trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Petersen (Høyre), 2005-04-26:
Jeg konstaterer at interpellantens evne til å tolke mine standpunkter ikke har bedret seg særlig fra interpellasjonen ble skrevet til den ble fremført. Det tror jeg at jeg har lært meg å leve med gjennom disse månedene. Jeg vil bare minne om at vi fra Regjeringens side – både landbruksministeren og jeg – en rekke ganger har redegjort for hvor vi har stått, hvor langt vi har gått, hvor langt vi har kunnet gå. Jeg har også lyst til å si at vi har håndtert disse forhandlingene på en sånn måte at Norge nå er blant de land som bl.a. inviteres til ministermøter. Det betyr at hva Norge mener om disse tingene, det betyr noe, det betyr en del. Jeg vil gjenta at jeg vil meget gjerne ganske ofte drøfte med Stortinget hvor vi står og hvordan vi bør rykke frem. Men jeg må også konstatere at når vi har hatt disse samtalene, her eller i andre fora, føler jeg at jeg har trygg grunn i Stortinget for den tilnærmingen vi har. Norge har en dagsorden som ikke alle deler, for å si det på den måten. Dette må derfor håndteres på en sånn måte at vi anses som en interessant samarbeids- og samtalepartner, og det gjør vi. Unntaket i den blå boksen kommer nettopp inn fordi Norge har forhandlet på den måten vi har gjort. Den kalles da også den norske klausulen, og det tror jeg er et uttrykk for at vi her har håndtert dette på en riktig måte. Jeg tror fortsatt ikke det er noen god idé at jeg i åpne stortingsmøter definerer hvor langt vi er villige til å gå – eller sagt på annen måte: hvor mye vi er villige til å gi opp før grensen er nådd. Det tror jeg ikke er noen spesielt god idé. Ellers har jeg lyst til å si til Jacobsen at vi selvsagt har en god og omfattende kontakt med landbruksministeren. Dette er en viktig del av forhandlingene, selv om det ikke er hele forhandlingene. Jeg tror vi kan si at vi er godt og bra samkjørt, og har vært det i hele prosessen – og det skal jeg sørge for at vi fortsatt vil være.
Julie Christiansen (Høyre), 2005-04-26:
Høyre deler interpellantens oppfatning av at arbeidet med kjernefysisk nedrustning, rustningskontroll og å hindre spredning av masseødeleggelsesvåpen er viktigere enn noensinne. Et helt sentralt element i denne bestrebelsen er selvsagt Ikkespredningsavtalen, NPT. Den ene store utfordringen for NPT er at fire stater som trolig har atomvåpen eller mulighet til å lage slike våpen, nemlig Israel, India, Pakistan og Nord-Korea, står utenfor Ikkespredningsavtalen. Ifølge forskerne Sverre Lodgård og Helene Revhaug ved NUPI ligger det primære videre spredningspresset i kategorien regimer som føler seg truet på livet, og de nevner Nord-Korea og Iran. Som de påpeker i en artikkel i tidsskriftet Internasjonal politikk: Hvis Nord-Korea eller Iran etablerer seg som atomvåpenmakter, vil det få betydelige ringvirkninger både i Øst-Asia og Midtøsten. For å hindre ytterligere spredning er det derfor svært viktig å øke oppslutningen om NPT. I den sammenheng er dialog med de landene som ikke har sluttet seg til NPT, viktig, og det er viktig at også Norge bidrar her. En annen utfordring når det gjelder det multilaterale nedrustningsarbeidet, er endringene i atommaktenes tilnærming til ikkespredningsarbeidet. For eksempel aksepterer ikke amerikanerne lenger de 13 stegene for kjernefysisk nedrustning, som det var enighet om på tilsynskonferansen i 2000. Bakgrunnen for den amerikanske snuoperasjonen er selvsagt terrorhendelsene den 11. september 2001. Uten en oppslutning om de multilaterale avtalene om nedrustning mener Høyre at det blir vanskeligere å komme videre i ikkespredningsarbeidet. Jeg mener også det er stor grunn til å sette et spørsmålstegn ved en regimeendringstilnærming i denne sammenheng. Høyre mener Norge må bidra til at gjennomføringen av NPT-avtalens forpliktelser går fremover, slik utenriksministeren har redegjort for. Og som utenriksministeren sa: Svekkelse av NPT-avtalen er en alvorlig utfordring med hensyn til internasjonal fred og sikkerhet. Derfor er det bra at Norge har utarbeidet et posisjonspapir, som bl.a. fremmer krav om nye nedskjæringer i de kjernefysiske arsenalene, og at også taktiske kjernefysiske våpen skal inngå. Det er også grunn til å håpe at Norges støtte til resolusjonene om kjernefysisk nedrustning under fjorårets generalforsamling i FN kan skape grunnlag for bedre resultater under tilsynskonferansen. Høyre mener vi må forsøke å sikre fremgang i forhold til NPT, samtidig som vi også har en høy profil i forhold til de mindre formaliserte ikkespredningsinitiativene, som f.eks. PSI. Norges bevilgninger, ikke minst til atomsikkerhetsarbeidet i Nordvest-Russland, er et viktig bidrag til det internasjonale ikkespredningsarbeidet.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-04-26:
La meg først få berømme interpellanten for å videreføre en viktig tradisjon, en interpellasjonsdebatt i forkant av viktige korsveier i arbeidet med atomnedrustning – denne gang den avgjørende tilsynskonferansen som starter i New York i mai. Arbeidet med kjernefysisk nedrustning, rustningskontroll og spredning av masseødeleggelsesvåpen er en vesentlig del av det sikkerhetspolitiske arbeidet. Vi må bekjempe alle typer masseødeleggelsesvåpen. Atomvåpen og radioaktivitet står imidlertid fortsatt i en særstilling når det gjelder død og ødeleggelser. Derfor må målet være full eliminering av alle atomvåpen. Representanten Haakon Blankenborg sa i en interpellasjonsdebatt 8. mai 2003 følgende om atomnedrustning: «Vi har egentlig ingen andre veier å gå på dette området enn avtaleveien.» Det tror jeg vi alle kan slutte oss til. Derfor er også Ikkespredningsavtalen så viktig. Den er selve grunnpilaren i arbeidet for å hindre spredning og sikre nedbygging av atomvåpen. Nedrustningsregimet er imidlertid satt under et kraftig press, som både interpellanten og utenriksministeren understreket, dette både med hensyn til å hindre spredning