Mudassar Kapur (Høyre), 2016-06-16:
Om man ser på forrige ukes debatt om asyl og innvandring og på dagens debatt så langt – og om jeg ser for meg hvordan den vil utarte seg – er det en klar sammenheng mellom disse saksfeltene. Det er heller ingen tvil om at dette er et stort saksfelt. Denne saken begynner egentlig langt utenfor Norges grenser – i politiske miljøer som vi i hvert fall ikke har noen direkte innvirkning på – og ender i våre egne lokalsamfunn, i kommunestyresaler og også i vårt eget nabolag. Det er jo det debatten om asyl-, innvandrings- og integreringspolitikk handler om, og det er hva den favner. Derfor må vi også ha forståelse for at debatten er kompleks. Jeg mener derfor at det var viktig at Stortinget fant sammen før jul, og at vi fikk til et integreringsforlik. Stilt overfor en så stor og kompleks utfordring er det nettopp summen av den norske nasjonalforsamlingens stemmer som vil skape politikk og løsninger som vil få legitimitet i befolkningen de kommende årene. Med det som perspektiv synes jeg det var synd at SV valgte å stå utenfor, men jeg vil allikevel takke SV for et godt samarbeid i komiteen i forbindelse med behandlingen av denne saken. Det er nemlig slik at dersom vi mislykkes med integreringen, risikerer vi også økte sosiale forskjeller. Utfordringen vi står overfor nå, er av en helt annen dimensjon og størrelse enn noen gang før. Man kan ikke sammenligne dette med 1970-tallet, hvor en arbeidsinnvandrer kom på lørdag og var i jobb på mandag – eller med den arbeidsinnvandringen vi har sett de siste 10–15 årene fra mange østeuropeiske land, hvor folk gjerne har en jobb før de kommer til Norge. Her er det en helt annen målgruppe vi skal jobbe med. Da er det avgjørende at vi har en integreringspolitikk hvor også kommunene er med, og at vi sørger for at veien fra å være flyktning til å bli en integrert og inkludert samfunnsborger blir kortest mulig. Integreringsdebatten framover må handle om politiske realiteter som bolig, arbeid, velferdstjenester, språk og ikke minst kommuneøkonomi – der dette ses i sammenheng, og da viser jeg til debatten vi hadde om kommuneproposisjonen i går. Derfor er det også viktig at regjeringen har lagt fram en integreringsmelding som går i dybden og tar tak i utfordringene og ikke minst i mulighetene. Sist denne typen nybrottsarbeid ble gjort på integreringsfeltet, var da Erna Solberg var kommunalminister. Jeg vet jeg blir kritisert av Arbeiderpartiet for å snakke om historien, men et historieskrivende parti av Arbeiderpartiets kaliber må jo tåle at vi andre også viser til historien noen ganger. Det har ikke vært noe nybrottsarbeid på dette feltet siden den gang. Dette er det største enkeltdokumentet på mange år med tanke på bredden i sakskomplekset og hvor mange forslag som ligger på bordet. Jeg vil ikke bruke min tilmålte tid på noen høytlesning fra meldingen, så la meg heller trekke fram noen områder jeg mener er viktige, og som jeg vil vi skal ha i mente i dialogen og debatten framover. For det første jobber man med å se på hvordan man kan starte integreringen mye tidligere. Det er ikke uvanlig at en asylsøker sitter på mottak altfor lenge og er passivisert før han eller hun har en kommune å bo i, men dette er ikke en ny situasjon – det er noe som har pågått i mange år. Det skjer veldig ofte uten at det igangsettes språkopplæring eller andre typer tiltak som bør være der, og som nå kommer gjennom denne meldingen. Vi sørger nå også for at det blir enklere å få midlertidig arbeidstillatelse. Vi har fått mange forslag til hvordan man kan gjøre dette. Arbeiderpartiet har lagt inn merknader om det. Men det er første gang vi nå ser et forslag hvor man – gitt at identiteten er avklart, for det er avgjørende – åpner for å se på hvordan man kan gjøre det enklere å få midlertidig arbeidstillatelse. Vi styrker frivillighetens rolle, slik at de kan bidra i norskopplæring og andre integreringstiltak. Vi innfører kompetansekartlegging og etterfølgende karriereveiledning. Og det er nettopp i den fasen – når man har ankommet et mottak og er på vei til å starte et liv i Norge – at man også må få opplæring