Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2005-12-06:
Det nye flertallet på Stortinget og den nye regjeringen har i hele høst skrytt av at de vil innføre en ny næringspolitikk, en mer aktiv næringspolitikk – men det har vært lite konkret hva den nye aktive næringspolitikken skal bestå i, og når den skal gjennomføres. Det ville vært naturlig å benytte det første budsjettet og den første tiden i regjeringen til å legge klare visjoner og mål fram for Stortinget og for aktørene i næringslivet. Så langt er det svært uklart hva som vil komme til å skje og når det vil komme til å skje. La oss imidlertid ha én ting klart: Stortinget vil når som helst diskutere innholdet i en mer aktiv næringspolitikk med Regjeringen. Det er ingen tid å miste. Spørsmålet er om Regjeringen har ideer, handlingskraft og gjennomføringsevne. Det er et ubesvart spørsmål. Norsk landbruk er en del av næringslivet, hvor det er et stort behov for reformer. Daglig kan vi lese om hvor lite hver enkelt bonde tjener, til tross for et svært høyt støttenivå. Hvert år blir tusenvis av bruk nedlagt, og like mange forlater landbruket som arbeidsplass. Dette er en naturlig utvikling. Når det er for mange i en næring, vil inntektene til hver enkelt bli mindre, og behovet for statlige støtteordninger desto større. Samtidig som støttenivået øker, øker også misnøyen blant de som er i næringen, fordi det høye støttenivået heller ikke er høyt nok til å gi de som er i næringen, en ønsket inntekt og inntektsutvikling. Det burde være åpenbart for langt flere enn Fremskrittspartiet at dette er en riv, ruskende gal utvikling, og at vi må ha en utvikling i landbruket som sikrer gode utviklingsmuligheter og inntekter for dem som skal være igjen i næringen. Da nytter det ikke å fortsette med gamle løsninger og gammel politikk. Her må det nye løsninger og ny og kraftig lut til for å få en ny og framtidsrettet landbrukspolitikk, først og fremst til glede for aktørene i landbruksnæringen. I Soria Moria-erklæringen er det ingenting som tyder på at Regjeringen vil føre en ny landbrukspolitikk. Nei, her skal man fortsette med den politikken som gjør at tusenvis av bønder forlater yrket sitt hvert år, og som i dag gir den enkelte bonde en lav inntekt. Resultatet av dette er at vi i denne sal også om noen år vil fortsette å debattere det samme tema, uten at det har skjedd noen utvikling til bondens fordel. Så må vi stille krav til at både byråkratiet og landbrukets egne organisasjoner og bedrifter effektiviseres. Jeg har vært på altfor mange fylkeskommunale kontor, kommunale kontor og departementskontor hvor jeg har sett altfor mange landbruksbyråkrater. Vi kan lese i Nationen lørdag den 3. desember at Felleskjøpene kan spare milliarder på fusjon. Interne beregninger viser at Felleskjøp-selskapene kan tjene opptil 410 mill. kr i året på å slå seg sammen. Dette ønsker altså ikke bøndene og styrelederen i Norske Felleskjøp å gjennomføre. Det er en feil politikk. Mest mulig av verdiskapningen må være igjen hos bonden. Da må bøndene også ta ansvar for å effektivisere sine egne organisasjoner. På landbruksområdet har vi fått innført et sosialistisk og planøkonomisk område med nok av byråkrati. Her har iallfall SV fått innført sitt sosialistiske samfunn. De pågående WTO-forhandlingene har vært tema flere ganger i Stortinget denne høsten. Fra norsk side har våre landbruksinteresser vært sentrale tema til tross for at Norge har svært mange andre offensive interesser. Regjeringen har uttalt at den ikke har noe mandat til å nedlegge norsk landbruk, for å forsvare at landbruksinteressene har fått så stor tyngde i den offentlige debatten. Nei, det er ingen som ønsker å nedlegge norsk landbruk, men vi må tilpasse oss. Dersom en WTO-avtale kommer på plass, vil det skje store endringer i norsk landbruk. Det som er beklagelig med dette, er at det er en prosess utenifra som da styrer hva vi skal gjøre. Vi har ikke maktet å tilpasse vår landbruksnæring internt, slik at den står rustet til å møte de endringer som skjer internasjonalt. Her kan vi ikke legge skylden på de internasjonale prosessene som skjer, men vi må rette et kritisk blikk på vår egen politikk og organisering av landbruket. Som et svært lite land, i utkanten av verden langt fra de store markedene, er det en forutsetning for å overleve også i framtiden at vi er internasjonalt konkurransedyktige. Vi kan ikke låse oss inne og forklare oss bort fra de prosesser og den utvikling som skjer internasjonalt. Vi