Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Aller først er jeg glad for å kunne konstatere at regjeringa og komiteen er enige om det fundamentale i hele denne diskusjonen, at det er ethvert menneskes rett å tro og mene hva man vil og å utøve sitt livssyn, men også at de som utøver sin religion i Norge, må forholde seg til det rammeverket som det norske samfunnet setter. Det kan virke sjølsagt, men det er likevel viktig å understreke at ingen religionsutøvelse står over norske lover og den demokratiske rettsstaten som sikrer individets rett og frihet. Samtidig er også jeg kritisk til at stater eller aktører som ikke sjøl respekterer religionsfriheten, skal kunne finansiere trossamfunn i åpne og tolerante samfunn. Jeg vil her kort nevne at Utenriksdepartementet i fjor sommer mottok en forespørsel fra en representant for et trossamfunn i Norge om å gi en godkjennelse til at norske myndigheter aksepterer finansiell støtte fra Saudi-Arabia til norske trossamfunn. Bakgrunnen var at den potensielle bidragsyteren hadde satt en slik bekreftelse som vilkår for å yte sin støtte. Forespørselen ble besvart med at det ikke tilkommer regjeringa og Utenriksdepartementet å autorisere finansielle overføringer til trossamfunn. For øvrig la Utenriksdepartementet til at en normal forventning bør være at når det kommer tilbud om finansiering fra utlandet til etablering av trossamfunn i Norge, bør det gjelde tilsvarende regler for fri etablering av trossamfunn i gjeldende land. Det ville derfor etter Utenriksdepartementets syn være et paradoks og unaturlig om det ble gitt godkjenning til finansiering fra kilder i et land der det ikke åpnes for religionsfrihet. Regjeringa la, som flere allerede har vært inne på, den 1. desember 2010 fram en handlingsplan, kalt Felles trygghet – felles ansvar, for å forebygge radikalisering og voldelig ekstremisme, som i ytterste konsekvens kan føre til terror. Jeg vil si at hele den planen egentlig er bygd på mye av den tenkningen som vi hørte representanten Skei Grande presentere i sitt innlegg. Handlingsplanen har som formål å sikre en helhetlig tilnærming til forebygging, samt å øke kunnskapen på området, for på den måten å sikre at forebyggingen blir mer effektiv og målrettet, og at forebyggingen ikke bommer eller bidrar til det motsatte. Med et bedre samarbeid mellom ulike aktører på et tidlig stadium legger vi også til rette for en bredere og mer effektiv forebygging og dermed økt trygghet. Norge er dessuten forpliktet til å bidra til bekjempelse av internasjonal terror, og både Politiets sikkerhetstjeneste og Økokrim er engasjert i dette arbeidet. Våre internasjonale forpliktelser er fulgt opp i nasjonal rett, f.eks. straffeloven § 147b, som retter seg direkte mot finansiering av terrorhandlinger og det generelle medvirkningsansvaret i norsk rett, og som er et tydelig lovforbud opp mot straffbare aktiviteter, ikke aktiviteter som er beskyttet av menneskerettigheter. Spørsmålet som dette Dokument 8-forslaget reiser, er egentlig om lovforbud er veien å gå for å forebygge og bekjempe uakseptable, intolerante og samfunnsfiendtlige holdninger. I mange anledninger er det ikke det. Regjeringa er enig med komiteens flertall i at det vil være andre tiltak enn lovforbud som på en effektiv måte vil kunne bidra til dette arbeidet. Jeg understreker representanten Skei Grandes poeng, at mange godt begrunnede og isolert sett ønskede lovforbud i enkelte henseender også vil ha motsatt virkning, bidra til mer konflikt, bidra til mer konfrontasjon. Det er samtidig viktig å understreke at tiltak for å bekjempe radikalisering må holde seg innenfor de rammer som våre menneskerettighetsforpliktelser setter. Det skulle bare mangle! Det er jo nettopp det å forhindre at noen river ned de verdiene som vi bygger vårt samfunn på, som er årsaken til at man ønsker å forebygge radikalisering. Det ville jo være rart om vi skulle rive ned de samme verdiene i en slik kamp. Både religions- og forsamlingsfriheten, men også ytringsfriheten, setter begrensninger for hvilke tiltak som kan iverksettes. Det skal vi være glade for. Det er også viktig at man i bestrebelsene etter å forebygge religiøs ekstremisme sørger for å respektere de verdier og rettigheter vi ønsker å beskytte. Tros- og livssynsfriheten er en grunnleggende menneskerettighet, som innebærer at den enkelte har rett til å tro det han eller hun vil, til å gi uttrykk for og leve i tråd med sin tro, til å skifte tro og til å ha et livssyn som innebærer ikke å ha en religiøs tro. Denne friheten omfatter også en kollektiv rett til å komme sammen om religiøse og livssynsmessige formål, til å delta i religiøse ritualer sammen med andre og til å organisere et felles religiøst liv, nedfelt i menneskerettskonvensjonen, i norsk lov, i trossamfunnene, ymist anna, og også i norsk grunnlov. Regjeringen mener det er behov for økt åpenhet om store utenlandske gaver til tros- og livssynssamfunn og religiøse utdanningsinstitusjoner i Norge. Kulturdepartementet vil derfor utrede oppretting av et offentlig register over gaver til slike mottakere.