Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Europa-redegjørelsen gir en god oversikt over det mangfold av utfordringer vi nå raskt, løpende og offensivt må gripe fatt i om vi skal klare å ivareta våre grunnleggende nasjonale interesser på en god måte. Vi kan ikke vente på den bebudede Europa-meldingen før så skjer, og jeg er også sikker på at det heller ikke er utenriksministerens hensikt. Det britisk-franske initiativ om et forsterket sikkerhets- og forsvarspolitisk samarbeid i EU og integrasjon mellom EU og Vestunionen kan komme langt raskere enn det det før var grunn til å regne med, og kan sette Norge på sidelinjen i sikkerhetspolitikken, vel å merke om vi ikke passer på og formulerer våre ønskemål og krav. Det var løfterikt for Norge, ikke minst i lys av resultatet av folkeavstemningen, at NATOs utenriksministre – et flertall av dem er som kjent også EU-utenriksministre – i 1996 vedtok at utviklingen av den europeiske sikkerhets- og forsvarspolitiske identitet skulle skje innenfor rammen av NATO-samarbeidet. Men det sier seg selv at om Vestunionen, der Norge som assosiert medlem nå har en sterkere stilling enn f.eks. Danmark, Sverige og Finland, som er observatører, skulle gå inn i EU, gir det liten mening å snakke om norsk handlefrihet – med mindre man mener at jo mer man samarbeider om i EU og jo flere som samarbeider om det, desto viktigere er det at Norge ikke er med. Den formen for handlefrihet kan lett bli en tvangstrøye. Jeg er derfor glad for at Senterpartiets parlamentariske fører, Johan J. Jacobsen, ikke utelukker noen løsninger som kan sikre det vi som assosierte medlemmer i Vestunionen faktisk er blitt innrømmet, møterett i ministermøtene og stemmerett der VEU ønsker å trekke på NATOs ressurser. Men slike løsninger må vi be om, det er ikke noe vi får. Så får vi se om nye «huskelapper» eventuelt måtte bli nødvendig. Så noen ord om norsk handlefrihet i utenrikspolitikken og forholdet mellom den og den felles utenriks- og sikkerhetspolitikk i EU. Her råder det en god del forvirring. EUs felles utenrikspolitikk omfatter bare det man kan bli enige om, med enstemmighet. Dermed blir man bare enige om det mest opplagte. Handelspolitikken er et unntak, fordi den er underlagt søyle I og kommisjonen. Med andre ord: I utenrikspolitikken er det i EU slik at den som vil minst, bestemmer mest. Der man ikke er enig, fører EU-landene sin egen utenrikspolitiske linje. Det ser vi da også svært mange eksempler på. Gjennom ulike toppmøteinitiativ, sist under Amsterdam-møtet, søker en å effektivisere dette samarbeidet, uten at en kan si en har nådd særlig langt. Fra Norges ståsted som ikke-medlem kan dette ses på på minst to måter. Avstanden til EU blir ikke spesielt stor – og det kan vi være glad for – når EUs utenrikspolitiske program ser ut som et gjennomsnittlig norsk partiprogram, med andre ord ikke spesielt kontroversielt. Et nært samarbeid om det minste felles multiplum, EUs utenrikspolitikk, er selvfølgelig også i vår interesse. Det faktum at den norske regjering i fjor sluttet seg til noen og sytti utenrikspolitiske initiativer og uttalelser fra EU, slik EØS-avtalen åpner for, illustrerer dette. Dette er faktisk nær en fordobling i forhold til i 1997, da Arbeiderpartiets regjering eventuelt kunne mistenkes for å ha andre hensikter. Først og fremst illustrerer dette at landene i Europa langt på vei har en felles utenrikspolitisk dagsorden, hvor skillene ikke er spesielt store. Spørsmålet er selvfølgelig om dette er nok, også sett fra et norsk synspunkt, fra et utenforskap. Situasjonen på Balkan er en dramatisk illustrasjon på at også de europeiske land bør bli i stand til å kunne ta et utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitisk ansvar i egen verdensdel, uten alltid å være avhengig av at USA stiller opp i alle sammenhenger. Her er nasjonal handlefrihet mer et opphav til problemer enn en retningslinje for løsning av problemene. Det må framover også i utenriks- og sikkerhetspolitikken, etter alt å dømme, tas felles løft for å løse de problemene statene ikke kan løse hver for seg. Det bør vi, selv utenfor EU, oppfatte som det motsatte av en trussel. Det er en mulighet for at Europa kan styrke sin rolle i løsningen av Europas problemer. Det vil være et skritt mot et tryggere Europa. Og det som er blitt kalt en renasjonalisering av utenriks- og sikkerhetspolitikken med økt vekt på nasjonenes handlefrihet, kan lett bli en utvikling som peker tilbake mot fortidas Europa, og det var som kjent et mindre trygt Europa.