Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2007-03-06:
La meg innledningsvis få si at energi har i dag blitt verdens viktigste handelsvare. Prognosene for verdens energiforbruk framover viser at vi står overfor en formidabel økning i det globale energiforbruket. Økningen i energiforbruket globalt vil først og fremst komme fra fossile energikilder – kull, olje og gass, som i dag altså utgjør rundt 80 pst. av verdens samlede energikonsum. Fram mot år 2030 er altså verdens energiforbruk, ifølge beregninger fra IEA, anslått til å øke med ca. 50 pst. i forhold til dagens forbruk. Kampen om energiressursene vil bli stadig mer tilspisset mellom nasjonene, energiprisene forventes å holde seg på et høyt nivå, og alle land vil fokusere stadig sterkere på sikkerhet og tilstrekkelig og rimelig energiforsyning. Norge er i en særklasse blant verdens og Europas nasjoner når det gjelder tilgang til energiressurser i eget land. Norge er i dag verdens nest største nettoeksportør av gass. Norge har i mange år vært verdens tredje største nettoeksportør av olje, og Norge er fortsatt verdens sjette største produsent av vannkraft, bare slått av verdens største land som Kina, USA, Canada, Brasil og Russland. Norge eksporterer i dag rundt 90 pst. av de energiressurser landet produserer. Vår energieksport er i all hovedsak relatert til olje og gass. I tillegg har altså Norge Europas største vindkraftpotensial. Norge har også store uutnyttede bioenergiressurser. I tillegg har vi verdens fjerde største forekomst av framtidens kjerneenergi, thorium. Midt i denne enormt gunstige energisituasjonen balanserer likevel Norge årlig på randen av en nasjonal kraftkrise. Siden mellom 98 pst.–99 pst. av all den elektriske energien vi produserer i Norge, er vannkraftbasert, og kraftbalansen er blitt stadig mer anstrengt de siste 10–15 årene, er Norges forsyningssikkerhet i dag i avgjørende grad prisgitt værgudenes nåde. Det å være prisgitt gudenes nåde, eller gudenes vrede, er en situasjon selv vi gudfryktige nordmenn bør være litt forsiktige med å overlate forsyningssikkerheten til, i lengden. Det er altså i dag trøbbel i det norske energiparadiset, noe som egentlig burde være helt umulig, og som for utenforstående må fortone seg som fullstendig paradoksalt og absurd. Forsyningssikkerhet og robust kraftbalanse burde være en selvsagthet i energinasjonen Norge, som eksporterer 90 pst. av landets totale energiproduksjon, og der bare rundt 10 pst. altså går til innenlands forbruk. Norge svømmer bokstavelig talt i energiressurser, men balanserer likevel hvert år på randen av en strømkrise, noe som skaper ustabilitet i strømprisene og gir store forsyningssikkerhetsmessige utfordringer, som vi absolutt kunne vært foruten. I den svekkede stilling som kraftforsyningssituasjonen i landet er kommet i, støtter selvsagt Fremskrittspartiet forslaget fra Kristelig Folkeparti om at staten må gis rett og plikt til å sikre ny kraftproduksjon. Men egentlig er forslaget en slags nødløsning, som på sett og vis dekker over politisk udugelighet i den norske kraftpolitikken, når vi vet at politikerne stadig har grepet inn og stoppet ny kraftutbygging i Norge de siste 10–15 årene. Vi ser derfor et presserende behov for å støtte dette forslaget. Jeg vil takke Kristelig Folkeparti for et relevant forslag og forventer selvsagt at Kristelig Folkeparti i framtiden lever opp til dette forslaget når det kommer til konkrete saker om kraftutbygging som kan sikre forsyningssikkerheten i Norge og Norden. Avslutningsvis synes jeg det er verdt å nevne at det kanskje er noe underlig at dette forslaget kommer fra nettopp Kristelig Folkeparti, for slik Fremskrittspartiet tolker det, må dette legge grunnlaget for at vi må kunne foreta nye, store kraftutbygginger når det gjelder vannkraft i Norge. Det må også kunne forventes at vi bygger flere gasskraftverk i Norge, at forsyningssikkerhet blir satt i høysetet, og at det prioriteres kanskje foran både naturvernhensyn og miljøhensyn.