John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-12-14:
La meg innledningsvis få lov å takke komiteens medlemmer for en ryddig budsjettbehandling i komiteen. Det er lite inspirerende, og jeg føler det nærmest som et pliktløp og et spill for galleriet, når vi nå skal gjennomføre en plenumsdebatt på sosialkomiteens budsjettinnstilling for rammene 15 og 16, en budsjettinnstilling som komiteen ikke har hatt noen reell innflytelse på. Finansinnstillingen har ikke bare fastlagt rammene, men i betydelig grad også bestemt beløpenes størrelse både på kapitler og poster helt ned til beløp på 100 000 kr. I tillegg har budsjettforliket bundet opp og pålagt forlikspartiene å stemme for Regjeringens forslag på kapitler og poster som ikke er omfattet av budsjettforliket. Resultatet av sosialkomiteens flere ukers arbeid med budsjettet viser at komiteen, og da ved hjelp av forlikspartiene, kun har flyttet på ca. 14 mill. kr av et totalbeløp for rammene 15 og 16 på hele 195 milliarder kr. Sosialkomiteen har i likhet med de øvrige fagkomiteene opparbeidet seg en betydelig ekspertise innen sitt område, og komiteen har også flere medlemmer med høy faglig yrkesmessig bakgrunn og lang erfaring innen helse- og sosialfag, som en i liten grad har kunnet synliggjøre i denne måten å behandle fagbudsjettet på. Skal budsjettbehandlingen i fremtiden fortsette som i dag, bør etter min mening finanskomiteen alene ta ansvaret for budsjettbehandlingen, og fagkomiteene bør fritas for denne jobben og heller bruke tid og krefter på annen viktig saksbehandling. Høringene i fagkomiteene, som komiteene bruker lang tid på, er nå nærmest uten betydning, og jeg synes det er respektløst overfor de ulike grupperinger som inviteres til høring, da budsjettet i detalj fastlegges av finanskomiteen på et tidlig tidspunkt. Jeg må dessverre konstatere at når det gjelder statsbudsjettet for 2001, har Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, som ønsker å fremstille seg selv som de som står for den ekte solidaritet, inngått et budsjettforlik som i høyeste grad rammer de av våre medborgere som virkelig hadde trengt solidaritet i praksis, i form av bedre økonomi og bedre helse- og omsorgstjenester. Jeg tenker her på våre minstepensjonister, på uføretrygdede, funksjonshemmede og kronisk syke, som med dette budsjettet vil få en langt tøffere økonomisk hverdag neste år. Skatt på sykdom har økt ytterligere. I løpet av de fire siste årene har skatten på sykdom økt med over 40 pst. Da finner jeg det betimelig å stille forlikspartiene følgende spørsmål: Er dette å vise solidaritet med de svake? Hvilke verdisyn representerer en slik form for solidaritet? Konsekvensene av dette budsjettet for de svakt bemidlede, eksempelvis minstepensjonister og kronisk syke, vil være at vi får en økning av overliggende resepter i våre apoteker fordi pasientene ikke makter egenbetalingen for å ta ut sine livsviktige medisiner. Dessverre har budsjettforliket heller ikke ført til en bedre driftssituasjon for våre sykehus. Jeg tror ikke det vil være mulig for sykehusene i 2002 å øke sin produksjon av helsetjenester med 2 pst., slik det er forutsatt i budsjettet, uten at dette fører til betydelige driftsunderskudd. Jeg – og partiet – håper imidlertid at sykehusene, i det vakuumåret vi nå går inn i ved våre sykehus, tar mer hensyn til pasientenes behandling enn til budsjettbalansen. Jeg vil i den sammenheng bemerke at Fremskrittspartiet nylig fikk vedtatt en betydelig bevilgning til kjøp av sykehustjenester i utlandet. Dette kan hjelpe noen av de pasientene som i lang tid har stått på venteliste, og som nå kan få behandling i utlandet i 2001. Jeg hilser med glede vedtaket på Arbeiderpartiets landsmøte, som førte til