Alf E. Jakobsen (Arbeiderpartiet), 2009-02-26:
Vi har tidligere i dag behandlet bevilgningene i forbindelse med opprettelsen av Statens finansfond og Statens obligasjonsfond i Stortinget. Det vi nå skal behandle, er lovene som regulerer opprettelsen av disse to fondene, gjennom Innst. O. nr. 48. Finanskrisen har raskt utviklet seg til å bli en svært alvorlig økonomisk krise. Usikkerheten har vært, og er fortsatt, svært stor. Den rød-grønne regjeringen har vært veldig klar på å ha en løpende overvåking og en handlingsberedskap i forhold til utviklingen. Vi har understreket at vi raskt vil komme med nye tiltak dersom situasjonen krever det. Og det er nettopp det vi gjør når vi nå behandler disse nye tiltakene for å bedre lånemulighetene for husholdninger og bedrifter. Fra enkelte politiske hold er det kommet ytringer om at det er for lite og for seint. Når vi nå ser det vi samlet er kommet med gjennom eksempelvis bankpakken i oktober, tiltak rettet inn mot GIEK, Eksportfinans, Kommunalbanken, gjennom statsbudsjettet for 2009, tiltakspakken for kort tid siden og nå kredittpakken, kan neppe noen beskylde oss for at det kommer for lite. Når det gjelder kommentarene om at dette kommer for seint, har jeg lyst til å gå over i den medisinske verden. En amputerer ikke foten til en pasient som har lungebetennelse, men man gir penicillin. En hjerteopererer ikke en pasient før en har prøvd forebyggende tiltak. Med det prøver jeg å si at målrettede tiltak må settes inn raskt etter hvert som en ser hvilken vei sykdomsutviklingen går. Dersom vi skulle komme med alle tiltakene samlet for å dempe finansuroen, kunne vi fort komme i fare for å sette inn feil tiltak på feil tidspunkt. Jeg tror vi skal være så ærlige å si at det knytter seg stor usikkerhet til utviklingen av finanskrisen både nasjonalt og – ikke minst – internasjonalt. Det jeg kan si, er at det ikke skal være tvil om at Regjeringen vil komme med konkrete tiltak når utviklingen krever det. Hensikten med Statens finansfond er å tilby kjernekapital til banker som oppfyller de alminnelige soliditetskravene. Det er nødvendig for å opprettholde normal utlånsvirksomhet. Formålet med Statens obligasjonsfond er å bidra til økt likviditet i og kapitaltilgang til obligasjonsmarkedet gjennom kjøp av andeler av norske utstederes rentebærende instrumenter til kommersielle vilkår. Obligasjonsmarkedet er som kjent langt på vei tørket ut. Statens finansfond er foreslått opprettet som et eget rettssubjekt med et eget styre som oppnevnes av Kongen. Jeg ser det har vært litt spekulasjon om hvordan et slikt styre skal sammensettes. Etter min mening er det viktig å vektlegge at et slikt styre har behov for faglige kvalifikasjoner for å løse de oppgavene det er satt til. Med det mener jeg at styremedlemmene må ha høy kompetanse eksempelvis innenfor økonomi og jus og regnskaps- og revisjonsrettslig kompetanse. Så tror jeg det er et annet forhold som er viktig, og det er at vi må finne kompetente personer som har en tilstrekkelig avstand eller uavhengighet til banksystemet. Det vi nå gjør, er å tilby kapital til bankene som kan godkjennes som kjernekapital. Denne formen for kapitaltilførsel vil bli klassifisert som et statsstøttetiltak. Ordningen må derfor utformes på en slik måte at den kan godkjennes av ESA. Når det gjelder Statens obligasjonsfond, foreslås dette som kjent opprettet etter modell av Statens pensjonsfond – Norge. Finansdepartementet skal forvalte selve obligasjonsfondet og vil plassere et separat kapitalinnskudd i Folketrygdfondet. Så er det Folketrygdfondets oppgave å investere i ordinære obligasjonslån utstedt av norske utstedere på markedsmessige vilkår. Her er situasjonen enklere i forhold til statsstøtteregelverket, da statlige investeringer normalt ikke regnes som statsstøtte. Disse to tiltakene vil utfylle hverandre og bidra til å lette situasjonen for næringsliv og husholdninger. Det er min vurdering at disse tiltakene, som er veldig godt mottatt både av næringsliv og banker, er gode og treffsikre virkemidler i den situasjonen vi befinner oss i. Så over til finanskomiteens innstilling. På samme måte som ved behandlingen av bevilgningsspørsmålet har det vært stor vilje i komiteen til å behandle saken raskt, dog uten at det har gått ut over komiteens mulighet til å ha en forsvarlig behandling. I de muntlige høringene har jeg registrert at NHO har vært sterkt opptatt av kapitalinnskuddenes varighet. Her er det jo slik at preferansekapitalinnskuddenes varighet er fem år. Så framgår det av proposisjonen at dersom kapitalen ikke er innløst etter fem år, vil kapitalinnskuddet automatisk bli konvertert til ordinære aksjer eller grunnfondsbevis. Når det gjelder fondsobligasjonene, utformes disse i utgangspunktet som evigvarende, men med incentiver til innløsning anslagsvis etter fire eller fem år. Her kommer det som kjent egne forskrifter. Intensjonen er altså at ordningene skal være midlertidige, ikke at staten skal bli sittende med disse kapitalinnskuddene på permanent basis. Opposisjonen har opptrådt konstruktivt, og det har vært stor vilje til å synliggjøre bred enighet om tiltakene. Det var også tilfellet ved behandlingen av bankpakken i fjor høst og da Stortinget behandlet den finanspolitiske