trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per-Kristian Foss (Høyre), 2005-03-17:
Representanten Jensen tok på en meget hyggelig måte opp spørsmålet om denne regjerings fremtid under perspektivmeldingen. Denne perspektivmeldingen strekker seg jo frem til 2060, så jeg synes det var et velplassert sted å ta opp spørsmålet om hva som vil skje etter valget. Jeg legger til grunn at Fremskrittspartiet fortsatt vil mene at det er bedre med en ikke-sosialistisk regjering enn en sosialistisk regjering, det har iallfall denne debatten og flere andre debatter under denne sesjonen i Stortinget understreket, synes jeg. Hvorvidt Fremskrittspartiet vil være en støttespiller for Regjeringen i alle spørsmål, er jeg derimot noe mer i tvil om. Og tvilen har ikke avtatt ved lesing av denne innstillingen, det må jeg nok si, for et parti som i grunnen avviser alle forsøk på å se 50–60 år frem i tid med å si at regjeringen Gerhardsen i 1957 ikke så at oljeforekomstene ville komme, og at man dessuten kan ha tatt feil enkelte ganger både gjennom 1960- og 1970-tallet, synes jeg er – for å si det forsiktig – noe lettvint. Jeg ser også andre saksområder hvor denne regjering vil være nødt til å søke støtte hos andre partier, f.eks. når det gjelder å privatisere statlige selskaper, hvor Fremskrittspartiet ikke er til å stole på i forhold til sitt program. Men da må vi søke støtte der det er mulig å finne støtte for Regjeringens politikk.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2005-03-17:
Jeg vil anbefale representanten Djupedal å lese sentralbanksjefens siste årstale. På ett minutt lar den seg ikke repetere, men den har en meget god konklusjon: Regjeringen har fulgt handlingsregelen, og det har gitt som resultat at den økonomisk veksten i Norge er meget god, at antall jobber øker, at ledigheten går ned, og at vi har klart en overgang fra nedgangskonjunktur til oppgangskonjunktur på en bedre måte enn de fleste andre land i Europa. Det viser at det har vært fornuftig å anvende handlingsregelen fleksibelt, slik som foreskrevet i forbindelse med handlingsregelens utforming – også i stortingsinnstillingen. Jeg skal ikke delta i konkurransen om ansvarlig økonomisk politikk, men jeg registrerer at representanten Djupedal nå i sitt innlegg sa at Regjeringens økonomiske politikk var ansvarlig – og jeg tar imot ros hvor den enn kommer fra. Men jeg vil legge en hovedvekt på min henvisning til sentralbanksjefens tale. Siden Senterpartiet var nevnt i innlegget, og ikke får ta replikk, vil jeg dog legge vekt på at det som er problemet, er at man i sitt program sier noe helt annet enn det man gjør i forhold til handlingsregelen. Det er et problem når det gjelder logikk og politisk konsistens.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2005-03-17:
Svaret er ja – noe så enkelt som det. Regjeringen skriver altså i nasjonalbudsjettet for inneværende år, lagt frem i fjor høst, at de økonomiske utsiktene nå er slik at det i løpet av denne tiårsperioden er mulig gradvis å komme tilbake til handlingsregelens mekaniske anvendelse. Men da jeg viste til innstillingen om dette spørsmål, der jeg selv i sin tid var saksordfører, var det nettopp fordi innstillingen understreker at handlingsregelen ikke kan brukes slavisk, mekanisk, etter 4 pst., den må ta hensyn til utviklingen i petroleumsformuen, og den må ta hensyn til konjunkturer. Nå kan vi vel la diskusjonen legges til side om hvorvidt det har vært fornuftig eller ikke, for nå viser resultatene at vi klarte omstillingene fra nedgangskonjunktur til ny økonomisk vekst, kombinert med nedgang i ledighet og økning i sysselsettingen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-03-17:
Tilgjengeleg forsking og informasjon tyder på at talet på saker om seksuelle overgrep som hjelpeapparatet og politiet registrerer, er lite i forhold til total førekomst av overgrep. Dette er kjent stoff, men ein blir altså mint om det på nytt i St.meld. nr. 13. Det betyr at det å styrkja hjelpeapparat og politi er avgjerande viktig for å hindra at vi får fleire incestoffer, og for å avdekkja og følgja opp dei som blir utsette for overgrep. St.meld. nr. 13 bør vera ein vekkjar, ei påminning om å ta med at ei svært nødvendig oppfølging av det som der blir beskrive frå departementet, òg må spegla seg av i andre debattar, anten det er snakk om kommuneøkonomi, barnevernsbudsjett eller politibudsjett. Så er St.meld. nr. 13 òg eit eksempel på at det er viktig å ta initiativ frå Stortinget si side, eit Dokument nr. 8-forslag frå SV og ein komitemerknad frå juni i fjor er no følgde opp. Regjeringa følgjer altså opp med ei meir føreseieleg finansiering for eit bokstavleg talt sårbart område. Det er på plass frå 1. januar 2006. Det er noko som Senterpartiet er svært godt fornøgd med. Eg har òg lyst til å understreka: All ære til dei mange frivillige som år ut og år inn har stått på, både med å ta initiativ til senter og med å styrkja og utvida dei vidare – og det trass i tronge budsjettrammer og svært utrygg økonomi. Det er tankevekkjande at ein på eit område med så store mørketal ikkje står meir på frå det offentlege si side. Vi veit jo alle saman at fleire initiativ ville medført at endå fleire kunne få hjelp og bli følgde opp. Det er vel sjeldan at ein får så mykje tryggleik og samspel med frivillige instansar for 10 mill. kr. Dette er då ei øyremerking av midlar. Eg vil gi ros til statsråden for at ho har stått på for å halda fram med øyremerking. Vi har i ulik samanheng ein diskusjon i Stortinget når det gjeld kva som skal øyremerkjast, og kva ikkje. Det kjem jamleg forslag frå Regjeringa på område der Stortinget slår tilbake. Slik er det. På nokre område er det altså nødvendig å halda fram med øyremerking, anten fordi det er eit tilbod som finst i få kommunar og står i fare for å bli utradert, eller fordi det er eit tilbod som skal styrkjast for ein periode. Eg synest det er veldig bra at gåver her blir haldne utanom når det gjeld utrekning av tilskott. Men eg må nok seia frå Senterpartiet si side at vi er djupt ueinige i at den øyremerkinga som no skal føregå, skal medføra uttrekk i rammene. Tenk på det arbeidet som det vil innebera å sitja og rekna korrekte uttrekk for desse få sentra dette gjeld! Det handlar om 10 mill. kr. Det er eitt ord på det, og det er «småleg». Eg håpar at Regjeringa tenkjer seg om på det området før budsjettet kjem. Så er det bra med dei initiativa som er tekne av Barne- og familiedepartementet, den gjennomgangen som skal bli føreteken når det gjeld samarbeid og arbeidsdeling mellom sentra og ulike offentlege instansar. Og Senterpartiet er sjølvsagt med i dei bestillingane som der vart gitt til departementet, herunder òg ei vurdering av om det er nødvendig med ei lovfesting av dette tilbodet.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2005-03-17:
