Annelise Høegh (Høyre), 1999-05-04:
Som de to foregående talere har vært inne på, runder Europarådet 50 år i morgen, og en som selv nettopp har rundet 50, vet jo at vi gjerne bruker et slikt jubileum ikke bare til festivitas, men også til en forsøksvis moden refleksjon over fortiden og til å skue fremover. Det synes jeg også vi bør gjøre når det gjelder Europarådet, og det har også de to foregående talere gjort. Debatten i dag gir anledning til å rette søkelyset mot en institusjon som i løpet av sin funksjonstid har hatt større betydning for Europas utvikling enn kanskje de fleste er klar over. Resultatene har ikke først og fremst dreiet seg om økonomisk utvikling og de ytre endringer Europa har gjennomgått det siste halve hundreåret med hensyn til teknologi og effektivitet. Europarådets virksomhet har ført til en bevisstgjøring av betydningen av individuelle rettigheter, politisk medbestemmelse, bred deltakelse i beslutningsprosesser og kulturell fellesforståelse på tvers av landegrenser. For å ta konklusjonen på forhånd: Selv om mye er oppnådd på disse områdene, viser dessverre den aktuelle konflikten i det sørøstlige hjørnet av vårt kontinent at behovet for slik bevisstgjøring fortsatt er stort. La meg likevel skue litt bakover på historien. I likhet med en rekke av de andre organisasjonene som i dag utgjør det institusjonelle rammeverket for internasjonalt samarbeid, ble ideen til Europarådet unnfanget som en følge av den annen verdenskrig, på ruinene etter annen verdenskrig. Winston Churchill snakket i en tale i Zürich i 1946 om Europas forente stater og foreslo som et første skritt å opprette et europeisk råd. Han målbar de europeiske folks ønsker om å forebygge fremtidige konflikter. Det tok imidlertid ytterligere tre år før Europarådet ble etablert. Ti stater, deriblant Norge, var blant de opprinnelige medlemslandene. I løpet av denne tiden var likevel det politiske landskapet i Europa betydelig endret. Den kalde krigen var et faktum. Jernteppet hadde delt Europa i to. Europarådets bærende ideer om demokrati, menneskerettigheter og rettsstatsprinsipper falt derfor i stor grad på stengrunn i deler av det området man hadde håpet å forene. Likevel fikk Europarådet i årene som fulgte, stor betydning for den demokratiske siden av gjenoppbyggingen i Vest-Europa. Virkemidlene har ikke vært prangende slagord eller politiske prinsipperklæringer. I stedet har man gjennom konkrete konvensjoner langsomt bygd opp et sett av retningslinjer som til sammen kan sies å utgjøre selve definisjonen på ethvert sivilisert samfunn. Europarådet har forhåpentligvis utviklet seg til å bli Europas demokratiske samvittighet. Bærebjelken i dette byggverket er vel Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, som trådte i kraft i 1953, og etableringen av en europeisk menneskerettighetsdomstol. Men også Det europeiske sosiale charter, som sikrer grunnleggende sosiale og økonomiske rettigheter for enkeltpersoner, og Det europeiske charter for lokalt selvstyre er viktige bestanddeler i dagens europeiske deltagerdemokrati. Til sammen har Europarådet utarbeidet over 160 konvensjoner, som er bindende for medlemslandene som har ratifisert dem, og de byr også på gjennomtenkte modeller for nasjonal lovgivning innenfor disse områdene. Resultatet er at Europarådets medlemsland i stor grad har kunnet harmonisere sine lovverk og etablere felles normer og tilnærmet lik praksis. Etter murens fall og avslutningen av den kalde krigen har Europarådet fått en ny vår, nærmest som fødselshjelper for de nye demokratiene i øst. Antallet medlemsland har, som tidligere nevnt, økt raskt, og i forrige uke ble Georgia opptatt som medlem nr. 41. Dermed står bare Hviterussland og Jugoslavia utenfor. Medlemskap fordrer at landene bekjenner seg til Europarådets verdigrunnlag og forplikter seg til å etterleve disse sentrale bestemmelsene. Det gjør landene, men det er likevel klart at oppfyllelsen av alle bestemmelsene, ikke minst rettssikkerhetsgarantien for enkeltmennesket, ikke er perfekt alle steder. Landenes borgere har ikke desto mindre anledning til å få sine saker prøvd for Menneskerettighetsdomstolen, som Tom Thoresen også var inne på. En konkret konsekvens av denne massive oppslutningen er også at dødsstraff ikke lenger praktiseres på det