Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2016-12-06:
Jeg vil takke representanten Jan Bøhler for at han tar opp dette temaet og gir oss anledning til å diskutere kostnader i idretten. Jeg deler representantens bekymring for at høye kostnader er med på å ekskludere barn og unge fra idretten. Det skal ikke være slik at det er bare de med dyre ski under juletreet i år som skal ha mulighet til å delta i langrenn i vinter. Derfor vil jeg bekjempe forskjeller i idretten som gjør at barn og ungdom må bli hjemme. Det blir gjort mye bra i norsk idrett, men jeg tror vi fortsatt kan bli bedre. Vi må jobbe kontinuerlig for at idrett og fysisk aktivitet skal være for alle, uavhengig av familieøkonomi, bosted og sosial status. Det var også utgangspunktet for at jeg, like etter at jeg startet som idrettsminister, tok initiativet til å se på hvordan vi kan forebygge og sette en stopper for utviklingen av klasseforskjeller i idretten. Da jeg hadde med meg mine gutter på skitrening – det var det første møtet – og vi var i langrennsløypa, fikk jeg høre at seksåringens lagkamerat lurte på hvor mange skipar min seksåring hadde, for han hadde fire par. Da sa jeg til guttene mine, da vi dro hjem den kvelden, at jeg ikke trodde at langrennssporten er noe vi kan satse på, for en egen smørebu i hagen og fire par ski til en seksåring er ikke en standard jeg mener vi skal legge oss på. Det skremmer meg når det er etablert en holdning, ikke minst også en iver blant mange foreldre, om at små barn skal ha nærmest det samme utstyret som toppidrettsutøvere og et slags støtteapparat rundt seg i ung alder. Det er en forferdelig skummel utvikling. Vi må huske på hva som er idrettens kjerneverdier, som handler om fysisk aktivitet, lek og fellesskap. Å sette slike krav til at ungene skal prestere, og at enkelte foreldre vil leve ut drømmene sine gjennom ungene, synes jeg er en veldig uheldig utvikling. Ungene skal få lov til å være med i idrett for å oppleve idrettsglede, mestring, fellesskap og det å være en del av et lag. Det må vi aldri glemme, og da handler det om å ta idretten tilbake til de kjerneverdiene. Det var derfor jeg tok tak i dette og utfordret utvalget som regjeringen satte ned, Strategiutvalget for idrett, nettopp for å ta tak i dette. De fikk et ekstra mandat som handlet om hvordan man kan sette i gang tiltak for å redusere klasseforskjellene i norsk idrett. Det skal ikke utvikles et A-lag og et B-lag, og den skremmende utviklingen som Arbeiderpartiet og representanten Jan Bøhler skisserer, skal vi ikke la utvikle seg videre. Jeg er glad for at regjeringen følger opp ved å styrke ordninger og gi gode rammebetingelser, slik at det kan skapes aktivitetstilbud der terskelen for å bli med er lav. Men dette handler ikke bare om penger. Dette handler også om prioriteringer og holdninger i klubbene, i kretsene, fra trenere, fra idrettsledere. Regjeringen tar dette ansvaret gjennom ulike ordninger og samarbeid. Vi foreslår i statsbudsjettet å gi 178 mill. kr til tiltak i den nasjonale tilskuddsordningen mot barnefattigdom. Vi har også undertegnet Fritidserklæringen, som sier at kommunene, frivilligheten og staten sammen skal gå inn for en felles innsats, slik at alle barn og unge, uavhengig av familiens økonomi, skal få delta jevnlig i én organisert fritidsaktivitet i uka, tror jeg det er. Som en drahjelp går 10 mill. kr til samarbeidsprosjekter mellom kommuner, frivillige organisasjoner og andre aktører, slik at flere barn skal få delta i organisasjonslivet. Ikke minst er jeg glad for å se alle de ulike utlånsordningene for utstyr