Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
La meg først si – selv om jeg ikke skal gjøre det til en stor sak – at jeg er litt forundret over at statsministeren sa i sitt innlegg at jeg ikke hadde noe grunnlag for å si at de tre nei-partiene uttaler seg annerledes nå om EU enn det de gjorde i 1994. Jeg kan jo bare nevne snuoperasjonene når det gjelder Schengen-avtalen og veterinæravtalen, og jeg kunne presentert en lang liste i tillegg til det – bare så det er sagt. Ellers er det det å bemerke at de norske regjeringsrepresentantene er langt mindre klare enn det som den østerrikske forbundskansler har vært når det gjelder Haiders eventuelle deltagelse i den østerrikske regjering. Viktor Klima sa i går, jeg siterer: «Den som ikke erkjenner at Holocaust har funnet sted, er ikke verdig til noe embede hverken nasjonalt eller internasjonalt.» Det er jeg helt enig i, og det bør fastslås før han eventuelt kommer inn i regjeringen. Etterpå kan det være for sent. Det som de høyreradikale kjører på, er å spre fremmedfrykt. Det er å være mot europeisk samarbeid. Det er å være mot globaliseringen, dvs. spille på de negative sidene ved globaliseringen. Globaliseringen er her. Det nytter ikke å oppheve den, bl.a. fordi den er drevet fram av teknologiske endringer. Vi ønsker jo heller ikke å stoppe den, fordi den jo har positive sider, men det er også helt opplagt at den har mange negative sider som det er nødvendig å være oppmerksom på, og som det går an å spille på nå for de høyreradikale, og for så vidt også for dem langt ute på venstresiden. Det er nødvendig å gjennomføre tiltak bl.a. mot den frie flyt av kapital, som skaper store problemer. Det foreligger forslag, bl.a. det forslaget som nobelprisvinner James Tobin har kommet med, om en skatt på valutatransaksjoner, slik at man kunne ta vekk de mest spekulative bevegelsene på dette området. Jeg er litt skuffet over at verken statsministeren eller utenriksministeren kom inn på dette fundamentale temaet i internasjonal politikk nå. En viktig del av globaliseringen er byggingen av regionalt samarbeid. Det vi ser, er at land innenfor bestemte geografiske regioner slår seg sammen for å klare seg bedre i den globale virkeligheten – som Europa gjør det gjennom samarbeidet i EU. Men vi ser også at det samme skjer på det amerikanske kontinent og i Asia. Vår felles venn Shimon Peres snakker om at man skal bygge et regionalt Midtøsten, etter mønster av Europa. Det å forholde seg til denne regionaliseringen, spesielt i Europa, er den fremste utenrikspolitiske oppgave for Norge i dag. Det burde være en selvfølge at vi fører en kontinuerlig debatt om vårt forhold til EU, herunder om vi er tjent med medlemskap, eller om vi fortsatt skal tilpasse oss. Denne åpenheten må vi ha. Det er nødvendig for å beholde vår handlefrihet. Vi må også ha åpenhet overfor hva framtiden kan by på. Jeg må minne om at vi bare de siste ti årene har fått store overraskelser. Ingen klarte å spå at Berlinmuren ville falle. Noen sa at da den falt, var historien så å si slutt, kapitalismen hadde vunnet, det kunne ikke hende noe nytt. Men det har hendt så mye at vi har følelsen av at vi har levd i 50 år siden. Vi vet at mye kommer til å skje i de neste ti årene. 14 nye land er blitt godtatt som søkerland i EU. EU kan i løpet av de neste ti år få grenser til Midtøsten, Svartehavet og Russland. Det spørsmålet vi må stille oss, er: Hvordan skal vi forholde oss til denne virkeligheten? Det ingen annen mulighet enn at vi fører en åpen og resonnerende debatt/dialog om dette kontinuerlig. Jeg er glad for at Erik Solheim svarte positivt på den invitten. Vi trenger det at ja- og nei-folk fører en debatt om dette kontinuerlig, og vi kan ikke holde det vesentlige spørsmålet unna. Selv om vi ikke skal konkludere i morgen, er det nødvendig å se på om det også kan være et alternativ.