Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-06-18:
Jeg begynner med en understrekning av at da kontroll- og konstitusjonskomiteen samlet besluttet å behandle rapporten om Riksrevisjonens undersøkelse av Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap, var det verken da eller er det i dag hensikten å fordele skyld og såkalt ansvar. Hensikten må og skal være å drøfte hva som er grunnen til at beredskapsarbeidet ikke fungerer slik som det skal, til tross for den grundige debatten vi har hatt i Norge – også her i salen – etter tragedien 22. juli 2011. Stortinget har også gjort tydelige vedtak som skiftende regjeringer har hatt ansvar for å følge opp. Beredskap og sikkerhet er selvsagt helt vesentlig for befolkningen. Det ville ikke være forsvarlig av Stortinget å vente med å behandle Riksrevisjonens rapport til høsten. Det er ikke kontroll- og konstitusjonskomiteens mandat å bestemme veien videre. I den innstillingen vi nå behandler, er det ulike oppfatninger om årsakene til den situasjonen Riksrevisjonens rapport beskriver, noe jeg selvfølgelig skal komme nærmere tilbake til. Allikevel er det en samlet komité som fremmer forslag til vedtak her i dag om å be regjeringa fremme en stortingsmelding om samfunnssikkerhet og beredskap i løpet av 2016, slik at Stortinget gis anledning til å se hele beredskapen i en helhetlig sammenheng. Det er allikevel verdt å merke seg at på ett viktig punkt er det ulike oppfatninger om premissene for en slik melding. Komiteens flertall, bestående av alle partiene unntatt Høyre og Fremskrittspartiet, vil at de alvorlige funnene som fremkommer i Riksrevisjonens rapport, skal være en del av grunnlaget for meldingen. Høyre og Fremskrittspartiet ønsker derimot ikke det. Jeg legger til grunn at regjeringa vil rette seg etter flertallet i Stortinget på dette punktet. Jeg legger også til grunn at Høyre og Fremskrittspartiet selv redegjør for sitt standpunkt og bakgrunnen for at de mener at Riksrevisjonens alvorlige funn ikke skal ligge til grunn for stortingsmeldingen som skal komme i 2016. Så vil jeg uttrykke en beklagelse. Etter 22. juli var det en bred forståelse for hva som gikk galt, og hvor veien gikk videre. Nå, derimot, i forbindelse med behandlingen av denne saken, er det ikke enighet om hva som er status. Vi må ta inn over oss at det i seg selv er en utfordring for beredskapen at det ikke er en enighet. Hvis alt er bra, hva skal da forbedres? Og enda viktigere: Hva med kulturen og ledelsen i forvaltningen når vi ikke blir enige her i Stortinget? Jeg beklager dette. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å finne ut i hvilken grad Justis- og beredskapsdepartementet og DSB ivaretar sitt ansvar for samfunnssikkerhet og beredskap. Riksrevisjonens hovedfunn er at alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret svekker samfunnssikkerheten og beredskapsarbeidet. De trekker fram: Tre av ni departementer har i liten grad fulgt opp anbefalingene fra tidligere tilsyn utført av DSB på vegne av Justis- og beredskapsdepartementet. Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av fylkesmennenes beredskapsarbeid er mangelfull. Det gjennomføres ingen systematisk evaluering og oppfølging etter øvelser og hendelser. Det er svakheter ved Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB. DSBs virksomhetsstyring bidrar i begrenset grad til gode mål- og resultatoppnåelser. Riksrevisjonens undersøkelse ble avsluttet november 2014. Det var – tre år og fire måneder etter det største terroranslaget i Norge – to år og tre måneder etter 22. juli-kommisjonens rapport, hvor vi fikk avdekket hvor mye som gikk galt den fatale dagen og hvor mye som sviktet i forkant. Hvordan nasjonen overhodet ikke var forberedt mentalt på at noe så forferdelig kunne skje. Hvordan de gode kreftene ikke fant hverandre, som det het. Statsminister Stoltenberg oppsummerte Gjørv-kommisjonens rapport i sin redegjørelse for Stortinget i etterkant av fremleggelsen med å si at problemene bl.a. besto i at planene fantes, men ikke ble iverksatt, og at kulturelle holdninger til beredskap og evnen til samhandling var problemet og ikke manglende ressurser, lovverk eller organisering. – ett år og ni måneder etter Stortingets innstilling til Gjørv-kommisjonens