trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-02:
Den gangen avlønningen av stortingsrepresentantene ble endret i 1996, var SV med på å putte de andre godtgjørelsene som kom i tillegg til lønn, inn i det vanlige lønnsgrunnlaget, dvs. den hovedoperasjonen som gjorde at grunnlaget for beregningen av pensjonene for stortingsrepresentanter ble som det ble. Den gangen så hele Stortinget at man hadde fått en økning i stortingspensjonen som kunne være urimelig. Det står i merknadene fra Presidentskapet at stortingspensjonen øker betydelig, og at det er nødvendig å se nærmere på dette. Det er altså ikke bare SV som har sett at dette var en urimelig økning av pensjonen som følge av en opprydningsjobb i forhold til stortingslønnen. Hvis representanten Halvorsen hadde ønsket å være råpopulist i denne saken, kunne jeg ha plaget Stortinget og Presidentskapet mange ganger med forslag om å endre dette. Jeg har stille og rolig tatt det opp med Presidentskapet av én grunn, og det er at SV mener det skal være rimelige og anstendige lønns- og pensjonsforhold for stortingsrepresentanter. Vi er tillitsvalgte, vi gjør en jobb på vegne av folk. Det betyr at de ordningene vi har, skal tåle dagens lys. Vi oppfatter pensjonsordningen som urimelig god på de to områdene vi har nevnt, og det ville ha vært i Stortingets felles interesse å gjøre noe med det. Det er over halvannet år siden dette ble tatt opp med Presidentskapet sist. Det er også over halvannet år siden man sa at man skulle begynne å undersøke hva som var rimelige nivåer i samfunnet for øvrig. Jeg synes vi har vært ekstremt tålmodige. Fremskrittspartiets rolle i denne saken synes jeg er helt patetisk – absolutt og fullkomment patetisk! Jeg synes det er meget pinlig at ikke Fremskrittspartiet har vært med på dette – de som alltid ellers bare er ute etter å stille stortingsrepresentantene i et så dårlig lys som mulig og fyre opp under politikerforakt så godt det lar seg gjøre. Hvorfor i all verden har ikke Fremskrittspartiet gått i bresjen for å rydde opp i denne saken? Tvert imot gjemmer de seg nå bak et stortingsflertall som ikke iler med å få ryddet opp i dette. Vi har i fire år vært tålmodige med en ordning som har vært urimelig. Det er rimelig at Stortinget strammes opp, slik at det gjøres noe med denne saken. Carl I. Hagen kan bare skamme seg. Vi er nødt til å gjøre det, for dette dreier seg om den felles tilliten folk har til at politikere gjør en redelig jobb. Det er vel og bra om Brørby-utvalget nå etter at saken er tatt opp igjen, kan få et tilleggsmandat til å se på dette, men jeg synes – og SV synes – at vi burde få klar beskjed om i hvilken retning dette bør gå. Derfor er vi ikke fornøyd med at man sier at Presidentskapet skal gi et tilleggsmandat. Det burde rett og slett være slik at Stortinget nå gav en klar beskjed om at dette skal det ryddes opp i.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-02:
Dette begynner å bli en ganske fornøyelig runde. Jeg kan forsikre representanten Hagen om at forslaget om gjennomgang av pensjonsordningene er meget alvorlig ment. Det er rett og slett fordi vi synes at de er urimelige sett i forhold til at det er nasjonalforsamlingen som bestemmer andre folks pensjoner. Dette handler ikke om noe populistisk velgerfrieri, det handler rett og slett om at det skal være anstendig og forklarlig, og at det skal være respekt rundt de ordningene som stortingsrepresentantene har. Dette er meget alvorlig ment. Det er mulig jeg bekymrer meg litt for lite om min alderdom, men jeg regner altså med at SVs gruppe kan klare å holde et anstendig nivå på pensjonene generelt i samfunnet, slik at det ikke blir skrekk og gru å måtte gå av som stortingsrepresentant på et eller annet tidspunkt. Fremskrittspartiet får mene akkurat hva de vil. Dette er ikke noen sak å bli populær på i stortingsrestauranten, men det er en alvorlig ment sak fra SVs side, som vi faktisk har vært opptatt av i fire år, og som Stortinget så var urimelig da det ble ryddet opp i lønnen i 1996.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-11-02:
Presidentskapet har lagt fram for Stortinget den innstilling som er sak nr. 1 på dagens kart, en sak som inneholder et forslag om å øke lønningene for stortingsrepresentantene. Det som er grunnlaget for dette, er det som Stortinget har vedtatt tidligere, nemlig at man skal ha en lønnskommisjon, og Stortinget har etter dette forholdt seg til det som er kommet fra Lønnskommisjonen. I fjor var det ingen anbefaling fra Lønnskommisjonen om å heve lønningene til stortingsrepresentantene. I år er det fremmet et forslag, som er det forslaget som nå er til behandling i Stortinget. Og det er det Presidentskapet har brakt fram for Stortinget: temaet lønnsforhøyelse. Jeg har ikke tenkt å gå inn i noen form for polemikk med SVs parlamentariske leder, fordi hoveddelen av innlegget til representanten Halvorsen var knyttet mer til pensjonsordningene enn til selve lønnen, selv om disse klart henger sammen. Så har representanten Halvorsen i sitt innlegg pekt på den henvendelse som gjennom SVs forslag går til Presidentskapet. Det er også riktig, som representanten Halvorsen sa, at det var et møte 15. april 1999 på stortingspresidentens kontor hvor de parlamentariske ledere var til stede. Og hovedinnholdet fra det møtet var at det var bred enighet om ikke nå å tilrå oppnevnelse av et utvalg til å utrede behovet for endringer i lov om pensjonsordningen for stortingsrepresentanter, i medhold av den fullmakten Presidentskapet ble gitt i ovennevnte vedtak, som altså lå til grunn. Det som så har skjedd, er at administrasjonen er blitt bedt om å utrede den nåværende stortingspensjonens realverdi i forhold til tidligere, og – som det også ble sagt – sammenholdt med ordningene i de andre nordiske land. Og det ligger altså for tiden i Presidentskapet. Hvorledes Stortinget ønsker å forholde seg til et forslag som gjelder pensjonsordningene, er det etter min mening ikke mitt anliggende å svare på nå. Det får de parlamentariske ledere i så fall gi anvisninger om. Jeg fremmer de synspunkter som ligger bak innstillingen om endringen av stortingsrepresentantenes lønn, og så vidt jeg kunne forstå på representanten Halvorsen, var ikke lønnsøkningen i seg selv det som var vanskeligst å kunne akseptere.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-11-02:
