Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2013-03-14:
Ifølge kildene skal eidsvollsmannen Nicolai Wergeland i sine memoarer ha skrevet at representanten Teis Lundegaard – under forhandlingene på Eidsvoll i 1814 – sa de uhyrligste ting om geistligheten. Hva var det så Teis Lundegaard fra Lister Amt mente? Vi veit i alle fall at han fremmet et forslag der det bl.a. het: «Det beneficerede Gods, der er en Levning fra den Catholske Hierarchies Old, der og er at ansee som en for nærværende Tid og Omstændighed, aldeles overflødig og upassende Interesse.» Kanskje var Teis Lundegaard inne på noe, men så langt vil jeg ikke gå i dag. Det er Gerd Janne Kristoffersen, Steinar Gullvåg og undertegnede som har fremmet dette grunnlovsforslaget. Forslaget dreier seg om å endre Grunnloven § 106, som omhandler «det Geistligheden beneficerede Gods», altså Opplysningsvesenets fond. Men aller først, for å presisere: Forslaget er ikke fremmet fordi vi i utgangspunktet vil Opplysningsvesenets fond til livs. Nei, dette forslaget dreier seg om å få slutt på det jeg uten å nøle kaller siste rest av husmannsvesenet, nemlig tomtefesteinstituttet. At folk ikke skal kunne eie tomta som huset deres står på, burde tilhøre en svunnen tid. Derfor igangsatte Stoltenberg-regjeringa et fortjenestefullt arbeid etter regjeringsovertagelsen i 2005, for å rydde opp i tomtefestesystemet, med det for øye at tomtefestere skulle kunne kjøpe boligtomta si. Tidligere justisminister Knut Storberget bør få ros for den store innsatsen han la ned for dette. Lover og forskrifter ble endret, og mange tomtefestere så lyst på framtida. Svært mange tomtefestere fester tomt på grunn eid av Opplysningsvesenets fond. Noen av oss var så godtruende at vi trodde de skulle være av de grunneierne som var enkle å ha med å gjøre i dette spørsmålet. Men nei – Opplysningsvesenets fond var ikke til å rikke. Regjeringa vedtok i 2007 en instruks om innløsning og regulering av festeavgift i festeforhold i statlige eller statsstyrte virksomheter, herunder Opplysningsvesenets fond. Saken ble bragt inn for domstolene – først tingretten og så Høyesterett. Flertallet i Høyesterett mente at instruksen var i strid med Grunnloven § 106 – altså bestemmelsene om Opplysningsvesenets fond. Dette er bakgrunnen for dagens grunnlovsforslag. Høyesteretts avgjørelse var for mange tomtefestere et hardt slag. Det var en stor skuffelse at Opplysningsvesenets fond, med sin tilknytning til Kirken, ikke var villig til – på en samfunnsmessig måte – å få avviklet tomtefesteinstituttet på boligtomter for vanlige folk. Norge er – meg bekjent – det eneste landet i vår del av verden som tillater ordningen med tomtefeste i dag, og det merkelige er at det kan synes som om det Opplysningsvesenets fond som er den verste av grunneierne til å kjøre rettssaker om innløsning av boligtomter mot festere. Jeg har opp gjennom åra møtt så mange fortvilte tomtefestere, som har vist meg brev de har mottatt fra Opplysningsvesenets fonds advokater – av de beste og sikkert dyreste i landet. Den vanlige mann og kvinne har ingenting å stille opp med. Slik kan vi da ikke ha det! Opplysningsvesenets fond må være den eneste virksomheten i landet som ikke trenger å rette seg etter vedtak fattet i storting og regjering. Det kan av og til se ut som om de lever helt sitt eget liv og kan holde på akkurat som dem vil – og det gjør dem sannelig også. Slik kan vi ikke ha det. Når Høyesterett mener at Opplysningsvesenets fond kan holde på slik de gjør, under beskyttelse av Grunnloven, er det bare én utvei igjen, og det er å endre Grunnloven. Derfor er dette grunnlovsforslaget fremmet. Bestemmelsene i Grunnloven § 106 innebærer at kjøpesummer og inntekter fra midler og eiendommer eid av