Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-05-18:
La meg først få slått fast at jeg i likhet med representanten Ballo er svært opptatt av reintallsituasjonen i Finnmark. Men når det gjelder interpellasjonens omtale i forhold til utvikling av beitene, slakt og omsetning, vil jeg med en gang få sagt at dette er både unyansert og delvis misvisende. Det vil jeg straks komme tilbake til. Jeg tror ikke representanten Ballo er uenig med meg når jeg sier at utfordringene knyttet til bruk av beiteressursene, ut fra målene om en økologisk, økonomisk og kulturelt bærekraftig reindriftsnæring, må ses i et helhetlig og langsiktig perspektiv. Jeg tror også at de aller fleste her vil være enig med meg i at denne regjeringen har tatt mange og viktige steg i arbeidet med å få til en bærekraftig reindriftsnæring. Før jeg kommer nærmere inn på det, finner jeg det nødvendig å omtale noen sentrale punkter som danner grunnlaget for det arbeidet. Det mest sentrale er utviklingen i reintall og beiter. Når representanten Ballo trekker fram at det er for mange reinsdyr i Finnmark i forhold til beitegrunnlaget, er det en for unyansert påstand. Problemene med reintallet i Finnmark er ikke ensartede, og de gjelder ikke for alle deler av Finnmark. Jeg må derfor understreke at problemet med et for høyt reintall i forhold til beitegrunnlaget, knytter seg til deler av Finnmark. Det er ikke her anledning til en inngående beskrivelse av reintallsutviklingen i Finnmark over tid. Hovedtrekkene er likevel at antallet har variert betydelig over de siste 20–30 år. Disse endringene styres i første rekke av avkastningen i form av kalvetilgang, slakteuttak og omfang av tap. Etter en sterk økning utover 1980-tallet, nådde reintallet i Finnmark sitt hittil høyeste nivå i 1989 på totalt 199 000 dyr. Fem år senere var dette redusert til 151 000 dyr, og i 2001 var antallet ytterligere gått ned til 109 000 dyr. Deretter skjedde en svært rask økning, til 170 000 dyr i 2004, for ytterligere å øke til 186 000 i 2008, som er de siste registrerte tallene. Dette innebærer altså at antallet økte betydelig etter nedgangen rundt tusenårsskiftet, men med avtagende hastighet de siste årene. Også forhold knyttet til beiteutviklingen, er noe mer nyansert enn det en får inntrykk av i interpellasjonen fra Ballo. Undersøkelser av utviklingen for vinterbeitene i Finnmark har tidligere vist en kraftig reduksjon i lavbeitene i perioden fra begynnelsen av 1970-tallet og utover til slutten av 1990-tallet, som også representanten Ballo påpeker i sitt innlegg her. Nedgangen var særlig sterk i løpet av 1980-tallet. For å følge denne utviklingen på en systematisk måte ble det for ca. ti år siden igangsatt et eget overvåkingsprogram for reinbeitene på Finnmarksvidda. Dette baserer seg på undersøkelser både med satellittkartlegging og gjennom feltmessige registeringer. Arbeidet startet i 1998, og kartlegging ble sist gjennomført i 2005–2006. Resultatene fra denne siste undersøkelsen viser jevnt over en forbedring i lavbeitet fra 1998. Dette tilskrives både reduksjonen i reintallet de første årene etter år 2000 og ikke minst endret bruk av tilgjengelige beiter på grunn av endrede klimatiske forhold. Det er grunn til å understreke at trass i bedringen som er registrert, er situasjonen for lavbeitene ennå langt fra å kunne karakteriseres som tilfredsstillende. Det skal også tilføyes at det er stor variasjon i beitetilstanden. Landbruks- og matdepartementet ser arbeidet i dette overvåkingsprogrammet som svært viktig for å bringe fram fakta om beiteforholdene i Finnmark. Programmet skal følges opp med et nytt omløp i kartleggingen i 2009–2010. Problemer med et for høyt reintall i deler av Finnmark er, som representanten Ballo er vel kjent med, ikke av ny dato. Men det var først under denne regjeringen at man tok nødvendige grep for å få på plass en ny reindriftslov – noe som også vil bidra til at vi over tid får en bedre tilpasning av reintallet i forhold til beiteressursene. Etter at den nye reindriftsloven trådte i kraft 1. juli 2007, har oppgaven med implementering av loven hatt høyeste prioritet i departementet. En første betingelse for at næringen skulle kunne ta den nye loven i bruk, var at distriktene måtte oppnevne distriktsstyre etter den nye lovens bestemmelser. Dette ble gjort så tidlig som mulig og til den tidsfrist som departementet hadde satt, dvs. 1. juli 2008. I den nye loven legges det vekt på at de offentligrettslige reguleringer og vedtak i forhold til reindriftsnæringen skal begrenses til det strengt nødvendige. Gjennom det indre selvstyre loven legger opp til, er det primært utøvernes eget ansvar å komme fram til fornuftige og langsiktige løsninger i forvaltningen av ressursene. Med det vil beslutningene og oppfølging av disse gis en forankring