Først til døgnåpen telefontjeneste: I meldingen skriver vi at en døgnåpen telefon, enten som en egen enhet eller knyttet til andre telefontjenester, synes å være den beste løsningen, og at departementet samarbeider videre mot en slik løsning. Siden meldingen gikk i trykken, har dette blitt tatt opp bl.a. på et møte i samarbeidet om handlingsplanen «Vold i nære relasjoner» med de to direktoratene Sosial- og helsedirektoratet og Bufdir. De er nå i gang med en konkret vurdering av de ulike alternativene. Vi holder også på med en tidligere lovt kartlegging og samordning av ulike hjelpetelefoner under Regjeringens strategiplan for barn og unges psykiske helse. Dette arbeidet er også i gang. Det nye i forbindelse med vår melding nå er at man direkte skal trekke inn behovet for en landsdekkende døgnåpen telefon for incestutsatte. Jeg mener at det er viktig at en døgnåpen telefontjeneste til incestutsatte har særlig kompetanse i forhold til denne målgruppen. De eksisterende tilbudene kartlegges nå nærmere, og vi vil komme tilbake med en anbefaling så raskt som vi bare kan. Så til Incestsenteret i Vestfold og finansieringen i 2005: Heldigvis er det ikke så vanskelig og problematisk som forrige taler sa. Vi har hatt kontakt, via fylkesmannen, med kommunene i Vestfold og også med fylkeskommunen og helseregionen. Vi har altså gjort undersøkelser, og mye tyder på det er politisk vilje i kommunene til å støtte opp om Incestsenteret. Det er ikke i alle kommunene tatt politisk beslutning. Det er riktignok det samme som vi har opplevd før noen steder, noen kommuner sier at de på administrativt plan ønsker å trekke støtten, men når vi tar kontakt, viser det seg at det faktisk er politisk vilje likevel. Det er én av problemstillingene knyttet til at senteret nå har vært redd for å miste støtten sin. Regionalt er slik støtte allerede bekreftet ved både Helse Sør og fylkeskommunen. Selv om Helse Sør har sagt at de vil redusere noe på innsatsen, sier fylkeskommunen til oss at da vil de kompensere for dette. Det er veldig gledelig. Og jeg vil selvfølgelig på det sterkeste oppfordre alle kommunene som ennå ikke har tatt sin beslutning, om å støtte opp lokalt, så vil den statlige tilskuddsordningen deretter bidra med det tilsvarende beløp. Det er derfor å forvente at den samlede støtten til Incestsenteret i Vestfold i 2005 vil bli bedre enn til nå antatt av senteret selv. Det har jeg tro på. Og vi kommer til å følge med, vi kommer til å følge dette opp. Jeg har ti sekunder igjen. Jeg ble også spurt om staten vil komme med ekstraordinær innsats dersom slik og slik skulle skje. Jeg kan nok bare svare fra denne talerstolen at det systemet som er lagt til rette når det gjelder finansiering, baserer seg på et kommunalt vedtatt budsjett i lokalmiljøet, og så er det oppå det at staten kan gi støtte. Men vi tror fortsatt på at vi skal finne en løsning, siden vi alltid har funnet det hittil for krisesentrene også.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2005-03-17:
Innen eldreomsorgen har vi de senere år erfart et økonomisk løft og en innsats som i første omgang tok sikte på å bedre de fysiske rammebetingelsene for eldreomsorgen, og en enorm satsing og bygging av omsorgsboliger og sykehjem har gitt resultater. Imidlertid viste Stortingets behandling av St.meld. nr. 45 for 2002-2003, som tok for seg kvaliteten i de kommunale pleie- og omsorgstjenestene, at vi fortsatt har store mangler og behov som skal dekkes, før vi kan si oss fornøyd med situasjonen i pleie- og omsorgstjenestene. Forslaget fra stortingsrepresentantene Sigbjørn Molvik og Olav Gunnar Ballo kan ses og forstås som en oppfølging av synspunkter som ble fremmet da Stortinget behandlet kvalitetsmeldingen. En samlet sosialkomite har over lengre tid vært opptatt av bemanningen på sykehjem generelt og legedekningen spesielt. Det er således grunn til å minne om at en samlet komite i sin innstilling til statsbudsjettet for 2003 uttrykte bekymring over legedekningen i kommunale institusjoner for eldre og funksjonshemmede. En samlet komite gjentok denne bekymringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2004. Når en slik bekymring kommer til uttrykk, har det bl.a. sammenheng med en tendens til at de kommunale pleietjenestene i større og større grad får pasienter fra sykehusene med et klart større pleiebehov enn tidligere, bl.a. som følge av endringer i sykehusenes utskrivningspraksis. Dersom den kommunale pleietjenesten skal kunne løse de oppgavene de på denne måten har fått, er det helt nødvendig at sykehjemsbemanningen er dimensjonert for denne situasjonen. Hele komiteen uttrykker på ulik måte positive forventninger til framlegging av resultatene av Sosial- og helsedirektoratets undersøkelse og kartlegging av legetjenestene overfor pasienter på sykehjem og beboere i omsorgsboliger. Komiteen mener at informasjon som framkommer her, vil kunne ha stor betydning for bedring av miljø og kvalitet ved sykehjemmene. Et mindretall i komiteen mener en bør avvente denne utredningen, og ønsker derfor at forslaget vedlegges protokollen. Komiteens flertall ser betydningen av en slik bredere kartlegging, men mener at en allerede nå har dekning for å fastslå behov for allmenne kriterier som sikrer en tilfredsstillende legedekning ved sykehjemmene.(Det høres et brak, talerstolen faller sammen, og et vannglass velter.) (Det høres et brak, talerstolen faller sammen, og et vannglass velter.) Det er i denne forbindelse grunn til å peke på resultatene av SINTEF Helses undersøkelse foretatt ved 29 sykehjem. Denne undersøkelsen viser at det er stor variasjon sykehjemmene imellom, idet legedekningen varierer fra 2,6 til 26 pasienter pr. legetime. Dette er variasjoner av en slik karakter at hele komiteen mener at de er for store. Flertallet mener de er så store at det ikke kan aksepteres. På denne bakgrunn ser flertallet derfor behovet for meget raskt å bedre legedekningen ved sykehjemmene og ønsker allerede nå å få kriterier for legenormer. De ber om at dette blir utarbeidet i forbindelse med kommuneproposisjonen, slik at det også kan tas høyde for det i det kommende budsjettet.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2005-03-17:
Nå er det tørket opp, så det er klart for nestemann.
