Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-03-21:
Jeg skal verken ta det som en oppfordring eller som en trussel. Det er en interessant rapport fra Riksrevisjonen også denne gangen. Det gjelder kontroll med selskaper der staten i 2009 har store eierandeler eller er eneeier, men også på en del områder med perspektiver over en lengre periode enn ett år. På alle punkter er det en enstemmig komité som støtter Riksrevisjonens kritikk på de punkter Riksrevisjonen kommer med kritikk. Det er noen nyanser, men de går ikke på å støtte Riksrevisjonen. På enkelte områder går vel faktisk et flertall i komiteen noe lenger enn Riksrevisjonen – jeg skal peke på det. Jeg skal konsentrere meg om tre ting. For det første den kritikk som jeg trodde nesten var unødvendig for Riksrevisjonen å rette. Når Riksrevisjonen selv har rett til å delta på generalforsamlinger i deleide selskaper sammen med dem som representerer de statlige eierinteressene, må de i hvert fall få en innkallelse. Det burde være elementært for selskaper som kjenner regelverket. Men Riksrevisjonen har mottatt kopi av innkalling for kun 14 av 36 deleide selskaper før generalforsamlingen fant sted. Det er en type forsømmelse som, for å si det på en annen måte, egentlig er mer pinlig, men som kanskje avdekker at selskapene ikke er klar over regelverket, ikke har det under huden, for å si det slik. Mitt andre punkt gjelder spørsmålet om implementering av statlige selskapers arbeid med samfunnsansvar. Man bruker ofte engelske begreper om slikt, men jeg skal holde meg til det norske språket og kaller det for det det er, samfunnsansvar. Men det gjelder selvfølgelig også i selskaper utover den statlige sfæren. Men Stortinget har ved flere anledninger behandlet dette, og Riksrevisjonen retter her kritikk på et par viktige punkter. Vi er ikke tilfreds med at mange av de undersøkte selskapene i svært liten grad har integrert de delene av samfunnsansvaret som de selv vurderer som relevant i sin forretningsstrategi. Skal det virkelig være iverksatt, må det være en del av forretningsstrategien, det må ikke være en del av en slags pynt på kaka som man gjør ved siden av, men som ikke påvirker selve smaken, for å holde meg i det bildet. På et annet punkt retter også Riksrevisjonen kritikk. De peker på at det ikke er gjennomført systemer som kontrollerer risiko i leveransekjeden, altså kjøper man varer og tjenester i strid med reglene for samfunnsansvar. Det er jo elementært i privat industri at det foretas kontroller i leverandørkjeden. Det er faktisk utviklet en ganske stor virksomhet når det gjelder leveranser, av selskaper som har spesialisert seg på å selge slike kontrolltjenester for andre selskaper, der mindre virksomheter kanskje ikke har utviklet spesialitet nok til å drive den type kontrollvirksomhet. Men det er uhyre viktig. For alle som i dag f.eks. kjøper klær fra Kina, er det elementært at man driver kontroll med at leverandøren også følger opp selskapets samfunnsansvar og forretningsstrategi. Men her er kritikken sterk, også fra Riksrevisjonen, når det gjelder de deleide statlige selskapene. Komiteen mener også at det er kritikkverdig at eierdepartementene fortsatt ikke har god nok kunnskap om selskapenes ivaretakelse av samfunnsansvaret. Det er faktisk relativt gjennomgående at selskaper som ikke ligger under Næringsdepartementet, har – synes å ha iallfall – mindre bevissthet om forretningsstrategi, samfunnsansvar og lederlønnsregler enn de som ligger direkte innunder Næringsdepartementet. Eller sagt på en annen måte: Når en statsråd fremmer en stortingsmelding som skal gjelde på flere områder, synes kommunikasjonen om prinsippene i denne meldingen, i dette tilfellet f.eks. samfunnsansvar og lederlønnsprinsipper, ikke å være tilstrekkelig godt kommunisert til de andre departementene. Eller kanskje det ikke er kommunikasjon det er mangel på, men at det er når det gjelder bevisstheten om at man eier, eller er ansvarlig for disse prinsippene, det svikter. Mitt tredje punkt leder da naturlig til lønnsutviklingen i de statlige selskapene. Det er her Riksrevisjonen kanskje retter den sterkeste kritikk. De generelle funnene er jo at lederlønnsutviklingen har vært dobbelt så høy i de undersøkte statlige selskapene som den generelle lederlønnsutviklingen i samme periode, 2007–2009. Til tross for at Stortinget altså har behandlet en innstilling, en stortingsmelding, som setter klare regler for lederlønnsutvikling i perioden, synes dette ikke å ha gitt effekt, i hvert fall ikke den tilsiktede effekt. Man skulle kanskje også tro at det hadde blitt bedre i perioden 2007–2009 enn det var i perioden forut. Det viser seg heller ikke å være tilfellet. Det er på dette punktet en enstemmig og sterk kritikk som rettes av komiteen. Man peker bl.a. i innstillingen på at det til dels er store variasjoner i forståelsen av Nærings- og handelsdepartementets retningslinjer for statlig eierskap, holdningen til lederlønn. Det gjelder både fastlønnen, bonusordninger og pensjon. Komiteen