rapport, hvor Stortinget enstemmig slo fast at 22. juli-kommisjonens rapport skulle legges til grunn som vår felles fortelling om hva som skjedde 22. juli 2011, en rapport som nådeløst pekte på hvordan politiet hadde sviktet, hvordan samordningen i forkant var en underliggende årsak til mye av det som gikk galt den dagen. Og – her sier jeg «og» – det var et enstemmig storting som på de daværende regjeringspartiers initiativ var enig i og sluttet opp om vedtaket, og som også fremmet kritikk mot den daværende regjering. Det var et enstemmig storting. Alt dette er nå sagt for at vi skal ha med oss dette som et bakteppe når vi nå skal behandle den aktuelle saken som er til behandling i dag. Da sier jeg følgende setning: Vi har lært. Vi har lært at vi ikke skal skyve rapporter til side. Derfor sier jeg: Arbeiderpartiet tar for sin del Riksrevisjonens rapport på det dypeste alvor. Ikke noe er viktigere enn befolkningens trygghet og sikkerhet. Derfor var vår intensjon ikke å legge partipolitiske preferanser til grunn, men prøve å finne ut hva som er realiteten – hva som er gjort for å rette opp svakheter i arbeidet, og om de mangler som det pekes på, skyldes at iverksatte tiltak ennå ikke har rukket å virke i tilstrekkelig lang tid. Hastebehandlingen har, som jeg sa, vært nødvendig av hensyn til politikkområdets viktighet. På denne korte tida har komiteen også rukket å avholde åpen høring med både Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, med Politidirektoratet og med tidligere og nåværende justisministre. I tillegg har vi i brevs form stilt spørsmål til statsministeren på bakgrunn av regjeringas opprettelse av et eget såkalt nasjonalt sikkerhets- og beredskapselement ved Statsministerens kontor, som et ledd i å trekke fram beredskap – eller for å bruke ordlyden fra regjeringsplattformen: Gjennomslagskraft i beredskapsarbeidet skal gjenreises. Grunnen til at vi stilte spørsmålet om sikkerhets- og beredskapselementet, var for å få klarhet i hvilken rolle dette spiller som samordningsorgan. Behandlingen av Gjørv-kommisjonens rapport lærte oss at tydelige ansvarsforhold og klare linjer er viktige når katastrofen rammer. Statsministeren svarte komiteen før høringen, og bortsett fra å slå fast det selvfølgelige, at regjeringa selv bestemmer hvordan den organiserer sitt arbeid, blir jeg ikke særlig mye klokere av svaret. Men en kan vel slå fast at dette elementet i hvert fall ikke har hatt den betydning som regjeringa forespeilet folket før valget – en sterkere hånd om beredskapen, som det ble sagt. Tvert imot kan elementet nå ha blitt en struktur og fortsatt lede til en smule forvirring. Vi regner med at også dette vil bli drøftet i den kommende meldingen. Slik innstillingen nå ligger, er det, som jeg allerede har sagt, svært få punkter det faktisk er enighet om. Det skyldes sikkert flere ting, bl.a. at undersøkelsen går over et tidsrom som omhandler to regjeringer, og det handler sikkert også om at temaet som behandles – sikkerhet – er et følsomt område. Det som imidlertid har vært det vanskeligste, er det faktum at det ikke er enighet om å legge Riksrevisjonens rapport til grunn for behandlingen i komiteen. Det er oppsiktsvekkende, og det er meget alvorlig. Det er oppsiktsvekkende fordi det ikke har skjedd før at regjeringspartier ikke har anerkjent funn som er gjort av Riksrevisjonen, som er oppnevnt av Stortinget for å kontrollere forvaltningen, og som det ikke er noen grunn til å betvile at gjennomfører sitt arbeid på et profesjonelt og høyt nivå. Jeg vet at det er krefter i sving for å undergrave Riksrevisjonens troverdighet. Vi hører det stadig. Tanken deles av flere. Jeg tror presidenten er oppmerksom på det. Det fremsettes også påstander om at Riksrevisjonen bidrar til tidstyveri og byråkratisering. Det er galt. Ifølge et stort nordisk forskningsprosjekt hvor man sammenligner riksrevisjoner i de nordiske landene, blir det tvert imot slått fast at Riksrevisjonen vokter vår forvaltning og hindrer korrupsjon, og at den faktisk forbedrer forvaltningen. Jeg må bruke litt tid på dette: Forvaltningen i Norge er god bl.a. fordi både regjering og forvaltning opplever det som naturlig å bli kontrollert, i motsetning til unge demokratier, hvor regjeringer