må møte det med en klar, offensiv og framtidsrettet politikk som sikrer at vi er internasjonalt konkurransedyktige. Det har vi vist at vi har greid i en rekke næringer, og vi har i dag en rekke bedrifter innenfor skipsfart, industri, fiskeri, medisin og andre bransjer som er av de ledende produsentene og kunnskapsmiljøene i verden. På disse områdene har vi møtt verden med en offensiv holdning, at vi skal bli best i verden. Det har vi ikke gjort i landbruket, og derfor er vi kommet i den situasjonen som landbruket nå befinner seg i. Nå må vi snu før vi får en kjempesmell, som vil bidra til større omveltninger enn det Fremskrittspartiet har tatt til orde for noen gang. I tillegg til å ha et høyt støttenivå er norsk landbruk den mest gjennomregulerte næringen vi har her i landet. Staten har tydeligvis så liten tiltro til den enkelte bonde at alle mulige sider av landbruket må reguleres. Den norske selveiende bonden har svært lange tradisjoner. Til tross for dette finner man det nødvendig å ha klare reguleringer om hvem som skal kunne få kjøpe en landbrukseiendom. Prisen på landbrukseiendommer er også statlig regulert, slik at det er få som finner det tjenlig å selge sine eiendommer, fordi prisen blir for lav. Dette fører til at mange unge som selv ikke har odelsrett til en landbrukseiendom, ikke kommer inn i næringen fordi det er umulig å få tak i en eiendom som de kan drive. I andre næringer er det slik at de som har arbeidslyst, kreativitet, pågangsmot og vilje til å satse, kan etablere seg og tilføre næringen mye. Det er beklagelig at odels- og konsesjonsregler i dag bidrar til å stenge mange som ønsker å satse på landbruket, ute av næringen. Også de som ønsker å satse skikkelig på stordrift og effektivisere gjennom samarbeid med andre, blir stanset av et tak på hvor mange dyr de kan ha. At noen ønsker å produsere mye, oppleves som en trussel mot de små og for landbruksbyråkratene. Kan det være fordi det er enklere å kontrollere mange små og ikke de store fordi de begynner å ha sine egne meninger om hvordan utviklingen skal være? Jeg bare spør. Det er også beklagelig at de som er små, og som ønsker å satse på nisjer i det lokale markedet, blir stanset av byråkrati og foreldet regelverk. Hjemmeslakting er et godt eksempel på dette. Mange bønder ønsker å ta mer kontroll over verdikjeden selv ved å selge sine produkter direkte til kunden og med dette også få større inntekter. Å servere egenprodusert mat i forbindelse med gårdsturisme eller til lokale serveringssteder er et område som må utvikles bedre, og som kan gi bøndene betydelig verdiskaping. Selvfølgelig skal nødvendige krav til hygiene og matsikkerhet ivaretas, men vi må ikke bli så rigide i fortolkningen av regelverk at bønder i våre konkurrentland, spesielt EU, får utvikle sin næring under helt andre vilkår enn den norske bonde som ønsker å tenke framtidsrettet. På mange reiser i EU-land for å se nettopp på gårdsturisme har jeg sett hvilket marked dette representerer, og hvilket regelverk disse bøndene opererer under. Vi må øke forbrukerperspektivet i norsk landbrukspolitikk. Norsk landbruk er til for oss forbrukere og skal gi oss trygg mat, men også et mangfold av matprodukter. Her bør Norge ligge foran internasjonalt. Vi har nok trygg mat, men det har de sannelig også i våre naboland. Mangfoldet kunne imidlertid ha vært bedre her hjemme. Det er lite utvalg i norske kjøttdisker, i ostedisken og andre steder hvor norske landbruksprodukter blir presentert. Dette ser nordmenn når de er på reise i utlandet. Monopoltendenser og lite fokus på produktutvikling har skylden for dette. Riktignok har det skjedd en utvikling de senere år, men det er fordi Landbrukssamvirket har fått konkurranse fra nye og mer innovative aktører. Monopoltendensene og forsøk på bruk av markedsmakt i norsk landbruk må opphøre. Dette er én av den nye landbruksministerens viktigste oppgaver. Vi har blitt et ledende land innenfor mange bransjer ved å ha kunnskap, ved å være innovative, ved å utnytte de fortrinn vi har, og ved å tørre å satse. Det er ingen grunn til at vi ikke skal kunne greie dette også innenfor landbruket ved å finne områder hvor vi er best. Mye av det jeg her har tatt til orde for, støttes av analyseselskapet Econ i en rapport fra 2004 om regelverk og innovasjon i landbruket. Rapporten er utarbeidet på oppdrag fra Landbruks- og matdepartementet. Denne rapporten bør være obligatorisk sengelektyre for den nye landbruks- og matministeren.