André N. Skjelstad (Venstre), 2008-06-10:
Denne uken behandler Stortinget to viktige lover, som begge har som formål å fremme likeverd, like rettigheter og muligheter på viktige samfunnsområder for to ulike diskrimineringsgrunnlag. Når Stortinget i morgen sikrer flertall for felles ekteskapslov, mener Venstre vi tar et viktig skritt for å sikre like rettigheter for homofile og heterofile. Dessverre kan vi ikke si at Stortinget gjør det samme for mennesker med nedsatt funksjonsevne når vi i dag behandler forslaget til diskriminerings- og tilgjengelighetsloven. Forslaget inneholder så store mangler at det vil ta svært lang tid før mennesker med nedsatt funksjonsevne er sikret rett og mulighet til å delta på alle samfunnsarenaer på lik linje med andre. Misforstå meg rett: Venstre mener det er svært gledelig at vi i dag får på plass en lov som har som formål å sikre mennesker med nedsatt funksjonsevne mot diskriminering på alle samfunnsområder. Problemet er at loven er altfor svak når det gjelder bestemmelsene om universell utforming, som skal sikre fysisk tilgjengelighet. Universell utforming er nødvendig for noen og nyttig for alle. De fleste må regne med å ha nedsatt funksjonsevne i deler av livet sitt, enten det skyldes skade, alder eller sykdom. Aksjonsradiusen minker når man skal ha med seg barnevogn eller sykkel på buss, tog eller trikk, eller forsere høye fortauskanter. Andre har strevd med tunge dører mens de går med krykker, og de fleste har opplevd problemer med å finne fram på steder med dårlig skilting og merking. For mennesker med nedsatt funksjonsevne er universell utforming ofte helt avgjørende for å komme seg på jobb, skole, kino, buss, trening og kafé. Ellers er resultatet i beste fall mye organisering og unødvendig bruk av tid for å kunne bruke tilbud andre ser som en selvfølge. Ofte betyr det at mennesker med nedsatt funksjonsevne stenges fysisk ute fra viktige samfunnsarenaer. I tillegg til den diskriminering dette er i praksis, vil arbeidet med å endre holdninger og utfordre fordommer gå langt saktere. Fordommer og holdninger utfordres best ansikt til ansikt, men skal vi få det til, må mennesker med nedsatt funksjonsevne kunne møte oss på så mange arenaer som mulig. Da må de kunne komme inn dit og opp dit. Det har skjedd et viktig skifte i fokus når det gjelder debatten om nedsatt funksjonsevne. I Norge har vi hatt en tradisjon for at spørsmål knyttet til nedsatt funksjonsevne utelukkende har blitt sett på som et sosialpolitisk spørsmål. Dette står i sterk kontrast til f.eks. i USA, som har gått inn i dette med et borgerrettighetsperspektiv. Resultatet er at man i Norge får støtte til en rullestol, men man kommer ikke fram. I USA kommer man langt oftere fram med rullestol, men må betale den selv. Venstre synes det er en idé å kombinere det beste fra to verdener og mener loven burde sørget for det. Med flertallets innstilling oppnår vi dessverre ikke det i dag. Nå er det blitt langt vanligere også i Norge å erkjenne at fysisk utestenging er et spørsmål om diskriminering og dermed et brudd på menneskerettighetene. Det er derfor viktig at loven setter klare tidsfrister for universell utforming på alle områder. La meg ta det gledelige med Regjeringens forslag og flertallets innstilling først: De har tidsfrister for universell utforming på IKT. Det som er problemet, er at flertallet ikke følger opp dette når det gjelder universell utforming av resten av samfunnet. Det er særlig tre forhold som undergraver formålet og de fine formuleringene. Det er en fragmentert og uforutsigbar tilnærming, manglende tidsfrister og en uklar avgrensing av hva definisjonene er på uforholdsmessig byrde. Regjeringen og flertallet foreslår ikke at alle bygg, anlegg, uteområder og transport rettet mot allmennheten skal være universelt utformet innen en gitt tidsfrist. De vil heller ha noe de kaller «en skrittvis og prioritert tilnærming ». Sannheten er at en slik tilnærming er fragmentert og uforutsigbar og i mange tiår framover vil gjøre det vanskelig for mennesker med nedsatt funksjonsevne å vite om og når de møter på uoverstigelige hindre. Regjeringens argument om at offentlige bygg med et obligatorisk tilbud som skoler må prioriteres, høres kanskje tilforlatelig ut, men hvorfor det skulle være viktigere med f.eks. et offentlig tilbud som NAV-kontor enn en privat kafé, er langt vanskeligere å forstå. Heldigvis tilbringer de fleste av oss, også dem med nedsatt funksjonsevne, mer tid på kafé og kino enn på