Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1999-11-04:
I Nordisk Råds og Nordisk Ministerråds Årsberetning 1998 var årets miljøspørsmål «Vi kan – vil vi?». Vi kan nå i ettertid si at prosessen så langt viser at vi både vil og kan. Men vi må være bevisst i hvert skritt for å nå de mål vi har satt oss. Framskyndelsen av arbeidet med innføring av et system med nordisk miljøregnskap og systemer som kan sikre at det felles nordiske elmarked får en bedre utnyttelse av de nordiske lands el- og energiproduksjon, for derigjennom å minimere utslippet av CO2, er en utfordrende oppgave, spesielt hvis vi ser på den virkeligheten vi er midt oppe i. Det er mye prat i dette storting også om reduksjon i energiforbruk. Men hvis vi ser på virkeligheten, har vi en årlig vekst i elforbruket ikke bare her i Norge, men i de nordiske land på ca. 3,5 pst. Hvis vi ser på politikernes evne til å skape rammevilkår for å øke produksjonsevnen i de samme systemene, ser vi konturene av at det evner vi med ca. 0,5 pst. Hva har så skjedd i Nordisk Råd, og hvor står vi? Det vi i såkalte rekommandasjoner har besluttet, er at vi innen år 2001 skal ha gjennomført tiltak i det nordiske elmarked for innføring av et enhetlig system der miljøkostnadene prises i produksjonsleddet, og videre at det til år 2001 etableres et nordisk miljøregnskap for energi som et verktøy for å oppnå miljøgevinster gjennom en optimal utnyttelse av de enkelte lands energikilder med det formål å begrense miljøskadelig utslipp. Dette høres kanskje, for dem som følger med, enkelt ut, men vi går her rett inn i rammebetingelser som det er enkelt å prate om, men veldig krevende å få på plass. Hvis vi ser på noe så enkelt som å få på plass et nordisk miljøregnskap, står vi altså overfor den store utfordringen det er å få et felles virkelighetsbilde i forhold til de oppgavene vi står overfor når det gjelder miljø- og energisiden. Vi opplever i hver eneste debatt, selv her i Stortinget, at virkelighetsoppfatningen spriker. Hvis vi ser på den virkeligheten som vi kan registrere i de andre nordiske land, er atferden der veldig lik, men vi har altså tatt mål av oss til å få fram et enhetlig nordisk miljøregnskap, som ikke skal være noe som skal stå i en hylle, men som skal følge beslutningene i de nordiske lands parlamenter. I tillegg til det har vi til behandling i Stockholm om en uke også en rekommandasjon, hvor vi sier at det i arbeidet med å etablere et felles system for prising av miljøkostnader ved produksjon av elektrisitet, skal utformes et felles system for handel med CO2-kvoter, og at når et nordisk kvotesystem er etablert, altså når vi har kommet så langt at vi har greid å lage et kvotesystem som kan fungere i det ekstremt rike Norden, skal vi arbeide for å inkludere andre land i Østersjøregionen i et slikt marked. Hvis vi ser på arbeidsordningene våre og samarbeidet Nordisk Råd/Ministerrådet i dette veldig krevende området, er det for meg veldig synliggjørende å vise til den rapport som foreligger om evaluering av nordisk miljøstrategi for perioden 1996-2000. Den evalueringen pågår, og jeg har selv fått mulighet til å delta i møter i København i den sammenheng. Det som der har vært tankevekkende, er at den miljøstrategi Ministerrådet har kjørt i noen år, i liten grad er forankret i de saker som vi som parlamentarikere setter høyt på agendaen i vårt arbeid. Da blir det jo gjerne slik at når Ministerrådet litt for seg selv lager en strategi, vil nok Ministerrådet for sin del kunne vise til gode resultater. Men noe særlig målrettet i forhold til de utfordringer vi står overfor som parlamentarikere, blir det ikke, for å si det pent. I den evalueringsrapport som nå foreligger, er et lite avsnitt som jeg gjerne vil referere fra, for det går på viktigheten av dialogen med parlamentarikerne. Der står det: «Der bør skabes en tættere dialog med parlamentarikerne, først og fremmest i Nordisk Råd, men også på nationalt niveau. Dialogen bør føres om den overordnede strategi for et bæredygtigt Norden, om den rullende 3 års miljøstrategi og om sektorernes tilsvarende planer.» Det foreslås også konkret i denne rapporten – som altså er en rapport gjort av noen personer, og ikke noen politisk beslutning så langt – at «der skabes en samarbejdsmekanisme med parlamentarikerne i Nordisk Råd, hvor man bl.a. kan drøfte gennemførelsen af bæredygtighedsstrategien og den årlige revision af den rullende 3 års miljøstrategi, herunder de opnåede resultater. Samarbejdsmekanismen kunne f.eks. have form af et rådgivende parlamentarisk udvalg for miljø og bæredygtighed.» Jeg skal ikke si at dette konkret er det vi til syvende og sist skal legge oss på. Men det disse små avsnittene viser, er at den måten Ministerrådet – og Nordisk Råd for den saks skyld, for vi har også et medansvar – har arbeidet på så langt, har vært å se dokumenter uten å ta tilstrekkelig på alvor det som står i dem. Da starter det altså opp en veldig kostnadskrevende prosess, som i liten grad har mål og mening i forhold til de beslutninger vi står overfor i de enkelte nordiske land. Vi har altså mye å vinne på å være mer beslutningsdyktige og resultatorienterte. Produksjon av rapporter og mer papir, som også Einar Steensnæs var inne på, bør kunne skje andre steder enn ved bruk av Nordisk Råds og Ministerrådets penger og tid. Hvis vi kunne greie å komme over den kneiken, ville vi legge nye, gode føringer også i forhold til de praktiske oppgaver vi skal løse i Nordisk Råd.