til nye land og fordi nedbyggingen av de strategiske atomlagrene er stoppet opp. Vi må tilbake til en bred nedrustningsstrategi, slik den ble vedtatt i 1995 og forsterket i 2000. Da avtalen ble forlenget på ubestemt tid i 1995, ble kravene til tilsynsprosessen skjerpet med et sett av «Prinsipper og målsettinger for kjernefysisk ikke-spredning og nedrustning». Til tross for dette stoppet flere viktige prosesser opp gjennom 1990-tallet, som vi vet. Tilsynskonferansen i 2000 ble da et gjennombrudd med 13 vedtatte viktige skritt framover. Spørsmålet er om skrittene nå går i feil retning. Det er nødvendig at Norge i New York markerer sterkt at de 13 skrittene må videreføres og Ikkespredningsavtalen sikres, og at vi får et sluttdokument der dette går klart fram. Det er også viktig at det fra norsk side legges press på atommaktene for å få en forståelse og respekt for at ikke-spredning og nedrustning må ses i sammenheng. Et tema som blir stadig viktigere, er overføring av atomkompetanse mellom atommaktene. Dette er et tema som også bør opp på tilsynskonferansen. Her bør det innføres restriksjoner. Så kan vi jo spekulere på hvordan vi skal håndtere land som Pakistan, som er utenfor, og som heller ikke defineres som atommakt, og hvor vi vet at det har vært kontakt mellom Pakistan og Nord-Korea. Det får vi vurdere videre. Til slutt: Det er foruroligende at atommaktene fortsetter atomvåpenkappløpet ved at de moderniserer og modifiserer eksisterende våpen. Her ligger det utfordringer for atomnedrustning og ikke-spredning framover.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-26:
Det har vore mykje positivt å høyre her i dag, både frå interpellanten og frå utanriksministeren. Ikkje minst er eg glad for å høyre om dei praktiske tiltaka Noreg har stått for ved å organisere møte, ved å førebu ting, slik at det i alle fall ikkje står på det når ein kjem fram til tilsynskonferansen. Men det er klart at det er innhaldet som betyr aller mest. Og som fleire har sagt: Det er liten tvil om at Ikkjespreiingsavtalen er trua. 40 land kan finne på – dei er i alle fall i stand til det – å utvikle våpen, dersom vi ikkje får resultat. Det er ingen som har sagt at det blir slik, men dei er i stand til det. Derfor er det så viktig å oppnå eit resultat. Vi veit jo at for enkelte land kan beviset på at ein er ein nasjon – då Noreg blei sjølvstendig, var det om å gjere å vere ein polarnasjon – vere at ein faktisk har atomvåpen, for i opinionen i mange land er det sett på som positivt, nettopp fordi dei kanskje ikkje har den skepsisen som vi har på dei kontinenta der vi har atomvåpen. Så det er veldig viktig at dette opplysningsarbeidet går vidare, og at Noreg gjer sitt til at dette går den rette vegen. El Baradei har peikt på fleire ting enn det utanriksministeren og interpellanten gjorde. Altså: Det er ein svart marknad når det gjeld atomvåpen, dei blir omsette, og det er manglande kontroll med spaltbart materiale, som faktisk er laust. Og som det er sagt: Terroristar har moglegheit til å skaffe seg denne typen våpen. Noreg har for så vidt ein lang tradisjon når det gjeld å få til det som er mest effektivt, same kva våpen, nemleg sjølvpålagde avgrensingar. Vi har det at vi ikkje skal ha atomvåpen her i fredstid. Vi har også Hellas, som sendte heim sine atomvåpen. Dette er gode grunnlag for å få ein politikk som kan førast vidare. Eg er klar over Nord-Korea, og eg er klar over Pakistan-problemet, men lat oss sjå kva vi kan gjere på eige kontinent. Vi kan gå inn og tore diskutere NATO sin atomvåpenstrategi internt i NATO. Det kan vere mange moglegheiter for å få til resultat og jobbe internt der. Konkret går det an under tilsynskonferansen å leggje meir press på USA og Russland til å følgje prinsippa om irreversibilitet, gjennomsiktigheit og verifikasjon som ligg under Moskva-avtalen, samt å forhandle ytterlegare om djupare, verifiserbare og irreversible kutt i statane sine totale atomarsenal, inkludert både stridshovud og leveringssystem. Dette vil vere fullt i tråd med det som har vore gjort tidlegare. Det må gå an, om ikkje å boikotte, så i alle fall å nekte handel med strategiske varer som sanksjon mot statar som utviklar nye atomvåpen, nettopp for å hindre at freistinga skal liggje der. Men det aller viktigaste er at ein oppnår resultat.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-26:
Eg registrerer at interpellanten og utanriksministeren er ueinige i delar av teksten. Eg held meg til det som blei sagt sist vi diskuterte WTO her i Stortinget. Då var det ikkje eit einaste parti som ville at Noreg skulle stemme nei. Samtidig låg det frå ulike parti visse avgrensingar, visse beskjedar. Eg skal ikkje ramse opp alle dei punkta som utanriksministeren lovde at han skulle ha med seg. Det er dei som eg ser på som dei viktigaste punkta, for det var ramsa opp ein god del ting. Eg går ut frå at utanriksministeren og Regjeringa aldri kjem tilbake hit utan å seie at dei i alle fall har jobba hardt i forhold til dei punkta og dei understrekingane. Det vil jo tida vise, men likevel blir det spennande å sjå. Eg synest interpellanten skal ha ære, for det ho eigentleg opnar for, er å spørje: Kva slags landbruk skal vi ha i Noreg? Og ho spør vidare med ein gong: Tør vi no begynne å «oute»: Kva er sensitive produkt? Ho tør òg å spørje: Kor går smertegrensa for tollvernet? For det er klart at utan eit importvern har vi ikkje eit norsk landbruk. Seinast i førre veke braut forhandlingane mellom Arla, som er ein svensk-dansk landbruksgigant, og Campina, som er ein nederlandsk landbruksgigant på omsetningssida av mjølk, saman. Vi blir så små, vi blir mindre og mindre, og vi ser at utviklinga nede i Europa og på verdsmarknaden er slik at det blir større og større konsern. Vi veit at vi i framtida vil ha eit landbruk som ikkje vil ha ein sjanse til å konkurrere på ein eventuell verdsmarknadspris. Den debatten har vi hatt før, at det ikkje er nokon reell