Når det gjelder pensjonsordningene, som har blitt viet mest tid i denne debatten, har representanten Halvorsen vist til Innst. S nr. 282 for 1995-96, der pensjonsordningen er nevnt sammen med den nye lønnsordningen. Jeg tror det kanskje kan være nyttig å referere til noe mer av det Presidentskapet sa den gangen, enn hva representanten Halvorsen gjorde. Der heter det: «Presidentskapet viser til at også pensjonsytelsene har mistet noe av sin reelle verdi, i takt med nedgangen i representantenes reallønn. På den annen side viser Presidentskapet til at det i de allmenne pensjonsordningene er det visse begrensninger med hensyn til størrelsen på ytelsene.» Det var på denne bakgrunn at Presidentskapet fikk en fullmakt til å se på ordningene. Så kan man selvsagt, som representanten Halvorsen peker på, beskylde Presidentskapet for å ha gått sent i denne prosessen. Men det har altså i løpet av denne prosessen vært møter med de parlamentariske ledere, og det har resultert i en protokoll, som jeg refererte til tidligere. Vi avventer også sammenlikningen med pensjonsordningene i de andre nordiske land. At man nå kanskje kan finne en løsning ved å se noe bredere på stortingsrepresentantenes forhold knyttet til Brørby-utvalget, bør være en akseptabel måte å gjøre dette på. Jeg avviser at man ikke har tatt dette innover seg. Dette har også vært drøftet med de parlamentariske ledere, og det er der vi står nå. Det saken i dag dreier seg om, er altså et forslag om en lønnsøkning, og jeg har oppfattet det dit hen at det har ikke SV noe imot.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-02:
Kristin Halvorsen sa at jeg burde skamme meg. Jeg har lyst til å si at jeg for en gangs skyld er relativt stolt. Det har vært rettet ganske mange angrep mot Fremskrittspartiet og meg hvor det er sagt at vi er blant de ytterste populister som finnes i norsk politikk. Jeg har alltid benektet det. Kristin Halvorsen kom med en regle om at jeg skulle ha forsøkt å skape forakt for mine medrepresentanter og stortingsrepresentanter. Det har jeg aldri gjort når vi snakker om representantene som mennesker, kolleger og medrepresentanter. Jeg har sagt at jeg er dypt uenig med mange av mine kolleger rent politisk, og har sagt at de på mange områder står for håpløse standpunkter og synspunkter. Jeg har også tillatt meg å si, utenfor denne sal, at de «ikke skjønner bæret» av hvordan de skal organisere helsevesenet. Men det går ikke på mine medrepresentanter som mennesker, som har familie, som har utgifter, og som skal leve av å være stortingsrepresentant. Der er det en ganske stor forskjell. Jeg har aldri noen gang prøvd å bli populær med den type ting som Kristin Halvorsen sier. Jeg er ganske stolt over at jeg greier å motstå det lettvinte presset som Kristin Halvorsen ikke greier å motstå, nemlig å prøve å gjøre seg populær i befolkningen når det gjelder arbeidsvilkår, lønnsvilkår og pensjonsvilkår for stortingsrepresentanter. Vi burde kanskje innføre det systemet – det kunne faktisk ha noe for seg hvis vi skal ha litt ærlighet – at voteringen i denne saken sendes til regnskapskontoret. De stortingsrepresentanter som stemmer imot lønnsøkningen, får ikke lønnsøkning. For det kan jo ikke være slik at de skal ha både i pose og sekk, både akseptere lønnsøkningen og gjøre seg populær i befolkningen. Skal de gjøre seg populær i befolkningen, får motytelsen være at de avstår fra lønnsøkningen, for det får være måte på dobbeltmoral! Jeg synes at man kanskje burde vurdere å sende avskriften til regnskapskontoret og si: De skal ha lønnsøkning, de skal ikke ha lønnsøkning. Det hadde vært rimelig og realt. Jeg er ganske stolt over at jeg greier å motstå å være med på dette lettvinte for å gjøre seg populær. Når det gjelder lønnsnivået, som jeg sa i sted, tilhører jeg dem som gikk ned i lønn da vi kom på Stortinget. Jeg tror jeg med relativt stor frimodighet kan si at hadde jeg ikke hatt dette vervet som folkevalgt og vært her, tror jeg jeg hadde greid å tjene like mye penger i næringslivet – og kanskje betraktelig mer – som en eller annen kapasitet. Så det at vi skal gå rundt og ha dårlig samvittighet for at vi skal ha anstendige arbeidsvilkår, er jeg ikke med på. Det overlater jeg til sånne populister som Kristin Halvorsen og eventuelle andre.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-11-02:
Utgangspunktet for denne diskusjonen er sak nr. 1 på dagsordenen i dag, som er forslag til lønnsregulering for stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer. Og bakenfor det forslaget som er på bordet, som altså er en anbefaling fra Presidentskapet, ligger en tilråding fra den lønnskommisjonen som Stortinget selv har nedsatt. Det vil alltid kunne være grunnlag for å diskutere lønnsøkninger til stortingsrepresentanter, og det blir sikkert en diskusjon også ved denne reguleringen. Jeg har ikke tenkt å holde noe langt innlegg, jeg vil bare vise til at den lønnsplasseringen som stortingsrepresentanter får hvis forslaget fra Presidentskapet blir vedtatt, gir en lønnsøkning for stortingsrepresentanter som er midt imellom det som er lønnsutviklingen for en gjennomsnittlig industriarbeider, og lønnsutviklingen for ledere i staten. Omtrent midt imellom der er lønnsøkningen for stortingsrepresentanter lagt i dette forslaget, og Arbeiderpartiets gruppe har ikke noen spesielle merknader til det. Jeg er selvfølgelig helt enig i det som er sagt tidligere