trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-01-28:
Jeg er enig med representanten Stoltenberg i at vi er avhengig av en gjensidig og god dialog med EU på energiområdet. Jeg er også enig i at vi er avhengig av å følge kontinuerlig hva som skjer på kontinentet i denne sammenheng, ikke minst fordi vi faktisk vil være en av de store energileverandørene til EU-området også i årene framover. Det er viktige verdier for oss, og det er også viktig i europeisk sammenheng. Når det gjelder kraftmarkedet, skjer det en åpning i det europeiske kraftmarkedet. Den åpningen vil medføre at en får en større utveksling av kraft fra Nord-Europa inn til de nordiske markedene, også til Norge, gjennom de overføringsforbindelsene som finnes, og de kablene som skal legges. Det vil først og fremst gjelde i forholdet innen Nord-Europa. Det finnes jo visse fysiske begrensninger på elektrisitetsmarkedet som man ikke finner på oljemarkedet på samme måte. Når man får en slik situasjon, er det desto viktigere å prise miljøkostnadene ved de ulike energibærerne. Man må kunne prise dem riktig. Jeg er enig med representanten Stoltenberg i at det er nødvendig å prise kull ut fra den faktiske forurensning som kullkraft bidrar til. Det kan, som representanten var inne på, skje både ved produksjonsavgifter og ved kvotesystem. Jeg har lagt merke til at sosialdemokratiene i Norden har foreslått en form for kvotesystem. Det er ikke noe som jeg uten videre vil avfeie, men en problemstilling knyttet til et kvotesystem, er at det i stor grad vil gå mellom fossile energibærere. Jeg syns også det er viktig at man sørger for å fange opp kjernekraften, og at man i en europeisk sammenheng ikke gir kjernekraften en ufortjent konkurransefordel.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-01-28:
Det er korrekt at jeg skulle ha ønsket at stortingsflertallet den gangen i 1992 hadde tenkt seg om da de behandlet EØS-avtalen, men som en del andre her i salen, må jeg leve med at EØS fins og er vedtatt. Som også Senterpartiets parlamentariske leder var inne på tidligere i dag, aksepterer Senterpartiet at et politisk flertall i Stortinget har vedtatt denne avtalen, og vi har i Voksenåserklæringen akseptert å regjere på det grunnlaget. Når det gjelder bruk av vetorett, får jeg si som Gro Harlem Brundtland sa i 1992, og som Knut Vollebæk sa for noen uker siden, at vi har ikke framforhandlet en vetorett for ikke å kunne bruke den. Jeg skal sjølsagt ikke forskuttere på hvilke konkrete områder det kan komme til å skje. Når det gjelder energiområdet, har jeg i mitt innlegg pekt på at jeg tror vi er tjent med å ha en løpende samtale med EU. Jeg tror det er viktig for Norge. Det er ikke dermed sagt at vi har sammenfallende interesser på alle områder, og det synes jeg også at jeg understreket. Vi har litt ulike roller. Det å skape forståelse for Norges rolle som stor energiprodusent i EU er en svært viktig oppgave for norske myndigheter. Når det gjelder kraftkrevende industris konkurransebetingelser, har jeg bare lyst til helt kort å kommentere at Regjeringens forutsetning er at industrien i dag har kontrakter til konkurransedyktige priser i forhold til internasjonale forhold, og det mener vi også at industrien bør kunne ha i framtida, EØS eller ikke EØS.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-01-28:
Det forundrer meg at representanten Sanner er overrasket over at jeg sier at vi må forholde oss til et liberalisert gassmarked i Europa. Det har jeg sagt hele tiden. Og jeg har også sagt at EU sjølsagt må ha full frihet til å vedta det de ønsker for hvordan gassmarkedet internt på kontinentet skal organiseres. Det har ikke vært Regjeringens anliggende i denne saken. Det som er Regjeringens anliggende, er det som er knyttet til det norske produksjonssystemet av gass og det samlede norske forvaltningssystemet knyttet til gass, og det er oppstrømsrørledninger – der kom vi et stykke på vei i forhold til drøftingene omkring gassdirektivet, men vi tror det er grunn til å drøfte videre sider ved det. Vi ønsker å se hvordan deler av vårt ressursforvaltningssystem står seg i forhold til direktivet, og drøfte det før vi tar endelig stilling til direktivet. Representanten Sanner hører ingen defensiv statsråd. Representanten Sanner hører en statsråd som løpende vurderer utviklingen i EU på dette området, som følger nøye med i forhold til EU-landenes holdninger til energi, og som har en løpende dialog med EU. Når det gjelder konsekvensene av et veto, er jo de i EØS-sammenheng nokså klare. Da suspenderes deler av EØS-avtalen for en tid, og så oppstår det nye forhandlinger mellom EU og det land som nedlegger veto. Det er nedfelt som regel i EØS-avtalen. Det gjelder uansett hvilket område man nedlegger veto på. Hva som ellers vil bli konsekvensene av det akkurat på energiområdet og hvor vidtrekkende de vil bli, har vi ikke gått inn i fordi det ikke er Regjeringens siktemål å nedlegge veto. Regjeringens siktemål er å innlemme direktivet dersom vi gjennom drøftinger kan få en tilfredsstillende avklaring av det framtidige gassforvaltningssystemet på norsk sokkel.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-01-28:
La meg først få si at jeg synes det er positivt at Arbeiderpartiet støtter Regjeringens ønske om videre drøftinger med EU på dette området. Det tror jeg er viktig og også fornuftig ut fra hensynet til både norske interesser og de store verdier som er knyttet disse spørsmålene. Det slår meg at hvis jeg ikke er enig med representantene Stoltenberg eller Sanner, er jeg pr. definisjon defensiv! Det virker som om det er det som er definisjonen på å være defensiv her i salen akkurat nå. Det er en definisjon jeg ikke uten videre er med på. Jeg vil bare ha sagt det. Jeg er også opptatt av hvordan en kan inkludere miljøkostnaden ved ulike energibærere i et kraftmarked der en har en stadig økt grad av kraftutveksling mellom land. Det er viktig. Jeg tror nok det er ulike måter å gjøre det på, og Stoltenberg nevnte sjøl i sin første replikk at det både kan gjøres gjennom produksjonsavgifter og gjennom kvotesystem. Det jeg er usikker på i forhold til de forslag som er kommet bl.a. fra sosialdemokratiets side, er hvordan vi skal klare å fange opp kjernekraften, som en jo ikke kan sette en pris på i form av utslipp av klimagasser, men som allikevel er en energikilde som jeg tror mange av oss ikke vil ønske et stort innslag av på det norske kraftmarkedet.
