Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-05-06:
Jeg vil begynne med å konstatere at det er svært gledelig at nobelprisvinner Aung San Suu Kyi er løslatt fra husarrest. Hennes mot og utholdenhet er beundringsverdig, og hun har gjort det lett for det internasjonale samfunn å støtte hennes sak. Men veien fram til demokrati og frihet er fortsatt svært lang i Burma. Aung San Suu Kyis løslatelse må derfor ikke bidra til at presset på Burma fra det internasjonale samfunn reduseres. Engasjementet fra regjeringer, parlamentarikere og frivillige organisasjoner må fortsette. Senterpartiet er godt fornøyd med utviklingsministerens redegjørelse. Den bekrefter kloke prioriteringer som et bredt flertall på Stortinget støtter, og som gradvis er blitt utviklet over 50 år med norsk bistand. Det legges ikke opp til eksperimenter i bistandspolitikken framover. Det er det heller ikke behov for. Vi ser fram til budsjettet til høsten og forventer at Regjeringa tar et solid skritt i retning av å nå målet om 1 pst. av BNI i bistand. Utviklingsministeren har lagt opp til en bred evaluering og gjennomgang av hele bistandsforvaltningen både hjemme og ute. Vi vil gi honnør til dette initiativet. I tidligere tider hadde vi i Norge en relativt stormfull debatt om hvor mye midler som skulle gå til bistandsforvaltning. Dette var periodevis en perspektivløs debatt hvor bistandseffektivitet ble målt i hvor stor andel av hver bistandskrone som gikk til administrasjon, uten hensyntagen til hvilken form for bistand det var snakk om. Etter hvert har forståelsen økt for at den mest effektive bistanden ofte er den mest arbeidsintensive bistanden sett fra giverens side, slik som institusjons og organisasjonsutvikling. Pr. i dag tror vi at en av de største svakhetene i bistandsadministrasjonen ligger i evnen til å følge opp styrende organer i multilaterale organisasjoner. Dette er et usedvanlig viktig arbeid, hvor det med godt håndverk er mulig å bidra til å legge føringer for organisasjonenes kurs. På viktige områder har Norge mye å tilføre. Det er behov for administrativ kapasitet for å følge opp de styrende organene, og det er behov for drevne personer som kan multilateralismens irrganger. Vi forventer at dette forholdet blir grundig drøftet i den pågående gjennomgangen. I redegjørelsen var statsråden opptatt av rammebetingelser og sammenhenger mellom politikkområder. Jeg vil dvele litt ved dette med utgangspunkt i WTO, i oljefondet og i oppfølgingskonferansen om bærekraftig utvikling, Rio+10. Bistand alene løfter ikke fattige land opp av fattigdommen, slik utviklingsministeren sjøl understreket i redegjørelsen. Interne og eksterne forhold spiller inn. Rammebetingelsene knyttet til internasjonal handel blir stadig viktigere for utviklingsland. Senterpartiet er opptatt av at WTO-regelverket ikke tar tilstrekkelig hensyn til de fattigste landene. Land som er i en oppbyggingsfase av økonomien, har behov for beskyttelse i langt større grad enn land som har en velutviklet markedsøkonomi. Det er enkelt nok å se hen til vår egen utvikling. Utviklingslandene må få beskytte sin egen industri i en oppbyggingsfase, på samme måte som vi fikk beskytte vår. De fattigste landenes behov for beskyttelse må ivaretas langt bedre i WTO enn hva som er tilfellet i dag. Likt regelverk for alle land – som WTO baserer seg på – slår fundamentalt ulikt ut i land som står på ulike utviklingstrinn. I de forestående WTO-forhandlingene må det være en hovedoppgave for Norge å bidra til å sikre de fattigste landene tilstrekkelig beskyttelse. De fattigste landene kommer ofte dårlig ut i internasjonale forhandlinger fordi de mangler institusjoner og kompetanse som gjør dem i stand til å ivareta sine særlige interesser. Norge bør, i langt større grad enn i dag, bruke bistandsmidler til å gjøre de fattigste landene i stand til å ivareta sine interesser i WTO-forhandlingene. Dette handler om kortsiktig innsats, i forhold til at landene får mulighet til å være fysisk til stede i forhandlingene, og det handler om mer langsiktig innsats, i forhold til kompetanse og institusjonsutvikling på handelsområdet. Presseoppslag om investeringer som er gjort av oljefondet, er særdeles deprimerende lesning. Utviklingsministeren bør engasjere seg kraftig i å bidra til at Regjeringa straks utvikler etiske retningslinjer for bruk av oljefondet. Det er dokumentert at norske investeringer via oljefondet har vidtrekkende negative konsekvenser i forhold til mennesker i utviklingsland. De menneskene vi prøver å hjelpe med bistand, undergraver vi parallelt ved å investere vår formue i selskaper som bryter ned miljøet, og som bidrar til å forringe folks humanitære situasjon gjennom investeringer i f.eks. mineproduksjon og i selskaper som benytter barnearbeid. Dette må ganske enkelt opphøre. Det vi ser, er opprørende og uverdig. Vi vet at det er gjort betydelige framskritt når det gjelder å finne mekanismer som sikrer at man ivaretar etikken ved investeringer. Rio+10-konferansen i Johannesburg på ettersommeren er svært viktig. Den er viktig for oss alle fordi den griper fatt i vår klodes to største utfordringer, nemlig kampen for miljøet og kampen mot fattigdommen. I lys av kontinuerlig miljøforringelse, uverdig fattigdom og nyfattigdom må konferansen i Johannesburg føre fram til konkrete handlingsplaner og definerte mål. Det holder ikke for verdens fattige at konferansen ender med et ønske om at verden burde ha sett annerledes ut. Konferansen må evne å si hvordan vi skal komme videre, og hvordan verden kan se annerledes ut. Den må definere en klar handlingsplan, med etterprøvbare målsettinger og økonomiske ressurser tilgjengelig. Dette er uhyre krevende, men konferansen gir nettopp denne muligheten. I lys av konferansens betydning vil Senterpartiet oppfordre statsministeren til å holde en redegjørelse for Stortinget om forberedelsesprosessen og norske ambisjoner og mål for konferansen. Vi ber utviklingsministeren bidra til at så kan skje. I motsetning til utviklingsministeren mener vi at konferansen om finansiering for utvikling i Monterrey i Mexico i mars ikke viste at de rike landene har forstått at bidrag til kampen mot fattigdom også er bidrag til å sikre global sikkerhet. Etter hendelsene 11. september i fjor hadde vi langt større forventninger til denne konferansen. Rio+10 gir anledning til å rette opp manglende konkretisering og handlingsplaner fra Monterrey. Vår felles klode trenger forpliktelser, både i forhold til miljø og i forhold til fattigdom. Vi kan ikke la flere sjanser gå fra oss.