trygdekontoret. Eller: De ville i alle fall gjort det hvis de kom inn og opp dit uten altfor mye styr. Den såkalte prioriteringen er ikke uventet fra en regjering som ser ut til å tro at livet i stor grad leves på offentlige kontorer. De fleste av oss andre, med eller uten nedsatt funksjonsevne, har helt andre drømmer. Fra slutten av 1970-tallet har vi hatt krav om tilgjengelighet i plan- og bygningsloven. På grunn av manglende tidsfrister, absolutte krav og vide dispensasjonsmuligheter har dette dessverre hatt altfor liten effekt. Ifølge tall fra det nasjonale kompetansesenter for mennesker med nedsatt funksjonsevne er 2 000 skoler og til og med 60 pst. av alle offentlige bygg fortsatt utilgjengelige. Regjeringen viser seg fra sin mer kreative side når de argumenterer mot å sette tidsfrister. Visst nok skal tidsfrister innebære en fare for at ingenting blir gjort før i siste liten. Venstre ser med skrekkblandet fryd fram til samme argumentasjon for at tidsfrister medfører store problemer på alle andre samfunnsområder, som f.eks. miljøpolitikk og barnehageutbygging. Jeg bare spør. Hvis Regjeringen og flertalet mener dette på alvor, ligger løsningen snublende nær: innfør incitamenter i form av avskrivningsregler og tilskudd som er størst tidlig i perioden og gradvis blir mindre fram mot tidsfristens utløp, og kombiner det med at det offentlige bruker sin markedsmakt og selv stiller krav om universell utforming ved leie av lokaler, inkludert konferansesteder. Her viser jeg til vårt forslag om avskrivningsregler, og varsler at dette er noe vi vil følge opp i kommende budsjettbehandlinger. Regjeringen og flertallet vil utarbeide forskrifter med tidsfrister for ulike bygg og anlegg i forbindelse med den nye plan- og bygningsloven. Venstre forventer at dette arbeidet settes i gang umiddelbart, og at de fleste forskriftene er klare når Stortinget i høst skal behandle bygningsdelen av forslaget til ny plan- og bygningslov. Men vi frykter at en ren forskriftstilnærming til tidsfrister vil føre til at koblingen mellom universell utforming og diskriminering og menneskerettigheter glipper. Venstre mener at en lov uten tidsfrister i praksis risikerer å skyve målet om et universelt utformet samfunn inn i evigheten. Å sikre mennesker med nedsatt funksjonsevne rett og mulighet til å delta i samfunnet på lik linje med andre koster penger, mye penger, på grunn av gamle synder når det gjelder manglende tilgjengelighet. Når flertallet nå vil ha en mulighet for å påberope seg uforholdsmessig byrde uten en sluttdato, risikerer vi å få et unntak fra kravet om universell utforming som dessverre ikke er stort strengere enn dagens dispensasjonspraksis. Venstre er spesielt skuffet over at flertallet går mot vårt forslag om at muligheten til å påberope seg uforholdsmessig byrde ikke skal gjelde offentlige bygg, anlegg og uteområder. Det er langt fra flertallets såkalte «skrittvis og prioritert tilnærming » der nettopp offentlige bygg visstnok skal prioriteres. I Soria Moria-erklæringen sa regjeringspartiene følgende: «Regjeringen vil legge prinsippet om samfunnsmessig likestilling og universell utforming tilgrunn i sitt arbeid. Dette må sikres gjennom nasjonal lovgivning og tjenester, en lov mot diskriminering av funksjonshemmede og forpliktende tidsplan for tilgjengelighet. » Dette står i sterk kontrast til det som er flertallsinnstillingen i dag: Den går mot forpliktende tidsfrister, den holder på en uklar mulighet for å påberope seg uforholdsmessig byrde, og den velger heller en fragmentert enn en helhetlig tilnærming til universell utforming. Dessverre betyr det at Stortinget i dag går glipp av en unik mulighet til virkelig å løfte diskrimineringsvernet for mennesker med nedsatt funksjonsnivå til samme nivå som vi i dag har når det gjelder kjønn, etnisitet og seksuell orientering. Argumentet for dette er rent økonomisk, og vi i Venstre synes det er oppsiktsvekkende at Regjeringen, som bruker så store ord, i så stor grad bare er for likeverd og likestilling når det er gratis eller billig. For oss viser det med all tydelighet at Regjeringen og flertallet i sin kalkulatoriver har glemt formålet med sitt eget lovforslag, der de slår fast at manglende universell utforming er diskriminering og dermed brudd på menneskerettighetene. Er det virkelig slik at flertallet vil stoppe menneskerettighetsbrudd bare dersom det er enkelt og billig? Herved vil jeg ta opp de forslag som Venstre er medforslagsstiller til, og de som vi står alene om.