Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2008-05-29:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke interpellanten for å ha tatt opp dette viktige og svært aktuelle spørsmålet. Det gjør et sterkt inntrykk når FN advarer om at matvareprisene kan føre til sult, krig og flyktningstrømmer i verden. Jeg er spesielt bekymret for de områdene i verden der barn lever med kronisk underernæring. Jeg mener vi her står overfor et stort og sammensatt problem. Det er sammensatt fordi mange forhold kan bidra til å drive matprisene oppover, og fordi vi har å gjøre med både akutte og mer langsiktige forhold. Det har flere andre også nevnt i denne debatten. Interpellanten peker i sitt spørsmål på de rike lands klimagassutslipp. De medvirker til en global oppvarming, som gir tørke og sviktende matproduksjon. I Australia - som også statsråden nevnte - har problemet med sviktende matproduksjon inntruffet med stor styrke etter mange års tørke. Også i Afrika og Asia er det mange steder problemer med tørke eller flom. Mye tyder på at klimaendringer og ekstremvær vil bli mer hyppig i framtiden, og at dette vil gjøre det vanskeligere å brødfø en voksende befolkning. Verdens befolkning var på 2,5 milliarder i 1950, mens tallet forventes å flate ut til om lag 10 milliarder i 2050. Dette gjør at det i framtiden vil bli mange flere munner å mette. Det hører med å nevne at utviklingen mot en høyere levestandard i utviklingsland medfører et større forbruk av mat, noe også andre har nevnt. Samtidig skjer det en vridning fra konsum av vegetabilsk mat til konsum av kjøtt. For eksempel spiste en kineser 20 kg kjøtt i 1985, mens han i 2007 spiste 50 kg. Forbruket av kjøtt forventes å øke i raskt tempo - i Kina som i mange andre land. Som vi vet, kreves det atskillig større arealer for å produsere kjøtt enn for å produsere samme mengde vegetabilsk føde. Men vi behøver ikke å se helt til Kina. I Norge krever produksjonen av fôr til oppdrettsfisk fire ganger så mye proteiner som det vi får ut av den fisken vi spiser. Jeg har også lyst til å nevne at matvarer brukes til å lage biodrivstoff. Dette er problematisk hvis det gjøres i stor skala, da vi vet at én full tank med biodrivstoff tilsvarer én persons forbruk av korn i ett år. Allerede i dag ser vi at det i enkelte land er en arealkonflikt når det gjelder dyrking av mat og dyrking av f.eks. sukker, mais og soya til drivstoff. I tillegg kan nevnes at det foregår en omfattende spekulasjon knyttet til omsetning av matråvarer. Partier av matråvarer holdes tilbake for å drive opp prisene og øke fortjenesten. Alt dette er forhold som bidrar til å drive prisene på mat opp, noe som vil gjøre det vanskeligere å brødfø en raskt voksende befolkning. Listen kan gjøres mye lengre. Det er derfor vanskelig å se én enkelt løsning på et så stort og sammensatt problem. Vi har i mange fattige land allerede sett opptøyer på grunn av høye matvarepriser. Problemet er imidlertid også av mer langsiktig karakter. Selv om vi skulle klare å løse de aktuelle problemene vi ser i dag, vil disse problemene høyst sannsynlig oppstå igjen. Når en rekke forhold bidrar til å gjøre det vanskeligere å produsere mat, og verdens befolkning øker så raskt som den gjør, vil vi trolig se mer av sultkatastrofer i framtiden. Derfor er også retten til rent vann helt avgjørende i denne situasjonen. Jeg forstår godt begrunnelsen for interpellantens spørsmål om mulige ekstraordinære tiltak. Men samtidig vil jeg understreke at problemet vi står overfor, er stort og sammensatt. Det krever at vi bidrar til å finne fram til brede internasjonale løsninger, f.eks. på møtet i Roma i neste uke. En bør her skille mellom de akutte problemene vi står overfor i dag, og de mer langsiktige som ventes å oppstå. Det førstnevnte krever en håndsrekning til sultende mennesker, mens det sistnevnte krever en mer strukturell tilnærming. Jeg er glad for at statsråden i sitt svar til interpellanten i dag har nevnt mange ulike og gode tiltak og former for akutt og langsiktig hjelp. Til slutt: Norge som en liten, rik og velfødd nasjon har her helt opplagt et ansvar.