trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Det har vært en forfriskende debatt. Uten å kjenne statsråden personlig var det vel ikke Theatercaféen det første jeg tenkte på da jeg tenkte på hans private preferanser. Heller ikke miljøbevegelsen tror jeg frekventerer Theatercaféen spesielt mye. Derimot kan jeg jo lett forestille meg medlemmer av både Fremskrittspartiet og Høyre på Theatercaféen. Når den type argumentasjon blir brukt i en debatt som er så krevende, sier det noe om nivået. Det var en representant, Kenneth Svendsen, som var her og brukte argumentet om at han i lokalvalget hadde 15 pst. flere stemmer enn SV i ryggen. Jeg kommer selv fra en kommune hvor jeg hadde vel 63,7 pst. av stemmene i ryggen ved forrige lokalvalg, og da jeg satt i kommunestyret for dette partiet lokalt og vi diskuterte dette spørsmålet, var vi slettes ikke enige. Grunnen til det er jo selvfølgelig at her er det helt legitime motsetninger. Den som starter denne debatten med ikke å forstå det, ender fort i den ene eller den andre grøften. Det er det som gjør denne debatten særs krevende, for det er helt legitime motsetninger i debatten. Personlig mener jeg at dagens lovverk har hull. I dag praktiseres unntaksbestemmelser i mange kommuner altfor liberalt, noe som fører til at du ikke styrer trafikken av scooter på vinteren i områder, og du får i tillegg, ved at du kan ha unntak på grunn av næring, en sum i belastning som mange steder er uheldig. Spesielt i mine områder hvor vi har fire villreinstammer, ser man at det er en utfordring. Fordi man ønsker at det skal være en mulighet for å kjøre scooter samtidig som man har et lovverk som åpner for unntaksbestemmelser, kan man ikke gi unntaksbestemmelser til noen hytter, mens andre hytter ikke får. Det er en utfordring som ligger i dagens lovverk, som jeg mener vi må gå inn i. Hvis man f.eks. hadde sett for seg en plan- og bygningslovbestemmelse som hadde regulert dette, kunne man ha regulert det geografisk innenfor kommunene og på en måte skjermet områder som er mer utsatt naturmessig enn andre. Det synes jeg er en helt relevant innfallsvinkel, og noe jeg mener man ikke har fått til gjennom de åtte forsøkskommunene, men gjennom andre erfaringer man har høstet. For eksempel når man skal lage en lokal forvaltningsplan for Dovrefjell, Sunndalsfjellene og de elleve landskapsvernområdene rundt, impliserer det åtte kommuner og tre fylkeskommuner. Der endte man opp med å kjøre den strengeste kommunes regi – altså Dovre kommunes regi – når det gjelder scooterkjøring, og ikke Oppdals regi, som er veldig liberal. Det viser jo at man kan ta ansvar når man skjønner mekanismene, og når man får en bred debatt rundt problematikken. Men jeg mener at debatten fortjener oppmerksomhet, at en ikke havner i den ene eller den andre grøften, for da kommer vi ingen vei, og sånn som det er i dag, er heller ingen gunstig løsning.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Jeg må nok ha uttrykt meg ganske uklart i det første innlegget siden to av de påfølgende fremskrittspartirepresentantene var veldig enig med meg. Jeg var også livredd for at den tredje som var oppe her, skulle være enig med meg, for mitt hovedpoeng i det første innlegget var at debatten fortjener at man ikke går i den ene eller andre grøfta. All argumentasjon etter at de har uttrykt sin enighet med meg, har for så vidt vært i den ene grøfta. Hvis man tror at snøscooterdebatten handler om å sette et spor i snøen, har man så til de grader havnet i den grøfta. Når jeg i tillegg hører en levende beskrivelse av hvordan vi som bor i disse små, stakkars bygdene som Anundsen omtalte, lever våre liv, skjønner jeg at det er lenge siden han har vært ute på bygda. Det er jo ikke sånn at klokken fem når butikken stenger, skjer det ikke noe annet, og den siste mulighet er å møtes på fjellet med snøscooter. Nei, vi har et ganske levende kulturliv, vi har levende idrettsliv, vi liker å gå på ski, ja sågar oppe på fjellet. Så det var en veldig underlig retorikk – jeg vil nesten kalle det sarkasme – i Anundsens innlegg, og jeg er litt usikker på hvor han ville hen, utover at det ikke var så farlig om man satte spor i snøen. Da er jeg tilbake til hovedpoenget mitt. Hvis vi skal debattere ferdsel i utmark, og det handler om at det er spor i snøen eller spor på barmarka du er for eller imot, har man redusert denne debatten til en ganske intetsigende og kjedelig sak. Tvert imot mener jeg at debatten har så mange dimensjoner i seg og fortjener et annet saklighetsnivå enn bare å handle om det. Vi har – og tar – ansvar lokalt for langt mer enn spor i snøen. Vi som bor i disse bygdene, er gjerne opptatt av et levende dyreliv. Vi ønsker å forvalte fritiden vår, som også inkluderer jakt og fiske, på en ordentlig måte, slik at også våre barn og barnebarn kan drive med det samme som oss. Det handler om å ha en edruelighet i denne debatten, hvor det ikke enten er for eller imot. Nå har jeg altså ikke hørt en eneste representant fra Fremskrittspartiet som anerkjenner dilemmaet i debatten. Det skremmer meg litt hvis Fremskrittspartiet skulle finne på å vokse, sånn at det blir et statsbærende parti om noen år. Før den tid får vi andre politikere som klarer å debattere dette på en ordentlig måte, finne en løsning på saken som gjør at dette står seg ved eventuelle skifter, også i framtiden.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Med respekt å melde: Det siste svaret var ikke spesielt godt. Det var ikke spesielt praktisk heller. Tidligere hadde man mulighet til å ilegge tilleggsskatt med lavere sats i spesielle tilfeller. Det er en mulighet som er fratatt både Skatteetaten og skatteklagenemndene, som nå skal ilegge 30 pst., som man skal ilegge i hovedsak, med unntak av noen helt konkrete, smale tilfeller. Så er virkeligheten den at man har litt ulike erfaringer med hensyn til hvordan man klarer å håndtere livet sitt. Noen ganger er ting vanskeligere for enkelte enn det det er for andre. Noen ganger er det slik at det finnes helt plausible, naturlige årsaker til at man har gjort en feil eller at man har innlevert for sent, eller at det foreligger konkrete forhold som rett og slett burde ført til at man ikke fikk en tilleggsbelastning ved en så høy tilleggsskatt. Jeg vil derfor be statsråden konkret å vurdere om det ikke er nødvendig å gjeninnføre muligheten for å ilegge tilleggsskatt med lavere sats.