Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Med jevne mellomrom de siste årene har det blitt dokumentert at norske jenter med minoritetsbakgrunn er blitt og fremdeles blir giftet bort med tvang, ofte til menn fra foreldrenes opprinnelige hjemland. Denne formen for ekteskapsinngåelse er blitt kjent som tvangsekteskap. Komiteen har i sine merknader definert tvangsekteskap på følgende måte: «Med tvangsekteskap meiner ein når eit individ vert gifta bort mot sin vilje eller med utilbørlig press, fysisk, psykisk eller kulturelt.» Retten til selv å kunne velge sin ektefelle er nedfelt i FNs menneskerettighetserklæring, som for øvrig også er innlemmet i norsk lovgivning. Det må slås kategorisk fast at kvinner har krav på det samme rettsvern og de samme rettigheter som menn. Det kan absolutt ikke aksepteres at religion eller kultur blir brukt som begrunnelse for undertrykking av kvinner. Dersom jenter med minoritetsbakgrunn skulle behandles annerledes enn jenter med norsk bakgrunn, ville det være diskriminerende og følgelig uakseptabelt. Statistisk sentralbyrå har utarbeidet statistikk som viser urovekkende tendenser når det gjelder ekteskapsinngåelse blant muslimske jenter fra Pakistan, Marokko og Tyrkia. Tallmaterialet viser bl.a.: Av jenter født i Norge av pakistanske foreldre giftet 85 pst. av dem seg med menn bosatt i Pakistan. Ingen jenter som er født i Norge av pakistanske, marokkanske eller tyrkiske foreldre, har giftet seg med nordmenn i løpet av de siste tre årene. Dette kan tyde på at bortgiftingen kan ha sammenheng med innvandring, og at unge jenter blir brukt for skaffe andre opphold i Norge. Jeg understreker at tallene tyder på at dette kan være tilfellet, men er det slik, er det selvfølgelig svært alvorlig. Stortinget har hatt spørsmålet om tvangsgifte til behandling tidligere. Høsten 1997 bad Stortinget om at Regjeringen skulle legge fram en handlingsplan mot tvangsekteskap. Denne handlingsplanen ble lagt fram i desember 1998 og hadde to hovedformål: å forebygge at ungdom utsettes for tvangsekteskap, samt å gi bedre støtte og hjelp til dem som ble utsatt for press i forbindelse med valg av ektefelle. Handlingsplanen la altså opp til at arbeidet måtte være forebyggende. Noen vil antakelig hevde at dette ikke er godt nok og vil kreve lovendringer, men § 222 i straffeloven slår fast at tvangsekteskap er ulovlig, og vi har bestemmelser i barneloven som fastslår at barn skal ha anledning til å ytre seg om personlige forhold fra de er 12 år gamle. Lovverket er på plass, men likevel får vi rapporter om at unge jenter blir bortgiftet. Jeg er overbevist om at den eneste farbare vei for å oppnå det vi alle vil, er å komme i en konstruktiv dialog med de gruppene hvor dette er blitt identifisert som et problem. Jeg synes også at det er på sin plass å understreke at det ikke er noen, heller ikke blant innvandrerorganisasjonene, som går ut og forsvarer tvangsekteskap. Alle forhold skulle altså ligge til rette for å komme i en situasjon hvor disse overgrepene mot unge kvinner opphører. Jeg synes det er på sin plass å minne om at det bare for en generasjon siden slett ikke var uvanlig at man i Norge «måtte gifte seg». Situasjonen var at ei ung jente ble gravid, og samfunnet rundt, foreldre og venner, forventet at man tok ansvar ved å gifte seg. Det er altså ikke mer enn 30 år siden vi hadde sosiale strukturer her i landet som la press på unge mennesker når det gjaldt valg av ektefelle. Det skal heller ikke mye fantasi til for å forestille seg at enkelte opplevde dette sosiale presset som en form for tvang. Jeg synes det er riktig å ha dette i minnet når vi i dag skal drøfte tiltak mot tvangsgifte – ikke som et forsvar av noe alle er imot, men som en påminnelse om at også her til lands har vi hatt uformelle strukturer som mange har opplevd som vanskelige. Jeg vil peke på at etter min mening er den viktigste grunnen til at unge mennesker i dag kan velge, det faktum at vi har bygd opp et samfunn med et sikkerhetsnett som gjør at man ikke lenger «må gifte seg». Dette samfunnet vil jeg at også våre nye landsmenn skal bli en del av. Det oppnår vi ikke med nye lover. Det som trengs, er klare holdninger, holdninger som understreker den enkeltes rett til selv å velge den man vil dele livet med.