Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-04:
Debatten i dag har vært ganske ideologisk, og det er bra. Jeg merker meg at Høyre og Fremskrittspartiet syns det er ubehagelig når vi viser hva som vil være konsekvensene av den politikken de står for. Men det får de tåle. De politiske forskjellene i Norge er nemlig større enn mange tror. Det er ikke først og fremst om man prioriterer noen flere kroner her eller der som utgjør forskjellen på den rød-grønne regjeringa og en eventuell regjering av Høyre og Fremskrittspartiet. Forskjellene er langt større enn som så, og jeg syns Erna Solberg slapp katta ut av sekken tidligere her i dag da hun beskrev Høyres syn på velferdsstaten. Mens SV ønsker en velferdsstat som i hovedsak består av universelle ordninger – for alle – ønsker Høyre mer behovsprøving, der målet, som Erna Solberg sjøl beskrev det, vil være å begrense bruken av ordningene. Det er derfor Høyre ønsker kutt i uføretrygden og å avvikle ordninga med gratis læremidler. Det er derfor de var imot makspris og rettighetsfesting av barnehagetilbudet, bare for å nevne noe. Høyre og Fremskrittspartiet ønsker massive skattelettelser, mest til dem som har mye fra før, og tar til orde for flere nullskattytere. Kommersielle aktører skal få stor frihet til å gjøre profitt på syke, på rusmiddelavhengige, på eldre og på skoleelever. Fellesskapets midler skal bidra til overskuddet for multinasjonale selskaper som vil drive Omsorg og Skole AS. Man påstår at dette skal bidra til å gjøre offentlig sektor bedre, men vi har sett resultatene av denne politikken. Dette er gammelt nytt, det har vært prøvd før. Kombinasjonen av kutt i velferd, privatisering, urettferdige skatteletter og et mindre regulert arbeidsliv har i land etter land økt klasseskillene, ført til mer utrygghet og mindre likestilling mellom kvinner og menn. Dette er ikke skremselspropaganda, det er bare å finne fram partiprogrammene og å sjekke historiebøkene. Jeg merket meg at Fremskrittspartiets leder forsøkte å framstille vår motstand mot markedstenking på velferdsområdet som en motstand mot at folk skal kunne ta frie valg. Dette vitner om et snevert syn på velferdsstaten. Hvis det er sånn at Jensens fremskrittsparti ikke kan se for seg at offentlig sektor sammen med ideelle nonprofitaktører kan utarbeide et mangfold av valgmuligheter for sine egne innbyggere, ja da har de ikke rare visjonene. For min mormor, som bor i høyre- og fremskrittspartistyrte Oslo, spiller det ingen rolle om hun kan velge en privat hjemmehjelper i stedet for en offentlig, hvis de to gjør nøyaktig den samme jobben og hun ikke er spesielt begeistret for noen av dem. Det viktige må være at hun har mulighet til å påvirke innholdet i tjenestene, at hun vet hvem som har ansvaret når ting ikke fungerer, og at hun får et tilbud som står i forhold til de behovene hun har. Fordelen med et godt utviklet offentlig tilbud, med langsiktige kontrakter med ideelle aktører, er at vi ikke trenger å sløse bort fellesskapets ressurser på å bidra til profitt for eierne, at vi som folkevalgte får bedre styring over tilbudet, og dermed at folk lettere kan plassere ansvaret når tjenestene ikke er gode nok. Men det er kanskje nettopp dette høyresida frykter. Kanskje det er nettopp for å unngå ansvar at de er de fremste eksponentene for oppsplitting av oppgaver mellom et mylder av etater og aktører i landets hovedstad. Så vidt jeg vet, er det 14 aktører bare på samferdselsområdet. Solberg forsøkte å framstille det som om det bare er oljepengene som har gjort Norge til et av verdens beste land å bo i, med Europas laveste arbeidsløshet. Det er en grov forenkling og et forsøk på å avpolitisere politikken. Historien er full av eksempler på land hvor rikdom og råvareressurser har blitt en forbannelse for befolkninga. I Norge hadde vi i sin tid framsynte politikere som tok styring med ressursene, opprettet statlige selskaper, sikret at grunnrenta tilfalt folket og fordelte rikdommen rettferdig gjennom utbygging av universelle velferdsordninger og omfordelinger. Høyre og Fremskrittspartiet ønsker et brudd med alt dette. Det er realiteten. Måten vi har organisert samfunnet på i Norge, med systematisk satsing på fellesskapsløsninger, relativt små sosiale forskjeller – selv om de fortsatt er for store – og et velorganisert arbeidsliv med høy organisasjonsgrad, kalles altså for den norske modellen. Den norske modellen var lenge ansett som en tapermodell av nyliberale økonomer og politikere. Nå blir den av stadig flere anerkjent som den suverent mest suksessfulle samfunnsmodellen i Europa. Denne måten å organisere samfunnet på har bidratt til sosial mobilitet, et effektivt og lønnsomt næringsliv og høy kompetanse i befolkninga. Likestillingspolitikken er også sentral i denne modellen, med statlige reguleringer og en sterk velferdsstat. Kvinners inntog i arbeidslivet har hatt uendelig mye større betydning for økonomien enn all oljen og gassen til sammen. Så når Fremskrittspartiet vil avvikle alt likestillingsarbeid i offentlig regi, vil det få konsekvenser for likestillinga i Norge, men det vil også få konsekvenser for økonomien. Å påpeke dette er ikke skremselspropaganda, men fakta, og det er veldig bra at vi endelig får opp disse debattene.