Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-12-17:
Jeg skal i all hovedsak konsentrere meg om de to departementsområdene som jeg er saksordfører for, først og fremst Arbeidsdepartementet, spesielt da Nav, og deretter utviklingsdelen av Utenriksdepartementet. Men la meg aller først understreke det som også flere har sagt, at vi faktisk har en veldig god forvaltning, og at alle rapporter vi har, understreker det. Og som representanten Foss sa, det skulle egentlig bare mangle, men det er ikke nødvendigvis en selvfølge i alle land. Den norske forvaltningen forvalter også den norske velferdsstaten, for ikke å si den norske velferdsmodellen, som skal sikre alle velferd, omsorg, helse, utdanning og arbeid. Folketrygden skal sikre oss ved sykdom og arbeidsledighet og som pensjonister, og vi som folkevalgte har ansvaret for at offentlig sektor er organisert på en mest mulig effektiv måte, slik at tjenesten når brukerne. Dette sier jeg også fordi jeg kommer nærmere inn på organiseringen av Nav. Folk som trenger hjelp og service, skal møtes med respekt når de kommer til et offentlig kontor. Det er viktig at brukerne ikke møter veggen, for ikke å si døren, når de går til et offentlig kontor. De skal ikke behøve å gå til mer enn én dør. De skal komme gjennom på telefon, de skal få svar på e-post og få en rask og forsvarlig saksbehandling. Dette er ganske viktig når det gjelder offentlig forvaltning, for offentlig forvaltning består ikke bare av folk som sitter på noen kontorer langt oppe i etasjene og driver saksbehandling, offentlig forvaltning skal også tjene brukerne av den samme forvaltningen. Så vet vi at utfordringene med å få til en god og effektiv tjenesteproduksjon i offentlig sektor vil øke i årene som kommer. Vi får flere eldre, og vi får høyere krav til kvalitet og tilgjengelighet. Forventningene til tjenesteytende etater øker både fra det politiske system – jeg vil understreke det – og fra brukerne. Kravene øker særlig til førstelinjetjenesten, til offentlig sektors ansikt utad. Når det gjelder Nav, vil jeg i likhet med representanten Kolberg også vise til den debatten vi hadde 2. mars i denne salen, basert på Tillegg 2 fra fjorårets Dokument 1, og også til kontrollhøringen vi hadde 15. januar. Opprettelsen av Nav var basert på en velferdspolitisk visjon, med en førstelinje i arbeids- og velferdsforvaltningen som et viktig virkemiddel for å nå målet om en helhetlig arbeids- og sosialpolitikk. Utgangspunktet var at vi skulle ha flere i arbeid og færre på trygd, det skulle være enklere for brukerne, og det skulle være større effektivitet. Derfor var det desto mer alvorlig det som ble avdekket under behandlingen av Tillegg 2 til fjorårets Dokument 1 med den stortingsbehandlingen vi til slutt hadde den 2. mars: manglende styringsparametere for sentrale deler av virksomheten, dårlig internkontroll i ytelsesforvaltningen, manglende kompetanse i førstelinjetjenesten og uklar arbeidsdeling mellom lokale kontorer og de såkalte forvaltningsenhetene der Nav-kontorene framsto som enheter som manglet breddekompetanse. Og vi opplevde økt frustrasjon hos de ansatte over ikke å kunne ta de enkleste avgjørelser eller drive saksbehandling. Det førte også til, ifølge de rapporter vi fikk inn, flukt fra førstelinjen til kontorer skjermet for brukerkontakt. Generelt vil jeg si, sett i forhold til offentlig sektor, at vi i en del av de utadvendte etatene ser tendenser til at ansatte gjerne vil bak kulissene istedenfor å sitte i utadvendte kontorer. Det er derfor viktig, også i Nav, at de som steller med de ytre Nav-kontorene, har kompetanse, og at de føler at de gjør en skikkelig jobb. Riksrevisjonen kunne altså i fjorårets rapport, for 2008, ikke bekrefte at Navs regnskap ikke hadde feil