Mudassar Kapur (Høyre), 2019-05-28:
Vi er et land med store muligheter og små forskjeller. Mange deltar i arbeidslivet, vi har store naturressurser, en kompetent arbeidsstyrke og solide statsfinanser. Velstanden i Norge er jevnere fordelt enn i de fleste andre land. Det er sikkert også grunnen til at representanten Gahr Støre måtte trekke fram Sverige som et eksempel – fordi det mangler eksempler i Norge hvis man ser på helheten. Men det er grupper og enkeltmennesker i vårt samfunn som står utenfor, og den største sosiale forskjellen i vårt samfunn er mellom de som står utenfor arbeidslivet, og de som er i arbeidslivet. En annen stor forskjell er mellom de som står utenfor samfunnslivet, og de som er godt integrert. Begge gruppene finner vi over hele landet, men særlig i de største byene. Storbyene er Norge i miniatyr. I 2030 vil vi i Oslo ha over 800 000 innbyggere. Vi vet at utdanning er en av de viktigste faktorene for både integrering og sosial mobilitet. Derfor er regjeringens satsing på ekstra midler til tidlig innsats i skolen, gratis kjernetid i barnehage for familier med lav inntekt, igangsetting av en ny Oslo Sør-satsing og en forsterking av Groruddalssatsingen viktige tiltak. Likevel er Arbeiderpartiet jevnlig ute med kritikk av områdesatsingene, senest i en debatt for noen uker siden her i denne salen. Men kritikken blir ekstra hul når deres egne løsninger sjelden består av noe annet enn større bevilgninger. Jeg savner de konkrete løsningene og en debatt om hvordan vi kan få mest mulig igjen for pengebruken: Hvordan får vi flere i arbeid? Hvordan får vi flere til å fullføre skolen eller lære seg norsk? Hvordan får vi flere barn til å kunne norsk første skoledag? Jeg opplever et Arbeiderparti som kun ønsker å bevilge seg ut av utfordringene, men som ikke har noen klare planer for den bevilgningen utover ren symbolpolitikk. Ofte er det en repetisjon av regjeringens politikk pluss å legge på ekstra midler som selve nyheten. I storsamfunnet skal det være plass til alle. Det skal være plass til den som søker jobb, men det må også være plass til den som vil skape en jobb for seg selv og andre. Det skal være plass til den som har flyttet til byen for å studere, men har hjertet sitt i hjembygda. Det skal være plass til flyktningfamilien som etter hard jobbing flytter ut av sin kommunale bolig og inn i sin egen. Det er derfor regjeringens satsing på en sosial boligpolitikk, tilrettelegging for flere boliger og en bedre bostøtteordning er med på å utjevne de sosiale ulikhetene. Mange av de familiene og enkeltmenneskene jeg snakker om i dag, har barn. Når vi snakker om barnefattigdom, er det viktig å huske på at det ikke er barna som er fattige – det er ofte familien som er fattig. De fattige familiene har oftest bare én eller ingen inntekt, og de består ofte av mennesker med kort botid i Norge, altså innvandrerfamilier. Det er derfor regjeringen har jobbet målrettet mot ulike områder for å bekjempe fattigdom, særlig blant barnefamilier. Integreringsdugnaden, gratis kjernetid i barnehage og at den utvides til 2-åringer fra familier med lav inntekt, økt barnetrygd, økt engangsstønad, økt bostøtte, økt tilskudd til ferie- og fritidstilbud – alt dette er med på å gi familiene et løft. Det er også det som gjør at vi får barn som kommer seg gjennom et skoleløp, gjennom en oppvekst, uten å falle ut, slik at de ikke blir en del av morgendagens ulikhetsstatistikk. Det er den delen av debatten jeg skulle ønske vi kunne ha mye mer av i denne salen i dag. Vi debatterer en mulighetsmelding, en melding om ulikheter, men det har fra opposisjonens side egentlig vært en debatt om skatter og avgifter. Jeg håper vi kan fortsette langs den aksen regjeringen har lagt opp til: å adressere ulikhet gjennom å adressere menneskers utfordringer og skape gode liv for disse menneskene der de bor.