Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Det burde være unødvendig, men like fullt: Stortinget, med unntak av SV, mener det er ønskelig at staten deltar aktivt – jeg gjentar: at staten deltar aktivt – i arbeidet med å realisere visjonen om et internasjonalt attraktivt IT- og kunnskapssenter på Fornebu. Det er dette innstillingen fra 1997-98 la opp til. Imidlertid har vi en næringsminister som i tillegg til å trenere saken tydeligvis stiller seg kritisk til statlig engasjement i næringspolitikken, og slår til lyd for nedsalg til høystbydende som svar på viktige fremtidige utfordringer. Samtidig gir han til beste angrep på enkeltinvestorer som vil delta på Fornebu, der de mener å se en mulig fremtidig verdiskaping. Med en slik tilnærming må det være tillatt å mene at næringsministeren i beste fall gir et uklart bilde av den næringspolitikk som Regjeringen fører. Arbeiderpartiet mener at en samspillsmodell er en bedre vei å gå. Vi kan bare ikke skli inn i fremtiden uten å ha tenkt oss om. Å leve med omstilling og forandringer er både smertefullt og frydefullt, alt etter hvem det er vi spør, men endring er en naturlig del av tilværelsen. Vårt næringsliv opplever nå turbulens, veien frem er usikker. Den viktigste utfordringen for Norge ligger i å kunne øke verdiskapingen i årene som ligger foran oss, for slik å unngå kutt i våre velferdsgoder. Dette tror vi ikke er mulig uten et nært og systematisk samspill mellom private aktører, staten og våre utdannings- og forskningsinstitusjoner. Da må vi sette oss selv i stand til å løfte blikket, men også våge å feste det og våge å ta ansvar. Vi vet at det særlig er innen de kunnskapsbaserte næringene de beste fortjenestene og vekstmulighetene vil ligge. For å makte å få til en økonomisk vekst, må vi ha som ambisjon å få et større innslag av slike bedrifter enn det vi har i dag. En slik dreining av næringsstrukturen i Norge – for det er det vi snakker om – i retning av flere kunnskapsbedrifter forutsetter mer forsknings- og utviklingsinnsats, et høyere utdanningsnivå, men også bedrifter som aktivt tar i bruk den viten som forskning gir. Der vet vi at det ikke står så godt til. På dette området har Regjeringen og Arbeiderpartiet ulike oppfatninger. Slik vi forstår næringsministeren, skal næringslivet gå sin egen vei uten noen spesiell eller økt statlig innsats. Det Arbeiderpartiet ønsker, slik vi opplever det nå i stadig flere land, er økt offentlig satsing, der næringsliv og stat går sammen for bevisst å stimulere fremveksten av kunnskapsintensiv næringsvirksomhet, samrådsmodell, partnerskap eller den såkalte tredje vei. I denne modellen samarbeider myndighetene tett med næringslivet om en politikk som fremmer verdiskaping og stimulerer til samspill mellom bedrift, utdanning og forskning. Eksempler på land som ved en slik strategi nå virkelig har fått fart på sine kunnskapsbedrifter, er Finland og Irland. De offentlige virkemidlene for å fremme forskning og utvikling i bedriftene er blitt bygd ned med Bondevik-regjeringen. I stedet for å satse på det vekstpotensialet som ligger i møtet mellom utdanning, forskning og bedrift, rettes blikket fra Regjeringen mer mot svakstilte bedrifter – jo mindre de er, jo bedre. Etter vår mening gjør staten en bedre innsats ved å sikre høyt kvalifisert personell gjennom etter- og videreutdanningsreformen, og gjennom omstillingsmuligheter for universiteter og høyskoler samt å sikre fremragende norske forskningsmiljøer som kan samarbeide med næringslivet. Vi vet alle at informasjonsteknologien ikke er en teknologi som kommer i tillegg til eksisterende teknologier, men endrer de teknologier den knyttes til. Det høres ut som av enkelte innlegg her, at når det gjelder IT, kan en sitte hvor som helst bare med en PC og at det er det Fornebu dreier seg om. Men alt det vi står overfor vil føre til at informasjonsbransjen ikke bare blir den raskest voksende i seg selv, men den vil bestemme langt på vei veksttakten for mange andre næringer. Da må vi være en