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Finansministeren gjorde i stad rede for sine gode kunnskaper om Arbeiderpartiets historie. Han har ikke vært like flink til å følge med på Fremskrittspartiets historie. Fremskrittspartiet ble tuftet på tre forhold: kampen mot skatter, avgifter og offentlige inngrep. Det er fortsatt et viktig fundament for Fremskrittspartiet. Jeg er glad for at statsråden nå er mye mer imøtekommende enn han var i sitt opprinnelige svar til komiteen. Jeg forstår også behovet for at en statsråd skal føle seg sikker. Jeg føler meg ganske sikker på at etter at statsråden er blitt sikker, kommer de fleste forslagene som ligger i dette dokumentet, sikkert til å bli fremmet for Stortinget til forsvarlig, sikker og trygg behandling. Det er flere som har forsøkt å lage dette til en slags debatt om formuesskatt. Det er ikke det, og jeg hadde ikke tenkt å bite på det agnet. Men jeg synes det er litt spesielt, særlig når representanten Lundteigen dro seg til de store høyder rundt dette og i sitt forrige innlegg sa at man skal betale skatt etter evne. Når man har penger å betale med, tror jeg han brukte som uttrykk, skal man altså betale. Utfordringen med formuesskatten er at man ofte ikke har penger å betale med, fordi formuen er bundet opp i selskaper og arbeidsplasser. Da blir det fort utfordrende. Det er altså en slags skatt på eierskapet, og det er det som er en svært ugunstig kombinasjon. Fremskrittspartiet er ikke imot at man skal betale skatt på utbytte. Det var egentlig representanten Breen som fikk meg til å ta ordet. Jeg må erkjenne at jeg har litt vanskelig for å forstå dette angrepet som gjelder svart økonomi. Hvis Breen har oppfattet at Fremskrittspartiet forsvarer svart arbeid på noe vis, tror jeg representanten har fulgt dårlig med i timen. Jeg sa jo også til og med i mitt innlegg at det er viktig at man fastsetter rett skatt av rett objekt, og at man sikrer skattemoralen. Begge disse utsagnene går i retning av at vi selvfølgelig ønsker kampen mot svart økonomi velkommen. Det har skjedd mye innenfor det området. Skatteetaten er blitt mye flinkere til å oppdage og avsløre svart økonomi. Det er et arbeid som Fremskrittspartiet selvfølgelig støtter opp om. Så når representanten Breen forsøker å skape et inntrykk av at mitt innlegg tidligere i dag skulle være et slags forsvar for svart økonomi, tror jeg representanten vil ha godt av å lese referatet fra det jeg sa. Det er ikke noen holdepunkter for å komme med en sådan påstand.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg skal ikke si noe om Theatercaféen, men jeg er opptatt – tro det eller ei – av levende bygder, og jeg er opptatt av at folk flest skal ha muligheten til å få gode naturopplevelser. Denne diskusjonen har egentlig alltid vært veldig rar, fordi det er det rød-grønne alternativets egentlige kamp mot distriktene. Hvis man reiser en del rundt, og jeg vet at miljøvernministeren gjør det, så treffer man folk i disse små bygdene – folk som bor der fortsatt, som kan fortelle om et aktivitetstilbud som er relativt beskjedent etter at skolen, posten, grendelaget og butikken er lagt ned. Møteplassene er vekk. Men de har en fantastisk natur, en utrolig fjellheim som de elsker å være i. Da er denne salens flertalls svar: Så flott, da kan du jo skru på deg skiene og gå en tur! Folk flest gjør faktisk ikke det i dag. De setter seg på en snøscooter og bryter loven, kjører inn på vidda, får nydelige, fantastiske naturopplevelser, og så reiser de hjem og ser utover et hogstfelt med så store sår at det ikke vil bli leget på flere generasjoner. De lager bare spor oppå snøen. Det er ulovlig. Hogstfeltet er en lovlig og en god form for drift, men det viser litt om hva slags perspektiver vi har noen ganger i denne salen. Det å lage et spor oppå snøen, det er skummelt, det! Det å lage en meter dype, svære renner for å ta ut skog, det er flott, det! Det er en merkelig diskusjon. Jeg har en bestemor på snart 82 år. Hun har en hytte på fjellet, så hun tenkte at hun skulle få løyve for å komme seg inn på denne hytta om vinteren. Svaret er: Beklager, men du må nok gå 1 km på ski fordi alder skal ikke være noen begrunnelse for at du skal få snøscooterløyve for å komme inn på hytta di. Du får gå på ski, hvilket sier seg selv at det kan hun ikke gjøre. Barnefamilier, som har veiløs hytte, som på alle måter er fantastisk, får beskjed: Femåringen får gå på ski, selv om det er 2,5 km uten vei. Hva er dette for slags politikk? En ødelegger for friluftsopplevelsene til barna. En ødelegger for friluftsopplevelsene til bestemødre og oldemødre. Hva er dette for slags politikk? Så vil man ikke engang at kommunene selv skal få lov til å håndtere denne problemstillingen! Nei, da skal staten sette foten ned. Lokalt selvstyre skal ikke gjelde for kjøretøy som kan kjøre oppå snøen. Det er en merkelig politikk.