verdsmarknadspris. Men vi veit at vi vil ha eit landbruk som i framtida vil vere avhengig av støtte. Frå SV si side er sysselsetjing og busetjing dei viktigaste grunnane for å bevare eit landbruk, samtidig som det skal vere fagleg utfordrande for dei som skal drive i næringa. Eg trur det må gå an å finne løysingar på det. Eg trur det må gå an å finne dei moglegheitene. Det er mogleg at landbruksministeren ikkje skulle ha vore her i dag, men han burde i mykje større grad trekkjast inn i dette som har med WTO å gjere. Vi må jo førebu oss på dei endringane som kjem, for det er ikkje tvil om at det blir endringar. Interpellanten spør også: Kva er norske interesser? Eg går ut frå at det ikkje berre gjeld norske landbruksinteresser, for dette gjeld også internasjonalt, som Vallersnes òg var inne på. Dette handlar også om fattige bønder i sør. No trur eg at vi i altfor liten grad har sett dei moglegheitene som ligg i at norske bønder har felles interesser med fattige bønder i sør. Det er også sant, viss det er sant det som Vallersnes refererte frå UNDP-rapporten, at land som har gjort det aller best, er dei som sakte, men sikkert har løyst opp marknadene sine. Etter kvart som dei t.d. bygde opp ein foredlingsindustri innanfor landbruket kunne dei tole konkurranse. Det er den sakte tilnærminga også Noreg må stå på i Genève.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2005-04-26:
Tidligere tilsynskonferanser har gitt lovende resultater, og fra Kristelig Folkepartis side håper vi at det også denne gang vil bli framgang i arbeidet for atomnedrustning og ikke-spredning. Det ser ut til at det vil bli svært vanskelige forhandlinger, og det blir en stor oppgave å opprettholde konsensusen fra 1995 og 2000. Ikkespredningsavtalen, NPT, er ikke garantert suksess i framtiden om vi ikke styrker den og sikrer etterlevelse, universalitet og håndhevelse. Vi er imot at det startes en ny debatt om mål og praktiske steg man allerede har blitt enige om. Fra Kristelig Folkepartis side etterlyser vi en sterkere balanse mellom ikke-spredning og nedrustning. Ikke-spredning og nedrustning henger nøye sammen og utfyller hverandre i arbeidet for å oppnå en trygg og sikker verden for alle. Vi mener FN må gjenreises som nedrustningspolitisk forum, og 1. komite må bli mer relevant. Når det gjelder Moskva-avtalen, skal denne gi en sterk styrkereduksjon i strategiske våpen innen 2012. Avtalen er derimot ikke irreversibel eller transparent. Den har ingen verifikasjonsmekanismer, og den er svært lite forpliktende. Atomvåpen må gis mindre betydning i sikkerhetspolitikk og forsvarsstrategi. Jeg mener man på tilsynskonferansen må arbeide for at atomvåpenstatene umiddelbart starter reell atomnedrustning. Det må legges press på USA, Russland og andre atommakter til å overholde inngåtte forpliktelser om å redusere operasjonell beredskap av atomvåpensystemer. Om ikke de fem atomvåpenmaktene overholder sine forpliktelser etter NPT, vil heller ikke andre land være villige til å overholde sine forpliktelser. Reduksjonene må kunne verifiseres, være åpne og irreversible. Det er et problem at NATO-land selv bruker atomvåpen som avskrekking. Vi vil at USA skal fjerne sine taktiske atomvåpen fra andre NATO-lands jord. Norge må være pådriver til at prøvestansavtalen trer i kraft så snart som mulig. Utvikling av nye typer kjernevåpen er svært problematisk. De kan utløse behov for nye prøvesprengninger. Noen typer minikjernevåpen, såkalte «bunker busters», kan bidra til at skillet mellom konvensjonelle og kjernefysiske våpen utviskes, og dermed senke atomterskelen. Vi må få bedre kontroll med produksjonen av spaltbart materiale. Muligheten for at uran kan anrikes under dekke av sivile atomprogram, må opphøre. Eksisterende lagre av spaltbart materiale må legges under IAEA-kontroll. At India, Pakistan og Israel fortsatt står på utsiden av Ikkespredningsavtalen, begrenser avtalens virkeområde, dens legitimitet og dens relevans. Internasjonale kjernefysiske smuglernettverk utgjør et stort problem når de har basis i stater som ikke er medlemmer av Ikkespredningsavtalen. Kristelig Folkeparti støtter forslaget fra IAEAs direktør El Baradei om å arbeide for multilateral kontroll over teknologien som kan produsere materiell for kjernevåpen. Jeg håper tilsynskonferansen vil føre til viktige framskritt i arbeidet med ikke-spredning og nedrustning.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-04-26:
Det er prisverdig at lederen i utenrikskomiteen har reist denne interpellasjonsdebatten – ikke fordi det er stor uenighet i denne sal om disse spørsmål, men fordi det er et viktig saksområde. Land som Iran og Nord-Korea har utvilsomt bidratt til et høyt internasjonalt spenningsnivå gjennom sine bestrebelser på å utvikle atomvåpen. Dette vekker frykt og uro. Det er nå mye oppmerksomhet rettet mot disse landene, og det er bra. Men det er fortsatt begrenset internasjonal debatt om hvordan vi totalt sett skal komme videre i atomnedrustningsarbeidet. Dette er trist ut fra den spesielle internasjonale situasjonen som har oppstått ved at terror er kommet så høyt på dagsordenen. Det er behov for at det tas bilaterale initiativ fra atommaktene. Vi må ha forventninger til det, parallelt med at vi ivaretar og utvikler det internasjonale regelverket på området, som vi møysommelig har bygd opp. Ikkespredningsavtalens veikart fra 2000 skisserte en farbar vei mot ytterligere atomnedrustning og ikke-spredning, og man fikk jo tilslutning fra alle medlemslandene innen Ikkespredningsavtalen, også fra USA, for dette. Det var løfterikt det som da skjedde. Men fem år seinere kan vi konstatere at de fleste av elementene i handlingsplanen av 2000 ikke er fulgt opp. USA og Russland har ikke, som de lovte, gjennomført nedbygging av sine atomlagre. Det i seg sjøl øker sjølsagt risikoen for spredning, og det svekker hele ikkespredningsregimet. Ved tilsynskonferansen nå er det viktig at konferansen lykkes i å balansere nedrustningsspørsmålet med ikkespredningsspørsmålet. Styrking av de forpliktelser innen NPT som angår ikke-spredning, må imøtekommes med en styrking av kravene til nedrustning. Her må man sjølsagt vise til tidligere forpliktelser – begge spor er altså viktige. Ved tilsynskonferansen bør Regjeringa vektlegge de inngåtte forpliktelsene som ligger der, at man har forventninger om at de skal respekteres, og at det er behov for videreutvikling. Man må i det hele tatt vise at en har ambisjoner på dette området. Det er gledelig for meg å kunne uttrykke tilfredshet med det ambisjonsnivået som jeg opplever at Regjeringa har lagt for dagen her i dag, hvor man viser at en er rede til å ta initiativ på dette området. La meg bare helt til slutt understreke betydningen av at Det internasjonale atomenergibyrået blir styrket. Det er en viktig mekanisme i arbeidet framover.