Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-12-02:
Det har vært mye snakk om Senterpartiet i dag. Man kan i hvert fall ikke beskylde statsråd Solheim for å ha gått til valg på begrepet vernepause. Men det er faktisk andre blant hans kolleger som vant nokså mange stemmer på et flott begrep for ikke så veldig lang tid tilbake, – lenge, lenge etter 1993 som statsråd Solheim nå fant tilbake til. Begrepet motmakt er også et kjekt begrep som har vært brukt i disse debattene, og som særlig en av de rød-grønne partilederne ynder å ta i bruk som begrep ute på valgtaler. Motmakt er jo et flott ord, som jeg tror treffer veldig mange i denne debatten her. Samtidig har de et annet begrep: Flest mulig beslutninger skal tas der folk bor. Jeg tror du finner dette begrepet langt inne i Soria Moria-erklæringen uten at du klarer å finne det gjenfestet i den utøvende politikken fra regjeringens side. Jeg tror at det som er viktig å ta inn over seg i denne debatten, som er veldig viktig, er at det har skjedd mye fra 1993 og til i dag. Begrepet inngrepsfrie naturområder gjennomsyrer nå enhver form for planlegging. Dette er et begrep som ikke er hjemlet i norsk lov i det hele tatt. Vel nok viser statsråd Solheim og andre til stortingsmelding og budsjettproposisjoner når man snakker om hvor omfattende begrepet inngrepsfrie naturområder har blitt nå i norsk planlegging. Faktisk omhandler hele dette området nå snart 50 pst. av det totale landareal i Norge. Dette er det vel verdt å stoppe opp og tenke over. Dette prinsippet rammer én til fem kilometer avstand fra ethvert tyngre, teknisk inngrep, og dette ligger som en klam hånd. Når Solheim og andre viser til stortingsmelding og lovverk og også i budsjettproposisjonen henviser til 16 norske lover som berører dette området, finner vi ikke i en eneste av disse 16 lovene ordene inngrepsfrie naturområder brukt. Det er vi nødt til å få gjort noe med. Sett fra Høyres side er det behov for reformer i den statlige miljø- og arealforvaltning med tanke på å skape en bedre balanse mellom statlige og lokale myndigheter. De siste årene er råderetten over store arealer og verdier flyttet fra lokale myndigheter til statlige myndigheter. Naturområder er tradisjonelt blitt forvaltet gjennom varsom lokal bruk. Men i økende grad oppleves vern og arealutnyttelse som et konfliktområde mellom lokale myndigheter og sentrale myndigheter. Det finnes utallige eksempler på konflikter uten at så mange synes å ha trengt innenfor murveggene i Miljøverndepartementet. Men i Finnmark har du mange. Du finner i Distrikts-Norge, i Kyst-Norge mange eksempler. Du kan dra til Helgeland med et representativt følge og spørre om hva ordførerne i de rød-grønne kommunene Hattfjelldal, Grane, Vefsn og Hemnes synes om den verneiveren som nå har rammet hele den lokale virksomheten i denne betydelig aktive regionen. Dette er vi nødt til å gjøre noe med. Når statsråd Solheim nå viser til at forvaltningen av planverk i mye, mye større grad skal skje lokalt, går jeg ut fra at han henviser også til nasjonalparkene, landskapsvernområdene, naturreservat og andre verneområder. Jeg tror at statsråden ikke vil møte en eneste motforestilling i Stortinget hvis en proposisjon blir lagt på bordet her om å innføre en langt større lokal medvirkning i disse sakene, som kan parkere Direktoratet for naturforvaltning, og som kan redusere Fylkesmannens hånd rundt disse sakene. Det tror jeg vil bli mottatt med en betydelig glede. For lokalt sitter man i mye større grad i dag med det inntrykk at de krefter som prøver å beholde bosetning og skape aktivitet, vet hva de sentrale myndighetene er imot. Men hva i himmelens navn er det disse er for? Den typen begrep og maktutøvelse med å flytte større deler av beslutningsfundamentet lokalt, tror jeg alle partene vil tjene på uten at noen del av Natur-Norge kommer til å bli rammet av den grunn.