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-01-28:
La meg først si at jeg er glad for at statsråden understreker Norges viktige rolle som en stor energinasjon i Europa. Dette er særlig viktig med tanke på at både utenriksministeren og statsministeren i svært liten grad berørte dette spørsmålet. Statsråd Arnstad har nå varslet at Norge vil gå nye runder med EU om gassdirektivet. Hun har videre varslet at i den prosessen utelukker man ingen opsjoner. Med andre ord: Vetospørsmålet ligger i bakhånd. Etter Høyres oppfatning står vi nå overfor et valg. Spørsmålet er om vi skal fortsette å slåss for å bevare gamle strukturer, om vi skal forhandle om unntak og overgangsordninger, eller om vi skal erkjenne at gassmarkedet åpnes og bruke tiden og kreftene på å utarbeide en strategi for hvordan Norge kan posisjonere seg i et liberalisert marked. Høyre kan ikke se at det fra statsrådens side er godtgjort at det er elementer i gassdirektivet som tilsier at det skal være nødvendig å gå nye runder med trussel om veto. Det er riktig som statsråden sier, at Norge sitter i implementeringsgruppen, og der kan man også diskutere hvordan de ulike elementene skal tolkes. Mitt første spørsmål til statsråden er: Hvilke konsekvenser mener hun det vil få dersom Norge faktisk bruker vetoretten i forbindelse med gassdirektivet? Det andre spørsmålet er: Hvilke alliansepartnere er det Norge eventuelt vil ha for å få til endringer i det foreliggende gassdirektiv?
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-01-28:
Statsråden kom med en viktig erkjennelse, nemlig at Norge ikke kan hindre at EU liberaliserer sitt gassmarked. Samtidig slås det fast at EU er viktig for Norge. Med andre ord, Norge må forholde seg til et liberalisert gassmarked. Spørsmålet er da: Hvordan forholder vi oss til dette markedet? Når jeg hører statsråden, hører jeg en defensiv statsråd som først og fremst er opptatt av å bevare eksisterende strukturer i en endret virkelighet. Høyre er opptatt av at vi nå skal se på hvilke muligheter det liberaliserte markedet gir oss. Hvordan kan vi nå aggressivt posisjonere oss i forhold til en ny virkelighet som vi vet kommer? Vi frykter at Norge raskt vil komme bakpå dersom vi skal bruke våre krefter og ressurser på å kjempe for å bevare de eksisterende strukturene. Jeg er glad for at statsråden sier at målet er å implementere gassdirektivet, men jeg hører samtidig at statsråden sier at man ikke utelukker bruk av veto, og det er alvorlig, særlig når man ikke kan godtgjøre hva som er det problematiske i det eksisterende direktivet. Jeg stilte statsråden to konkrete spørsmål. Jeg fikk ikke svar på noen av dem. Det første spørsmålet var: Hvilke konsekvenser ser statsråden av et mulig norsk veto på gassdirektivet? Og det andre spørsmålet er: Hvilke alliansepartnere har Norge i EU for å få endret det foreliggende gassdirektivet; hvem er det som vil støtte Norges sak i EU for å få det endret? Jeg tror at statsrådens manglende svar egentlig taler for seg.
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-01-28:
Statsråd Fjellanger hadde en interessant gjennomgang av forskjeller og likheter mellom EU og Norge, og på hvilke områder Norge er bedre enn EU. Det er godt å høre at den norske statsråden samtaler med sine nordiske kolleger og også andre innenfor EU-systemet. Men hvor er de offensive initiativene? Norge har hatt ulik posisjon i forhold til EU når det gjelder klimaforhandlingene. Men det betyr ikke at det ikke er mulig å finne felles berøringspunkter. Fra de nordiske sosialdemokratene har det kommet et verdifullt initiativ, nemlig i forhold til å etablere et nordisk kvotemarked for klimagassutslipp. Det initiativet har Høyres støtte. Det betyr med andre ord at det er etablert et flertall i denne sal for å pålegge Regjeringen å jobbe for at det skal etableres et nordisk marked for omsetning av klimagassutslipp. Jeg registrerer at både statsråd Arnstad og statsråd Fjellanger har en defensiv holdning til dette og er mer opptatt av å lete etter problemene enn å se mulighetene. Det pekes bl.a. på at man ikke må gi atomkraft et konkurransefortrinn. Men en CO2-avgift berører heller ikke atomkraft. Med andre ord ville et system med en CO2-avgift virke på samme måte som et system for omsettelige kvoter. Mitt spørsmål er: Vil statsråden følge opp det initiativet som nå er tatt fra de nordiske sosialdemokratene, og som også har fått Høyres støtte?