og legitimitet i næringen. Dette utelukker ikke at myndighetene etter omstendighetene skal kunne gripe inn i gitte situasjoner, og den nye loven gir da også andre og bedre muligheter til å sanksjonere om det blir påkrevet. I loven er bruksreglene det sentrale verktøyet i arbeidet med å utvikle en bærekraftig reindrift. Bruksreglene utarbeides av distriktsstyrene og skal bl.a. gi nærmere regler om fordeling av beiter mellom siidaer og om reintall, bruk og vedlikehold av gjerder og andre fellesanlegg, bruk av motoriserte kjøretøy, disponering av arbeidskraft og økonomiske ressurser. Bruksreglene skal godkjennes av områdestyret som offentlig myndighet, og for fastsetting av reintall gjelder særskilt at det skal godkjennes av Reindriftsstyret. Når de enkelte distriktsstyrer har oversendt bruksregler til myndighetene, skal det altså foreligge forslag om reintall ut fra det beitearealet som siidaene i distriktet disponerer. Dersom dette reintallet godkjennes av Reindriftsstyret, vil det nye reintallet bli brukt i oppfølgingen. Tidligere vedtak om høyeste reintall vil derfor falle bort. For noen distrikter kan det innebære at de får godkjent et reintall som totalt sett er lavere enn tidligere vedtatt reintall. For andre vil det kunne være høyere, mens noen vil måtte videreføre det reintall som tidligere har vært fastsatt. Hovedpoenget er da at det er bærekraften til siidaenes beiteareal som skal avgjøre reintallet. Når reintallet er godkjent, vil det være langt lettere å sanksjonere for å få et eventuelt for høyt reintall redusert til vedtatt nivå. Som representanten Ballo er vel kjent med, lå ikke disse mulighetene inne i den gamle reindriftsloven. For noen distrikter vil regler for beitebruken være den klart vanskeligste oppgaven når bruksreglene skal utarbeides. Det må likevel understrekes at det for de aller fleste distrikter ikke vil være problemer knyttet til denne oppgaven. Landbruks- og matdepartementet har i arbeidet med oppfølging av ny lov iverksatt en rekke tiltak med informasjon og veiledning. Det er stilt økonomiske midler til disposisjon for distriktene for utarbeidelse av bruksregler. I siste reindriftsavtale ble partene enige om å styrke det økonomiske tilskuddet for å få enda høyere prioritering av arbeidet. Vi må derfor være bevisst på at vi nå skal fullføre den første fasen for implementering av ny reindriftslov, og det er en svært viktig fase. Distriktenes arbeid med bruksregler er forutsatt gjennomført innen 1. juli 2009, og det er nødvendig å avvente resultatene av det før en eventuelt vurderer videre tiltak. Vi vil da få indikasjoner på om det nye verktøyet etter loven virker som tiltenkt for å løse de utfordringene vi står overfor. Først etter at bruksreglene har vært gjenstand for behandling i styringsorganene, har man grunnlag for å vurdere behovet for ytterligere innsats. Arbeidet med å øke slakteuttaket for å tilpasse reintallet til reinbeiteressursene og for at produksjonspotensialet skal utnyttes på best mulig måte, har vært en annen høyt prioritert oppgave gjennom flere år. Omleggingen av virkemidlene over reindriftsavtalen, som første gang skjedde i 2003–2004, viser seg å være en vellykket endring. Disse endringene har medført en økning av slakteuttaket, spesielt i Finnmark. Innretningen av virkemidlene for å stimulere til økt produksjon og slakting er også blitt videreført, og til dels forsterket i de senere reindriftsavtalene. Et økt slakteuttak, sammen med at man gjennom økt markedsføring har oppnådd bedre pris på reinkjøtt, er bakgrunnen for at de produksjonsbaserte inntektene i Finnmark har økt fra 72 mill. kr i 2006 til 86 mill. kr i 2007. Samtidig er statstilskuddene fra 2006 til 2007 redusert fra 61 mill. til 48 mill. kr. Med andre ord økte inntektene med 18 pst., mens tilskuddene gikk ned med 22 pst. Det medfører derfor ikke riktighet det Ballo hevder om at næringen i mindre grad «produserer for salg». Selv om en skal være varsom med å bruke slike endringer fra ett år til et annet, ser vi denne økningen i produksjonen som en del av en mer langsiktig trend. Det er likevel i mange av distriktene i Finnmark et betydelig potensial for økt slakteuttak. Departementet vil følge opp med tiltak og virkemidler for at disse mulighetene skal bli utnyttet. Jeg kan i denne sammenheng nevne at det i siste reindriftsavtale ble innført en prøveordning for Vest-Finnmark reinbeiteområde. Ordningen med tidligslaktetilskudd og kalveslaktetilskudd vil i disse områdene bli erstattet av et tilskudd som har som vilkår at mottakeren skal oppfylle et bestemt slakte- og produksjonskrav. Dette er et interessant forsøksprosjekt som også næringen har forventninger til når det gjelder effekt på slaktingen. Dette er med på i enda større grad enn tidligere å flytte fokus fra tilskudd til produksjon.