Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-06-12:
Jeg vil få takke komiteen og saksordføreren. Jeg vil også få takke de to representantene som har vært med i utenrikskomiteen hele veien – og som nå har sin siste debatt, som de sier – for godt samarbeid gjennom fire år. Som utenriksminister og på vegne av Regjeringen er det en tilfredsstillelse å lese denne innstillingen og kunne konstatere at vi har en bred plattform for utførelsen av norsk utenrikspolitikk. Det er Regjeringens såkalte prerogativ å føre utenrikspolitikken, men den skal være godt forankret i Stortinget. I den moderne virkeligheten, med parlamentarisk deltakelse i mange sammenhenger, er denne forankringen dobbelt viktig, fordi vi alle – på sett og vis – er aktører for Norge. Jeg mener, slik sett, at denne innstillingen må leses sammen med meldingen. Jeg er selvfølgelig veldig fornøyd med meldingen, men jeg mener også at det politiske systemet kan stå seg godt på innstillingen. Dette med prioritering har vært et sentralt tema. Det er enighet, tror jeg, om begrepet «med vekt på norske interesser». Jeg har forsøkt å framstille de to begrepene «Hva er i Norges interesse?» og «Hvor kan vi gjøre en forskjell?» som ledende redskap for å vurdere vår innsats. Det er selvfølgelig aller viktigst for Norge å satse på de områdene hvor vi har interesser, og hvor vi kan gjøre en forskjell. Det vil gjelde våre nærområder og der hvor vi er direkte engasjert. Det kan være områder hvor vi ikke har interesser, og hvor vi heller ikke kan gjøre en forskjell. Der bør vi åpenbart ikke bruke mye krefter på å engasjere oss. Så kan det – som representanten Høybråten var litt inne på – være områder hvor vi ikke har direkte nasjonale interesser, men hvor vi har mulighet til å gjøre en stor forskjell. Da skal vi vurdere å engasjere oss. At en i debatten kritiserer meldingen en smule, og snakker om at vi ikke prioriterer, kan jeg – som salen vil forstå – ikke slutte meg til. Oppgaven i en slik melding er ikke å velge ut enkeltsaker og detaljer og si at dette skal være viktig framover. Det er det å skape et rammeverk med verdier og prioriteringer med hensyn til hva som er viktig for Norge, og hvilke ressurser Norge har som setter oss i stand til å prioritere, som må være oppgaven i en stortingsmelding av dette slag, som kommer på slutten av en periode. Så er det regjeringserklæringen, utenriksministerens utenrikspolitiske redegjørelser og det som skjer fra dag til dag, som avgjør den enkelte saks prioritering. Det er seks interessekapitler i denne meldingen, som omhandler sikkerhet, engasjement, økonomi, energi, miljø og global organisering. Jeg mener det gir et veldig godt rammeverk for hva Norge fokuserer mest på. Så er det slik at ingen kunne forutse 11. september den 10. september. Og ingen kunne forutse dagen for et fugleinfluensautbrudd i Asia eller at et svineinfluensautbrudd i Mexico skulle bli en stor, omfattende sak. I begge tilfeller måtte vi være rustet for å møte disse utfordringene. Vi kunne heller ikke forutse krigen i Libanon, som medførte en stor uttransportering av norske borgere sommeren 2006, osv. Så diskusjonen om prioritering blir ofte en diskusjon om reell politisk uenighet, og det er jo bra. Selv om jeg vil vektlegge at det er bred enighet om hovedlinjene, merker jeg meg at det – som representanten Haga sa – er Fremskrittspartiet som stiller seg på siden i disse hovedanalysene. Det er en ærlig sak – selv om jeg også må si at Fremskrittspartiet her inntar posisjoner som vi ikke alltid hører i ulike innlegg. Det er fra Fremskrittspartiets side en omtale av det positive med migrasjon over landegrensene og av alvoret i de globale klimaendringene – som er menneskeskapte, og som må møtes. Vi gjenkjenner ikke fremskrittspartiformannens postulater om at FN er en trussel mot verdensfreden. Det hilser jeg velkommen. Det tror jeg er et framskritt både for norsk sivilisasjon og for annen sivilisasjon. Når det gjelder menneskerettighetene, er disse høyt prioritert i norsk utenrikspolitikk. Det er bra at det er debatt om det. Vi har hatt både interpellasjoner og generelle utenrikspolitiske debatter om menneskerettighetene, noe som er viktig. Nå går vi inn i FNs menneskerettighetsråd, og der skal Norge fra 19. juni delta så det synes. Jeg vil slå tilbake når det gjelder dem som hevder at Norge har en uklar profil i menneskerettighetsarbeidet. Jeg er tilhenger av at vi blir holdt under oppsikt, og blir – skal vi si – oppmuntret og presset til å innta modige posisjoner i menneskerettighetsspørsmål – hvilket vi også gjør. Det er en kvalitet ved vår utenrikspolitiske debatt at det er mye fokusering på menneskerettigheter. Jeg tror ikke det er slik at vi i utlandet er kjent for å være uklare eller på noen måte passive i disse spørsmålene. Tvert imot, vi deltar aktivt i de etablerte kanalene, og vi støtter opp om veldig mye av det arbeidet som skjer utenfor de etablerte kanalene, noe som er nødvendig når man skal fremme menneskerettigheter – særlig i land som ikke deltar i eller respekterer etablerte konvensjoner og prinsipper. Saken om at vi ikke