trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
Regjeringa har gjort modernisering av offentlig sektor til en fanesak, og det er mange gode anslag i det. Men jeg er fremdeles urolig med hensyn til hva Arbeiderpartiet egentlig mener med modernisering. Det er kommet flere signal, bl.a. fra noen statsråder som i sommer velsignet privatisering, til Kosmos kontante avvisning av bestiller-utfører-modellen, sånn som jeg opplevde det, på LO Kommunes store konferanse tidligere i høst, bl.a. fordi det vil føre til mer byråkrati. SV ønsker også omstilling og fornying av offentlig sektor, fordi den ikke er god nok. Det gjøres mye bra arbeid, men det er ikke godt nok. Det er for mye byråkrati, det er for mange tette skott, det er for lite samarbeid, og enkelte steder er det også for dårlig menneskebehandling. SV mener at den omstillinga må komme fra venstre, den må bygge på de prinsippene som velferdsstaten har gjort til nå, og som også aksjonen «For velferdsstaten» har gått inn for. Jeg ønsker et klarere signal fra Arbeiderpartiet om det også er de prinsippene det skal bygges videre på. Det går ikke an å komme bort fra at det er uttynningen, eller skvisen, i kommuneøkonomien de siste åra som har ført til privatisering og til salg av kommunale foretak. Noen steder har dette skjedd ut fra rein ideologi, men de fleste steder har det skjedd av nød. Og da er min utfordring: Mener Arbeiderpartiet at kommuneopplegget for neste år er bra nok til å møte dette, fordi kravet om stadig mer effektivisering i betydningen løp fortere også har ført til en utarming av mange offentlig ansatte? Og det er kvinner det gjelder. Dermed er det bakgrunnen for mye av den uføretrygdinga og skvisinga ut av arbeidslivet vi har sett i det siste.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
I morges gikk kvinner fra nesten alle partiene sammen om å legge fram et forslag om en handlingsplan mot omskjæring av jenter. Når vi gjør det – det er ikke ofte at kvinner på tvers av partigrensene går sammen om å legge fram et felles forslag – er det et signal om at dette er en så viktig sak som opprører oss så langt inn i hjerterøttene, at vi vil stå sammen om å si: Ja, Stortinget skal gjøre sin del av jobben for å komme disse kriminelle handlingene til livs. Vi skal si klart fra at alle jenter, uansett opprinnelse, har krav på den samme beskyttelsen og å bli omfattet av de samme menneskerettighetene som enhver annen borger i dette landet. Dette er snakk om våre unger. Samtidig vil vi ikke være med på å gjøre denne saken til et verktøy til å øke fremmedfiendtlighet og rasisme her i landet. Statsministeren sa tidligere i dag at kampen mot omskjæring representerer et nytt kapittel i kvinners frigjøring. Jeg er glad for at statsministeren har oppfattet dette viktige poenget, for dette er snakk om kvinnefrigjøring. For meg er dette kvinnekamp. Det er kamp mot en grov form for seksualisert vold. Det er kamp mot patriarkalske strukturer som vil ha kontroll over kvinners helse og kvinners seksualitet. Disse strukturene finner vi i varierende grad mange steder, men her er det altså snakk om meget sterke patriarkalske strukturer. Derfor er jeg veldig glad for at mange menn vil stå sammen med oss i den kampen. Når vi vil ha en handlingsplan, er det viktig at vi kommer fram til tiltak som hjelper, og at dette arbeidet fortsetter også når lyskasterne fra media slukner. Vi mener at synliggjøring av det arbeidet som er blitt gjort i det stille av enkeltpersoner og organisasjoner i de miljøene dette gjelder, er viktig. For det er et faktum at mange, spesielt kvinner, har stått på for å gjøre noe med dette i disse miljøene. Disse må vi samarbeide med. Kvinner og menn i disse miljøene må få den styrken som trengs for å gjøre jobben, for det er her den viktigste jobben må gjøres, med hjelp fra oss og i mer samarbeid med storsamfunnet. Jeg mener at informasjonen om at omskjæring, eller kjønnslemlestelse, er forbudt ved lov, må intensiveres. Sjølsagt må det forebyggende arbeidet styrkes, først og fremst i helsevesenet og på skolen, og spesielt på helsestasjonene, der alle kommer med ungene sine. Alle må få den opplæringa som trengs for å føre den rette dialogen. Det må gis hjelp også til kvinner som har blitt omskåret, for dette er mødre til jenter som blir utsatt for presset om å bli omskåret. Når det gjelder synliggjøring av det internasjonale arbeidet, er det mange som gjør jobben sin. Det er også viktig.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Jeg er svært forundret over representant nr. 1 i salen. Rett nok kom jeg antakelig i skade for å si at kuttet var på 1,5 mill. kr. Selvsagt var det ikke småbeløp hr. Halvorsen hadde i tankene. Det var 1,5 milliarder kr. Så jeg vil gjerne få lov til å rette opp det. Det var det han ønsket å kutte med. Men forskjellen på Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet er: Vi har vært sammen om målsettingene når det gjelder Forsvarets struktur. Det har vi stemt for. Hvem har fulgt opp strukturkostnadene? Jo, det har Fremskrittspartiet gjort. Det har Høyre gjort. Det har ikke Arbeiderpartiet og hr. Halvorsen gjort. Derfor har det også gått så galt som det har gjort, fordi en har fått gap mellom ressurser og vedtak angående struktur. Vi