken viser at de som kritiserer, var med på å drive opp kostnadene mer enn noen andre. Nettopp når en har en samlet entreprenørbransje, et samlet veimiljø og et samlet jernbanemiljø som sier at den formen for organisering som vi nå går inn for, med å samle ansvar og få tydelig sammenheng mellom dem som har planleggingsmidler og dem som har utbyggingsmidler, er det måten vi må gjøre det på. Dermed vil en få ned kostnadene. Det er de totale kostnadene jeg er opptatt av, og dem skal vi få ned.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
La meg først kommentere noen av premissene. Det er riktig at dagens flertall i Stortinget støttet mange av punktene som ligger i Nasjonal transportplan framlagt av de rød-grønne. Derfor er det også helt naturlig, synes jeg, at dagens flertall gjennomfører de punktene som vi var enige om. Men så er det en del punkter vi syntes var for passive, f.eks. på jernbane. Derfor ligger vi altså 5 mrd. kr foran skjemaet i forhold til hva de rød-grønne hadde planlagt. Det er noe av grunnen til at vi allerede nå reduserer forfallet både på vei, på jernbane og på kystinstallasjoner – et forfall som økte i tiår etter tiår, der en altså etterlot veisystemet i dårligere forfatning da året var slutt enn da året begynte. Det har vi endret utviklingen på – og vi har ennå ikke styrt i 30 måneder. Organisasjonskartet har ikke blitt mer komplisert, men det har blitt tydeligere strukturert, og samling av ansvar er noe av det som er viktig. Det er ikke sånn at veiselskapet har oppgaver som også ligger i Vegvesenet. Det er en tydelig fordeling av ansvar, nettopp for å kunne spisse organisasjonene og gjennomføre ting mer effektivt. På bompengesiden har vi allerede framlagt en bompengereform for Stortinget. Den ble behandlet i Stortinget forrige sommer. Det er litt trist hvis det ikke huskes. Men poenget er: Ja, vi ønsker å redusere antall bompengeselskap fordi vi mener at det vil kunne kutte administrasjonskostnader. Jeg synes det er bra at opposisjonen nå gir uttrykk for at de er enig i dette, til tross for at de ikke selv gjorde den endringen i de åtte årene de styrte. Vi har fjernet flere bompengeinnkrevingspunkter ved at vi har slettet gjeld. Til og med i Alta, der de rød-grønne hadde bygd bomstasjonen, men ikke satt den i drift, slettet vi gjelden, så man slapp å ta den i bruk. Men så er det sånn at noen av de forslagene som regjeringen har fremmet, har representanten Sjelmo Nordås og flertallet i Stortinget stemt imot, og det å komme og etterlyse framdrift i en sak som flertallet stemmer imot skal skje, er litt vanskelig for meg å forholde meg til. Jeg gjør det selvsagt, men det betyr at vi må finne andre løsninger, rett og slett fordi representanten Sjelmo Nordås har sagt nei til noen av dem vi har kommet med allerede.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
La meg bare understreke at flere deler av bompengereformen er det god framdrift på, f.eks. det å få færre selskaper. Det skjer det en jobb på, det er bare å ta kontakt med de ulike fylkeskommunene som er eiere av dagens bompengeprosjekter. Det er bestemt hvordan de skal være i regioner, og så sitter vi og jobber med utpekte selskaper som skal overta for alle, slik at en får et selskap per region, istedenfor slik som det har vært til i dag, at en må opprette et nytt selskap for hvert nytt bompengeprosjekt. Så tror jeg alle i denne salen vet at jeg representerer et parti som egentlig vil ha bompengene vekk, og som heller ville investert litt mer av oljeformuen for å gjøre investeringer i vei bedre og billigere enn ved å kreve inn bompenger. Jeg må bare akseptere at det har ikke jeg fått flertall for. Men dagens regjering har sagt at vi skal ha en lavere bompengeandel i prosjektene framover enn det som har vært vanlig historisk. Det var det jeg påpekte da Stortinget sa nei til det. En ville ikke øke bevilgningene til bompengeprosjekter i statsbudsjettet for 2016, f.eks. Grindgut-prosjektet er en sak der vi ønsket å få et bedre datasystem. Leverandøren har ikke levert det, og det er nå en sak der en er i konflikt med leverandør.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-13:
Det er litt rart å høre representanten Pollestad snakke om nivået på bompenger, tatt i betraktning at nivået i dag er lavere enn det som representanten Pollestad og det rød-grønne flertallet hadde planlagt. Hvis den rød-grønne politikken hadde fortsatt uendret, ville det altså vært flere bompengeprosjekter, med høyere takster, enn det vi har dag. Så er det riktig – ja – at bompengenivået har steget over mange år, rett og slett fordi det er det som er blitt vedtatt. Men jeg tror alle vet at hvis Fremskrittspartiet hadde fått gjennomslag for sine løsninger, hadde det vært en helt annen utvikling. Så hvis representanten Pollestad er opptatt av bompengenivået og av å spare bilistene for penger, oppfordrer jeg egentlig representanten Pollestad til å stemme Fremskrittspartiet ved neste valg, slik at Fremskrittspartiet får flertall i denne salen. Det er også slik at nå har vi sett en utflating på veksten i bompenger, rett og slett fordi vi har endret på systemene. Så vet vi at så lenge representanten Pollestad og andre som er glad i bompenger, får gjennomslag for at vi skal ha mer av det, må en også ha et datasystem som kan fungere. Nå er det altså forsøkt utviklet et system som skulle være bedre, og så har en ikke fått det en bestilte fra leverandøren, og da er det en konflikt. Mitt mål er jo at vi ikke skal betale for noe som vi heller ikke har fått. Men det er det ikke jeg som bestemmer alene, for det er sannsynligvis en sak for rettssystemet.