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-04-26:
Jeg takker utenriksministeren for svaret, et svar som jeg nok hadde håpet kunne ha blitt langt mer konkret. Jeg vil stille et par spørsmål om igjen. Men før jeg gjør det: Jeg forstår at utenriksministeren har latt seg irritere over interpellasjonsteksten. Det har han altså ingen grunn til. I Dagens Næringsliv 28. januar står det: «Ifølge Petersen er det svært vanskelig å forestille seg en avslutning» – underforstått avslutning av WTO-forhandlingene – «som ikke vil gi betydelig kutt i støtten til landbruket, og åpning av markedene. Samtidig mener han det er viktig å kjempe for andre offensive krav fra Norge, blant dem at fisk skal tas med i en ny avtale.» Jeg har vel aldri forstått det slik at det Regjeringa har lansert, er «betydelig kutt i støtten til landbruket». Men la oss komme tilbake til realitetene. Jeg vil helt konkret igjen spørre utenriksministeren: Hvilke produkter ser man fra Regjeringas side skal inngå i begrepet «sensitive produkter», og hvilke tollreduksjoner, og hvor store tollreduksjoner, mener man det vil være mulig for Norge å leve med når det gjelder disse ulike produktene? Det er det ene spørsmålet jeg vil gjenta helt konkret. Det andre spørsmålet jeg vil gjenta helt konkret, gjelder det såkalte unntaket i rammeavtalen knyttet til blå boks, nemlig det at land med et høyt støttenivå skal kunne behandles spesielt. Mitt spørsmål er: Hva forventer utenriksministeren konkret å få ut av dette unntaket? Jeg hadde flere spørsmål, men jeg velger å gjenta bare disse to i håp om at jeg kan få svar på dem. I tillegg vil jeg ta opp én ting til. I den endelige avtalen vil det etter alt å dømme inngå en artikkel som sier noe om behov og eventuelt retning på de videre forhandlingene på landbruksområdet. I dag er dette som kjent artikkel 20 i avtalen, hvor det snakkes om behovet for ytterligere liberalisering i framtida. Alt tyder på at en endelig landbruksavtale vil bli vesentlig dårligere for norsk landbruk enn det som lå inne i Norges forhandlingsutgangspunkt. Derfor er vi opptatt av at Norge må være meget tydelig på ikke å binde seg opp til store endringer i framtida, endringer i betydningen krav om ytterligere liberaliseringer – dette fordi tilpasningen til en ny WTO-avtale vil bli svært krevende. Det vil kreve mye tid, og det vil kreve mye penger, å komme fram til en ny landbrukspolitikk(presidenten klubber) som sikrer et fortsatt levende landbruk over hele landet. Da må en ikke ha hengende over seg at man ikke skal ha tro på at det avtaleverket som nå framforhandles, skal stå over tid.(Presidenten klubber igjen.) Derfor … (presidenten klubber) (Presidenten klubber igjen.)
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-04-26:
Da har presidenten klubbet.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-04-26:
Det er ingen tvil om at viktige verdier står på spill i landbruksforhandlingene. Dette handler om trygg mat, det handler om bosetting, det handler om næringsmiddelindustri, det handler om kulturlandskap. Forhandlingene i Genève i juli i år vil kunne vise seg å bli viktige. Jeg tror nok det er sånn at frivillige organisasjoner, næringsorganisasjoner, lærte av den prosessen som var i fjor, og at Regjeringa vil bli fulgt opp på en langt tettere måte under forhandlingene i sommer enn den ble i fjor. Det tror jeg vil være en styrke for prosessen, og det vil bidra til at Regjeringa må stå fastere. I utenriksministerens svar her i dag har jeg hørt noe om prosess, men jeg har vel i praksis ikke fått noe svar på spørsmålene i interpellasjonen om hvilke forhandlingsmandat våre forhandlere nå sitter med. Jeg hadde ikke forventet at utenriksministeren skulle gå i detalj på hvilke forhandlingsmandat forhandlerne har, jeg hadde ikke forventet at utenriksministeren skulle gå i detalj på hvor smertegrensene går for Norge. Både representanten Lønning og utenriksminister Petersen betrakter jo meg som en total novise i forhold til denne type prosesser, men jeg hadde faktisk ikke forventet at man her skulle gå i detalj. Men jeg hadde dog forventet – og det kan ikke betraktes som detaljer – at utenriksministeren f.eks. ville gi uttrykk for hva man på norsk side legger i unntaket som ble framforhandlet i blå boks. Dette har man solgt inn som en stor seier. En gjorde det i fjor. Men en er altså ikke i stand til å si et eneste ord om hva det substansielle innholdet er i dette. Det er sjølsagt ikke detaljer knyttet til et forhandlingsmandat å snakke om hvilke produksjoner, hvor mange produkter, man anser som sensitive, eller å gi noen signaler om hvor en mener at tollreduksjoner vil kunne være forsvarlige eller ikke forsvarlige. Det er sjølsagt mulig, hvis du har vilje, å gi noe mer enn det utenriksministeren har gjort i dag. Vi må altså konstatere at vi har en utenriksminister som ikke ønsker å si noe om det faktiske innholdet i de forhandlingene som nå pågår. Og vi må da bare konstatere at her gjelder det å henge med på andre måter enn å basere seg på å få informasjon fra utenriksministeren.
