Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Jeg vil fortelle to historier, ikke fordi jeg vil at statsråden skal ta stilling til disse enkeltsakene i denne debatten, men fordi de beskriver den virkeligheten som asylsøkende kvinner har opplevd og opplever når de søker om beskyttelse i Norge. Jeg traff Mahnaz fra Iran første gang sommeren 2000. Hun hadde gått i dekning etter å ha fått avslag på avslag på sin asylsøknad. Hun hadde flyktet fra en mishandlende mann, hadde ikke fortalt sannheten om seg sjøl under asylintervjuet og var livredd for å bli sendt tilbake, fordi hun visste at hun risikerte straff fra samfunnet og null beskyttelse fra politiet. Hun ble ikke trodd da hun endelig fortalte sannheten om hvorfor hun var kommet til Norge. Samtidig kom Kåre Bakken – og jeg nevner navnet hans, fordi han skal ha stor ære for at problematikken har kommet opp på den politiske dagsorden – med følgende salve: «… det er 6 asylsøkende kvinner i Bergen som søker asyl på bakgrunn av kjønnsbasert forfølgelse. Hvor er feministene?» Det ble starten på «14 kvinner i Bergen», en ad hoc-komite som jeg tror alle som har jobbet med asylsaker og kjønnsbasert forfølgelse, kjenner til og sikkert tidvis har følt seg plaget av. Også «14 kvinner i Bergen» skal i dag ha stor ære for det de har gjort. Folk fra UDI sier at et seminar arrangert av denne gruppa ble vendepunktet i nettopp UDI. På grunn av et pågående arbeid seiret fornuften, og Mahnaz og andre har fått opphold – opphold, ja, men ikke asyl, og det er ganske typisk for disse kvinnene. Oppholdstillatelsen ble feiret. Når man har kjent på smerten og kampen til disse kvinnene, feires ethvert framskritt. Bergen kommune har forresten gitt likestillingsprisen til de seks fordi de har gitt ansikt til de asylsøkende kvinnene. Mye har skjedd siden 2000. Blant annet har statsråden sendt ut forslag til forskrifter som er mange, mange skritt i riktig retning. Jeg vil komme tilbake til dem, men konstaterer at forskriftene har tatt hensyn til UNHCRs retningslinjer fra mai 2002. Men mye står altså igjen. Noen av de seks kvinnene lever fortsatt i skjul, og de blir ikke trodd. Jeg vil fortelle en annen historie. På et krisesenter sitter en kvinne fra et land med sterke patriarkalske strukturer. Hun kom hit sammen med mannen sin etter en av mange kriser i området rundt dette landet. Etter hvert kom det fram at både hun og ungene hadde opplevd grove overgrep fra mannen. Han ble sendt tilbake til opprinnelseslandet. Hun har søkt om beskyttelse, men har fått avslag på avslag. Asylmyndighetene erkjenner at hun kommer til å bli banket opp og mishandlet av mannen og sine slektninger, også fordi hun har søkt om skilsmisse, dersom hun blir sendt tilbake. Men av hensyn til en streng og kontrollert innvandring kan hun ikke få asyl eller opphold – dessuten vil hun sikkert få beskyttelse av politiet. Kjennere av forholdene i dette landet sier at politiet verken kan, er i stand til eller har vilje til å beskytte kvinner som har vært utsatt for vold. Det er mange som ikke fatter at det kan være så vanskelig å erkjenne at myndighetene i land med sterke patriarkalske strukturer ikke kan eller vil beskytte kvinner som bryter med de sosiale normene. Det er tross alt ikke så lenge siden at voldsutsatte kvinner verken ble trodd eller beskyttet i det likestilte Norge. Det er ingenting i Flyktningkonvensjonen som skulle tilsi at det skal være forskjell på menns og kvinners rett til asyl og beskyttelse. Flyktningkonvensjonen er kjønnsnøytral. Det har likevel vært stor forskjell på menns og kvinners rett. Helt opp til begynnelsen av 1990-tallet var bildet av en flyktning slik: en mann, politisk aktiv og forfulgt av staten. Kvinner og barn fulgte bare med mannen. Så ble det økende oppmerksomhet internasjonalt, ikke minst på grunn av at det ble kjent og anerkjent at kvinner på Balkan ble voldtatt som ledd i en krigsstrategi. Både FN-konferansen i Wien i 1993 og Kvinnekonferansen i Beijing i 1995 anerkjente vold mot kvinner som grove brudd på menneskerettigheter og krevde handling mot vold. Parallelt med dette utarbeidet foregangslandet Canada retningslinjer for behandling av