som finnes rundt omkring i kommunene, f.eks. frivillighetssentraler, som mange idrettslag har, som gjør at barn ikke skal holdes tilbake fra å gå på ski fordi foreldrene ikke har råd til å kjøpe ett par en gang, eller som gjør at barn ikke skal holdes utenfor fotballaget fordi mor og far ikke har mulighet til å betale fotballkontingenten, og at en kan få hjelp gjennom kommunen og andre støtteordninger, slik at ingen barn ikke skal ha muligheten til å delta i idrettsaktiviteter. I avisen ser jeg at Arbeiderpartiet er opptatt av lederlønninger, og at representanten Bøhler i VG sier: «Jeg håper Stortinget kan gi noen signaler slik at fotballforbundet skjønner at de må ha måtehold og drive med sosial utjevning. Pengene kan ikke gå til topplederlønninger.» Det er sterke reaksjoner på at fotballandslagets trener godtgjøres med over 4 mill. kr. Det var på den bakgrunn jeg ble utfordret til å delta i denne debatten. Representanten Bøhler fra Arbeiderpartiet sier videre til VG: «Jeg må si at det er veldig manglende dømmekraft. NFF er del av en bevegelse som spinker og sparer og er helt avhengig av motivasjon i grasrota. Da må toppledere forstå at de må være et forbilde.» Arbeiderpartiet utfordrer da regjeringen og meg til debatt på Stortinget. Det er ganske alvorlig at vi har kommet i en situasjon der lønningene til topplederne i idretten har blitt et tema på Stortinget, og at stortingsrepresentanter og Arbeiderpartiet går ut i avisen og er så bekymret og roper varsko. Jeg tror at det mange andre som også er bekymret. Det er mange som deler den bekymringen rundt omkring i idretten, men også rundt omkring i Norge, og som spør seg hvorfor det er millionlønninger på toppen, og hvorfor de har økt ganske kraftig de siste årene, mens vaffelsteikerne og dugnadsfolket, alle mammaene og pappaene og trenerne som hver eneste uke, flere ganger i uka, står på med frivillig innsats og jobber og bidrar til idretten uten å få en krone i betaling. Jeg skjønner at mange er bekymret, og derfor skjønner jeg også at Arbeiderpartiet ønsker å ta opp denne debatten på Stortinget. Jeg vil minne om at vi politikere skal være veldig forsiktig med å instruere idretten. Som idrettsminister er jeg opptatt av å ivareta idrettens autonomi. Det er idrettsdemokratiet som selv skal avgjøre dette. Men når lederlønningene til presidentene, generalsekretærene og trenerne blir et tema i Stortinget, er det likevel et signal som vi skal ta på alvor, et signal som jeg håper at også idretten lytter til, når Arbeiderpartiet velger å sette det på dagsordenen i salen i dag. Jeg håper at vi i fellesskap fortsatt skal jobbe for å styrke ulike ordninger som gjør det mulig for alle barn – uansett bakgrunn, uansett familiens økonomi, uansett ressursene til dem som er rundt seg – å delta i aktiviteter på like vilkår. Jeg ser at Arbeiderpartiet peker på noen forslag. Jeg synes det er interessante tanker. Jeg ser fram til at Strategiutvalget for idrett skal legge fram sine anbefalinger rett over jul, slik at vi får et dokument derfra til å diskutere videre ut ifra. Jeg håper at det der også kommer forslag om hvordan vi kan løse noen av de store utfordringene idretten har i dag, nemlig utviklingen vi ser med klasseforskjeller og utenforskap i idretten. Idretten skal være inkluderende. Idretten skal være for alle, og et begynnende utenforskap i idretten er en veldig skummel tendens. Derfor støtter jeg interpellanten i hans bekymring i dag og oppfordrer til at vi alle skal være opptatt av gode ordninger som gjør det mulig for alle barn og unge å delta i idrett også i framtiden.