motsetter seg kontroll, og hvor korrupsjon og alt annet vi ikke vil ha, er langt mer utbredt. Dessuten dette som angår denne saken helt konkret, en meget følsom sak, nemlig beredskapen: Forutsetningen for at Riksrevisjonen skal ha autoritet er at parlamentet gir den autoritet. Derfor er regjeringspartienes avvisning av Riksrevisjonenes rapport i denne saken svært alvorlig. På bakgrunn av den store uenigheten vil jeg legge fram Arbeiderpartiets syn, som i stor grad støttes av SV og Miljøpartiet De Grønne, men som ikke representerer flertallet på flere punkter. Jeg gjentar derfor at jeg mener det er mest korrekt at de andre partiene selv redegjør for sine merknader. Som allerede sagt: Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å finne ut i hvilken grad Justis- og beredskapsdepartementet og Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap tar hånd om sitt ansvar for arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap på en effektiv måte og i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. For å belyse dette er det sett på hvordan et utvalg av samordningsvirkemidler utnyttes. Det er: tilsyn med departementene læring etter hendelser og øvelser styring og oppfølging av fylkesmennene på beredskapsområdet Som jeg allerede har understreket, er det alvorlig når Riksrevisjonens undersøkelse viser at det er alvorlige svakheter i bruken av disse virkemidlene, og at rolle- og ansvarsfordelingen mellom direktoratet og departementet på noen områder fremstår som uklar. Og, som sagt: Vi var innstilt på å komme til bunns i dette. Under høringen, som komiteen holdt 6. juni, ble det avdekket at det er uenighet om hvorvidt rapporten gir et korrekt bilde av de funn som fremkommer. Det ble også sådd tvil om hvorvidt funnene var riktige. Direktøren i DSB, Jon A. Lea, erklærte at det er betenkelig at det spres inntrykk av at samfunnssikkerheten er dårlig og at det ikke er trygt i Norge, og at det er det ikke grunnlag for. Representanten Hans Fredrik Grøvan fra Kristelig Folkeparti oppsummerte i høringen denne uenigheten mellom Riksrevisjonen og Lea på denne måten: «Det som står igjen etter denne første seansen i høringen i dag, er den sterke uenigheten som har kommet fram mellom DSB, uttrykt ved Lea, og Riksrevisjonens konklusjoner.» Det er nok den forståelsen de fleste av oss hadde. Det er utvilsomt uvanlig at en direktør i et direktorat uttaler seg på denne måten, men han følte kanskje han var på trygg grunn all den tid justisministeren i sitt brev til Riksrevisjonen hadde uttrykt mye av det samme. I høringen derimot delte ikke statsråd Anundsen direktør Leas syn. Der sa statsråden: «Alle – i hvert fall så vidt jeg registrerer – er enige om at tilsynsrapporten er meget god. Riksrevisjonens rapport bygger i stor grad på tilsynsrapportens funn, så avviket mellom de to er relativt lavt. Det er åpenbart at de påpekningene Riksrevisjonen har, er viktige og riktige, og de samstemmer med tilsynsrapporten.» Jeg vil uttrykke glede for at statsråden sa dette i høringen. Vi er glade for det. Men vi mener samtidig at uenigheten og endringen i forklaring kan tyde på at Riksrevisjonen har rett når den påpeker at dialog og kommunikasjon mellom departement og direktorat ikke er god nok. Det er et bevis på det når statsråden sier én ting og direktøren i direktoratet sier en annen ting, dog noe forskjellig i sine skriftlige kommunikasjoner med Riksrevisjonen i forhold til hva de sier i Stortinget. Det som likevel er langt mer alvorlig, er at når Riksrevisjonen sår tvil om samordningen mellom direktoratet og departementet er god nok, reagerer direktøren for direktoratet med å gå i forsvar og hevder – i en stortingshøring – at ingenting er galt, men at det derimot er feil metode og konklusjon hos Riksrevisjonen. Da er vi dessverre nødt til å stille oss følgende spørsmål: Er det noen som helst grunn til å tro på at en slik organisasjon er innstilt på å lære? Svaret på dette er, etter hva jeg kan forstå, dessverre nei. Det alvorlige i det er at kjernespørsmålet i alt beredskapsarbeid etter 22. juli er evnen til å ta lærdom av erfaringer, øvelser, tilsyn og kontroller, som den Riksrevisjonen har utført. Arbeiderpartiet mener at både Stoltenbergs regjering og Solbergs regjering har vist evne