Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-12-13:
Først til en åpenbar misforståelse: Representanten Svein Roald Hansen sa at Fremskrittspartiet kuttet 40 mill. kr på nordområdene. Det riktige er at vi plusser på 40 mill. kr. Så vil jeg bare si at jeg synes det var synd at utenriksministeren ikke fikk med seg innledningen til komiteens leder. Det var viktige vurderinger, men jeg er sikker på at han får anledning til å oppdatere seg på det senere. Siste avsløring av prisoverskridelsene ved kjøp av nye jagerfly er alvorlig for flykjøpet, men det er også alvorlig for forholdet mellom storting og regjering. I mange vanskelige spørsmål innen utenriks- og forsvarspolitikken er det en åpen og god kontakt mellom storting og regjering. Derfor er dette, føler vi, et brudd på den praksisen, og det er spesielt å registrere at man velger den linjen når det gjelder flykjøpet. Her må regjeringen umiddelbart ta grep for å sikre at Stortinget blir en del av prosessen, og ikke slik det er nå, der Stortinget åpenbart må oppfattes som noe brysomt som man ikke vil informere. Året vi legger bak oss, har vært preget av til dels store forandringer – som i Midtøsten og Nord-Afrika – stor økonomisk uro, ikke minst i eurosonen, og begynnelsen på noe som det er vanskelig å spå utfallet av i Russland. Da er det viktig å ha en langsiktig politikk for fremme av demokrati, menneskerettigheter, frihandel og et sterkt nasjonalt forsvar. Faren for økt proteksjonisme er overhengende, ikke minst siden det synes urealistisk å få på plass en ny WTO-avtale. I en slik situasjon er det viktig for norsk næringsliv og norske forbrukere at vi evner å holde eksisterende markeder åpne, og søker å lette tilgangen i andre markeder. Nye frihandelsavtaler er derfor avgjørende, og nå som Russland trer inn i WTO, åpnes mulighetene for en frihandelsavtale der. Handel er bra for velstand, vekst og utvikling. Derfor må vi innrette vår politikk slik at den fremmer ikke bare norsk handel, men oppmuntrer til handel også globalt. Vi mener et hinder for vekst i mange utviklingsland er den lave andelen av handel mellom land i samme region, og vi kommer derfor med konkrete forslag for å ta tak i denne utfordringen. Vi må til enhver tid ha et forsvar som evner å ivareta vår suverenitet. Regjeringspartiene kan peke på at Norge bruker mer penger på forsvar enn andre land i Europa, og at vi derfor skal si oss fornøyd. Vår oppfatning er at det er oppgavens karakter og omfang som må være avgjørende for hvilke mål vi setter oss, ikke hva andre europeiske NATO-land gjør. De fleste av disse er det også vanskelig å sammenligne seg med, da deres havområder ikke kan sammenlignes med våre, og det er vel knapt noe land som har fått så mye nytt hav de siste år som Norge. Dette gjør at våre behov er annerledes enn mange andres. En stor svakhet ved budsjettet er at det ikke diskuteres hva som faktisk er målene for operativ innsats. Enkelte medieoppslag forteller om en situasjon i Marinen der de fleste fartøy mer eller mindre permanent ligger til kai. Med så lite operativitet hjelper ikke den lille budsjettøkningen som kommer fra regjeringen. Det må et helt annet løft til for å få en sammenheng mellom det som er oppgavene, og det som faktisk leverer. Vi styrker forsvarsbudsjettet med nær 1 mrd. kr. De siste dagers hendelser i Russland er en kraftig påminnelse om at ikke alt er like stabilt som vi kanskje har trodd. Når den autoritære ledelsen ikke lenger makter å levere vekst, og ikke viser vilje til å ta tak i korrupsjon, kommer misnøyen frem. Uansett hvordan dette ender, er det en kraftig advarsel til Putin. Norge må i møte med russiske myndigheter følge opp den kritikk som ble lagt frem av internasjonale valgobservatører, og gi uttrykk for at vi forventer at Russland respekterer de avtaler de selv har forpliktet seg til. Et svekket russisk lederskap vil i utøvelse av sin utenrikspolitikk kunne skape utfordringer som vi må forholde oss til. Økt aktivitet i nord skaper både muligheter og utfordringer. Nye arbeidsplasser og inntekter ønskes velkommen. I denne sammenheng er det viktig å legge til rette i form av en mer moderne infrastruktur. For å skape varige og dynamiske relasjoner østover må det investeres. Altfor lite oppmerksomhet har handlet om å knytte Nord-Norge sammen med sine naboland med vei, jernbane og moderne grensestasjoner. Folk-til-folk-samarbeid for organisasjoner og politikere er vel og bra, men den store dynamikken oppstår når investeringer og nyetableringer følger i kjølvannet av slik kontakt. Noe av den økte aktiviteten i Arktis er i form av petroleumsutvinning. Som et svært sårbart område gir det ekstra utfordringer i forhold til både reguleringer og ikke minst oljevernberedskap. Det er her viktig at det arbeidet som gjøres i Arktisk