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg skal gi Breen rett i én ting, og det er at jeg var ikke spesielt nyansert i mitt innlegg. Det var heller ikke hensikten med innlegget. Det handler altså ikke bare om å sette spor i snøen. Breen sa at han bodde i en av de bygdene jeg beskrev. Det gjør han nok ikke. Hvis han hadde fulgt med på innlegget mitt, hadde han hørt at jeg beskrev en bygd hvor butikken også var lagt ned. Alle de sosiale møtepunktene forsvinner. I de små bygdene er det faktisk en utfordring. Når det er kaldt, det er vinter, og de sosiale møtepunktene forsvinner, er det faktisk en utfordring for bygda, særlig i bygder som holdes oppe av pendlere, som er hjemme en periode, og som er borte en periode, og som en ønsker skal bli værende i bygda, nettopp for å holde liv i Bygde-Norge, nettopp for å ha folk der ute og lys i vinduene. Jeg er ikke noe mindre opptatt av et levende dyreliv og balansen opp mot fiske, naturvern osv. enn det representanten Breen er. Poenget er at den snøscooterpolitikken som i dag føres, hvor det er den sentrale myndighet som bestemmer at du ikke får lov til å ha lokale tilpasninger, at de avveiningene som Breen er opptatt av, ikke kan bli tatt lokalt, men tas her i denne sal, er det som er problemet. Det er egentlig en ganske nyansert tilnærming. Hvis en tar utgangspunkt i at lokale politikere kjenner sitt område best, og ikke vi som sitter på stolene her inne, er den logiske konsekvensen hvis en vil ivareta de interessene, at det gjøres der de interessene er. Det er underlig at representanten Breen ikke har fått med seg eksemplene om at barnefamilier og eldre som ønsker å benytte seg av de rekreasjonsmulighetene som Breen kan benytte seg av når han tar på seg skiene, hindres i å gjøre det med dagens lovverk. Det må bety at det er et relativt kraftig forbedringspotensial i dette lovverket. Det er det denne debatten går om. Er det slik at vi skal ha en slags tilnærming fra denne sal hvor prinsipper skal ris, uavhengig av hvilke praktiske konsekvenser det har, eller skal vi ha en mer åpen tilnærming? Vi kommer til å ha denne debatten i denne salen i mange, mange år fremover. Vi kommer faktisk til å ha denne debatten helt til snøscooterpolitikken endres, for det selges stadig flere snøscootere i dette landet. Det deles ikke ut flere løyver enn før, men det selges stadig flere snøscootere. Det betyr at denne virksomheten foregår. Transport på snø skjer, uavhengig av hva denne sal mener om det. Spørsmålet er bare om vi skal lage kjeltringer av vanlige folk, barnefamiliefedre som drar på tur med ungene sine, eller om vi skal lage et regelverk som det går an å leve med i fellesskap, slik at vi ivaretar interessene både til naturvernerne, til jakt og fiske og til dem som ikke går på ski – men ønsker å bruke snøscooter.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Representanten Langeland viser til at OSSE har gitt oss kritikk på dette punktet – og det er riktig. Begrunnelsen til OSSE er for så vidt den som er adoptert av regjeringen, nemlig at det kan i teorien skape tvil. Men OSSE har gitt oss kritikk på andre områder også. Blant annet har OSSE gitt oss kritikk som nasjon fordi parlamentet godkjenner valgresultatet selv, altså at de som er valgt i valget, godkjenner valgresultatet. Hvorfor er ikke dette tatt inn som endringsforslag fra regjeringens side hvis det er slik at man automatisk skal følge opp alle merknader fra OSSE?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg er enig med statsråden i at det er et viktig prinsipielt spørsmål hvorvidt listekandidater skal få lov til å delta i de demokratiske prosessene i valglokalet. Det er et like stort prinsipielt spørsmål som det spørsmålet statsråden tok opp når det gjelder hvorvidt listekandidater kan påvirke. Dette er en problemstilling som OSSE har påpekt, og som regjeringen har adoptert argumentasjonen til. Men for å innskrenke borgerrettigheter skal man ha litt gode argumenter – annet enn teoretiske problemstillinger. 33 av de kommunene som er blitt hørt i denne sammenhengen, har sagt at de er mot lovendringen. Bare 14 har sagt at de er for. Disse er egentlig de nærmeste til å merke hvorvidt dette er en reell utfordring eller ikke. Hva er årsaken til at statsråden overser de klare rådene fra kommunene i denne saken, i et prinsipielt veldig viktig spørsmål?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Det er mange klager på valg i Norge, overraskende mange. Jeg hadde gleden av å sitte i fullmaktskomiteen etter stortingsvalget sist. Det er en rekke klager på en rekke forhold, bl.a. er det lister som forsvinner og dukker opp igjen. Vi opplever i vårt demokrati en del utfordringer som mange andre demokratier også opplever. Men mener virkelig statsråden at det systemet vi har i dag, som tillater at også perifere listekandidater – kandidater langt nede på listen – kan delta i valglokalet og arbeidet der, bidrar til at tilliten til valgsystemet vårt er svekket? Mener virkelig kommunal- og regionalministeren – i dag – at vi ikke kan ha tilstrekkelig tillit til vårt valgsystem på grunn av dette?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Da tror jeg presidenten må lese på nytt.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
En samlet utredning, sier finansministeren. Mange aksepterer selvangivelsen i dag, slik de får den oversendt elektronisk. De ser ikke engang på selvangivelsen. Da ilegges man 30 pst. tilleggsskatt dersom den innholder feil. Bergens Tidende og Aftenposten har vist til en rekke eksempler som viser hvor urimelig dette slår ut for enkelte. Under høringen i finanskomiteen uttalte professor Ole Gjems-Onstad at dette sannsynligvis også var urimelig. Fremskrittspartiet foreslår i dag at det innføres et opportunitetsprinsipp, dvs. at man ser på størrelsen av en eventuell tilleggsskatt i ulike eksempler. Dette sier finansministeren at han vil se på i en bredere sammenheng. Men jeg vil ha et mer prinsipielt svar av finansministeren – i stedet for å gå tilbake til Finansdepartementet og byråkratene, som jeg selv har vært før, og få dem til å utarbeide et eller annet svar: Mener han at dette er korrekt, ut fra hans egen samvittighet? Mener han det er korrekt at det bør være 30 pst. uansett, selv om det ikke har vært intensjonen når en feil er begått?