Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2007-12-07:
Denne interpellasjonen er ikke et forsøk på å utfordre arbeidet med å utvikle CO2-renseteknologi. Det er kun et ønske om at pengene som vi bruker på vegne av samfunnet, brukes best mulig for miljøet, for skattebetalerne og for norsk næringsliv. Det ikke en debatt om at norsk industri skal forfordeles uansett hva slags løsning de kommer med, men det er en debatt om hvordan vi skal legge til rette for at norsk næringsliv og norsk forskningsmiljø får en mulighet til å konkurrere om å bli ledende aktører i arbeidet som skjer på norsk jord. Grunnen til denne debatten er merknaden i innstillingen fra energi- og miljøkomiteen om Mongstad. Der står det: «Komiteen vil derfor anmode Regjeringen om at det innenfor EØS-regelverket legges vekt på norsk teknologiutvikling.» Det bekymrer når man i etterkant har sett Teknisk Ukeblad 31/07, og leser i kommentarene der at utenlandske selskaper tar kontroll over norske renseprosjekt, og når man leser i Aftenposten den 11. april 2007 at «Senterpartiet og SV gir blaffen i om det velges norsk teknologi, bare det blir CO2-fangst på Kårstø så kjapt som mulig», og der daværende energipolitisk talsmann i Senterpartiet, Ola Borten Moe, sier at det viktigste er rensing så raskt som overhodet mulig. «Hvis norsk industri ikke er i stand til å levere like raskt som utenlandske løsninger, er det først og fremst flaut for dem», sier han videre. Det gir signaler som ikke er i tråd med det Stortinget har sagt, og som heller ikke er til fordel for norsk næringsliv. Hvis vi ønsker at Norge skal være blant de fremste i utvikling av CO2-renseteknologi, må det også legges til rette for at norsk næringsliv kan delta. Norske aktører bør være sentrale, ikke bare de norske pengene. Hvis man skal ha noen sjanser for en kommersiell suksess her, må man være tidlig ute med å utvikle både robust og kostnadseffektiv teknologi. Da kan man ikke sette absolutte tidsfrister som det viktigste premisset i denne saken, men man må vise fleksibilitet, slik at man kan velge blant de beste løsningene. Med tanke på at Kyoto-avtalen åpner for utstrakt bruk av kvotehandel, vil knapt noen land være villige til å investere i CO2-rensing av gasskraft før dette blir mer kostnadseffektivt enn kjøp av kvoter, og/eller å gjøre andre utslippstiltak. Det er egentlig verdt en debatt i seg selv om Norge ikke heller burde satse på rensing av kullkraft i samarbeid med andre land, men den debatten skal jeg la ligge. Da Stortinget behandlet saken om Mongstad, la komiteen, som sagt, vekt på å legge til rette for norsk næringsliv i den grad EØS-avtalen tillater det. Regjeringens opplegg har ikke gjort dette. Medieoppslagene viser at norske aktører ikke er i hovedsetet. Det er i stedet utenlandske konkurrenter som drar fordelen av å få testet ut teknologien. Dermed brukes norske skattebetaleres penger til å subsidiere utenlandsk industri på bekostning av norske selskaper. Det er jo et paradoks når man har et uttrykt mål om at Norge skal bli verdensledende på området. Dette er det ikke bare Fremskrittspartiet som sier. Dette er uttrykt fra LO, fra norsk industri og fra en masse aktører i brev til Regjeringen, og jeg er sikker på at statsråden kjenner til det. Det er også uttalelser fra f.eks. Knut Aaneland i Norsk Industri i Teknisk Ukeblad 33/07, der han ber politikerne ta til vettet. Han sier: «Vi kan ikke la japanere og franskmenn utvikle sin teknologi på bekostning av norske selskaper i Norge» … «Regjering og departement lar utenlandske selskaper» … «slippe til for å løse CO2-utfordringene uten at norske teknologimiljøer, forskning eller leverandørindustri er med. Hvor er den industrielle tenkningen?» Videre sier han: «Jeg er skuffet, men gir ikke opp. Håpet er naturligvis at noen tar fornuften fangen og får med norske teknologi- og forskningsmiljøer. Det er jo underlig at Sintef blir satt til å lede EUs arbeid med CO2-fangst og deponering, mens her hjemme er de utelatt fra det største statlige utviklingsprosjektet hittil. Dette er ingen politikk som fremmer norsk teknologi og industri». Ledende CO2-forsker i SINTEF, Nils A. Røkke, sier i Teknisk Ukeblad 31/07 at den utenlandske dominansen på Kårstø og Mongstad «kan være nådestøtet for norsk CO2-renseteknologi». Og videre: «Hvis norske teknologimiljøer ikke deltar i rensing av disse gasskraftverkene, kan det sette en stopper for utviklingen av norsk CO2-teknologi. Det vil selvsagt være svært vanskelig for norske selskaper å komme inn i prosjekter i utlandet uten å ha et referanseanlegg. Hvem vil kjøpe et anlegg som ikke er kvalifisert til prosjekter i hjemlandet?» Det er jo eksempler på norske selskaper som ønsker å være med på dette. Siden 2005 har Aker Kværner jobbet sammen med 13 samarbeidspartnere om Just Catch-prosjektet. Dette skal fjerne CO2 i tillegg til å øke effekten av gasskraftverket. Aker Kværner har mange ganger sagt at de kan ha et testanlegg for gasskraftverket