trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 2000-02-22:
Eg er ganske oppgitt over argumentasjonen til enkelte i denne saka. Konkurranse og marknad, konkurranse og marknad – det skal liksom bøta på alle tenkjelege ting i dette landet. Då skal me få det greitt og fint. Ein skulle ikkje tru at ein var klår over korleis dette landet er samansett, at dette landet har ein topografi, ein geografi og ein spreidd busetnad som gjer at store delar av det ikkje er lik dei sentrale områda – les Oslo-området. Og så skal ein laga lovverk som berre tek vare på dei sentrale områda – der eg trur det vil vera ein føremon med konkurranse når det gjeld prisen – men ikkje nokon andre tenkjelege plassar. Kvifor stiller ikkje nettopp desse seg spørsmålet: Kva då med dei andre landa? Kva med Danmark, som eg nemnde i innlegget mitt? Kva med fleirtalet av EU-landa, som vil ha lik pris på dette? Kvifor skulle ein tru at det ikkje finst netthandel i desse landa? Er det noko me berre har i Noreg? Dei har ein grunn for å gjera det, og der skal me tenkja oss ganske grundig om. Samtidig må eg seia at eg er litt oppgitt over representanten Ursula Evje òg, som snakkar om at 15 pst. av dei som forlèt den norske skulen, har problem med å lesa og skriva. Ja, eg veit det. Men er det fordi ein har ein bokhandel i området der dei bur? Nei, heller motsett, vil eg tru. Og dersom ein trur på at ein skal kunna taka vare på både nynorsk og bokmål i dette landet, korleis skal ein kunna gjera det og tru at nokon vil leggja ut på nettet lærebøker på nynorsk og bokmål, som me vedtok skulla liggja føre til same pris og til same tid over heile landet? Ja, det er mange spørsmål dette reiser.
Trond Helleland (Høyre), 2000-02-22:
Saksordfører Aarrestad var i sitt innlegg svært oppgitt over manglende forståelse for Distrikts-Norges behov fra bl.a. undertegnede. Jeg tror at representanten Aarrestad bør ta seg en prat med kommunalminister Enoksen, med næringsminister Sponheim og andre som nå bruker veldig mye tid og krefter – fortjenstfullt nok – på å sørge for at barn i Distrikts-Norge får nettopp de samme mulighetene som barn i sentrale strøk til å benytte seg av moderne teknologi. Jeg må si det er én gledelig ting i denne debatten, og det er at det minste regjeringspartiet, Venstre, gav uttrykk for et annet syn enn det Senterpartiet har gitt uttrykk for. Kristelig Folkeparti har vi ikke hørt noe fra, så vidt jeg vet, men det er mulig at de står bak Senterpartiet i denne saken. Det som er realiteten i denne saken, er at et flertall på Stortinget er tilbakeskuende, ønsker å opprettholde en ordning som nok kanskje har fungert, men som i dag ikke fungerer lenger. Og beviset for det er at bokbransjen selv etter mye om og men kun har fornyet bokbransjeavtalen når det gjelder skolebøker, fordi det er melkeku nr. 1 når det gjelder å skaffe inntekter både til forlag og til bokhandlere. Men det kan ikke være riktig at forbrukerne i Distrikts-Norge og i sentrale strøk skal betale en overpris for bøker når det går an å skaffe dette på helt andre måter. Vi snakker om innkjøpsordningen i kommunene. Alle kommuner blir oppfordret til å gå sammen med andre kommuner om å handle inn utstyr til en rimelig penge – effektivisering, «et enklere Norge», som Regjeringen snakker om. På dette området skal det altså ikke være noen form for konkurranse. Det skal være et privilegiumsopplegg som gir distriktsbokhandlere, som gir bokhandlere i sentrale strøk muligheten til å holde en fast pris, og som fratar forbrukerne – det være seg kommune eller elever i videregående skole – muligheten til å kjøpe rimelige bøker. I valgkampen var flere partier opptatt av at skolebøkene var for dyre. Noen ville sågar gi gratis skolebøker i videregående skole. Andre ville innføre stipend på 1 000 kr, jeg tror til og med det ble vedtatt i statsbudsjettet at så skulle skje. Så sitter altså de samme partiene nå og sier at de ønsker ingen form for konkurranse på dette området av hensyn til distriktsbokhandlerne. Jeg har tiltro til at distriktsbokhandlerne – jeg kjenner flere av dem – skal klare konkurransen, at de skal klare å tilby produkter i sine forretninger, de fleste er jo også inne på moderne teknologi, på programvare osv. Det er jo ingen bransjeavtaler der som regulerer muligheten for folk til å kjøpe seg CD-ROM, DVD-plater eller andre ting. Jeg håper det er siste gang stortingsflertallet bidrar til å sementere en ordning som for lengst er passé.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 2000-02-22:
Venstre mener bokbransjeavtalen har hatt en viktig funksjon for å sikre lik tilgang til bøker over hele landet. Vi er derimot sterkt i tvil om denne avtalen er det rette virkemidlet for å sikre boken, bokhandlerne og det norske språket i fremtiden. Nye handelsformer er i ferd med å etablere seg, og spesielt for bokbransjen har netthandel vist seg å være en suksess. Som representanten Helleland var inne på, har den amerikanske nettbokhandelen Amazon.com vært et foregangsforetak som nå blir etterlignet over hele verden. Også i Norge er det nettopp bokbransjen som har vært langt fremme når det gjelder e-handel. Distribusjon av bøker, både skolebøker og den smale litteraturen, vil ikke lenger være avhengig av distriktsbokhandelen. Tvert imot kan netthandel med bøker nettopp gjøre mangfoldet av litteratur større. For det er jo nettopp Internetts fortrinn at smale kundegrupper kan nås meget mer effektivt og mer direkte enn det som tidligere har vært mulig. Venstre er opptatt av at virkemidlene for å bevare norsk språk og spredning av kultur, herunder litteratur, må virke med utviklingen og ikke mot den. Distriktsbokhandelen har hatt en viktig kulturbærende rolle og skal fortsatt ha det, men Venstre mener det er feil å overføre kostnadene ved å opprettholde den til skoleelever og skoleeiere, slik den siste bransjeavtalen i realiteten gjør. Bransjen selv og myndighetene har en utfordring i å finne frem til fremtidsrettede virkemidler for å sikre kulturen og litteraturen. Utviklingen har gått fort og vil fortsatt gjøre det. Fortidens gode løsninger kan fort virke mot sin hensikt. Så nå er tiden inne til å tenke nytt i Kultur-Norge. Jeg er derfor tilfreds med at Kulturdepartementet nå har tatt initiativ til å gjennomgå hele bokbransjen. Forhåpentligvis vil dette føre til nytenking før denne avtalen går ut.