at vi nå får en statlig overtakelse av sykehusene. Jeg forutsetter at overtakelsen skjer så raskt som mulig. Fremskrittspartiet støtter i den forbindelse forslaget fra fylkesutvalget i Sør-Trøndelag om at staten allerede fra 2001 overtar driften av sykehusene i fylket og likeledes tar ansvaret for prosjektet RIT 2000. Med statlig overtakelse av sykehusene håper jeg at det skal være mulig å få til en mer forutsigbar finansiering av sykehusene. Dette kan gjøres ved å øke den innsatsbaserte finansieringen med opp til 80 pst., betalt direkte til sykehusene. Som det fremgår av innstillingen, har Fremskrittspartiet heller ikke denne gangen funnet bevilgningen på ramme 15 forsvarlig ut fra partiets prioritering av helse- og omsorg, men har tatt inn i innstillingen partiets alternative budsjett for rammene 15 og 16. I sitt alternative budsjett har Fremskrittspartiet denne gangen prioritert følgende områder: eldreomsorg, sykehusfinansiering, sykehusutstyr, psykiatri, kreftomsorg, rusmiddelomsorg og ikke minst medisinsk forskning. Ramme 15 har i Fremskrittspartiets alternative budsjett en påplussing på hele 2,1 milliarder kr. Vi er alle glad for den eldreplanen som nå er under gjennomføring, men vi må forhindre at eldreplanen kun blir en boreform, og sørge for at det faglige innholdet som skal tilgodese den enkelte bruker, følges opp på en tilstrekkelig god måte, noe eldreplanen etter mitt skjønn i øyeblikket ikke gjør. Bemanningen i våre omsorgsinstitusjoner og sykehjem er for lav, med en gjennomsnittlig pleiefaktor på 0,70, ikke stort høyere enn den var på 1970-tallet. Den gangen var alderssnittet på pasientene ca. 70–75 år, mens alderssnittet i dag er på 85 år og over. I tillegg til at alderen har økt, blir flere og flere av våre eldre syke intensivbehandlingstrengende i våre sykehjem over lang tid. Dette krever fagekspertise, både når det gjelder sykepleiere og når det gjelder legetjeneste. Fremskrittspartiet foreslår i sitt alternative budsjett å øke bemanningen i de offentlige sykehjem med 1 000 hjelpepleierstillinger. Videre foreslår Fremskrittspartiet i sitt alternative budsjett å øke den innsatsbaserte finansieringsdelen for 2001 fra 50 pst. til 60 pst., da en slik økning i henhold til uttalelser fra sykehusene vil medføre ytterligere en betydelig økning av kapasiteten. Fremskrittspartiet foreslår å fjerne kryptaket, som er en hemsko for økt behandling og faktisk en rasjonering på helsetjenester. Videre foreslår Fremskrittspartiet i sitt alternative budsjett å redusere egenandelen fra fylkeskommunene når det gjelder medisinsk-teknisk utstyr, fra 40 til 10 pst. Det har dessverre vist seg at fylkeskommunene ikke har vært i stand til å skaffe til veie sin egenandel til utstyr. Sykehusene har derfor ikke kunnet anskaffe livsnødvendig medisinsk-teknisk utstyr med god kvalitet de to siste årene. Ifølge oppgaver Fremskrittspartiet har innhentet fra sykehusene, ville det bare i år vært behov for å bruke 700 mill. kr mer til medisinsk-teknisk utstyr for å være à jour med utviklingen på dette området. Fremskrittspartiet er særdeles bekymret når det gjelder oppfølgingen av psykiatriplanen. Det registreres stadig meldinger om økende problemer, både innen voksenpsykiatrien og særlig innen barne- og ungdomspsykiatrien. Barn og ungdom i psykiatrisk kø er uverdig og uforsvarlig. I noen kommuner, eksempelvis Oslo, synes psykiatritilbudene til og med å bli bygd ned. Jeg viser her til nedbygging av avdelinger på Gaustad og forslag om nedleggelse av tilbud ved Ullevål sykehus og Dikemark sykehus. Departementet bør på nytt gå inn og se på psykiatriplanen for Oslo kommune for å se om denne innsatsen bør økes, endres og rettes opp. Det burde etter mitt skjønn være en