Ellen Samuelsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Utviklingsministeren sa i sitt innlegg til Stortinget i juni at bistand ikke kan løse alle problemer; at bistand er en liten del av det som skaper utvikling, og ikke den ene, avgjørende faktoren. Det er et utsagn jeg slutter meg til. Det som i størst grad hindrer utvikling, og som bryter ned samfunn, er krig og konflikter. I den senere tid har vi også sett miljøtrusselen. Hvis vi, som en del av verdenssamfunnet, skal kunne bidra til at FN når sine tusenårsmål, må vi også innrette en vesentlig del av vår bistand på å sikre fred, stabilitet og demokratisk utvikling i alle deler av verden. Jeg vil særlig trekke fram tre områder som jeg mener er av betydning for norsk bistands- og utviklingsarbeid. Før det første: Norge må, sammen med FN, bidra til å forhindre krig og stoppe krigshandlinger der det er mulig, dvs. en fortsatt satsing på fredsmekling, forsoning og konfliktløsning. Det er positivt at statsråden understreket så tydelig at bruk av militær innsats alltid må være en siste utvei. Det er Regjeringens politikk at deltakelse i militære operasjoner i utlandet skal ha et klart FN-mandat, og begrunnelsen for vår deltakelse må jo være nettopp å sikre innbyggerne i disse landene mulighet for å bo, arbeide og dyrke jorda – føre et vanlig liv uten å frykte for liv og helse eller for vilkårlige overgrep. Jeg mener derfor at den sivile bistanden alltid må være vårt hovedspor, slik at i de situasjoner hvor vi også må inn militært, må vi følge opp med en betydelig sivil innsats. Her har det internasjonale samfunnet en stor utfordring, for flere av de fattigste landene som har behov for vår bistand, er land med ustabile, udemokratiske regjeringer og med pågående krigshandlinger. Det skaper utrygghet både for innbyggerne og for bistandsarbeiderne. Det er viktig at vi her utvikler våre strategier i samarbeid med både frivillige organisasjoner, FN-organisasjoner og andre, slik at det blir større mulighet til å komme inn med effektiv bistand til sivilbefolkningen også mens krigshandlinger pågår. For vi har erfaring for at ensidige forsøk på å løse slike konflikter enten bare med – eller i hovedsak med – militær innsats ikke fører til ønsket resultat. Utviklingen i Afghanistan er det nyeste eksempelet på dette. For det andre må vi dele vår kunnskap og våre erfaringer, slik at vi bidrar til bærekraftig utvikling. Dette gjelder på flere områder. Det gjelder oppbygging av demokratiske institusjoner, det gjelder bekjempelse av korrupsjon, det gjelder forebygging innen helse, det gjelder bærekraftig utnyttelse og demokratisk styring av naturressurser – bare for å nevne noe. Ved å dele vår kunnskap på områder som vi er gode på, med utviklingsland, slik at de også kan bli gode på disse områdene, vil vi bidra til å utvikle en mer likeverdig situasjon mellom verdens nasjoner. Det betyr å dele makt, og det er viktig. Kunnskap er nemlig slik at jo mer vi deler den, dess mer blir det også av den. Til sist vil jeg nevne økonomisk hjelp, for det er også en viktig del av vår innsats overfor fattige land, i form av gjeldslette – som Stortinget forbilledlig har bidratt til – for å avhjelpe akutt nød, for å få i gang lokalt næringsliv og å sette i gang forskjellige utviklingsprogrammer. Flere representanter i debatten har vist til eksempler på dette. Slike programmer og slik innsats må skje i dialog med mottakerlandene. Det er derfor viktig at Soria Moria-erklæringen slår fast at Norge ikke skal gi bistand til programmer som stiller krav om liberalisering og privatisering mot mottakerlandets ønske. Jeg har trukket fram nettopp disse tre områdene blant mange andre, for det å yte bistand til utviklingsland og kriserammede land på en slik måte at de selv kan utvikle bærekraftige samfunn, er hele forskjellen på å gjøre disse landene avhengig av veldedighet og det å vise internasjonal solidaritet. Det å praktisere internasjonal solidaritet må være den langsiktige, overordnede målsettingen i norsk utviklingspolitikk.