Bent Høie (Høyre), 2005-03-17:
Ja, president, det er ikke verst når Arbeiderpartiet tørker opp etter seg før de slipper Høyre til. Det kunne gjerne ha skjedd på andre områder også! Det som er dagens sak, er ikke et spørsmål om oppfatningen av virkeligheten, for den tror jeg det er bred politisk enighet om, nemlig at vi har en stor utfordring i forhold til å heve det faglige nivået og tilbudet i landets sykehjem, og at det ikke minst er en utfordring knyttet til både å få opp legedekningen og å sikre kvaliteten på innholdet i tilsynslegens rolle. Her er det store utfordringer. Det som er uenigheten i komiteen, er mer knyttet til hvilke virkemidler en skal bruke, og hvor raskt Stortinget skal være med og konkludere med hvilke virkemidler som er de rette. Mindretallet, som består av Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, peker på at det er en utfordring knyttet til at normtall også kan bli oppfattet som en maksimumsnorm i kommunene, og en kommer fort inn i en diskusjon om rollefordelingen mellom kommunene og staten om hvem som har ansvaret for også å definere innholdet i tjenestene. På TV går det nå en reklame som har som hovedbudskap at det enkleste ofte er det beste. Jeg tror at på dette området er vi i en situasjon der det er feil. Det enkleste er på dette området ikke nødvendigvis det beste. Vi er bekymret for at ved å foreta et så pass sterkt statlig inngrep som å sette et fast normtall for legedekningen, velger en en løsning som i utgangspunktet kan virke veldig enkel, men som ikke nødvendigvis vil føre til at en oppnår det som er målsettingen. Et normtall kan veldig fort føre til at en får sterk fokusering på å telle antall timer i stedet for i større grad å vurdere kompetansen hos den enkelte tjenesteutøver og kvaliteten på tjenestene som gis til den enkelte bruker. Jeg mener bl.a. at det er store utfordringer knyttet til hvordan den enkelte lege definerer sin rolle som tilsynslege ved det enkelte sykehjem. Hvis en er tilsynslege med veldig få timer på mange avdelinger, i en veldig liten del av sin stilling, kan en stille spørsmål ved om innholdet i den rollen egentlig er slik det var tenkt. Det er en samlet komite som mener at når Regjeringen nå vurderer hele spekteret av tiltak som skal bedre denne situasjonen, bør en se på på hvilken måte en kan utnytte rollen som tilsynslege bl.a. ved å være del av et større geriatrisk kompetansemiljø, og ikke minst ved å sikre et stabilt og godt samarbeid med det andre helsepersonellet på sykehjemmet. Slik vil en få mer fokusering på det å drive erfaringsoverføring og bidra til at alle som jobber på sykehjemmet, får en faglig utvikling som gir et jevnt, godt tilbud til pasienten. Det vil bl.a. innebære at en bør se på om ikke de som har tilsynsoppgaver, i større grad også har større stillingshjemler knyttet til dette, og kan bruke mer tid på det, og ikke minst gjerne er knyttet til et spesialistmiljø, som vi ser en har lyktes med i de såkalte utdanningssykehjemmene, der en har fått mye mer fokusering på det faglige innholdet. Det er bakgrunnen for at regjeringspartiene går mot Dokument nr. 8-forslaget og foreslår at det vedlegges protokollen.
Bent Høie (Høyre), 2005-03-17:
Ja, jeg tar opp mindretallets forslag.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-03-17:
I en mail fra Den norske lægeforening anføres det følgende: «Legeforeningen har mottatt flere bekymrede meldinger om at» – den famøse – «SINTEF-rapporten brukes som et argument for å skjære ned bemanningen ved norske sykehjem.» Jeg vil først si at det burde Legeforeningen ha tenkt over selv i forkant, de som bestilte den rapporten. Mitt spørsmål til helseministeren er: Har man i departementet registrert at denne rapporten virkelig brukes i kommunene for å redusere pleiebemanningen i offentlige sykehjem?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-17:
Jeg understreket i mitt hovedinnlegg hvor viktig det er at når Stortinget nå vedtar at det skal være en minstenorm for legedekningen ved sykehjemmene i kommunene, må Stortinget medvirke til å sikre at dette faktisk blir en realitet gjennom at det følger penger med. Det er nettopp derfor flertallet går inn for at saka skal komme tilbake til Stortinget som en del av kommuneproposisjonen til våren. Så registrerte jeg at statsråden avsluttet sitt innlegg med å forsikre om at han ville følge opp Stortingets vedtak så langt det lar seg gjøre, eller noe i den retning. Da vil jeg gjerne be statsråden bekrefte at de merutgiftene en høyere legedekning ved sykehjem vil utløse, kommer til å bli lagt inn som en del av beregninga av kommunenes utgiftsnivå for neste år.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-17:
Jeg finner grunn til å ta ordet knyttet til at flere talere har vært inne på sammenhengen mellom kvantitet og kvalitet. Blant annet var representanten Woie Duesund bekymret for at det fokuset på kvantitet som ligger i en minstenorm, vil trekke fokus vekk fra kvaliteten. Jeg vil mene at dette er en oppkonstruert motsetning. Tvert imot er det slik at kvantitet og kvalitet på dette området henger nokså nøye sammen. Kvaliteten på det helsetilbudet som sykehjemspasientene får, henger sammen med antall legetimer pr. pasient. Så får man mene hva man vil om denne SINTEF-rapporten – den er en beskrivelse fra 29 norske sykehjem og ikke noe mer enn det – men der går det rimelig klart fram at på ett område er det svært nøye sammenheng, mellom den opplevde kvaliteten og antall legetimer. Og det er akkurat når det gjelder legetimer. For andre yrkesgrupper er det vanskeligere i denne rapporten å vise til en så klar sammenheng. Det er en av årsakene til at SV nå tar opp igjen dette forslaget. Så er det sjølsagt ikke slik at dette er det eneste – og eneste saliggjørende – tiltaket for å få en bedre pleie- og omsorgstjeneste i kommunene. Sjølsagt er det ikke det, iallfall ikke for SV. Vi har i ulike sammenhenger fremmet en lang rekke forslag som både gjelder annen grunnbemanning, rekruttering, kompetanseheving, bedring av arbeidsforhold i denne sektoren og ikke minst en betydelig bedre kommuneøkonomi, som til sjuende og sist kommer til å være det viktigste grunnlaget for om vi kan få en bedre pleie- og omsorgstjeneste for syke, eldre og pleietrengende.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2005-03-17:
For Kristelig Folkeparti er det viktig at vi løfter opp nedprioriterte grupper innen helsetjenesten. Rusmiddelmisbrukerne er en av disse. Økte bevilgninger er viktig, men jeg er enig med interpellanten i at for hver enkelt er det viktigste å få et tilbud som passer for seg. En rusmiddelmisbruker har ofte behov for hjelp både fra sosialtjenesten og fra helsetjenesten. Det er svært positivt at vi har fått en felles forskrift for disse to tjenestene. Alle pasienter som trenger et langvarig behandlingsløp, skal i dag få tilbud om en individuell plan. Formålet er bl.a. å knytte tjenesteytere og etater sammen. Utfordringen er å få samhandlingen mellom forvaltningsnivåer, fagtjenester og profesjoner til å fungere. Verktøyet har eksistert en tid, men det er først nå at det tas skikkelig i bruk. Poenget med en individuell plan er å gi pasienten et helhetlig, koordinert og individuelt tilpasset tjenestetilbud og, ikke minst, et godt oppfølgingssystem, slik at rusmiddelmisbrukeren kan få et bedre liv. Dette er helt i tråd med Kristelig Folkepartis syn. Selv om individuell plan er et tilbud for alle pasienter med langvarig behandlingsløp, er det kanskje spesielt nyttig innen psykiatrien og rusmiddelomsorgen. Da er det et paradoks at det har vist seg svært vanskelig å få til et systematisk arbeid med individuell plan nettopp innenfor disse feltene. Når mange berørte parter skal samarbeide, er det ikke alltid slik at endringsprosessene går smertefritt. Da er det en fordel at brukeren har en individuell plan. Det er greit å ha noe konkret å forholde seg til under behandlingen. Det blir en slags framdriftsplan for brukeren. Kristelig Folkeparti tror det kan være nyttig å evaluere ordningen med jevne mellomrom, i samarbeid med alle instanser brukeren er knyttet til. Reguleringen er utformet som en rettighet for brukeren, og en plikt for dem som arbeider innen helse- og sosialtjenesten. Arbeidet med individuelle planer har foregått en god stund. Noen kommuner og spesialisthelsetjenester har slitt litt med å få ulike profesjoner til å se helhet. Helsearbeiderne har vært mest opptatt av å ha fokus på egen yrkesbakgrunn. Andre har lyktes godt – det finnes gode eksempler, noe som bl.a. representanten Hogsnes viste til. Disse bør videreformidles i den nye veilederen, til inspirasjon og som et godt hjelpemiddel for alle som arbeider med samhandling mellom aktører, og som ønsker å effektivisere behandlingen av brukere med helse og livsutfordringer som går på tvers av tjenestene. Utgangspunktet må alltid være brukeren og hans eller hennes individuelle behov.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-03-17:
Det kunne ha vært interessant nå å ta en ny runde på mål og virkemidler når det gjelder økonomi, men det skal jeg ikke gjøre. Jeg skal spørre statsråden om to ting ut fra det han selv sa i sitt innlegg. Han kom inn på at det måtte skapes et bedre samarbeid mellom sykehjemmene og spesialisthelsetjenesten. Hvordan vil helse- og omsorgsministeren bidra til det og påse at så skjer, ut fra at han er sjef for den ene parten, nemlig spesialisthelsetjenesten? Så var statsråden også innom lønns- og arbeidsforhold med tanke på å høyne kvaliteten og bedre forholdene for flere innen pleie- og omsorgssektoren. Da vil jeg spørre helse- og omsorgsministeren om han vil gjøre noe nå med turnustjenesteordningen for helsepersonell, slik at det blir mer attraktivt å jobbe innenfor denne sektoren.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-03-17:
Det er en viktig sak interpellanten her tar opp. Det har vært veldig mye uklarhet og usikkerhet på dette området etter at vi fikk Rusreform 1 og 2. Jeg må berømme helse- og omsorgsministeren for et godt forberedt og detaljert stykke redegjørelse til Stortinget. Men jeg er enig med representanten Ballo i at det er ikke nok å henvise bare til datoer, vedtak og papirer, det er spørsmål om vi altså har realitetene bak dette. Retten til dette dokumentet må jo da bety retten til reell behandling, som igjen betyr helhetlig handling og oppfølging overfor hver enkelt. Medisinsk behandling og rehabilitering, både på somatisk og psykiatrisk område, skal være dekkende, også opplæring, herunder sosial opplæring, bolig og arbeid, slik at en til slutt kan stå på egne ben. Individuell plan er bra, og den fungerer antakeligvis rimelig bra i forhold til de fleste tilfeller av legemiddelassistert rehabilitering. Jeg vil nevne en annen gruppe som jeg har fått mange bekymringsmeldinger om, nemlig de slitne, kroniske misbrukerne som trenger omsorg og vern kanskje mer enn aktiv medisinsk behandling, de som i stor grad har oppholdt seg på langtidsinstitusjoner, og som på grunn av usikkerhet og et svarteperspill når det gjelder økonomi og virkemidler, er blitt utskrevet fra disse institusjonene – jeg har tatt opp dette før i denne salen – og, som det viser seg, ikke klarer seg selv i en egen tilvist bolig. De må ha både omsorg og vern. Disse synes jeg har falt utenfor i altfor stor grad i denne sammenhengen. Spørsmålet er da: Er ressursene gode nok, både i kommunene og i spesialisthelsetjenesten? Og er de tildelt på en riktig måte, slik at en tar hensyn til f.eks. den kategorien jeg nevnte? Interpellanten tok opp frivillige organisasjoner og deres plass i dette systemet. Jeg har også lyst til å komme litt inn på det, bl.a. på de institusjonstilbudene som vi har fått melding om ikke kommer i gang nå, på grunn av at en ikke klarer å finne plass til dem innenfor kommunehelsetjenesten/spesialisthelsetjenesten. Vi hadde et slikt tilfelle i bl.a. Trondheim. Blant de aktivitetstilbudene som er blitt satt på sidelinjen, vil jeg nevne en organisasjon her. Det er Kom og Dans, som har vært veldig bra, både med hensyn til forebygging og i forbindelse med oppfølging av dem som har hatt behov for rehabilitering. Organisasjonene har en viktig plass hvis en mener at det frivillige skal være med.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-03-17:
Med forbehold om at jeg ikke har oversikt over alle skuffer i departementet, tror jeg ikke vi har erfaring for at norske kommuner verken i alminnelighet eller unntaksvis har lagt den rapporten som representanten Alvheim omtalte som den famøse rapporten, til grunn for sine nedskjæringer. La meg føye til en ting til – når jeg først er på talerstolen – knyttet til normering. Jeg husker hvordan dette var – jeg holdt på å si – i gamle dager, på 1980-tallet, da jeg selv var ordfører. Da hadde man en minstenorm for bemanning. Jeg husker de diskusjonene som var i vår kommune og i mange andre kommuner om hvor mye man skulle bevege seg i forhold til minstenormen, for da måtte vi finansiere det selv i kommunene, for fylkeskommunen hadde ansvar for sykehjemmet. Jeg frykter at det kan bli en mulig utvikling også for dette. Jeg tror det aller viktigste er å slå fast at individet har en rett til legetjenester enten de er her eller der, og at vi antakeligvis godt kan greie oss uten disse normeringene, som vi greier i det øvrige helsevesen.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-03-17:
Jeg var relativt bevisst da jeg avsluttet mitt innlegg. Det vil alltid være så langt man rekker. Det er to ting jeg hadde i tankene. Det er klart at det økonomiske aspektet alltid er den ene biten. Selv når Stortinget setter sine utgiftsrammer, er det alltid gode formål som man skulle hatt innenfor, men som man ikke makter selv om det skulle foreligge plenarvedtak i forkant. Det andre er noen praktikaliteter knyttet til en proposisjon som skal fremmes om ikke veldig mange dager, og hvor dyptgripende utredninger man kan gjøre innen den tid. Om Stortinget vedtar at man skal komme med dette i kommuneproposisjonen, må man strekke seg til det ytterste for å kunne imøtekomme det, selvfølgelig. Men man kan ikke – og jeg tror det er riktig å si må ikke – se bort fra at det ikke nødvendigvis vil være en fullgod gjennomgang av den relativt omfattende saken dette er. Det betyr kanskje i verste fall at man får en ikke fullgod runde i første omgang, men så har man jo muligheten igjen til høsten. Men Regjeringen vil selvfølgelig, som vanlig, strekke seg til det ytterste for å etterkomme ønsker fra Stortinget.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-03-17:
Samarbeidet mellom sykehjem og spesialisthelsetjenesten var jeg bare sånn tematisk veldig raskt innom. Det er helt åpenbart at vi har en utfordring – for ikke å si et problem – med den utviklingen vi har i spesialisthelsetjenesten, som består i at vi får stadig flere somatiske tilfeller som kan skrives mye raskere ut av våre sykehus. Det er også slik at den medisinske utvikling gjør at våre eldre nå blir underlagt somatisk behandling som bare for 10–15 år siden var helt uaktuell. Det betyr at veldig mange er utskrivningsklare og kommer hjem, men fremdeles er i en så dårlig «shape» at det er bortimot uforsvarlig med en omsorgsbolig eller for den saks skyld at de blir lagt inn på et sykehjem. Noe av dette har vi beskrevet i St.prp. nr. 1 knyttet til våre lokalsykehus og mulig nytt innhold. Men mange steder, både i spesialisthelsetjenesten og i møter med kommunene, ser vi også på om det er noen halvannenlinjetjeneste som må formaliseres på en annen måte. Det har vi jo snakket om i mange år, egentlig, men utviklingen går entydig i retning av at det er større behov for det. Når det gjelder turnustjeneste og likebehandling, som var et spørsmål, vil jeg si at det neppe vil frigjøre store økonomiske ressurser i kommunene om vi skulle velge å gå bort fra den ordningen vi har i dag, tvert imot.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-03-17:
Når det gjelder det som var hovedtemaet knyttet til individuelle planer, må jeg si at hvis ikke den medisinen som er iverksatt overfor de regionale helseforetakene, skulle virke, en medisin som består av innføring av internkontroll, internrevisjon og rapportering – og jeg føler det også er helt naturlig å offentliggjøre resultatene fra utviklingen i de enkelte RHF-ene og påpeke overfor Helsetilsynet i deres kontroller at dette gjøres – ville jeg antakeligvis bli stående litt rådvill med hensyn til hvilken medisin som da skal foreskrives. Jeg har i de møtene jeg har hatt, uten unntak pekt på dette som et av de viktigste tre–fire grep vi kan gjøre innenfor både psykiatri og rusomsorg, nemlig at man i det minste greier å lage en individuell plan. Nå har vi satt i gang et ganske stort arbeid i direktoratet for å lage en enda bedre veileder. Hvis noen ikke greier å utarbeide en slik individuell plan etter å ha lest den veiledningen vi har i dag – da stiller jeg store spørsmål. Her må vi ha en helt annen grad av ansvarliggjøring av dem som skal følge opp den enkelte pasient. Enten man er i psykiatrien eller i rusomsorgen, er det ofte noen av de svakeste pasientene vi snakker om, i forhold til evnen til å gjøre krav på de tjenestene som er relevante for den enkelte. Når det gjelder å sikre deltakelsen fra og kompetansen som de frivillige organisasjonene besitter, hvordan vi skal bruke den i helseforetakene og i kommunenes arbeid i forhold til individuelle planer, er det først og fremst et offentlig myndighetsansvar å sørge for at man får utarbeidet og lagt til rette for disse planene, og at de private institusjonene, selvfølgelig, får den opplæring og informasjon som de skal ha, og at Helsetilsynet har kontroll med at dette gjennomføres i disse private institusjonene. Men det er ingen tvil om at disse, ofte organisasjonsdrevne, private institusjonene, ikke minst innenfor rusomsorgen, er helt sentrale aktører og et meget viktig supplement til det vi har i offentlig regi. I en del områder av landet er det faktisk slik at disse private institusjonene utgjør en vesentlig del av behandlingstilbudet. Det er det viktig å ta vare på. Men jeg tror også det er viktig at vi i dialogen med våre ansvarlige helsemyndigheter regionalt driver den nødvendige utveksling av erfaringer, og at man gjør en felles innsats for å kunne realisere de pålegg som kommer. Det er ingen tvil om at den kompetansen og det engasjementet som vi har i mange av disse frivillige, organisasjonsdrevne institusjonene, er det meget viktig å ta vare på.