skal ha støttet EUs protest mot dødsstraff i Kina, blir paradoksal. Norge er mot dødsstraff – alltid og alle steder – og vi protesterer i en lang rekke saker. Det er jo et lite paradoks at de som meget aktivt framholder at Norge ikke automatisk må slutte seg til EU i alle saker, har heftet seg ved én sak der Norge ikke på noen timers varsel sluttet seg til protest mot én henrettelse i Kina. Det skjer tusenvis – altfor mange – i det landet, og Kina må konfronteres prinsipielt og i enkeltsaker, noe Norge gjør. Men jeg synes dette er en avsporing av det som er Norges linje. Ellers vil jeg bare kort si at det er veldig god støtte til nordområdepolitikken. Det er viktig for Norge, jeg setter pris på at det er med. Så vil jeg også hilse velkommen de to henstillingene som vi har fått, om å foreta en utredning av EØS-avtalen – hvilket jeg synes er naturlig skjer i neste periode. Så får samfunnsdebatten avgjøre om det også er tiden for å vurdere alternativer. Stortinget må diskutere om det er rom for å vurdere alternativer til det som har vært Norges tilknytning i 15 år. Jeg mener det er Regjeringens ansvar – og nå oppfordret til av Stortinget – å gå igjennom en omfattende avtales virkemåte etter 15 år. Hvis den analysen leder til at noen får den innsikt at man burde velge annerledes, vil det i norsk politisk liv være en helt åpen og ærlig debatt om å utrede alternativer eller vurdere andre veier. Det vi fra Regjeringens side vil prioritere, er å foreta en grundig gjennomgang av EØS-avtalens virkemåte. Det bør gjøres på en slik måte at det har troverdighet, og slik at det kan være interessant med hensyn til både politikk og det sivile samfunn. Så er det også bedt om en utredning av konsekvensene av skipstrafikken i Polhavet. Det er et godt forslag. Jeg tror det er én av flere utredninger vi må gjøre om konsekvensene av det som skjer i nord. Så vil jeg si til sist: Utenrikspolitikkens felt utvider seg. Jeg mener denne meldingen bidrar til å tegne et bilde av hvordan utenriks- og innenrikspolitikk henger sammen, hvordan globaliseringen virker på vår politiske handlefrihet. Det var egentlig symptomatisk det programmet jeg som utenriksminister hadde i Genève i går, som begynte med en samtale med sjefen for Det internasjonale Røde Kors om den internasjonale humanitærretten – dens utsatte stilling etter krigene i Gaza, krigen i Sri Lanka, Afghanistan og Pakistan. Hva gjør vi for å respektere disse prinsippene? I denne sammenheng planlegger Norge, Det internasjonale Røde Kors og en del land vi samarbeider med, å ha et sidearrangement under FNs generalforsamling som skal fokusere på humanitærrettens stilling: Kan vi leve med at den krenkes? Hva gjør vi med det? Videre hadde jeg et møte med WTOs generaldirektør om arbeidet med en ny WTO-avtale, som har fulgt meg gjennom alle disse fire årene. Det er et viktig tema. Vi hadde etter norsk initiativ en svært interessant rundebordskonferanse i margen av ILO-konferansen om anstendig arbeid. Det møtet bekreftet for meg at dersom det skulle det være tvil om at dette er utenrikspolitikk i den moderne verden, så ble den feid til side. I dag blir millioner av mennesker arbeidsledige. Finanskrisen er blitt en økonomisk krise, en sosial krise og en politisk krise. Og voksende arbeidsledighet, uten sosiale sikkerhetsnett, er en direkte trussel mot lands stabilitet – derfor også mot nabolands stabilitet. Syndebukker pekes ut, og dette er en farlig internasjonal situasjon. Derfor er ILOs arbeid med anstendig arbeid, med fokus på arbeidsplasser, et viktig felt å fokusere på, og det er en sentral del av norsk utenrikspolitikk. Jeg kan også ta med at jeg tidligere i uken var i Reykjavik på Nordisk utenriksministermøte, som gav den første vurderingen av Stoltenberg-rapporten. Det går framover med en del viktige initiativer som den rapporten foreslår, og det tegnes et bilde av et nordisk utenriks- og sikkerhetspolitisk samarbeid som nå finner sted innenfor rammen av at noen er i EU, og noen er i NATO, men det er nordiske fellesnevnere som gjør det både naturlig og mulig for oss å forfølge det. Til sist om utenrikstjenesten: Jeg setter pris på det engasjementet som er vist i innstillingen og den tilliten utenrikstjenesten der er vist. Jeg ser av innlegget til Morten Høglund at Fremskrittspartiet er meget ambisiøst. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet har forlatt fjorårets forslag om å kutte driftsbudsjettet til UD med 100 mill. kr. Det hadde ikke blitt mye tæl i utenrikspolitikken hvis det hadde blitt resultatet. Så vil jeg betrygge alle i salen med at Refleksprosjektet ikke er over som metode og tilnærming. Åpenheten er kommet for å bli. Det har vært fantastisk inspirerende og givende for oss som arbeider med utenrikspolitikk, og for alle som har deltatt. Refleks var knyttet til denne stortingsmeldingen, men det er et godt navn. Jeg vil ikke utelukke at det kan bli et slags navn på denne måten å arbeide med utenrikspolitikk på i tiden framover. Det kommer ikke i tillegg og på utsiden av det parlamentariske, men jeg tror det beriker hele debatten om utenrikspolitikken.