Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-06-10:
Jeg er meget glad for at komiteen har sluttet seg til forslaget om å styrke og synliggjøre rettstilstanden for pårørende i saker der barn er døde som følge av en straffbar handling. Spørsmålet om de pårørendes situasjon i straffesaker har vært omtalt i samfunnsdebatten den senere tid, og Regjeringens arbeid med å forbedre enkelte pårørendes stilling har hatt høy prioritet. Det er en sak jeg brenner for. Forslaget innebærer for det første at foreldre kan få dekket reiseutgifter i forbindelse med hovedforhandlingene etter reiseregulativet i staten, samt at retten kan tilkjenne foreldre dekning for dokumenterte utlegg og tapt arbeidsfortjeneste så langt det er rimelig. Videre innebærer forslaget at foreldre får en klar rett til bistandsadvokat dersom de ønsker det, uavhengig av om de fremmer erstatningskrav i saken eller ikke. I tillegg innebærer forslaget at den samme personkretsen gis enkelte andre, nye og uttrykkelige straffeprosessuelle rettigheter. Jeg trekker her fram forslaget om å gi foreldrene rett til dokumentinnsyn på lik linje med fornærmede. Jeg er også godt fornøyd med at komiteen har tiltrådt forslaget om å gi retten adgang til å pålegge den siktede eller andre å forlate rettssalen når foreldrene forklarer seg, selv om det er grunn til å tro at vitnet uansett vil gi en uforbeholden forklaring. Bakgrunnen for dette forslaget er at det kan være en stor påkjenning for foreldrene å forklare seg med den siktede til stede. Under høringsrunden var høringsinstansene noe delt i synet på hvilke pårørende som skal omfattes i hvilke type saker. Jeg mener forslaget innebærer en balansert løsning når det som hovedregel omfatter foreldre, eventuelt verge, til barn som var under 18 år da de ble drept som følge av en straffbar handling. Det er likevel åpnet for unntak etter en konkret vurdering, fordi en skarp grense kan lede til urimelige resultater i praksis. Forslaget går derfor ut på at også foreldre til barn over 18 år kan få rettigheter når særlige forhold foreligger. Jeg har forståelse for komiteens ønske om at også andre enn dem som hadde foreldreansvaret, i konkrete tilfeller bør ha rett til godtgjørelse. Aleneforeldre kan ha behov for å ha med seg en ledsager, eller foreldrene orker kanskje ikke å møte i retten selv, men har behov for at noen de kjenner, følger saken. Jeg støtter derfor den presiseringen komiteen har foreslått i lov om vidners og sakkyndiges godtgjørelse for å åpne for en slik fleksibel ordning. Dersom reglene blir vedtatt, tar jeg sikte på å sette dem i kraft så raskt som mulig. Den neste milepælen i arbeidet for fornærmedes og pårørendes stilling er det utvalget Regjeringen vil sette ned om kort tid. Der skal man utrede hvordan fornærmedes og pårørendes straffeprosessuelle stilling kan styrkes. Jeg tar med meg komiteens innspill når mandatet skal utarbeides. Jeg vil også be en arbeidsgruppe se nærmere på hvordan omsorgen for fornærmede og pårørende i deres møte med strafferettsapparatet kan bedres. Når det gjelder de merknader som spesielt Fremskrittspartiet og SV har kommet med, bl.a. om å sørge for at foreldre til barn som er tilkjent bistandsadvokat, skal få økonomisk støtte til å følge saken, er det en problemstilling som jeg vil ta med til det utvalget som skal gå bredere til verks i denne saken. Jeg vil også se på andre spørsmål som er reist i komiteen, fordi jeg synes det er viktig å ha en åpen vurdering av dem. Jeg er enig med komiteens flertall i at berørte organisasjoner kan trekkes inn i utviklingen av en omsorg for pårørende, og jeg vil til merknadene fra Fremskrittspartiets medlemmer vise til at departementet har hatt et langvarig og sterkt samarbeid med Stine Sofies Stiftelse, fordi den er viktig. Jeg vil også si meg enig i refleksjonene gjort av representanten Thorkildsen om at vi har mye ugjort. Men da får vi gjøre jobben. Jeg vil også, lik representanten Thorkildsen, gi anerkjennelse til mennesker som har tatt den byrden på vegne av samfunnet å fortelle sin historie i ulike sammenhenger. Jeg har også møtt en del av de menneskene. Jeg synes de har gjort dette på en meget skikkelig og imponerende måte, for å si det slik. Det er mange av dem, og det er ulike skjebner. Det er også møtet med disse skjebnene som i sum har påvirket meg til å ta opp denne saken. Når det gjelder komiteens ønske om at saker om voldsoffererstatning skal prioriteres når noen har mistet et barn, vil jeg ta det med i det kontinuerlige arbeidet vi gjør, for at saksbehandlingen skal være så rask og god som mulig i saker om voldsoffererstatning. Jeg oppfatter, slik som det ble sagt i begynnelsen av denne saken, at det er en viktig sak. Jeg vil avslutningsvis si noe som går utover denne saken. Gjennom mange år i politisk arbeid, i praktisk sosialt arbeid og i diakonalt arbeid har jeg fått det inntrykket at pårørende i mange sammenhenger er en usynliggjort gruppe i Norge. Jeg synes ikke de er godt nok verdsatt, bl.a. i det arbeidet de gjør overfor stoffavhengige. Jeg synes heller ikke at de alltid er verdsatt og påskjønnet i møtet med andre offentlige vesen i Norge, f.eks. med helsemyndigheter og sosialmyndigheter. Det er jo ikke noen tvil om at det er mennesker her som gjør en kjempeinnsats. Dersom vi bekjenner oss til at vi alle er borgere i et samfunn, og at det sivile samfunnet er grunnleggende for at samfunnet som sådant skal eksistere, er det på tide at vi ser de pårørende og erkjenner dem. Det som skjer i dag, er et viktig skritt i den retningen, men det er flere skritt som også trengs å bli tatt.