Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-03-09:
«Milliarder av dollar, pund, D-mark, gylden og kroner er satset i letingen etter olje og gass i Nordsjøen. Nye milliarder er investert i boringen etter funnene, i bygging av plattformer og anlegg av rørledninger. Store internasjonale oljeselskaper, og regjeringene i England og Norge, har villig sprøytet milliardene inn i den risikofylte og sjansebetonte virksomheten langt til havs. Drivkraften har ikke vært nysgjerrighet, men overbevisningen om at innsatsen skal gi enorme profitter.For å bringe oljen og gassen opp fra dypet, og føre den gjennom rørledninger til land – eller til lastebøyer på feltene – må omfattende arbeider utføres under vann. Ofte på store dyp. Dette er dykkernes oppgave. De skal sørge for at naturrikdommene strømmer fram. Fortjenester eller tap er avhengig av dem. Det er dykkerne som skal gjøre grovarbeidet.» Dette er et sitat fra boken «Det brutale oljeeventyret», og det er dét dagens sak handler om. St.meld. nr. 47 for 2002-2003 er et resultat av en årelang kamp og en debatt omkring pionerdykkernes banebrytende arbeid og innsats i Nordsjøen fra 1965. Spørsmålet er om disse forsøkspersonene skal få en oppreisning og en økonomisk kompensasjon for dette banebrytende arbeidet, et grovarbeid som har lagt grunnen for at nasjonen har hatt en eventyrlig velferdsutvikling. St.meld. nr. 47 tar utgangspunkt i den uavhengige granskingskommisjonen som Stortinget vedtok nedsatt i juni 2000, og som ble oppnevnt i mars 2001, bl.a. med trykk fra enkelte representanter i Stortinget og ikke minst på grunn av innsatsen fra pionerdykkerne selv. Nå kan man selvsagt stille spørsmål om hvorvidt denne meldingen virkelig følger opp kommisjonens konklusjon, fordi kommisjonenes konklusjon faktisk var klar på at staten hadde et juridisk-rettslig erstatningsansvar. En enstemmig granskingskommisjon, med lagdommer Petter A. Lossius i spissen, konkluderte med at staten har et rettslig erstatningsansvar. Regjeringens lovavdeling har imidlertid konkludert med det motsatte, med bakgrunn i at staten ikke har nær nok tilknytning til virksomheten i Nordsjøen. Komiteen har ikke vurdert lovavdelingens konklusjon. La meg likevel få komme med noen betraktninger rundt dette. Staten er grunneier. Staten er byggherre. Staten er lovgiver. Staten er forskriftsansvarlig. Staten har tilsynsansvar. Staten er utbygger – først selv, så gjennom sine egne selskaper. Staten er rettighetsinnehaver ifølge petroleumsloven, og ifølge petroleumsloven har rettighetsinnehaverne samme erstatningsansvar som operatørselskapene. Staten visste allerede under Ekofisk-utbyggingen i 1968 at dykkingen ikke var under kontroll, men fortsatte utbyggingen vel vitende om at dykkere kanskje ville bli skadet eller i verste fall dø. Staten gjennom Oljedirektoratet, Statoil og Hydro drev dypdykkforsøk gjennom delvis statseide NUTEC og NUI. Alle forsøk mellom 300 og 504 meter skadet dykkerne, ifølge Haukeland sykehus. I et av Oljedirektoratets forsøk i 1980 ble dykkerne med forsett og uten forhåndsavtale påført potensiell, dødelig trykkfallssyke for å teste de fysiologiske reaksjonene på plutselig trykkfall. Alle forsøksdykkerne ble syke da man på to minutter gjennomførte et trykkfall som ordinært skulle ha tatt ti timer. Det ble målt en meget stor gassboblestrøm til hjernen. Like fullt ble dybdegrensen satt til farlige 400 meter, godkjent av det statlige tilsynsorganet Oljedirektoratet. Staten visste at en ikke kunne dykke forsvarlig til store dyp. Likevel delte den ut nye oljeblokker på dyp dypere enn 300 meter – dyp der staten visste at dykkerne ville bli alvorlig skadet om oljeselskapene benyttet seg