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-01-28:
Det er en relevant bekymring statsråden trekker frem når det gjelder spørsmålet om å gjøre atomkraft mer konkurransedyktig i forhold til andre energikilder. Men hvis dette er en innvending mot å etablere et nordisk, eventuelt et europeisk marked for omsetning av klimagassutslipp, vil det også være en innvending som kan fremheves overfor hele Kyotoprotokollen. Derfor er det litt forunderlig at statsråden trekker frem den bekymringen i forhold til å få etablert et nordisk, eventuelt et europeisk marked, men at innvendingen ikke fremheves når det gjelder selve Kyotoprotokollen. Dette spørsmålet tror jeg derfor vi må løse i en annen sammenheng. Vi må med andre ord prøve å ha to tanker i hodet samtidig. Det er etablert et flertall i denne sal som ønsker at statsråden skal ta et initiativ eller følge opp det initiativet som nå er kommet, om å få etablert et nordisk, eventuelt også et europeisk marked for omsetning av klimagassutslipp. Mitt enkle spørsmål til statsråden er: Vil det bli fulgt opp?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det er få områder der Norge er mer avhengig av utviklingen i EU enn på energiområdet. Det er helt uavhengig av hva slags tilknytningsform vi har til EU, simpelthen fordi mesteparten av oljen vi produserer, selger vi til EU-landene, og all gassen vi produserer, selger vi til EU-landene. Det betyr at hvordan disse land organiserer sine energimarkeder med gassdirektiver, lisensdirektiver, skatter på kull, subsidier til kull, skatt på olje osv., uansett er avgjørende for oss. Derfor er det avgjørende for oss så langt som mulig å forsøke å påvirke utviklingen innenfor energisektoren i EU. Så er det nå et nytt område som i økende grad begynner å bli viktig for oss, og det er kraftmarkedet, fordi EU nå åpner opp sitt kraftmarked og vil ha en åpen handel med kraft som kommer til å ligne på den vi har hatt i Norden i noen tid, og fordi Norge i økende grad vil være avhengig av å importere kraft fra de europeiske landene. Vi importerer allerede fra Sverige og Danmark og vil etter hvert ventelig importere stadig mer fra land som Tyskland. Problemet er at det i all hovedsak er kullkraft og i noen grad kjernekraft vi importerer, og at den store kapasiteten av ledig kullkraft som fins i Europa, bidrar til å presse prisene ned og dermed hindre utvikling av mer miljøvennlig fornybar energi og f.eks. gasskraft. For å begrense bruken av kullkraft er det nødvendig å utvikle virkemidler. Ett slikt virkemiddel kan være avgifter. Det har vist seg vanskelig å få til. Et annet virkemiddel er kvoter. Norge har gått inn for å utvikle kvoter i vår egen klimapolitikk. Det vedtok Stortinget i fjor. I Kyoto ble det nedfelt prinsipper om kvoter, og nå har de nordiske EU-landene, Sverige, Finland og Danmark, gått inn for kvoter. Mitt spørsmål er: Ønsker Regjeringen og vil Regjeringen ta initiativ for å følge opp at vi får et nordisk og etter hvert et europeisk system for kvoter for CO2-utslipp, slik at vi får begrenset kullkraften?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Statsråden sa hun ikke ville avfeie forslaget om kvoter for CO2 -utslipp i Europa. Det er vel bedre enn å si at hun går mot, men det er definitivt ikke en offensiv holdning. Så jeg hører, i likhet med representanten Sanner, en defensiv statsråd i den forstand at det haster med å få gjort noe med klimaproblemene, og det haster med å få gjort noe med en felles miljøpolitikk i Europa, ikke minst når vi nå får et felles kraftmarked. Kvoter er nedfelt i Kyoto-avtalen, kvoter er nedfelt av et stort flertall her i Stortinget i fjor vår, og kvoter er nå støttet av de nordiske EU-landenes regjeringer gjennom de vedtakene som skjedde i København nylig. Og da er det ikke den norske regjerings oppgave å si at den ikke vil avfeie dette, da er det den norske regjerings oppgave å si at her har man en enestående mulighet, her bør man i alle sammenhenger på alle nivåer overfor Europa og våre nordiske naboer følge opp for å forsøke å få konkrete virkemidler som kan begrense produksjonen av kullkraft og dermed også utslippene av CO2. Da holder det ikke å si at man ikke vil avfeie kvoter, da må man ha en mer offensiv holdning. Og hvis Regjeringen ikke skjønner det, føler jeg meg trygg på at Stortinget kommer til å fortelle Regjeringen at den bør forstå det. Når det gjelder gassdirektivet, er vår holdning at Regjeringen godt kan ta noe tid til å vurdere og gå gjennom de problemstillingene den ønsker å gå gjennom, inklusiv å forsøke å få en klargjøring av det den mener er uklart i direktivet, og presiseringer som er til Norges fordel. Men i det ligger det ikke at Arbeiderpartiet vil støtte noe veto, eller at Arbeiderpartiet mener at man har all verdens tid. Så med den presiseringen er det greit for oss at Regjeringen tenker seg om.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Senterpartiet til liks med SV er imot EØS-avtalen, men begge erkjenner sikkert at fleirtalet ikkje er på vår side i denne saka. Senterpartiet har jo òg akseptert å sitta i ei regjering som godtek EØS-avtalen sitt grunnlag. Det første spørsmålet er litt meir generelt og retta opp mot det problemet at EØS-avtalen undergrev folket sitt nei frå 1994. Dette har ein sett, seinast i behandlinga av veterinæravtalen, men òg i andre saker, som t.d. Rena Karton, som er ein illustrasjon på at me delvis har mista sjølvråderetten vår. Eg ønskjer at statsråden skal seia noko om korleis ein har tenkt å bruka den handlefridomen som me har, m.a. gjennom vetoretten, i forhold til andre saker. Gassdirektivet har fleire vore inne på, og eg er nøgd med det opplegget som Regjeringa der har presentert i forhold til eit mogleg veto ein og annan gong, men når det altså gjeld andre saker på dette området, f.eks. kraftutvekslingsproblematikken som Stoltenberg var inne på, korleis vil Regjeringa visa at den faktisk har handlefridom på energi- og miljøområdet? Mitt andre spørsmål går på Voksenåserklæringa og korleis ein skal kunne oppfylla det som står der. I Voksenåserklæringa blir industrien lova tilgang på kraft på rimelege vilkår, og at ein skal ha ein gjennomgang av energiloven med sikte på ein betre samfunnsmessig kontroll og forvalting av vannkraftressursane. Enkelte industrileiarar hevdar at dette ikkje er mogleg med EØS-avtalen. Eg vil be statsråden om ei vurdering av korleis moglegheitene er for handlefridom på desse områda.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
