Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-02-09:
Takk til interpellanten for å ha reist en viktig debatt – det er et viktig tema. Interpellasjonen reiser spørsmålet om økningen i antallet akuttvedtak i barnevernet, og om bruken av hjelpetiltak i den sammenhengen. Det reiser spørsmålet: Hvor lenge er det riktig å bruke hjelpetiltak når det ikke ser ut til å virke? Og det igjen reiser debatten om det biologiske prinsipp. Det reiser spørsmålet om vi bruker riktige hjelpetiltak. Timingen for debatten er for så vidt god, i og med at vi på mandag fikk en NOU om det biologiske prinsipp. Det er en viktig debatt. Rapporten er et meget godt håndverk fra utvalget, og den bør få stor betydning. Samtidig er det en ekspertutredning, slik mandatet og sammensetningen av utvalget er. Så er det vi som politikere, og gjennom en bred offentlig debatt, som må foreta de endelige avveiningene knyttet til menneskerettigheter, og ikke minst må vi se i en helhetlig sammenheng på hvordan vi skal hjelpe mennesker som trenger det, gjennom de virkemidlene vi har i velferdssamfunnet vårt. Statsråden illustrerte dilemmaet med at han har fått historier – som for så vidt flere av oss har opplevd – der man hører unger si at de fikk hjelp for sent, og der man hører foreldre si at barnevernet grep inn for raskt. Det er en så stor debatt som reises her, at om mitt innlegg etterlater flere spørsmål enn svar, er det i og for seg greit. Men jeg håper at spørsmålene blir hengende, og at vi kan bruke mer tid på å gå inn i dem, for her tror jeg ingen av oss har alle svarene. Jeg tror det ofte er sånn at begge historiene er riktige. Ja, når en unge er skadet etter omsorgssvikt, har hjelpen kommet for sent. Så kan det også hende at det er riktig at foreldrene ikke fikk den hjelpen de trengte, som statsråden sa, og kanskje er det til og med riktig i én og samme sak. Ja, for blir et barn skadet på grunn av omsorgssvikt, har vi grepet inn for sent. For mye foreldrevern er ofte da «diagnosen». Så er det kanskje ofte sånn at de aktuelle foreldrene ikke fikk den hjelpen de trengte, ikke at det ikke var riktig å ta ungen ut – men kanskje er begge deler riktig? Den moren som slet med rusproblemer, fikk kanskje ikke den rusbehandlingen som hun trengte. Den moren som slet med psykiske problemer, fikk kanskje ikke det psykiatriske tilbudet hun trengte, uansett om det var riktig å ta ungen ut eller ikke. For om det var riktig, må vi jo spørre oss: På hvilke andre områder i velferdssamfunnet er det sånn at vi sier oss tilfreds hvis vi bare har hjulpet den ene i en familie som sliter? Vi må stille oss spørsmålet: Er det godt barnevern å la en mor med psykiske problemer sitte igjen i hjemmet med sitt største traume som er utløst nettopp ved at vi har tatt ungen fra henne, uten at hun i ettertid får den hjelpen hun trenger, får et hjelpetilbud? Det er der vi er i dag. Vi trenger å se barnevernet i sammenheng med de andre virkemidlene vi har i velferdssamfunnet, slik at vi møter både ungene og foreldrene og hjelper dem med problemene. Så må vi ta ungene ut når det er riktig. Så trenger vi også en litt større debatt om hva som er alternativet, for det er jo ikke alltid at alternativet til å la ungen bli er en stabil tilværelse og tilknytning til omsorgspersoner. Tvert imot viser det seg at alternativet ofte er beredskapshjem i ni måneder, fosterhjem i to år, nytt fosterhjem i to år, institusjon og så fosterhjem – og så begrunner vi det med tilknytning! Det skal vi tenke nøye over. Jeg er glad for at det ser ut som om debatten viser at vi er enige om at barnets beste skal gå foran når det er motsetninger mellom barnets beste og det biologiske prinsipp. Men jeg håper virkelig at debatten ikke stopper der, men at barnets beste blir en bred diskusjon om hvordan vi hjelper barnet og familien, barnets mor og far, sånn at vi stiller opp som et velferdssamfunn skal gjøre.