Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2015-03-24:
Jeg vet at det er kutyme når man starter disse debattene, å takke både interpellanten og ministeren som har svart, for det de har gjort. I dag mener jeg det kanskje litt mer oppriktig enn det jeg har gjort før, for jeg synes Stine Renate Håheim skal ha all honnør for å ta opp en veldig viktig sak, og jeg synes utenriksministeren var veldig klar og tydelig i sin tale i svaret på spørsmålet. Det er jo sent på kvelden, og denne debatten får kanskje ikke den oppmerksomhet den egentlig hadde fortjent, men jeg håper at dette blir en av mange debatter som Stortinget skal ha i løpet av dette året, om hva som kan være vårt bidrag til den fryktelig fastlåste situasjonen vi ser i Midtøsten. I dag er det en uke siden det israelske folket gikk til valg, og etter å ha fulgt israelsk politikk gjennom mange år skal jeg innrømme at jeg ikke hadde veldig mange positive tanker om hva som kunne komme ut av det israelske valget. Jeg så ingen grunn til optimisme. Allikevel satt jeg – og fryktelig mange verden over – igjen med en følelse av enorm skuffelse etter at valget var over, for det valget var en enda tydeligere stadfestelse av håpløsheten i konflikten enn det mange hadde sett for seg. Jeg ser i dag at Netanyahu beklager sin skremsel om at arabere brukte stemmeretten sin. Det er helt på sin plass å kalle det et veldig uakseptabelt utspill, men det triste var jo at utspillet virket etter sin hensikt – han gjorde et brakvalg. Han gikk ut rett før valget og lovte at under hans ledelse skulle det aldri bli noen palestinsk stat. Det var et brutalt ærlig utspill fra Israels statsminister, og dersom han mener alvor – nå ser jeg at han har moderert seg noe, men med den politikken han fører, er det jo all grunn til å tro at han mener alvor – kreves det nytenking i det internasjonale arbeidet. I dette bildet av skuffelse, håpløshet og frustrasjon er det lett å miste motet, det er lett å tenke at det ikke nytter. Det kan vi aldri tillate oss å gjøre. Vi må være utålmodige for rettferdighet. Vi kan aldri venne oss til okkupasjon og undertrykkelse. Vi skal alltid se det store bildet, se hva dette egentlig handler om, som jeg synes utenriksministeren gjorde på en god måte i sitt siste innlegg, at det er en okkupasjon, og at det er en mangel på en palestinsk stat. Det er det norsk Midtøsten-politikk må handle om. Men i det store bildet må vi også finne fram til de små skritt det er mulig å ta, spesielt i en tid som nå, da det ser så mørkt ut. For uavhengig av hvilken tone man mener Norge bør ha i konflikten, uavhengig av hva man mener bør være de politiske kravene til partene, burde dette kravet være noe som vi enkelt kan samle oss om: Barn i fengsel må sikres grunnleggende rettssikkerhet og menneskerettigheter. Dagens politikk overfor palestinsk barn i israelske fengsler er ikke akseptabel, og jeg er glad for at ministeren slår det så tydelig fast, og at han har tatt det opp med sine israelske kolleger. Jeg har lyst til å trekke fram én spesiell gruppe, og det er unge palestinske aktivister som blir satt i fengsel – noen av dem også under 18 år. Da jeg var i AUF, fikk jeg mange unge palestinske venner, ungdomspolitikere jeg møtte rundt leirbålet på Utøya og på seminarer i Ramallah, progressive, moderne ungdommer med et stort engasjement for frihet for sitt folk. I dag sitter mange av dem i fengsel i Israel. En av dem jeg har fulgt gjennom mange år, er Hussam Shaheen. Han var et ungt, progressivt politisk talent. Han skulle bli leder i Fatah Youth. Nå har han sittet 15 år i fengsel for sitt engasjement for sitt folk. Jeg vil, gjennom utenriksministeren, takke våre dyktige utsendte, både på ambassaden i Tel Aviv og på Det norske representasjonskontoret til Palestina, for at de har fulgt opp hans sak og andre palestinske fangers sak, både gjennom møter i rettssaker og gjennom besøk i fengsel. Det er en viktig måte Norge kan følge opp vår bekymring for fengsling av unge politikere på. Fengsling av politikere og bruken av administrativ forvaring, som gjør at man kan holde folk i fengsel uten lov og dom, er uakseptabel, og jeg vil gjerne høre mer om hvordan utenriksministeren mener at vi kan fortsette å engasjere oss for dette. Fengsling av politiske fanger er selvsagt alvorlig fordi det ikke hører hjemme i et demokrati, men det er spesielt alvorlig fordi man på den måten fengsler det som skal være Palestinas framtid, de som skal være deres håp. Ungdom vokser i dag opp i et samfunn hvor generasjoner har levd under okkupasjon. At man da velger å engasjere seg på fredelig måte og jobbe for progressive løsninger, er imponerende. Når da altfor mange av dem blir møtt med vold og arrestasjoner, mister en hel generasjon håpet. Vi vet at progressive krefter i Palestina er under press, fordi deres løsninger ikke har nådd fram. Vi må gi dem den støtten de trenger – fordi de fortjener det, men også fordi det er det som gjør Israel tryggere hvis progressive krefter vinner fram. Mens vi sitter her, forandrer fakta på bakken seg hver eneste dag. Jeg ser fram til flere debatter i denne sal om hva som kan være Norges bidrag i en fryktelig fastlåst situasjon.