har gjort det vi kan for å få dette på plass. Når representanten Halvorsen sier: La oss kvitte oss med penger i 2001 så vi ikke gjør noe galt, så sa jeg nettopp i mitt innlegg at 95 pst. av investeringsmidlene er forpliktet. Det er det samme som å kaste penger av gårde. Det er ingen av de investeringene som det ikke vil være rom for til utstyr i videre struktur. Så det går helt uavhengig. Derfor blir hr. Halvorsens påstand meningsløs. Og hr. Halvorsen burde i hvert fall kjenne sin egen finansminister såpass godt, liksom han kjenner komiteens nestleder, som også har en viss fortid som finansminister, at han vet at det man gir fra seg av penger det ene året, det får man da aldri igjen et annet år. Hvis han får en klar tilbakemelding om det, vil jeg gjerne få vite resultatet. Det trengs ikke gjøres fra talerstolen, for jeg tror ikke det kommer. Når det så gjelder forlik, har vi altså ingen tro på at det vil være mulig å greie å holde Finansdepartementet i ørene, for det finnes ingen forsvarsminister som har så sterke never. Derfor tror vi heller ikke at det er mulig å opprettholde forlik som skjer på tvers av partier, for det kan ikke vedtas i Stortinget. Derfor sa jeg i mitt innlegg at jeg tror kanskje det kan være en vei å gå å vurdere å knytte det opp til en viss andel av BNP, selv om det også er ressursdrivende. Men vi må i hvert fall få en plattform som sikrer noe mer. Men det er det altså ikke Fremskrittspartiet som skal ha skylden for. Vi er villig til å ta de løft som må gjøres, også i organisasjonsmessig sammenheng der dette har mening.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Å holde orden i hus vet representanter fra Kristelig Folkeparti mer om enn jeg. Det ligger også i deres program. Når representanten Lilletun nå innledningsvis gir rosende omtale, setter jeg selvsagt pris på det. Men så begynner han da med relativt sløve stikkvåpen. Fra Fremskrittspartiets side har vi sagt at det er nødvendig å vareta et nasjonalt forsvar. Og det jeg sa, var at det er nødvendig for å kunne delta internasjonalt. Vi bygger det stortingsflertallet vil, opp fra vår vernepliktshær. Og vi skryter av at våre folk er veldig gode, fordi de har en god utdanningsbakgrunn. Samtidig sjikanerer vi da også indirekte våre allierte som har et profesjonelt forsvar. Men skal flertallet sende ut så mange som man gjerne vil til enhver tid, må man sørge for at det er kvalitet over det man sender ut. Ellers spiller man på liv og helse for de soldater vi sender ut. Det er vårt fremste ansvar. Det må jeg dessverre si representanten Lilletuns parti ikke har bidratt til fullt ut. En ting er å ha intensjoner, en annen ting er å følge dem opp. Det har altså vi i Fremskrittspartiet gjort. Vi er opptatt av å bistå internasjonalt i forbindelse med katastrofer. Vi har ikke stått tilbake for å delta i internasjonale operasjoner. Men vi har sagt at det skal finansieres på en skikkelig måte, i tråd med det hr. Lilletuns parti har vært med på, nemlig i tillegg til forsvarsbudsjettet. Det har Fremskrittspartiet og Høyre stått på. Det har så visst ikke hr. Lilletuns tidligere regjering. Fremskrittspartiet var det eneste partiet som sa nei til å delta i UNPROFOR i Jugoslavia, fordi vi fikk klar beskjed fra militær ledelse om at går vi inn i dette med så få styrker som flertallet er villig til å sende inn, blir det tap. Srebrenicas og UNPROFORs skjebne viste klart dette. Kom ikke og si at vi ikke tar ansvar både for internasjonale operasjoner og for egne soldater!
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
La meg i hvert fall innlede med å si at hvis hr. Helleland og hans eget parti hadde fulgt den målsetting partiet har stilt opp og votert for, ville vi ikke vært i den situasjonen vi er i i dag. Jeg kan vanskelig finne det særlig tilfredsstillende for Arbeiderpartiet å se at Hæren halveres, Heimevernet kuttes ned med 20 000 mann, Heimevernet som vel er Arbeiderpartiets faktiske hjertebarn uansett hvordan det skulle utrustes. Fra Fremskrittspartiets side gav vi allerede i 1993-94, da vi behandlet den forrige langtidsplanen, uttrykk for at når Hæren halveres, må ledelsesapparatet, kommandostrukturen, tilpasses det man skal lede i krigsorganisasjonen og samtidig gjøres klar for å fylle sin rolle innenfor NATO og innenfor internasjonale operasjoner. Den målsettingen var vi med på. Men det har altså ikke vært mulig å få vekslende regjeringer til å gjøre en jobb for å iverksette Stortingets vedtak om et kutt i ledelsesapparatet på 25 pst. Vi har stemt for dette gang etter gang. Jeg har i hvert eneste budsjettinnlegg siden våren 1994 pekt på nødvendigheten av dette, og det står vi selvsagt bak som parti. Det at Fremskrittspartiet har et annet nivå på bevilgningene, bør man ikke kritisere oss for. Man burde heller kritisere seg selv for ikke å oppfylle det man selv har satt seg som mål. At vi vil ha anledning til ut fra våre vurderinger å prøve å bevare en del av Forsvarets spisse ende, skal da vel ingen anklage oss for. Det at man ber ordførere om å ta kontakt, er noe som Arbeiderpartiet gjør, og så lover man ting. La meg nå nevne MTB-er, som man har lovet i søkk og kav – tatt inn ordførere og «gitt» dem penger. Men hva har det blitt av det? Ikke en kjølvannstripe!