asylsøknader fra kvinner som har flyktet fra kjønnsbasert forfølgelse. Senere har andre land fulgt etter. Hvorfor flykter så kvinner? Sjølsagt kan det være av de samme grunnene som menn, men oftest av andre grunner, fordi de har vært utsatt for vold og seksuelle overgrep i den private sfære. De flykter fra tvangsekteskap, kjønnslemlestelse eller frykt for æresdrap, fordi de har levd under grovt diskriminerende normer og lover, fordi de har protestert mot menns overordnede stilling i stat, samfunn eller familie, eller brutt kodene for hvordan en «riktig» kvinne skal oppføre seg, og dermed fører skam over familie og samfunn. Dette må anerkjennes som grove brudd på menneskerettighetene og som asylgrunn, når samfunnet deres ikke kan, ikke vil eller har evne til å beskytte kvinnene. Her i Norge kom nye retningslinjer for asylkriterier i 1998. De åpnet for asyl på grunnlag av en kjønnsspesifikk forfølgelse. Det var bra. Men – og det er ikke bare min påstand – de fikk lenge liten betydning, fordi retningslinjene var vage og ble oppfattet som lite forpliktende, og fordi kjønnsbasert eller kjønnsspesifikk forfølgelse skulle komme inn under Flyktningkonvensjonens definisjon og begrep om medlemskap i sosial gruppe. Dette kan være problematisk, fordi det, som undersøkelsesrapporter viser, er stor forvirring hos myndighetene om hva «sosial gruppe» er. Av flere årsaker er det viktig at alle de fem forfølgelsesgrunnene tolkes inn i forhold til kvinners erfaring. Kvinner uttrykker sin opposisjon mot politikk eller religiøse normer på mindre synlige måter enn det menn gjør. Oppfatning og ikke bare politisk handling må da komme inn under beskyttelseskategoriene. Flyktningerådet har slått fast at kvinner har problemer når de søker om asyl i Norge. Ett problem har altså vært tolkinga av flyktningdefinisjonen i FNs flyktningkonvensjon. Et annet knytter seg til gjennomføringa av avgjørelsesprosessen i asylsaken. I et møte med en representant for flyktningmyndighetene i foregangslandet Canada gav denne representanten uttrykk for hvor viktig det er at retningslinjene også for asylintervjuet er meget klare og detaljerte, og hvor viktig det er å ha kunnskap om de symptomene kvinner som er utsatt for overgrep, har. Det er viktig i hele prosessen å ta høyde for at det er vanskelig og ofte forbundet med skam å fortelle om overgrepet. Kanskje kan det ta lang tid før sannheten kommer fram, rett og slett fordi hun ikke orker å sette ord på det, eller fordi det ikke kan fortelles dersom familie eller andre menn er til stede. Det må derfor ikke holdes mot kvinna at hun ikke fortalte sannheten i egenerklæringa eller intervjuet. Et annet problem: Asylintervjuet baseres mer og mer på den egenerklæringa enhver må fylle ut. Dersom kvinna er analfabet – og flere kvinner kan være det når de kommer fra disse landene – og ikke kan skrive erklæringa sjøl, og heller ikke kan lese innholdet i intervjuet, kan dette i beslutningstakernes øyne bidra til å minske hennes troverdighet. Det min canadiske samtalepartner poengterte veldig sterkt, var hvor viktig det er med utdanning og kompetanseutvikling hos alle som har med asylsøkere å gjøre. Jeg oppfordrer statsråden til å være meget årvåken når hun hører dette, for praksis kommer ikke av seg sjøl. Her er det snakk om et langvarig, seigt og tålmodig arbeid. Vi i SV har studert forslag til forskriftene nøye, og vi tror at de kan være meget nyttige, inntil vi får en ny utlendingslov. Men vi oppfordrer statsråden til å gjøre dem enda mer detaljerte. Mye av det som står i forklaringene, spesielt det om årsakssammenhenger, bør inn i forskriftene for å kunne gjøre en likebehandling enda mer reell. To andre oppfordringer: Disse kvinnenes rettssikkerhet kan svekkes når en har kravet om å få søknadene unna i rekordfart. Det peker også Cecilia Bailliet på, som har laget en rapport for departementet. En annen utfordring er: Sørg for at det forskes enda mer på dette emnet i Norge. Til nå har det vært få forskere som har gjort det. De har gjort et utmerket arbeid, men vi trenger altså mer kunnskap som kan bidra til bedring av praksis. Så venter jeg på en fruktbar dialog, tror jeg, med statsråden.