Eirin Sund (Arbeiderpartiet), 2016-03-15:
Først av alt har jeg lyst til å takke komiteen for godt samarbeid i sakens anledning. Så ønsker jeg helt først å fremme forslaget som ligger i dokumentet, et mindretallsforslag fra SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet, som sier at vi «ber regjeringen foreslå nødvendige regelendringer og tiltak for å sikre at minoritetsspråklige får mulighet til å kombinere ulike ordninger som språkopplæring, introduksjonsordning og andre ordninger med formell utdanning og arbeide – etter modell fra forsøkene med opplæringstilbud for helsefagarbeidere i Røros og Gloppen kommuner». Så regner jeg med at flertallet redegjør for sitt syn. Det forslagsstillerne peker på, er behovet for å bruke både tiden og pengene mer effektivt når flyktningene skal integreres og få opplæring og utdanning i Norge, og at nødvendig fleksibilitet i hele systemet som har ansvar for integrering, utdanning og arbeid, er vi nødt til å få til. I tillegg er det nødvendig å se på endringer i bosettingsordningene. Vi må alle bidra til å forene de kreftene som ønsker å bidra til god integrering. Vi må ikke bidra til splid og nøre opp under frykt og usikkerhet. Dette er utrolig viktig for å lykkes med integrering av dem som får innvilget opphold, og som skal i gang med sitt liv som bidragsyter i Norge. En forutsetning for integrering er grunnleggende verdier som over generasjoner har formet det norske samfunnet: demokrati, rettsstat, menneskerettigheter, likestilling og likeverd. Staten, kommunene, frivilligheten og den enkelte har en viktig rolle, som sørger for at vi alle skal lykkes. De som kommer til Norge, representerer en ressurs hvis vi gir dem muligheten til å lykkes. Vi skal stille krav, og vi skal stille opp. Vi må sørge for at alle som blir en del av den norske samfunnskontrakten, gjør sin plikt, og kan da kreve sin rett. Et organisert arbeidsliv, likestilling og inkludering er nøkkelen for å styrke den norske samfunnsmodellen og skape et samfunn med små forskjeller mellom folk. Det klare utgangspunktet er at alle skal gjøre sin plikt og kreve sin rett, men da trenger vi også en politikk som legger til rette for at flere kommer i jobb, og en integreringspolitikk som inkluderer. Nyankomne flyktningers bidrag skal fremmes og stimuleres. Det må ikke vanskeliggjøres, heller ikke gjennom enkel retorikk. Det er veldig viktig å inkludere flyktninger med oppholdstillatelse i det ordinære arbeidslivet så fort som mulig. Nav må bruke regelverket fleksibelt for å få folk i aktivitet. For at flyktninger med oppholdstillatelse skal kunne tjene til livets opphold, er det ikke nok å kreve at man skal innrette seg og lære norsk. Fellesskapet må også legge til rette for at vi lykkes. Derfor er det viktig at regelverket knyttet til introduksjonsprogram, norskopplæring og arbeid praktiseres, og at det etterleves, men at det også blir fleksibelt. Det er også viktig at alle som kommer fra en tilværelse med liten eller ingen utdanning, får et tilbud tilpasset sitt nivå. Det er avgjørende for integreringen at man ikke tvinges inn i et utdanningsløp som det er urealistisk å klare, på samme måte som vi snarest mulig må kartlegge nyankomne flyktningers kompetanse og høyere utdanning som kan brukes i arbeidslivet. Så er det sånn at det er en særlig utfordring i å få kvinner til å delta i arbeidslivet. Integrering er derfor ikke bare integrering, det er også en likestillingskamp. Her er det viktig at fellesskapet stiller krav til deltakelse, samtidig som vi er nødt til å stille opp. Her kan en videreføring av allerede eksisterende praksis og etablering av nye kurs, som Jobbsjansen og Ny sjanse, som er rettet mot kvinner, bli viktige. Vi må også dra nytte av sånne ordninger ved å gjøre aktivt bruk av innspill fra kvinnene som deltar i sånne program. Da kan vi lære mer om hvordan flere kvinner kan komme ut i jobb. Men fleksibilitet i de ordningene som finnes nå, og endringer i regelverket er vi nødt til å få for å klare det viktige integreringsarbeidet.