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Dette blir ingen stemmeforklaring, men en vedtaksforklaring. Det var hr. Gløtvold som fikk meg til å ta ordet i siste runde. Hr. Gløtvold forsøkte nok en gang å torpedere Stortingets vedtak om Regionfelt Østlandet med bakgrunn i utviklingen i Forsvaret og med bakgrunn i det som jeg muligens gav uttrykk for før i dag. Jeg har bare lyst til å understreke at med den utviklingen Forsvaret står overfor, er det mer nødvendig enn noensinne å legge forholdene til rette for at de avdelinger vi har, skal øves og kan øves skikkelig. Det går på mannskapenes sikkerhet, ikke minst i forhold til det å delta i internasjonale operasjoner, men også det å kunne utnytte og bruke sitt utstyr her hjemme. Jeg kan ikke se noen som helst grunn til at Stortinget skulle ta innover seg hr. Gløtvolds tanker om å endre det vedtaket som Stortinget tidligere har gjort, og som er nødvendig.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Dette er vel nærmest en adressering igjen til representanten Gløtvold. Jeg bare slår fast at når det gjelder Senterpartiet og forsvarspolitikken, så er det å sammenligne med en som går inn i en restaurant og bestiller fra en rikholdig meny, men nekter å gjøre opp regningen etterpå. Det er bl.a. derfor vi er havnet i den situasjonen vi er. Og med en viss henvisning til et omtalt teaterstykke – i Trøndelag, er det vel – så vil jeg hevde at hr. Gløtvold som vanlig rygger inn i solnedgangen.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Representanten Røsjorde henviste til hva representant nr. 1, Halvorsen, skal ha uttalt. Det som var mitt hovedpoeng med uttalelsen, var at det aller vesentligste vi trenger i 2001, er klare politiske vedtak som er framtidsrettet for et nytt og moderne forsvar. Det er ikke nødvendigvis penger som er det helt avgjørende. Mitt hovedpoeng var å antyde at vi kunne få noe mindre penger i 2001 og heller få det igjen i 2002 når strukturen lå på plass. Nå var Røsjorde og også statsministeren inne på at vi står foran store omstillinger i Forsvaret. Det er jeg enig med representanten Røsjorde og statsministeren i. Vi får langtidsmeldingen i februar, og den vil berøre 300 kommuner over hele landet. Vi skal gå over fra et invasjonsforsvar til et europeisk forsvarspolitisk samarbeid. Det blir en krevende omstilling, og jeg tror at det vi hadde håpet på, var å kunne få til en bred allianse, fra Fremskrittspartiet til SV, slik at det som ble vedtatt, kunne stå i et tiår. Det var mitt ønske. Nå skjønner jeg at Fremskrittspartiet ikke vil bli med på det, og det skuffer meg. Det har de fått til i Sverige og i Danmark. Jeg må derfor stille følgende spørsmål til representanten Røsjorde: Vil Fremskrittspartiet delta i en konstruktiv debatt om de endringer som må komme i Forsvaret? Eller vil Fremskrittspartiet, som det har gjort i alle andre saker i denne salen, bare pøse på med mer penger for å tilfredsstille alle interesser for å slippe å ta de vanskelige avgjørelsene som alle vi fra de andre politiske partier er villige til å ta?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Representanten Røsjorde svingar seg i dag opp til dei store høgder i forhold til unnlatingssynder som diverse regjeringar og diverse fleirtal på Stortinget har gjort. Det kan nok vere grunn til å seie at ein nokon gong har gjort seg skuldig i det. Og Røsjorde skal ha den rosen at sjølv då hans partileiar, Carl I. Hagen, meinte at den nye situasjonen i Europa etter Murens fall gjorde at vi kunne kutte sterkt i forsvarsbudsjettet, var det ikkje lenge før Røsjorde hadde fått Framstegspartiet inn på ein stødig kurs igjen. Men det er ein ting eg synest er fråverande i Røsjordes resonnement: Fred er ikkje berre forsvarspolitikk. Det bør ikkje berre knyttast til synet på eit norsk forsvar. Framstegspartiet har ein tydeleg nasjonal forsvarspolitikk, men samstundes seier dei nei til u-hjelp og bistandsarbeid. Vil ikkje hr. Røsjorde kunne vere einig med meg i at det at folk opplever å kunne ete seg mette, opplever å få seg eit arbeid og opplever ein slags type internasjonal rettferd, òg er ein vesentleg del av eit internasjonalt forsvarsprosjekt, like eins med det å vere engasjert internasjonalt? Det kan då ikkje vere slik at det er dårleg for strukturen eller for kvaliteten av eit forsvar at ein får lov til å prøve seg internasjonalt innafor dei forskjellige forsvarsgreiner. Det må jo tvert imot gje meir kompetanse. Så er eg sjølvsagt einig med representanten Røsjorde i at ein må halde skikk i sitt eige hus, slik at ein har eit truverdig nasjonalt forsvar, og at desse to tinga må gå hand i hand. Men eg saknar i det som held på å utvikle seg til ein rein nasjonal debatt om forsvarsbudsjettet, eit litt utvida perspektiv.
Trond Helleland (Høyre), 2000-10-11:
Innlegget til representanten Røsjorde var som ventet preget av en konstatering av at store omstillinger er nødvendig i Forsvaret. Høyre og Fremskrittspartiet har stått sammen om å foreslå økte forsvarsbevilgninger og vært klare på at store omstillinger i Forsvaret er nødvendig for å kunne møte våre forpliktelser med et sterkt forsvar her i landet og samtidig kunne bidra på en effektiv og profesjonell måte i internasjonale operasjoner. Henvendelsene hit til Stortinget begynner å bli mange. Det strømmer på. Det er forståelig at lokalsamfunn nå reagerer når forsvarsarbeidsplasser står i fare. Fremskrittspartiets formann, Carl I. Hagen, har også skjønt denne bekymringen når han i Tromsø, ifølge Aftenposten den 23. september, sa at han vil «støtte ordførere som i tur og orden vil ankomme Løvebakken for å «kjempe for sine militærforlegninger»». Som leder av forsvarskomiteen har representanten Røsjorde vært en pådriver for økte bevilgninger og nødvendige omstillinger. Vil representanten Røsjorde heller nå følge representanten Hagens oppskrift, å imøtekomme alle lokale ønsker, alle lokale henvendelser, noe som vil gi et forsvar preget mer av lønnsutbetalinger enn av forsvarsevne? Jeg håper og tror at Høyre og Fremskrittspartiet fortsatt vil stå på barrikadene for økte bevilgninger til Forsvaret og samtidig jobbe for nødvendig omstilling. Dersom representanten Røsjorde følger Hagens oppskrift, får vi et stivnet forsvar uten faglige utfordringer, uten nødvendig dynamikk, uten tilstrekkelig stridsevne. Men dette vet vi jo at representanten Røsjorde er enig i. Så er det en ny form for dobbeltkommunikasjon fra Fremskrittspartiet? Møter i Tromsø: Da skal alle lokale ønsker imøtekommes. Debatten i Stortinget: Da skal nødvendige omstillinger og ikke skjeling til distriktshensyn prioriteres.