Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-05-26:
Det er ikke til å unngå at det blir noen gjentagelser såpass langt ute i debatten, men denne saken, som er så komplisert, vil jeg likevel gå gjennom, slik som jeg føler for den, og slik som jeg har lært den å kjenne gjennom arbeidet i komiteen. Det er sagt fra flere, og jeg har lyst til å gjenta det også, fordi det ofte er slik at det er stor oppmerksomhet om det som kalles for spisse saker i kontrollkomiteen. Dette er selvfølgelig også en veldig spiss sak, selv om den ikke har den samme nasjonale oppmerksomhet som mange av de andre spisse sakene. Men som saksordføreren veldig godt sa, har dette vært en arbeidskrevende og vanskelig sak for kontrollkomiteen. Det er allerede understreket veldig tydelig fra flere, og jeg gjentar det. Jeg avviser alle påstander som er framsatt i denne debatten, og ellers, om at medlemmer av kontrollkomiteen har hatt underliggende hensikter med å gå inn i denne saken. Det er ikke slik, som noen ønsker å si – også de med vikarierende motivasjon – at kontrollkomiteen har hatt et ønske om å få gjort om selve tomtevalget. Det er ikke det som har vært tema. Det er selvsagt heller ikke slik at spørsmålet om hva slags sykehus som skal bygges, har vært tema for komiteen. Derfor går komiteen ikke på noe punkt inn i disse to realitetene. Jeg vil, som komiteens leder, understreke at vi i hele vårt arbeid – og det har altså i denne saken vært omfattende – har holdt oss strengt til å kontrollere om statsråden og hans forvaltning har holdt seg til de lover som her kommer til anvendelse. Men denne sakens politiske og forvaltningsmessige historie danner bakteppe for behandlingen av saken og legger enkelte premisser som influerer på saksbehandlingen. Vi har både som komité og som enkeltmedlemmer i uvanlig stor grad mottatt henvendelser fra enkeltpersoner, grupperinger, personer i lederfunksjoner og flere fagforeninger. I sum viser disse henvendelsene at det har vært, og fortsatt er, stor uenighet om hva som er sakens sannhet. De konkrete årsakssammenhengene er det også uenighet om, og det emosjonelle engasjementet er, som vi kjenner til, svært stort. Jeg sier det slik: Komiteen har bare i beskjeden grad lagt vekt på dette. Men de opplysningene som har kommet fram, og som har relevans for den konkrete behandlingen, har vi selvsagt tatt med i våre vurderinger. Selv om det har vært krevende, med henvendelser og usedvanlig sterkt trykk mot komiteen, takker jeg allikevel alle for engasjementet. Det fremmes ikke forslag til vedtak i saken. Allikevel vil jeg allerede legge til grunn og forutsette at statsråd Høie, som er en lydhør statsråd, både på vegne av seg selv, på vegne av departementet, på vegne av direktoratet og ikke minst på vegne av styrene i helseforetakene, går nøye inn i innstillinga og legger til grunn for sitt videre arbeid også den kritikken som reises i innstillinga. Med ett tydelig unntak, som allerede er omtalt ganske tydelig i denne debatten, og som jeg skal komme tilbake til, har ikke statsråd Høie brutt loven om styring av helseforetakene. Men han har gjennom sin opptreden og sin involvering bidratt til å skape uro rundt beslutningen om plasseringen på en slik måte at det dessverre kan konstateres at beslutningen har liten tillit i Møre og Romsdal, og dermed svekket legitimitet. Det er beklagelig, og burde få statsråden til å tenke gjennom sin egen handlemåte. Vi har hørt statsrådens holdning til dette spørsmålet nettopp, og jeg mener også nå, som i mitt replikkordskifte med ham, at han burde opptre med en smule mer ydmykhet med tanke på den kritikken som reises mot handlemåten. Komiteens flertall, som kritiserer Høie, er altså ikke av den oppfatning at vedtaket om plassering av sykehuset er