André Oktay Dahl (Høyre), 2012-03-22:
Trygghet er et grunnleggende velferdsgode. Trygge mennesker i trygge hjem er en forutsetning for at vi kan kalle oss et velfungerende demokrati og velferdssamfunn. Norge er fortsatt et trygt land, sammenlignet med de aller fleste land. Vi er fortsatt et lite og homogent samfunn, med mindre sosiale forskjeller enn mange andre, og vi har stor tillit til hverandre. Den nordiske modellen fungerer og er et resultat av vekslende regjeringers og stortingsflertalls arbeid. Sammen med en velfungerende velferdsstat, med balanse mellom offentlig og privat ansvar, og hvor forandring gjennomføres for å forbedre det beste i samfunnet, bidrar dette til å forebygge sosiale problemer, sosial utstøting og at folk faller utenfor. Dette er en viktig årsak til at vi gjennom flere år har greid å forebygge at altfor mange faller utenfor og inn i kriminalitet. Hendelsene 22. juli gjør det viktigere enn noen gang å styrke frivilligheten og det sivile samfunn, slik at man motvirker ufrivillig ensomhet og oppnår alle de store gevinstene – både for enkeltmennesket og fellesskapet – av å være sammen og oppnå tillit til hverandre. Men den modellen er under press, både økonomisk, på grunn av større menneskeforflytninger og fordi vi i mindre grad enn før er et homogent samfunn. Det skaper stort press på alle politiets samarbeidspartnere – enten det er skole, Nav, kriminalomsorg, barnevern eller helsevesen – og det skaper rom for flere konflikter mellom mennesker. Politiet kan aldri overta alle disse andres oppgaver, selv om vi lett peker på politiet, når det oppstår et problem. Samtidig er et synlig, tilgjengelig og nært politi en viktig bit som skal bidra til å korrigere en utvikling hvor noen bryter med samfunnskontrakten, skaper utrygghet og mindre tillit mellom mennesker. De siste årene har vi sett at tilliten til politiet generelt fortsatt er høy, mens de som rent faktisk møter politiet, har fått den redusert. Å styrke tilliten til at politiet greier å gjøre noe med den reduserte tilliten folk har til myndighetenes evne til å skape et tryggere samfunn, er et felles politisk ansvar. Da jeg sa at den nordiske modellen fungerer og er et resultat av vekslende regjeringer og stortingsflertalls arbeid, så gjelder det like fullt politiets situasjon. Vi sitter i en situasjon hvor vi er på etterskudd når det gjelder å oppbemanne politiet for å matche kriminalitetsbildet – ikke bare frem mot 2020, men også frem mot 2030. Det må være utgangspunktet for enhver debatt at poenget ikke er å skylde på hverandre, men at vi tar vårt felles ansvar og får til den styrkingen av politiet som vi alle er enige om. Hvis vi på tvers av partigrensene kan greie å enes noenlunde om den samme virkelighetsbeskrivelsen per i dag, og ikke havne i de evinnelige debattene om hvem som sa hva og hvilken regjering som ikke gjorde hva, da kommer vi et stykke på vei. Høyre har tidligere lagt frem en plan for hvordan vi kan øke antallet politifolk med 2 000 innen 2016, ut fra nivået i 2009. Det er realiserbart, men forutsetter klare prioriteringer. Etter 22. juli er alle enige om at beredskapen skal styrkes. Men politiet kommer fremover ikke til å greie å bygge bedre beredskap samtidig som det skal ha alle sine fra dag til dag-oppgaver. Derfor står fortsatt Høyres invitasjon til Stortinget og Stortingets opposisjon om et forlik om politiets ressurser ved lag. Og selv om forslaget om egen sak om IKT til Stortinget har blitt nedstemt noen ganger, står også det ved lag – ikke som kritikk, men som et oppriktig ønske om at Stortinget skal bli involvert slik at vi kan bistå alle de politimestrene som nå sliter med å oppfylle alle de målene som er satt for dem innenfor rammen av for knappe driftsbudsjetter. Vi har hatt mange debatter om behovet for økt politidekning. Behovet har ikke akkurat blitt mindre, heller ikke etter at den økonomiske krisen i resten av verden har bredt seg og skapt stadig større usikkerhet. Finanskrisen medfører også at flere land foretar innsparinger i sine respektive justisbudsjetter. Dette medfører økte utfordringer på kriminalitetssiden ikke bare for disse landene, men også for Norge som en del av en åpen verdensøkonomi med fri bevegelse av personer, varer og tjenester. Lavere tilstedeværelse av politi i