og mangler. Vi snakker tross alt om 300 mrd. kr. Derfor synes jeg at det er viktig at komiteen i år kan konstatere at Riksrevisjonen mener at de mange tiltakene som ble satt inn i Arbeids- og velferdsetaten mot slutten av fjoråret, har ført til klare forbedringer, og at utviklingen er positiv. Rapporten framhever særlig styrking av internkontrollen og ansvarsavklaring når det gjelder økonomi og sentralisering av stønadsregnskapet. Så er det selvfølgelig alvorlig at Riksrevisjonen heller ikke for 2009 kan bekrefte at etatens «regnskap er uten vesentlige feil og mangler». Det er det som står. Merknaden er riktignok ikke knyttet til regnskapstekniske forhold. Det dreier seg om usikkerhet knyttet til transaksjoner i stønads- og ytelsesforvaltningen. Riksrevisjonen peker bl.a. på at det er svikt i internkontrollen når det gjelder utbetaling av pensjon. La meg understreke at det selvfølgelig er viktig at personer som mottar pensjon eller trygd, skal ha trygghet for at det de får, er riktig. Jeg registrerte ved framleggelsen av Dokument 1 at det ble skrevet og sagt noe om forverring av pensjonistenes livsvilkår eller livskvalitet. Jeg vil vise til at statsråd Bjurstrøm tidligere i denne salen har tilbakevist, bl.a. i spontanspørretimen 27. oktober, at det er en realitet. Hun sa bl.a.: «Men det er ingen som ikke har fått pengene sine. De som nå står på en egen konto, er saker der det er utbetalt for mye. Alle som ikke fikk pengene sine i rett tid, har fått morarente, 6 pst., i etterbetaling.» Det kan vel kanskje se ut som om saken om 800 pensjonister ble blåst litt mye opp, for ikke å si ut av proporsjoner. Da vi behandlet Nav i forrige runde, ble det diskutert om gjennomføringen av Nav kan kalles en ubalanse mellom målsettinger, ressurser og gjennomføringsevne. Det politiske system tok trolig ikke høyde for verken omfanget av eller kompleksiteten i den reformen som ble satt ut i livet. Kanskje ble ikke dette godt nok kommunisert. Kanskje ble det skapt urealistiske forventninger, noe som også ble innrømmet av flere i kontrollhøringen. Likevel skal vi ikke glemme at Nav stort sett fungerer bra, selv om det er mye som står igjen før brukerne skal få én dør, og før lokalkontorene får tilstrekkelig kompetanse til å betjene dem som kommer eller ringer. Blant de informasjoner som tilflyter undertegnede og andre, er at det å nå fram til rette vedkommende på telefon eller å få svar på mail fortsatt virker som en slags Kafka-opplevelse. Det kan vi ikke være bekjent av. Men igjen – og igjen: Offentlig sektor må organiseres slik at tjenestene når brukerne, og slik at brukerne når førstelinjetjenesten og dem som tar avgjørelsene. Så til slutt bare noen få ord om norsk utviklingsbistand. Det er vel ganske typisk at når det er så få merknader om bistand, tyder det også på at vi har ganske god kontroll over norsk utviklingsbistand. Det betyr også at både bistanden og utøvelsen av den har høy kvalitet. Men det er mange penger. Årets bistandsbudsjett er på over 27 mrd. kr. Derfor er det viktig at vi i debatten ikke bare fokuserer på andelen av bruttonasjonalinntekt – det er også viktig – som går til bistand. Vi må også diskutere innhold og omfang. Det er for så vidt fagkomiteens ansvar, men jeg bare nevner det ved denne korsvei. Her er det viktig å stille spørsmål bl.a. ved noe av bistanden som går til Etiopia. Det er også det viktigste i merknadene i Dokument 1, for det er nylig kommet fram opplysninger om at etiopiske myndigheter misbruker bistandsmidler. Derfor mener komiteen at det er særlig viktig å rette økt fokus mot betingelsene for stat-til-stat-bistand til Etiopia. Helt til slutt vil jeg vise til en interpellasjonsdebatt som for noen uker siden var i denne salen om nettopp bistand til Etiopia.