ulovlig, og dermed ugyldig. Men etter min oppfatning er det allikevel grunn til å si at med henvisning til den samlede innstillinga og det som ligger i denne debatten, bør statsråden gjøre en selvstendig vurdering av om vedtaket har legitimitet nok til at den videre planleggingen og byggingen av et nytt sykehus kan gjennomføres på en god måte. Statsrådens rett til å bestemme gjennom foretaksmøte er definitivt ikke bestridt av noen, heller ikke av meg. Det er ikke sakens kjerne. Hva er så sakens kjerne? I kortform, men allikevel presist, er det etter min oppfatning slik: Etter betydelig uro og flere forsinkelser ble det etablert en forståelse alle sluttet seg til, om at det skulle etableres en utredning som på faglig og objektivt grunnlag skulle gi et kvalifisert råd om hva slags sykehus som skulle bygges, og hvor det skulle bygges. Helse Møre og Romsdal, under ledelse av direktør Astrid Eidsvik, fikk oppdrag om og mandat til å gjennomføre utredningen. Slik komiteen har forstått det, bestrider ingen dette. Helse Møre og Romsdal gikk samvittighetsfullt inn i oppgaven. Helse Midt-Norge, som var formell oppdragsgiver, holdt seg i bakgrunnen. Det var avtalt at Helse Møre og Romsdal skulle legge fram sin innstilling 17. desember, så skulle Helse Midt treffe sin beslutning 18. desember, og statsråden skulle ta endelig beslutning i foretaksmøtet 19. desember. En slik tidsplan reiser selvsagt berettiget mistanke om at de forskjellige organene ikke opptrer i henhold til lovens intensjon og bokstav. Hvordan er det mulig at Helse Midt kan fatte en avgjørelse på uavhengig grunnlag på under 24 timer etter at Helse Møre og Romsdal har sagt sitt, og – enda alvorligere – når styrelederen i Helse Midt meddeler sin oppfatning før han har mottatt innstillinga fra Helse Møre og Romsdal? Jeg forstår ikke at det er en form for uavhengighet. Jeg hører nå hva statsråden sier, også i replikkordskifte med meg, men det oppfatter jeg som en konstruksjon. Dette er et av anklagepunktene mine mot statsråden. Han burde aktivt grepet inn i en så alvorlig situasjon og sagt at det der går ikke allikevel, vi kan ikke gjøre det slik nå, for temperaturen er for høy, uenigheten er for stor. Men trykket på å få tatt en avgjørelse var antageligvis så stort at han ikke greide å opprettholde det, og dermed mister vedtaket et stykke på vei sin legitimitet. Det er utfordringen og problemet i saken, og jeg oppfatter for min del at det umulig kan være i tråd med hva som er lovens intensjon når det gjelder å snakke om uavhengige organer som skal treffe beslutninger på selvstendig grunnlag. At heller ingen i hans departement reagerte, beklager jeg. Det burde de sett og forstått, her de stort sett sitter, og det er derfor jeg også sier det, så de hører det direkte: De burde forstått at dette ville skape problemer. Dette er bl.a. det som har vært motoren i at dette har blitt en stor sak i Stortinget, og det burde man iallfall i det minste hatt tung respekt for. For det er jo ikke sånn at vi går inn i dette fordi vi aktivt har lyst. Vi gjør dette fordi vi må, fordi vi føler at dette er i strid med loven. Det er nemlig det som er vår oppgave i Stortinget. Fordi departementet tydeligvis har full kunnskap om hvordan dette ter seg på Møre, synes statsråden det er helt greit å ta denne saken direkte, i løpet av bare 24 timer, med en natt imellom. Det ligger en liten innrømmelse her hos Høie, som har sagt at i ettertid kunne man kanskje sett at man ikke burde gjort det. Ok, da kan vi bli enige om det, hvis det ligger i det, statsråd – gjennom presidenten – at du mener at dette burde vi kanskje gjort annerledes. Det ville i tilfelle vært bra. Så vil jeg videre si at dette jo ikke er et brudd i lovens juridiske forstand – komiteen sier ikke at