Inge Lønning (Høyre), 2000-02-22:
Når jeg lytter til argumentasjonen fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV i denne sak, har jeg en bestemt følelse av at det er mer nostalgi ute og går enn godt er. Det man forsøker, er å forlenge en krig som burde ha vært avsluttet i forrige årtusen, inn i et nytt årtusen, hvor den ikke vil kunne vinnes under noen omstendighet. Det man glemmer, er at den norske bokbransjen har gjennomgått, og gjennomgår dramatiske endringer. Den aller mest dramatiske er den at de store forlagene nå er på full fart til å kjøpe seg inn på bokhandlersiden, dvs. at man vil ikke lenger stå overfor to parter som forhandler seg frem til en avtale engang, det vil i realiteten være en og samme part som sitter på begge sider. Og da, om ikke før, må det jo begynne å gå opp for Stortinget at dette er en form for næringsstøtte som egentlig er ganske uryddig og ganske meningsløs, og hvor man skyver utgiftene over dels på kommunebudsjettene og dels på forbrukerne på en måte som i realiteten er ganske vilkårlig. At man fra statens side ønsker å understøtte norsk skjønnlitteratur, er greit. Derfor har vi en innkjøpsordning. At man fra statens side ønsker å føre en bestemt likestillingspolitikk når det gjelder våre to offisielle språkformer, er også greit. Men da får jo også staten være villig til å bære kostnadene ved det selv, istedenfor å velte dem over på andre. Da må jo det være en form for målrettet subsidiering av utgaver i den språkform som har færrest kjøpere. Men det finnes ikke et eneste vettugt argument for at man for å ivareta disse hensynene, som er politisk reelle hensyn, skal være nødt til å opprettholde en bransjeavtale som tiden for lenge siden har løpt fra, og som Konkurransetilsynet, ut fra det mandat som det er pålagt i lovs form, gang etter gang har påpekt er på full kollisjonskurs med de prinsipper som vi ellers bygger på i dette samfunnet. Konkurranse på alt annet enn pris er en ganske særegen form for konkurranse. Det burde vel være på høy tid at man aksepterer de samme prinsipper på dette området som gjelder på alle andre områder, og at staten så ivaretar de kulturpolitiske og språkpolitiske hensyn på andre måter enn gjennom en fordekt form for næringsstøtte.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 2000-02-22:
Jeg stemte feil. Jeg skulle stemt for innstillingen.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-25:
Bare en kort forklaring på hvorfor Fremskrittspartiets medlemmer anbefales å stemme mot § 17 siste ledd. Etter at man fra denne paragrafen har tatt ut ordene «etter anmodning», vil det innebære at det blir en større automatikk enn tidligere i å tilby asylsøkere arbeid straks de kommer til landet. Vi vet at det bare er en svært liten del av asylsøkerne som er reelle flyktninger, og jeg er betenkt over å ha en ordning hvor en person, eksempelvis fra Romania, kan komme til Norge, utgi seg uriktig for å være flyktning og dermed bli belønnet med arbeidstillatelse i en viss periode, mens en hederlig person fra nøyaktig samme land som søker om visum og tillatelse til å komme til Norge for å arbeide på helt ordinær måte, vil få avslag på sin søknad. På denne måten belønner man jo personer som lyver, på bekostning av – og diskriminerer – personer som er hederlige. Dette blir på en måte å stimulere til juks. Vi innfører et system hvor den enkleste måten å få midlertidig arbeidstillatelse på i noen måneder i Norge, er å komme hit og si at man er asylsøker. På den annen side er det klart at asylsøkerne ikke kan gå uvirksomme over lang tid og bli betalt av norske skattebetalere. Så i de tilfellene hvor det tar uforholdsmessig lang tid å få ferdig saken og få den ut av verden og ta stilling til asylsøknaden, må det likevel kunne være mulig å gi arbeidstillatelse til en asylsøker.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-25:
SV slutter seg til innstillingen fra komiteen, men jeg har behov for en kommentar til noe av det som også representanten fra Fremskrittspartiet var oppe her og tok opp. I innstillingen refereres det til at noen høringsinstanser mener at det i lovteksten som går på innvilging av arbeidstillatelse, burde stått «skal» og ikke «kan». SV er enig i den intensjonen, men oppfatter det slik at sånn som lovteksten er nå, betyr det i prinsippet at man skal få arbeidstillatelse, altså at man skal etterspørres, og at det i så fall må være grunner til at man ikke får det. Jeg ber om justisministerens avklaring på hvordan denne bestemmelsen faktisk skal forstås. Det har vært viktig i debatten som kommunalkomiteen har ført, hvordan vi skal sikre at flere av asylsøkerne kommer raskt i aktivitet og ikke blir gående uvirksomme og får ødelagt den kompetansen de har, men tvert imot kan bygge seg opp og få økt kompetanse enten de nå skal bli i landet eller de skal reise ut. Derfor er det viktig at denne bestemmelsen blir en aktiv bestemmelse som blir brukt, og at det i prinsippet blir slik at folk faktisk skal få arbeidstillatelse. Det tror vi er det beste både for den det gjelder, og ikke minst for samfunnet, fordi man da også får nyte godt av denne arbeidskraften. Til de betenkelighetene som representanten fra Fremskrittspartiet var oppe her og gav uttrykk for i stad, om at her skulle noen få en fordel framfor andre, vil jeg si: Hvis man synes det er et problem at vi er for restriktive når det gjelder økt arbeidsinnvandring fra andre land der man ønsker arbeid og kanskje også mulig bosetting i Norge, har det vært fremmet flere forslag om det både fra SV og fra SV og Høyre sammen, som hadde tatt tak i det forholdet som representanten fra Fremskrittspartiet peker på, og det hadde vært en mer aktiv og positiv innfallsvinkel enn å problematisere at folk som sitter på asylmottak i uker, måneder og år, faktisk nå får mulighet til og blir i stand til både å forsørge seg selv og å bidra til verdiskapingen i samfunnet. Det tror jeg alle egentlig mener er det beste. Det blir litt vanskelig å forstå den innvendingen ut fra den begrunnelsen, for jeg oppfatter det slik at også Fremskrittspartiet ser det positive i at man ikke sitter uvirksom i månedsvis, men tvert imot får muligheten til arbeid. Så hvis det hadde vært mulig for justisministeren å klargjøre at denne bestemmelsen faktisk er en aktiv bestemmelse som i prinsippet er ment å gi alle som ønsker det, arbeidstillatelse, hadde jeg vært veldig glad for det.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-05-25:
Jeg bad om ordet for å orientere om noe annet enn de konkrete endringene som er foreslått, og som nå har fått tilslutning, men det ble reist et spørsmål direkte til meg om arbeidstillatelse for asylsøkere. Meningen med bestemmelsen er jo å legge til rette for at de skal kunne få arbeidstillatelse. Da vil jeg gjerne få gå tilbake til det jeg bad om ordet til, for jeg ønsket å benytte anledningen til å gi enkelte opplysninger i tilknytning til informasjon som er gitt i odelstingsproposisjonen om tidspunktet for etablering av klagenemnd i utlendingssaker. I proposisjonen orienteres det om at tidspunktet for etableringen av Utlendingsnemnda blir 1. januar 2001 i stedet for 1. november 2000, som tidligere var meddelt Stortinget. Begrunnelsen for utsettelsen var at Justisdepartementets ansvar for utlendingsforvaltningen skulle overføres til Kommunal- og regionaldepartementet 1. januar 2001. Den sittende regjering er imidlertid kommet til at det overordnede faglige ansvaret for asyl-, innvandrings- og integreringspolitikken bør samles i Kommunal- og regionaldepartementet så snart som mulig. Dette er planlagt å skulle skje ved at det fremmes en kgl. resolusjon om at kommunal- og regionalministeren overtar bestyrelsen av saker etter utlendings- og statsborgerskapslovgivningen fra en fastsatt dato i nær fremtid. Utlendingsavdelingen i Justisdepartementet vil bestå administrativt som egen avdeling i Justisdepartementet også etter denne datoen og frem til 1. januar 2001, da budsjettansvaret for området overføres fra Justisdepartementet til Kommunal- og regionaldepartementet.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2000-05-25:
Proposisjonen om regler for bruk av vannscootere og liknende er i utgangspunktet en ganske smal sak. Den reiser imidlertid mange spørsmål, og den går rett inn i det som kan være en konflikt mellom natur- og miljøinteresser og ønsket om rekreasjon, nytte og bruk av vann og sjø. Det er ingen uenighet om at støy og stor fart kan komme i konflikt med andre interesser. Spørsmålet er imidlertid hvor langt staten skal gå i bruk av regler og forbud for å dempe eller unngå konflikt. Det er på dette punkt uenigheten går i innstillingen. Arbeiderpartiet, sentrum og SV støtter proposisjonens forslag om at det skal innføres et generelt forbud mot bruk av vannscooter, men med mulighet for dispensasjon. Høyre går imot forbud, men inn for større adgang for lokale reguleringer, mens Fremskrittspartiet ikke ønsker noen endring av dagens praksis eller regler. Jeg regner med at de andre partiene etter behov vil redegjøre for sine standpunkter. Når Høyre går imot et generelt forbud mot vannscooter, er det av følgende grunner: For det første kan støy ved bruk av hurtiggående småbåter være et like stort problem som støy ved bruk av vannscooter. Det er derfor problematisk å ta ut ett fremkomstmiddel og forby dette. For det andre er det store forskjeller fra kommune til kommune langs kysten og også mellom innsjøer. Det som kan være et problem ett sted, kan være helt uproblematisk andre steder. Det tas det ikke høyde for ved innføring av et generelt forbud. Høyre er også i denne saken tilhenger av det lokale selvstyret, og har tillit til at lokale politikere etter behov innfører nødvendige reguleringer. For det tredje medfører et generelt forbud også vanskelige avgrensninger. Det som åpenbart anses som en vannscooter i dag, trenger ikke like åpenbart være en vannscooter i morgen. Vi vet hvor raskt teknologien går på dette området og også hvor kjapt selskapene vil omstille disse til ikke lenger å se ut som vannscootere, men som noe annet, selv om de kanskje allikevel er det. For det fjerde er vi av den oppfatning at motorsport også kan være en god fritidsaktivitet. Vi er opptatt av å legge forholdene til rette både for reiseliv og turisme, og det mener vi ikke er tilstrekkelig ivaretatt gjennom et generelt forbud. Dagens lovgivning gjennom friluftsloven, plan- og bygningsloven og havneloven åpner for restriksjoner for bruk av vannscooter. Det er allerede i dag i flere kommuner gjennomført restriksjoner eller forbud mot bruk av slike. Høyre mener allikevel det er ønskelig med én generell bestemmelse som gjennom forskrift gir kommunene mulighet til å forby bruk av vannscooter i hele eller deler av kommunen når det truer natur- og miljøkvaliteter. Det er årsaken til at Høyre fremsetter et eget forslag, som jeg tillater meg å ta opp.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-05-25:
Ved å gå inn for et generelt forbud mot vannscootere og andre liknende farkoster ønsker Venstre og flertallet i komiteen å vise en føre var-holdning. Selv om bruken av vannscootere foreløpig ikke er så omfattende i vårt land, er antallet økende, og stadig flere mennesker plages av støy fra disse. Vannscootere brukes av private til lystkjøring og sport, men bruken er lite miljøvennlig og til stor sjenanse for omgivelsene. Siden disse farkostene kan brukes i grunne farvann, vil bruken lett kunne påvirke både dyre- og planteliv. Stor fart kan innebære at bruk av vannscooter kan bli en ulykkesrisiko for badende og for andre sjøfarende. Dette viser erfaringene fra USA, der disse farkostene er mer vanlige. Det er stor risiko for alvorlige ulykker i forbindelse med denne sporten. Det viser seg òg at Miljøverndepartementet har fått mange henvendelser om de nye farkostene de senere årene. Det er spesielt støy knyttet til fritidsaktiviteter og naturbruk som er et økende problem. At det vedtas nye regler for å få strengere regulering av bruk av vannscooter, er viktig før problemet får utvikle seg og blir for omfattende. Det er òg verdt å merke seg at et stort flertall av høringsinstansene har gitt generell støtte til departementets forslag. Dette tilsier at både kommuner og andre offentlige instanser er oppmerksomme på problemene som fri ferdsel med disse farkostene medfører. At kommunene ved forskrift kan gjøre helt eller delvis unntak fra forbudet på avgrensede områder, mener Venstre ivaretar turist- og reiselivsnæringens interesser på en tilfredsstillende måte, og vannsporten som fritidsaktivitet kan bli ivaretatt.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2000-05-25:
Det lovendringsforslaget vi i dag behandler, er etter Fremskrittspartiets syn altfor stivbeint, omfattende og byråkratisk. Vi er imidlertid enig i at bruk av vannscooter kan skape støyforurensning og være til sjenanse for badende i enkelte områder. Vi kan imidlertid ikke være med på et generelt forbud mot denne bruken. Innenfor dagens lovverk har den enkelte kommune anledning til å begrense eller forby bruk innenfor områder der dette er ønskelig, og det er etter vår mening tilstrekkelig. Det er den enkelte kommune som vet hvor skoen trykker, og har den lokalkunnskapen som er nødvendig. Det er med forbauselse en registrerer at de partier som i valgkamp-appeller og festtaler snakker varmt for lokaldemokratiet, nok en gang viser i praksis at det bare er tomt prat. Etter flertallets syn skal en altså ha et generelt forbud. Likevel skal kommunene ved forskrift kunne gjøre helt eller delvis unntak fra forbudet for nærmere avgrensede områder, der bruken ikke medfører fare for ferdselen eller allmennheten eller ulempe i form av støy eller andre forstyrrelser, og heller ikke medfører fare for nevneverdig skade på dyre- og/eller plantelivet, som det heter i lovteksten. Her ønsker en altså et generelt forbud med anledning til å dispensere under helt spesielle forutsetninger. Som et liberalistisk parti har Fremskrittspartiet det stikk motsatte utgangspunkt. Vi er generelt imot unødvendige lover, regler og byråkrati. Vi vil derfor ha en generell anledning til bruk, men mulighet for begrensning der dette er ønskelig. Dette kan ivaretas på en utmerket måte med dagens lovverk. Vi vil på bakgrunn av dette stemme mot de foreslåtte lovendringer.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Jeg tillater meg å foreslå Per Ove Width og Øyvind Korsberg.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-05-16:
Nei, Siri Frost Sterri har ikke rett. Det kom til realiteter når det gjaldt en forpliktende opptrappingsplan. I det siste budsjettet la regjeringen fram en forpliktende opptrappingsplan som skulle bringe Norges hjelp når det gjaldt bistand til de fattige landene, opp til 1 pst. av BNI innen 2005. Men det er også riktig, og det hører med til historien, at regjeringen hadde betydelige problemer med den opprinnelige planen om å få dette til innenfor stortingsperioden. Så gjelder det avbindingen. Kristelig Folkepartis syn gjelder fremdeles – og jeg tror også det langt på vei er Arbeiderpartiets syn, det får de eventuelt avklare selv. Bindingen må ses i forhold til utviklingslands eget behov. Vi vil ikke ha en politikk som binder bistanden på en slik måte at landenes primære genuine behov blir underordnet norsk næringslivs behov for eksport av sine varer og tjenester. Der er det en vanskelig avveining. Vi var med på en binding tilsvarende det EU hadde når det gjaldt Balkan. Men vi er meget kritiske til den type binding som norsk næringsliv ønsker seg når det gjelder bistand til de fattige landene. Det standpunktet gjelder fremdeles. Når det så gjelder Zimbabwe, er Kristelig Folkeparti fornøyd med arbeiderpartiregjeringens gjennomgang av dette. Det er klart at fra Stortingets side er det vanskelig å gå inn og bedømme hvilke prosjekter som lar seg fryse under påvente av en annen politikk fra Mugabes side, og hvilke prosjekter som ikke kan stoppes fordi det vil ramme den uskyldige tredjepart, og særlig den fattigste delen av befolkningen, som trenger denne hjelpen. Men vi er tilfreds med at det er signalisert en klar holdning fra norske myndigheters side, og at vi på den måten er med på å gi et kraftig signal. Forhåpentligvis vil vi med det, sammen med andre land, bidra til et skifte i politikk fra Zimbabwes side.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-05-16:
Det er riktig at sentrumsregjeringen også har brukt av bistandsmidler til ODA-godkjente flyktningavgifter her hjemme. Det er også brukt 100 pst. dekning av slike utgifter i den ordinære budsjettbehandlingen. Men sentrumsregjeringen brukte aldri 100 pst. dekning i et revidert nasjonalbudsjett til å dekke eventuelle merutgifter. Og det er det, sammen med det rekordhøye beløpet, som gjør at jeg markerte dette så pass klart som jeg har gjort. Arbeiderpartiregjeringen bruker nå fire ganger så mye av disse bistandsmidlene til utgifter i eget land. Det er et problem, og jeg håper at det ikke er et enkelt valg for Arbeiderpartiet. Jeg ser at bistandsministeren har fått gjennomslag for å kunne bruke bevilgningsfullmakter. Det vil nok lette noe på problemet, men det vil samtidig skyve problemet ut i tid, fordi regningen skal betales på et nytt budsjett. Så har jeg også lyst til å si at når en da aksepterer bevilgningsfullmakter, sier jo det litt om hvordan en vurderer presset i budsjettet. For hvis dette ville føre til overoppheting, som jo må være en begrunnelse for at en går til slike kutt, så skulle en heller ikke kunne tillate bevilgningsfullmakter. For det betyr jo at bevilgningene og aktiviteten foregår uavkortet og altså skaper det samme presset i økonomien. Det gjør det ikke her. Jeg vil også peke på at man ved å omprioritere fra pengebruk i utlandet – i bistandslandene – til pengebruk her hjemme forsterker de problemene man egentlig ønsker å dempe. Pengebruk her hjemme vil bety et sterkere press i økonomien enn om disse pengene hadde blitt brukt i de fattige landene. Rent finanspolitisk er det også vanskelig å forstå dette rekordhøye beløpet brukt til bistand her hjemme.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-05-16:
Dag Danielsen beskriver mitt forhold til bistand som religiøst. Jeg vet ikke om jeg skal protestere så mye på det, for jeg tror mye av mitt engasjement for bistand og hjelp til de fattige landene springer ut fra en tro på at dette er viktig knyttet til mitt kristne livssyn. Når det så gjelder det Dag Danielsen mener er en ukritisk holdning til situasjonen i Zimbabwe og vår hjelp til det landet, er jeg fristet til å stille et motspørsmål: Hvilke prosjekter er det Dag Danielsen har såpass detaljert og god innsikt i at han fra Stortingets talerstol tør å instruere Regjeringen om å stoppe dette? Jeg mener at det ville være uansvarlig om Stortinget i detalj skulle ha en mening om hvert enkelt prosjekt. Jeg er fornøyd med at Regjeringen har meldt en holdning til de zimbabwiske myndigheter ved å fryse deler av denne bistanden. Jeg er også fornøyd med at vurderingen synes basert på det forhold at uskyldig tredjepart ikke skal lide gjennom de grep som blir gjort, og at en søker å unngå at den rene nødhjelpen og det som kommer den enkelte fattige til gode, skal bli berørt gjennom dette, men derimot de mer langsiktige tiltakene, som de zimbabwiske myndighetene åpenbart er mest interessert i. Når det så gjelder situasjonen i Sør-Afrika, er det nok vanskelig for meg i en kort replikk å svare utfyllende på dette, men jeg mener at utviklingen i Sør-Afrika har gitt Fremskrittspartiet feil på alle punkter i forhold til den hjelp som Norge har ytt under apartheidstyret. Ved den hjelpen Norge har gitt, har vi hjulpet Sør-Afrika fram til et demokrati. At det er problemer knyttet til en slik overgang, kan ikke overraske noe, og jeg beklager selvfølgelig alle de overgrep som gjøres i landet. Men vi har myndigheter som tar ansvar for dette, og som arbeider for det, og jeg tror Norges bidrag skal være med og ytterligere forsterke både samarbeidet og handelssamkvemet med dette landet.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-05-16:
La meg først bemerke at Blankenborgs innlegg for så vidt bekrefter at når sentrumspartiene skal finne allierte i denne stortingssalen for å få flertall for bistandspolitikken, må de søke til Arbeiderpartiet og SV, selvfølgelig. Det gikk fram også av utviklingsministerens redegjørelse. Jeg tror jeg sa på behørig måte at jeg hadde et kritisk punkt. Det samme kritiske punktet har jeg lyst til å gjenta overfor Blankenborg, og dette skal ikke bli en budsjettdebatt. Jeg tror vi skal forsøke å skille det. Men Blankenborg sa at det er bruken av pengene som er viktigst, ikke volumet. Det synes jeg trenger en nærmere presisering fra Blankenborgs side, for slik ordene falt, var det veldig ubeskyttet. Det var til forveksling likt det en hører fra partier som ikke har bistand som noe prioritert politisk område. Det har jeg trodd at Arbeiderpartiet hadde. Arbeiderpartiets program sier at bistand skal trappes opp til 1 pst. av BNI, og det har jo så åpenbart med volumet å gjøre. Jeg er enig i at det skal være en fornuftig anvendelse av pengene. Jeg vil ikke svekke inntrykket av at vi skal se kritisk på hvordan pengene brukes. Det skal fryses og det skal omdisponeres der det er misbruk av penger, eller der pengene ikke har den rette effekt. Men det må være en sammenheng i forhold til hvor mye av den ene prosenten vi bruker her hjemme, og hvor mye vi bruker ute. Det har sammenheng med fattigdomsorienteringen. Og bistandsministeren bekreftet at det er en viktig del av Arbeiderpartiets og Regjeringens politikk. Jo mer vi bruker av disse pengene her hjemme i forhold til det vi bruker ute, jo mindre fattigdomsorientert vil bistanden bli. Jeg vil gjerne utfordre Blankenborg til å presisere hva han mente med sitt utsagn, om det var bruken av pengene som var viktigst, ikke volumet.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-05-16:
Jeg tror faktisk ikke jeg har hørt noen representanter fra Fremskrittspartiet gi en så konsentrert fremstilling av partiets syn på bistandspolitikk som den vi nå fikk på ti minutter av Fridtjof Frank Gundersen. Jeg synes det er vanskelig å kommunisere i forhold til den store avstanden jeg føler når det gjelder strategi, og to minutter kan være knapt for Fridtjof Frank Gundersen også til å svare. Men han har jo åpenbart rett i – og der er vi samstemte – at mye ved norsk bistandspolitikk trenger kritisk gjennomgang. Vi trenger å se på hvordan midlene forvaltes, og følge pengene mer fram til sluttbruker for å forvisse oss om at de går til det rette formålet. Men forskjellen mellom den bistandspolitikk som det er flertall for, heldigvis, i dette stortinget, og det som Fridtjof Frank Gundersen nå sa, er at Fremskrittspartiet og Fridtjof Frank Gundersen trekker den konklusjon at det ikke nytter – en må bare trekke seg ut og la folkene greie seg selv. En klarer ikke gjennom bistand å gjøre opp verken med korrupsjon, med krenkelser av menneskerettigheter, krenkelser av ytringsfriheten, osv. Det kommer ingen næringsvirksomhet i gang uten at de må gjøre det selv. Jeg vil gjerne spørre Fridtjof Frank Gundersen, som i hvert fall tror på det private initiativ og de private organisasjonene, fordi han latterliggjør bl.a. forslag om å bidra til en journalistutdanning i en del utviklingsland: Hvis disse institusjonene er uavhengige, dersom vi får fram frivillige organisasjoner som er villige til å ta ansvar her, er ikke det i hvert fall instrument som Fremskrittspartiet kan bruke penger på?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-05-16:
Jeg har ikke så mange merknader til selve statsrådens tilsvar og tilleggsmerknader i dag. Jeg er glad for at hun for så vidt bekrefter det som allerede ble understreket i hennes redegjørelse, og bl.a. gjentok at Arbeiderpartiet står fast på 1 pst. av BNP til bistand. Jeg vil gjerne spørre: Kommer det en forpliktende opptrappingsplan, og vil det bli angitt et tidspunkt for når det blir gjennomført en slik opptrapping? Ellers merket jeg meg i redegjørelsen at statsråden bekreftet og understreket at forebygging og bileggelse av krig og voldelig konflikt er helt nødvendig i kampen mot fattigdom. Det begrunner vel stort sett Norges sterke engasjement for forsoning og fredsarbeid i ulike deler av verden, både i Midtøsten, i Colombia, i Sri Lanka, i Sudan og andre steder. Den ulykkelige krigen i Eritrea/Etiopia, som også statsråden viste til i sin redegjørelse, viser jo konkret hvordan konflikt rammer de svakeste og hindrer utvikling. Befolkningen lider under tørke og hungersnød mens myndighetene bruker ufattelige ressurser på å føre krig mot hverandre. Barn og unge er også trukket inn i denne krigføringen. Statsråden sa i sitt forrige tilsvar i replikkrunden at Regjeringen har oppmerksomhet på hele situasjonen i regionen, og var nervøs for smitteeffekten i Zimbabwe. Vi kan konstatere at det allerede er krise på Afrikas Horn mellom Eritrea/Etiopia, og statsråden sa at vi må stoppe våpnene. Jeg vil gjerne utfordre statsråden og spørre: Hva har Norge gjort i denne ulykkelige konflikten på Afrikas Horn?
