Ivar Kristiansen (Høyre), 2009-03-24:
Etter nesten 40 år med så å si uavbrutt vekst i produksjon og investeringer, og samtidig en bemerkelsesverdig historie innenfor teknologiutvikling og innovasjon, har den samlede petroleumsproduksjonen på norsk sokkel nådd sitt høyeste nivå, med en daglig produksjon på mellom 4 og 4,5 millioner fat oljeekvivalenter pr. dag. Over neste syvårsperiode forventes produksjonen å forbli på dette nivået, under forutsetning av en relativt sett normal oljepris. Men etter år 2015 forventes det at den samlede olje- og gassproduksjonen vil begynne å avta. Oljeproduksjonen har allerede begynt å avta, mens gassproduksjonen øker, som kjent. Den økte gassproduksjonen forventes imidlertid ikke å ville motvirke det forventede fall i oljeproduksjonen i årene etter år 2015. Som vi vet, og det illustrerer alvoret i situasjonen, er altså norsk oljeproduksjon redusert med en tredjedel allerede fra årtusenskiftet, og norsk oljeproduksjon vil innen år 2014–2015 være halvert, med de konsekvenser dette får for næringen, for teknologiutvikling og for norsk økonomi som sådan. Hva kan myndigheter og industri gjøre for å maksimere olje- og gassproduksjonen på norsk sokkel, og hva kan ansvarspartene gjøre for å forhindre et betydelig aktivitetsfall etter år 2015? Vi kjenner alle utviklingen med en annen type funnrate – flere, men langt mindre funn – og det er langt fra nok påfyll i bunnen i forhold til den produksjonen som foretas nå, bl.a. siste år. Dette er en situasjon som krever stor oppmerksomhet, og det haster med å gjennomføre tiltak. Dagens beslutninger, eller hvis man velger ikke å foreta beslutninger, vil ha avgjørende betydning for aktiviteter og inntekter etter år 2020. Flere av de største feltene har allerede produsert mer enn 60 pst. av sine reserver. Gigantene, eller elefantene, eksempelvis Gullfaks og Statfjord, har produsert rundt 90 pst. av sine ressurser, og Oseberg ligger på rundt 80 pst. Det nærmer seg faktisk nå en avslutningsfase. Det har selvfølgelig vært og er fortsatt svært mye å glede seg over når vi oppsummerer 40 år med petroleumsindustri i Norge. 6 000 milliarder kr er kommet inn i statskassen målt i dagens kroneverdi. Næringen står direkte og indirekte for mer enn 150 000 arbeidsplasser, og en tredjedel av statens inntekter kommer fra petroleumsnæringen. Vi ser at det er petroleumsindustrien som er lokomotivet på Oslo Børs, og 45–50 pst. av eksportinntektene kommer fra norsk sokkel. Som kjent tar også staten hånd om bortimot 90 pst. av næringens inntekter. I tillegg til å ha bidratt med sterk økonomisk vekst kan vi også glede oss over å være verdens mest miljøvennlige produsent av olje og gass, og behovet for ny teknologi og innovasjon har også beriket oss med teknologi og forskningsmiljøer i verdensklassen. Norge er verdens femte største eksportør av olje og står på en tredjeplass når det gjelder gasseksport. Det anslås at Norge innen neste år, 2010, vil dekke rundt 40 pst. av Europas behov for gass. Dette vil indirekte være blant de største miljøbidragene Norge kan gi, nemlig å holde dette tallet oppe, og aller helst være i stand til å øke gasseksporten til Europa. Øker vi eksporten med 50 pst., vil det tilsvare rundt 40 milliarder m3 pr. år, og det vil kunne erstatte store deler av bruken av kullkraft på kontinentet. Norge er verdensledende når det gjelder utvikling av ny petroleumsteknologi, og operatørene på norsk sokkel har gått i spissen for innovasjon og anvendelse av ny teknologi. Norge har eksempelvis en utvinningsgrad på norsk sokkel som er i tet i hele verden både når det gjelder oljeproduksjon og gassproduksjon. Men hva så med morgendagen? Myndighetene har sin del av ansvaret for å se lenger frem enn til behandlingen av forvaltningsplanen neste år. Man må eksempelvis etablere et rammeverk for en støtteordning med tanke på økt utvinning fra de modne felt som er i produksjon i dag. Vi må få på plass en ordning som fokuserer mot prosjekter som har et