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg har sittet og observert debatten i dag, og det er slående hvordan man hele tiden sier at man skal komme tilbake til ting. Til visse ting burde man rett og slett bare si at «ja, det er jeg enig i, så får vi finne en løsning på det», i stedet for å si at «dette kan jeg ikke ta stilling til», eller «dette er ikke utredet nok», eller «det var ikke jeg som kom på det». Det er den type tenkning som foregår i denne salen. Det er faktisk slik at Fremskrittspartiet har tenkt mye på dette. Vi har innhentet eksterne for å tenke, og så har vi fremmet dette forslaget. Det har vært høring i finanskomiteen. Vi har diskutert det ut og inn og opp og ned. Og så får man dette svaret, at vi må tenke enda mer på det, og da skal vi komme tilbake, og da blir det bra. Man kunne vel si: Her er det mange gode ideer som vi egentlig slutter oss til, men vi vil gjerne ha vår implementering av det og vår vri på det. Da hadde jeg akseptert det. Jeg synes det er svakt at man hele tiden må skyve ting foran seg – noe som er så åpenbart urimelig at det står side opp og side ned om det i både VG, Dagbladet, Aftenposten og Bergens Tidende! Da burde man jo si: Ja, det er urimelig, jeg er enig i det. Jeg tok egentlig ikke ordet for å si akkurat det jeg sa nå, men jeg vil tilbake til innleggene, og de brevene som er sendt fra Finansdepartementet, hvor kommentaren hele tiden er: De aller fleste skattyterne har det bra. Ja, det skulle bare mangle! Det er altså ikke «de aller fleste» skattyterne dette dokumentet er rettet mot, men mot dem som ikke blir behandlet bra, eller som potensielt ikke vil bli behandlet bra, dem som Anders Anundsen nevnte i sin replikk i sted. Det er dem vi ønsker å møte med dette forslaget – ikke de 98 pst. som blir behandlet bra. Representanten Breen var inne på at de aller fleste har det bra, og statsråden var inne på at de aller fleste har det bra. Representanten Thorkildsen sier at man skal skatte etter evne. Det er det gamle mantraet til Sosialistisk Venstreparti, at man skal skatte etter evne, og det sa også representanten Lundteigen. Ja, men hva er dét? Det høres da flott ut, det, representanten Lundteigen, at man skal skatte etter evne. Er det når man har 5 mrd. kr i formue – er dét riktig? Og noen som ikke har noe – er det da urettferdig? Er det når man har betalt halvparten av de 5 mrd. kr til staten – er det da rettferdig? Er dét etter evne? Er det når ingen har noe formue igjen – er det da det er etter evne? Dette er et begrep som flyter. Man skal via skattesystemet gjøre andre ting også. Man skal lage incentiver for å gjøre kaken større, for å skape vekst. Det skal jo være incentiver for å stå i jobb. De dynamiske effektene må på plass, det at folk vil bidra fordi de ikke har så høy skatt. Det er mange effekter av skattesystemet – ikke bare at man skal dele en kake, men gjøre kaken større. Så skal man skatte, etter ulike kriterier. Det er det som skaper vekst i samfunnet, som skaper positivitet og positivitet til skattesystemet.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg kan kanskje hjelpe statsråd Storberget lite grann og sitere to av forslagene som skal behandles på Arbeiderpartiets landsmøte. Punkt 1: «Sørge for større åpenhet om finansieringen av trossamfunn, herunder gaver fra utlandet. Utrede et offentlig register over alle overføringer fra utlandet til religiøse trossamfunn i Norge.» Punkt 2: «Styrke tilsyn med trossamfunn. En må klart kunne skille mellom støtte til aktivitet i form av politisk parti og trossamfunn.» Det er ikke noe å diskutere med meg etterpå, dere kan bare slå opp i disse 99 forslagene til Jonas Gahr Støre, så står det der. Jeg vet egentlig ikke om jeg skal le eller gråte av denne debatten. Jeg lurer faktisk på hvor representantene i denne salen har vært, om de befinner seg konstant inne i denne bygningen, eller om de beveger seg litt ut og leser noen bøker om utviklingen i Europa, om de ser trusselen av terror, om de ser trusselen av fremveksten av islamisme også i Europa. Vi skal ikke være så tolerante at vi aksepterer intoleranse. Det må være ett sted hvor vi setter foten ned, og det er når vi ser at de verdiene dette samfunnet er bygget på, som er en arv fra den amerikanske revolusjonen i 1776 eller den franske revolusjonen i 1789, nemlig brorskap, likestilling mellom kjønnene, ytringsfrihet, demokrati, sekulære rettsregler, dette er de verdiene det er bygget på, brytes om igjen og om igjen – ikke av enkelte mennesker innenfor islam, det er jo ikke det vi snakker om, vi snakker om et system basert på sharia. Spør en dedikert muslim om han vil ta avstand fra sharia. Du finner ikke én dedikert muslim som tar avstand fra sharia. Islam er et totalt system, et system som bygger hele mennesket, hele samfunnet, og det er bygget på sharia. Det er basert på at mannen stiller over kvinnen. Likestilling er et fremmedord uansett hvor tolerante vi er, og hvis vi er tolerante på dette feltet, kommer islam til å vokse i Norge. Hvis en aksepterer at islam vokser i Norge, og en aksepterer at disse verdiene undertrykkes, kan en godt sitte her og finne retoriske argumenter for hvorfor en ikke skal begrense det ene og det andre. Men sannheten er at islam vokser, og de verdiene vi står for, svinner hen også i vårt eget land – over hele Europa svinner disse. Jeg kan oppfordre salen her til å lese boken til Halvor Tjønn – hvis dere tør. Det er kommentarer i flere aviser som har kritisert boken til Halvor Tjønn før den kom ut. De var livredde for at Halvor Tjønns argumenter skulle få rotfeste. Og jeg spør representantene i denne salen: Er det virkelig slik at når dere går på gaten, så hører dere ikke rop om at våre frihetsverdier er under press? Disse liberale verdiene som representanten Skei Grande representerer og står her og snakker om, er det virkelig dem hun føler når hun går forbi moskeen på Grønland, eller hvor hun bor – på Grünerløkka? Jeg tviler på det.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