dette er et brudd i lovens juridiske forstand. Men det er altså ikke i tråd med lovens intensjon, og det er det jeg framhever her. I denne sammenhengen er det helt nødvendig og riktig å peke på to forhold som kompliserer bildet og understreker det jeg så langt har sagt. For det første det som flere har vært inne på, og som jeg skal prøve å være kort på, for det har preget debatten: Det er altså direktøren, Andersen, som slutter i Helse Midt-Norge. Det gjør han, slik det forklares til komiteen, etter initiativ fra en samlet fagbevegelse i de relevante institusjonene. Komiteen har med rette ikke gått inn i årsakssammenhengen til Andersens avgang. Det tilligger ikke komiteen. Statsråden har også vist til det her i debatten, og jeg er enig med statsråden på det punktet. Vi kunne gjort det hvis vi hadde gått inn i lukket høring, men det oppfatter jeg som en avsporing av selve saken, spesielt fordi både Andersen selv og styreleder Styve Holte sa at dette var en sak som ikke angikk den saken som komiteen hadde til behandling. Da var det ikke grunn til å gå videre med dette. Men for min del vil jeg si at på dette punktet mener jeg det er helt klart at statsråden brøt loven. Også her vil jeg si at det hadde vært greit for denne debatten om statsråden hadde sagt: Vel, her gikk jeg for langt. Men jeg merker meg – og det fikk jeg ikke sagt i replikkordskiftet, derfor sier jeg det nå – at statsråden egentlig sa at dette måtte ikke bli praksis for framtiden, i replikkveksling med representanten Gunvor Eldegard. Da sier han noe annet enn hva representanten Tetzschner har sagt tidligere i debatten, og det er bra. Da får vi håpe at vi ikke får flere eksempler på dette, for hvis vi får flere eksempler på dette, blir det opp til Stortinget å forandre loven på dette punktet. Da behøver vi det for eventuelt å rydde opp i uklarheter. Der mener jeg at statsråden har gjort en innrømmelse, og det er fint at vi ikke skal ha det sånn for framtida. Så behøver vi ikke å gå mer inn i det her og nå. Så er det det videre, som jo i stor grad – og jeg ser litt ned på pressebenken, for det er mange fra Møre-pressen her, naturlig nok – knytter seg til Astrid Eidsviks avgang. Astrid Eidsvik hadde altså etter fullmakt og vedtak i flere år arbeidet med sykehusets konsept og stedsvalg. Etter at styreleder Styve Holte og direktør Andersen gikk av, oppsto det et dokumentert klimaskifte mellom Helse Midt og Helse Møre og Romsdal. Det var da det skjedde. Ingen protesterer heller på det. Da kom det et klimaskifte. I en slik forståelse hadde Styve Holtes og Andersens avgang en tydelig, indirekte virkning på prosessene. Helse Midt grep nå på forskjellige måter inn i den prosessen som Helse Møre og Romsdal så langt stort sett alene hadde hatt ansvaret for – ikke formelt, for heller ikke her var det noe lovbrudd, men tydelig indirekte. Det er dokumentert gjennom høringen. Styreleder i Helse Midt, Daniel Haga, meddelte 17. november direktøren i Helse Møre og Romsdal, Astrid Eidsvik, at han hadde bestemt seg for Hjelset. Det var ikke ulovlig, det heller, men en indirekte inngripen i det som kalles for en uavhengig prosess. Og jeg vil kalle det for sterkt bemerkelsesverdig og kritikkverdig at en styreleder i et overordnet organ tilkjennegir sin oppfatning før innstillinga fra det underordnede organet foreligger. Det mener jeg – i alle fall når man hele tida påberoper seg at her er det klart at alle allikevel har plikt og rett til å opptre uavhengig og rett til å treffe sine selvstendige beslutninger. Man må bestemme seg for hva man mener om det. Man kan ikke bruke begge argumentene. Enten har de en selvstendig rett, eller så er det slik at det i de korrespondanser og samtaler som de har, ikke oppstår situasjoner hvor denne retten undergraves – ikke juridisk, men reelt. Her må alle som forsvarer denne handlemåten, bestemme seg for hvilke argumenter man vil velge. Man kan ikke velge begge. Jeg ser at statsråden rister sakte på hodet, og han har all mulighet til å kommentere dette etterpå. Det ville i tilfelle være bra, så vi kan få en klarhet i disse forholdene. Så framkommer det i innstillinga at det ble holdt uformelle styremøter og samordningsmøter, som vi har snakket om, mellom Helse Midt og Helse Møre og Romsdal. Det ble ikke ført protokoll fra disse møtene. Intensjonen var å komme fram til enighet. Styrene skulle knas sammen, og det er ikke mitt uttrykk, det er et uttrykk fra dem som deltok på disse møtene. Etter flertallet i komiteens oppfatning er det klart i strid med lovens bestemmelser om uavhengig saksbehandling. Det mener jeg også er tydelig kritikkverdig. Jeg vil si at jeg synes det er bemerkelsesverdig på dette punktet at ikke statsråden kunne si at dette er ikke sånn han vil ha det. Også her er det slik at man kan ikke velge både den metoden og den metoden, og si at disse styrene står helt fritt i forhold til hverandre, for sånn fungerer det ikke i et menneskelig samfunn, etter denne typen seminarer og møter. Helse Midts representanter hevdet i høringen at de ikke hadde brutt loven, ved at det hele tida ble sagt og understreket at direktør Eidsvik ble bedt om og oppfordret til å fremme sin innstilling til styret i Helse Møre og Romsdal. Det er riktig, de sa det, og Eidsvik bestred heller ikke at de hadde sagt det, så det er en objektiv sannhet, sånn som jeg nå sier den. Men i høringen sa Eidsvik også tydelig at hun etter utviklingen, som hadde vist at Helse Midt allerede hadde tatt sitt standpunkt før hun hadde fremmet sin oppfatning og innstilling til styret, og før styret hadde behandlet saken i Helse Midt og hadde tatt sin beslutning, oppfattet det som nytteløst – og det er sitatet – å fremme sin innstilling. Det er formodentlig igjen ikke formelt i strid med loven, men bra kan det jo ikke være. Det kan ikke være bra at det er på dette viset, og det er dette som skaper vanskeligheten på Nordmøre og i Romsdal. Det er disse tingene som skaper tillitssvikten, fordi man – alle sammen – lente seg på at denne prosessen skulle være faglig og objektiv, og at her skulle alt gå riktig for seg. Det er dette som er sakens kjerne. Det er ikke all formalismen som er sakens kjerne. Det er dette som er vanskeligheten, og derfor er det også en sak her i Stortinget. I motsetning til hva som faktisk indikeres i denne debatten, slår jeg fast at verken komiteens flertall eller jeg sier at statsråden har brutt loven. Vi har aldri sagt at statsråden har brutt loven, fordi loven gir ham suveren rett til å bestemme gjennom foretaksmøte. Men både komiteens flertall og jeg mener at måten Helse Midt har opptrådt på, er i strid med loven – ikke innenfor. En kan si til meg hvilke som helst juridiske argumenter, men jeg kommer ikke til å høre på dem, for jeg er politiker, og jeg vet hvordan lovene skal bli forstått i befolkningen, rett og slett. I denne sammenhengen er Helse Midt statsrådens forvaltningsorgan og dermed også statsrådens ansvar. Vi vet – og det er dokumentert – at statsråden ved forskjellige anledninger ga sitt syn på tomtevalg til kjenne. Han støttet valget av Hjelset. I hvilken grad det faktisk har hatt betydning for beslutningen i Helse Møre og Romsdal og Helse Midt, er selvfølgelig uklart. Et eksempel på denne uklarheten er at styrelederen i Helse Møre og Romsdal etter et kort møte med statsråden skrev en mail til direktør Eidsvik hvor han tydelig ga uttrykk for statsrådens syn på at Hjelset var hans valg, og at det var viktig at det ble etablert en enighet. Det var selvfølgelig et kraftfullt signal, når det