Siri Frost Sterri (Høyre), 2000-05-16:
Tillat meg først en kommentar til innlegget fra hr. Steensnæs. Jeg merket en viss sår undertone i forhold til en etterlysning av en klart mer forpliktende opptrappingsplan når det gjelder den nye regjeringens bistandspolitikk, til 1 pst. av BNI. Men også hr. Steensnæs må vel erkjenne at det aldri kom lenger enn til besvergelser fra den forrige regjeringen når det gjaldt en slik forpliktende opptrappingsplan. Det kom i hvert fall ikke til realiteter i budsjettet, og det er vel også en erfaring som det er viktig for Kristelig Folkeparti å ta med seg videre når de nå er over i opposisjonsrollen. Hr. Steensnæs viste til at den nye regjeringen har fortsatt linjen fra den forrige regjeringen. Da har jeg et spørsmål til hr. Steensnæs. Det er et faktum at det var en viss strid mellom et flertall i Stortinget og sentrumsregjeringen i synet på binding/avbinding av norsk bistand. Nå sier den nye bistandsministeren at en avbinding av norsk bistand «må skje i takt med utviklingen i andre land». Betyr det at Kristelig Folkeparti nå har endret syn på dette, og at ikke vi, bare for å holde prinsippene i hevd, skal skape dårligere muligheter for norsk næringsliv til å delta i bistandsarbeidet? Jeg har også et spørsmål når det gjelder Zimbabwe. Betyr det hr. Steensnæs nå sa, at en er tilfreds med at den nye regjeringen opprettholder deler av stat til stat-bistanden til Zimbabwe? Eller mener også Kristelig Folkeparti, som Høyre, at den bør stoppe?
Siri Frost Sterri (Høyre), 2000-05-16:
Jeg har et spørsmål i en helt annen gate enn det det til nå har vært stilt spørsmål om, til representanten Blankenborg. Da Stoltenberg-regjeringen tiltrådte, proklamerte den en ny arbeidsdeling mellom utenriksminister og bistandsminister. Men jeg må innrømme at ennå er det svært uklart – og jeg har problemer med å finne ut av – hvilke grensedragninger som er foretatt i ministrenes arbeidsområde i forhold til bistandspolitikken. Jeg merket meg Blankenborgs veldig klare understrekning av at utviklingspolitikken er en del av utenrikspolitikken. Betyr dette at Arbeiderpartiet på lengre sikt vil legge all bistand under utenriksministeren for å sikre at det her er sammenheng og konsekvens?
Siri Frost Sterri (Høyre), 2000-05-16:
Debatten i dag har vært sterkt preget av situasjonen i Afrika, og det er kanskje ikke så unaturlig på grunn av forholdene i flere av disse landene. Jeg må allikevel si at det blir et tankekors for meg at et parti som Fremskrittspartiet, som ikke ønsker statlig bistand, så lettvint hiver seg på den kritikk vi bl.a. fra Høyre har fremført, om både mangel på reaksjoner og – når reaksjoner skjer – omfanget av disse fra norsk side i forhold til bl.a. vårt stat til stat-samarbeid med Zimbabwe. Fra Høyres side har vi jo et helt annet utgangspunkt for hvorfor vi er opptatt av dette: at vi skal ta et ansvar for å hjelpe de fattigste i verden. Men prinsippet om at mottaker har ansvar for egen utvikling, må også være grunnleggende. Og selv om vi erkjenner at det er bistandsministeren og hennes apparat som fra dag til dag følger utviklingen og har oversikt over hvilke reaksjonsmuligheter som kan være riktige, føler vi at statsråden nøler når hun i redegjørelsen i forrige uke varslet at man fryser deler av stat til stat-samarbeidet, og så allikevel fortsetter med en del av samarbeidet med regimet i Zimbabwe. Hun sier selv at hun gjør det for å sende et klart signal til myndighetene i Zimbabwe, men er det noe av det Mugabe foretar seg, som tilsier at han tar disse signalene innover seg og på alvor? Det er vel nå all grunn til å lytte til opposisjonen, som jo sterkere og sterkere begynner å snakke om boikott av det forestående valget, et valg som bistandsministeren lenge trodde det skulle være mulig å gjennomføre på en demokratisk måte.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Det er godkjent å bruke bistandsmidler på flyktninger i Norge, og det gjorde da arbeiderpartiregjeringer for en del år siden. Det førte til enorme protester, bl.a. fra representanten Steensnæs og hans parti. Man forstod da at dette var et prinsipp, en modell, som det partiet definitivt tok avstand fra. Så kommer sentrumsregjeringen på plass, og de mangedobler dette beløpet. De bruker en enormt mye høyere sum på flyktninger her i Norge enn hva tidligere regjeringer hadde gjort. Det hadde altså ikke noe med prinsipp å gjøre. Men nå, når sentrumsregjeringen er samlet i denne salen igjen, kommer den samme leksa om at dette er forkastelig. Det kunne være greit om Steensnæs gav en forklaring på hva som ligger til grunn for denne holdningen.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Jeg merket meg representanten Steensnæs’ svar når det gjaldt bistanden til Zimbabwe, at han var fornøyd med det Regjeringen har gjort. Etter min mening er ikke det å gå langt nok. Det blir etter min mening slik at man får et for religiøst forhold til bistand. Er det et land hvor det er åpenbart at all stat til stat-bistand bør kuttes, er det etter min mening Zimbabwe. Det vi ser i Zimbabwe, og det som har skjedd der i det siste, er at opinionen for alvor har blitt oppmerksom på noe som har skjedd gjennom flere år. Dette er dessverre bare toppen av isfjellet, for det er lignende foreteelser i en rekke land verden over hvor Norge gir omfattende bistand. Og det er det dobbelt tragiske. Jeg vil gjerne spørre representanten Steensnæs om situasjonen i Sør-Afrika, for her opplever vi i dag noe av det samme som vi opplever i Zimbabwe, nemlig at man har omfattende drap av hvite farmere. Og dette er noe som hevdes å være satt i system. Noen hevder endog at det er landets myndigheter som står bak dette, og at det er en form for etnisk rensning som foregår der. Så mitt spørsmål til representanten Steensnæs er: Hva er hans vurdering av det som foregår i Sør-Afrika, og hva bør etter Kristelig Folkepartis mening Norge gjøre for eventuelt å iverksette tiltak overfor Sør-Afrika?