President, og kjære representant Holmås: Ja da, jeg har vært rundt i verden. Ja da, jeg har levd en fjerdedel av mitt liv i andre land. Ja da, jeg kjenner mange muslimer. Ja da, jeg har vært samboer med en pakistansk kvinne. Ja, jeg kjenner islam. Ok? Det vi snakker om, er et system. Vi har ulike ideologiske tilnærminger til hvordan vi løser samfunnsutviklinger, Fremskrittspartiet tror ikke på kvotering, men vi tror at mennesker i utgangspunktet er skapt frie, og at de skal ha mulighet til å konkurrere om de ulike forholdene i samfunnet. Og så skal vi hjelpe dem som faller utenfor. Vi skal ikke hjelpe grupper fordi de tilhører en religion eller fordi de har en annen hudfarge. Det er ikke derfor vi skal hjelpe mennesker. Vi er i utgangspunktet født frie, og vi skal ha samme mulighet til å konkurrere. Det er Fremskrittspartiets utgangspunkt, og så skal samfunnet legge til rette for dette gjennom å gi folk mulighet til å konkurrere. Tilbake igjen til FNs menneskerettigheter: Er representanten Holmås klar over at det finnes ett muslimsk land i hele verden, nemlig Tyrkia, som har ratifisert FNs menneskerettighetserklæring? Ja, de har sluttet seg til den i New York, men de har altså ikke ratifisert den i sine egne parlamenter, for det er ikke mulig. Men det finnes en annen menneskerettighetserklæring, den som ble vedtatt i Kairo av muslimske stater. Den har alle muslimske stater, bortsett fra noen få, sluttet seg til. Den er omtrent identisk med FNs menneskerettighetserklæring, men den har alltid en setning til slutt, «dersom det ikke bryter med sharia», på absolutt alle punkter. Derfor faller alle menneskerettighetene på sin egen urimelighet, for det er ikke mulig å få sharia og FNs menneskerettigheter til å harmonere. Det er en selvmotsigelse. Det er ikke vanskelig å finne ut av dette. Det er ikke vanskelig å sette seg inn i dette. Det er mulig, hvis man vil, hvis man altså ikke lever i sin egen lille, snevre verden her inne på Stortinget og tror at alt går bra til slutt. Vi er i ferd med å grave vår egen kulturelle, etniske og religiøse grav i Europa, og da bør faktisk noen våkne opp før det er for sent.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet. Det var derfor jeg gikk ut da representanten Skei Grande hadde ordet, for da tenkte jeg at da slapp jeg å ta ordet. Men dessverre kom jeg til å lytte til representanten Holmås fra kontoret. Han hadde en drøm om at det skulle komme en kvinnelig imam. Den drømmen kan jeg godt dele, at vi skal få en kvinnelig imam i Norge. Jeg kan godt ta et veddemål med representanten Holmås her og nå. Jeg vet ikke hvor mye du vil vedde, og det er sikkert ikke parlamentarisk å vedde fra talerstolen, men jeg kan garantere deg: Det blir ingen kvinnelig imam. Man kan kanskje begynne med å gjøre det slik at kvinner får adgang til annen etasje i moskeen. Vi kan begynne der. Eller vi kan kanskje gjøre det slik at kvinner får lov til gå alene ut av leiligheten uten å være eskortert av en mann. Vi kan begynne der. Sønner og menn er de overordnede og frigjorte, mens kvinner skal holde seg hjemme. Fordelen for de kvinnene er at de gjør det bra på skolen, fordi de leser istedenfor å gå ut. Det er det Aftenposten stadig vekk har skrevet om. Men det er ikke akkurat frihet, i alle fall ikke selvvalgt frihet. Hvis du starter med en imam, altså en kvinnelig imam som skal belære menn om Koranens påbud og restriksjoner osv., så lykke til! Jeg ønsker representanten lykke til. Så til statsråd Storberget som sa at man må respektere norsk lov for å ha adgang til riket. Det var ordet selvsagt, eller selvfølgelig, han brukte. Ja vel, men FNs menneskerettigheter, så vidt jeg har hørt og blitt formant om i denne salen, er overordnet norsk lov, inkorporert i norsk lov og faktisk forhøyet i forhold til norsk lov. Det er altså disse verdiene som likestilling og likeverd og ytringsfrihet og religionsfrihet osv., det som FNs menneskerettigheter består av, som er overordnet norsk lov. Og hvis man må respektere norsk lov for å komme inn i landet, kunne man gjøre en undersøkelse, som dette forslaget innebærer, og se om imamer respekterer norsk lov og ikke er finansiert av eller kommer fra land som ikke respekterer det verdigrunnlaget Norge er tuftet på. Det kan ikke være vanskelig å få til, men det er klart at hvis statsråden ønsker å være så selektiv i argumentasjonen at han i det ene øyeblikket bruker det argumentet og i neste øyeblikk bruker det argumentet, kommer man selvfølgelig aldri til enighet. Så statsråd Storberget: Jeg oppfordrer deg til ikke å ta ordet, for vi kommer aldri til å bli enige, og du kommer alltid til å forsvare noe som det er helt umulig å forsvare.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
La meg takke saksordføreren for en god gjennomgang av innstillingen fra komiteen. La meg også berømme Kristelig Folkeparti for å fremme dette forslaget. Det er jo sånn at når det gjelder det nivået vi har på reguleringer i Norge i bank- og finansnæringen, har Stortinget vært enstemmig, både før finanskrisen, under finanskrisen og også nå når vi drøfter nye reguleringer, eventuelt behovet for nye reguleringer, etter det som skjedde i 2008. Samtidig er det sånn at mange av disse forslagene som Kristelig Folkeparti nå fremmer, mener Fremskrittspartiet er viktige, og mange av dem er det helt klart også riktig å se nærmere på. Men det er utrolig viktig for Fremskrittspartiet – og det tror jeg også gjelder hele komiteen – at når man skal legge seg på et nivå med hensyn til reguleringer, må man også se hen til hvilket nivå reguleringer blir lagt på i Europa og i verden ellers. Det er sånn at hvis vår bank- og finansnæring skal ha en god framtid her i Norge, må vi også sørge for at vi ikke får så harde reguleringer her at de blir hardere og tøffere enn i de land og markeder vi konkurrerer mot. Det gjøres mye godt arbeid. Det er tatt initiativ til at det blir gjort mye arbeid internasjonalt gjennom diverse internasjonale organisasjoner. Dette arbeidet vil jo bli fulgt opp, ikke minst bl.a. fordi vi er forpliktet til å se på dette gjennom EØS-avtalen. Finanskriseutvalget som ble nedsatt, har jo også fremmet sin innstilling, og det har vel finansministeren vært klar på skal følges opp på egnet måte. Samtidig gjøres det masse arbeid i bankutvalget og andre komiteer som jobber med disse tiltakene. Derfor har Fremskrittspartiets konklusjon vært at det er helt naturlig at vi nå, når det kommer en sak fra regjeringen, får sett på dette samlet, hvordan dette skal følges opp. Jeg har stor tro på at mye av det som