tiltakspakken for kort tid siden. Nyanser i syn er det alltid, og jeg vil si at det skulle bare mangle. Men hovedelementene er det bred oppslutning om, og det er jeg glad for. Dette synliggjør veldig klart at de politiske partiene på Stortinget er handlekraftige og løsningsorienterte. Det er viktig når vi nå befinner oss i en alvorlig og utfordrende situasjon. Alle ønsker vi å bruke det handlingsrommet vi har gjennom solide statsfinanser, til å dempe virkningene av den internasjonale krisen. Ikke alle parlament har vært like samlet når finanskrisen internasjonalt har krevd samlende politiske vedtak. Uten sammenligning for øvrig så vi i fjor høst tautrekkingen rundt forslag til krisepakken i USA og særlig da Representantenes hus i slutten av september stemte ned denne pakken. Det er viktig at departementet og Regjeringen har handlingsrom, slik at ordningene kan utformes på en mest mulig hensiktsmessig måte. Stortinget gir derfor Regjeringen vide fullmakter. Jeg registrerer at Finansnæringens Hovedorganisasjon, ved Arne Skauge, i den muntlige høringen uttrykte tillit til at Finansdepartementet ville håndtere denne fullmakten på en god måte. Denne tilliten er bl.a. basert på positive erfaringer ved håndteringen av bankpakken i fjor høst. Er det store og omfattende endringer som må gjøres, er det imidlertid naturlig at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget på egnet måte. Så er det slik at Stortinget naturlig nok ønsker at det skal etableres en ordning der en har faste rutiner for rapportering tilbake til Stortinget om virksomheten og status i fondene. Dette har alle partiene vært inne på i sine merknader, delvis også med konkrete forslag. Fra regjeringspartienes side har vi selvsagt også vært opptatt av det. Vi har lagt til grunn at Regjeringen rapporterer om virksomheten i Statens finansfond og Statens obligasjonsfond, og vi har lagt opp til at det ville være formålstjenlig om vi brukte Kredittmeldingen, som legges fram hver vår, til dette formålet. Fremskrittspartiet gjør et poeng av at vi ved behandlingen av bankpakken i fjor høst ikke la inn begrensninger i lederlønninger og bonus. Til det har jeg lyst til å bemerke at det er en vesentlig forskjell på det som gjøres nå, og virkemidlene i bankpakken. Hovedpoenget er at det ikke stilles vilkår om lønnsbegrensning mv. i forbindelse med offentlige tiltak som ikke innebærer statsstøtte. For eksempel er det ingen vilkår knyttet til likviditetstilførsel fra Norges Bank på standard vilkår eller andre markedsmessige tiltak som ikke er statsstøtte. Bankpakken innebar et rent markedsmessig tiltak som ikke blir definert som statsstøtte. ESA har sluttet seg til dette – det er nok å vise til ESAs beslutning av 18. desember 2008 om at bytteordningen ikke er notifiseringspliktig statsstøtte. Tiltaket som nå gjennomføres gjennom Statens finansfond, er statsstøtte til banker. Da er det naturlig at det stilles vilkår, inkludert vilkår om kostnadsbegrensninger, ikke minst i form av begrensninger på lønn og annen godtgjørelse til ledere. Ordningen må også notifiseres av ESA, da det støter an mot EØS-regelverket. Vi har imidlertid godt håp og tro, og det er allerede en kontakt med hensyn til at dette vil være greit å få notifisert, ikke minst fordi det er en midlertidig ordning. Forskjellen på bytteordningen i fjor høst og dagens kredittpakke er ikke mer hokuspokus enn dette. Høyre og Venstre har også merknader der en viser til at det ikke er en statlig oppgave å regulere lønningene i private selskaper. Disse partiene synes imidlertid at det er akseptabelt å stille krav når staten stiller opp med gunstige ordninger. Regjeringen har etter min mening laget greie avklaringer med tidsavgrensninger der lederlønninger og øvrige ytelser ikke skal økes, det samme gjelder honorering av bonus. Så har opposisjonspartiene Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre merknader i forhold til varsomhet i begrensninger i utbytte. Hovedbudskapet er at disse ordningene må være tidsbegrenset. Jeg har lyst til å knytte noen kommentarer til spørsmål i tilknytning til en banks adgang til å gi utbytte til aksjonærer eller grunnfondsbeviseiere. Dette reguleres som kjent gjennom lovgivningen. Generelt er det ikke adgang til å utbetale utbytte som i for stor grad svekker foretaket. I dagens situasjon er det etter min mening naturlig at det føres en restriktiv utbyttepolitikk. Dersom en bank tilføres kapital gjennom Statens finansfond, er det viktig og nødvendig å unngå at denne kapitaltilførselen svekkes gjennom eksempelvis høye konsernbidrag, utbytter til aksjonærene eller grunnfondsbeviseiere. Her vil jeg bemerke at løsninger i forhold til utbyttebegrensninger vil bli beskrevet nærmere i en egen forskrift, og at fondet skal avtale dette med hver enkelt bank. Flere har vært inne på behovet for et aktivt arbeid for et internasjonalt samordnet eller globalisert regelverk. At det er et slikt behov, er jeg enig i. Jeg vet at Regjeringen er aktiv på flere plan i internasjonale fora i forhold til dette spørsmålet. Verken statsminister eller finansminister sitter med beina på bordet i dette spørsmålet og venter på høyvann, som vi sier i Finnmark. Avslutningsvis vil jeg anbefale komiteens enstemmige innstilling.