Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2015-06-12:
Denne saken handler om én ting, men man skulle kanskje tatt debatten om hva man ønsker seg i forhold til en eventuell avtale og hvordan den skal foreligge. Den vet vi lite om før den eventuelt ligger på bordet. Men så må jeg få lov til å si uten å sjokkere noen – jeg skal rette det opp etter hvert – at jeg er helt enig med forslagsstillerne når jeg leser innstillingen og merknadene, hvor det står: «Desse medlemene peiker på at det er alvorleg og oppsiktsvekkande om det ikkje har vore skrive noko mandat. Desse medlemene understreker at utan ei klår avgrensing i handlingsrommet overfor byråkratane som forhandlar på Noreg sine vegne, overlèt regjeringa for mykje makt over prosessen til embetsverket.» Jeg er helt enig, hvis det hadde vært fakta. Det er litt interessant å vise til innstillingen og det som sies der, for forslagsstillerne har faktisk stått bak mandatet. Det er utarbeidet under de rød-grønne, og ble lagt på bordet i 2013. Det er det ingen endringer på. Faktisk er det slik at Arbeiderpartiet, sammen med forslagsstillerne SV og Senterpartiet, slutter seg til en flertallsmerknad hvor det påpekes at «forhandlingsmandatet som ligger i åpningstilbudet er uendret siden forhandlingsoppstart». Og derfor er ikke jeg så bekymret. Men det er selvfølgelig ingen tvil om at TISA-forhandlingene i seg selv er uhyre viktige, og det er ingen tvil om at når det eventuelt ligger på plass en avtale, vil det være meget viktig for Norge. Men jeg legger også til grunn, som andre talere har sagt, at en slik avtale også skal legge til grunn at man har nasjonal regulering, og at formålet først og fremst er å få tilgang til et marked, men at man nå i utgangspunktet prinsipielt sett er mer opptatt av å få til like konkurransevilkår, like rammevilkår, altså lik behandling. Men det som går på tjenestetilbudet i Norge, skal reguleres nasjonalt når det gjelder dette. Så er det sånn at jeg er sterk tilhenger av størst mulig åpenhet, og jeg kan ikke annet enn å tolke både innstillingen og debatten slik at det faktisk er større åpenhet nå enn det har vært noen gang i forhold til denne typen prosesser. Det er også viktig å vise til flertallsmerknaden, hvor flertallet sier at «Stortinget orienteres om pågående forhandlingsprosesser gjennom etablerte kanaler og viser til at utenriksministeren har tilbudt å gi ytterligere redegjørelser, om nødvendig i fortrolighet, dersom Stortinget eller vedkommende komité skulle ønske det», og da synes jeg at man kan benytte seg av det i mye større grad. Det er en viktig debatt å ta for Stortinget. Hva vil en større åpenhet om denne typen forhandlinger, underveis i forhandlingene, bety for det endelige resultatet? Hvilke konsekvenser vil det få for Norges påvirkning på en eventuell avtale, hvis debatten skal gå i full åpenhet i forhold til krav og diskusjoner som pågår i forhandlingene? Jeg er alltid skeptisk når man skal overlate denne typen forhandlinger til byråkrater og embetsverket. Det gjenspeiler seg i alle debatter jeg deltar i og i den politikken jeg står for. Men i denne saken har jeg full tillit til at prosessen går på en sånn måte at norske interesser og norske forbrukeres interesser blir ivaretatt på best mulig måte. Men det endelige svaret vet vi selvfølgelig ikke før avtalen eventuelt ligger på bordet, og det er da Fremskrittspartiet også skal vurdere hvorvidt dette er godt nok eller ikke godt nok.