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Innbydelsen til felles budsjettforståelse med sentrumspartiene denne høsten kom også tydelig fram i Tom Thoresens innlegg her nå. Og i utgangspunktet må vi jo prøve det. Vi har ikke tenkt å spille den samme tilbaketrukne rolle som Arbeiderpartiet forsøkte seg på, i alle fall i innledningen av sentrumsregjeringens periode, hvor en forsøkte å skape kunstig avstand i forhold til det en faktisk kunne bli enig om. Vi går inn i disse forhandlingene – som vi antakelig vil få invitasjon til – med et oppriktig ønske om å ta et medansvar. Men det vil bli på helt klare betingelser i forhold til budsjettet, det må endres på vesentlige punkter. Nå kan vi konsentrere oss om miljøbudsjettet, men det fins også andre tema. Jeg vil særlig peke på næringslivets rammebetingelser, som Arbeiderpartiet gjennom dette nærmest har rotveltet på en slik måte at det er skapt stor usikkerhet ute i næringslivet om rammevilkår, om muligheter for å investere for framtiden, om sikkerhet for arbeidsplasser osv. Det får vi komme tilbake til. Men jeg står her med Miljøverndepartementets pressemelding under presentasjonen av statsbudsjettet, og der står det i overskriften: «Satsing på kulturminner, friluftsliv, rovvilt, villaks, og klimaforskning.» Jeg må si at i forhold til de klare signaler som ble gitt da Stortinget behandlet klimameldingen i mars, hadde jeg forventet noe ganske annet, en ganske annen satsing på nye fornybare energikilder, på ny miljøteknologi som kunne bøte på noe av det økte utslippet som kommer bl.a. fra bygging av sterkt forurensende gasskraftverk. Det har ikke Arbeiderpartiet fulgt opp. Det kommer vi til å følge opp i de eventuelle budsjettforhandlingene.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Jeg er enig med representanten John Alvheim i at bio- og genteknologien åpner for interessante og viktige muligheter for å kunne lindre smerter og for å kunne helbrede sykdommer, sykdommer som til nå har vært ansett for å være uhelbredelige. Gjennom moderne bio- og genteknologi kan vi nå skape nytt håp hos mennesker som lever med en dårlig livskvalitet, rett og slett fordi sykdommen hemmer livsutfoldelse, hemmer aktiv deltakelse i samfunns- og arbeidsliv. Sett på denne bakgrunn har vi ingen problemer med å istemme representanten John Alvheims ønske om en økt satsing på denne forskningen for å få fram disse mulighetene. I utgangspunktet er vårt svar positivt. Den skaper positive muligheter, og disse bør vi utnytte. Samtidig er det ingen tvil om at det i kjølvannet av denne nye bio- og genteknologien er en del viktige, grunnleggende etiske problemstillinger som en må ha oppmerksomhet på. Vi må unngå at vi gjennom denne forskningen reduserer menneskeverdet og mennesket selv til å bli et middel for medisinsk forskning. Her er det en del problemstillinger som jeg for min del skulle ønske at både en så profilert helsepolitiker som John Alvheim og hans parti, Fremskrittspartiet, hadde større oppmerksomhet på. Her er det problemstillinger i forhold til å ta hånd om og verne om menneskets integritet og verdighet, som gjennom denne forskningen kan bli truet. Vi ønsker å stå for et føre var-prinsipp som ikke tillater forskningen å gå lenger enn at vi har kontroll på hva den gjør med mennesket, og hva den gjør med mennesket som genuint vesen med egne verdier.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Det er riktig at klimaavtalene på ingen måte er på plass. Det er det som gjør at vi må være forsiktig med hva vi gjør på nasjonalt plan før vi ser at det er koblinger som sikrer at de globale klimahensyn blir ivaretatt på en god måte. Det vi kritiserer både Høyre, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet for, er: Før disse mekanismene er på plass, før vi har sikret at dette er under kontroll, bygger vi forurensende gasskraftverk som øker CO2-utslippene – i stedet for det motsatte, å redusere dem. Det er det vi har forpliktet oss til. Gjennom Kyoto-avtalen har vi forpliktet oss til en reduksjon av klimagassene. Det som skjer med gasskraftverkene, er at vi øker utslippene med 5 pst. Det går i motsatt retning. Jeg er helt enig i at når det gjelder skog og skogtilvekst, er det en interessant mulighet for å binde CO2. Jeg har selv holdt foredrag på Norges Skogeierforbunds landsmøte om dette, og jeg har vært positiv til det Det har ikke fått gjennomslag, men jeg ser mulighetene. Så gjelder det Sandman-utvalgets arbeid. Det var et utvalg som ble satt ned av sentrumsregjeringen. Man hadde håp om at partene skulle forenes gjennom utvalget om en felles løsning. Det oppnådde en dessverre ikke. Dermed er jo dette arbeidet straks mye vanskeligere. Vi ønsker å bidra positivt til å få til noe av det som flertallet i Sandman-utvalget stod for. Det vil vi støtte. Vi har programforpliktelser, som representanten Foss nevnte. Vi ønsker å følge dette aktivt opp. Men muligheten for å få gjennomslag og for å få et flertall og en avtale med partene ble dessverre redusert kraftig da utvalgets innstilling ble delt.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Når utenrikskomiteens leder legger den vekt på internasjonale spørsmål som han gjorde i sitt innlegg i dag, og dessuten omtaler utenriksministerens innlegg i går på den måten han gjorde, er det et godt bevis på at vi har en bred oppslutning i Norge om de vesentlige utenrikspolitiske spørsmål. Det er en viktig arv å ta med seg, også i den viktige rollen som Norge nå skal spille gjennom medlemskap i Sikkerhetsrådet. For øvrig la Einar Steensnæs vekt på miljøspørsmål. Det tror jeg er viktig at man gjør. Men da er det også viktig å se på de totale standpunktene til de ulike partiene, og se på hvilket praktisk samarbeid i Stortinget som kan gi de største miljøpolitiske gevinstene. Nå er det selvsagt en viss trang til hos et opposisjonsparti å nedvurdere hva Regjeringen faktisk står for. Hvis man gjennomgår Miljøverndepartementets budsjett, vil man finne ganske viktige satsingsområder her, ikke minst å utvikle videre renere gasskraftverk. Det er også slik at grønne skatter vil kunne være et interessant virkemiddel når det gjelder å påvirke forbruk, også uten den øremerkingen som Steensnæs spør etter. Det som kanskje likevel er viktigst, er hvordan Norge skal bidra internasjonalt til å bekjempe miljøpåvirkningene ved utslipp. Da er jeg slett ikke sikker på om den norske gasskraftdebatten blir fullt så enkel som mellompartiene av og til vil gjøre den til.