til å ta lærdom. Begge regjeringer har vist evne til det. Vi underkjenner ikke på noen måte den innsatsen som Anders Anundsen har gjort. Vi anerkjenner den, på samme måte som vi anerkjenner det arbeidet Grete Faremo gjorde som justisminister. Det gjør ikke Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre, som i innstillingen mener at alt som har skjedd av forbedringer i Justis- og beredskapsdepartementet, har skjedd i Anders Anundsens tid som justisminister – og bare da. Der skilles selvfølgelig våre veier. Dette er ikke bare historieløst, det er politisk og intellektuelt urimelig. Da Grete Faremo ble justis- og beredskapsminister 11. november 2011, startet hun med et klart mandat om å bedre beredskapen. 22. juli etterlot en administrasjon i Justisdepartementet på bar bakke og i stor sorg. Arbeidsforholdene har vært spartanske etter at Justisdepartementet bokstavelig talt ble bombet i stykker. Allikevel ble det iverksatt 1 046 tiltak. Statens helsetilsyn, som ved kgl. res. 21. juni 2013 ble gitt i oppdrag å føre tilsyn med Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap, kom riktignok fram til at det fortsatt var alvorlige mangler, men man slo også fast at departementet hadde igangsatt en rekke tiltak, særlig når det gjelder krisehåndtering, som de skriver i rapporten. Dette stemmer overens med uttalelsene i høringen fra henholdsvis tidligere justisminister Faremo og politidirektør Humlegård, som også vektla alle tiltakene som ble iverksatt rett etter 22. juli. Justisminister Anundsen har fulgt opp dette arbeidet, det er det ingen tvil om, men det kan, ut fra mitt beste skjønn, heller ikke være tvil om at det fortsatt er mangler, slik Riksrevisjonen også påpeker. Regjeringspartiene tar etter min mening en stor sjanse hvis de faktisk insisterer på å mene at alt nå er i den aller beste stand hva gjelder beredskapen, for det er jo slik at hvis ingenting er galt, er det heller ingenting å gjøre bedre. Dessuten fremstår det som et betydelig paradoks at regjeringspartiene, som mener Riksrevisjonens rapport ikke skal legges til grunn, er veldig opptatt av at de delene av Riksrevisjonens rapport som omhandler tidligere justisminister Faremos periode som justisminister, er gyldige – men resten av rapporten skal ikke være gyldig. Det er et stort paradoks som jeg regner med at denne debatten vil avklare. I Riksrevisjonens undersøkelse er det beredskapsarbeidet som kritiseres. Samordningen viser seg å være problematisk på mange samfunnsområder. På beredskapsområdet er samordning avgjørende når en krisesituasjon oppstår. Ett av Gjørv-kommisjonens viktigste funn var at det som gikk feil 22. juli, for en stor del handlet om manglende samordning – om de gode kreftene som ikke fant hverandre. Et annet viktig funn var nettopp manglende evne til å lære av hendelser og øvelser. På denne bakgrunn mener jeg det er svært viktig at Riksrevisjonen valgte å undersøke hvorvidt disse manglene var rettet opp snart fire år etter det største terrorangrepet på norsk jord. Riksrevisjonens undersøkelse er i samsvar med og trekker konklusjoner på bakgrunn av tilsyn som ble utført i Justisdepartementet. Rapporten fra Statens helsetilsyn, som ble lagt fram i april 2014, peker særskilt på at samarbeidsforholdene mellom Rednings- og beredskapsavdelingen og Politiavdelingen i Justisdepartementet har vært vanskelig i en årrekke og fremstår som så krevende at det kan gå ut over effektiviteten i og kvaliteten på arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap. I høringen fikk selvfølgelig tidligere justisminister Faremo spørsmål om hva hun hadde gjort for å rette opp denne interne uenigheten. Hun svarte at hun bl.a. hentet inn ekstern hjelp, skiftet ut departementets øverste ledelse og satte i gang et arbeid med å definere felles målforståelse og struktur. Vi anerkjenner Faremos arbeid for å styrke samordningsrollen i Justis- og beredskapsdepartementet, men vi mener allikevel at Faremo i sin toårsperiode burde ha kommet lenger i prosessen med å skape en bedre ledelseskultur og dermed bedre samhandling innad i departementet. Vi mener begge deler. Samtidig mener vi at justisminister Anundsen på et tidligere tidspunkt burde ha sørget for at det dårlige samarbeidet mellom Rednings- og