EU-systemet som system er ikkje akkurat noko miljøprosjekt. Det kan ein berre slå fast. Blant anna i forhold til fri flyt av varer fører det til ein ekstrem auke av transport og dermed ein stor auke av bl.a. CO2-utslepp. På den bakgrunnen er det faktisk litt overraskande at EU set seg ambisiøse mål i forhold til klimaforhandlingane. Ikkje minst når ein ser dette i relasjon til Noregs rolle i samband med det same problemet, er det rart å høyra at miljøvernministeren legg sånn vekt på at Noreg faktisk er eit føregangsland. Det kan me iallfall ikkje vera på dette området. Så her har miljøvernministeren ei utfordring. Då blir mitt spørsmål nr. 1: Korleis skal miljøvernministeren syta for at Noreg blir det føregangslandet ein gjerne ønskjer det skal vera når det gjeld klimaproblematikken? EØS-avtalen gjev Noreg ein spesiell vetorett og dermed ein handlefridom som EU-medlemer ikkje har. Dette har utanriksministeren lagt vekt på tidlegare. Spørsmålet er om retten vil bli brukt. Moglegheitene er mange framover, ikkje minst i saker som miljø, helse og tryggleik. Me snakkar om matsminkedirektiv, barnematdirektiv, direktiv om merking av genmat og direktiv om patent på liv, som òg miljøvernministeren var inne på. Eit veto mot sånne direktiv vil retta søkelyset mot dei mest utfordrande trekka ved EUs reglar på den indre marknaden, nemleg det at miljø og helse er underordna målet om friast mogleg vareflyt. Vetoretten kan bli ein effektiv reiskap i den europeiske miljøkampen, fordi den gjev høve til å støtta miljøopinionen internt i EU. Vil miljøvernministeren syta for at vetoretten og handlefridomen blir brukt?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Tillat meg å si at utenriksministerens Europa-redegjørelse bar preg av utenriksministerens nære fortid som diplomat. Jeg forstår godt at det trengs diplomati når en skal forsvare og gi en politisk nei-retning på Regjeringens politikk i forhold til EU. Det blir sikkert ekstra vanskelig når man har et nei-flertall i folket og skal tilfredsstille et ja-flertall i Stortinget, samtidig som man reklamerer med at man er en nei-regjering. Min oppfatning er at det lett blir for mye diplomati og for lite politikk, og at den klare nei-profilen partiene hadde i EU-kampen, er forsvunnet bak en tilpasningsdyktig regjeringsfasade. EU er en reell maktfaktor i Europa, som Norge må ha et aktivt, men også aktpågivende forhold til, ikke minst for å følge med i de utviklingstrekk som har konsekvenser for EØS-avtalen. Det er på den bakgrunn at jeg ønsker en mer aktiv Europa-debatt, men la meg understreke at det ikke betyr en ny medlemskapsdebatt. Her er folkets dom klar: De ønsker ikke å bli medlem av EU. For meg er det slik at ingen av de såkalt nye elementene som euroen, Europol, utvidelse av EØS-avtalen og sikkerhets- og forsvarspolitikken er nye i forhold til EU-avstemningen i 1994. Diskusjonen rundt pengeunionen stod sentralt i EU-debatten foran folkeavstemningen i 1994, og spørsmålet om fast tilknytning til euroen har utvilsomt gjenåpnet denne debatten. Selv om vi kun vil ha en mellomstatlig tilknytning, er det betenkelig fra et nei-synspunkt å knytte seg for nært til eurosamarbeidet uten at vi vet hva vi må yte tilbake. Det vi vet, er at vår samtalepartner er en sentralbank uten politisk kontroll, der det overordnede målet er lavest mulig prisstigning. Hvis vi blir for nært knyttet opp til euroen, vil vi ikke lenger kunne tilpasse vår valutakurs ut fra vår egen økonomiske situasjon eller legge vekt på andre politiske mål, som f.eks. full sysselsetting. En nær tilknytning til euroen vil koste. Hva, vet ingen. Vi som har levd en stund, vet at medaljen alltid har en bakside. Alle problemer er ikke løst her i landet, men når alt kommer til alt har faktisk erfaringene med å stå utenfor Europa-unionen vært ganske gode, på tross av alle de dystre spådommene. Etter min mening har vi store muligheter til å rette opp feil og mangler, faktisk større enn hvis vi hadde vært medlemmer av EU og måtte spørre EU først. For å sikre at vi fortsatt får sette egne rammer for vårt samfunn, er vi avhengig av en regjering som har en aktiv politikk i Europa-spørsmål, samtidig som den vet hvor grensene går. Regjeringen må også bruke den uavhengigheten vi har skaffet oss på bakgrunn av folkets nei, på en slik måte at en f.eks. motvirker arbeidsledighet og andre uheldige samfunnstrekk. Denne regjeringen har en ganske lang vei å gå før den har vist fram sin uavhengighet og sin nei-profil.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-28:
Vi har absolutt samme oppfatning når det gjelder det at Kyoto-protokollen er et historisk dokument. Det aller viktigste vi kan samarbeide om nå, ikke minst internt i Europa, er å bidra til at protokollen trer i kraft. Slik sett er jeg veldig glad for den invitasjonen jeg har fått, både fra den tyske miljøvernministeren og fra miljøkommissæren, som ber Norge om å prøve å spille en brobyggerrolle mellom EU og Paraplygruppen for å komme fram til enighet slik at protokollen kan tre i kraft. Jeg tror noe av det viktigste vi da må gjøre, er å fortsette den dialogen vi har hatt med EU i lang tid, for å klare å komme fram til andre måter å kontrollere kvotehandel og felles gjennomføring på enn å sette tak. Det er en av de store utfordringene vi har i forhold til EU. Jeg tror også det er viktig å se på hvordan man kan klare å finne måter å gjennomføre en slags felles prissetting når det gjelder miljøkostnadene ved klimagassutslipp på energisiden, enten det skjer gjennom kvotehandel hvor kvotene har en pris, eller det skjer gjennom avgifter. Utfordringen med det forslaget som er kommet på bordet, er, som olje- og energiministeren tidligere har sagt fra denne talerstolen, å sørge for at vi får et system som ikke gir et konkurransefortrinn til atomkraft. Det tror jeg vi har et felles ønske om, men det er foreløpig et problem og en utfordring med forslaget slik som det foreligger.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-28:
Som representanten Sanner sikkert la merke til, fremhevet jeg ikke bare samtaler med mine nordiske kolleger, men også med mine kolleger i hele EU-området. Det er et samarbeid som jeg setter stor pris på. Jeg synes heller ikke det er rett å avfeie det som skjer på miljøområdet fra Norges side, med å påstå at det er defensivt og uten forsøk på å påvirke. Jeg tror vi må kunne si at vi bl.a. ser klare resultater av påtrykk fra bl.a. Norge når det gjelder utviklingen innenfor EU på området genmodifiserte organismer. Det er ingen tvil om at EU i løpet av de siste årene har nærmet seg den norske holdningen både når det gjelder regler for merking og når det gjelder å stille krav bl.a. til etikk og samfunnsnytte i regelverket, og ikke minst er forslaget om patent på liv blitt bedre enn det i utgangspunktet var, selv om det fremdeles er et stykke igjen før vi er fornøyd. Jeg tror nok jeg må få lov til å hevde at Norge i samarbeid med enkelte land innenfor EU har vært en pådriver for å få dette til. Jeg er også litt overrasket over at det blir påstått at det er defensivt når man faktisk stiller et spørsmål i forhold til det forslaget som ligger på bordet om et nordisk kvotesystem. Jeg synes det vil være et meget stort problem hvis vi etablerer et system som vil gi atomkraft fortrinnsrett. Det betyr ikke at vi ikke skal diskutere dette. Det betyr selvsagt ikke at vi ikke skal gå inn i dette og se om dette kan utvikles på en måte som gjør at vi får en fornuftig miljøprising både på klimagassutslipp og på radioaktivitet. Så lenge et slikt forslag kan medføre at vi får lagt en kostnad på miljøkonsekvensene av energi og klimagassutslipp, synes jeg det er en god idé.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-28:
Representanten Frøiland etterlyste bl.a. samme entusiasme i forhold til det tyske lederskapet under EU-debatten i 1994. Jeg må få lov å si at på det tidspunktet var det ennå ikke kommet på plass en sosialdemokratisk regjering som la fram en rekke gode forslag til grønne skatter spesielt på energiområdet. Det er kanskje noe av grunnen til at jeg synes at Tyskland nå er et bedre eksempel enn de kanskje var på det tidspunktet på akkurat den biten av miljøområdet. Jeg har faktisk sagt at jeg synes det forslaget som er kommet på bordet om et felles nordisk kvotemarked, er spennende. Det er viktig at vi på et felles nordisk energimarked finner en måte å få en miljøriktig prising av energien på. Men jeg må si at jeg synes det er litt oppsiktsvekkende at det blir tatt så lett på den problemstillingen at det på det samme markedet også er atomkraft. Mitt ærend er ikke å avskrive kvotesystemet. Mitt ærend er å si at vi trenger en dialog om hvordan vi skal sørge for at alle typer miljøfarlig energi, enten det er klimagassutslipp eller atomkraft, møter en kostnad i et felles energimarked. Det er viktig i Norden i første omgang. Det vil være viktig på europeisk plan etter hvert. Når det så gjelder veterinæravtalen, er det ingen tvil om hva som har vært min holdning til den. Samtidig forholder jeg meg til et flertall i Stortinget, og jeg mener at det Regjeringen har lagt fram, en veterinæravtale sammen med nasjonal tiltakspakke, var noe jeg kunne stå for, og det har jeg også gjort i Regjeringen.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-28:
La meg først få si at når det gjelder de ambisiøse målene som EU har påtatt seg i Kyotoprotokollen, vil man se at når man splitter dem ned på de enkelte land, er dette bildet veldig varierende. En vil finne land som har langt sterkere forpliktelser enn det Norge har, men en vil også finne land som har lavere forpliktelser enn det Norge har. Bildet er nok derfor ikke fullt så ensrettet som det representanten gir inntrykk av. Når det så gjelder hvordan man kan bli et foregangsland, bl.a. når det gjelder klimaarbeidet, vil jeg si at viktigheten av at man både gjør ting på hjemmebane og at man bidrar til at Kyotoprotokollen kan tre i kraft, vil være blant de to viktigste oppgavene som ligger foran oss. Fra den norske regjerings side la vi fram en stortingsmelding med forslag til en rekke tiltak som Stortinget i all hovedsak sluttet seg til fire måneder etter Kyoto- konferansen. Så vidt jeg vet, var Norge blant de aller første, om ikke det første landet som konkretiserte virkemidlene som skulle følges opp på hjemmebane. På den andre siden har vi også tatt til orde for at vi må finne en løsning som gjør at vi får på plass de såkalte Kyoto-mekanismene. Vi vet at uten at de er på plass, og uten at de blir regulert på en kvalitativ måte, risikerer vi at protokollen ikke trer i kraft. Det er mitt håp og min tro at Norge kan bidra til en dialog mellom EU og andre aktører som gjør at vi finner en løsning på disse spørsmålene. Når det gjelder vetoretten, er det sagt fra denne talerstolen tidligere, både av Gro Harlem Brundtland og av utenriksminister Knut Vollebæk, at vetoretten er forhandlet fram for å kunne brukes. Men det er ikke noe mål i seg selv å bruke vetoretten. Vetoretten skal bare brukes hvis man ikke når fram på andre måter, og hvis det er vitale interesser som står på spill. Regjeringen har sagt at hvis en slik situasjon inntrer, er vetoretten der for å kunne brukes. Men å forskuttere på hvilke vedtak det vil være aktuelt, vil jeg ikke gjøre.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-28:
Jeg er glad for at vi har en felles bekymring i forhold til konkurransefortrinn for atomkraft. Jeg er også enig i at det er en problemstilling som også er relevant i forhold til hele Kyotoprotokollen og i forhold til kvotehandel og andre økonomiske virkemidler når det gjelder klimagassutslipp. Men jeg tror nok problemstillingen er ekstra relevant i en situasjon hvor en har et felles energimarked. Det er grunnen til at jeg nevnte det spesielt her. Jeg vil selvsagt følge opp det initiativet som er tatt. Jeg synes det er naturlig å følge det opp, ikke bare på nordisk plan, men også i samtaler med mine kollegaer på bredere basis. Det er viktig for meg at vi finner måter å sørge for at miljøkonsekvensene får en pris på. Jeg tror det bare er når markedet spiller på lag med miljøet, at vi når de resultatene vi trenger bl.a. for å oppfylle Kyotoprotokollen.
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Kyoto-protokollen er et første steg på veien for å begrense utslippene av klimagasser. Avtalen er historisk, fordi det er første gang det er inngått en avtale som gir juridisk bindende, tallfestede forpliktelser om reduksjoner i klimagassutslippene. De europeiske landene har påtatt seg ulike utslippsforpliktelser, og mange av tiltakene for å innfri forpliktelsene må gjennomføres nasjonalt. Men i tillegg til nasjonale tiltak åpner Kyoto-protokollen for at land i fellesskap kan gjennomføre utslippsreduksjoner der man får størst reduksjon for innsatsen. Dette kan skje gjennom felles gjennomføring og handel med utslippskvoter. Dette gjør det mulig å få til større utslippsreduksjoner enn dersom man utelukkende skulle basert seg på at landene gjennomførte tiltak hver for seg. I det videre arbeidet med gjennomføringen av Kyoto-protokollen bør Norge ha et aktivt samarbeid med andre europeiske land. De sosialdemokratiske partiene i Norden har gått inn for et tettere nordisk og europeisk samarbeid på dette området. Som et første steg mot en bredere europeisk løsning mener Arbeiderpartiet at de nordiske landene bør arbeide for å innføre et felles system for handel med utslippskvoter. Norden kan på den måten gå foran i virkeliggjøringen av Kyoto-protokollen. Hva er miljøvernministerens synspunkter på en etablering av et slikt samarbeid?
