Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2007-04-24:
La meg først av alt, i likhet med forrige taler, gi honnør til interpellanten, Akselsen, for at han tar opp denne viktige problemstillingen. Og det kommer vel neppe som noen overraskelse at vi i Fremskrittspartiet er særdeles tilfreds med at nå også representanter fra andre partier setter søkelyset på om våre bistandskroner kommer fram dit de skal, og om de virker etter hensikten. Sett i lys av de betydelige beløp den norske stat bevilger hvert år, og den store økningen vi har hatt på budsjettet for inneværende år, er det viktigere enn noen gang å fokusere på effektivitet og kontroll. Fremskrittspartiet har gjennom mange år satt en rekke spørsmålstegn ved vår bistandspolitikk. Vi har nettopp vært opptatt av kvaliteten på norsk bistand, om hjelpen kommer fram til dem som trenger det, og om hjelpen har eller har hatt betydning for dem som mottar den. Flertallet i denne sal har dessverre vært opptatt ene og alene av størrelsen på bistand i stedet for kvaliteten. Jeg håper debatten i dag vil bidra til at vi i framtiden kan ha en mer fordomsfri debatt om alle sider av norsk bistand, for vi vet alle at dette er ikke noen ubetinget suksesshistorie. I samfunnsdebatten ser vi nå at flere og flere aktører stiller de samme spørsmål som vi i Fremskrittspartiet har gjort gjennom mange år når det gjelder Norges ukritiske bistandspolitikk. En av disse er Øyvind Østerud, professor i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo, som også representanten Nybakk nevnte. I en artikkel i Nytt Norsk Tidsskrift nr. 4 i 2006 skriver han bl.a. at virkningen av utviklingsbistanden fra rike til fattige land gjennom de siste 50 år er svært omstridt. Han skriver videre at det finnes «ingen klar sammenheng mellom bistand og økonomisk utvikling». Enkelte asiatiske land som Singapore, India og Kina har hatt en betydelig økonomisk vekst, men det er ikke utviklingshjelp som forklarer veksten. En rekke av de landene som har mottatt mest bistand, har samtidig hatt en negativ økonomisk utvikling og voksende fattigdomsproblemer. Afrika sør for Sahara har mottatt store og økende bistandsmidler de siste tre tiårene, samlet sett flere tusen milliarder kroner, mens den gjennomsnittlige nasjonalinntekt pr. innbygger er sunket med nær 10 pst. i samme tidsrom. Enkelte bistandstiltak har vært relativt vellykkede, mens andre har vært feilslåtte og i mange tilfeller direkte skadelige. Konkrete prosjekter med tett oppfølging og oppbygging av lokal kompetanse kan lykkes under noen vilkår. Et voksende problem er imidlertid at lokal ekspertise i økende grad forsvinner som hjerneflukt til de rike deler av verden. Mens verden skal hjelpe Afrika med å dempe aidsproblemet, har tusenvis av afrikanske farmasøyter, leger og sykepleiere emigrert til USA og Europa. Den norske statlige bistandspolitikken, som startet med India-hjelpen og fiskeriprosjektet i Kerala på 1950-tallet, føyer seg inn i et internasjonalt mønster. Det store verket «Norsk utviklingshjelps historie» kan ikke påvise at bistanden på nærmere 200 milliarder kr har gitt noen utviklingseffekt. Gjennom 50 år har norsk og internasjonal bistandsideologi gjennomgått en rekke linjeskift uten synlig forbedring av de samlede virkningene. Det har vært en massiv kapitalstøtte for å bryte fattigdommens onde sirkel, med liten eller ingen effekt. I tillegg til manglende effekt har en rekke studier påvist omfattende svinn av bistandsmidler. I en rapport fra utviklingsorganisasjonen ActionAid er det beregnet at halvparten av de internasjonale overføringene går til dyre, ineffektive vestlige konsulenter, administrasjonskostnader og andre tilbakeføringer til giverne. Forskere i Verdensbanken vurderte i 2001 effektene av norsk utviklingshjelp og hevdet generelt at virkningene avhenger av kvaliteten på de økonomiske institusjonene og politikken i mottakerlandene. De hevdet samtidig at bistand uten gunstige mottakervilkår kan være direkte skadelig. Det viser seg også at de landene som har størst behov for hjelp, ofte er de som har minst evne til å dra nytte av den. Alt dette viser at vi må se på norsk utviklingspolitikk på en helt ny måte. Vi kan ikke lenger sitte passivt og se på at store pengesummer pøses inn i prosjekter som har liten eller ingen virkning, eller se en annen vei når vi vet at penger forsvinner i lommene på korrupte makthavere. Fra Fremskrittspartiets side ønsker vi velkommen en debatt om en langt bedre og mer effektiv bistand. Det er nødvendig.