kom som det kom. Da denne mailen ble kjent, ble det av den samme styrelederen forsøkt tolket bort i det offentlige rom. Det var visst slik at han hadde misforstått. Ja, det er mulig at han hadde misforstått statsrådens signal i den korte samtalen. Det er mulig det. Og jeg mener det, jeg sier ikke dette ironisk. Jeg sier at det rett og slett er mulig. Men ikke desto mindre er dette en meget dreven person, som vet hva han gjør når han sender en slik mail – i dette tilfellet til Eidsvik, som hadde sittet med utredningen gjennom mange år. Hennes reaksjon på den ble da også veldig tydelig, og vi får håpe og tro at hensikten ikke var å utløse at hun ikke leverte sin innstilling, og trakk seg. Vi får håpe og tro at det er sant. Det er ingen som har sagt det, men det er en del av de spørsmålene som selvfølgelig reises i denne debatten, naturlig nok, hvis vi er i stand til å sette oss inn i hele det klimaet som denne saken har skapt for dem som var engasjert i saken. Et annet eksempel, og en annen side ved saken, er jo at statsråden i samtale med styrelederen i Helse Midt, Styve Holte, tilkjennega sitt syn om at valget av Hjelset ville være det riktige valget. I denne sammenhengen er det grunn til å feste oppmerksomhet ved statsrådens handlemåte. Høie har hevdet lenge at hans kontakt med og innholdet i de samtalene han har hatt med styreleder og/eller andre relevante personer, var fortrolig. Statsråd Høie hevdet det lenge. Også her i Stortinget viste han til fortrolighet og nektet å svare på konkrete spørsmål fra representanter om kontakt og innhold i samtalene. Først da kontroll- og konstitusjonskomiteen spurte, ble det gitt svar. Jeg bestrider ikke statsrådens rett til kontakt med styreledere og styrene i helseforetakene. Én gang til: Jeg bestrider ikke statsrådens rett til kontakt med styreledere og styrene i helseforetakene. Men det må være en åpen og tilgjengelig informasjon, slik at det ikke er informasjon som noen har, og andre ikke har. Statsrådens handlemåte her skaper uklarhet om kommunikasjonen mellom statsråd og departement på den ene siden og styringsorganene på Møre på den andre siden. I hvilken grad denne kommunikasjonen har vært styrende for beslutningen er altså et uavklart spørsmål. Komiteens flertall slår fast at tre lover er blitt brutt. Det har allerede vært betydelig omtalt, så jeg går ikke nærmere inn i det. Allikevel er det ikke slik at det fremmes forslag til vedtak som inneholder kritikk. Men jeg gjentar det jeg allerede har sagt: Statsråd Høie og regjeringa bør vurdere om den situasjonen som er skapt rundt denne saken, gir beslutningen om tomtevalg tilstrekkelig legitimitet, særlig med tanke på den videre planleggingen og gjennomføringen av byggingen av det nye sykehuset i Møre og Romsdal. Det har i denne debatten, og før denne debatten, vært mye diskusjon om akkurat de spørsmålene som knytter seg til statsrådens rett og mulighet til kommunikasjon med de underliggende etater. Jeg viser her til representanten Gunvor Eldegards innlegg om vår forståelse av statsrådens myndighet og handlingsrom i henhold til loven. Til sist vil jeg si at jeg har sett noen røster i det offentlige rom – ikke her i Stortinget, men i det offentlige rom – som har sagt at ja, nå er dette valget gjort, og det står fast, men kommer det en annen regjering, så vil det bli en forandring på den saken. Om det vil jeg være veldig tydelig: Slik fungerer det ikke i Norge – og takk for det. Det fungerer ikke på et slikt grunnlag. Et annet tomtevalg eller et annet konsept må i tilfelle – og nå sier jeg «i tilfelle» – springe ut av økonomi og andre forutsetninger i planleggingsprosessen. Vi gjør ikke forandringer på slikt på partipolitisk grunnlag i Norge, og det tror jeg vi alle sammen skal være glade for.