av utbyggingsretten sin. Først etter 2002, etter et nytt mislykket forsøksdykk til 250 meter, som skadet seks av åtte dykkere, ble det satt en grense på maksimalt 180 meter for forsvarlig dykkdybde. Ut fra dette kan alle på selvstendig grunnlag filosofere over lovavdelingens konklusjon om manglende statlig tilknytning. For meg er det ikke merkelig at internasjonale medier og andre organisasjoner nå fatter stor interesse for den enkeltsaken som foregår her i Stortinget i dag. Men uavhengig av dette har det vært et tverrpolitisk ønske fra komiteen om å basere seg på en oppreisning, kompensasjon i forhold til det moralske ansvar, og ikke ta stilling til granskningskommisjonens konklusjon versus lovavdelingen – i første rekke for om mulig å finne fram til et bredt forlik, eller som jeg som saksordfører i denne saken har hatt som mål: en enstemmig komite som kunne finne et rettferdig og tilfredsstillende opplegg som i neste runde kunne forskåne dykkerne og deres familier eller etterlatte fra en videre årelang kamp mot staten. Jeg er derfor skuffet over at jeg som saksordfører ikke kunne samle komiteen i å støtte forslaget som mindretallet, SV, Senterpartiet og Fremskrittspartiet, står bak i innstillingen. Det har fra enkelte hold framkommet noe kritikk for komiteens framdriftstempo i denne saken. Som saksordfører skal jeg villig innrømme at framdriften har strukket seg noe lenger enn det som kanskje var nødvendig, men det skyldes i stor grad at saksordfører og komiteen har behandlet denne saken med omhu, rett og slett i et forsøk på å nå fram til et enstemmig og rettferdig opplegg. Det har ikke lyktes, selv om det underveis har vært forsøk på justeringer og kompromiss. Jeg formoder at partiene bak flertallsinnstillingen vil redegjøre for sine forslag, så jeg vil bruke resten av mitt innlegg på mindretallets forslag samt de forslag som komiteen står samlet bak. Men noen avklaringer vil jeg be forlikskameratene komme med. Mener man virkelig at et flatt opplegg er rettferdig i forhold til dem som har tapt flest yrkesaktive år, altså pionerdykkere i ordets rette forstand, de første og de yngste? Mener man at det er rettferdig at noen grupper faller helt utenom? Har forlikskameratene vurdert dette som treffsikkert og rettferdig? Hva med dem som ikke har fått avklart yrkesskadeerstatning? Skal dette samordnes i ettertid, slik at noen dykkere faktisk må vente på kompensasjon eller i verste fall bli avkrevd å tilbakebetale noe av kompensasjonen? Når det gjelder mindretallets forslag, finnes det overhodet ikke tvil om at dette forslaget er mer rettferdig, mer treffsikkert og gir en mye større individuell vurdering. En individuell behandling er faktisk det som er avgjørende i denne saken. Når et ungt menneske får ødelagt flere tiår med inntektsgivende arbeid tidlig i sin karriere, blir det totale tap størst og selvsagt større enn om dette hadde skjedd seinere. Dette tar mindretallets forslag høyde for, noe flertallet dessverre ikke reflekterer over. Mindretallets forslag ville gitt større kompensasjon til den enkelte. Rammen på dette er noe vanskelig å fastslå, men sannsynligvis ville det ha blitt noen hundre millioner kr mer. Her er det jo en vesensforskjell på mindretallet og flertallet. Mens Arbeiderpartiet og forlikskameratene først bestemte en stram ramme, for så å finne fram til modell, har mindretallet først konsentrert seg om en rettferdig modell, for så å finne dekning for kompensasjon. Mindretallet har derfor funnet det riktig og passende å dekke dette inn ved å bruke Petroleumsforsikringsfondet, noe flertallet dessverre fortsatt ikke ønsker å ta stilling til. Jeg frykter derfor at dette vil bli en budsjettkamp