nå fra denne talerstolen, både av Kristin Halvorsen og av Carl I. Hagen, at uansett en lønnskommisjon er det slik at det er Stortinget selv som har ansvaret for den lønnen vi har fastsatt, og også for den vi skal fastsette i dag. Det er det ingen tvil om. Så til forslaget som er satt fram av Kristin Halvorsen, og som knytter seg til pensjonsspørsmål. Det er et faktum at Stortinget har gjort et nærmest likelydende vedtak som det som er lagt på Stortingets bord i dag, og det er naturlig, synes jeg, at det vedtaket som allerede er gjort, danner grunnlaget når pensjonsspørsmålet skal vurderes. Det er, slik jeg ser det, ikke naturlig at Stortinget igjen gjør et likelydende vedtak, men at vi derimot, som også representanten Hagen var inne på, ber Presidentskapet om at det utvalget som allerede er i arbeid for å se på de totale arbeidsvilkår for stortingsrepresentantene – det såkalte Brørby-utvalget – også får anledning til å se på spørsmål knyttet til pensjonsvilkår. I de fleste andre sammenhenger er pensjonsvilkår å betrakte som en del av de totale arbeidsvilkår. Slik er det vel også for stortingsrepresentanter. Hvis dette forslaget skal tas opp til votering, vil jeg råde min gruppe til ikke å stemme for forslaget, men vil vise til at Stortinget har gjort et omtrent likelydende vedtak, og at det derfor er naturlig at dette vedtaket blir håndtert av Brørby-utvalget.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 2000-11-02:
Jeg har bare noen korte merknader. Det meste er jo sagt om den sak som vi nå har til behandling. Det er riktig, som det har vært påpekt – og det er en fordel, vil jeg si – at vi de siste årene har hatt et utenforstående organ til å se på lønnen for stortingsrepresentanter, statsråder og statsminister. På den måten er lønnsspørsmålet løftet ut fra Stortinget når det gjelder forberedelsen, men selve avgjørelsen ligger selvfølgelig hos oss i Stortinget. Men det var slik at det var et ønske om å få et utvalg som på en uhildet måte skulle se på lønnsforholdene for disse gruppene. Det har vi fått, og det er på den bakgrunn at Presidentskapet nå fremmer forslag i sak nr. 1. Jeg vil selvfølgelig anbefale Kristelig Folkepartis gruppe å støtte innstillingen på dette punktet. Hva angår det forslaget knyttet opp til pensjoner som representanten Kristin Halvorsen på vegne av Sosialistisk Venstreparti fremmer nå i dag, har også Kristelig Folkeparti den holdning at det er grunnlag for å la dette være et spørsmål som går over til Brørby-utvalget, slik at de kan se på denne saken i sitt totale arbeid. Jeg slutter meg derfor til de tanker som er fremført av Carl I. Hagen og Arbeiderpartiets representant.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-02:
Fyrst til innstillinga som ligg føre frå Presidentskapet. Der vil Senterpartiet støtta det som vår medlem har vore med på i Presidentskapet; vi synest det er ryddig å følgja opp det som der er gjort. Meininga med denne kommisjonen var vel at vi skulle få ei vurdering som vi seinare skulle ta stilling til i Stortinget. Eg ser ikkje at det har kome fram nokon moment her som vil gjera at vi avvik frå det. Så til forslaget frå Kristin Halvorsen. Røsjorde har gjort greie for, slik eg forstår han, ei sak som ligg i Presidentskapet – eit oppdrag som er gitt til administrasjonen om ei utgreiing av realverdien av den noverande stortingspensjonen og forholdet til ordningar i andre nordiske land, for vurdering på eit seinare tidspunkt. Dersom ein er komen så langt med denne utgreiinga at den kan bakast inn i Brørby-utvalet sitt andre mandat, vil vi frå Senterpartiet gi vår tilslutning til det. Det får Presidentskapet vurdera. Iallfall forstår eg at her er det allereie tatt eit initiativ i forhold til pensjonsordninga og ei vurdering av den. Eg vil på denne bakgrunnen rå Senterpartiet si gruppe til å stemma imot forslaget frå Kristin Halvorsen. Og lat meg leggja til: Eg deler Per-Kristian Foss sine synspunkt når det gjeld tilknytinga til grunnbeløpet i folketrygda. Det ville jo i alle høve ha vore meir naturleg å sjå ei endring i forhold til statens pensjonsordningar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-02:
Ein av dei fem hovudstrategiane i utjamningsmeldinga er ei mjukare arbeidslinje, høve for fleire til å få tilknyting til arbeidslivet. Ein annan hovudstrategi er betre offentlege tenester, m.a. betre støttefunksjonar i grunnskule og vidaregåande skule. Det er ein klar samanheng mellom desse to strategiane og det temaet som Stortinget no behandlar. Når kanskje annankvar arbeidsledig ungdom ikkje kan lesa og skriva, må det umiddelbart føra til handling for å forhindra ei svært uynskt utvikling. Det er urovekkjande at talet på uføretrygda unge aukar, med dei vanskar det inneber både for mange enkeltpersonar, for nærmiljøet og for samfunnet. Skuleverket har ei svært viktig rolle. Ein kommuneøkonomi som gir rom for oppfølging, både i skule og fritid, er ein føresetnad. Senterpartiet vil minna om dei signala som no kjem frå mange kommunar om ytterlegare nedskjeringar på nettopp dette feltet, og ber om at så mange som mogleg tar omsyn til dei signala før kommuneopplegget for neste år blir vedtatt. Ei styrking av rådgivingstenesta i skulen samt auka fokus på lærarutdanninga når det gjeld lese- og skrivevanskar er svært viktige tiltak. Det blir òg utført eit særdeles viktig arbeid ved kompetansesenter for lese- og skrivevanskar. Det må ikkje bli ei sovepute. Her er det tvert imot rom for større innsats og meir rettleiing enn nokon gong før. Erna Solberg har stilt spørsmål ved Aetats kompetanse. Det er klare eksempel på at den kan variera. Vi tar svaret frå statsråden på alvor. Vi er glade for hans engasjement for klargjering av Aetats oppgåver, for nødvendig kompetanse og for ei styrking av eit svært nødvendig samarbeid mellom skule, Aetat og andre instansar. Dette er oppdrag og oppgåver som hastar.