Opplysningsvesenets fond, bare kan brukes «til Geistlighedens Bedste og Oplysningens Fremme». Vi har ingen intensjon om å endre på dette. På grunn av begrensningen av bruken av fondets midler, kan det neppe betraktes som en integrert del av statskassen. Fondet er riktignok underlagt statens overordnete forvaltning og styring, og Opplysningsvesenets fond forvaltes av Forvaltningsorganet for Opplysningsvesenets fond, som i dag administrativt er underlagt Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet. I praksis har også statens forvaltning av fondet blitt underlagt sterke begrensninger. Den begrensningen i bruken av fondets midler som er nedfelt i Grunnloven § 106, har blitt tolket slik at den også legger bånd på forvaltningen av fondets midler og eiendommer. Etter vårt syn er dette ikke klart forankret i grunnlovsbestemmelsen. Det er grunn til å spørre om det er riktig at det ikke kan tas hensyn til andre forhold – f.eks. samfunnshensyn i et videre perspektiv – enn det som er til «Geistlighedens Bedste og Oplysningens Fremme» også ved forvaltningen av midlene, som f.eks. at folk skal kunne eie tomta som huset deres står på. Spørsmålet om forvaltningen av Opplysningsvesenets fond var oppe i Høyesterett i plenum i mai 2010. Saken gjaldt om den før nevnte instruksen – gitt ved kongelig resolusjon – om innløsning og regulering av festeavgift i festeforhold i statlige eller statsstyrte virksomheter kunne gjøres gjeldende for Opplysningsvesenets fond. Instruksen innebar gunstigere vilkår for festerne enn det som fulgte av tomtefesteloven. Det vil si at regjeringen ved forvaltningen av fondets eiendommer ikke bare hadde tatt hensyn til hva som ville maksimere fondets profitt, men også hva som var samfunnsmessig gunstig, og hva som var gunstig for festerne av fondets eiendommer. Spørsmålet var om dette var i strid med Grunnloven § 106. Høyesterett delte seg i et flertall på ni dommere og et mindretall på fire dommere. Forslagsstillerne er enige i det mindretallet i Høyesterett ga uttrykk for i domsslutningen. Staten bør kunne stå noe friere i forvaltningen av Opplysningsvesenets fond enn det flertallet i Høyesterett ga uttrykk for. Blant annet må det i større grad kunne tas hensyn til hva som vil være til beste for samfunnet som helhet, og ikke bare hva som vil maksimere fondets profitt. Men la meg presisere: En systematisk tapping av fondets midler vil helt klart ikke være i tråd med formålsangivelsen i § 106. Det er heller ikke bakgrunnen for forslaget. Dissensen i Høyesterett viser at det er delte meninger om hvorvidt § 106 legger så sterke bånd på forvaltningen som det Høyesteretts flertall ga uttrykk for. For å unngå at bestemmelsen forstås slik i framtida bør derfor § 106 endres. Vi foreslår derfor å ta inn en presisering i Grunnloven § 106, ved at det skal være regjeringa som forvalter «det Geistlighedens beneficerede Gods». Det kan nok hevdes at så er tilfellet også i dag, men ved å presisere dette i bestemmelsen gis det et klart signal om at regjeringa står noe friere til å bestemme prinsippene for forvaltningen, og at disse er justert i forhold til den tolkningen som ble etablert ved den nevnte plenumsdommen i Høyesterett. For å presisere til slutt: Vi foreslår at forvaltningen legges til Kongen, dvs. til regjeringa. Men hensikten er ikke å gi regjeringa enerett til å bestemme over forvaltningen, et prerogativ. Stortinget må kunne instruere regjeringa om forvaltningen, slik Stortinget i prinsippet også skal kunne gjøre i dag. Forslaget er fremmet i tre alternativer som på ulike måter får fram dette. Alle alternativene er utformet i to språkversjoner: én på originalspråket og én på bokmål og nynorsk. Forslaget anbefales på det varmeste for det kommende storting.