beredskapsavdelingen og Politiavdelingen ble løst. En justisminister fra en regjering som har lagt stor vekt på at gjennomføringskraften i beredskapen skal gjenreises, burde allerede fra dag én ha prioritert å undersøke hva som burde gjøres i samordningen av beredskapsarbeidet. Jeg vil trekke fram at tidligere justisminister Faremo flere ganger under høringen kom tilbake til at kjerneutfordringen for å få til god samordning både innad i departementet og med andre departement og underliggende etater handler om at beredskapen går over flere forvaltningsnivåer, at det er et avgrenset konstitusjonelt ansvar, og at det er et embetsstyrt operativt system. Sammen med SV og Miljøpartiet De Grønne er vi enig i den betraktningen og mener nødvendige endringer i forvaltningen bør vurderes slik at Justis- og beredskapsdepartementet settes i stand til å følge opp sitt samordningsansvar på en effektiv måte. Jeg vil også trekke fram at justisministeren understreket i høringen at han raskt etter regjeringsskiftet satte i gang en organisasjonsutviklingsprosess for å bedre departementets arbeid innenfor samfunnssikkerhet og beredskap, bl.a. på grunn av de utfordringene som var påpekt i tidligere tilsyn, en intern rapport fra Justis- og beredskapsdepartementet og sin egen erfaring. Riksrevisjonen skriver også dette i sin rapport og mener at det er for tidlig å si hvordan disse endringene vil slå ut. Jeg vil for min del håpe at de endringene som nå er iverksatt av Anundsen for å bedre samordningen både innad i Justis- og beredskapsdepartementet og samordningsrollen for øvrig, vil virke etter hensikten. Hovedfunn i Riksrevisjonens undersøkelse viser at det er svakheter ved Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB. Departementets styring har fram til 2015 i hovedsak vært aktivitetsbasert, og sammenhengen mellom aktivitetskrav og overordnede målsettinger har vært uklar. Rapportering om ressursutnyttelse etterspørres i liten grad, og synspunkter på dialogen mellom departementet og DSB er helt ulike. Jeg har allerede redegjort for den uenigheten som kom til uttrykk under høringen og uttrykt bekymring for læringsevnen hvis man ikke evner å ta til seg kritikk som følge av kontrollen. Da jeg nå på nytt leste høringen med direktør Lea i forbindelse med behandlingen av Gjørv-kommisjonens rapport, ble jeg ikke beroliget. Også da hevdet direktør Lea at tilsynet med departementene hadde blitt bedre siden gjennomgangen i 2002, og at DSB og Justisdepartementet hadde fulgt opp mer aktivt de tilsynene som var gjort. Uten tilsynene, hevdet Lea, ville – da som nå – fokus på beredskap i departementene vært dårligere, og at det etter DSBs oppfatning sto bedre til enn tidligere. Og den gang, i 2012, på komitéleder Anundsens spørsmål om hvordan Justisdepartementet tok ansvar for å følge opp øvelser, svarte Lea – den gangen – at han syntes også dette ble gjort på en bedre måte enn tidligere. Det er med andre ord vanskelig for noen hver å fange opp at noe er galt og hva som bør gjøres bedre når rådene fra den utøvende tilsynsmyndighet er slike, og det viser etter min mening hvor viktig det er at en uavhengig kontroll, slik som Riksrevisjonen utøver, blir foretatt. Riksrevisjonens rapport understreker at Fylkesmannen spiller en viktig rolle som pådriver for et systematisk og samordnet samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeid på regionalt og lokalt nivå. Fylkesmannen er også bindeleddet mellom sentrale og lokale myndigheter. Imidlertid kommer det fram at instrukser og styringssignaler er uklare med hensyn til hvordan fylkesmennenes samordningsrolle skal utøves når hendelser inntreffer. Dette fører til betydelige forskjeller i hvordan embetene både forstår og utøver sin samordningsrolle regionalt. Til slutt: Arbeiderpartiet mener Riksrevisjonen har gjort et grundig og viktig arbeid når de har undersøkt Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap. Vi tar funnene på det dypeste alvor, vi har et håp om at justisministeren hele tida leter etter ting som kan forbedres, og vi er veldig tilfreds med at Stortinget igjen får anledning til å drøfte samfunnssikkerheten i et helhetlig perspektiv når regjeringa kommer med sin melding i 2016. Jeg tar opp innstillingens forslag til vedtak.