Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Det er ikke vanskelig å slutte seg til meldingens innledende merknader om at limet i samarbeidet i Norden har vært kulturelle og språklige likheter, demokratiske samfunnsmodeller og sammenfallende verdivurderinger. Vårt felles verdigrunnlag, basert på bl.a. solidaritet, likeverd og demokrati, har også muliggjort en nordisk samordning av holdninger, tiltak og politikk i ulike internasjonale fora, ofte med konstruktive og vellykkede resultater. Faktisk har felles nordiske initiativ preget utviklingen av arbeid, mål og virkemidler i en rekke flernasjonale institusjoner, langt utover det Nordens størrelse og geografiske plassering skulle tilsi. Stortinget behandlet f.eks. for et år siden stortingsmeldingen om reformer i FN-systemet. De nordiske land har i en årrekke hatt et nært samarbeid for å styrke og effektivisere FN på det økonomiske og sosiale området. Rapporten fra det andre nordiske FN-reformprosjektet ble overlevert FNs generalsekretær, Kofi Annan, i begynnelsen av 1997. Ett av forslagene var å ha en såkalt UN resident coordinator på landnivå, altså en person som skulle ha det overordnede ansvaret for de forskjellige FN-organisasjonene i hvert land, bl.a. for å unngå dobbeltkjøring og ulike prioriteringer i organisasjoner som dessverre til dels har utviklet ulike kulturer og i alle fall store egne byråkratier. Jeg har ved selvsyn, både i Vietnam og Laos og også i Sentral-Asia, sett at dette slår litt forskjellig ut, men tror totalt sett at en slik UN resident coordinator vil styrke FNs arbeid ute i de enkelte land. Et annet forslag fra rapporten var forslag om en mer forutsigbar finansiering av FNs utviklingsaktiviteter, bl.a. en finansieringsmodell basert på mer rettferdig byrdefordeling og muligheter for inntekter fra avgifter på valutatransaksjoner. Det er for øvrig også full nordisk støtte til Norges kandidatur til FNs sikkerhetsråd 2001-2002. Selv om det nok er EU-kommisjonen som taler EU-medlemmenes sak i f.eks. Verdens Handelsorganisasjon, står Norden ofte sammen i synspunkter både når det gjelder WTO og i OECD-sammenheng, ikke minst for å sikre sosiale standarder og arbeidstakerrettigheter i disse systemene og i en mulig investeringsavtale, altså MAI-avtalen, hvis det blir noe av den. På verdenskongressen til den Frie faglige internasjonale i 1996 ble det dokumentert hvordan presset på arbeidstakere og fagforeninger hadde økt mange steder i verden – fragmentering av ansettelsesforhold, økt produksjonstempo, manglende utbetaling av lønninger, fagforeningsknusing og utbytting av barn er bare noen eksempler på det som skjer. Nordens tilnærming til disse utfordringene ut fra vårt verdigrunnlag er ikke å reversere de åpne markedene, men å få strengere regler og betingelser i internasjonale avtaler for å få fastsatt minstestandarder. Jeg vil bl.a. vise til at det til sesjonen i Nordisk Råd neste uke ligger et forslag til en uttalelse om nettopp MAI-avtalen. Selv om bistand ikke lenger inngår i det formelle nordiske samarbeidet, er jeg glad for at det fremdeles er et omfattende uformelt samarbeid basert på sammenfallende syn på utviklingsspørsmål. Når det gjelder den multilaterale bistanden, er de nordiske lands politikk i de multilaterale organisasjonene i alt overveiende grad samstemt. De nordiske land har bl.a. lagt stor vekt på å sikre at den overordnede målsettingen om fattigdomsreduksjon blir styrende for utformingen og gjennomføringen av virksomheten i Verdensbanken og de regionale utviklingsbankene. Jeg vil også nevne at de nordiske land i fjor engasjerte seg sterkt i videreutviklingen av det såkalte HIPC-programmet, dvs. Heavily Indebted Poor Countries, for å lette u-landenes gjeldsbyrde. Det er likevel våre nærområder og Europa som i dag representerer de største utfordringene, noe også meldingen bærer preg av. Det nordiske samarbeidet og deltagelse i regionale samarbeidsorgan preges av at det i våre nærområder finnes to avgjørende premissleverandører, nemlig EU og Russland. EU er for øyeblikket uten sammenligning det mest kraftfulle instrument for et utvidet politisk samarbeid og en sosial utvikling i våre nærområder. Med tre nordiske medlemsland i EU og to med EØS-avtale har naturlig nok den europeiske dimensjonen i det nordiske utenrikspolitiske samarbeidet blitt forsterket. Nordisk Ministerråd har i dag et utstrakt samarbeid om koordinering av EU/EØS-saker der det er naturlig og det er felles interesser. Det finnes selvfølgelig eksempler på saker hvor det også er reelle interessemotsetninger, jeg tror ikke vi skal legge skjul på det. Men stort sett foregår det en samkjøring og en koordinering av slike saker. Det bør nok sies at Amsterdam-traktatens avsnitt om sysselsetting, likestilling og miljø i stor grad kan tilskrives nordisk påvirkning. Det er lett å slutte seg til meldingens konklusjon om at EUs videre utvikling vil berøre alle de nordiske landene. Forhandlingene om den nye utvidelsen av EU er én av de viktigste prosessene i moderne europeisk historie. Norden har felles interesser i å bidra til å kvalifisere land som Estland og Polen til EU-medlemskap, samtidig som jeg tror vi må erkjenne at en del av disse søkerlandene i økende grad vil orientere seg mot Europa og kontinentet. Det har vært viktig ved iverksettelsen av Amsterdam-traktatens bestemmelser å ha nær nordisk kontakt. Dette gjelder ikke minst i forbindelse med Schengen-samarbeidets integrering i en EU-ramme. Dansk formannskap i Østersjørådet og norsk formannskap i Barentsrådet har, som meldingen understreker, forbedret mulighetene for nordisk samordning om de nordiske nærområdene. La meg føye til at Østersjørådet også er viktig på grunn av sin sammensetning. Her sitter de fem nordiske land med sin ulike tilknytning til EU, her er de tre baltiske land, og her er Polen, Tyskland og Russland. Rådet holder på en måte Russland fast i nærområdesamarbeidet og er derfor et viktig bindeledd mellom EU og Russland, mellom Norden og Russland. Østersjørådet er for øvrig et godt forum for meningsutveksling, men utfordringen ligger i å gjøre Østersjørådet i større grad til et operativt organ. Jeg vil for øvrig trekke fram at komiteen i sin innstilling har vist til Innst. S. nr. 15 for 1997-98, som også dreide seg som nordisk samarbeid, der komiteen tok til orde for at det må finnes rom for økt satsing mot nærområdene i det nordiske samarbeidet – dog ikke på bekostning av det konkrete nordiske samarbeidet. Her bør Norden søke å konkretisere og gi substans til EUs nordlige dimensjon, slik at EUs engasjement i nordområdene ikke begrenser seg til Østersjø-området, men at begrepet «den nordlige dimensjon» blir betraktet som et samlet begrep for samarbeidet fra Østersjø-området i sør, gjennom Barentsregionen og til Arktis, slik komiteen uttrykker det. Til slutt: Stortingets delegasjon til Nordisk Råd har tatt opp spørsmålet om også Barentssamarbeidet bør få en parlamentarisk dimensjon. Her bør Nordisk Råd kunne spille en rolle. For øvrig viser jeg til komiteens innstilling.