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-03-17:
Interpellanten mente at representanten Ballo hadde mye svartmaling i bøttene sine. For enhver maler er det viktig å ha en god blanding, men ikke i samme bøtta. Jeg må nok i hvert fall gi representanten Ballo rett i – som noen andre har vært inne på – det faktum at vi har et helsevesen hvor vi etter mitt skjønn behandler folk svært forskjelllig, ut fra hvilken diagnose de har. Det tror jeg ikke det er noen tvil om. Etter én dag som helseminister gjorde jeg meg en hypotese om hvem det er som sitter nederst ved dette bordet, og jeg har hver dag siden fått bekreftet de antakelsene. Ved den enden av bordet sitter bl.a. de to gruppene som har vært omtalt her, de som har problemer innenfor psykiatri og rus. Det er de to områdene som definitivt har det dårligste tilbudet. Nå er det ikke en statsråds viktigste oppgave å stå på Stortingets talerstol og beskrive elendigheten, men det er å komme med forslag til løsning på elendigheten. Om det er klokt eller ikke klokt av en statsråd å si det, er noe annet, men jeg sier at det er deler av dette som er en skam, slik jeg ser det. Faktum er at det innenfor f.eks. denne pasientgruppen vi snakker om, er flere tusen mennesker som ikke har tenner i munnen slik at de kan spise en kotelettmiddag. Vi sitter og ser på dem her, og vi går forbi dem på gaten hver dag. En god indikasjon på norsk helsevesen er sammensetningen av den brevflommen jeg får. Jeg pleier «roughly» å få åtte–ti brev om dagen, og de dreier seg om de pasientene som jeg har sagt sitter nederst ved bordet – ikke minst de to gruppene som det her er snakk om. Det er ingen tvil om at hvis vi skal greie å løfte disse gruppene, er det ikke nok med fromme ønsker generelt overfor norsk helsevesen. Da må det gjøres ganske harde prioriteringer over veldig lang tid. Det er min helt klare oppfatning. For noen medisinske profesjoner er mer populære enn andre, og det er i forhold til dem som sitter øverst ved bordet. Jeg tror ikke jeg har fått ett brev fra noen som har klaget på den behandlingen de har fått i forbindelse med hjerteproblemer. De pasientene sitter helt i den andre enden av dette bordet. Derfor er det viktig at vi konsentrerer oss om den enden av bordet som vi har vært inne på. I så måte tror jeg at en individuell plan ikke er noen løsning, men det er i hvert fall en identifisering av et behov. Jeg tror definitivt at menyen som vi kan sette inn i den planen, må utvides og kanskje rettighetsfestes utover det som er tilfellet i dag. I så måte deler jeg oppfatningen til representanten Ballo.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2005-03-17:
Jeg er svært fornøyd med at denne regjeringen gjennom rusreformen har satt rusmiddelmisbrukernes pasientrettigheter og behovet for et helhetlig oppfølgingstilbud på dagsordenen. Jeg vil takke helseministeren for omfattende, klare og gode svar på mitt spørsmål om utfordringene knyttet til oppfølging av retten til individuell plan. Grunnen til at jeg tok opp spørsmålet om individuell plan, er at det finnes, som sagt tidligere her, flere eksempler på at praktiseringen så langt ikke har fungert etter forutsetningene. Vi opplever dessverre altfor ofte at pasienter med store rusproblemer som tar overdose, gjentatte ganger sendes ut på gaten igjen av helseforetakene, uten at det blir tilrettelagt for samarbeid med kommunene og førstelinjehelsetjenesten om oppfølging gjennom en individuell plan. Overdose er ofte et rop om hjelp, og konsekvensene for den enkelte rusmiddelmisbruker og vedkommendes familie kan bli alvorlig store. I tillegg er det dårlig ressursbruk for samfunnet, da vi ser eksempler på at hele familier ofte ender opp som pasienter i helse- og omsorgssystemet. Helseministeren viser i sitt svar til at det allerede er tatt flere viktige grep, og at de regionale helseforetakene nå er pålagt å sikre utarbeidelse av individuell plan i samarbeid med kommunen. To viktige grep som helseministeren her nevnte, vil bli internkontroll og internrevisjon. Jeg tror det er utrolig viktig å få på plass for å kunne følge med utviklingen videre og i framtiden sette fingeren på det som ikke fungerer. Vi står overfor enorme utfordringer når det gjelder tilbudet til mennesker med sammensatte diagnoser knyttet til rus og psykiske lidelser. Jeg er derfor glad for at helseministeren i sitt svar forsikrer at innsatsen overfor disse gruppene skal prioriteres framover, og at han vil følge utviklingen på området svært nøye. Jeg har lyst til å stille et oppfølgingsspørsmål til statsråden. Det finnes en rekke frivillige organisasjoner over hele landet som har lang og god erfaring med individuell oppfølging av rusmiddelmisbrukere, og som besitter svært viktig kompetanse på bruk av oppfølgingsprogrammer og nettverk i dette arbeidet. Hvordan vil helse- og omsorgsministeren sikre at den kompetansen de frivillige organisasjonene besitter, i framtiden blir aktivt benyttet i de regionale helseforetakenes og kommunenes arbeid med individuelle planer?
