Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-02-02:
Temaet for debatten er svært viktig fordi nett er en forutsetning for et fungerende kraftmarked. Når vi diskuterer energipolitikk, så har Norge to store ben å stå på: Det ene er strøm, det andre er olje og gass. Jeg mener at vi skal satse på begge deler. Så man må ikke gjøre dette til en greie der Norge kun skal satse på strøm i framtiden. Men skal vi satse på fornybar energi, skal vi videreutvikle vannkraften vår, må altså nettpolitikken være en offensiv del av dette – og gjerne komme i forkant av de andre ambisjonene. Dette er i motsetning til det vi har sett de siste årene, at alle har vært for fornybar energi, men nettpolitikken har ligget mer eller mindre brakk. Statsråden skal ha ære for at han la fram en status quo-proposisjon i fjor, men veldig mange offensive tiltak var det ikke. Så jeg stiller meg på ingen måte bak selvskrytet fra Arbeiderpartiets representant. På de siste 53 månedene som Regjeringen har styrt, ville vi ha kommet mye lenger hvis statsråden hadde hatt en klar retning da han begynte, og ikke snublet i sine egne ben så mange ganger. Men at han har kommet litt framover, ja, det skulle bare mangle. Så må vi også huske at strøm er et produkt som er en ekstrem ferskvare, med mindre en også bruker argumentet om at man kan lagre det i aluminium og slike ting. Det er en viktig del, men som produkt i seg selv, er strøm en ekstrem ferskvare. Derfor er det viktig når vi diskuterer strømpolitikk, at man forstår hva slags markedsforventninger investorer innen fornybar energi har. De markedsforventningene som stadig flere har nå, er at hvis de politiske målsetningene innen fornybar energi-investeringer blir realisert, får vi en priskollaps i markedet. Det kom fram på Paretos konferanse for et par uker siden. Jeg tror ikke det er mange av de rasjonelle aktørene i Norge med en eksisterende portefølje som kommer til å investere veldig mye i fornybar energi. Nettopp den usikkerheten som nå er skapt, er en årsak til at en bør få en tydeligere nettpolitikk slik at man får vekk usikkerheten om hvor strømmen skal selges og hvem kunden skal være. Det er to roller for strømnettet. Den ene er å sikre den innenlandske distribusjonen og tilknytning til nye prosjekter. Den andre rollen er utveksling mellom landene – import og eksport for å sikre at f.eks. vårt vannkraftbaserte strømsystem er robust selv i tørre år, men også at vi har et sted å gjøre av strømmen i våte år. At vi også har en sikkerhet i kalde perioder, er viktig for å unngå kraftrasjonering eller skyhøye strømpriser. Fremskrittspartiet stiller seg bak ønsket om å utrede problemstillingen – i motsetning til Regjeringen. Vi tror det er viktig at Norge er i front og ikke bare kommer i etterkant av EU, slik vi gjorde i denne sammenhengen her – heldigvis ikke så veldig langt i etterkant, men noen måneder. Men jeg tror vi skal være forsiktige med å gjøre dette til en debatt om at vi her kan få til en nettstruktur som gjør at kraftkabelkonflikten på Vestlandet kan legges i en skuff. Supergridet er ingen løsning på en nasjonal kabelstrategi. Supergrid er primært sett en motorvei mellom landene over lange distanser. Det ivaretar verken det lokale distribusjonsbehovet eller det regionale distribusjonsbehovet. Hvis man f.eks. ser for seg at man skal bygge ut veldig mye vindkraft i Finnmark, kan det være et potensial å ha et supergrid til Europa. Nå sier ikke jeg at det er økonomisk forsvarlig, men det er gjerne slik man skal tenke, for man får ikke avsetning på strømmen nedover Norge i særlig grad før man kommer til Midt-Norge. Men spørsmålet er også at hvis man virkelig skal visjonere og snakke om 175 TWh med vindkraft i Finnmark, så trenger man heller ikke så mye i Trøndelag og Møre og Romsdal. Vi vil fortsatt måtte ha debatten om sentralnett og regionalnett på land i Norge, og så kan vi ha en diskusjon om vi skal kable mer av dette, eller om vi skal ha sjøkabler i fjordene og langs kysten. Men å kalle det et supernett tror jeg blir litt feil med tanke på å gjøre det relevant for vestlandsdebatten – både fordi det er for sent, og fordi det er feil virkemiddel. Det er viktig at vi i debatten sørger for at vi har en politikk som dimensjonerer nettet til det behovet for strøm som vi tror det vil være i Norge. Så må vi se kostnader og miljø som en del av den helheten. Enkeltkabler som vi i dag har til utlandet, kan slik sett være en del av et supergrid. Vi vil gjerne ha en mer offensiv politikk for bedre tilkobling til utlandet. Det handler også om hva vi tror om kraftmarkedet 20–30 år fram i tid, for det er det vi må sørge for ligger til grunn når vi dimensjonerer nettpolitikken vår. Hva tror vi om norsk produksjon og norsk forbruk? Hva tror vi og hva ønsker vi med industrien i Norge? Hva tror vi om elektrifisering av bilparken? I dag blir slike temaer tatt opp veldig stykkevis og delt i Stortinget. Det vi egentlig trenger er ikke en utredning om supergrid, men en energipolitikk i form av en stortingsmelding som gjør at vi ser helheten her. Da burde også supergrid være en viktig del av det. Jeg frykter at en tilnærming der man utreder dette uten å ha tatt inn over seg kraftbehovet i Nord-Europa og kraftproduksjonen i Norge, blir relativt meningsløs.