f.eks. andre europeiske land krever sannsynligvis større behov for økt politidekning og beredskap i rike Norge. Stortinget trenger rett og slett mer oversikt over utfordringene knyttet til reduksjoner i andre europeiske lands justisbudsjetter, betydningen av det og konsekvensene for Norge. Vi har ikke vært forberedt på de utfordringene de økonomiske forskjellene i Europa vil bety, hva angår at folk søker seg jobb i Norge. Vi har ikke vært godt nok forberedt på at åpnere grenser medfører store utfordringer på kriminalitetssiden. At politiet i samarbeidsland ikke greier å henge med i samme grad som før, vil også påvirke Norge. Det kan bety at analysene som ligger bak bemanningsrapporten, har blitt mer utdaterte. Jeg har ikke tenkt å drive historieskriving utover å påpeke at sentrum–Høyre-regjeringen påbegynte en opptrapping av plasser på Politihøgskolen som ble videreført etter en to års pause av Stoltenberg II. I etterpåklokskapens navn burde selvfølgelig opptrappingen av opptakene til Politihøgskolen under Bondevik begynt før, men analysejobben som ble gjort, var sannsynligvis ikke god nok. Og i etterpåklokskapens navn burde selvfølgelig heller ikke flertallsregjeringen ha ventet i to år med å fortsette den opptrappingen som begynte under Bondevik, selv om vi heldigvis – alle partier – har sørget for et rekordhøyt opptak på Politihøgskolen nå. Budsjettene til politiet har økt gjennom flere år, og vi må også stille spørsmål ved pengebruken. Det får vi mulighet til under neste interpellasjon. Det er her grunn til å understreke at oppgavene har blitt langt flere, og derfor har mange politidistrikt de siste årene gjennomgått nedbemanninger og sliter med å oppfylle alle Stortingets mål. I over seks år har vi hatt et flertall med mer penger til fordeling enn noen gang. Fasiten når vi skriver mars 2012, er at politidekningen ikke er der den burde være. Soningskøene vil samtidig antakeligvis øke fremover, og beredskapen er ikke god nok i samfunnet. Poenget med denne interpellasjonen er ikke å kritisere, men dette er den reelle situasjonen i vår sektor, og det bekymrer oss alle. Budsjettet for i år, som statsråden styrer etter, vil dessverre høyst trolig gjøre at vi kommer enda mer på etterskudd i forhold til det som er et felles mål. Høyre foreslo nødvendige 400 mill. kr ekstra for at vi skal kunne «booste» politiets driftsbudsjetter, slik at vi kan nå de målene regjeringen selv sier at den fortsatt har. Det er fortsatt lite tilfredsstillende at Stortinget deltar i en slags quiz, hvor vi må gjette oss til hva som skjer. Jeg viser igjen til forslaget om egen sak om IKT-satsingen, og at vi igjen foreslår en politistudie. Det er fortsatt forslag som jeg håper regjeringen kan vurdere. Det ble avsatt 80 mill. kr til IKT i inneværende års budsjett. Det var en start, etter at Stortinget gjennom flere år har måttet gjette seg til hvor mye vi må bruke på IKT. Men kostnadene er på inntil 250–350–400 mill. kr, og 2012 startet altså reelt sett med 270–300 mill. kr i minus til å ansette folk, og 140 mill. kr til nyansettelser er langt under halvparten av det IKT-satsingen antakelig vil koste oss. Fremover vil Høyre være åpen for strukturdebatt, men endringer skal bidra til å bringe mer politi, og ikke mindre. Vi bør lære av resultatene av den forrige politireformen, hva resultatene faktisk ble. Det holder ikke at vaktlister ikke matcher det reelle kriminalitetsbildet, og at avtaler om en ekstra times jobb ikke har klare føringer for hva det skal bidra til av økt politikraft. I tillegg må vi tenke nytt for å få flere synlige politifolk. Der gjentar jeg igjen Høyres forslag, om å få klare strategier for hva sivilt ansatte kan ha av såkalte sekundære oppgaver. Avslutningsvis – vi har hatt mange, mange, mange debatter. Vi kommer til å fortsette å ha disse debattene. Det er ikke for å være ubehagelig mot regjeringen, men fordi hele Stortinget faktisk har disse felles målene. Vi har tidligere stilt spørsmål om hva som er de konkrete måltallene som fremover kan vise at vi er på rett vei, og ikke på feil vei. Dagens VG viser vel med all mulig tydelighet hvilke utfordringer vi har. Derfor tillater jeg å stille spørsmål til statsråden om hvordan statsråden vil sikre at ikke kommer enda mer på etterskudd hva angår politidekning.