Råd, munner ut i noe konkret, og at man får noe bindende på bordet til neste ministermøte. Det er lite som tyder på at oljeletingen vil ta pause mens Arktisk Råd arbeider. Derfor må politikerne være på høyde med utviklingen. Et annet område som det er viktig å få kontroll med, er utslipp av «black carbon» – eller sot. Lokalt utslipp påvirker smeltingen av isen. En meget stor kilde til sot i Arktis er avbrenning av gass i Russland. Det må skapes incentiver og alternativer for russerne til å benytte gassen på en bedre måte enn å brenne den. I dag jobber Olje- og energidepartementet med dette, men det må vurderes om ikke dette spørsmålet må løftes inn i Arktisk Råd og gis større politisk kraft enn i dag. En god utviklingspolitikk er viktig av mange grunner, ikke minst for å sikre norske interesser. Men for å sørge for at utviklingspolitikken løfter mennesker ut av fattigdom og bringer nye land inn i den globaliserte økonomien, må politikken være treffsikker. Her er det mye å gå på. Vi må klare å stimulere til investeringer og handel i fattige land og dermed skape arbeidsplasser som igjen gir inntekter for både enkeltmennesker og samfunn – inntekter som igjen pløyes inn i helse, utdanning og infrastruktur. Fremskrittspartiet – delvis alene, og delvis sammen med Høyre og Kristelig Folkeparti – har med sine forslag i både finansinnstillingen og denne innstillingen tatt tak i denne utfordringen, ikke bare ved å lette på import til Norge, men også ved å ruste opp afrikanske land til å bli bedre integrert i verdensøkonomien og bidra til mer handel og investeringer på tvers i Afrika. I en tid hvor hele globaliseringen utfordres av mer nasjonalisme og proteksjonisme, er det behov for både politisk kraft og tiltak som kan virke i motsatt retning. Man skal vokte seg vel for å være lettvint i omgang med et så alvorlig tema som utviklingspolitikk. Men med all mulig respekt for mine politiske konkurrenter fremstår det som om den fremste kvaliteten på norsk utviklingspolitikk er at vi klarer å ivareta 1 pst.-målet. Det er et lettvint mål. Det er kanskje ikke så lett å få til rent budsjettmessig, og det viser seg at det ikke nødvendigvis er lett å få brukt alle pengene heller. Men det er lettvint fordi det unnlater å sette målbare krav for hvor et mottagerland skal være etter noen år med bistand, og det er lettvint fordi det i stor grad handler om å måle en viss mengde bistand opp mot en størrelse på norsk økonomi. Den lettvintheten avkles når man faktisk får til noe, som f.eks. når man klarer å sikre at Namibia og Botswana kan selge litt lammekjøtt til Norge. Men når taket for import er nådd, er det full stopp. Representanten for Landbruksdepartementet sier til Aftenposten 29. november at dette ikke er dobbeltmoral, fordi disse to landene ikke er «blant de fattigste». Man kan jo da undre seg på om det faktisk er slik at det er greit å handle med utviklingsland så lenge de passer på å være fattige nok, men i det øyeblikk handelen med Norge og andre land blir en suksess, og landet beveger seg ut av fattigdom, da er ikke handel så interessant lenger. Det er altså ikke utviklingspolitikk som bedrives, det er ivaretakelse av fattige klienter, som er interessante i kraft av å være fattige, men ikke når de får til noe som tar dem ut av fattigdom. Så det å se norsk utviklingspolitikk i møte med norsk landbrukspolitikk bør ha en høy aldersgrense på grunn av svært uetisk atferd. Når fokuset er å nå 1 pst.-målet, må man finne kanaler for bistanden som kan sluke store pengebeløp, og en slik kanal er FN og dens underorganisasjoner. Her er det lett å bli kvitt milliarder for ivrige givere. Milliardene fortsetter å strømme hvert år fra Norge til FN, til tross for at utviklingsministeren sier til Aftenposten 17. november at vi ikke har tilstrekkelig innsyn, og til tross for at regjeringen i statsbudsjettet for i fjor skrev: «FN-organisasjoner er byråkratiske og har vanskeligheter med å levere bistand effektivt.» Hvordan skal vi forklare dette? Riksrevisor Jørgen Kosmo sier til Aftenposten, også 17. november, at politikerne er fullt klar over korrupsjonsfaren og faktisk regner med at en del forsvinner, men anser at de har få alternativer til å bruke FN-organisasjoner. At mange politikere var klar over at pengene ble borte, og synes det er greit, slik Kosmo sier, var ukjent for meg. Men det forklarer jo hvorfor det er som det er. Kanskje er det på tide å tenke nytt. Kanskje er det på tide å innrette utviklingspolitikken med virkemidler som ikke belønner korrupsjon og ineffektivitet, men som faktisk bekjemper det. Kanskje er det på tide å slutte med urealistiske forventninger til FN-systemet, og på tide å stille krav på alle nivåer. Til slutt vil jeg få lov til å ta opp de forslagene som vi er med på i innstillingen.