i revidert nasjonalbudsjett. Kutt på mange andre områder for å finansiere kompensasjon til pionerdykkerne vil nærmest være en tragedie. Mindretallets forslag innebærer at oppgjøret erstatningsrettslig skal behandles som om staten er ansvarlig for de tap som er blitt påført, jf. yrkesskadeforsikringsloven. Erstatningen skal fastsettes etter en individuell behandling av en voldgiftsrett bestående av tre medlemmer. Utover dette må jeg også kunne gi uttrykk for noe glede ved at komiteen samlet står bak noen forslag som ikke gjelder direkte økonomisk kompensasjon. Det gjelder bevilgninger til oljemuseet i Stavanger, som forhåpentligvis skal resultere i en oppdatert utstilling, et bokverk og et diplom. Dette er kanskje ikke så vesentlig for mange, men for dykkerne og deres familie og etterlatte vil jeg anta at dette betraktes som en oppreisning. At komiteen i tillegg står samlet bak forslag om å videreføre støtten til Stiftelsen Kontakttelefonen og finne kompensasjon til Nordsjødykker Alliansen og enkeltpersoner som har hatt ekstraordinære utgifter i forbindelse med kampen for en kompensasjonsordning, er også en anerkjennelse og en erkjennelse av den respekten dykkerne fortjener og trenger i sitt daglige virke og sin daglige kamp. Her vil jeg få lov til å anmode statsråden om å finne mulige løsninger for å imøtekomme Nordsjødykker Alliansen og enkeltpersoner for å kunne forskuttere disse kompensasjonene. Videre er det selvsagt viktig at komiteen virkelig tilkjennegir et ønske om en gjennomgang av hvordan dykkeraktiviteten organiseres på norsk sokkel i dag. Når det gjelder Dokument nr. 8:108, om en «ærespensjon», finner jeg det vanskelig å gå grundig inn i denne problemstillingen. Dette er kort kommentert i St.meld. nr. 47 også, og jeg må nok dele de betraktningene som gjøres her. Men Fremskrittspartiet foreslår en egen oppreisning pålydende 1,2 mill. kr, og foreslår i tillegg at Regjeringen vurderer særskilte pensjonsordninger for pionerdykkerne. Ellers foreslås forslaget fra representanten Simonsen vedlagt protokollen. Jeg antar at flertallet igjen vil gjenta at dette er et godt oppgjør, et raust oppgjør, det største oppgjøret staten har gitt. Til det vil jeg si: Flertallet utviser her en statlig grådighet i forhold til andre grupper som er i samme situasjon. At handlingsregelen, kronekurs og rente tilsynelatende også spiller en rolle her, er for meg et paradoks. Jeg nevner bare: Trafikkofre har de siste årene blitt tilkjent 8–12 mill. kr i erstatning. I tillegg vil jeg også gjøre oppmerksom på: Den norske stat ila nylig Norsk Hydro 15 mill. kr i bot i forbindelse med en dødsulykke på en rigg i Nordsjøen. Og – kanskje på siden – jeg vil også tillate meg å nevne at Olav Fjell fikk 7 mill. kr i fallskjerm pluss en pensjonsavtale på et titalls millioner. Administrerende direktør Helge Midttun i Det Norske Veritas fikk 17 mill. kr i fallskjerm. Konsernsjef Miklos Konkoly-Thege, Det Norske Veritas, fikk 10 mill. kr, osv. Hvis flertallet fortsatt holder fast på at dette er en god, raus og rettferdig ordning for pionerdykkerne, tror jeg de vil møte seg selv i døra på sikt. Til slutt vil jeg gjøre oppmerksom på at forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, er revidert og omdelt i salen. Jeg vil henstille til Arbeiderpartiet å slutte seg til det forslaget, for det er faktisk slik at det er mange som har vært utsatt for ulykker i andre sammenhenger som faller mellom to stoler, som verken har fått kompensasjon eller erstatning for sin innsats i forhold til den jobben som er gjort. Helt til slutt vil jeg fremme de forslag som Fremskrittspartiet står alene om, og de forslag vi står bak sammen med andre.