på Kårstø klart i 2009. Ifølge informasjonssjef Stein Inge Liasjø i Aker Kværner haster det i så fall med en avgjørelse. Til Haugesunds Avis 20. oktober sier han: «Dette er nybrotsarbeid, og det er enno ikkje blitt bygd eit fullskala reinseanlegg nokon plass i verda. Vår tanke er at det må vera ein fordel å kome i gang med eit testanlegg på Kårstø så raskt som mogeleg. Gasskraftverket står jo der og er i drift.» Selskapet jobber sammen med SINTEF og NTNU om utviklingen av en kjemikalieløsning som skal fange CO2. Basert på dette sier Aker Kværner at de kan være med og få på plass et fullskala renseanlegg på Mongstad i 2013. Ergo: Man bygger pilotanlegg på Kårstø, drar erfaringen og kan framskynde prosessen på Mongstad i 2013. Men det er ingen grunn til å tro at de skal klare det i 2012, som er Regjeringens krav. Sargas er det andre selskapet som lenge har markert seg i Norge. De har hatt konsesjonssøknad sammen med Hammerfest Energi om et CO2-fritt gasskraftverk i Hammerfest, og de fikk merkelig nok avslag fra Regjeringen. På Husnes jobber de sammen med industrimiljøer om å bygge kullkraftverk med CO2-rensing og ferdig levert strømpris på rundt 30 øre, hvis det lykkes. De har ønsket å koble seg til CO2-kjederøret som skal være fra Kårstø og Mongstad, men har ikke klart å få dialog på dette området. Det mest oppsiktsvekkende med Sargas er jo prisen. De regner med at de skal få til dette til rundt 100 kr pr. tonn, en syvendedel av det som er planlagt på Kårstø. De har testanlegg i Sverige, men de føler seg frosset ut i den norske prosessen. Norske aktører blir altså stående utenfor både på Mongstad og på Kårstø. Alstom har ifølge Teknisk Ukeblad tegnet en intensjonsavtale om å få etablere et fullskala anlegg. På Kårstø er det fire selskaper på lista, der Aker Kværner nevnes, men Ola Rønning, som er CO2-prosjektleder utnevnt av Regjeringen, sier at teknologien deres ikke er moden. Man kan jo bare tenke seg: Selv om de nå får lov til å søke, er det litt vanskelig å nå fram når de ikke har moden teknologi. Grunnen til at jeg også tar opp dette til debatt, er ikke bare at jeg mener at Stortingets intensjoner ikke er blitt fulgt opp av Regjeringen, men det er også olje- og energiministerens reaksjoner når jeg tar opp dette i skriftlige spørsmål. Når jeg har etterlyst norsk deltakelse, var svaret at StatoilHydro på Mongstad er et norsk selskap, og kan det bli mer norsk enn det? Men det har aldri på noe tidspunkt vært meningen at det skal være StatoilHydro som utvikler selve CO2-renseanlegget. Det er forskningsmiljø og selskaper som spesialiserer seg på det. Et slikt svar fra statsråden illustrerte vel heller at norske selskaper lå dårlig an på teknologisiden. På NRK-nyhetene i dag hørte jeg derimot litt nye toner. Jeg tar det som en gledelig respons på denne interpellasjonen, på samme måte som det plutselig ble aktivitet i Regjeringen da jeg for et par uker siden hadde en interpellasjon om biomembran – og det er hyggelig. Nå gir Regjeringen signaler om at også selskap med uprøvd teknologi skal få delta i konkurransen. Statsrådens utspill er i så måte et skritt i riktig retning, men det er ikke tilstrekkelig. Det er ikke nok at en får lov til å være med og søke hvis en ikke klarer å innfri tidsfristen som Regjeringen har satt, og som de tviholder på. Hvis Regjeringen derimot også sier at de skal vise fleksibilitet, slik at det f.eks. er CO2-utslippene fra Norge over en tiårsperiode som skal være retningsgivende, og ikke utslippene år for år, som Regjeringen nå har som premiss, har vi kommet fram til en enighet som Fremskrittspartiet vil være veldig godt fornøyd med. Regjeringen må derfor vise større åpenhet og vilje til fleksibilitet slik at næringslivet i Norge kan innta en ledende rolle i dette arbeidet, og ikke bare bli en passiv tilskuer. La oss reflektere litt over hva vi snakker om her. Vi snakker primært om at en skal utvikle CO2-renseteknologi. Hvis rensing på Kårstø og Mongstad hadde vært viktig for å rense verdens CO2-utslipp mest mulig, ville en – og det tror jeg alle anerkjenner – fått mye større resultat ved å bruke pengene andre steder. Det er fordi dette er et CO2-renseteknologiutvikingsprosjekt, at det er spennende, og at en har alle bak seg. Selv om kostnadene ved de første anleggene blir dyre, bør en allikevel legge opp til at mest mulig av norsk næringsliv i hvert fall får en sjanse til å konkurrere. Og hvis det da, mot formodning, viser seg at Sargas’ teknologi ikke virker, og at Aker Kværner ikke får det til, men at Fluor eller Mitsubishi gjør det, da skal jeg være den første som sier at da er det Fluor og Mitsubishi som skal få denne jobben. Men de må ikke få jobben fordi vi som politikere nærmest har diskvalifisert det norske næringslivet fra å delta i konkurransen ved å sette tidsfrister som det ikke er mulig for dem å følge opp. Når norske skattebetalere skal bruke milliardbeløp på å finansiere dette, bør også norske arbeidsplasser kunne se en gevinst.