har gjennomført en høring på dette området. Jeg må nok si at høringen, selv om den bare omfattet et utvalg av selskaper, til fulle bekrefter at ikke alle styreledere har statens regler om retningslinjer for statlig eierskap og lederlønn under huden på samme måte. Jeg skal ikke her begynne å gå inn på enkeltselskaper, men la meg allikevel bare ta et par eksempler. Da Statoil fusjonerte inn Hydros oljevirksomhet, benyttet man det som en anledning til å foreta en til dels kraftig økning av lederlønnen i Statoil. Da var ikke prinsippet om ikke å være lønnsledende lenger til stede. Det var en av årsakene til at Statoil i den undersøkte perioden 2007–2009 kom ut med en til dels ganske sterk økning av en lederlønn som på forhånd lå meget høyt – ikke meget høyt i forhold til internasjonale selskaper med utenlandsk eierskap, statlig eller privat, men i forhold til det som gjelder i Norge for store selskaper. Og la meg si at hvis man skulle foreta sammenligninger internasjonalt, ligger nok lederlønningene i Norge på et lavt nivå – men det gjør også lønninger på mellomledernivå. Så jeg synes det er et veldig dårlig argument å si at man har lavere lederlønn i Statoil enn i f.eks. Shell, Exxon eller et annet stort selskap. Men så er heller ikke avgangen av norske ledere til utenlandske selskaper veldig stor, det er ingen stor kø av dem som blir rekruttert ut. Egentlig er det vel et relativt nasjonalt miljø man rekrutterer fra. Jeg vil for egen regning legge til et par bemerkninger om hvorfor selskapene ikke tar statens retningslinjer fullt ut på alvor. Jeg tror for det første det skyldes at selskapene er opptatt av ikke å ligge lavere lederlønnsmessig enn private selskaper innenfor samme sfære – i den grad man kan si det er private selskaper å sammenligne seg med. Det gjelder i tilfelle f.eks. statens eiendomsselskap Entra, som fungerer i et marked som ellers er helt privat. Eiendomsmarkedet er nok et område hvor lederlønningene ligger til dels ganske høyt, men jeg kan ikke se det som en begrunnelse i seg selv for at et rent statlig – 100 pst. – eid selskap behøver å være på linje med private, være lønnsledende i bransjen eller bryte med statens lederlønnssystem. Et annet moment som jeg tror er bidragsytende, er at alle disse selskapene benytter private såkalte headhunterfirmaer til å skaffe seg kandidater. Headhunterfirmaenes oppgave er bl.a. å bidra til at potensielle ledere i markedet får nye jobber og høyere lønn. Headhunterselskapene er selvfølgelig ikke pålagt spesielt å følge statens lederlønnsregler eller -retningslinjer – og kommer derfor opp med kandidater som nok har høyere krav til lønn enn lederlønnssystemet gjør det naturlig å tilby. Jeg tror det er viktig at styrer her kanskje opptrer på en noe mer bestemt måte overfor de headhunterselskaper det gjelder. Til slutt: I høringen ble det også innkalt et selskap som ikke var omfattet av Riksrevisjonens kontroll. Det var selskapet Argentum, som er et 100 pst. statlig eid investeringsselskap – for å si det på en enkel måte. Det ble i pressen avdekket at selskapet har opprettet et sideselskap – et investeringsselskap – som heter Bradbenken Partner, for sine ansatte. Ordningen her fungerer slik at Argentum kun mottar normalavkastning på sin investerte andel i dette selskapet, mens de ansatte mottar meravkastningen. Risikoen for de ansatte er dermed lav i forhold til investert beløp, mens mulighetene for høy avkastning er betydelig. Avkastningen de siste årene har vært om lag 18 pst. Dette er en spesiell type bonusordning. Et flertall i komiteen sier meget direkte at denne ordningen «ikke er i samsvar med Stortingets vedtak og signaler om lederlønninger i offentlige selskaper». Høyre er ikke med i det flertallet som sier dette, fordi jeg er litt i tvil om Stortinget har uttalt seg så konkret i vedtaks form at denne type selskaper ikke er tillatt i statlig heleide eller deleide selskaper. Det som iallfall er et faktum, er at dette gir en bonusordning på siden, som er i strid med de intensjoner som lå bak lederlønnsbehandlingen i Stortinget. Det underlige i saken er – og det er formuleringer som Høyre er med på – at statsråden i VG den 1. februar i år, da denne ordningen ble kjent – iallfall for offentligheten – uttrykte «sterk skepsis til ordningen». Under høringen ble det avdekket at denne ordningen var klarert med departementet både i 2005 og i 2007, og også i 2009, under den nåværende statsråd. Under høringen fremkom det at statsråden, etter å ha tenkt seg om, ikke ville gjøre noe med ordningen. Jeg ser med interesse frem til statsrådens redegjørelse for hva han mener. Jeg tror det er en fordel at statsråden og departementet sier det samme, og at statsrådens uttalelser i pressen ikke oppfattes som noe mer, noe annet, enn departementets holdning. Jeg avventer også statsrådens reaksjon på komitéflertallets – stortingsflertallets – merknad, selv om det ikke er et vedtak, om at bonusordningen når det gjelder Bradbenken Partner AS i Argentum, er i strid med Stortingets vedtak.