Erna Solberg (Høyre), 2000-11-02:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er klart, og det ble også klart av svaret til statsråden, at det i og for seg er en stor fokusering på lese- og skriveproblemer, ikke minst når det gjelder det poenget at man får en del nye virkemidler knyttet til kompetansereformen, og at rettighetene til å få grunnskole og videregående utdanning fremover også vil styrke mulighetene til de klart individrettede tiltakene. Men det jeg på en måte føler kanskje mangler, er for det første å få etablert en klar evaluering av langtidsvirkningene av de tiltakene og prosjektene som har vært. Det føles som om det skjer mange aktiviteter for å vise at man har aktiviteter, men kontrollen med dybdeeffekten eller langtidsvirkningene er ikke alltid like god. Vi er nødt til å ha mer kompetanse på det. Det vil også kunne gi muligheten for å se hvilke typer virkemidler som virker overfor noen klienter, og hvilke som virker overfor andre. Det kunne kanskje være behov for å lage et større evalueringsprosjekt på det utover den mer praktisk orienterte nytten av å ha nettverksutveksling av den kompetansen man sitter med i dag. Den andre biten er dette som går på spørsmålet om IQ-tester, som altså dreier seg om de som har andre handikap, og som, som jeg sa, ikke nødvendigvis er Albert Einstein, men som på slike tester skårer – som det står i noen av disse diagnostiseringene – i det øvre sjiktet av psykisk utviklingshemmede, men hvor sannheten er at grunnen til at de skårer der, er lese- og skriveproblemene deres, mens de egentlig er funksjonsdyktige voksne. Man må rett og slett ta en gjennomgang av bruken av denne typen tester med rettlednings- og veiledningskontorene til Aetat, fordi det faglig sett er påvist veldig store svakheter, ikke minst knyttet til gruppen med lese- og skrivevansker. Det er uholdbart at ungdom som er i 20-årsalderen henvises til uføretrygd resten av livet på grunn av en feildiagnose eller fordi man antar at deres kapasitet psykisk eller mentalt er lavere enn den faktisk er. Det kan vi faktisk ikke la skje i vårt samfunn, der vi ønsker at alle skal ha et meningsfylt liv, at alle skal kunne delta. Disse to tingene tror jeg er viktige i forhold til å skaffe oss et bedre grunnlag for å hjelpe dem som kanskje har de største problemene. Erfaringsutveksling er bra, det er bra å ha etablert mange ulike samarbeidspartnere, men man må også sørge for at man nå rett og slett bygger opp den forskningsmessige og evalueringsmessige kompetansen når det gjelder hvilke tiltak som faktisk virker her. Og da trenger man altså å evaluere de prosjektene som har vært. Det har tross alt vært ganske mange prosjekter rettet mot lese- og skrivevansker også i Aetats regi, og da er det ikke nok bare å se om de er blitt formidlet til jobb eller ikke etterpå. Da er man også nødt til å se om langtidsvirkningen er at de er i jobben etter to til tre år, eller om de er tilbake igjen i arbeidsledighetskurven og -statistikken. Det er de mer langsiktige tiltakene her som sannsynligvis vil hjelpe best.
Erna Solberg (Høyre), 2000-11-02:
Jeg synes det har vært en positiv interpellasjonsdebatt i den forstand at alle har vært enige om at vi har et problem som vi må jobbe mer med, og som man må ta fatt i, kanskje også med nye virkemidler. Jeg synes også det er et interessant spørsmål om man bør begynne å teste alle. Jeg ser at det er problemer knyttet til det, men hvis det finnes enkle tester, kan det være en måte å starte en prosess på som avdekker lese- og skrivevansker som originalproblemet for en del personer som i dag ville ha skjult det, nettopp på grunn av at det medfører skam. Det medfører ofte personlige problemer å innrømme at det er det som er problemet, og man har blitt veldig god til å forstille seg – det gjelder mange av dem som har vært ute i arbeidslivet en periode og likevel har hatt lese- og skrivevansker av alvorlig grad. Men samtidig har jeg lyst til å si at selv om vi nå gjennomfører store reformer, løser ikke det i og for seg problemet for den gruppen som har mistet deler av sin utdanning på grunn av lese- og skrivevansker. Mange av disse har nemlig allerede en slik aversjon mot skolesituasjonen at det å ta ut igjen en rettighet som de har fått, vil stå langt fra dem å gjøre. Man skal ha kommet langt i prosessen med å vite både hva man vil med livet sitt, og hva som er hovedproblemet, før man kommer dit. I tillegg vil det å komme tilbake igjen i en vanlig skolesituasjon for mange heller ikke være et godt nok tilbud, fordi man kanskje trenger mer individrettede, mer direkte personoppfølgende og tettere grupper. Det er kanskje der også dette tilbudet i Bergen kommer inn. Litt av grunnen til at denne saken og Aetats håndtering har kommet i fokus, er at PedLog har hatt et helhetstilbud. Man har behandlet mennesker som voksne og har brutt med noen av de prinsippene som har vært vanlige på arbeidsmarkedstiltak. Man har ikke nødvendigvis hatt oppmøteplikt, men man har hatt resultatplikt – altså man skal gjøre jobben, gjøre leksene, gjøre tingene osv. Man har forholdt seg til personer på en helt annen måte. Derfor har det også skapt et engasjement blant brukerne av tjenesten som kanskje er unikt i forhold til andre tilbud som har vært gitt. Derfor er jeg så opptatt av at man får med seg bredden i denne typen tilbud, at man ikke bare lager store reformer og opplegg der bare de store voksenopplæringsorganisasjonene kan delta og bidra, men får en bredde som gjør at man finner individrettede tilbud til dem som kanskje også har det vanskeligste utgangspunktet. Så jeg er glad for at man har sagt at man skal gjøre noe på kompetansen. Jeg håper at statsråden tar med seg de to tingene jeg nevnte i mitt forrige innlegg, både bruken av testing og behovet for å få med forskningsbasisen og erfaringsbasisen i forhold til hvilke tiltak som har vært vellykket. Det opplever jeg også at det har vært bred støtte for i debatten så langt.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-11-02:
Selvsagt vil det være både fornuftig og viktig å komme i en slik posisjon at man er i stand til å evaluere tiltakene på lang sikt. Da kan de fremtidige tiltakene bli mer målrettet, men det er ikke helt uproblematisk, for det betyr at man må ha en oppfølging også etter at vedkommende er kommet i arbeid. Det er ikke alltid slik at vedkommende ønsker å ha en fortsatt tilknytning til arbeidsmarkedsetaten eller andre, ei heller at deres personlige data skal brukes i forskningsøyemed, slik at dette er en veldig komplisert og sammensatt utfordring. Men jeg er enig i at det absolutt skulle være ønskelig. Det kan være mulig at vi kan behandle det tallmaterialet vi allerede har nå, på en slik måte at vi gjennom samarbeid med forskningsinstitusjoner har mulighet til å bli mer konkret på disse evalueringene. Så vil jeg si at selvsagt kan det gjøres og selvsagt gjøres det feil i saksbehandlingsleddene i arbeidsmarkedsetaten. Det ville altså være helt usannsynlig hvis ikke det skjedde. Det kan være vurderingsfeil, det kan være ting som gjør at man trekker gale konklusjoner fordi man ikke er i stand til eller ikke har mulighet til å kontrollere de opplysningene man får inn, og ikke greier å sette sammen dette på en riktig måte slik at man stiller den «riktige diagnosen» om hvilket virkemiddel som er nødvendig å sette inn. Jeg vil absolutt ikke se bort fra at slike feil kan oppstå, og vi skal gjøre alt vi kan for å unngå at slike feil oppstår. Derfor skal vi altså gjennom disse programmene, gjennom tildelingen og også gjennom å legge opp til endring i forskrifter som gjør at man kan ha bredere kontakt med andre miljøer, bidra til å kvalifisere de ansatte til å yte et stadig bedre tilbud. Men la nå ikke de enkeltfeilene som blir gjort, bli stående som noe som man antar er et resultat av en vurdering av hele etaten, for jeg tror at etaten som sådan er veldig opptatt av at dette er et satsingsområde som det er viktig å gjøre noe med. Det ene er jo at vi trenger arbeidskraft, som representanten selv var inne på, men det andre er alt vi kan gjøre for å hindre utstøting fra arbeidsliv og samfunnsliv, alt vi kan gjøre for å inkludere, vil både menneskelig og samfunnsmessig sett være av stor verdi.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-11-02:
Generelt sett vil jeg si at jeg ønsker en utvikling innenfor de områdene der arbeidsmarkedsetaten ikke har institusjoner eller samarbeidspartnere som har kompetanse nok, hvor vi kan kjøpe den kompetansen der den fins – hvis vi samtidig kan stille slike kvalitetskrav og forvente oss de resultater som gjør at dette er en fornuftig investering for den enkelte. Det tror jeg er den eneste muligheten vi i og for seg har dersom vi skal kunne klare det alvorlig store løftet det er å stå imot den betydelige utstøtingen fra arbeidslivet som vi har i dag. Da trenger man et sett av virkemidler, ikke bare i forhold til de med skrive- og lesevansker, men også andre grupper med andre yrkeshemninger, som har fått betydelig større problem med å konkurrere på arbeidsmarkedet. Jeg har den grunnholdning at disse skal inn i vanlig arbeid. Denne gruppen har så store ressurser at vi ikke skal gjøre noe forsøk på å lage noen varige spesialordninger for dem. Det er det som også er arbeidsmarkedsetatens strategi. For de har en strategi. Så er det spørsmål om vi kan videreutvikle denne strategien og gjøre den enda bedre. Men da må jeg også si at hva vi er i stand til å gjøre gjennom arbeidsmarkedsetaten for ikke bare disse grupper yrkeshemmede, avhenger også av hvor store ressurser vi totalt sett har å sette inn. Dette er jo ikke en situasjon der man har opparbeidede trygderettigheter og så skal alle tilbud ramle på plass bare man greier å synliggjøre et behov. Her er det rammer og ressurser – både administrative og økonomiske ressurser – som styrer totalinnsatsen. Så la oss ha det med oss når vi diskuterer disse spørsmålene, slik at vi ikke lover mer enn det vi er i stand til å holde. Så skal jeg love at jeg skal tenke gjennom og undersøke om det fins muligheter for enkelttesting som er lagt opp slik at den kan brukes på alle. Men jeg må jo bare innrømme at jeg er litt skeptisk til en slags «tvangstesting» av alle søkere. Det syns jeg kan være å gå noe langt. Det vi må utvikle, er enkle testingssystemer som vi kan invitere folk til å delta i når vi ser at det helt åpenbart er utfordringer her som gjør at skrive- og lesevansker kanskje er et av hovedproblemene ved funksjonshemmingen. Jeg syns også det har vært en bra debatt. Jeg vil ta med meg de innspillene som er kommet, både fra interpellanten og fra de andre representantene som har deltatt. Og jeg er generelt sett enig når man sier at man både politisk og administrativt er nødt til å fokusere mer på denne typen ressursanvendelse enn det vi har gjort tidligere.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2000-11-02:
Jeg mener at vi ikke må gjøre problemet med lese- og skrivevansker til en diskusjon om hvem som er den rette til å hjelpe dem som har problemer. For det første er det viktig å huske at de som har slike problemer, har hatt det over lang tid, og de har ikke fått god nok hjelp i et ordinært skolesystem. På LO-senteret i Stjørdal har de derfor erfart at mange av dem som har slike problem, ikke føler seg hjemme i et ordinært skolesystem, i hvert fall ikke før de har kommet godt i gang med et individuelt opplegg. AOF, Fellesforbundet og Norsk Kjemisk Industriarbeiderforbund har engasjert seg sterkt, fordi det er mange medlemmer som har behov for hjelp. Ikke så rart, da det viser seg at tre av fire med lese- og skrivevansker er menn som etter kort og dårlig erfaring i skoleverket satser på å selge arbeidskraften sin i stedet for å satse på skolegang. Med en slik bakgrunn sier det seg selv at en er sårbar hvis en blir arbeidsledig. Da er det viktig at Aetat er i stand til å oppdage at vedkommende har slike problem. Vi må også skille mellom dem som har lese- og skrivevansker, og den gruppen mennesker som av andre årsaker ikke har lært seg å skrive og lese godt nok. Det er ingen tvil om at mange av dem som bl.a. Kriminalomsorg i frihet har med å gjøre, tilhører gruppen som har fått problemer på skolen av andre årsaker enn akkurat dysleksi. Når retten til grunnskoleopplæring trer i kraft fra 1. juli 2002, er jeg, i likhet med statsråden, sikker på at mange vil se det som en ny sjanse, særlig hvis vi klarer å skape en åpenhet rundt dette med lese- og skrivevansker. Da kan de som har problemer, tørre å avsløre at de har vansker. Først da er det mulig å hjelpe. På LO-senteret i Stjørdal er det AOF som er teknisk arrangør, og samarbeidspartene er kommunen, fagforeningene og AOF. Dette er et tiltak som også Aetat begynner å benytte seg av. Sagt litt enkelt: Hvem som gir hjelp, er egentlig uvesentlig, bare de får hjelp. Deltakeren er den viktigste.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2000-11-02:
Å være funksjonshemmet i forhold til skriftspråket har mange alvorlige konsekvenser for mange i vårt samfunn, fordi teoretisk kunnskap og kompetanse har blitt det vi skal bygge landet vårt på. Det kreves formell kompetanse, eksamenspapirer og fagbrev til de aller fleste yrker. Det tragiske er at det er så mange som har blitt feilbehandlet i vårt skolesystem og må slite med dårlige lese- og skriveferdigheter, lavt selvbilde, motløshet og depresjoner. Derfor er det viktig at Aetats saksbehandlere ser etter mulighetene for utvikling og tar utgangspunkt i evner, anlegg og interesser hos den enkelte i denne gruppen. De bærer ofte med seg mange erfaringer fra strevsom skolegang og mobbing både fra lærere og medelever, som må bearbeides og helst fjernes før ny læring kan skje på en god måte. Noen kjappe kurs og så ut i arbeidslivet vil med andre ord ikke fungere for dem som har en alvorlig grad av lese- og skrivevansker. Voksenopplæringsprosjektet «Ny sjanse i Solør», der også Aetat er med, har lagt opp til motivasjonskurs som start på en prosess som skal følges opp av utdanning og lønnet arbeid. En slik prosess kan kanskje ta fem år. Likevel er det god samfunnsøkonomi hvis eneste alternativ er uføretrygd. Aetat, sosialkontor og trygdekontor samarbeider om å gjøre dette kjent for feilbehandlede lese- og skrivehemmede/dyslektikere, som det er mange av i alle de tre institusjonene. Når det gjelder PedLog, som ble nevnt, har de en veldig god tanke ved at man tar utgangspunkt i hele mennesket, og det er viktig. Kompetansereformen, en ny sjanse til grunnskoleeksamen og videregående utdanning eller fagbrev, er veldig viktig. Men for å lykkes er det helt avgjørende at de som driver opplæring, har god kompetanse når det gjelder lese-, skrive- og regnevansker, og at de helst lager individuelle planer, for det er avgjort det beste. Jeg har en visjon: En dag blir dyslektikere med sin kreativitet og evne til å finne løsninger en etterspurt ressurs i næringslivet. Ser vi tilbake i historien, er svært mange av de store idéskaperne dyslektikere. Bare for å nevne ett eksempel: Henry Ford. Også i Norge har vi dyslektikere som har vist at de ikke er så dumme og udugelige som skolen har lært dem opp til å tro. Vi må ta vare på dem. Vi trenger dem, og derfor må vi også legge til rette for at de kan fungere godt og bruke sine ressurser til å bygge opp samfunnet.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-02:
Statsråden har vist stort engasjement og såkalt handlekraft etter at det ble avdekket at Aetat hadde et papirproblem som følge av en ukultur i etaten. Tilsynelatende er det bare Aetats direktør som ble rammet av dette – men bare tilsynelatende. Interpellanten har godtgjort at et stort antall mennesker med lese- og skrivevansker ikke blir møtt med adekvat hjelp av den etat som er satt til å hjelpe. Til tross for at problemet er godt kjent og stigende, har Aetat verken etablert noen strategi eller gode virkemidler for å komme mennesker med lese- og skrivevansker i møte. Dette handler om en alvorlig forskyvning av fokus fra mennesker med behov for mer langvarig og systematisk hjelp til arbeidssøkende som trenger hjelp med enklere justering av kompetanse, og formidling mellom arbeidssøker og arbeidsgiver. Dette er etter mitt syn baksiden av etatens papirproblem, og langt mer alvorlig, idet det rammer et stort antall mennesker som ikke får slik hjelp som er tilgjengelig, og som en må forvente. Jeg er overbevist om at det her ikke er snakk om etatens evne, men etatens vilje. SV er glad for og støtter interpellantens initiativ. Jeg vil allikevel rette fokus på det strukturelle problem. SV forventer at statsråden viser handlekraft i dette spørsmål, som rammer våre medmennesker. Jeg vil gjenta vårt syn, at det er på høy tid at Stortinget får seg forelagt en melding om arbeidsmarkeds- og sysselsettingspolitikken i det 21. århundre.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2000-11-02:
Det interpellanten reiser av problemstillinger, har vært til debatt i denne sal flere ganger tidligere. Men det er etter mitt syn ett spørsmål vi på mange måter unngår. Når vi nå setter søkelyset på Aetats kompetanse – eller ikke kompetanse – og interpellanten viser til at ifølge AOF «har annenhver arbeidsledig ungdom problemer med å lese og skrive», er spørsmålet også: Hvordan fungerer vårt skoleverk når det kan skje i den utstrekning det gjør? Det er klart at vi som er medlemmer av utdanningskomiteen, har hatt mange runder både med dem som er oppe i problemene, og med skoleverket/utdanningsinstitusjonene. Men vi har selvfølgelig hatt svært lite med Aetat å gjøre. Jeg oppfatter det interpellanten tar opp her, som en helt reell problemstilling. Aetat har neppe kompetanse til det den er satt til å løse i det omfanget vi her snakker om. Jeg oppfatter det også slik at statsråden klart og tydelig vil jobbe ut fra at Aetat skal få den kompetansen den måtte mangle. Men det aller viktigste, tror jeg, er at Aetat og utdanningsinstitusjonene i samarbeid går løs på hele problemområdet. Da vi hadde til behandling etter- og videreutdanningsreformen, eller kompetansereformen, som den også heter, og la inn rett til grunnskoleopplæring og videregående opplæring for voksne, var det nettopp for å gi en rekke av de menneskene vi her snakker om, en ny sjanse. Den nye sjansen går veldig ofte på, i hvert fall på grunnskolenivå, at de ikke kom igjennom som de skulle på grunn av lese- og skrivevansker. Derfor er jeg helt enig i de to hovedpunktene jeg opplevde at interpellanten reiste, nemlig kompetansehevingen i Aetat og samarbeidsforholdet Aetat/utdanningsinstitusjon, og det tredje også, at man klart må gå løs på regelverket hvis det er en hindring for den problemstillingen som er reist her i dag.
Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2000-11-02:
La meg aller først få lov til å gi uttrykk for at jeg er glad for at vi i dag setter lese- og skrivevansker på dagsordenen. Det er umåtelig viktig at vi har fokus på dette, som er et stort problem for mange. Jeg kan ikke gå god for tallmaterialet som interpellanten legger til grunn. De statistikker som jeg har sett, opererer med en prosentandel for dem med lese- og skrivevansker på mellom 10 og 15, og om lag 5 pst. er det vi kaller dyslektikere, dvs. at man har alvorlige, spesifikke lese- og skrivevansker. Tallene her er selvfølgelig ikke det viktige. Om det er 10, 15 eller 20 pst. som sliter med lesing og skriving, er problemet like stort for den enkelte. Og det er her vi må ha fokus, nemlig på den enkelte og hva samfunnet gjør for at den som har lese- og skrivevansker, skal lære å mestre sitt handikap. Det er først i de senere år at dette problemet har fått den oppmerksomhet som det fortjener. Det betyr at det i dag er svært mange voksne mennesker i Norge som ikke har fått den hjelp og oppfølging de hadde trengt i løpet av skolegangen sin. Jeg mener at vi med bakgrunn i dette er nødt til å angripe problemet på to fronter. Det ene er, som interpellanten er inne på, å legge til rette for opplæring av voksne. Det andre, og etter min mening det viktigste, er å legge forholdene til rette for en god undervisning i skolen. Poenget er kort og godt at 13 års skolegang – tiårig grunnskole og tre år på videregående – skal og må legge grunnlaget for mestring av lese- og skrivevansker. Når man er kommet opp i arbeidsfør alder, er det for sent – ikke i den forstand at man ikke kan lære å mestre det da, men man har forspilt de muligheter man hadde i løpet av den ordinære skolegangen. Etter min mening bør problemet angripes på følgende måter: Det må arbeides for å skape økt forståelse for hva dysleksi er, og hvilke problemer dyslektikere møter. Vi må sørge for at studenter ved pedagogiske høyskoler får en bedre og grundigere faglig innføring i hva dysleksi er, og hva som kan gjøres for å avhjelpe. Kommunene som ansvarlige for grunnskoleopplæringen må prioritere tilrettelagt undervisning for dyslektikere. Det bør i denne forbindelse også nevnes at det bør gis tilrettelagte eksamener i alle fag og studieretninger. Kunnskapen om hva dysleksi er, og hvilke tiltak som er effektive, er ikke god nok. Det bør derfor oppmuntres til mer forskning på dette området. Og så må man selvfølgelig utvikle gode voksenopplæringstilbud. I løpet av de siste årene har det vært et sterkt fokus på etter- og videreutdanning for voksne. Det er bred enighet om at det er kunnskap og evnen til å tilegne seg nye kunnskaper som kommer til å danne grunnlaget for det vi skal leve av i årene som kommer. Da er det viktig ikke å glemme at en stor andel av arbeidstakerne har mangler i forhold til de grunnleggende ferdighetene som trengs for å etterutdanne seg, nemlig ferdigheter i lesing og skriving. Skal ikke en stor del av landets innbyggere holdes utenfor disse reformene, må innsatsen for å hjelpe dyslektikere økes.
Anita Orlund (Arbeiderpartiet), 2000-11-02:
Mange områder innenfor vårt dagligliv har gjennom lang tid vært tabubelagt, og lese- og skriveproblematikken kan vel komme innunder disse tabuemnene. En hel del myter, reaksjoner og handlinger har opp gjennom årene kanskje ikke vært av den aller beste karakter. Personer med lese- og skrivevansker har vært utsatt for mange ulike tilbakemeldinger fra ulike deler av samfunnet. Dette har medført at det for svært mange oppleves som skamfullt å stå fram og fortelle om denne problemstillingen. I vår søken etter det perfekte er det faktisk mange som velger å forbli tause og lærer seg å mestre et liv uten å ha de lese- og skriveferdighetene som man trenger for å overleve i et samfunn av i dag. Lav selvtillit, liten motivasjon og sosial isolasjon er noen av kjennetegnene. I et samfunn hvor evnen til å motta ny kunnskap og stadig beherske mer avansert teknologi blir så viktig, som flere har nevnt, vil vi kunne skape et nytt klasseskille – et skille mellom dem som kan delta i samfunnsutviklingen, og dem som ikke kan delta. Det er først de senere år at kunnskapen om omfanget av lese- og skriveproblemer er blitt kjent, og selv om det fra mange hold nå arbeides aktivt med problemstillingen også i Aetat, ser jeg det som viktig at arbeidet intensiveres. Min erfaring, også gjennom min jobb, er at dagens ordninger virker noe tilfeldige. Vi må etablere et system som fanger opp disse menneskene på en bedre måte enn i dag. Jeg er derfor glad for de signaler statsråden gir når det gjelder å rette en henvendelse til direktoratet om at det må etableres bedre ordninger for å fange dem opp tidligere enn i dag. Jeg er også en av dem som er positiv til at man skal vurdere om alle bør testes. Det finnes enkle testordninger – jeg kan nevne ordkjedetest – som ikke krever forutsetninger fra dem som gjennomfører testen, og som kun tar fire minutter. Da unngår vi også et annet problem – vi slipper å stigmatisere en gruppe. Når man tilmeldes et arbeidskontor, har jeg faktisk tro på at folk forventer å bli møtt med en reaksjon, og kanskje kan en type enkel test, som det finnes mange av i systemet, som fokuserer 100 pst. på lese- og skriveferdighet, være et hjelpemiddel. I forbindelse med oppstart av AMO-kurs vil også en slik type test som ligger i bunnen, være et meget godt virkemiddel for å få et best mulig resultat. Andre tilrettelagte opplegg for enkeltpersoner bør i stor grad også vurderes. En forutsetning for et levende demokrati med deltakelse og engasjement er at vi kan lese, og at vi kan skrive. Hvis alle gode krefter drar sammen, tror jeg faktisk vi har et godt utgangspunkt i dag for å nå de mål som vi må nå.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-04-14:
På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: «§ 24 andre ledd oppheves. §§ 33 og 34 antas å burde utgå.§§ 16 og 17 antas å burde utgå.»»