i hvordan vårt samfunn er skrudd sammen. Samfunnskunnskap – våre verdier, vår kultur og våre lover – er viktig kunnskap i den første fasen av et liv på et mottak. Det er også helt avgjørende for den videre reisen. Vi har sett utallige eksempler fra forskjellige kommuner som sier at hvis de bosetter flyktninger som har fått en eller annen form for samfunnskunnskapsopplæring – om hvordan det er å bo i det norske samfunnet, hvordan man søker jobb, hvordan man kommer seg i arbeid, og hvordan man får sin egen bolig – blir integreringen i kommunen en helt annen. Det at vi legger inn samfunnskunnskap for å ha en felles plattform fra starten av, er avgjørende. Så er det bosettingsmodellen: Jeg er veldig glad for at regjeringen slår fast at vi skal ha frivillig bosetting. Det er nemlig slik at norske kommuner aldri før har bosatt så mange som de gjør nå. I år har kommunene vedtatt å bosette over 16 000 flyktninger. Det er et helt annet resultat enn det vi hadde da vi overtok etterslepet etter de rød-grønne, og det var et etterslep som var der selv etter en periode uten det enorme trykket som vi har hatt. Og dette har vi fått til uten tvang, uten å overkjøre, men gjennom dialog og ikke minst gjennom å skape en velkommenkultur i lokalsamfunnet. Det er ikke bare viktig å tilby nok boliger når man snakker om bosetting, vi må også tilpasse hele apparatet som må til for å tilrettelegge for god integrering. UDI har allerede gode resultater fra kommuner som har prøvd ut systematisk selvbosetting innenfor den aktuelle kommunen der flyktninger har fått plass. Det betyr at det ikke er selvbosetting av den modellen hvor man bare kan velge hvor man vil bo, men i henhold til den avtalte kvoten kommunen har sagt ja til, og i samråd med den aktuelle kommunen. Videre er det også viktig å minne om at denne regjeringen har økt tilskuddet til utleieboliger. Regjeringen la inn et ekstratilskudd for bosetting av enslige mindreårige og har allerede varslet å videreføre det i 2017. Det neste punktet er introduksjonsordningen. Den har også stått uforandret i altfor mange år, og det er innenfor den en flyktning faktisk tilbringer de to første årene av sitt liv som ny i en kommune. På min reise rundt i kommuner i Norge har jeg sett at kvaliteten er altfor varierende. Det er for lite fokus på å komme raskt ut i arbeid. Man differensierer ikke nok. Det er lik undervisning for alle, og det gjør også at det ikke er nok mennesker som kommer ut i jobb eller utdanning. Derfor er det viktig at man i dette programmet ser språkopplæring, arbeidspraksis, utdanning og involvering i lokalsamfunnet i sammenheng. Kommuner som ser på integrering som en oppgave på lik linje med skole, omsorg og annet, leverer gode resultater. Men hvis dette bare tusler og går på siden, vil man ikke få det. Nettopp derfor mener jeg at noe av det viktigste som skjer i denne meldingen, er denne gjennomgangen av introduksjonsordningen. Jeg tror at hvis vi etter de to første årene får flere ut i jobb eller utdanning, slik at de kan starte et karriereløp, vil vi få helt andre resultater i det langsiktige integreringsarbeidet enn det vi har hatt så langt. Avslutningsvis: Når alle fine taler er holdt, politiske vedtak er gjort, og systemene er på plass, handler dette også om hvordan vi tar imot våre nye landsmenn. Har man fått en innvandrer i nabolaget, eller en ny nabo? Har barna fått en innvandrergutt i klassen, eller en ny klassekamerat? Har man fått en ny innvandrerkvinne på jobben, eller en ny kollega? Vi må sørge for å skape en velkommenkultur i våre lokalsamfunn, for denne jobben skal vi gjøre sammen. Vi har greid det før, og vi skal greie det igjen. Det synes jeg også integreringsmeldingen svarer godt på, særlig ved at man tar inn over seg at frivilligheten kan spille en aktiv rolle. Et spørsmål jeg kan stille meg, er: Er det slik at min generasjon med minoritetsbakgrunn var den siste som fikk en god sjanse til å lykkes i Norge? Svaret på det er selvsagt nei, for jeg tror at de beste historiene fortsatt ligger foran oss. Men da må vi tørre å ta de debattene vi har nå, og vi må fremme ny politikk, slik vi gjør nå.