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Per-Kristian Foss beskrev nå en rekke trekk ved det norske samfunn og en rekke trekk ved den norske rikdommen som det kan være god nytte i å diskutere. Men jeg lyttet og fant ikke så helt entydige strategier for hvordan en skal løse det som er våre største utfordringer. En av de største utfordringene etter min oppfatning er: Hvordan skal vi organisere det norske velferdssamfunnet bedre, slik at menneskene føler den tryggheten i hverdagen som er produktiv for næringsliv og for offentlig sektor, bedre? Ja, det er en av Regjeringens fremste målsettinger etter trontalen, heriblant hvordan vi skal effektivisere og bedre den store helsesektoren. Der vet vi jo at mangelområdet kanskje ikke engang først og fremst er penger, men organisering og tilgang på fagfolk. Men så vet vi også at vi har en økonomi som i dag er ganske het. Det betyr etter min oppfatning at skal vi ha rom for å gjøre nødvendig forbedring og innsats i offentlig sektor, kan ikke ekspansjonen over hele det økonomiske området være like sterk. Og det er her vi møter Høyres kritikk, fordi Høyre har som oppskrift skattelettelser og er redd for å bruke skatter til å regulere nivået i norsk økonomi. Da er mitt spørsmål: Hvordan har Per-Kristian Foss egentlig tenkt å løse de problemstillingene han skisserte opp for oss?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Den nye gen- og bioteknologien vil revolusjonere den medisinsk-tekniske utviklingen de nærmeste 10-20 år. Menneskets genspeil er kartlagt, og dette åpner for muligheten til ved hjelp av genterapi å forebygge, behandle, ja til og med fjerne alvorlige lidelser vi i dag sliter med, som eksempelvis diabetes. Skal vi i Norge imidlertid kunne nyttiggjøre oss denne teknologien og norske pasienter få del i dette fremskrittet, må norske forskere til enhver tid få delta på internasjonalt nivå og ikke hemmes av en nasjonal, norsk restriktiv lovgivning, slik Kristelig Folkeparti tidligere har stått for. Vil representanten Steensnæs og Kristelig Folkeparti medvirke til en positiv lovgivning på dette området til beste for norske pasienter, og vil partiet styrke norsk forskning innen gen- og bioteknologien de nærmeste år? Dette er særdeles nødvendig. Det ligger meget tilbake å ønske når det gjelder medisinsk forskning.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-11:
Når man hører representanten Steensnæs og andre representanter for mellompartiene og SV omtale klimagassavtalen, får man et inntrykk av at man omtaler en avtale som er ferdigforhandlet. Det er jo ikke riktig. Iverksettelsen av den, kvotene og de mekanismene for oppfyllelse av avtalen er det langt fra internasjonal enighet om. Jeg har derfor lyst til å spørre representanten Steensnæs om hvordan han forholder seg f.eks. til det amerikanske innspillet i forhandlingene om oppfyllingsmekanismene, nemlig at skog og skogtilvekst skal regnes som en del av avtalen. Det vil for Norge ha ganske vesentlige virkninger, og jeg synes kanskje man skal være litt forsiktig med å trekke konklusjoner før den internasjonale enigheten er oppnådd. Jeg gjentar: skog som en del av CO2-avtalen. Det var mitt første spørsmål. Det andre spørsmålet går på et helt annet tema, et tema som representanten Bondevik, partiets parlamentariske leder, reiste overfor statsministeren, nemlig hvordan Regjeringen vil følge opp Sandman-utvalgets innstilling, og hva man synes om avtalen. Sandman-utvalget gjelder bl.a. sykelønn og uføretrygd. Det er kanskje mer naturlig å spørre Kristelig Folkeparti om dette. Hva synes Kristelig Folkeparti om Sandman-utvalgets innstilling, tatt i betraktning at partiet jo har programforpliktelser til å begrense ytelsene i sykelønnsordningen? Hvordan vil Kristelig Folkeparti i denne stortingsperioden bidra til å oppfylle sitt program?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-11:
Jeg kunne jo begynne med å anbefale et internt sosialdemokratisk seminar i Den sosialistiske internasjonalen, i hvert fall i Europa-avdelingen, for der ville jo representanten Thoresen fått god manuduksjon i hvordan og hvorfor sosialdemokratiske regjeringer i alle naboland og i vesteuropeiske land for øvrig nå setter skattene ned, driver skattekonkurranse for å tiltrekke seg virksomhet, ser det å øke verdiskapingen som en del av strategien også for å trygge velferdsstaten. Vi melder oss ut av skattekonkurransen og biller oss inn – for å bruke den gamle statsministers uttrykk – at vi er et skatteparadis, ved å trikse med tall, gi gale tall og gi inntrykk av at vi i grunnen er et veldig lavskattland. Det er bare det at de som betaler skatt, og som er på næringssiden, ikke merker det – snarere tvert imot, de flytter til andre land hvor de kan få bedre ordninger. Unge mennesker innenfor IT-bransjen er i stand til å regne – mange vil vel si at det er det de kan til overmål – de kan da regne så pass at de finner ut at reiser de til Stockholm, får de bedre betingelser. De store kapitalistene i Norge kan man selvfølgelig skatte både sånn og sånn, men et faktum er at i Sverige får man nesten ikke formuesskatt fra de store inntektene. Se på summen av hva Hennes & Mauritz- og IKEA-eierne mv., de ti største, betaler i formuesskatt – nesten ingenting i Sverige. Så litt sosialdemokratisk pragmatisme ville jeg anbefalt som et første skritt. Så vil jeg si at Høyre har på flere områder faktisk lagt frem fornyelsesprogrammer som andre nå begynner å ta etter. Vi har vel i et par stortingsperioder pekt på at Norge kan klare seg med to forvaltningsnivåer. Fylkeskommunen er unødvendig, og vi vil spare ressurser ved å fjerne den. Jeg ser nå at vi får overraskende tilslutning også fra arbeiderpartihold, og man utreder det vel, i mellomtiden er man også nødt til å handle. Vi har den hovedvinkel også på offentlige tjenester at de må gjøres slik at man får mest mulig for pengene. Bruk anbud, konkurranseutsetting og kjøp tjenester på best mulig måte for kvalitet og pris.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-11:
Nei, Høyre behandler ikke mennesker, altså arbeidskraft, som en slags postordrevare med returrett. For øvrig vil jeg si at Fremskrittspartiet hadde hatt mye å lære av å studere de faktiske forhold i Sveits og andre land som praktiserer korttidsopphold, for erfaringen viser nemlig at de aller fleste får permanent opphold. Utviklingstrekkene er der som i andre land. Vi trenger et åpent arbeidsmarked for å trygge velferden på lang sikt. Utfordringene og behovet vårt er større på lang sikt enn på kort sikt. Så til dette konstruerte problemet med boliger. Jeg husker siste valgkamp. Da var det jo alle innvandrerne som har vært i Norge, i Oslo i særdeleshet, i et tiår eller tre, som var årsaken til de høye boligprisene i Oslo. Maken til – unnskyld, president! – tøv! Det er iallfall galt. Innvandrere er sannelig ikke kravstore på boligmarkedet hvis man først skal begynne å telle kvadratmeter pr. arbeidstaker. Det er ikke der problemet ligger. Og for å si det sånn: Ledige stillinger må fylles med folk, folk må bo, og de skal bo anstendig. Så får de selv velge sitt nivå utfra den tilgjengelige økonomi. Fremskrittspartiet har det syn i Oslo at man skal bygge i Marka. Det kan man ha mange argumenter mot, men jeg tror ikke jeg skal ta naturvernsiden og dette med behov for rekreasjon, der tror jeg liksom ikke jeg kan ha noen dialog. Men jeg har lyst å peke på et annet område som jeg tror Fremskrittspartiet forstår, og det er: Hvorfor ta de dyreste områdene i bruk først? Dette er faktisk analysert i dokumenter fremlagt av byrådet og behandlet i bystyret i Oslo. Der viser det seg helt klart at de dyreste tomtene å ta i bruk er der det ikke ligger infrastruktur – det er i Marka. Så hvis man skal bygge dyrt, skal man bygge i Maridalen, i Sørkedalen og på Kikut. Skal man bygge rimelig, skal man bygge der det ligger infrastruktur. Og planene viser at det er ganske god tilgang på slike tomter også i eksisterende områder i Oslo, om man vil ta dem i bruk. Og da har ikke jeg noe imot om det også blir litt høyt og tett innimellom, for Oslo er en by, og folk tåler å bo urbant.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-11:
Nei, vi kan jo ikke hindre at folk går! Det er klart at hadde vi sittet i regjeringen Bondevik som et av partiene, så hadde vi kanskje hatt noe større innflytelse på en statsminister med ønske om å gå. Men vi satt ikke i regjeringen, og våre muligheter til å hindre avgangen var begrenset. Jeg er enig med representanten i at da Bondevik-regjeringen samarbeidet med Høyre, ble næringslivspolitikken bedre enn den ville blitt uten. Lenger vil jeg ikke gå. Ideen om en konjunkturavgift er jo ikke ny, den ble oppfunnet av regjeringen Bondevik. Da var det ikke så ille som nå foreslått, det skal jeg innrømme, men det var 2 pst. av lønnsutbetalinger, foreslått i revidert nasjonalbudsjett for 1998. Den skulle riktignok ikke tas til statskassen – der kommer det formildende element – den skulle deponeres på konto i Norges Bank foruten renter i fem år. Og det er jeg enig i, det er et mindre ille forslag. Men det ble av en samlet komite den gang beskrevet som i praksis en 2 pst. økning av arbeidsgiveravgiften. Og det er vel liten trøst for de bedriftene som ville gått konk i det tredje året, at de hadde penger på bok som de ikke fikk ta ut. Jeg vet ikke hvordan bostyret ville forholdt seg til det, men jeg tror de ville fått problemer. Så jeg er enig i at forslaget ikke var fullt så ille som konjunkturavgiften, men i praksis ville den for særlig svake bedrifter ikke hatt særlig annen virkning. Men jeg registrerer at Arbeiderpartiet – som jeg sa i mitt innlegg, er jo dette en avdeling for stolleken – den gang sa at dette var en helt gal økning av arbeidsgiveravgiften som var skadelig for det norske arbeidsliv. De formuleringene står vi faktisk fortsatt på, og jeg håper vi får støtte av Arbeiderpartiet og sentrum også denne gang, for da kan vi avvise konjunkturavgiften slik vi avviste den tvungne plasseringsordningen i 1998. Spørsmålet er om vi får mindre forskjeller på øverste marginalskattesats for arbeidsinntekt og øverste marginalskattesats for kapitalinntekter. Svaret er ja. De forsøk Bondevik-regjeringen gjorde på dette, var ikke vellykket. De gikk nemlig motsatt vei.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-11:
Regjeringen Stoltenberg satte en av sine mest erfarne parlamentarikere og tidligere statsråder som arbeids- og administrasjonsminister. Vi ventet oss mye av det. I regjeringserklæringen ble modernisering og fornyelse av offentlig sektor kanskje plukket ut som den ene nye saken. Derfor var det med forventning man også så frem til dette innlegget, for det lå jo til og med, etter det jeg forstår, an til en slags pressekonferanse. Visstnok skal noe nytt ha skjedd. Det må med all respekt sies at det i så fall må ha skjedd utenfor denne sal, for i innlegget nå oppfattet jeg en rekke alminnelige og fornuftige betraktninger – slett intet nytt og aller minst noe konkret. Når statsråden i replikkordskiftet etterpå forsterket budskapet ved å si at de ikke bare ønsker å få det til, men vil få det til, er vel det en konkretisering som ikke kommer til å bli stående i historien. Spørsmålet er jo hvordan man gjennomfører en fornyelse av den offentlige sektor. Det er der det kontroversielle ligger, og statsråd Kosmo har det ved seg at han alltid går utenom det kontroversielle. Så skal jeg stille to konkrete spørsmål. Et tegn på en god, offentlig forvaltning er at man åpner sine brev og svarer på dem. I en avis i går leste jeg at statsråd Kosmo i forrige uke mottok et brev fra arbeidsdirektøren, hr. Hanisch, med en del synspunkter og forslag. I avisen uttalte representanten for departementet at statsråden ennå ikke hadde lest brevet, og at ingen andre hadde åpnet brevet fordi statsråden ikke hadde vært til stede. Har statsråden nå åpnet brevet, lest om utspillet, og kan han eventuelt gi til gode noen alminnelige betraktninger som er å oppfatte som et svar på de ganske nye utfordringene hr. Hanisch gir til Regjeringen? I budsjettet fremgår det at man forutsetter at det neste år ikke skjer noen økning i sykefraværet, og at man ikke har økninger i uføretrygd eller førtidspensjonering utover det å holde den relative fordelingen med hensyn til alder. Mitt spørsmål er: Hvordan?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