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2005-03-17:
Nok en gang takk til helse- og omsorgsministeren for klare svar i en viktig debatt som skal bidra til å ivareta dem som i alle år har sittet nederst ved det offentlige helsepolitiske bordet. Helse- og omsorgsministeren sa i sitt svar at det å sørge for individuell plan først og fremst er offentlig myndighets ansvar. Det er helt riktig. Og slik skal det være. Men jeg er glad for at statsråden også bekreftet at de frivillige organisasjonenes kompetanse er viktig og skal ivaretas. Representanten Ballo gikk på talerstolen med to bøtter fulle av svartmaling og stilte mange spørsmål. Vi som satt i salen og lyttet nøye, hørte at han dessverre ikke kom med verken noen nye eller noen gamle svar. I så måte står jeg igjen med en følelse av at Sosialistisk Venstreparti igjen vant kampen om å gi en mest mulig negativ framstilling av situasjonen. Representanten Hans Kristian Hogsnes viste til at det viktigste med rusreformen er oppfølging gjennom individuell plan. Han har helt, helt rett. Som han sa, får vi ikke IP – jeg syns det var en flott forkortelse – individuell plan, til å fungere, er rusreformen dessverre mislykket. Etter debatten i dag og etter det vi har fått av svar fra helseministeren, føler jeg meg helt trygg på at helseministeren vil følge utviklingen med falkeblikk. – Jeg tror ikke jeg skal si noe mer.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2005-03-17:
Spørsmålet som er reist i interpellasjonen, er meget viktig. Det er svært uheldig at ikke alle pasienter og rusmiddelmisbrukere får den oppfølgingen de skulle hatt, slik en lovpålagt ordning faktisk gir beskjed om. Det er derfor bra at helse- og omsorgsministeren så veldig klart i innlegget sitt her signaliserer en forsterket innsats på dette området, og at han gjør sin innflytelse gjeldende på de arenaer der han har mulighet til det. Det tror jeg er nødvendig, selv om ansvaret også hviler på andre. Manglene i vårt helsevesen er kanskje færre nå enn tidligere. Men selv om de rusmiddelavhengige som trenger behandling, nylig har fått pasientstatus, er det viktig at rusreformen i seg selv blir vellykket. En av grunnene til å gi staten og helseforetakene et klarere ansvar for rusbehandling var bl.a. å heve kvaliteten på behandlingen, å sikre en mer helhetlig og sammenhengende kjede i behandlingen, og også å sikre det økonomiske grunnlaget for denne behandlingen. Uansett hvilket problem den enkelte måtte stri med, har alle en tilknytning til sin egen kommune og hjelpeapparatet der. Vi hører ofte om svikt i oppfølgingen etter behandling som et hovedproblem. En lovfestet individuell plan skal nettopp forplikte alle parter på et samarbeid med en tydelig oppfølging, og det er helt åpenbart at hjelpeapparatet i kommunen er en meget viktig aktør her. Selv om det er sagt før, vil jeg sterkt understreke at den personen som planen angår, dvs. rusmiddelmisbrukeren selv, må få delta på en forpliktende måte i utarbeidelsen av planen og oppfølgingen av denne. En av årsakene til at det svikter for ofte, er jo nettopp at det er for dårlige forpliktelser, for så vidt for alle parter, men kanskje særlig for den som planen gjelder. Derfor er det grunnleggende viktig at man føler et eierforhold til alle de tiltak som man skal være en del av. Så vil jeg gjerne utfordre ministeren, hvis han får tid, til å presisere hvem som har hovedansvaret for at en individuell plan faktisk utarbeides og kan settes ut i livet.
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2005-03-17:
Jeg vil starte med å gi honnør til representanten Elisabeth Røbekk Nørve for gjennom denne interpellasjonen å fokusere på status for arbeidet med individuell plan, eller IP som det kalles, for rusmiddelmisbrukere. For meg er det viktig å understreke at IP først og fremst skal være et verktøy for et samarbeid på tvers av etater, både internt i kommunen og mellom forvaltningsnivåer, eller første- og annenlinjetjenesten, om man vil. Den grunnleggende ideen med IP er jo at den skal være til tjenestemottakerens beste og sørge for at tjenestemottakeren får den behandling og ikke minst oppfølging han eller hun har krav på. Noe av det viktigste med IP for en rusmiddelmisbruker er hva som skal skje etter behandling. Det er da kommunen kommer inn med tyngde og har ansvaret. Tjenestemottakeren trenger ofte poliklinisk behandling fra spesialisthelsetjenesten som må gis i samarbeid med kommunale tjenester. Det kan bety overgangsbolig med tett oppfølging, hjelp til å komme ut av en ofte håpløs gjeldssituasjon og hjelp til å komme i ordnede forhold med skole, arbeid eller trygd. Individuell plan skal inneholde klare regler og planer for hvordan denne skal gjennomføres. Situasjonen er dessverre slik, som representanten Røbekk Nørve refererte til, at mange kommuner ikke har gode nok tilbud om oppfølging. Da kan det være vanskelig å se hvordan IP skal fungere. Dette poenget understrekes ytterligere av det faktum at IP etter intensjonen skal evalueres minst en gang pr. år etter som tjenestemottakeren har fremgang i prosessen mot et rusfritt liv. Det betyr at behovet for støtte hele tiden endrer seg underveis. IP må rett og slett være et levende dokument der samhandlingen mellom tjenestemottaker og hjelper er sentral. Da er det problematisk at det rundt om i kommunene sitter ansatte som kan ha opptil 40–50 tjenestemottakere, som hver skal følges opp med individuell plan. Det aktualiserer behovet for å satse på kompetanseheving og spesialisering av ansatte, og behovet for både interkommunalt og tverretatlig samarbeid. Jeg hadde sist helg æren av å være en av gjestene på landsmøtet til Landsforbundet Mot Stoffmisbruk i Tromsø. Her fikk vi høre innlegg fra en tidligere stoffmisbruker som kunne fortelle en suksesshistorie om IP – et opplegg der både kommunalt ansatte, politi, prest og guttens egen mor, blant flere, var involvert i oppfølgingen. Det var utrolig sterkt å høre fra en tjenestemottaker i en kommune der man hadde grepet mulighetene og virkelig fått fasong på arbeidet med IP. Ikke var det spesielt kostnadskrevende heller, selv om ettervern alltid vil kreve store ressurser. Men her handlet det mye om hvordan arbeidet ble organisert, og det var også mye av poenget i det helse- og omsorgsminister Gabrielsen snakket om i sitt innlegg. Og som sagt: Det viktige med denne interpellasjonen er at IP løftes frem og opp, og at man stimulerer kommunene til å finne de gode løsningene.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-03-17:
Jeg vil også gi honnør til interpellanten for å ha satt dette nok en gang på dagsordenen, for det er veldig viktig å se på problemene som følge av at krav om individuell plan ikke følges opp. Det som gjør hele situasjonen litt spesiell, er at vi i dag diskuterer en sak om hvorfor Stortingets tidligere vedtak ikke følges opp – for det er faktisk et krav om at det skal utarbeides en individuell plan. Og det blir veldig spesielt når f.eks. helse- og omsorgsministeren gang på gang må ta kontakt med de regionale helseforetakene og spørre: Hvor blir det av planverket? Jeg trodde faktisk det var slik at når Stortinget vedtok en lov, skulle loven følges, at det som står i loven, skal følges opp på en skikkelig måte. Dersom så ikke gjøres, har vi et problem. Det er åpenbart at i denne saken når det gjelder utarbeidelse av individuell plan, har vi et svært problem, både i forhold til de regionale helseforetakene og i forhold til kommunenes manglende evne og vilje til å følge opp dette på en skikkelig måte. Men la oss så gå litt videre, til vi får på plass den individuelle planen, for det er da jeg virkelig begynner å bli bekymret. For hvordan skal man der ute kunne følge opp de enkelttiltakene som skal til for å få rusmiddelmisbrukeren over i en mer normal situasjon, bort fra misbruket og få satt i gang hele apparatet rundt, slik at man kan skaffe seg jobb, bolig og ta opp igjen sitt eget sosialt nettverk? Jeg finner også grunn til å stille spørsmål om hvorfor de regionale helseforetakene pr. i dag viser en fullstendig manglende evne og vilje til å sette rusmiddelmisbrukeren i sentrum. For der ute er det faktisk slik. Jeg skal nevne et enkelt eksempel som jeg har fått høre om denne uken: Helse Midt-Norge inngår bl.a. ikke avtaler med rusavvenningsinstitusjoner hvis de er et AS. Det er rimelig spesielt. En institusjon har fått beskjed om at siden den ikke er en stiftelse, men et AS, kan det dermed ikke undertegnes en avtale. Man skriver også at Helse Midt-Norge ikke er interessert i å inngå nye avtaler med rusavvenningsinstitusjoner. Det viser helt åpenbart at man ikke tar på alvor de sammensatte problemene som rusmiddelmisbrukerne har i dette landet. Jeg håper at helse- og omsorgsministeren nå vil ta en gjennomgang med foretakene og sørge for at de gir et best mulig tilbud om avvenning til de rusmiddelmisbrukerne som ønsker det. Da er det viktig å ha én ting for øye: En rusmiddelmisbruker som i utgangspunktet er motivert til behandling, kan ikke bli satt på venting i én, to, tre eller fire måneder, for da er også motivasjonen borte, og da vil problemene stå i kø.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-17:
Flere i denne sal har understreket betydningen av at man får en individuell plan. Det er mulig at man kan ha rett i at det er viktig. Jeg har her et eksempel på en individuell plan til en rusmiddelmisbruker. Den er på åtte sider. Problemet med de åtte sidene er at det står ingenting på noen av dem. I stedet for å være så opptatt av at man skal ha rett til en plan som absolutt ikke inneholder noen ting, burde vi i denne salen bruke tiden til å diskutere innholdet, for det er jo det som betyr noe. Retten til et dokument som ikke gir rett til noe som helst, er jo en meningsløs rett. Det er den situasjonen rusmiddelavhengige står overfor i dag. Vi trenger ikke bevege oss lenger enn ti meter utenfor dørene til Stortinget før vi møter rusmiddelavhengige som ikke har noe tilbud om behandling. Vi møter personer som, når de skal behandles ved en klinikk i dag, plutselig støter på nye egenandeler som de må betale for å få et behandlingstilbud. Så møter vi rusmiddelavhengige som har stått månedsvis i kø for å få et behandlingstilbud, men som ikke får det. Så møter vi rusmiddelavhengige som har vært i Danmark og kommer tilbake for et ettervernstilbud, men som ikke får det. Diskusjonen om en individuell plan – nå har også vi lært at det heter IP, det har jeg ikke hørt før – er jo en meningsløs debatt hvis man ikke gir den typen planer et innhold. Derfor burde vi diskutere det. Hvordan kan vi sikre at vi unngår den uverdige situasjonen at mennesker med rusmiddelavhengighet blir avvist ved psykiatriske avdelinger fordi de ikke er syke nok, og ikke er psykotiske? Hvordan kan vi hindre at personer som virkelig har et stort psykisk problem, blir avvist fordi de også har et alkoholproblem? Hvordan kan vi i det hele tatt sikre at den gruppen som i dag faller utenfor på alle mulige områder, får en sammenhengende kjede som arbeider til fordel for dem? Da er det mulig at en individuell plan kan ha noe for seg, dersom man sikrer innholdet i den, og dersom man sikrer at det betyr rett til behandling, rett til et attføringstilbud som på sikt gir et arbeid, rett til tiltak som gir en fast bolig, og rett til tiltak som gir et verdig liv. Men det Regjeringen gjør her, er jo, parallelt med å understreke betydningen av en plan, å fjerne alle de mulighetene som kunne gi det tilbudet. Kommunene sliter, uten unntak, med en dårlig økonomi som nettopp rammer den gruppen vi her snakker om. Vi ser hvordan man i regi av de ulike helseforetakene leter med lys og lykte for å innføre egenandeler på tjenester også til denne gruppen. Vi fikk nylig melding om det, bl.a. ved Folloklinikken. Da kan ikke Regjeringen innbyrdes sole seg i glansen av sin egen fortreffelighet, med rosende omtaler av planer som ikke har et innhold – åtte sider uten et eneste tiltak!