Trine Skei Grande (Venstre), 2003-02-06:
Egentlig er ikke dette en skoledebatt, egentlig er det en debatt om det kommunale sjølstyret. Kommuneøkonomien er jo faktisk en bekymring som alle partier har, og vi har lenge hatt en debatt om den. Jeg føler nå at vi kanskje får en ærlig debatt om den, der bekymringa er noenlunde likt fordelt. Dette er ikke noe som plutselig har oppstått i år. Jeg har prøvd å lage skolebudsjett også med arbeiderpartiregjeringer, uten at jeg oppfattet at det gav meg det store handlingsrommet for å nå de store høyder på skolesida. Den største trusselen mot det kommunale sjølstyret og mot kommuneøkonomien er at man i denne salen lager et velde av rettigheter og minstestandarder som gjør at man ikke har noe handlingsrom lokalt. Dette har helse- og sosialavdelingen av dette hus vært dyktigst på. Det fører til at de som er opptatt av skole i dette hus, blir mer og mer presset. Da har vi valget mellom enten å prøve å nedkjempe helse- og sosialdelen eller å kaste oss på samme karusell. Jeg oppfattet at SV velger den strategien at vi må kaste skolen på den samme karusellen. Det virker som et sjokk at vi har en kommunalminister som faktisk ikke lyver om forholdene, og som faktisk forteller hvordan ting egentlig er. Jeg tror at hvis vi hadde klart å komme dit at vi kunne diskutere kommuneøkonomi på det nivået, hadde det vært mye mer behagelig. Det er jo ikke sånn at alt vett i dette landet er plassert i denne salen, sjøl om jeg syns at Fremskrittspartiet i dagens debatt kom fram med sitt sanne jeg med det at kommunepolitikere skulle legge labbene sine på penger til skolen. Da syns jeg heller vi skal tro at kommunens velgere faktisk velger de politikerne som står for de verdiene de sjøl står for, og at det er veldig mange i kommunene som er med på å prioritere skolene, til tross for at vi ikke har alle mulige minstestandarder der som vi har innen helse- og sosialsektoren. Ellers merker jeg meg også, etter den siste gjennomgangen av kommunene, at det helt klart er kommuner med Venstre-ordfører som har prioritert skole høyest. Kortslutningen i dette forslaget er for det første at det ikke blir noe mer penger av at man har minstestandarder. Det blir absolutt ikke noe mer penger i systemet av det. Det andre er at man ikke godtar ulikhetene mellom skolene. Jeg har reist rundt på skoler og sett veldig mye forskjellig, også skoler som har helt likt grunnlag økonomisk, demografisk og pedagogisk, men som får veldig forskjellig ut av pengene. Det kommunale og lokale sjølstyret betyr faktisk at man må ha tillit til at de folkene som er satt til å prioritere, også skal prioritere. I den forbindelse kom Lena Jensen med et godt eksempel, ettersom hun har plassert sitt barn på vestkantskolen Smestad. Her i Oslo har skolene stor grad av sjølstyre og stor grad av foreldreinnflytelse i forhold til hvordan dette skal prioriteres. Og det har de fått fordi det er ulike syn på skolebibliotekets rolle. Hvis man reiser opp i Groruddalen, til Trasop skole, har man der prioritert skolebibliotek over mange år, og har et fantastisk skolebibliotek og fantastiske ressurser knyttet til det. Men det er et valg som skolen har gjort. Og det er opp til foreldre og lokalmiljø å engasjere seg. Hvis man syns skolebibliotek er viktigst, må man prioritere det. Men jeg vet at Smestad også har prioritert andre ting. Og når det gjelder den type lokal variasjon i forhold til hvilken pedagogikk man velger, og hvilket fokus man ønsker å ha på virkemidlene i skolen, har jeg stor tro på at foreldre, lærere og elever sammen klarer å finne de beste løsningene, istedenfor å ha minstestandarder på hva man skal ha, uten at det henger sammen med den pedagogiske helhetstenkningen.