Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Ikke uventet har denne debatten i Stortinget i dag fokusert på brutaliteten i Zimbabwe og på den blodige og meningsløse krigen mellom Eritrea og Etiopia. Vi lever i CNNs verden. CNN-bildene av de store farmene i Zimbabwe som stikkes i brann, og barnesoldater i et menneskeslakt av en skyttergravskrig – mens folk rundt sulter og trenger mat – ryster derfor en hel verden. La meg først understreke at Arbeiderpartiet i Stortinget over lang tid har satt søkelyset både på det økende vanstyret i Zimbabwe og på Eritrea/Etiopia, både i spørretimespørsmål, i innlegg, i budsjettmerknader og flere ganger direkte vis-à-vis den forrige utviklingsministeren. Vi har også vært i forkant når det gjelder å anvise alternative måter å kanalisere midler på, bl.a. gjennom regionalbevilgningen og multilaterale organisasjoner dersom situasjonen i Eritrea, Zimbabwe og Etiopia skulle forverre seg, senest i budsjettet for inneværende år. Jeg synes det i disse CNN-tider er direkte galt, som også andre har vært inne på, å framstille situasjonen i Zimbabwe slik media delvis driver med nå. Vanstyret og overgrepene i Zimbabwe er ikke en svart/hvit sak, jeg hadde nær sagt i bokstavelig forstand, der krigsveteraner, som i parentes bemerket er altfor unge til å ha vært frigjøringssoldater før 1980, angriper de store hvite farmene. Det er slik Mugabe gjerne vil at det skal se ut. Det er det store svarte flertallet, den vanlige befolkningen i Zimbabwe, som lider under Mugabes udemokratiske og gjennomkorrupte regime. Den demokratiske opposisjonen, som knebles og terroriseres, ledes faktisk av en fagforeningsleder. Hva dette etter hvert dreier seg om, ble vel åpenbart da Mugabe sendte sine tropper inn i Kongo for å forsvare – hva? Jo, for å forsvare sin egen families økonomiske interesser i diamantindustrien. I Eritrea har det etter hvert despotiske regimet etter frigjøringen i 1991 nektet 500 000 flyktninger å vende hjem fra Øst-Sudan fordi de tilhører «feil» frigjøringsbevegelse. Dette har vi fra Arbeiderpartiet nå arbeidet med over en toårsperiode, bl.a. tatt representanter for flyktningene hit til Norge med økonomisk støtte fra UD. Men dette er de glemte flyktningene i Afrika. En langsiktighet og forutsigbarhet i bistandsoverføringene for ikke å ramme de fattigste kan gjøres gjennom andre kanaler enn stat til stat-bistand, samtidig som vi politiserer bistanden. Den langsiktige bistanden må være en plattform for politisk handling. Bistandsmidler må være politiske redskaper og ses på som en integrert del av norsk utenrikspolitikk. I den sammenhengen må vi våge å ta opp en diskusjon om Afrika. Vi må gå inn med ulike virkemidler, ikke fortsette utelukkende å klientifisere kontinentet. Solidaritet kan defineres som vilje til å fordele, slik at det oppnås frihet og likestilling mellom mennesker. Men det betyr også demokratiske spilleregler og internasjonale kjøreregler for økonomisk samkvem som sikrer utvikling og verdiskaping i det enkelte samfunn, og det betyr aktiv konfliktløsning, konfliktforebygging og demokratiutvikling. Det er nødvendig at de enkelte bistandsaktørene arbeider innenfor en helhetlig utviklingsstrategi, og jeg vil vise til forrige replikkrunde. Det gjelder også næringslivet som aktør og langsiktige næringsinvesteringer i u-land. Statsråden sa i redegjørelsen: «Det handler om å skape en felles plattform for utvikling bygd på bred konsultasjon mellom regjering, parlament, næringsliv og sivilt samfunn.» Det er derfor også viktig å tilrettelegge virkemidlene for norske etableringer best mulig, for at disse skal ha en effekt. Ensidig avbinding kan f.eks. føre til forringet kvalitet på arbeidsvilkår, sosiale standarder og produkter ved at man presser anbudene langt ned. Jeg er svært tilfreds med statsrådens forslag om enklere næringslivsordninger, bl.a. en ubunden låneordning og en fellesordning for bundne og ubundne midler. Dette vil vi komme tilbake til senere. Men la meg helt til slutt få si at i denne totaliteten er det slik at vi må kjøpe varene som u-landene produserer, som et resultat av næringslivsinvesteringer vi bidrar med. Da er det viktig for meg å understreke at det i St.prp. nr. 61 for 1999-2000 nå slås fast at vi ikke innfører noe auksjonsprinsipp for tollfritt storfekjøtt fra MUL-land.