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Eg må seia at eg til mi undring høyrde miljøvernministeren snakka med entusiasme om Tyskland, som no hadde teke på seg leiartrøya i miljøpolitikken, og spesielt galdt det grøne skattar – ho syntest det var bra, sjølvsagt. Tyskland vart fråkjent all ære i 1994 då ein òg snakka om miljøspørsmål i forhold til medlemskapen. Men det er flott at ein haustar erfaring og synest at òg andre er opptekne av miljøpolitikk. Når det gjeld spørsmålet som har vore reist tidlegare både frå Høgre og Arbeidarpartiet, føler eg enno at miljøvernministeren ikkje berre er uklår, men ikkje har lyst til å vera med på dette med utsleppskvotar. Ein har jo gått inn for det i internasjonal samanheng, og det er teke eit initiativ frå dei sosialdemokratiske partia i Norden – dei jobbar både i Norden og frå Norden mot EU – om dette. Så det måtte vera enkelt for miljøvernministeren å seia:Det er klart vi skal følgja opp dette, alle problema som måtte oppstå, får ein ta etter kvart, og ein må vera i dialog med dei andre landa om ein ønskjer å få gjennomført dette. Eg håpar at statsråden kan seia at dette vil ho jobba for, for det viktigaste for oss alle må jo vera å få redusert utsleppa. Så har eg eit anna spørsmål, som gjeld eit intervju med miljøvernministeren som stod i Bergens Tidende den 16. januar, etter at veterinæravtalen var lagd fram av Regjeringa – ein avtale som Guro Fjellanger stod bak, sjølv om ho nok stod litt langt bak, etter det som har vore sagt tidlegare her. Avtalen er vedteken. Då spør eg om meininga med at ho i intervjuet seier: «Jeg er grunnleggende motstander av hele avtalen. Det skal ingen være i tvil om.» Kva er det ein vil oppnå med å vera med på ein avtale, og så gå ut og argumentera mot den etter at Stortinget har gjeve sin tilslutnad til den same avtalen?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det er noen her i dag som har sagt at sentrumsregjeringen driver og ødelegger nei-argumentene, og det kan det sikkert være noe i. Men det er ett argument fra nei-siden som Regjeringen virkelig har bevist var riktig. Det er at vi utenfor EU har frihet til å velge vår egen politikk. Foran folkeavstemningen i 1994 ble det nemlig av EU-tilhengerne hevdet at vi ikke lenger kunne velge vår politikk på miljøområdet, når det gjelder økonomi osv., vi var så avhengig av det som skjer i EU, at det mest fornuftige var å gå inn og være med på beslutningene der. Det var et av de viktigste argumentene som ble framført fra ja-siden – selvråderetten var en illusjon. Den påstanden har sentrumsregjeringen effektivt avlivet. De har vist at det var fullt mulig å bruke selvråderetten til å endre den økonomiske politikken i så alvorlig grad at man har klart å doble rentenivået. De har vist at det var mulig å bruke selvråderetten til å gi skattelette til rederne og å ta sykelønnen fra dem med lavest lønn. De har vist at det var mulig å bruke friheten til å kutte i bistand til de fattigste i verden. Og som foregående taler til fulle beviste, var det mulig å bruke friheten utenfor til å reise til Kyoto og prøve å få til en så liten CO2-reduksjon for Norge som mulig, være en sinke i stedet for en pådriver. Selvråderetten var reell. Den ble brukt til å dreie politikken kraftig til høyre. At sentrumsregjeringen bruker handlefriheten utenfor EU til å drive høyrepolitikk, er derimot ikke et argument for å gå inn i EU. Dersom et flertall av det norske folk ønsker høyrepolitikk, kan man jo si at de har et demokratisk krav på å få nettopp det. Det som var poenget for veldig mange av oss som stemte nei, var at folk i Norge selv skulle kunne velge de politikerne de ønsket, og få den politikken de ville ha. Men jeg tror egentlig ikke at det er et flertall i Norge for mer høyrepolitikk. Jeg tror det er et flertall for en økonomisk politikk som prioriterer mer fritid og nye velferdsreformer i stedet for mer kontantutbetaling og rekordvekst i det private forbruk. Det var derfor vi sa nei til å gå inn i et EU hvor den økonomiske veksten og frikonkurransen var satt i hovedsetet i traktatgrunnlaget. Jeg tror det er et flertall i Norge for en mer rettferdig politikk, med mer beskatning av dem som har mest, og bedre vilkår for dem som har minst. Det var derfor vi sa nei til et EU hvor sterke krefter vil ha felles skatteregler. Jeg tror det er et flertall for at vi spiller den aktive brobygger-, fredsmekler- og pådriverrollen som et lite land uten strategiske interesser kan spille. Det var derfor vi sa nei til å gå inn i EU, som har strategiske interesser, og som ønsker å tale med én stemme i internasjonale fora. Mer rettferdighet, bedre miljø og en internasjonal pådriver- og brobyggerrolle var min drøm om hvordan vi skulle bruke friheten utenfor en europeisk union. Sentrumspartienes svik mot disse idealene har ikke gjort meg mindre overbevist om at det var riktig å bevare denne selvråderetten, men det har overbevist meg om at det må være andre som forvalter den – andre som vil bruke den til det vi drømte om den 28. november 1994.