Olemic Thommessen (Høyre), 2009-05-26:
Barnevernsreformen ble innført av forrige regjering. Det var ambisjoner om at vi skulle gi barnevernsbarna en bedre tilværelse og et tilbud av høyere kvalitet tilpasset det enkelte barns behov. Dessverre tror jeg vi må konstatere at utviklingen ikke på noen måte har gått i den retningen vi ønsket oss. Reformen har vært på nippet til å gå i grøfta og er etter Høyres oppfatning åpenbart på feil kurs. Hver dag ser vi oppslag om barn som åpenbart ikke får den omsorgen de skal ha. Det sviktes i mange ledd, og det er åpenbare mangler hva angår systemkontroll og politisk styring av barnevernet. Regjeringen har ikke vist evne til å løse de store omstillingsutfordringer som ligger her. Hver gang Høyre har tatt opp ulike problemer knyttet til barnevernet, har statsråd etter statsråd, nå den tredje i rekken, unnskyldt seg med at reformen var underfinansiert av forrige regjering. Da får jeg minne om at det er denne regjeringen som nå har hatt ansvaret i fire år. Et stort flertall i Stortinget ville nok ha stilt seg bak å styrke reformen, og Regjeringen har sittet på tidenes pengebinge, og kunne faktisk gjort det. Det dreier seg om de svakeste blant oss. Det bør ikke stå på pengene, og i særdeleshet ikke fra en regjering som har høy profil på fattigdom og de mest utsatte. Høyre har ved alle budsjetter de siste årene vært villig til å satse betydelig mer på barnevernet enn Regjeringen har gjort. Det er for oss viktig å gi mer til dem som trenger det mest, så får vi da heller akseptere at vi f.eks. har lagt på barnehageprisen med 30 kr. Men det er altså en type prioritering Regjeringen ikke har villet være med på. Først vil jeg ta tak i den faktiske situasjonen i barnevernet. Det har de siste årene vært en dramatisk økning i antallet akuttplasseringer. I første halvår 2008 var det en økning på 31 pst., og halvparten av disse måtte vente mer enn tre måneder – inntil ett år – før varig plassering. Det har vært en dramatisk økning i ventetiden for barn til å få et fosterhjem, da fortrinnsvis forsterkede fosterhjem og familiehjem/ungdomshjem, samtidig som vi ser ledig kapasitet i privat barnevern. I 2006 fikk 96 pst. av barna plass i fosterhjem innen seks uker. Bare året etter hadde dette tallet sunket til 21,6 pst. Det bor ca. 7 000 barn i fosterhjem. Det er ifølge norske medier avdekket at ett av tre av disse fosterhjemsbarna ikke får den oppfølging loven krever. I fjor var hvert tiende barn i fosterhjem uten tilsynsfører. Det var 2 179 barn som ikke fikk det tilsynet loven krever, skriver Bergens Tidende. Barn i barnevernet skal ha en tiltaksplan hvor barnets behov defineres, og hvor det er beskrevet hvordan barnet skal hjelpes. I Norge i dag mangler 7 000 barn en slik plan, ifølge avisoppslag. Det vil si at hvert fjerde barn i barnevernet ikke får et barnevernstilbud i tråd med barnevernslovens krav. Og enda verre: 1 000 av disse barna har staten overtatt ansvaret for. Det er ikke akseptabelt at slike lovbrudd gjøres fra statens side, og at det ikke får konsekvenser. I 2008 ble det registrert 451 rømninger fra barnevernsinstitusjonene i region vest. Bufetat ante ingenting om dette. Det har vært flere drap og dødsfall i barnevernsinstitusjonene, og ansatte i barnevernet roper etter tydeligere regler for å få kontroll på ungdom med store utfordringer. Det hevdes med jevne mellomrom at private barnevernsinstitusjoner er dyre og dårlige. Selv om statsråden heldigvis har moderert denne retorikken, er realpolitikken likevel slik at private kommersielle aktører kun har livets rett så lenge man har et kapasitetsproblem i det statlige barnevernet. Det er beskjeden. Denne beskjeden fra sittende regjering gjorde at arbeiderpartimannen Tor Anders Aune i 2008 avviklet sin barnevernsinstitusjon, Kletten Fjellgård AS, et tiltak som ble startet opp etter sterkt påtrykk fra det fylkeskommunale barnevernet i 1995. Samme beskjeden fra statsråden gjør at Aleris Ungplan i anbudsrundene får kun et fåtall plasseringer, mens de, fordi de har et spesialisert og kompetent tilbud, i ettertid mottar plasseringer til en skyhøy spotpris. Denne beskjeden fra statsråden gjør at Stiftelsen Havnøy snart har avviklet hele sin virksomhet i Tønsberg, mens køene øker og barnevernssjefene i Vestfolds kommuner roper etter flere tiltak i fylket. Denne politikken, med manglende likebehandling mellom offentlige og private aktører, bidrar til at staten sløser med offentlige midler. Gode kompetansemiljøer