Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2011-01-11:
Forslaget komiteen har behandlet, er i realiteten todelt. Første del dreier seg om å innføre en semikonstitusjonell vedtaksform. Forslagsstillerne mener at større grad av politisk stabilitet vil være av stor betydning for den enkelte borger og for tilliten til det demokratiske styringssystemet. Det er det ikke veldig vanskelig å være enig i. De skriver videre at dette igjen er avhengig av politisk evne og vilje til å fastholde politiske beslutninger uten hyppige skifter. Det er heller ikke en urimelig påstand. Forslagsstillerne beskriver et behov for konstitusjonelle redskaper for å sikre en viss langsiktighet på enkelte områder og foreslår en semikonstitusjonell vedtakskategori, altså et mellomnivå mellom lov og grunnlov. Det foreslås en vedtaksform som innebærer et flertallskrav lik to tredjedeler og ulike tidsgrenser som Stortinget selv skal avgjøre. Det er her uenigheten kommer. Forslagsstillerne reiser spørsmål ved om det er behov for å innføre nye konstitusjonelle redskaper for å sikre langsiktighet og låse politiske vedtak for lengre tid enn det som i dag er mulig gjennom vanlige flertallsvedtak i Stortinget. Forslagsstillerne besvarer dette spørsmålet selv med å fremme et fleralternativt forslag om en ny vedtaksform i Grunnloven. Hovedvarianten går enkelt sagt ut på at Stortinget skal kunne velge å treffe vedtak om beskatning eller bevilgning med to tredjedels flertall. En slik vedtaksform kan brukes når beslutningen skal ha virkning utover budsjettåret. Virkningen av et slikt vedtak blir da altså at det kun kan endres ved et nytt, tilsvarende vedtak med to tredjedels flertall. Forslagsstillerne mener at dette vil legge til rette for stabilitet og klarhet i politikken og i rammebetingelsene for norsk næringsliv. Komiteens flertall er uenig i forslagsstillernes vurderinger, av to hovedårsaker – en generell og en spesiell. Den generelle og prinsipielle er at vi mener at forslaget vil ha begrensende virkning for velgernes mulighet til å stemme fram en ny stortingssammensetning med den politiske retningen de ønsker hvert fjerde år. I dette legger vi at det er velgerne selv som skal bestemme i hvilken grad politiske vedtak skal videreføres til neste stortingsperiode. De viktige skillelinjene i norsk politikk ligger i langsiktige, ideologiske linjer som endrer samfunnet på sikt, ikke nødvendigvis i enkeltsaker. Stabilitet for langsiktige løsninger er viktig, men det er Stortingets og de enkelte politikerne som til enhver tid utgjør nasjonalforsamlingen sin politiske vilje og evne til å prioritere likt eller annerledes, som skal sikre stabilitet og forutsigbarhet i de politiske beslutningsprosessene, ikke vedtaksformen. Ansvarlighet og evne til å tenke langsiktig er politiske egenskaper, og bør behandles som politiske egenskaper. Velgerne skal ha muligheten til å stemme fram den retningen eller den retningsendringen de ønsker. Komiteens flertall mener også at det ikke er godt nok konkretisert i forslaget hvilke typer saksfelt den foreslåtte ordningen vil ta opp i seg. Dersom det blir slik at vi kan «løfte» enkelte saksfelt opp på dette nivået, kan det bli en viktighetskonkurranse mellom sakene på sikt. Dersom skatte- og avgiftspolitikken blir løftet dit hen, kan man i neste runde få skolesatsingen der, miljøsatsingen, arbeidslivssatsingen osv. Alle saker skal ha like stor politisk tyngde i denne salen, og det kan ikke være slik at de må løftes opp på det foreslåtte nivået for å bli betegnet som viktige nok. Den spesielle betraktningen som jeg ville trekke fram, som går på dette konkrete forslaget, er at komiteens flertall mener at forslagsstillernes begrunnelse kan få uintenderte negative konsekvenser for næringslivet, ikke nødvendigvis positive, slik de forfekter. Næringslivet skal i seg selv være omstillingsdyktig og dynamisk. Det ligger i dets natur. Vi mener at dette forslaget kan danne grunnlag for en falsk stabilitet som ikke finnes i den økonomiske sfære. Jeg vil også trekke fram at det er vanskelig å se at den langsiktigheten forslagsstillerne ønsker, vil oppnås ved å gjøre det vanskelig å endre en vedtakstype, først og fremst bevilgningsvedtak som ikke er rettet til private, men som er tillatelser til bruk av penger rettet til regjeringen. Komiteens flertall har valgt å avvise dette forslaget, med alle de tilhørende alternativene. Komiteens mindretall, SV og Senterpartiet, mener Stortinget bør vurdere en reform, men at en slik grunnlovsendring som man her tar til orde for, bør utredes bedre og mer helhetlig. Jeg antar at de selv vil legge fram sin innstilling, men jeg ønsker likevel å knytte noen betraktninger til den. SV og Senterpartiet går imot forslaget, men de ber Stortingets presidentskap sette ned et utvalg som får i oppdrag å drøfte alle relevante sider ved en eventuell grunnlovfesting av en semikonstitusjonell vedtaksform. Komiteens flertall mener at en semikonstitusjonell vedtaksform, slik den er skissert i forslaget, ikke vil være til det beste, og vi føler ikke behov for en utredning. Jeg minner om at Stortinget avviste bindende langtidsbudsjettering ved behandlingen av Budsjett-innst. S. nr. 6 for 2003–2004, med utgangspunkt i NOU 2003:6, så sent som i desember 2003. Flertallet anser at de gjeldende regler for Stortingets budsjettbehandling er utformet med sikte på helhetlig og forsvarlig saldering, selv om disse ikke er bindende utover budsjettåret. Flertallet mener ikke at innføring av de vedtaksformene som er skissert i forslaget, er i tråd med det foreliggende forslaget, eller utredningen av det, kan sikre de behov forslagsstillerne selv understreker betydningen av. Forslagets andre del dreier seg om regulering av rettsvirkningene av Stortingets anmodnings- og utredningsvedtak. Med dette ønsker forslagsstillerne å klargjøre at de såkalte anmodnings- og utredningsvedtakene innebærer nettopp anmodninger, henstillinger eller resolusjoner. Dermed vil det bli avklart at vedtakene ikke er rettslig bindende, og altså ikke påvirker det rettslige rammeverket for næringsvirksomhet. Et tilsvarende forslag ble forkastet, mot Fremskrittspartiets stemmer, 10. januar 2008. I forbindelse med behandlingen av det tilsvarende grunnlovsforslaget i 2008 uttalte komiteen i innstillingen sin begrunnelse for ikke å gå inn for forslaget følgende: «Flertallet kan ikke se behovet for den avklaring som forslagsstiller anser som nødvendig. Forståelsen av at Stortingets anmodninger mv. til regjeringen ikke har bindende rettsvirkninger, er, etter flertallets mening, heller ikke omstridt i dag.» Komiteens flertall har ikke endret syn på dette, og velger derfor heller ikke denne gang å gå inn for det forslaget.