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det er fristende for opposisjonen å presse nei-regjeringen i EU-spørsmål, og Regjeringen lar seg presse fordi stortingsflertallet består av EU-tilhengere. Men ingen av oss må glemme at folk i Norge sa nei til EU-medlemskap i 1994, og det må være retningsgivende for Stortingets videre arbeid, også Regjeringens. Målsettingen og ambisjonene i forhold til de enkelte EU-spørsmål vil være forskjellig, alt etter hvilke holdninger vi har til EU-medlemskap, det være seg politisamarbeid, utenriks- og sikkerhetspolitikk, eurotilknytning m.v. Vi har også forskjellige oppfatninger når det gjelder hvordan vi best ivaretar Norges handlefrihet i forhold til EU. De som er for medlemskap, ønsker en tettest mulig integrering i EU. Det er forståelig, for dersom vi integreres på en slik måte at vi skrittvis sier ja til det vi sa nei til under EU-avstemningen, vil vi etter hvert bli medlemmer i gavnet, men ikke i navnet. Da stilles folket overfor et fait accompli ved neste korsvei og har ikke annet alternativ enn å si ja til EU-medlemskap. Jeg mener vi må ta vare på den handlefriheten vi har som ikke-medlem, og ikke sette oss i en slik situasjon at vi mister valgmulighetene. Det må ikke minst en nei-regjering ha som ambisjon. Diskusjonen om Norges forhold til euroen har heldigvis i løpet av debatten kommet ned på et mer konkret nivå og er etter mitt skjønn grundig parkert. Det er nå klart at et bredt flertall i Stortinget ikke ønsker å endre dagens pengepolitikk, og dermed vil kravet om en tettere tilknytning til euroen ikke lenger være realistisk. Dersom vi skal ha en fastere tilknytning til euroen, må det enten bety å ha en kurs som er helt fast eller nesten fast i forhold til euroen. Dersom vi hadde en kurs som var nesten fast i forhold til euroen, dvs. med et lite rom for svingninger, ville vi få en ordning som tilsvarte den tilknytningen vi hadde til ecu fra 1990, og som vi måtte oppgi i desember 1992. Det er en ordning som er skreddersydd for spekulanter, og et slikt system er det enighet om at vi ikke vil gjeninnføre. Da står vi tilbake med en absolutt fast kurs. Med en absolutt fast kurs måtte vi få en avtale med EU, fordi hensikten med en fast kurs er at kronen skal forsvares, uansett. Dersom vi fikk en slik avtale med EU, ville det innebære at vi måtte følge den generelle økonomiske politikken de fører i EU, enten den passet oss eller ikke. Siden 1980-tallet har vi konsekvent hatt motsatte konjunkturer i forhold til EU. Norge som et olje- og gasseksporterende land kan derfor ikke føre samme pengepolitikk som EU. Det er vanskelig å se noen rasjonell grunn til å knytte kronen fastere til euroen. Hvis vi fikk absolutt fast kurs og ble underlagt Sentralbankens og EUs økonomiske politikk, ville det økonomisk sett være uheldig for Norge. Vi ville også politisk bli tvunget inn i et EU-medlemskap, fordi den logiske konsekvensen da ville være å bli med der beslutningene tas. Mange EU-tilhengere er nok fristet av en slik prosess, men heldigvis vil ikke stortingsflertallet gå så langt, i hvert fall ikke i denne omgang.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Jeg oppfattet første del av representanten Blankenborgs replikk mer som en kommentar, hvor han gav uttrykk for at han for så vidt anså seg å være enig med meg i at den utviklingen vi nå ser på det forsvars- og sikkerhetspolitiske området i Europa, ikke er noen trussel, men mer en utfordring. Jeg kan bekrefte det, hvis det var det som var ønskelig. Det er en utfordring, og vi skal følge dette nøye. Vi er opptatt av å opprettholde den transatlantiske forbindelsen. Den er viktig for Norge. USA er opptatt av det, men det er vårt inntrykk at også EU-landene er opptatt av det. Som jeg prøvde å si i mitt innlegg, ser man for seg, i hvert fall foreløpig, at det som nå utvikler seg i Vestunionen, er krisehåndteringsmekanismer, og der er Norge sentral fordi vi er en bidragsyter, og man er interessert i å ha oss med i dette. Så jeg vil tro at vi også kan spille en konstruktiv rolle i den sammenhengen. Når det gjelder justis- og politisamarbeidet, er det klart at hvis stortingsflertallet vil at man fra Regjeringens side, så snart justisministeren er frisk, skal komme tilbake og redegjøre for mulighetene for en ordning med Europol, så gjør selvsagt Regjeringen det – hvis det er det Haakon Blankenborg ønsker. Men jeg syns kanskje det er litt merkelig at man ikke vil se dette i en større sammenheng. Vi har et omfattende samarbeid på politiområdet, og vi deltar allerede, som statsministeren redegjorde for i dag, på ekspertnivå i Europol-samarbeidet, så vi er ikke utelukket fra informasjonstilfanget som er der. At Regjeringen da foreslår å se vårt totale internasjonale politisamarbeid i sammenheng, kan vel ikke være så galt.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Om jeg var i tvil før, så er jeg nå overbevist om at det er et stortingsflertall som ønsker å få en redegjørelse om Europol. Etter hvert som Regjeringen nå får ny informasjon om dette, og etter hvert som vi også har politiske kontakter som er interessante å meddele Stortinget, skal vi selvsagt gjøre det. Men jeg vil igjen understreke at Regjeringen fortsatt ønsker å komme med en melding til Stortinget om vårt totale internasjonale politisamarbeid, og jeg går ut fra at Stortinget også er interessert i å se dette i sammenheng, slik at det ene ikke skulle utelukke det andre. Når det gjelder vetoretten, synes jeg dette er en merkelig debatt. Som norsk utenriksminister er jeg satt til å ivareta norske interesser, og hvis jeg da ikke skulle ha alle mulige opsjoner åpne for mitt arbeid, enten det gjelder EU eller andre land hvor jeg blir satt til å ivareta norske interesser, ville jeg ikke gjøre jobben min. Det at vi her har en avtale som også inkluderer en vetorett, og jeg i en redegjørelse om Norges forhold til EU også nevner vetoretten, har med respekt å melde ingenting med indremedisin å gjøre. Det har å gjøre med en understreking av de muligheter og rettigheter Norge har, og de interesser Norge skal ivareta. Men som en ansvarlig regjering ser vi selvsagt dette i en sammenheng. Til nå har vi ikke brukt vetoretten, nettopp fordi vi ikke har ment det har vært nødvendig, at det har vært grunnlag for det. Jeg har i min redegjørelse understreket, og andre fagstatsråder har også understreket det, at vi selvsagt vil nytte andre muligheter før vi eventuelt bruker vetoretten, fordi vi alle sammen mener at den skal man bruke – jeg hadde nær sagt – i ytterste nødsfall.