Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-03-23:
Det er en viktig debatt som interpellasjonen reiser. Det er store behov, og Norge har en stor finansiell styrke. Jeg er enig i at det må tenkes nytt. Når vi skal tenke nytt, må vi ikke tenke så nytt at vi ikke tar med oss det beste i det gamle. Det beste i det gamle er bl.a. det som heter kontant er konge – på engelsk «cash is king». Det er det som framgangsrike næringslivsledere i Norge lever etter. Det er kontant som er konge, for ved å betale kontant får du det billigst. Når staten har mye penger, og staten har de billigste pengene, er det ingen grunn til å låne penger av private, for det ville jo bli dyrere. Det ville være brudd med det fundamentale prinsippet. Det er riktig at en gjør det i Europa, men det er fordi de europeiske landene ikke har råd til å betale kontant. Stadig færre av dem har råd til å betale mindre kontant, men vi har råd. Så blir det sagt at hvis en etablerer egne økonomisk juridiske enheter og kan låne på det, er det bedre. En kan da låne fra statskassen og få rimelig billig penge fortsatt. Men det vil jo innebære at den demokratiske kontrollen eller de politiske prioriteringene som må ligge til grunn for samferdselsinvesteringer, blir mindre framtredende, blir mindre mulig å få til. Det er en klar svakhet ved det systemet. I Stortingets bevilgningsreglement har vi et prinsipp, kontantprinsippet, om at alle utgifter som staten har, skal føres til utgift det året de kommer. Så har vi det faktum at enhver velferdsforbedring jamt over kommer inn i statsbudsjettet ved deler av et års kostnad, og blir så konsekvensjustert neste år med helårskostnad, men når det gjelder investeringer knyttet til Kystverket, Statsbygg, Jernbaneverket og Vegvesenet, fører kontantprinsippet til at de investeringene blir utgiftsført det året de påløper, mens de verdiene som den investeringen skaper, varer i mange år framover. Derfor har vi kommet i den situasjonen at investeringer i de sektorer som jeg nå har nevnt, vanskelig kommer opp i prioriteringa i forhold til velferdsforbedringer. Dermed får vi altså over tid for små investeringer knyttet til modernisering av Norge. Det burde være en av de debatter vi burde føre videre, for å se hvordan det bevilgningsreglementet som Stortinget vedtar, som Stortinget kan endre, og som Finansdepartementet må følge opp, kan medvirke til at vi altså får en annerledes prioritering. Hvis vi så i den prioriteringa ønsker å satse på statlige investeringer, mens aktiviteten i privat sektor er så stor at økt statlig investering vil føre til at lønns- og kostnadsnivået i de bransjene stiger – ja vel, så kan vi jo ikke investere så mye som vi ønsker fordi helheten ikke blir ivaretatt. Så hele tida når det gjelder statlige investeringer, er det realøkonomien som avgjør hva du med fornuft kan gjøre hvert enkelt år. Derfor er Regjeringas politikk mye mer forsvarlig enn Fremskrittspartiets politikk, for de legger opp til en aktivitet som i sum, på privat sektor og på offentlig sektor, fører til en aktivitet som er utover de rammer som en har, og dermed får en mindre vei og mindre skinnegang igjen for pengene. Men at det er en viktig debatt, og at en må tenke nytt, er vi helt enig i, og vi gleder oss til videreføringa av den debatten.