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-26:
Verden har dessverre kommet i en situasjon der interessen for å tilegne seg atomvåpen og fornye våpenarsenalet er større i en rekke land enn interessen for å ruste ned og bidra til en atomvåpenfri verden. Vi er på vei inn i en ny og skremmende atomalder. Jeg er glad for denne interpellasjonen, og jeg vil henvise til et vedtak Stortinget gjorde i fjor høst, referert i Innst. S. nr. 49 for 2004-2005: «Stortinget ber Regjeringen om å fremme en sak for Stortinget med en helhetlig gjennomgang av på hvilken måte og på hvilke arenaer Norge best kan bidra i arbeidet med nedrustning og ikke-spredning.» Jeg kunne gjerne tenke meg å få en kommentar på hvor langt Regjeringen har kommet i dette arbeidet. I dag har USA over 10 000 atomstridshoder i sitt arsenal, 4 500 strategiske og 800 taktiske, som er utplasserte og operative. Etter implementeringen av Moskva-avtalen i 2012 vil det fortsatt være over 6 000 atomstridshoder tilgjengelig. Russland har i dag 17 000 atomstridshoder. I 2012 vil det fortsatt være 2 200 operative strategiske atomstridshoder i Russland samt hundrevis av taktiske atomvåpen. I tillegg har Kina, Frankrike, Storbritannia, Israel, India og Pakistan hundrevis av atomstridshoder til disposisjon, og ingen av dem har gitt noen entydig lovnad om nedrustning. Totalt har vi altså i dag 28 000 atomstridshoder i verden. Det er 28 000 atomstridshoder for mye. Atomtrusselen er reell, og atomnedrustning er tvingende nødvendig for å sikre menneskehetens framtid. 17. november erklærte president Putin at Russland fortsetter sin testing av nye atomvåpen, og at Moskva snart vil ha et toppmoderne atomarsenal. England har nettopp fullført sitt taktiske atomvåpenprogram og planlegger nye atomubåter. Kina moderniserer sitt atomarsenal. Frankrike har erklært at de vil være en atommakt, i det minste fram til 2040. Nord-Korea og Iran jobber også med saken. Vi er altså inne i en tid som kjennetegnes av opprustning snarere enn nedrustning. Hovedproblemet som forårsaker denne utviklingen, er at vi har militære doktriner som gjør oss avhengig av atomvåpen. NATO, med USA i spissen, proklamerer ofte sin rett til førstebruk av atomvåpen. Det er dette som er virkeligheten. Med en slik virkelighet hengende over oss er det ikke nok å håpe at det går bra i lengden. Vi må som nasjon gjøre noe for å bidra i sterkere grad, noe som er forpliktende både for dem som har atomvåpen, og for dem som ikke har det. Dette er vanskelig, og jeg er glad for at det er stor enighet om dette i salen. Jeg synes at vi må forsøke hardere og med enda større besluttsomhet også på andre områder enn dem som er knyttet til den konferansen som skal begynne i neste uke, ikke minst innenfor NATO og knyttet til NATOs strategier for førstebruk av atomvåpen. Der kan Norge gjøre en sterkere innsats i tiden som kommer.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2005-04-26:
De viktige WTO-forhandlingene er inne i en viktig fase hvor alle land vil kjempe både for sine offensive og defensive interesser. Jeg legger til grunn at Regjeringen gjør det som er mulig for å sikre de samlede norske interesser. Jeg vil også legge til at det er svært viktig for Norge, som en liten stat, at forhandlingene i WTO lykkes, bl.a. i lys av de store utfordringene som oppdrettsnæringen står overfor. Samtidig må vi ikke glemme at denne runden først og fremst dreier seg om å sikre utviklingslandenes grunnleggende interesser og å skape et handelsregime som er mer rettferdig for de fattigste landene. Dette tok Stortinget høyde for ved behandlingen av utviklingsmeldingen i januar, da et flertall understreket: «For at utviklingslandene skal få adgang til de rike lands markeder må alle former for eksportsubsidier og dumping av mat fra rike land til utviklingsland opphøre. I tillegg må rike land foreta reduksjoner i den handelsvridende, interne støtten samtidig som en ivaretar landbrukets betydning for kulturlandskap, miljø, og bosetting.» Stortinget framhevet særskilt utviklingslandenes behov for markedsadgang til de rike lands markeder. Dette kravet fra utviklingsland kan bli krevende for norsk landbruksnæring, som har levd ganske beskyttet. Vi skal ta alvorlig utfordringen den norske landbruksnæringen og Norge vil få som følge av et nytt WTO-regelverk. Det er en bekymring i landbruket for konsekvensene av en ny avtale, men det er også en mye større realisme og vilje til endring og nytenkning enn vi så bare for noen år siden. Det er viktig å ivareta regioner der landbruket er særlig viktig, og hvor næringsgrunnlaget for øvrig er svakt. Blant annet har fjellregionene i Norge et svakt bosettingsgrunnlag fra før. Det samme gjelder fjord- og dalbygder. Da må vi ha et sett av virkemidler for å utvikle næringslivet i disse områdene. Da må vi satse mye sterkere på bygdeutviklingstiltak og å utvikle en ny politikk. Vi må ha en full verktøykasse for distriktene med redskap vi er villige til å bruke, for å sikre fortsatt livskraftige bygdesamfunn. Vi må legge inn klare føringer for hvordan vi kan ivareta kulturlandskapet, unngå gjengroing, sikre miljøet og bosettingen. Ved en WTO-løsning vil Arbeiderpartiet foreta en full gjennomgang av sektoren for å sikre at disse viktige verdiene blir ivaretatt.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-04-26:
Samarbeidsregjeringens mål for landbruksforhandlingene i WTO er klart: Det skal være et solid grunnlag for et fortsatt levedyktig landbruk i Norge som bidrar til å opprettholde bosettingen i distriktene, matsikkerheten og ivaretakelsen av kulturlandskapet. Samtidig må vel også Senterpartiet erkjenne at vi lever i en verden som blir stadig mer globalisert. På dette området er det naivt å tro at den står sterk som står alene. Det gjelder også for annerledeslandet. WTO er viktig for Norge. For et lite land med svært åpen økonomi er det av særlig betydning å ha klare kjøreregler for internasjonal handel. Derfor må også landbruksforhandlingene ses i et helhetsperspektiv. Den pågående forhandlingsrunden kalles utviklingsrunden. Det er ingen floskel. Å integrere utviklingslandene sterkere i verdenshandelen er en nødvendig forutsetning for utvikling. Målet er et solid partnerskap mellom landene i nord og sør, slik at tusenårsmålsettingene om halvering av verdens mest ekstreme fattigdom innen 2015 kan nås. Fjerning av eksportsubsidier og en stor reduksjon av andre nasjonale støtteordninger er det viktigste innholdet i utviklingslandenes krav. Ugandas president Museveni har i denne sammenheng sagt det på følgende måte: «Enten kan Afrika få reell markedsadgang til