forslagene fra Kristelig Folkeparti tar opp i seg, også vil kunne komme til å få en enstemmig konklusjon i Stortinget. I forhold til innstillingen som er framlagt, har jeg bare lyst til å referere en del av merknaden som Fremskrittspartiet er med på, og det er på side 3, hvor vi skriver: «Det er sentralt for Norges velferd at man opprettholder en velfungerende bank- og finansnæring. Det er dermed viktig å ha et kontinuerlig fokus på regulering av sektoren, men det må heller ikke glemmes at nye reguleringer kan koste i form av effektivitet. Ensidige reguleringer fra Norges side kan få utilsiktede virkninger i form av å svekke norske bankers mulighet til å konkurrere med sine utenlandske konkurrenter, og dermed øke faren for at mer av finansieringen av norsk verdiskaping flyttes ut til aktører og markeder med lavere reguleringskrav.» Nettopp derfor mener Fremskrittspartiet det er riktig at vi ser forslagene fra Kristelig Folkeparti i sammenheng med det som nå gjøres i Europa og i verden, også knyttet til de forslagene som kommer fra Finanskriseutvalget, før vi tar endelig stilling til eventuelt nye behov for nye reguleringer i kjølvannet av finanskrisen. Derfor er vår konklusjon at vi vedlegger dette forslaget protokollen, og vil komme tilbake til det og se nøyere på det.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2011-04-05:
Finanskrisen viste hvor sårbare vi er i en globalisert verden, og at bobler i økonomien kan få store konsekvenser for folks jobber i en globalisert verden. Samtidig vil jeg bruke anledningen til å minne om at globaliseringen og internasjonal handel har bidratt til å løfte hundrevis av millioner ut av fattigdom, og at markedsøkonomien og den internasjonale handelen ikke har fått det skuddet for baugen som venstresiden håpet på i forbindelse med finanskrisen. Tvert imot ser vi at verden nå samler seg om en diskusjon om nye retningslinjer for å sikre internasjonal handel og konkurranse som et viktig virkemiddel for å løfte verden ut av finanskrisen og sikre både jobber og trygghet. Jeg husker godt at SV sto på denne talerstolen og hevdet at finanskrisen ville bli for kapitalismen det Murens fall ble for kommunismen. Noen år etter finanskrisen kan vi konstatere at venstresiden igjen tok feil. Samtidig vil jeg understreke at internasjonale kjøreregler og regulering også er en viktig del av en internasjonal markedsøkonomi og en globalisert økonomi. Når økonomien er globalisert, må politikken også følge etter. Det mener jeg er en av de aller viktigste lærdommene fra finanskrisen. Norske finansmarkeder, våre banker, har stått seg godt gjennom finanskrisen. Det skyldes at vi har et marked som er godt regulert, og at vi har gode tilsyn. Derfor ser ikke Høyre noen grunn til at vi skal fremskynde en ny og ytterligere regulering av det norske markedet. Jeg synes imidlertid at Kristelig Folkepartis innspill er positivt fordi det er helt nødvendig at vi diskuterer igjennom om det norske markedet er riktig regulert. Men enda viktigere er den internasjonale debatten som nå går gjennom IMF, gjennom Basel III og ikke minst gjennom det store markedet vi er en del av i EU, og det er de internasjonale reguleringene som er viktig. La meg til slutt understreke også et annet moment som Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre understreker i denne innstillingen, nemlig at bank- og finansmarkedet også reflekterer hvordan det for øvrig står til i økonomien. Det betyr at vi ikke skal ha et ensidig fokus på bank- og finansmarkedet. Vi er også nødt til å se på hvordan økonomien for øvrig er skrudd sammen, om det er en sunn økonomisk vekst, om det er en god balanse mellom det offentlige og private, om det er en god balanse også når det gjelder sparing og vekst i økonomien. Vi verdsetter de innspillene Kristelig Folkeparti har kommet med, og mener at de vil kunne vurderes i en større sammenheng når regjeringen kommer tilbake med sin vurdering av Finanskriseutvalgets innstilling, og ikke minst når vi etter hvert også får forslag på bordet som følge av EUs vurderinger, og de internasjonale vurderingene, som nå foretas av reguleringene.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2011-04-05:
Jeg registrerer at finansministeren, i likhet med Finanskriseutvalget, peker på at Norge, sammen med andre nordiske land, kan gjennomføre kravene fra Basel III og andre reguleringer raskere enn det det ellers legges opp til internasjonalt. I det antar jeg at det ligger en erkjennelse av at det er grenser for hvor mange hestehoder foran andre vi kan og bør ligge, før vi risikerer å helle – holdt jeg på å si – barnet ut med badevannet, nemlig at et sunt bankvesen taper i konkurransen med andre, som ikke er så velregulert. Mitt spørsmål til finansministeren er hvordan finansministeren vurderer realismen i at Norge kan få med seg EU-land som Sverige, Danmark og Finland i en raskere gjennomføring. Det andre spørsmålet er: Hvis man ikke får dem med, vil Norge allikevel gå alene i en raskere gjennomføring?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Jeg takker statsråden for svaret, og ikke minst for engasjementet. Dette er en problemstilling som i aller høyeste grad viser at det er behov for fellesskap – fellesskap internt i Kongo og ikke minst et internasjonalt fellesskap – for å møte de ulike problemstillingene bredt anlagt og på en måte som gjør at vi ikke skaper en verre situasjon for de mange fattige i Kongo, men at vi faktisk klarer å hjelpe og sikre at mineralene kommer hele befolkningen til gode og blir en ressurs for videre utvikling. Jeg er glad for at statsråden signaliserer et fortsatt og et enda tettere samarbeid med USA og EU, og at man kan se for seg og vurdere regelverk også i Norge i et slikt samarbeid. Jeg er også glad for at statsråden, i likhet med meg i mitt forrige innlegg, peker på at mye munner ut i det å ha et ansvarlig næringsliv som er seg sitt ansvar bevisst, og som sikrer at handelen med varer og mineraler går gjennom trygge og sikre kanaler. Næringslivet og produsentene