Svein Ludvigsen (Høyre), 2001-06-05:
Denne saken reiser i alle fall to viktige aspekter. For det første: Utbyggingen av feltene Asgard, Visund og Jotun førte til rekordhøye kostnadssprekker. Kostnadene økte med ca. 19 milliarder kr fra PUD-estimatet til ferdigstillelsen. Dette er symptomatisk for den erfaring som er hovedinntrykket for Nordsjøen. Av i alt 32 feltutbyggingsprosjekter i løpet av 1990-årene ble faktisk 30 dyrere enn antatt i PUD. Altså er det et sentralt spørsmål å stille hvorfor og hvordan kostnadsberegningene er så til de grader ute av kontroll. Og dernest: Hvorfor har verken oljeselskapene eller myndighetene vært mer kritiske og analysert risikoene mer grundig for eventuelle økonomiske avvik? Det andre aspektet som kan holdes opp, er knyttet til hvem som er ansvarlig for at PUD-estimatene skal være så kvalitetssikret at det unormale er kostnadsoverskridelser i størrelsesorden 10, 20, 30 og 40 pst., hvilket jo faktisk var tilfellet for de fleste av utbyggingene i 1990-årene. Er det Olje- og energidepartementet som skal holdes ansvarlig for dette, eller er det å «rette baker for smed»? I denne saken har kontroll- og konstitusjonskomiteen vært mest opptatt av dette siste aspektet og i mindre grad overskridelsenes størrelse. Undersøkelsene som Riksrevisjonen har gjennomført, viser at det har vært store svakheter ikke bare i planene, men også når det gjelder underlagsdokumentasjonen for både Åsgard, Visund og Jotun. Olje- og energidepartementet peker på sin side på at myndighetene og utbyggerne har ulike roller, og at hvis man antyder ansvar der det egentlig ikke er – underforstått i departementet – forkludres samtidig beslutningsprosessene og mulighetene til forbedringer. Departementet mener at det er oljeselskapene og ingeniørselskapene som har kompetansen til å vurdere kostnadene under planlegging, prosjektering og utbygging. Riksrevisjonen slår fast at undersøkelser viser at myndighetenes faktiske mulighet til å påvirke utbyggingsprosjekter først og fremst ligger i planleggingsfasen og når PUD skal godkjennes. Etter Riksrevisjonens mening har departementet et ansvar for å påse at alle vesentlige forhold omkring utbyggingsprosjektene er tilstrekkelig utredet, og at sentrale premisser for kostnadsberegninger er rimelige og realistiske. Komiteen er enig i det. Petroleumsloven og St.meld. nr. 2 for 1992–93 pålegger uten tvil myndighetene å etterspørre usikkerheten i estimatene i kostnadsoverslagene. Erfaringer viser imidlertid som jeg nevnte, at 30 av 32 utbygginger i 1990-årene førte til kostnadssprekker. Det er neppe bare dårlig kostnadskontroll som har ført til dette, men heller at teknologiutviklingen i offshore oljeindustri på mange måter er en konsekvens av at «veien blir til mens man går». Med andre ord: Kompliserte utfordringer under ekstreme klimatiske, geografiske og geologiske forhold og ikke minst dybdeforhold krever nye løsninger som må skreddersys der og da. Slik er hele den fantastiske norske offshoreindustrien utviklet. I så måte har NORSOKs målsettinger om å redusere tids- og kostnadsbruken i prosjektene med 40–50 pst. sikkert vært et viktig og nødvendig incitament til nytenkning, teknologiutvikling og kostnadsreduksjoner. Men erfaringene er at når estimatene i PUD i Åsgard-prosjektet har kostnadskutt basert på erfaringstall fra NORSOK, var dette faktisk lite realistisk. På den annen side opplyser Statoil at selv om investeringene på Åsgard ble 13 milliarder kr høyere enn antatt, er likevel kapasitetskostnadene redusert med 50 pst. i forhold til hva det ville ha kostet med teknologi fra begynnelsen av 1990-tallet. Riksrevisjonen kritiserer Olje- og energidepartementet når det gjelder myndighetenes ansvar for å påse at alle vesentlige forhold under utbyggingen av Åsgard, Visund og Jotun ikke var godt nok utredet, og at sentrale premisser for kostnadsberegningen ikke var rimelige og realistiske. Det er rimelig klar tale. Og ettertidens klare lys bekrefter utsagnet. Utbyggingen på Åsgard-feltet er – og det synes jeg vi skal ta med oss – den største og mest komplekse på norsk sokkel til nå. Dette er verdens største feltutbygging under vann, med 57 brønner knyttet sammen med 300 km rør. Produksjonsanleggene over vann består av produksjonsskipet Åsgard A for olje, Åsgard B, som er en flytende plattform for gassproduksjon, og lagerskipet Åsgard C for kondensat. Fra år 2007 vil Åsgard-feltet alene ha en gassproduksjon tilsvarende 15 pst. av norsk gassproduksjon og 10 pst. av norsk oljeproduksjon. Med anleggene på Kårstø, landrør og rørledningen Åsgard Transport vil verdikjeden i Åsgard-prosjektet komme på ca. 60 milliarder kr. Det sier seg selv at utbyggerne, ingeniørene og myndighetene har stått overfor store utfordringer, som viste seg å kreve en rekke nye tekniske løsninger som man ikke var oppmerksom på fra starten av. Men problemet er – som Riksrevisjonen riktig peker på – at utbyggerne ikke tok høyde for den økonomiske usikkerheten da de leverte PUD, og at Olje- og energidepartementet ikke i tilstrekkelig grad fulgte opp intensjonene i petroleumsloven og i St.meld. nr. 2 for 1992-93, verken ved behandlingen av PUD eller senere, da kostnadene nærmest løp løpsk. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har konkludert med at ansvarsforholdene synes uklare, uten at vi dermed er særlig skarpe i kritikken. At det er uklarhet, bemerker også Riksrevisjonen i sin rapport. Også Olje- og energidepartementet innrømmer svakheter i sin saksbehandling hva angår manglende presentasjon av usikkerheten i kostnadsoverslagene. Komiteen er derfor enig med Riksrevisjonen i at det er viktig at ansvarsforholdene klargjøres bedre, og at det er behov for å se på dette med nye øyne i forhold til det som er beskrevet i St.meld. nr. 2. En samlet komite ber derfor Regjeringen på en egnet måte og innenfor en rimelig tid komme tilbake til Stortinget med en helhetlig vurdering av disse forholdene.