I går forsøkte jeg å stille representanten Jan Petersen noen spørsmål om hvordan Høyre ser for seg gjennomføringen av forslaget om økt innvandring til Norge. Da fikk jeg ikke klare svar. Men siden representanten Foss også er medforslagsstiller på dette, skal jeg spille ballen videre til ham. En av utfordringene med Høyres forslag, som betinger at ny arbeidskraft fra utlandet skal ha bolig i Norge, er at det legger et ytterligere press på boligmarkedet, særlig i sentrale områder, f.eks. i Oslo, hvor vi vet det er knapphet på boliger, og om flere skal inn og konkurrere om de få boligene vi har, vil det bare føre til økt press på prisene, som allerede er høye nok fra før. Da jeg spurte Jan Petersen om dette i går, fikk jeg et litt merkelig svar om at vi måtte gjøre noe med planbyråkratiet. Ja, vi er for så vidt enige om at det er fullt mulig å gjøre noe med reguleringsarbeidet, med dispensasjonssaksbehandling og annet planarbeid i kommunene. Men hovedproblemet er jo at man mangler arealer. Betyr da det at formannen i Oslo Høyre, Per-Kristian Foss, nå har tenkt å jobbe for at vi skal gjøre noe med Marka-grensen og andre områder slik at vi altså får tilgang på flere arealer til boligbygging, eller mener Høyre at vi nå skal få et ytterligere press på boligmarkedet som følge av dette? Dette virker på meg svært lite gjennomtenkt. Og det er et annet forhold som heller ikke kommer klart frem. Betyr dette forslaget at Høyre nå åpner for permanent innvandring til Norge, med de konsekvenser det måtte få på lang sikt for norsk økonomi – er de gjennomtenkt? Eller er det slik at Høyre mener at dette skal være kontraktfestet arbeidsinnvandring, som betyr at arbeidskraften sendes tilbake etter en viss periode?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Tidligere i dag gikk Sonja Sjøli fra Høyre til angrep på meg fordi hun mente at jeg feilaktig hadde skapt inntrykk av at Stortinget har visst om at det foregår omskjæring av kvinner i Norge. Men det er ikke riktig, for Stortinget burde ha visst og har hatt all mulig anledning til å være klar over dette. Hvis ikke, hvorfor vedtok da Stortinget i 1995 lov om forbud mot kjønnslemlestelse? Jo, det var selvsagt fordi man ville sikre at norsk lov ivaretok dette forholdet. I 1996 ble det varslet en veileder fra Helsetilsynet om hvordan helsepersonell skulle forholde seg til disse spørsmålene. Det var i 1996. Men først etter avsløringene fra TV2 finner Helsetilsynet det for godt å begynne å gjøre noe med den saken. Det er fire år – fire år med unnfallenhet på tross av at vi har visst. Senest i fjor fremmet Fremskrittspartiet forslag i Stortinget om at integreringspolitikken skulle være basert på at undertrykkende tradisjoner og kulturer ikke skulle aksepteres i Norge. Det stemte alle de andre partiene i Stortinget imot, på tross av at det faktisk er et vesentlig bidrag for å sikre at denne type forhold ikke skjer i Norge. Det å påstå at vi ikke har visst, er jo direkte feil, for det har vi gjort, men vi har altså latt være å gjøre noe med det, og tillatt at vårt helsetilsyn og andre organer ikke har fulgt opp og gitt kvinnene den nødvendige oppfølging som de faktisk bør få. I forslag nr. 12, som er lagt fram som et såkalt tverrpolitisk kvinnefremstøt, er det kvinnelige stortingsrepresentanter fra alle partier med unntak av Fremskrittspartiet som er forslagsstillere. Men det skyldes ikke at vi ikke ville være med. Det skyldes det enkle faktum at vi aldri har vært forespurt om å stille opp som forslagsstiller når det gjelder dette. Det synes jeg er interessant. Hvorfor velger man å utelate det nest største partiet i Stortinget i et så viktig spørsmål? Jeg står her, og jeg kunne gjerne ha vært medforslagsstiller. Jeg kommer til å støtte forslaget. Men det er ganske spesielt. Jeg synes det er enda mer spesielt at man må vente på slike avsløringer og la en så modig jente som Kadra måtte gå igjennom alt dette før det skjer noe, før noen er villig til å ta det opp, og før man er villig til å fremme et forslag om handlingsplaner. Dette har altså vært gjort før, uten at man har vært villig til å følge det opp i de organene som skal ha ansvar for det. Det synes jeg er ganske alvorlig, for man kan ikke komme løpende etter og vente på den type avsløringer før man gjør noe. Vi har fremmet forslag av denne karakter i 20 år – 20 år – og opplevd raljering og latterliggjøring fra et samlet storting. Vi har påpekt det, og man har stemt imot.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
I dag er forskjellen i skattlegging av inntekt som kjem frå kapital, og inntekt som kjem frå arbeid, så stor at det rører ved rettferdskjensla hos svært mange. I Kristeleg Folkeparti meiner me at forskjellen i skattlegging av kapital og arbeidsinntekt bør reduserast. Me har òg freista oss med ulike forslag til løysingar. Eigentleg er denne utfordringa todelt – for det første å medverka til å få eit skattesystem som blir oppfatta meir rettferdig enn det som er tilfellet i dag. For det andre dreier det seg om å dela på skattebyrdene og utnytta det skattefundamentet som me har. Det er nemleg slik at ein stadig større del av personinntektene kjem frå avkastning på kapital. Mitt konkrete spørsmål blir då: Vil Høgre medverka til at forskjellen i skattlegging av inntekt frå kapital og inntekt frå arbeid blir redusert i forhold til dagens altfor store forskjell? Eg har registrert at Kåre Willoch seinast i går uttalte seg svært sterkt om naudsynet for ei slik utvikling. Elles har representanten Foss i ulike samanhengar uttalt seg i skarpe ordelag om arbeidarpartiregjeringa sin næringslivspolitikk. I ei pressemelding den 4. oktober seier han bl.a. at Regjeringa «setter arbeidsplassene i fare ved å foreslå ekstraskatt på 1 ½ prosent på all arbeidskraft i privat sektor», og at det er «liten tvil om at de store taperne i dette budsjettet er alle som jobber i privat sektor». Eg er samd i Høgre sine påstandar om at den politikken som Regjeringa viser i statsbudsjettet, må karakteriserast som ikkje særleg næringsvennleg, for å seia det danna. Sentrumsregjeringa førte ein langt meir næringslivsvennleg politikk, og det må vel sjølv Høgre i gode stunder innsjå. Derfor må eg spørja representanten Foss: Angrar han no på at Høgre var med på å fella ei næringsvennleg sentrumsregjering og gje landet ei arbeidarpartiregjering?