har et betydelig ansvar for å sikre at forbrukerne har muligheten til å ta reelle valg, at de vet hva som befinner seg i deres mobilprodukter eller elektroniske produkter, slik at man får ta et opplyst og reelt valg. Jeg tror også at de næringsaktørene som nå går foran og tar et samfunnsansvar, og som viser helt tydelig hvilke mineraler de har i sine produkter, vil kunne få et stort konkurransefortrinn framfor de selskapene som ikke ønsker å være åpne om hva deres produkter inneholder. Så er det også viktig, som statsråden peker på, at situasjonen i Kongo må angripes bredt. Da vil jeg gjerne spørre statsråden hvordan man følger opp internasjonalt særlig tre ting som Margot Wallström og flere av de frivillige aktørene på området er opptatt av: Hvordan sikrer man at Kongo, Rwanda og Uganda tar kontroll over og avvæpner sine militser? Hvordan sikrer man og jobber man for at mandatet til de fredsbevarende operasjonene faktisk sikrer sivilbefolkningen, og hvordan følges det opp videre? Og hvordan foregår arbeidet i forhold til både å finansiere og utvikle en politistyrke som også kan inneholde mange kvinner som kan ta ansvar og beskytte sivilbefolkningen, men som også kan møte den særskilte utfordringen som kvinner opplever i denne regionen? Det hadde vært fint å få statsrådens betraktninger på dette. Jeg ser fram til den videre debatten.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
I denne debatten har vi fått belyst noe av det verste som kan vekkes i mennesket, men når vi ser engasjementet, også noe av det beste som kan vekkes i mennesket. Det gjøres et stort arbeid fra frivillige organisasjoner, og personligheter som Margot Wallström, Michelle Bachelet og Hillary Clinton viser også vei mot et håp. Dette som et apropos til at det nettopp er kvinnene, sammen med barna, som er de mest sårbare ofrene i krig, og at det nettopp er kvinnene som er de viktigste for å sikre fred, og ikke minst bevare fred. Situasjonen for kvinnene og barna i Kongo er ikke til å leve med. Vi kan ikke bare være vitne til det som skjer, men må hver dag tilstrebe å bidra til fred og trygghet – både internasjonalt, nasjonalt, gjennom samfunnsbevisste selskaper og ikke minst som forbrukere. Jeg er glad for svarene fra statsråden og engasjementet fra dem som har vært på talerstolen. Jeg ser fram til å følge prosessene og til å samarbeide med USA og EU. Jeg vil nok en gang, så sterkt jeg kan, oppfordre til å holde denne saken varm, til ikke å glemme de mange ofrene i Kongo, og til å legge press på dem som kan sikre en bedring. Norge kan spille en betydelig rolle. Ikke minst har Norge en særlig moralsk autoritet. Det opplevde vi også da vi besøkte FN. Derfor ser jeg fram til at de signalene som statsråden kom med i denne debatten, blir arbeidet videre med og gir resultater både i form av et tettere samarbeid internasjonalt og gjennom at man vurderer et eget nasjonalt regelverk på dette området for å sikre at også det norske markedet er fritt for konfliktmineraler. Da vi var i FN, hørte vi at det var nettopp FN som la grunnlaget for vår velstand, nemlig at havretten ble opprettet, og at man derigjennom sikret nasjonal styring over de store, enorme rikdommene vi har utenfor vår kyst. Vi har selv vært avhengige av et internasjonalt fellesskap for å sikre denne retten og for å sikre at det kommer fellesskapet til gode. Nå er det vår tur til å sikre at andre land som er i samme situasjon, andre land som i dag trenger det internasjonale samfunnets hjelp og bidrag, får den nødvendige hjelp og ikke minst blir stilt til ansvar for å sikre beskyttelse av egne innbyggere, særlig da kvinner og barn. Jeg takker for debatten og ser fram til det videre arbeidet til regjeringen.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-05:
Stokkan-Grande stilte noen konkrete spørsmål til slutt. Det første var hva vi kan gjøre for å få aktørene i framfor alt Kongo og Rwanda, som de viktigste – men det dreier seg også om Uganda og andre land – til å ta ansvar. Jeg tror det viktigste vi kan gjøre der, er å ha en kontinuerlig, politisk dialog med disse. Vi møter dem ved forskjellige korsveier og tar opp disse spørsmålene med lederne der. Det er jo ikke slik at de forskjellige militsene er automatiske underbruk under de politiske lederne i regionen. President Kabila i Kongo har nok f.eks. relativt begrenset mulighet til direkte å styre de ulike militsene. Dette er et gigantisk land. Det kongolesiske, normale militærapparatet fungerer ikke på noen måte, slik at det finnes ikke noen opplagte maktmidler for presidenten i Kongo til å holde militsene uten kontroll. Det er bare den gradvise politiske konsolideringen av landet, som selvfølgelig inkluderer å lage normale, militære styrker under demokratisk, politisk kontroll, som over tid kan bidra til dette. Noen av militsene har nok allikevel vært betydelig influert fra både Rwanda og Uganda, og da er politisk dialog med disse lederne det mest sentrale. Men vi må også selvsagt forbeholde oss ansvaret for folk som vi muligens kan ha innflytelse på, og hvordan de opptrer. Så var interpellanten også inne på næringslivets samfunnsansvar. Internasjonal mobilindustri er nesten sikkert en industri som er følsom for kundenes politiske vurderinger også. Det er en i betydelig grad image-drevet industri, hvor det å kunne vise til samfunnsansvar, i motsetning til å være i verstingeklassen, er et viktig fortrinn. Det må være krav til alle de store mobiloperatørene om å tydeliggjøre hvordan de henter ut sine ressurser og gå tilbake i kjeden. Nå skal vi også gi dem den erkjennelsen at dette er ikke en lett ting, men de må redegjøre for hele kjeden så langt tilbake til gruvevirksomheten som mulig for å demonstrere at dette har kommet på en akseptabel måte. Men målet må også være en akseptabel måte i Kongo, ikke så å si å presse alle til å drive alle andre steder, noe som bare ville gjøre fattige mennesker i Kongo sannsynligvis enda fattigere.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-05:
Takk for en god debatt, en viktig interpellasjon og gode historiske bidrag. Jeg kan ikke være mer enig med Skovholt Gitmark i at kong Leopold av Belgia var en av de mest ufyselige skikkelser i verdenshistorien. Han var selv aldri i Kongo, men bidro til å drepe millioner av mennesker gjennom sin politikk. Kongo er også et av den kalde krigens verste offer i Afrika. Mens Sovjetunionen herjet i en del land, er det ingen tvil om at CIA hadde en finger med i spillet i drapet på Lumumba, som var starten på det hele, og holdt Mobuto oppe som sin kjeltring – i motsetning til sovjetiske kjeltringer i Afrika – under hele den kalde krigen, og lot ham få plyndre landet sitt og ikke bygge det opp. Når det gjelder hva man kan gjøre, har flere vært inne på det. Peter N. Myhre var inne på Kimberley-prosessen. Det er et ikke-fullkomment, men vellykket eksempel på hva man har oppnådd på et område med hensyn til diamanter. Jeg mener man må lete etter og prøve å få til noe tilsvarende for de såkalte konfliktmetallene. Selv om man ikke kan drive perfekt sporing, kommer man også når det gjelder metaller, langt i sporing av hvor de kommer fra. Dette er et område hvor teknikken har gått ufattelig mye framover i de senere år når det gjelder å si hva som er kilden til forskjellige produkter. Vi vil selvsagt ikke stille oss utenfor hva EU eller USA måtte gjøre på dette området, slik Myhre antydet. Vi vil bare gå inn i dialog med EU og USA om hva det er riktig å gjøre i erkjennelse av hva Norge gjør isolert, har begrenset betydning. Det kan ha en viss moralsk betydning for oss hjemme. Det som har betydning, er hva vi gjør sammen med andre. Og vi ønsker å få til et system hvor det er åpenhet om både pengestrømmer og hvor mineralene kommer fra. Men det oppfatter jeg at det er veldig bred tilslutning til i Stortinget. Den totale løsningen har mange elementer. Den starter med storpolitikken. Forholdet mellom Rwanda, Kongo og andre regionale konflikter er av stor betydning. Man må stabilisere Kongo som stat. Vi må få avvæpnet de militære gruppene, spesielt FDLR. Der arbeider vi bl.a. tett sammen med Pinsevennenes Ytremisjon og Kåre Lode, som arbeider for dem, og som har vært veldig tett inne i diplomatiet for å se om vi kan få det til, med utenriksministeren og meg som bakspillere. Og vi støtter frivillige organisasjoner, som gjør en fantastisk jobb med å møte og hjelpe enkeltmennesker. Det viktigste er selvsagt å hindre at kvinner blir voldtatt, men vi må også hjelpe dem som blir det, på best mulig måte. Mandatet for den fredsbevarende styrken i Kongo er for svakt, men vi må samtidig erkjenne at det er ikke mange land som er villige til å sende soldater til Kongo for å dø, så kampberedskapen til en FN-styrke er ikke noen enkel sak. Gitmark var inne på Conrads roman, som jeg bare vil anbefale alle å lese. Så må vi bare unngå at det blir flere Mr. Kurtz-er i Kongo i årene framover.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-05:
Vi skal selvsagt komme tilbake med en enda grundigere vurdering av erfaringene med dette i Fauske og andre steder. Jeg erkjenner fullt ut at det vil være delte oppfatninger av hva som er riktig politikk. Det varierer forskjellige steder i landet, og det varierer fra menneske til menneske. Men det store, store, brede flertallet er enig i regjeringens politikk på dette området. Hver gang Fremskrittspartiet ser noe i Distrikts-Norge som de ikke liker, enten det er rovdyr- eller motorferdselspolitikk, sier de at dette er en trussel mot Distrikts-Norge. Men den store, fundamentale trusselen mot Distrikts-Norge er jo Fremskrittspartiet selv. Hvis man skal anlegge en landbrukspolitikk i Norge etter Fremskrittspartiets mål, vil det virkelig være en fundamental, eksistensiell trussel mot bosettingen i Distrikts-Norge. Selv de verst tenkelige utslagene av rovdyrpolitikken og motorferdselspolitikken, sett fra Fremskrittspartiets ståsted – gitt at de var riktige – er ikke i nærheten av å være en sånn trussel mot Distrikts-Norge som Fremskrittspartiets generelle politikk.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-05:
Det er ikke noe vanskelig for noen av oss å finne mennesker i Distrikts-Norge som deler enkelte punkter i Fremskrittspartiets politikk, verken når det gjelder rovdyr eller når det gjelder motorferdsel. Det jeg sier, er at det store, brede flertallet deler regjeringens politikk på begge disse områdene. Vi må ha en balanse mellom rovdyr og sauehold i Norge, mellom utmark og rovdyr. Vi skal ha begge deler. Vi må ha en balanse mellom anledningen til å drive motorferdsel, gitt spesielle forutsetninger, og det behovet for stillhet, ro og beskyttelse av naturen som det store flertallet også ønsker. For Distrikts-Norge er det også et fundamentalt spørsmål å ha en slik naturtilstand at mange sider ved reiselivet, jordbruket og fiskeriene eksisterer på en god måte.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-05:
Jeg tror vi skal være forsiktige med å beskylde politiske konkurrenter for å være dumme, for klokskapen er nok relativt likt fordelt mellom de forskjellige politiske partiene, i hvert fall er IQ-en relativt likt fordelt, klokskapen kan kanskje variere. En grunnleggende tese som jeg har brukt veldig mye fra denne talerstolen, er at det norske folk på en serie av disse områdene ønsker en balansert politikk. De ønsker faktisk ikke at man skal lytte til dem som roper høyest. Man skal altså ikke lytte mest til de rovdyrmotstanderne som roper høyest. Man skal for den del heller ikke lytte mest til – la meg kalle det – naturvernere i byene som ikke har vært så veldig mye i Distrikts-Norge, og som synes det er lett å verne rovdyr langt fra sine egne kafébord, slik Gundersen pleier å parodiere dem. Man skal ikke lytte mest til noen av disse. Man skal føre en politikk som har bred oppslutning i de store gruppene i befolkningen. Det er det jeg har forsøkt å dokumentere tydelig her. Både når det gjelder en balansert rovdyrpolitikk og når det gjelder en balansert snøscooterpolitikk, er det det som har bred tilslutning i Norge.