Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2015-12-03:
Høsten har bydd på dramatikk og store hendelser som har hatt mye berettiget oppmerksomhet: det store antallet flyktninger som startet å ankomme fra august, dramaet rundt terroren i Paris – og i den samme verdensbyen samles nå land og ledere for å redde klimaet. Hadde det ikke vært for disse hendelsene ville nok arbeidsledigheten fått langt større oppmerksomhet. Økningen i ledighet har fortsatt, antallet ledige nærmer seg 130 000, det høyeste på over 20 år. Det er krevende og tungt å gå julen i møte, for den ledige, for familien, for bedriften og for lokalsamfunnet. For Arbeiderpartiet har arbeid til alle vært vår politiske prioritet til alle tider, og det gjenspeiler seg nå i vår tid. Vi har ikke prioritert skattekutt med skjev sosial profil og svakt dokumentert effekt på aktivitet og arbeid. Vi har prioritert tiltak som kan bidra til ny aktivitet i bedrifter som er i omstilling. Vi har prioritert bedre finansiering av oppgavene kommunene er satt til å løse. Vi har lyttet til partene og foreslått endret permitteringsregelverk fra 30 til 52 uker, flere tiltaksplasser, flere studieplasser og et særlig løft for unge utenfor arbeidsmarkedet. Vi har prioritert vesentlig mer til kollektivsatsing i de store byene. Vi har kraftig utvidet klimateknologifondet, som kan finansiere pilotprosjekter i industrien. Til denne debatten står vårt alternative budsjett som en illustrasjon på at en annen vei er mulig. Det går en linje fra vårt alternative budsjett i fjor til vårt forslag i år. Vi ønsker en mer samlet satsing for vekst i hele landet, for arbeid, klima, folkehelse og sterke lokalsamfunn. Det har vært et kjennetegn ved det moderne Norge at ledigheten er lav og sysselsettingen høy. Det er dramatisk for vår samfunnskontrakt når virksomme mennesker blir gående uvirksomme. Når målet om arbeid til alle svikter, ryker viktige sider ved den moderne samfunnskontrakten. Tilliten svekkes, det gjør også evnen til å løse oppgaver sammen, sette mål sammen, fordele innsats sammen og prioritere ressursene sammen. Derfor må vi løfte fram igjen den politiske oppmerksomheten om arbeid og kampen mot ledigheten. Samtidig er arbeid den røde tråden i flere av de store og viktige utfordringene som vi i dag står overfor. I tillegg til å møte en voksende arbeidsledighet handler det om å bidra til jobber i virksomheter der utslippene går ned og ned mot null. Arbeid blir sammen med norskkunnskaper en hovedstrategi for å lykkes med god integrering av de mange som er kommet til og skal bli boende i Norge. Budsjettet som flertallet samler seg om, har ikke gode nok svar. Vi erfarte det under presentasjonen av forliket – fire ulike presentasjoner, ulike vektlegginger, i sum uklar profil. Ingen hadde innsats mot ledighet som en hovedsak. I dagene som fulgte, har krangelen gått om hvem som hadde ideen til flyseteavgiften. Det setter budsjettet i et merkelig lys, i en tid da nettopp statsbudsjettet burde vært politikkens sterkeste redskap til å peke ut en ny retning, prioritere satsinger, vise lederskap. Budsjettet burde også ha vist en klarere retning når det gjelder klima. Norge har en rekke virksomheter som ligger langt framme i arbeidet med miljøteknologi, og som har gode forutsetninger for å ta sterke markedsposisjoner. Innovasjoner skjer i bedriften, og da må politikken spille aktivt på lag. Arbeiderpartiet vil legge til rette for mer grønn omstilling i næringslivet. Vi vil satse mer på det vi vet virker, som å videreutvikle Enova og sikre at flere store industriprosjekter får støtte. Vi foreslår en sterk økning til klimateknologifondet sammenlignet med regjeringen, slik at vi når 100 mrd. kr innen 2017. Vi vil studere forslagene fra Grønn skattekommisjon med interesse, men noe vet vi allerede. Framfor en flyseteavgift med usikker effekt og avgift på elektrisitet produsert med ren norsk vannkraft, foreslår vi heller å øke prisen på fossile drivstoff. Med dette bakteppet må vi nå se framover på klimaområdet. I disse dager forplikter regjeringen Norge til å bidra til 40 pst. kutt i utslippene i 2030. Det har Stortingets brede støtte. Denne oppgaven er stor, og det er kort tid til 2030. Endringene vil ikke skje av seg selv. Skal bedriften, forbrukeren og investoren virkelig legge om kursen, trengs forutsigbarhet og tydelige signaler. Regjeringen leverer her