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Jeg har en bemerkning til dette representanten Blankenborg var inne på om en ytre fiende i Zimbabwe. Selvfølgelig er det et vesentlig poeng at man i slike situasjoner, og i situasjoner generelt, prøver å mane frem en ytre fiende og styrke sin egen oppslutning med bakgrunn i det. Men poenget må jo være at den ytre fienden er der uansett, og Mugabe kan spille på den ytre fienden uansett om Norge gir bistand til Zimbabwe eller ikke. Så var det dette representanten Blankenborg var inne på om Fremskrittspartiets holdning og dette med nødhjelp. Det som er poenget for Fremskrittspartiet, er at nødhjelp er noe man yter i en helt spesiell situasjon, og som man yter fordi omstendighetene er ekstraordinært vanskelige. Det som også er et poeng for oss, er at vi har sagt at hjelpen fortrinnsvis bør gå til å kjøpe lokale varer og tjenester, slik at man stimulerer markedet, får en reell utvikling og får økonomien i gang i disse landene. Det som er vårt vesentlige poeng, er at den bistanden som har blitt gitt, i store trekk har vært ineffektiv, og at den har vært direkte kontraproduktiv. Selvsagt ser vi også dette moralske fundamentet at man skal hjelpe mennesker i nød, at man skal hjelpe land i nød. Men er ikke representanten Blankenborg enig i at det som må være det avgjørende når det gjelder bistand, er effekten av bistanden? Virker den etter hensikten? Er det å kaste gode penger etter dårlige? Det må være det avgjørende når man skal vurdere effekten av bistanden, etter min mening, og jeg vil gjerne ha en kommentar fra representanten Blankenborg på dette.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Representanten Johan J. Jakobsen hadde et par referansepunkter for å gi bistand. Han snakket om solidaritet og menneskeverd, og siden det er 17. mai i morgen, er dette ord jeg selvfølgelig fullt ut kan sluttet meg til, og som det er på sin plass å si i denne sammenheng. Men han hadde også en referanse til Fremskrittspartiet, hvor han tilla oss den holdningen at vi mener at det ikke nytter. Der må jeg si meg uenig med representanten Jakobsen. Poenget til Fremskrittspartiet er at det nytter. Men det som er avgjørende, er hva som nytter, og vi har ikke tro på stat til stat-bistand. Det vi har tro på, er dette med markedsadgang og handel og stimulering av næringslivet i u-landene. Det som er positivt, og som er et eksempel på at det nytter, er nettopp u-landenes egen holdning på dette punktet, hvor det har skjedd en vesentlig dreining de siste årene nettopp i retning av dette med markedsadgang, at det er det som betyr noe, og ikke nødvendigvis de voldsomme stat til stat-overføringene som vi opplever i dag. Det er markedsadgang som vil føre til resultater i det lange løp. Jeg synes representanten Jakobsen hadde mye positivt i sitt innlegg. Jeg synes det var spesielt positivt at han nå la vekt på at fem måneder, også fra Senterpartiets ståsted, kanskje er et for langt tidsperspektiv når det gjelder situasjonen i Zimbabwe. Han antydet også at man kanskje burde revidere dette tidligere, og før Stortinget møtes til høsten. Jeg synes også Johan J. Jakobsens poeng, at å gi hjelp til et slikt despotregime nettopp undergraver folks holdning til bistand generelt, var veldig godt, det har jeg brukt flere ganger tidligere i bistandsdebatter, også når det gjelder Zimbabwe. Jeg vil gjerne avslutte med å stille representanten Jakobsen et mer prinsipielt spørsmål, i og med at han har vært inne på hvilke kriterier som må gjelde for å stoppe bistanden: Hvilke kriterier vil Senterpartiet legge til grunn for å stoppe bistanden?