avvikles, og køene øker. Full åpenhet og reell likebehandling av alle aktører som leverer tjenester til det statlige barnevernet, vil sikre et mangfold av barnevernstilbud med høy kvalitet til riktig pris. Men Regjeringens politikk er stikk motsatt: mindre tilgjengelig informasjon, utfasing av privat barnevern og et innkjøpssystem som rangerer aktører etter eierskap, og ikke etter hva de faktisk leverer, og til hvilken pris. Det er grunnlag for å kritisere Regjeringens gjennomføring av den barnevernsreformen forrige regjering igangsatte. Det som kjennetegner de ulike statsråder som har bekledd denne posten i nåværende regjering, er at man har vært enig i kritikken, men ikke evnet stort å gjøre noe med grunnlaget for den. For ganske nøyaktig tre år siden la Karita Bekkemellem frem en liste over hva hun ville gjøre med barnevernet. Ett av punktene var at hun ville ruste opp det kommunale barnevernet. Det kommunale barnevernet er meget viktig, og det er derfor avgjørende at de som jobber der, har høy kompetanse og muligheter for en karriereutvikling. Trondheim kommune, regjeringspartienes eget utstillingsvindu, fikk i årene 2004 til 2008 et enormt løft på barnevernsområdet. Kommunen deltok da i en forsøksordning, igangsatt av Erna Solberg, og fikk ansvar for både første- og andrelinjetjenestetilbudet i barnevernet. Resultatene av forsøksordningen var at høy barnevernsfaglig kompetanse ble beholdt i kommunen, mangfoldet i tiltakene økte, den faglige utviklingen var stor, det ble satt i gang tiltak på et tidlig tidspunkt og sist, men ikke minst: Det ble fra politisk hold en langt større oppmerksomhet rundt barnevernspolitikken, og feltet ble prioritert i budsjettet. Til tross for dette velger Regjeringen, mot arbeiderpartistyrte Trondheims egen vilje, å avvikle ordningen. Man har altså nullstilt en suksesshistorie. Er dette svaret på å sikre et bedre kommunalt barnevern? I 2007 hadde vi gående en debatt om bruk av tvang i barnevernsinstitusjoner etter flere alvorlige hendelser. På høring i Stortinget om Høyres forslag til revisjon av rettighetsforskriften var det et unisont kor av barnevernsarbeidere og deres organisasjoner som etterlyste tydeligere forskrifter og bedre hjemmelsgrunnlag for å kunne håndtere ungdom med utfordringer knyttet til rus, vold og kriminell atferd. Statsråden var den gang, som nå, meget fornøyd med regelverket. Den gang mente statsråden at saken var løst med en veiledning i bruk av forskriften. Fremdeles, tre år etter, og etter gjennomført varslet veiledning, ser vi en rekke eksempler på at rus og rømninger preger deler av barnevernet, og fremdeles er det et rop fra ansatte i institusjoner med hardt belastet ungdom om å kunne ta kontrollen. Jeg spør meg: Hvor lang tid tar det å realitetsforankre de utfordringer barnevernet står overfor, i den politiske ledelsen? Hvor mange dødsfall og grove eksempler på vold, seksuelle overgrep og narkotikamisbruk må man vise til før man går inn og gjør de endringer som ansatte i institusjoner, politiet, interesseorganisasjonene og fortvilte foreldre ber om? Det er bra at vi nå har kommet dit hen at antallet barn som får hjelp av barnevernet, øker. Lenge har altfor mange barn og deres familier måttet slite med utfordringer de ikke mestrer alene. Godt forebyggende arbeid er viktig. Dette er en ønsket politikk fra både Regjeringen og opposisjonen. Likevel ser vi at flere barn med større utfordringer trenger et langvarig tilbud utenfor hjemmet. Det som bekymrer oss, er at dette ser ut til å komme overraskende på statsråden. Gang på gang ser vi budsjettoverskridelser som skyldes at man ikke har kjøpt tilstrekkelig antall plasser, at man har kjøpt for dyre plasser, at det ikke er mulig å finne egnet tilbud, og at det ikke er satt inn riktig tiltak i rett tid. Med all den informasjon som nå er tilgjengelig for å kunne føre rimelig god barnevernsstatistikk, undrer jeg meg over tydelig sviktende behovsanalyser i det statlige barnevernet. Ingenting i statsrådens redegjørelse forrige mandag tydet på at det er igangsatt noe konkret for å sikre en bedre ressursforvaltning og mer langsiktig planlegging av utvikling av tilbudene i tråd med behovene. Det er bred vilje i Stortinget til å styrke barnevernet. Høyre er uenig i den kursen Regjeringen har staket ut, men vi vil støtte opp der hvor det trengs. Vi kan diskutere ideologi og måter å organisere barnevernet på oss imellom. Men la oss aldri glemme at det er barna som må komme først.