de rike landenes markeder for sine produkter, spesielt landbruksprodukter, der Afrika har et komparativt fortrinn, eller så kan de rike landene erkjenne at de foretrekker å videreføre Afrikas avhengighet av de rike landenes veldedighet.» Handel, også med landbruksvarer, er derfor et viktig virkemiddel i kampen mot sult og fattigdom. Våre erfaringer viser at utviklingsland som har satset på en mer åpen økonomi og en friere handel, har opplevd sterkere vekst med høyere sysselsetting og inntjening enn land som har hatt en mer innadvendt utviklingsstrategi. Dette påpekes bl.a. i UNDP-rapporten «Making Global Trade Work for People». Slike momenter hører også med i en debatt om WTO og landbruk. For Norge er et balansert sluttresultat avgjørende. Manglende fremskritt om f.eks. tjenester og regelverk er derfor en kilde til bekymring og en utfordring i tiden frem mot sommeren og Hongkong. Den samlede forhandlingsløsningen er viktig for Norge og bør inneholde resultater også når det gjelder markedsadgang for industrivarer, fisk og tjenester. Når Høyre vurderer utfallet av Doha-runden, vil vi ha et helhetlig perspektiv på avtalen.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2005-04-26:
Den 17. juni marsjerer Bondelagets representanter mot Genève fordi de mener at retten til å produsere egen mat trues av WTO. Vi hadde håpet at jordbruksorganisasjonene hadde prioritert en annen strategi – en strategi for omstilling. Det hadde vært langt bedre å forsere omleggingen av landbrukspolitikken som er i gang, og gjort den mye tydeligere. For det må være klinkende klart: WTO kommer til å forandre norsk landbruk relativt kraftig. Det er i Norges interesse å ha en fri og velfungerende internasjonal handel, og da må landbruket inkluderes i denne prosessen, som utenriksministeren også var opptatt av. Jeg husker godt innlegget som tidligere WTO-leder Mike Moore hadde for noen år siden på NHOs årskonferanse. Han sa noe slikt som at Norge vil ha full frihandel for alt som dyrkes under vann, mens vi var ivrige forkjempere for proteksjonisme og konservering av særordninger for alt som dyrkes over vann. Han stilte seg relativt uforstående til dette. Det er urealistisk å forvente at WTO-forhandlingene skal innfri Senterpartiets og organisasjonenes forventninger. Norge er blant verdens rikeste land, og vi kan ikke grine oss til å opprettholde etablerte ordninger. Vi må belage oss på en vesentlig reduksjon i den norske landbruksstøtten og det tollbaserte vernet, og det krever en politikkomlegging fra vår side. Også Senterpartiet burde være opptatt av hvordan man skal føre en realistisk landbrukspolitikk. Da må vi komme bort fra statiske resonnementer om at bøndene skal fortsette å oppføre seg slik de alltid har gjort. Det betyr at vi må innføre fri konkurranse i alle ledd i verdikjeden for matvarer, full konkurranse innad mens vi ennå har et tollbasert vern utad. I dag begrenses konkurransen gjennom markedsregulering i omsetningsleddene, reguleringseksport, pris- og markedssamarbeid gjennom produksjonsbegrensninger og jordbruksavtalen. Det betyr at norske konsumenter betaler langt mer for norske matvarer enn det som er nødvendig under våre vanskelige klimatiske og topografiske forhold. Med fornuftig omstilling i jordbruket, hvis man kommer opp i en viss skala, vil det være fullt mulig å konkurrere med svensker, dansker, hollendere og tyskere. Da vil det være mulig med produksjon av både melk og storfekjøtt i tillegg til kraftfôrbaserte produksjoner og grøntsektoren. Men da bør omleggingen komme med full kraft alt ved vårens jordbruksoppgjør. Det må vises forståelse for en helt nødvendig omstilling. Ellers kan prosessen bli brutal for mange bønder lenger frem. Vi risikerer å få en næring i full oppløsning. Derfor må resepten være å gjennomføre en realistisk landbrukspolitikk før tollmurene faller.
Sigmund Kroslid (Kristelig Folkeparti), 2005-04-26:
Kristelig Folkeparti vil arbeide for et fortsatt levedyktig landbruk i hele landet og for en livskraftig næringsmiddelindustri. Vi har et landbruk som vi er stolte av, og som vi vil holde i hevd. Landbruket er avgjørende for å opprettholde levende bygder, spredt bosetting og for å styrke næringslivet i bygdene. De pågående WTO-forhandlingene utfordrer oss, og vi må være aktive for å sikre våre interesser. Men vi må også være så realistiske at vi ser at det vil komme endringer i landbruket. Kristelig Folkeparti erkjenner at hvis vi ikke foretar tilstrekkelig med tilpasninger, vil konsekvensene av WTO-avtalen kunne bli dramatiske for vårt landbruk. Kristelig Folkeparti mener at Norge derfor må finne avbøtende tiltak og omstillinger som sikrer et levedyktig landbruk. Vi må arbeide for å øke konkurransekraften i den norske matvaresektoren, og vi må styrke variasjonene i det norske landbruket. Målet om å sikre fortsatt levende landbruk må derimot ikke stå i konflikt med utviklingspolitikken. Denne forhandlingsrunden tar i stor grad hensyn til utviklingslandenes krav, fordi det er bestemt at forhandlingsrunden skal fokusere nettopp på dette. De siste årene har man stadig fokusert sterkere på handel som et sentralt virkemiddel for å redusere fattigdommen i utviklingslandene. Manglende markedsadgang, ikke minst for landbruksvarer, er definert som en sentral problemstilling. Bistand alene er ikke nok til å møte fattigdomsutfordringene. Kristelig Folkeparti mener det er positivt å se at utviklingslandene nå er blitt en reell maktfaktor i WTO, og vi vil arbeide for å bedre deres rammevilkår knyttet til gjeld, handel og investeringer. Norge må bli flinkere til å støtte u-landenes krav i forhandlingene i WTO, samtidig som vi ivaretar våre landbruksinteresser på beste måte – ikke bare når det gjelder adgang til de rike lands markeder, men også når det gjelder fattige u-lands ønsker om å beskytte egne markeder. Norge må åpne for mer handel med alle utviklingsland, ikke bare de fattigste. Vi bør øke importen fra utviklingsland på bekostning av import fra i-land, f.eks. når det gjelder sukker. Vi må arbeide for å skape en økt målretting innen WTO-systemet knyttet til tusenårsmålene. Eksportsubsidiene rammer utviklingslandene hardest. De bør derfor avvikles. Alle land har gjennom FN vedtatt tusenårsmålene, hvor man skal halvere tallet på fattige innen 2015. Det vil også kreve noe av oss. Vi må fokusere på det som tilgodeser de fattigste, selv om det vil kunne skape utfordringer for oss. Kristelig Folkeparti tror at bønder og andre i Norge er innstilt på å hjelpe de fattigste landene, og at det er mulig å kombinere en god utviklingspolitikk med en effektiv landbrukspolitikk.