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Jeg er litt redd for at det representanten Andersen nå ber om, ikke er et svar på en replikk, men en ny redegjørelse. For det var et relativt omfattende spørsmål, og jeg tror ikke jeg greier å svare på det på 1 minutt og 46 sekunder. Når det gjelder økt eller redusert demokratisering i EU, tror jeg kanskje det er begge deler – der som mange andre steder i verden. Man ser en økt demokratisering gjennom at EU-parlamentet får større makt, som jo er en form for demokratisering. Samtidig ser man at det er en kamp mellom parlamentet og byråkratene i Brussel. Kommisjonen sitter på mye kompetanse som parlamentet føler de ikke har del i. Jeg tror at det er kamp der også, på samme måte som i en del forhold mellom nasjonale parlamenter og regjeringer. Å si at utviklingen går bort fra demokratiet, tror jeg er vanskelig, men man har ulike tendenser der som mange andre steder. Når det gjelder å vurdere konsekvensene av EU-integrasjonen, er det, som jeg sa, et relativt omfattende spørsmål, og jeg har vel ikke prøvd å redegjøre helt for det i min redegjørelse. Det det dreide seg om i den redegjørelsen jeg gav, var Norges forhold til EU slik det er. Dette er, som vi jo har sagt flere ganger i denne debatten, ikke en medlemskapsdebatt. EU er der, Norge må forholde seg til EU, og det som denne regjeringen skal gjøre, er å utnytte EØS-avtalen best mulig, slik at vi kan ivareta norske interesser best mulig innenfor de rammer vi har og innenfor det forhold til EU som vi har etablert gjennom EØS-avtalen.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
For det første er det vel ikke naturlig at det er utenriksministeren som kommer til Stortinget med Europol. Jeg går ut fra at det er det justisministeren som skal gjøre. Jeg skal selvsagt videreformidle stortingsflertallets ønske til henne, og jeg er sikker på at hun vil komme tilbake til Stortinget med denne saken i en naturlig sammenheng. Jeg vil også anta at man da får lov til å undersøke og spørre om hvordan det er naturlig å knytte seg til, samarbeide med eller organisere det samarbeidet man skal ha med Europol. Og jeg går ut fra – hvis da ikke stortingsflertallet vet veldig mye mer om Europol enn det Regjeringen gjør – at det fortsatt er visse uklarheter om hvordan dette kan skje. Men vi har allerede, som statsministeren redegjorde for i går, hatt kontakt med Europol, og vi tror ikke at USA er kommet noe spesielt lenger i sine kontakter med Europol enn det vi har. Vi er kjent med at man fra Europols side har vært interessert i å diskutere forholdet til tredjeland. Det ser de på, og det vil vi selvsagt aktivt også se på, og så vil det da være justisministerens oppgave å redegjøre for Stortinget om dette i en naturlig sammenheng.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det har kome mykje ros til utanriksministeren i dag for Europa-utgreiinga og for handteringa av formannskapet i OSSE – og det er fortent. No er det vel kanskje også ein samanheng mellom desse to tinga. Den som evnar å handtere EU-spørsmål i denne regjeringa, har vel eigne føresetnader for å handtere konfliktar også i andre land og få dei til å tru at dei eigentleg er samde. I innlegget no var utanriksministeren ganske forsiktig på det punktet han la størst vekt på i utgreiinga, forsvars- og tryggingspolitikken. Eg forstår det slik ut frå debatten i dag at Regjeringa ikkje ser på eit sterkare europeisk samarbeid på dette området som ein trussel, men som ein sjanse for Europa, og at det heller ikkje er nokon trussel for Norge. Tvert om vil Norge kunne oppnå dei same vilkåra i samarbeid med EU som ein i dag har med Vestunionen, og dermed burde vi heller støtte opp om eit sterkare samarbeid i Europa på dette området enn å stå på sida og meine at dette er ein trussel for Norge. Med andre ord at Norge bør medverke aktivt til eit sterkare samarbeid for eit meir effektivt og samordna Europa på den internasjonale arenaen, og at vi tar det for gitt at vi får ei god løysing i samsvar med den vi no har i Vestunionen. Eit siste område som eg også vil nemne, er justis- og politisamarbeidet. Det er sagt frå Regjeringa at ein vil leggje fram ei melding i løpet av 1999, sannsynlegvis til hausten. Vi har tidlegare i dag etterlyst ei klar melding frå Regjeringa om at dei er villige til å kome til Stortinget før denne tida med eit klart opplegg for og ei vurdering av høvet til å knyte seg til Europol-samarbeidet. Eg håper at ein no eller seinare i debatten får ei klar tilbakemelding frå Regjeringa på at ein ikkje ønskjer å vente til hausten, etter toppmøtet i EU, men at ein allereie om kort tid – så fort det lar seg gjere i den situasjonen Regjeringa er i i forhold til Justisdepartementet – kjem tilbake med eit konkret opplegg til Stortinget.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
EU er et system vi må og skal forholde oss til. Men jeg syns kanskje at man i debatten har fokusert litt lite på en analyse av systemet og hvordan det utvikler seg. Hvordan forvaltes f.eks. makten innenfor EU nå? Er det økt demokratisering, eller er det mindre demokratisering? Det er svært viktig å få god kjennskap til det når man er i en situasjon der man på enkelte områder har stor nytte av å tilpasse seg, mens man på andre områder kan ha nytte av å bruke vetoretten. Jeg kunne tenke meg å spørre om utenriksministerens vurderinger når det gjelder dette. Det blir sagt at det skjer store forandringer i Europa, og det er riktig. Også utenfor Europa gjør det det. I Europa er det en sterk integrasjon, både i dybden og bredden. Parallelt med det skjer det i andre land oppsplitting av store sammenslutninger som ikke har hatt noen naturlig tilknytning til hverandre, der man ikke har hatt noen politisk og folkelig integrasjon som har gjort at byggverket har holdt sammen. Det er riktig at dette har oppstått på andre måter og til andre tider. Men jeg kunne tenke meg å høre utenriksministerens vurdering av EU-integrasjonen i et slikt perspektiv, og hvordan det stiller seg med hensyn til forholdet til Norge med den sterke tilknytningen gjennom EØS-avtalen og de forpliktelsene vi har til den.