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Det har, både i denne debatten og i den senere tid, vært veldig sterk fokusering på Zimbabwe og på de overgrepene som skjer der. Denne regjeringen er jo også – som kjent – tilhenger av føre var-prinsippet. Jeg vil gjerne henlede oppmerksomheten på den utviklingen man ser i Sør-Afrika hvor det bl.a. rapporteres til internasjonale medier om tilsvarende drap på farmere i Sør-Afrika, som det vi ser i Zimbabwe, og hvor det fra enkelte hold også hevdes at myndighetene lar dette skje, eller at de har en hånd med i at dette skjer. Jeg vil gjerne ha en kommentar om hva Norge har gjort i den anledning, og hva Norge vil gjøre i fremtiden. Dette er et omfattende problem allerede, og hvilke politiske tiltak vil Regjeringen iverksette her? Er det slik at det er CNN-effekten som gjør at dette blir et tema i norsk politisk debatt og et tema for denne regjeringen, eller vil Regjeringen her ta et selvstendig initiativ i forbindelse med det som skjer?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Naturlegvis er det slik at det er effekten av bistanden som er det viktige. Men for at ein skal kunne måle effekten, må ein også gå inn for eit bistandsbudsjett. Det gjer ein ikkje dersom ein berre har naudhjelpspengar. Og der ligg det ein vesentleg skilnad. Naturlegvis er det viktig å kjøpe lokalt der det er mogleg. Det er også viktig å tenkje regionalt i ein mykje større samanheng enn ein normalt har gjort i utviklingssamarbeidet, for det å utvikle regionale marknader vil vere viktig for økonomisk framgang i eit område. Det hjelper lite å satse på eitt land dersom ein har svarte hol på alle sider rundt omkring. Det trur eg også er ein lærdom som ein kan ta med seg, og derfor ønskjer også vi å fokusere på det regionale i større grad enn det vi har gjort. Men eg ser ikkje at det som her er sagt om naudhjelp som ei erstatning for alminneleg utviklingssamarbeid, har brakt debatten noko hakk framover. Tvert imot. Naudhjelp er, som representanten Danielsen seier, noko ein går inn med i ein naudssituasjon, det er avgrensa utviklingseffekt i dette. Men utfordringa – der kan vi kanskje få ein dialog – ligg der når ein går over frå den reine naudhjelpen og skal vere med på å utvikle økonomien vidare etter at krisa er over. Då vil det også vere behov for ressursar, og då er det kanskje ein diskusjon om kva som er naudhjelp og kva som er utviklingssamarbeid. Det er iallfall på det reine at det kanskje er i denne overgangen at den største utfordringa ligg, å kome frå rein naudhjelp over i så å seie sjølvberging og normal økonomisk utvikling. Det har også vore peikt på i mange samanhengar både frå storting og regjering at dette kanskje er det svake punktet. Det er der vi alle leiter etter gode svar.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Fordi eg visste at denne replikken ville kome, sjekka eg i går kva eg tidlegare kvart år – eg trur dei siste fire-fem åra – har sagt om dette. Bortsett frå i fjor har denne replikken kome frå Kristeleg Folkeparti, eventuelt Senterpartiet, når vi har diskutert utviklingssamarbeid. Og vi har sagt akkurat det same, at det er formålet, det er politikken, som er det viktige, volumet er eit instrument som vi følgjer opp med pengar for å gjennomføre den politikken vi ønskjer. Dette har vi sagt år for år for år, og vi meiner då at det er eit mål å kome opp på 1 pst. Men det er ikkje det som er hovudpunktet. Hovudpunktet er at vi undervegs i denne opptrappinga er i stand til å formulere ein utviklingspolitikk som vi står inne for. Og der er det ein del endringar som er undervegs i denne utgreiinga, som f.eks. dette dilemmaet vi no ser klårare enn nokon gong, forholdet mellom dei mange opne, væpna konfliktane vi også ser i ein del samarbeidsland, og korleis vi ser på dette i det bilaterale utviklingssamarbeidet. Det er typiske spørsmål som vi må diskutere undervegs, og så kjem dei årlege budsjetta etterpå, der vi legg på i retning av denne 1 pst.-en. Så berre stadfestar eg det som representanten Steensnæs sa, at i hovudtrekk er det veldig brei semje om utviklingssamarbeidet, og der det er usemje i starten, viser det seg stort sett at ein kan diskutere seg fram til rimelege felles posisjonar, slik ein såg det då ein hadde meldinga om utviklingssamarbeidet for ein del år sidan i Stortinget. Eg trur at noko av det neste som vi må begynne å diskutere når vi skal ha kampen mot fattigdom som overskrift, er om vi no har dei rette instrumenta for å få til dette. Det er ein diskusjon som vi blir inviterte til i seinare debattar også.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Akkurat dette får Siri Frost Sterri nesten spørje nokon i Regjeringa om. Eg har ikkje brukt særleg mykje tid til å tenkje på det, men det einaste er – og det står eg fast på – det eg sa om at utviklingsarbeidet er ein vesentleg del av norsk utanrikspolitikk. Vi har ikkje ein utanrikspolitikk for dei landa vi støttar, og ein annan for dei andre landa. Dette er samkjørt. Det einaste vesentlege, sett frå min ståstad, er at utanriksministeren og utviklingsstatsråden meiner det same. Korleis dei så sorterer budsjettkapitla seg imellom, interesserer meg veldig mykje mindre. Det får dei handtere der, og eg trur heller ikkje det har så veldig mykje å seie. Men det er klart at dersom ein skulle dra dette til det ytterleggåande, som Siri Frost Sterri var inne på, at utanriksministeren skulle ha alt, då vart han jo borte, vi hadde ikkje sett meir til han her, så det er jo eit reint praktisk spørsmål også. Det må jo vere ei arbeidsdeling, og det vil alltid bli gråsoner, men det må i alle høve handterast. Eg trur ikkje det er mogleg slik det norske systemet er; m.a. i forhold til Stortinget vil det vere nødvendig med ein statsråd i tillegg til utanriksministeren.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Jeg har ikke så mange kommentarer til det Marit Nybakk sa. Det eneste er i grunnen hennes uttalelse om at det kan være aktuelt «avhengig av utviklingen» å vri støtten vekk fra land som Etiopia og Eritrea, og muligens Zimbabwe. Jeg må da spørre: Hvordan skal det egentlig utvikle seg hvis man skal ta den konsekvens at man skal opphøre med u-hjelp til den slags regimer og land hvor man ikke har noen oversikt lenger over hvor pengene havner, og hvor det er ganske opplagt at enhver økonomisk hjelp vil bidra til deres evne til å føre krig? Det er alltid det man hører, at man skal se utviklingen an. Jeg synes vi har sett nok utvikling i det som allerede foreligger. Jeg har aldri hørt at det skal være nok utvikling til at man virkelig tar den konsekvens at man kutter ut u-hjelpen – men kanskje er det et prestisjenederlag for dem som har satt det i gang.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Ja, det å forsøke å utvikle uavhengige og frie private organisasjoner i u-land skulle vel kanskje ikke koste så kolossalt mange penger. Det er jo bare en forsvinnende brøkdel av disse u-landsbudsjettene som vitner om enorme ambisjoner når det gjelder å administrere penger i fjerntliggende land under forhold man ikke kjenner, under helt andre kulturer, og hvor de som reiser ut, har en helt annen levestandard, et helt annet levesett enn de mennesker de forsøker å hjelpe. Jeg vil jo selvfølgelig ikke se bort fra at mennesker med privat initiativ, som reiser dit av idealistiske grunner, kan få til noe på mer eller mindre personlig basis. Men alle disse møtene, disse internasjonale organisasjonene som skal samarbeide og reise og skrive dokumenter og rapporter som svirrer rundt omkring – selv om hensikten er god, har jeg faktisk ikke noen tro på resultatet. Og jeg synes også at når man ser på utviklingen i sydlige Afrika, så kan man vel ikke finne et bedre vitnesbyrd om at dette ikke har lyktes. Det kunne selvfølgelig vært verre uten, men det er ikke meget som tyder på det.