Inge Lønning (Høyre), 2005-04-26:
Svaret på det siste spørsmålet er at det neste blir dette innlegget. I interpellasjonsteksten står det: «Dette er oppsiktsvekkende og dramatisk.» Det som er oppsiktsvekkende og dramatisk, er at utenriksministeren har ytret tvil om hvorvidt det er mulig å innfri norske interesser fullt ut når det gjelder norsk landbrukspolitikk. Med respekt å melde ville det vel ha vært mer oppsiktsvekkende og dramatisk om Norge hadde hatt en utenriksminister som hadde uttalt seg med skråsikkerhet om utfallet av så kompliserte forhandlinger som WTO-forhandlingene. Norsk landbrukspolitikk er et viktig tema. WTO-forhandlingene er med respekt å melde et enda viktigere tema. Men det som er aller viktigst, er å slå fast at det ikke dreier seg om én og samme sak. I den utstrekning man i denne sal later som om det er en og samme sak, er det uttrykk for en alvorlig proporsjonsforstyrrelse. Det er heller ikke så enkelt i WTO-forhandlingene at hvert land, som interpellanten sa, kan nøye seg med å fokusere på sine egne nasjonale interesser. Problemet er at det knapt er noen land som deltar i WTO-forhandlingene, som bare har én nasjonal interesse. De fleste har mange nasjonale interesser, ulike nasjonale interesser og hva mer er: motstridende nasjonale interesser som de skal forsøke å få ivaretatt ved en helhetlig løsning som ingen vil være hundre prosent tilfreds med, men som alle skal kunne leve godt med. Det er en grunnleggende nasjonal interesse for Norge å bidra til at de fattige landene får et resultat av disse forhandlingene som gjør at de i økende grad kan få sin sjølråderett, som vi er opptatt av å ha, sin uavhengighet, og ikke til enhver tid være avhengig av velviljen fra de rike og mektige land i denne verden. Det resultatet er det ikke mulig å oppnå – det er tross alt en utviklingsrunde vi er inne i i WTO-forhandlingene – med mindre land som Norge er villig til å bidra aktivt med å legge noen av våre interne interesser inn i den potten som skal gi et tilfredsstillende resultat. Så til sist: Det ville ha vært både oppsiktsvekkende og dramatisk dersom Norge skulle føre kompliserte internasjonale forhandlinger på den måten som interpellanten ønsker, nemlig ved å starte forhandlingene ved å proklamere hvor langt man er villig til å gå, eller enda mer: hvor langt man ikke er villig til å gå. På den måten lar ikke vettuge internasjonale forhandlinger seg føre.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2005-04-04:
Både representanten Gjul, for Arbeiderpartiet, og representanten Thorkildsen, for Sosialistisk Venstreparti, har nå pekt på et forhold som det er nødvendig å vie litt oppmerksomhet. Det gjelder den hjelpen som noen kan komme til å trenge for å fremme en søknad som er av en sånn karakter at den gir de nødvendige og adekvate opplysningene om dem til Billighetserstatningsutvalget. De ønsker at rettshjelpsloven § 13 skal endres. Vi understreker fra flertallspartienes side at justissekretariatene som mottar søknadene, vil be om tilleggsopplysninger og gi søkeren nødvendig veiledning. Den enkelte fagetat har for øvrig plikt til å sørge for sakens opplysning før den fremmes for Billighetserstatningsutvalget. Med andre ord: Vi mener at man på den måten ivaretar SVs anliggende her. Er ikke representanten Thorkildsen enig i det?
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2005-04-04:
Som statsråden helt sikkert er klar over, har komiteen på side 6 presisert at billighetserstatning skal være forbeholdt den som «ble påført» særlige lidelser, tap og urimeligheter, men at man ikke nødvendigvis må ha gjennomgått «særlig lidelse» i ettertid. Jeg forstod av statsrådens innlegg at han så det nesten slik at mobbing i seg selv kan gi 20 000 kr, og at mobbing med alvorlige konsekvenser kan gi 60 000 kr. En samlet komite sier: «Hvilken følge overlasten/overgrepene har påført krigsbarnet senere i livet, vil være et relevant element å legge vekt på ved fastsettingen av erstatningsbeløpets størrelse.» Er statsråden enig i at mobbing som kan støttes opp i dokumentasjon, også kan gi mer enn 20 000 kr, selv om ettervirkningene ikke har vært av den alvorligste karakter?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-04:
Vi håper det er som Marthinsen sier her, at det vil fungere sånn i praksis, og at det ikke vil være behov for en mer liberal praktisering av rettshjelpsloven – men vi mener at man godt kunne ha sagt begge deler. Det er derfor vi for sikkerhets skyld har denne merknaden i innstillingen. I disse sakene må det ikke være sånn at folk opplever at de ikke får den bistanden de trenger, og derfor mente vi at dette måtte inn.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-04:
Først vil jeg si at SV er enig med Senterpartiet i at mobbing av samer og kvener som følge av holdning og politikk fra myndighetenes side også må telle med i en erstatningsutmåling for søkere fra disse gruppene, som for krigsbarn og romanifolket. Vi er enige om at billighetserstatning er en symbolsk unnskyldning og oppreisning, slik statsråden sa. Men hadde det ikke vært rimelig å legge minstenivået her på samme nivå som for billighetserstatninger for øvrig, altså et sted mellom 40 000 og 60 000 kr?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-04-04:
Det er ingen tvil om at både Justisdepartementet og andre departement her har stått overfor vanskelege avvegingar før ein til slutt skulle gi ei tilråding. Eg vil be justisministeren om ein kommentar på det som er komme fram av forsking etter at komiteen la fram si innstilling. Komiteen seier at det er viktig at dei endelege vedtaka blir fatta på bakgrunn av denne nye kunnskapen, i forhold til både staten si verksemd overfor krigsbarna, deira levekårsutvikling og opplevingar i oppveksten. Komiteen kunne ha utdjupa dette endå meir, men det har ein ikkje gjort. Men eg antek at statsråden har tenkt gjennom korleis han vil følgja dette opp overfor sekretariatet. Eg ber om hans kommentar på det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-04-04:
Det er all grunn til å gi ros til departementet for den måten dei har handtert det faktumet på at romanifolket og taterane kan ha ulike grunnar for å søkja, og at det så klårt er sagt at det her òg kan bli erstatningsbeløp som må vurderast opp mot kvarandre. Det er bra at det kjem så klårt fram, og at statsråden no presiserer det i dag. Eg har eit spørsmål som gjeld Sametinget sitt vedtak, Sametinget si utsegn, der dei ber om utgreiing av fornorskingspolitikken òg på andre samfunnsområde enn utdanning – nemleg om det er andre grupper som har lidd overlast under og etter den siste verdskrigen. Grenselosane kan vera ei slik gruppe. Eg har grunn til å tru at Regjeringa der har lagt ein plan for ein dialog med Sametinget for korleis det kan følgjast opp.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-04-04:
Berre nokre avsluttande kommentarar. Fyrst: Når det gjeld samar og kvener, synest eg det er bra at statsråden slår fast at departementet her kjem til å følgja opp sin del av dette. Når det gjeld billigheitserstatningsordninga, er ho – som det har vore streka under her – Stortinget si sak. Eg synest det på ein dag som denne er viktig på den eine sida å streka under at det er enkeltpersonar som ikkje er fornøgde i dag, fordi det her har vorte rippa opp i historier som dei opplever som eit tilbakelagt stadium, og som dei ikkje ynskjer meir fokusering på. Men på den andre sida er det svært gledeleg og fortenestefullt at mange enkeltpersonar har stått fram med historiene sine og dermed har medverka til at mørke kapittel i historia vår er komne fram i lyset – og til at vi no har ei stortingsmelding og ei komiteinnstilling med så klåre føringar for Stortinget sitt vidare arbeid med denne saka. Det er viktig å streka under når det gjeld krigsbarna, at ein her har både ei stortingsmelding og ei komiteinnstilling. Ein har òg nyare forsking etter at meldinga vart lagd fram, som er ytterlegare dokumentasjon, og som må ha noko å seia når Billighetserstatningsutvalget skal gjera sin del av denne jobben. Det er viktig for dei som no skal følgja opp dette frå Stortinget si side, at det vert sett i verk eit oppsøkjande arbeid – som no er lovt i innstillinga – for å gjera kjend moglegheita til å søkja på nytt for dei som vert gitt høve til det i dag. Det er viktig å leggja til rette for god moglegheit og nødvendig hjelp til å framføra søknaden sin. Og det er sjølvsagt svært avgjerande at oppfølginga av dei ulike gruppene ikkje medfører nye år, men at det vert lagt til rette for rask sakshandsaming. Det er fyrst då vi kan setja punktum på dette området.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-04-04:
Først en alminnelig kommentar om forskning. Det var svært viktig, når Stortinget nå skulle behandle saken i dag, det Stortinget i sin tid gav uttrykk for, at man ikke skulle vente på endelig forskning for å kunne gjøre noe. Det har Regjeringen fulgt opp, og det har stortingskomiteen også gjort. Skulle vi ventet på den endelige forskning, ville vi ha måttet vente veldig lenge. Så er det slik at i denne saken – og her har representanten Kleppa, som det er gitt uttrykk for tidligere, gjort en fortrinnlig innsats – er det tilført kunnskap. Den kunnskap som kommer ytterligere, regner jeg med vil være kunnskap og innsikt som den som går inn og søker om billighetserstatning, vil ha nytte av, og som jeg også regner med gir en kollektiv innsikt for samfunnet. Som statsråd foretar jeg ikke saksbehandling verken på vegne av Stortinget eller på vegne av Billighetserstatningsutvalget, men kollektiv innsikt og kollektiv samfunnsforståelse er et gode som vi har i Norge.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-04-04:
Representanten Thorkildsen og jeg har det til felles at vi ser på billighetserstatningsordningen som i praksis et symbolsk håndslag. Representanten har på en utmerket måte også i den offentlige debatt fremmet det synet, bl.a. under henvisning til hvilke ordninger vi ellers har i Norge. Når det gjelder rimelighet, får det være en avveining som den enkelte foretar. Jeg har gjort rede for at vi har senket terskelen for hva som kreves i det hele tatt for å komme inn under ordningen. Når vi har gjort det, er det fordi mennesker som lever i den situasjonen som krigsbarna har gjort, ellers kunne risikert å falle utenfor omtrent alt. Så det er mitt svar på dette. Så har jeg det tilleggssvar, som representanten Gjul gav uttrykk for, at jeg synes ikke saken egner seg for å kappspringe med hverandre om hvem som kan gi det beste bidraget. Jeg oppfatter heller ikke at representanten Thorkildsen har gjort det, men jeg føler at jeg saklig sett har framlagt et forslag som har fått tilslutning i praksis fra regjeringspartiene, Fremskrittspartiet – og dermed også i praksis fra Fremskrittspartiet, slik representanten Gjul gjorde det Se statsråd Dørums korrigering i hans neste innlegg. – og jeg tar det til etterretning.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-04-04:
For det første vil jeg beklage at jeg ble såpass ivrig i det forrige innlegget at jeg tror jeg kom i skade for å inkludere representanten Gjul i gal partipolitisk sammenheng. Det jeg mente å gi uttrykk for, var at regjeringspartiene med støtte fra Fremskrittspartiet, men også i praksis med støtte fra Arbeiderpartiet – slik representanten Gjul gav uttrykk for det – står bak ordningen. Når det gjelder spørsmålet fra representanten Kvakkestad, har jeg følgende korte kommentar: Jeg har ikke noe å legge til eller trekke fra det som Stortinget har uttrykt gjennom komiteinnstillingen. Jeg regner med at de kloke mennesker som skal foreta den saksbehandling senere, vil lytte både til denne debatt og til den innstilling som er utført fra Stortingets side.