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Regjeringa Bondevik var komen godt i gang med programmet «Et enklere Norge». Grunngjevinga for programmet var å gjera livet enklare for enkeltmennesket, for altfor ofte vert møtet med det offentlege til ein frustrerande og slitsam affære, prega av byråkratisk og regelstyrt tenking. «Et enklere Norge» set brukaren, enkeltmennesket, i sentrum. Og det skal aldri vera tvil om at offentlege organ og offentleg byråkrati skal tene innbyggjarane og ikkje omvendt. Helsestellet skal vera prega av tillit, tryggleik og omsorg. Offentlege kontor skal vera prega av serviceinnstilling, hjelpsemd og kort sakshandsamingstid. Programmet «Et enklere Norge» hadde ein to års horisont, og etter eit halvt år var over 100 enkeltprosjekt igangsette, offentlege servicekontor, arbeidet med serviceerklæringar, ulike IT-prosjekt osv. Programmet var altså godt i gang då regjeringa Bondevik måtte gå. Eit nødvendig, nyttig og tidsaktuelt prosjekt var sett på sporet. Det var lagt merke til, og det var forventingar til det. Då regjeringa Stoltenberg tiltredde, vart fornying av offentleg sektor lansert som sjølve flaggsaka, og ein del av dei prosjekta som Bondevik-regjeringa starta, er heldigvis førte vidare. Eg er likevel litt uroleg, for eg har ei kjensle av at den noverande regjeringa sin fornyingsvilje med omsyn til offentleg sektor så langt har vore meir ord enn handling. Når det vert lova eit grep som halvering av statlege tilsyn, vert spørsmålet: Korleis skal eit slikt mål oppfyllast? Kva vil statsråden gjera for at administrasjonen skal reduserast og tenesteytingane skal aukast i det offentlege? Og kva slags nye tiltak tenkjer Regjeringa å setja i gang utover dei tiltaka som vart initierte av regjeringa Bondevik? Til slutt: Er det eit mål for den noverande regjeringa sitt fornyingsprogram for offentleg sektor at omsynet til enkeltmennesket skal stå i fokus?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
Det aller viktigste er å slå ring om en sterk offentlig skole, en skole der alle barn går – en felles møteplass for alle, uavhengig av kulturell og religiøs bakgrunn. La meg også understreke at innenfor den offentlige skolen er det viktig å engasjere foreldrene. Vi ønsker at foreldrene skal ta ansvar. Vi ønsker å trekke foreldrene sterkere inn i skolen som aktive deltakere som tar ansvar for denne fellesskolen, selvsagt sammen med det lokale demokrati. Vi har en læreplan, vi har et system som gir stor frihet til den enkelte skole. Og dette vil vi forsvare. Det er viktig at den enkelte lærer, den enkelte skole og den enkelte kommune har denne friheten, at de kan velge sine metoder, sine arbeidsformer og sine organisasjonsformer. Vi ønsker å stimulere til det. Og det har vi gjort. Vi har flere ganger fremmet forslag om økonomiske tiltak som nettopp skal stimulere skolene til å prøve ut nye arbeidsformer og nye måter å arbeide på innenfor rammen av læreplanen. Et av de forslagene vi har fremmet i dag, går jo nettopp ut på å legge inn et stimuleringstilskudd for at den enkelte kommune og den enkelte skole skal prøve ut nye arbeidsformer – altså en gulrot slik at de får lyst til, og viser vilje til, å gjøre dette. Så min utfordring går tilbake til Kristelig Folkeparti: Er Kristelig Folkeparti villig til å stemme for et slikt forslag som nettopp har dette som siktemål?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
Det som var mitt anliggende, var å si noe om demokratiet, folkestyret, og det presset som det er under. Det er viktig at folk får et godt tjenestetilbud, men det er også viktig hvem som produserer dette, og hvorledes det tilbys. Det er derfor viktig å slå ring om at de sentrale velferdsgodene som har med utdanning å gjøre, med helse, eldreomsorg osv., også blir produsert av det offentlige, for det er på denne måten vi kan sikre likeverd, likhet, og unngå at det blir forskjeller i det tilbudet som skal gis. Åpner vi for private aktører innenfor denne type produksjon, åpner vi også for at folk eksempelvis kan kjøpe tilleggsytelser, og dermed oppstår det lett forskjeller i det tilbudet som skal gis. Så det at det offentlige både bestemmer hva som skal produseres, og også har ansvaret for å produsere det, er etter vår oppfatning viktig. Derfor slår vi ring om velferdsstaten på denne måten, vi slår ring om en offentlig tjenesteproduksjon. Men det som var det aller viktigste for meg i mitt innlegg, var å understreke og framheve det lokale folkestyret, fordi det er satt under press. I denne type debatter hvor vi stort sett er opptatt av tjenesteproduksjon og tjenester, glemmer vi ofte det demokratiske aspektet; det at vi skal greie å utvikle gode lokaldemokratier, blir lett borte. Som jeg prøvde å begrunne, er jo tendensen at folk rett og slett ikke gidder å delta ved valg, og det er et uttrykk for at demokratiet, folkestyret, er satt under press. Det er alvorlig, og det burde bekymre ganske mange i denne salen.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
Maksimalt elevtall på grunnskolens ungdomstrinn er ikke 28, men 30 – bare slik at det også er presisert. Med dette forslaget ønsker vi å sikre et minste timetall, det er korrekt, og det kan muligens begrense den lokale handlefriheten. Men dette skal erstatte øremerkede midler. I stedet for å gå veien om øremerking, ønsker vi å innføre et system med minste timetall, og det er jo ikke noen revolusjon. Dette er et system som vi hadde tidligere, bl.a. på grunnskolens ungdomstrinn, og som ble borte i forbindelse med det nye inntektssystemet tidlig på 1990-tallet. Det viser seg at det har vært dramatiske kutt til skolen rundt om i kommunene. Jeg tror ikke at det er vond vilje, jeg tror det er et uttrykk for den kommunale fattigdom. Dette er dramatisk og skaper så store forskjeller at vi, etter vår oppfatning, er nødt til igjen å innføre et system som sikrer hver skole et minste timetall. Så står selvsagt kommunene fritt til å bruke mer, men ikke mindre, ut fra lokale forhold. Det kan selvsagt, som jeg sa, begrense den lokale handlefriheten noe. Men som sagt, forskjellene er så store nå at vi ser at dette er et nødvendig tiltak. Når det gjelder å senke elevtallet i klassen, vet vi at det er sammenheng mellom arbeidsmiljøet i en klasse og antall elever, og vi mener at dette er et nødvendig og riktig tiltak.