betydelig potensial for økt utvinning, men som ikke ville ha blitt gjennomført med dagens rammebetingelser, eller prosjekter som har en betydelig risiko. Vi må åpne for å gi støtte til sentrale teknologiske demonstrasjonsprosjekter for å øke utvinningsgraden i felt fremfor å støtte flere mindre prosjekter. Vi må foreta en hyppigere konsesjonsrundetildeling og tildele større areal for raskere å få testet ut nye letemodeller. Disse letemodellene har høy risiko, men gir mulighet for også å gjøre store, betydelige funn. Basert på de vellykkede resultatene fra tildelingsrundene, altså de såkalte TFO-rundene, i nærheten av eksisterende infrastruktur anbefales også å utvide TFO-modellen til alle områder som er åpne for petroleumsvirksomhet. Vi må også lage en beredskapsplan som kan brukes dersom leting etter små funn i modne områder ikke går fort nok i forhold til restlevetiden på eksisterende plattformer. Planen må omfatte tilpassede rammevilkår. Og vi må vedta å åpne nye områder for petroleumsaktivitet så raskt som overhodet mulig. For å opprettholde produksjon og investeringsnivå på litt lengre sikt er det nødvendig at det gjøres store funn. Fra Høyres side peker vi naturlig nok på områdene Nordland VI og VII, Troms II og Barentshavet nord, og også det omstridte området mot Russland, som regnes for å være lovende med tanke på store forekomster av olje og gass. Norsk sokkel har aldri før sett en så rask vekst i aktivitetsnivå som de siste to–tre år, men samtidig ser vi nå at det fremover tegnes et helt annet bilde av situasjonen, om ikke dystert, så vil det preges av at utfordringen for næringen blir en helt annen enn den vekstfasen vi har vært inne i. Med lavere produksjon og reduserte funn blir det rett og slett meget utfordrende å utvikle det norske olje- og gassteknologimiljøet på et høyt nivå. Dette er vårt fremste kunnskapssenter. Dette er nasjonens største inntektskilde og står for en betydelig grad av sysselsettingen i nasjonen Norge. Derfor er det nødvendig at man presenterer ambisjoner på sikt som kan gi svar på hva slags rolle denne viktige næringen skal ha for nasjonen Norge. Norsk olje- og gasspolitikk har hittil vært preget av relativt sett betydelig konsensus. Jeg kan ikke unnlate å si at det også har bidratt til at vi opp gjennom årene har hatt nødvendige debatter i Stortinget om disse spørsmålene, og det er en linje som jeg tror enhver regjering vil stå seg på, å ha disse debattene om fremtid også i Stortinget. Sett fra Høyres side må vi få økt satsing på petroleumsforskning. Vi må stimulere videre til investeringer i modne felt. Vi må få en mer aktiv tildelingspolitikk, og vi må også nå legge vekt på å få større mangfold på sokkelen. I tillegg må vi ta en beslutning om å åpne nye felt. Det er ingen som er uenig i – i Norge og i resten av verden – at vi må satse på utvikling av alternative energiformer. Og det langsiktige målet må selvfølgelig være å gjøre energiproduksjonen karbonnøytral. Men som vi vet: Dette vil ta lang, lang tid, og norsk delaktighet i denne utviklingen ved å være en solid, trygg leverandør av olje og gass er faktisk positivt i energi- og klimasammenheng. Men Norge har et ansvar for leveranser av energi til Europa. Vi må ta stilling til nye utfordringer. Jeg nevnte utfordringen og problematikken rundt Barentshavet nord i forhold til Russland. Jeg skulle også gjerne sett at Regjeringen tar et standpunkt og har en dialog når det gjelder utviklingen av Jan Mayen-ryggen, og også bidrar til en langsiktighet i utvikling og investeringer på sokkelen, som vi har hatt de siste årene. Hvis dette glipper, betyr det at vi går mot en stagnerende periode. Dette ville være fatalt for den kunnskapsclusteren som vi har, og særlig i en situasjon hvor vi vet at beslutninger som skal tas allerede neste år, vil ha virkninger i mange, mange tiår fremover. Derfor håper jeg statsråden kan bidra til å gi noen klare svar på de utfordringene som denne viktige næringen står foran i de kommende tiår.