aktiv deltaker når det gjelder utvikling og bruk av IT. Norge er i en klemme på grunn av underskudd på arbeidskraft. Utdanningskapasiteten er fortsatt for liten, selv om flertallet i utdanningskomiteen tvang Regjeringen i fjor til å komme tilbake med en helt annen satsing på IT enn det den selv hadde lagt opp til. I tillegg fikk Arbeiderpartiet og Høyre vedtatt en utdanning i multimedia innen videregående skoles nivå. Samtidig fikk Høyre og Arbeiderpartiet også vedtatt at det skal bygges et nytt bygg for Institutt for Informatikk ved Universitetet i Oslo, noe som Regjeringen ikke hadde lagt opp til. Mangel på arbeidskraft fører lett til økt press for økte lønninger, studenter tar kortere utdanningsløp fordi IT-bransjen lokker, offentlig sektor klarer ikke konkurransen, og sist, men ikke minst: Bedrifter med ressurser flagger ut, bl.a. har Telenor flagget ut deler av sin forskningsvirksomhet til nettopp Irland. Den største faren for Norge ligger ikke i Oslo, som Regjeringen synes å mene, men nettopp i utlandet. Får vi ikke utdannet nok folk, som er en viktig oppgave for myndighetene, vil utkantene rammes hardest. De store selskapene kommer alltid til å finne og ha råd til å ansette dem de trenger – det vil ikke skolekontoret på Røst. Altså: Den viktigste jobben vi har å gjøre, er å øke utdanningskapasiteten. En annen viktig oppgave er å bruke høyteknologiske bedrifter systematisk sammen med utdanningsinstitusjoner i et samspill som vil utgjøre en enda bedre kompetanse og øke vår mulighet til å tiltrekke oss internasjonale miljøer. Dette tenker Stortinget seg gjort bl.a. ved Fornebu. Ved bedriftene kan studentene ta deler av hovedfagsoppgaven sin, få veiledning fra bedrifter med oppdatert utstyr og en etter- og videreutdanning med basis i fremtidsrettede bedrifter. For å mestre dette er det nødvendig med kort avstand mellom utdanningsinstitusjon og høyteknologibedrift. Slike koblinger, eller klynger, ser vi utvikle seg internasjonalt, men også hos oss, ved Kjeller, på Andøya og IT Sørlandet, som nettopp har vist at slike klynger avler nye miljøer og ny kreativitet. Når et stort flertall har gått inn for et IT- og kunnskapssenter, er det ut fra et oppriktig ønske om å utnytte alle gode krefter for å videreutvikle vår felles kompetanse av ypperste klasse. Jeg vil også understreke, slik det går frem av flere innstillinger, at det er utdanningsinstitusjonene som selv har ansvar for det faglige innholdet, for sertifisering, de skal selv velge sine samarbeidsformer, og de skal inngå eventuelle avtaler. Jeg har tidligere her i denne salen bedt utdanningsministeren om å lytte til de enkelte utdanningsinstitusjonenes planer og ønsker i denne sammenhengen. Når bl.a. rektor Spjøtvoll ved NTNU nå har vist til at det er usikkerhet når det gjelder utdanningsinstitusjonene, så er det nettopp regjeringspartiene som har bidratt til å skape den usikkerheten. For det har aldri i innstillingene vært skrevet eller her i denne sal vært sagt noe annet enn at premissene legges av utdanningsinstitusjonene selv. De står for innholdet, de står for sertifisering. Derfor har vi heller ikke noen gang sagt noe om en bestemt type stiftelse. Det skal utdanningsinstitusjonene bestemme selv. Så det er ingen grunn til at utdanningsinstitusjonene skal være mer engstelige nå, fordi det faktisk ikke har vært sagt noe annet enn det som har vært sagt gjentatte ganger i innstillinger. Hvis vi i vår næringspolitikk ikke går tungt inn fra samfunnets side når det gjelder utdanning og forskning, og samtidig samspiller om nyskaping, vil antakelig mangel på kompetanse og mangel på evne til å bruke kompetansen bli det største hinderet når vi skal utvikle fremtidige bedrifter i Norge. Men skal vi lykkes, trenger vi nå både å ha en lokal, nasjonal og global bevissthet. Globaliseringen tvinger frem helt andre tenkemåter og handlemåter. Løsningen ligger ikke i å lukke øynene for dette. Og hvordan næringsministeren følger opp og håndterer flertallet i salen her, vil bli fulgt meget nøye.