udiskutabel oppgave for departementet å gå inn og se på alle de ulike opptrappingsplaner Stortinget har vedtatt, for å se om kartet fortsatt stemmer med terrenget, noe jeg dessverre ikke synes det gjør, verken når det gjelder psykiatri eller – ikke minst – når det gjelder kreftomsorg. Fremskrittspartiet har i sitt alternative budsjett lagt inn en økning på 50 mill. kr til psykiatrien i kommunene, 150 mill. kr til psykiatrien i fylkene og 100 mill. kr til barne- og ungdomspsykiatrien. Når det gjelder kreftomsorgen, bør ingen av oss akseptere at vi skal ha ventelister både for primærbehandling og etterbehandling. Særlig synes det å være betydelig mangel på stråleterapi, ikke minst gjelder det lindrende terapi. Stortinget har rangert primærbehandling og lindrende behandling på lik linje i sine uttalelser og vedtak. Slik jeg ser det, er det mangel på strålemaskiner som er hovedårsaken til ventelistene, men vel også mangel på fagpersonell. Begge deler burde det kunne gjøres noe med hvis man hadde vilje til det. Dette er en prioritert pasientgruppe som også burde kunne få behandling i utlandet når kapasiteten i eget land ikke strekker til. I det alternative budsjettet fra Fremskrittspartiet er kreftbehandling foreslått økt med 100 mill. kr, bl.a. til innkjøp av to nye strålemaskiner i 2001. Fremskrittspartiet er glad for at det omsider er mulig å starte medikamentellassistert behandling av heroinmisbrukere, selv om det tok altfor lang tid før vi kom i gang. Det kunne ha vært på plass flere år tidligere om man hadde fulgt Fremskrittspartiets forslag fra januar 1992. Norsk medisinsk forskning ligger svært tilbake i internasjonal målestokk. I en flertallsmerknad fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet samt Sosialistisk Venstreparti i Budsjett-innst. S. nr. 11 for 1999-2000 ble det uttalt følgende: «Det er dessverre et faktum at offentlig støtte til norsk medisinsk klinisk forskning er på et lavmål i forhold til de land det er naturlig å sammenligne seg med. Komiteen mener derfor at en langt større del av bevilgningene til Forskningsrådet bør gå til klinisk forskning – ikke til forskning for å bedre grunnlaget for politikkutforming og nasjonale forvaltningsoppgaver.» Våre skandinaviske naboland Sverige og Danmark bruker betydelig mer midler til basisforskning og klinisk forskning enn hva Norge gjør – Sverige hele tre ganger så mye og Danmark dobbelt så mye. Særlig viktig er det at man opprettholder og utvider den kliniske forskningen ved våre regionsykehus, men dette koster penger, penger som regionsykehusene i dag ikke disponerer. Det er etter mitt skjønn mulig for våre offentlige sykehus å nyttiggjøre seg mer forskningsmidler fra vårt næringsliv, særlig fra den farmasøytiske industri, noe som både Sverige og Danmark gjør i stort monn, men som Norge av en eller annen merkelig grunn ikke finner det opportunt å gjøre. En ringvirkning av å etablere sterkere samarbeid med den farmasøytiske industrien når det gjelder forskning, er at det også kan avstedkomme etablering av farmasøytisk industri i Norge, en industri som nærmest er fraværende; den vi hadde, flytter nå ut. De seneste år har det vært nærmest en flukt fra våre medisinske forskningsmiljøer på grunn av manglende tilgang på ressurser. Dette er etter hvert blitt et alvorlig problem som det må gjøres noe med om ikke vår medisinske forskningsmiljøer skal bli helt utarmet. Vi har i dag hele 50 forskningsstillinger ubesatt ved våre universiteter. I sitt alternative budsjett har Fremskrittspartiet prioritert medisinsk forskning og har lagt inn en bevilgning på 72 mill. kr. Til slutt tar jeg opp de forslag som Fremskrittspartiet er sammen med andre partier om, og partiets egne forslag i innstillingen.