Inger S. Enger (Senterpartiet), 2002-06-11:
Det vernes stadig mer her i landet. Jeg vil nevne to områder: Barskogvernet og nasjonalparkplanen. Barskogvernet har vi debattert tidligere i dag, og flertallet vil altså øke omfanget betydelig. Landsplanen for nasjonalparker og andre store verneområder – som i areal er langt større – er også i ferd med å bli satt ut i livet etter mange års forberedelser. Det handler om tre verneformer: reservat, nasjonalparker og landskapsvern. Alle opprettes med hjemmel i naturvernloven. Hjemmelsgrunnlaget er altså det samme, men – og det er poenget – erstatningsreglene er dessverre forskjellige. Dette er urettferdig. Det er det Senterpartiet har ønsket å gjøre noe med ved å fremme det aktuelle forslaget. Vern etter naturvernloven er ofte konfliktfylt. Det handler om vern mot inngrep, vern mot bruk, vern mot fortsatt utnyttelse eller mot nye tiltak. Det handler om overordnede samfunnshensyn som settes opp mot fortsatt næringsvirksomhet, eller om prioritering av allmennhetens interesser på bekostning av privat næringsvirksomhet. Slik må det av og til være. Men når myndighetene ut fra samfunnets interesser griper inn i privat råderett, er det vanskelig å akseptere for dem det rammer. Det bør ikke være vanskelig å sette seg inn i den situasjonen. Flere forhold har forverret konfliktene. For det første har uklok framgangsmåte fra vernemyndighetene vært belastende. Det tror jeg faktisk er i ferd med å bli noe bedre. Intensjonene er i hvert fall klare, og utformingen av forskrifter for hvert enkelt område er ofte unødvendig strenge og detaljerte. Det tredje elementet, som vi behandler i dag og som det er viktig at man gjør noe med for ikke å sette vernearbeidet i vanry, er kravet om rettferdige erstatningsprinsipp. Dette har de fleste partiene uttalt seg positivt om, og jeg hadde i rettferdighetens navn hatt håp om at det kunne vedtas raskt. Men nei! Temaet skal nok en gang utredes, denne gang av Biomangfoldlovutvalget, slik miljøvernministeren har lagt opp til før komiteen behandlet saken. Hvis det er ministerens framgangsmåte som har påvirket Høyre og Kristelig Folkeparti til å være så lite offensive i denne saken, er det synd. Onarheim var også inne på at dette må ses i en større sammenheng. Men en rask avklaring ville vært en stor fordel for alle parter. Det er svært viktig at dette ikke blir oppfattet som en trenering, så Regjeringen må i sitt tilleggsmandat til Lovutvalget legge opp til en delrapportering allerede i løpet av denne høsten. Endring av erstatningsreglene har blitt aktualisert i stadig nye verneområder – i alt 46 er det vel – som kommer på rekke og rad, og denne gang legges store deler av nasjonalparkene på privat grunn. Tilbakevirkende kraft for de lovendringene som bør komme, må være tydelig. I statsråd Brendes brev til komiteen 28. april i år sier han at han vil gå inn for dette i de områdene «der vernevedtaket allerede er fattet», men hvor «fristen for krav om erstatning ikke har gått ut». Statsråden nevner nasjonalparken i Forollhogna som et eksempel. Fristen for å fremme krav etter naturvernloven er ett år, og med det tempoet som det nå legges opp til, frykter jeg at svært mange frister vil gå ut før lovendringen er på plass. Det bør være så stor rettferdighetssans og så stor interesse for å dempe konfliktene i vernearbeidet at det gis tydelige signaler om at rettferdige erstatningsprinsipp må gjelde for alle områdene som opprettes med grunnlag i nasjonalparkplanen – også for de fire som allerede er opprettet. Til slutt: Ta dem det gjelder med på råd, det er de som vet hvor skoen trykker. Det er en god regel å følge. Grunneierinteressene er satt helt utenfor i Biomangfoldlovutvalget. Ta deres representanter med i det videre arbeidet!