dårlig lederskap. Målet om 40 pst. reduksjon skulle forankres i en avtale med EU. Nå sier statsministeren at vi risikerer at vi ikke får på plass noen avtale med EU før vi skriver 2017. I vår hørte vi at regjeringen skulle få på plass en intensjonsavtale før klimaforhandlingene. Den ble det altså ikke noe av. Det er tapt tid å legge klimaplanene først i 2017. Derfor har Arbeiderpartiet tatt til orde for et nytt klimaforlik her i Stortinget. Forrige regjering var en flertallsregjering, men inviterte likevel til to brede forlik om klimapolitikken, det siste i 2012. Denne regjeringen er en mindretallsregjering og har hatt ansvaret i to av tre år siden forrige forlik. I stedet for å vise politisk lederskap og ta ansvar, forsøker regjeringen nå å skyve ansvaret bakover. Klimautfordringen krever at vi ser framover. Det er på tide at Stortinget tar ansvar og samler seg om langsiktig og troverdig klimapolitikk som får utslippene ned. Arbeid, klima, integrering – på alle disse områdene skal vi lykkes med omstilling. Omstilling er ikke et krisetiltak, det er mobilisering av hele samfunnets evne til å fornye, justere, tenke og handle på nye måter. Den norske arbeidslivsmodellen har vært kjennetegnet av et velorganisert arbeids- og næringsliv, sterke arbeidslivsorganisasjoner, staten som aktiv tredjepart, høy yrkesdeltakelse, små forskjeller og lav ledighet. I denne organiseringen ligger nøkkelen til omstilling på norsk. Omstilling har vært refrenget i fortellingen om hvordan Norge gikk fra å være et fattig samfunn til der vi er i dag. Hvert år forsvinner opp mot 10 pst. av jobbene i Norge, samtidig som det til nå har blitt skapt om lag 10 pst. nye jobber. Er det én ting vi vet, er det at omstilling er lettere å få til når folk føler seg trygge; trygge til å ta imot nye arbeidskamerater med en annen bakgrunn og erfaring, trygge til å møte teknologiske endringer som en mulighet, ikke bare som en trussel. I en tid med økende ledighet må vi særlig være på vakt mot useriøse aktører, arbeidslivskriminalitet og sosial dumping. Regjeringens arbeidsmarkedspolitikk har så langt vært kjennetegnet av svekkelser i arbeidsmiljøloven, usosiale skattekutt med liten effekt og en passiv vente-og-se-holdning. Dette er gal medisin i møte med en situasjon som krever initiativer og kreativitet for å inkludere nye grupper i arbeidsmarkedet. Vi har nå startet arbeidet om en bred avtale for bedre integrering. Arbeid, jobber, må her stå sentralt. De som skal bli i Norge, må så raskt som mulig komme inn i den norske samfunnskontrakten der vi gjør vår plikt og hevder vår rett, slik at vi alle kan bli arbeidstakere, bidragsytere og skattebetalere. Vi skal greie dette uten å gå veien om lavere standarder og minstelønn. Nye folk i opplæring og arbeid skal ta del i det norske arbeidslivet under norske lønns- og arbeidsvilkår. Da behøver vi aktiv sysselsettingspolitikk, en sterkere satsing på fagopplæring og et seriøst arbeidsliv. Arbeiderpartiet har foreslått en sterkere yrkesfagsatsing, mer opplæring i språk og innsats mot sosial dumping. Slike tiltak manglet i tilleggsnummeret som kom fra regjeringen tidligere i høst. Jeg håper nå at partiene på Stortinget kan enes om nødvendige tiltak, slik at vi tar vare på de beste kvalitetene i den norske arbeidslivsmodellen. Et hovedskille mellom Arbeiderpartiet og Høyre-Fremskrittsparti-regjeringen går på hva vi bør løse sammen, investere i sammen, mobilisere for sammen – og hvor vi er best tjent med å løse oppgavene hver for oss. I motsetning til regjeringens budsjett vil Arbeiderpartiet prioritere en sterk og forutsigbar kommuneøkonomi. Det gjør vi for å sikre bedre skole, bedre eldreomsorg, bedre helse lokalt. Vi vil bruke handlingsrommet i norsk økonomi til å investere i framtiden. Til tross for rekordhøy oljepengebruk klarer ikke Høyre og Fremskrittspartiet å levere et kommunebudsjett som tar framtidsutfordringene på alvor: sterk befolkningsvekst, flere eldre, byer som vokser, klimaendringer og bosetting av flyktninger. I møte med slike utfordringer er trange kommunebudsjetter kombinert med rekordhøy oljepengebruk til å finansiere usosiale skattekutt feil retning å gå. Regjeringen overlater dermed de vanskelige valgene og de tøffe prioriteringene til de lokale folkevalgte – og i sum til kommende generasjoner. Vårt alternative budsjett viser i denne sammenheng en annen retning.