europeiske kontinent, selv om enkelte land ennå ikke har lovfestet et forbud. Europarådet er blitt en sentral møteplass ikke bare for parlamentarikere, men også for myndighetsrepresentanter fra hele Europa – et forum hvor man lærer både om hverandre og av hverandre. Ikke minst gjelder dette for oss folkevalgte, som møtes i parlamentarikerforsamlingen fire ganger i året. Dette er en verdifull anledning til å utveksle synspunkter og gi konkrete fellesanbefalinger til medlemslandenes respektive regjeringer. Samtidig med at stadig flere land har sluttet opp om Europarådet, har rådet så å si utvidet sitt dekningsområde. Nye utfordringer krever samarbeid på tvers av landegrensene. Det gjelder kampen mot rasisme og fremmedfrykt, intoleranse, forfølgelse av minoriteter, miljøtrusler, narkotikamisbruk, sosial utestenging, organisert kriminalitet og korrupsjon. Dette er alle nye temaer i Europaråd-sammenheng. Når jeg mener det har vært riktig for rådet å engasjere seg på disse områdene, er det ikke fordi jeg tror at slike problemer på denne måten kan løses en gang for alle. Så enkelt er det dessverre ikke. Men det er viktig å sette sakene på Europarådets dagsorden av to grunner. For det første fordi Europarådet gjennom disse konvensjonene øver direkte innflytelse på medlemslandenes nasjonale lovgivning. For det andre fordi intet annet forum samler så mange land til innsats for felles ideer. Europarådet har derfor en viktig rolle i å fremme enkeltmenneskers rettssikkerhet, sosiale og økonomiske utvikling. Nedbyggingen av gamle skillelinjer i Europa har ført til at vi har fått flere aktører i dag som er aktive i arbeidet for å hjelpe til med å bygge opp og sementere demokratiene. Ikke minst EU og Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa er blant disse. Sentrale virkemidler er valgovervåkning, rådgivning i forbindelse med institusjonsbygging samt opplærings- og utvekslingsprogrammer. Europarådet gir her viktige bidrag og bør fortsette med det. Likevel er det viktig at Europarådet konsentrerer seg om det som er dets styrke, nemlig den normative funksjonen. Konvensjonene tjener, som jeg allerede har nevnt, i stor grad som maler for nasjonal lovgivning. Medlemmene kan hente inn ferdige formuleringer til nødvendige revisjoner av lovverket. De kan også være trygge på at de ved å bruke disse normene sikrer sin forankring i det vi ellers kaller siviliserte, demokratiske rettssamfunn. Europarådet bør derfor ikke frykte konkurranse fra andre institusjoner, men fortsette å levere det produkt, om vi kan kalle det det, som det nødvendigvis vil være behov for og etterspørsel etter. Når det gjelder den aktuelle og tragiske situasjonen i Kosovo, viser engasjementet i Europarådet at menneskerettighetsaspektet fortsatt står i sentrum. Under debatten i parlamentarikerforsamlingen i forrige uke stod nettopp menneskerettighetsperspektivet, flyktningsituasjonen og de grove overgrepene mot enkeltmennesker i sentrum for debatten. Nå skal ikke jeg innlede eller fortsette noen debatt om Kosovo her i dag, men bare understreke at det jo nettopp er fordi menneskerettigheter er viktigere enn landegrenser at NATO og vi alle ikke har kunnet se på at Slobodan Milosevic fortsatte den etniske rensningen. Enkeltmennesker er faktisk viktigere enn stater og landegrenser. Så når forhandlinger og trusler ikke førte frem, var det ikke noe annet alternativ. Ingen ønsker bombing, men hva er alternativet så langt? En politisk løsning på konflikten i Kosovo må likevel finnes, jo før jo heller, men spørsmålet er hvor mange bomber som må til før Milosevic aksepterer nærvær av en internasjonal fredsstyrke med NATO-deltagelse i Kosovo. Samtidig som jeg er sikker på at Europarådet ikke vil være det forum hvor man løser disse problemene, vil jeg fremheve Europarådets betydning som et bolverk mot den type barbari vi ser i Kosovo i dag. Europarådet bør fortsette å spille en rolle som normsetter og pådriver for demokrati, for menneskerettigheter og rettssamfunn i Europa. Det er dessverre langt igjen før alle disse oppgavene er løst, så Europarådet må nok belage seg på ytterligere 50 år. Så får vi se hva fremtiden for øvrig kan bringe. Men at det fortsatt vil være et viktig instrument som møteplass mellom gamle og nye demokratier, føler jeg meg overbevist om.