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
Jeg viser til debatten i Odelstinget knyttet til denne viktige saken om handel med aksjer – for dem som har engasjement når det gjelder det. På vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti vil jeg herved fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 10-1 antas å burde utgå.»
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-10-31:
Jeg vil også vise til den grundige debatten i Odelstinget om denne viktige saken, som gjelder innskuddspensjonsloven og arbeidstakernes rettigheter, noe vi i Fremskrittspartiet har lagt vekt på, og som vi er veldig opptatt av å styrke. På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 4-2 tredje og fjerde ledd antas å burde utgå.» § 2-3 første ledd antas å burde lyde: «(1) Pensjonsordningen skal omfatte minst en person i foretaket som har en arbeidstid og lønn i foretaket som utgjør 75 % eller mer av full stilling.»Når det gjelder forslaget til § 2-3 første ledd, støttet representanten Steinar Bastesen dette i Odelstinget.Videre vil jeg på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre fremme følgende forslag:«Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:§§ 2-4 og 4-4 antas å burde utgå.» (1)
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-10-31:
Jeg viser til diskusjonen i Odelstinget om børsloven. Det er klart at finanssektoren både nasjonalt og internasjonalt har opplevd store strukturendringer. Det har vi i Fremskrittspartiet sett som viktig å følge opp for å få et system som er tilpasset de utfordringene vi har i dag. Jeg vil på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre ta opp noen av de forslagene vi hadde i Odelstinget, nemlig følgende: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 4-1 første ledd første punktum antas å burde lyde: «Ingen kan eie aksjer som representerer mer enn 20 % av aksjekapitalen eller stemmene i en børs.»§ 1-3 første ledd antas å burde lyde:«Med autorisert markedsplass menes foretak som organiserer eller driver et marked for finansielle instrumenter der det legges til rette for handel ved regelmessig og offentlig kursnotering av finansielle instrumenter, og som har tillatelse etter loven her.»§ 2-1 første ledd antas å burde lyde:«Virksomhet som børs kan bare drives av foretak som har tillatelse til dette fra departementet. Departementet kan etter søknad gi tillatelse til foretak som driver virksomhet som autorisert markedsplass.»§ 9-1 første ledd antas å burde lyde:«Med bøter straffes den som forsettlig eller uaktsomt driver virksomhet som børs uten tillatelse etter § 2-1 første ledd, eller benytter betegnelsen børs eller autorisert markedsplass i strid med § 2-1 tredje ledd.»§ 10-2 annet ledd tredje punktum antas å burde lyde:«Den formue som oppstår ved salget av aksjene skal overføres til en stiftelse med formål å fremme et velfungerende marked for finansielle instrumenter.»§ 10-2 fjerde ledd antas å burde lyde:«Departementet kan i forskrift fastsette nærmere regler om omdannelsen, salg av aksjene og organisering av stiftelsen som nevnt i annet ledd.»Når det gjelder forslag til § 1-3 og utover støttet Steinar Bastesen disse i Odelstinget.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2000-10-31:
Jeg viser også til debatten i Odelstinget om lov om innskuddspensjon, og på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre vil jeg få lov til å fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 5-2(2) antas å burde lyde: (2) «(2) Ved anvendelsen av bestemmelsene i første ledd skal det tas hensyn til at kvinner som regel har lengre levealder enn menn.»§ 5-3 annet ledd antas å burde utgå.§ 7-3(1) annet punktum antas å burde lyde:«Pensjonskapitalbevis skal i utbetalingsperioden konverteres til pensjonsforsikring i livsforsikringsselskap eller pensjonskasse som nevnt i § 2-2. Pensjonskasse som konverterer pensjonskapital etter bestemmelsen her, skal oppfylle kravene i lov om foretakspensjon § 2-2 annet ledd.»§ 7-3(2) antas å burde lyde:«(2) Alderspensjon skal ytes fra den tid medlemmet etter § 7-2 har rett til pensjon, og skal løpe så lenge medlemmet lever. Det kan ikke fastsettes i regelverket at alderspensjonen skal opphøre eller pensjonsytelsen settes ned etter et bestemt antall år.»§ 7-3(3) antas å burde lyde:«(3) Dersom institusjonen ikke garanterer alderspensjonen, skal pensjonen et enkelt år ikke utgjøre mer enn dette året utgjør av forventet gjenværende utbetalingsperiode etter forsikringens beregningsgrunnlag.»§ 7-3 fjerde og femte ledd antas å burde utgå. (2) (1) (2) (2) (3) (3)
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
Som det framgår av den meldingen som Stortinget har til behandling i dag, og det sentrumsregjeringen har sagt om denne saken – som vi også har stilt oss bak, og som Stortinget har sluttet seg til – er utgangspunktet for meldingen at prisforskjellen mellom norsk og svensk mat skal reduseres. Man skal redusere gapet. Det er utgangspunktet. Det betyr at vi nå gjennom arbeidet med jordbruksoppgjøret er nødt til å ta fatt i den utfordringen. Det første trinnet i det arbeidet vil være en betydelig reduksjon av målprisene. Jeg er klar over at man da kan svare at det allerede er stor forskjell mellom målpris og markedspris. Vi vil selvfølgelig forholde oss til det i jordbruksoppgjøret. Men jeg håper at representanten Hedstrøm har forståelse for at jeg ikke kan gå i detalj om det forhandlingsopplegget som vi nå holder på å jobbe med i forhold til jordbruksoppgjøret. Men vi vil ta fatt i det spørsmålet. Ambisjonen må selvfølgelig være at vi først og fremst er opptatt av å redusere prisene på den type matvarer der grensehandelsproblemet er størst, og på den type råvarer som er viktigst for den konkurranseutsatte delen av næringsmiddelindustrien. Så i summen av det vi gjør gjennom jordbruksoppgjøret, og de tiltakene vi nå gjennomfører for å sørge for at reduserte råvarepriser kommer gjennom kjedene og ut i form av reduserte forbrukerpriser, har vi som ambisjon, som jeg også sa i hovedinnlegget mitt, at forbrukerne i Norge utover høsten skal merke at prisen på noen sentrale norske jordbruksbaserte matvarer går ned. Det føler jeg at innstillingen i Stortinget i dag gir oss et godt grunnlag for å gripe fatt i.