Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
Det flerkulturelle samfunnet vi nå har fått også i Norge, har mange sider. Det har sine gleder og sine sorger, og det stiller oss overfor utfordringer. De som kommer hit, skal forsøke å forstå og bli en del av vårt samfunn. De som er født og oppvokst her i landet, men som har foreldre som er født i et annet land, skal forholde seg til sine foreldre og deres kultur, men de føler seg selvfølgelig også som norske, og forholder seg til den norske kulturen. Alle offentlige instanser – det være seg skolevesen, helsevesen, offentlige kontorer eller rettsvesen – skal behandle ethvert menneske respektfullt og likeverdig. Det ligger dypt forankret i den norske folkesjela. Urettferdighet liker vi ikke. Det finnes likevel dessverre mange eksempler på at særlig unge, mørkhudede menn blir stoppet utallige ganger av politiet. Det er ikke noe nytt fenomen. Det har skjedd i mange år. De stoppes f.eks. i biler de kjører, og sertifikat, vognkort og alle registre sjekkes. Det hjelper ikke at de sier at dette ble gjort i forrige uke, eller at dette er blitt gjort mange ganger den siste måneden. De har jo ikke noe bevis å vise fram som ville underbygge det de sier. Hvis de viser seg utålmodige, vil kontrollen kanskje drøye og trekke ut, og hvis de ikke samarbeider blidt og smiler bredt, er det ikke så veldig langt til en reaksjon på at de kanskje forhindrer politifolk i å gjøre sin jobb. Merkelig nok får disse sakene raskt sin oppklaring i forhold til andre saker, og har slike ungdommer først fått en bot, er det i gang. De må legge inn ekstra tid når de skal noe, fordi de må regne med å bli stoppet hver gang de skal ut, f.eks. i bil – og det er et frustrerende hverdagsliv. De får jo ingen bevis å vise for seg på at de virkelig har blitt stoppet. De blir ofte heller ikke trodd hvis de sier det. Norge har fått kritiske merknader av ECRI – European Commision against Racism and Intolerance – og vi har fått kritiske merknader fra FN-organet CERD. Organisasjonen OMOD har også tatt opp dette, i alle fall i de ti siste årene. Jeg har lyst til å lese opp noe fra en sak som stod i Aftenposten i april i fjor. Det handler om en gutt som er adoptert fra Columbia, og som kommer hjem fra kokkejobben sin. Det står omtrent slik: Natt til fredag var han og kjæresten på vei hjem til leiligheten hans, som ligger i samme hus som foreldrene bor i. Slik er det som skjedde, ifølge de to: Idet de står og venter på at garasjeporten skal åpne seg, merker de en hvit, umerket bil bak seg. Derfra lyser noen med en kraftig lommelykt på ansiktet til gutten. Han blir redd, går ut av bilen, og to karer krever at han viser vognkort og førerkort. De er kledd i sivil og viser ikke legitimasjon. I stedet oppfører de seg aggressivt. De antyder at han kan ha stjålet sin egen bil, og at han ser ut som han er påvirket av narkotika. Ingen av de to unge får lov til å ringe inn til guttens foreldre, som sover i huset. Én av politimennene oppgir tjenestenummer, den andre nekter. Kjæresten har blitt stoppet flere ganger når hun har sittet på med sin mørkhudede kjæreste. Når hun har kjørt selv, har hun aldri blitt stoppet. Pappaen har kjørt den samme bilen mye, og han er aldri blitt stoppet i løpet av 40 år på veien. Begge to er hvite i huden. De er helt sjokkert over oppførselen til politiet. Under opptrinnet natt til fredag klarte gutten likevel til slutt å ringe i smug til faren sin. Han våknet og gikk ut. Da endret de to politifolkene fullstendig sin oppførsel. Med én gang de skjønte at den hvite mannen var pappaen, var alt greit. De bare dro, uten å ha fått motbevist noen av sine mistanker, de bare så at pappa var hvit, forteller gutten. Denne historien er ikke enestående. Jeg mener at vi faktisk skal si svart på hvitt at dette gjelder de som ser annerledes ut i vårt norske samfunn. Et flertall på Stortinget påla Regjeringen å komme med en sak om hvordan denne problematikken kunne håndteres bedre. Vi bad om at det ble fremmet en form for kvitteringsordning, slik at de som ble stoppet, kunne ha noe skriftlig å vise fram etter å ha blitt kontrollert av politiet. Regjeringen kom tilbake med et forslag om et prøveprosjekt med kvitteringsordning for politiet ved visitasjoner og andre kontroller. Et slikt prosjekt er også viktig for at vi skal få den viten vi trenger, viten slik at vi ikke bygge våre løsninger her på synsing som har bakgrunn i historier som florerer, historier som vi ikke vet noe om. Det er dokumentasjonen som hadde vært viktig. Vi kunne virkelig fått vurdert politiets kontrollhyppighet, vi kunne fått kontrollert nødvendigheten av kontrollene, og vi kunne fått dokumentert treffsikkerheten med hensyn til hvor mange kriminelle disse kontrollene egentlig avdekka. Men stortingsflertallet vil i dag noe annet enn den 19. juni i 2002, dessverre. Hverdagen til unge nordmenn med unorsk utseende blir bare et lite hakk forbedret. Polititjenestemenn vil nå få et synlig tjenestenummer som kan brukes for å rapportere om at man har blitt stoppet. Men når kontrollene ikke skrives inn i loggen til politipatruljene, kan man jo spørre seg om hvem som blir trodd når en mørkhudet gutts ord står mot det to polititjenestemenn sier. Alle politidistrikter melder om for lite penger. De må holde stillinger ledige, sier de, for å få gjort den jobben vi har satt dem til å gjøre. I mitt hode er det slik at jo mer man kan dokumentere av hva man gjør i sitt daglige arbeid, og jo bedre man kan dokumentere godt faglig arbeid, jo bedre står man rustet i kampen om de økonomiske ressursene. Men slik tenker tydeligvis ikke politiet eller stortingsflertallet, dessverre. Jeg tenkte jeg skulle avslutte med en liten historie til. Det var to norske ungdommer som fikk jobb som lærere i videregående skole. Den ene kom til politikammeret på sitt hjemsted og spurte: Kan jeg få politiattest, for jeg skal begynne som lærer? Ved politikammeret svarte de at det var helt greit, og gav det over disk. Så kom den mørkhudete kollegaen til sitt politidistrikt og spurte likedan om han kunne få politiattest fordi han hadde fått jobb i videregående skole. Da ble det svart nei. De ville se bevis på at han hadde fått jobben. Han måtte gå tilbake til skolen og spørre om å få et bevis på at han faktisk var tilbudt en jobb før han fikk en politiattest. Dette dreier seg altså ikke bare om noen få historier. Det skjer stadig vekk. Vi trenger dokumentasjon, for dette tolereres ikke i det norske samfunn.