Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 2001-02-22:
Idretten får mye oppmerksomhet i det norske samfunnet, ikke bare i VM-dager som disse, men også generelt. Alt, fra det arbeidet som skjer i de lokale lagene, til den profesjonelle idretten, har en egenverdi for oss som opplever det, og – for å si det på en måten – for utøverne. Men den viktigste årsaken til at staten bruker så mye ressurser på idretten, er selvsagt at det er helseforebyggende. I tillegg har den selvsagt en del andre verdier som også er viktig for samfunnet for øvrig, ikke minst knyttet til arbeidet med en nasjonal og kulturell identitet. Det er bred enighet i Stortinget om idrettspolitikken, som innstillingen også viser, selv om det i media av og til har blitt prøvd konstruert motsetninger. Derfor er dette en innstilling som bærer preg av svært mye samstemmighet og få særmerknader og mindretallsforslag. I den lange prosessen som har skjedd etter at sentrumsregjeringen la fram denne meldingen på slutten av forrige århundre, har komiteen til og med arrangert en egen åpen høring. Utgangspunktet for høringen var kommersialisering og doping, men mye av årsaken til at den ble såpass vellykket var nok evnen til å gå langt utover temaet i høringen. Det er en moderne melding i den forstand at den evner å ta innover seg de endringer som skjer i samfunnet knyttet til måten vi utøver fysisk aktivitet på. Samtidig legges det klare politiske føringer på prioriteringene av de statlige midler vi skal bruke i framtida. Og dersom enkelte stortingsrepresentanters utspill i starten på året har forledet noen til å tro at dette handler om doping og toppidrett, så er det svært lite i tråd med innstillingens innhold. Frivilligheten og det arbeidet som knyttes opp til den, er helt avgjørende for det arbeidet som skjer daglig i hvert enkelt lokallag. Derfor er det på sin plass, også fra vår side, å understreke og verdsette dette arbeidet. Samtidig ser vi at svært mye av den fysiske aktiviteten som skjer, organiseres og utøves av den enkelte. Det tar innstillingen høyde for, og det løftes fram både i anleggs- og aktivitetspolitikken vår. Det er barne- og ungdomsidretten som det naturlig nok blir sterkest fokusert på. I den sammenhengen er det viktig å vektlegge de innspillene vi får fra idretten selv om to grupper som har forskjellige utfordringer knyttet til idretten. Det gjelder kanskje først og fremst ungdomsidretten der frafallet er stort, og der anleggs- og aktivitetspolitikken må ta høyde for det. Derfor bør en både fra myndighetenes side og fra idretten selv fokusere på hvordan vi i framtida skal klare å holde ungdommene i fysisk aktivitet – og gjerne innenfor idretten. Utfordringene i barneidretten opplever jeg går mer på å få allsidighet inn i de aktivitetene som skjer. Så var jeg inne på at idretten har flere utfordringer, men hovedfokuset i meldingen er i korte trekk: barne- og ungdomsidretten bredde i aktivitet og anlegg egenorganisert aktivitet og muligheter til å utøve den Samtidig er den generelle samfunnsutviklingen slik at det er behov for å utvikle nye møteplasser og for arenaer der det kan utøves aktivitet også på egenhånd. Komiteen har merket seg at spennet innenfor idretten og ikke minst innenfor organisasjonene har økt fra det lokale laget og opp til toppidretten og den profesjonelle idretten. Det medfører større avstand, ikke minst når man innenfor toppidretten opplever det man kanskje kan kalle en tiltakende kommersialisering, og i hvert fall innenfor deler av toppidretten en profesjonalisering. Det er også idrettens organisasjoner nødt til å ta innover seg. Stadig flere idrettsutøvere blir også arbeidstakere i vanlig forstand, og det krever en profesjonalisering av idrettsorganisasjonene som de også må ta innover seg. Det er viktig for folks helse at det drives fysisk aktivitet, men det henger ikke nødvendigvis sammen med stadig økende treningsvolum – det var kanskje godt for meg selv å presisere det. Det er også viktig å understreke at den organiserte idretten aldri vil erstatte den egenaktiviteten som skjer gjennom lettere trening som gange, turgåing, sykling, skiturer osv. Men for den statlige idrettspolitikken vil dette være et viktig element. Derfor er den visjonen som trekkes opp for idrettspolitikken, riktig slik samfunnsutviklingen er i dag. Dekningen av anlegg er i store deler av landet god. Her ligger utfordringene kanskje mer knyttet opp til å holde dem ved like eller å rehabilitere dem. Nå har jeg lagt merke til at det ofte er bygd særanlegg uten at dette nødvendigvis har vært sett i sammenheng med andre idretter eller aktiviteter som organiserer folk. Det er også påfallende å registrere den oppblomstringen og fokuseringen som har vært på enkelte typer anlegg til forskjellige tider, som meldingen presenterer. Vi ser også at det er store forskjeller i anleggsdekningen mellom fylkene, der storbyene skiller seg klart negativt ut med liten dekning av anlegg. Så for en gangs skyld har vi en situasjon der vi i distriktene faktisk har et bedre tilbud enn det man har i de store byene. Vi er nødt til å bidra til å endre på det. Men da må også storbyene selv være i stand til å prioritere dette. Når det nesten ikke finnes arenaer for barn og unge, skyldes det politisk unnfallenhet først og fremst fra lokale politikere. Et grelt eksempel i så måte er Oslo kommune der vi til og med har forsøkt å kaste 4,5 mill. kr etter det borgerlige byrådet for å få bygd en flerbrukshall. Men de ville ikke. Og da er det lite vi kan gjøre med det fra Stortingets side. Men ordningen med å stimulere til bygging av flerbrukshaller i tettbebygde strøk, ber vi nå Regjeringen vurdere å følge opp gjennom de årlige budsjettene, da dette også er helt i tråd med meldingens intensjoner. Vi opplever også at barn og unge blir presset ut av anlegg og haller gjennom den prispolitikken som føres på anleggene. Det hadde vært ønskelig å ha et system som gjorde at vi kunne knytte den betingelsen til det statlige anleggstilskuddet at anleggene ble stilt gratis til disposisjon for barne- og ungdomsidretten, slik en del kommuner allerede gjør. Nå vil nok de fleste her i huset være enig i at det er å gå altfor langt i detaljstyring av kommunene. Men jeg håper de merker seg dette signalet, og at vi her får en bedre utvikling i framtida. Det er også en stadig tilbakevendende debatt om tippemidlene skal benyttes annerledes. I dag har vi en tredeling mellom kultur, idrett og forskning. Fra Arbeiderpartiets side er vi ikke fremmede for å se på muligheten av en todeling, men å gjøre det i dag vil få konsekvenser som spesielt rammer forskningen. Derfor får dette bli en sak som må vurderes der den hører hjemme, nemlig i budsjettbehandlingene. Så over til forholdet mellom oss og Norges Idrettsforbund. Det er selvsagt viktig å skille mellom politiske mål og idrettens egne organisasjoner. Samtidig er det viktig for oss å se på hvordan pengene brukes. Derfor er det all grunn til å se på hvordan organisasjonene velger å administrere seg og hvor de bruker pengene. Arbeiderpartiet ønsker å få mer midler ut til aktivitet i lagene, slik at vi når de målene som ligger i idrettsmeldingen. Vi har tidligere vært inne på at idrettsmeldingen definerer idrett og fysisk aktivitet som den overordnede visjon for statlig idrettspolitikk, og med tanke på at det er to regjeringer som har stått bak den, bør dette være en melding som absolutt kan anbefales for Stortinget.