Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-11-22:
Jeg vil begynne med å si at dersom det på noe tidspunkt skulle ha hersket noen usikkerhet om dette spørsmålet, ble det solid avklart i forrige uke da vi hadde både en redegjørelse og en redegjørelsesdebatt her i salen. Hvis det var én ting jeg tok ut av den debatten, er det at EØS-avtalen står klippefast i Norge. Det er meget bred enighet om den, og det er helt uaktuelt å velge en svakere tilknytningsform til EU enn EØS-avtalen. Det er også et viktig poeng i den sammenheng at Sveits ikke har en frihandelsavtale, men en omfattende avtale som dekker veldig mange av de samme områdene som EØS-avtalen gjør, men på en måte som ikke gir den samme rettslige adgangen som EØS-avtalen. Jeg tror ikke det er en aktuell politikk. Det er i hvert fall ingen aktuell politikk for denne regjeringen. Jeg vil også minne interpellanten om at Fremskrittspartiet derimot i sitt program har en formulering om at de ønsker reforhandling av EØS-avtalen. Jeg tror derfor at det i eventuelle samtaler om en mulig borgerlig regjering, i den grad det skulle være behov for noe slikt, kan være lurt å ta en samtale med dem om den innsikten representanten Eriksen Søreide nå delte med oss. Bakteppet for denne diskusjonen er knyttet til arbeidsliv og EØS. I mange europeiske land er dette blitt en sentral problemstilling. Vi ser et Europa i ubalanse, med store offentlige underskudd, stigende arbeidsledighet og økende sosial uro. De tiltak en del land setter i verk for å løse disse utfordringene, setter opparbeidede rettigheter og velferdsordninger under press. Da er det naturlig at både folk og myndigheter blir urolige. Her hjemme har vi også utfordringer i deler av norsk arbeidsliv, med frykt for sosial dumping og lavlønnskonkurranse. Denne bekymringen er reell. Regjeringen deler bekymringen til en samlet fagbevegelse når det gjelder dette. Til selve spørsmålet om løsningen på disse utfordringene er å ta arbeidslivsspørsmål ut av EØS-avtalen, er regjeringens utgangspunkt som nevnt klart og tydelig: Det er ikke aktuell politikk. Vi mener at det rammeverket vi har i dag, tjener norske interesser godt – også på arbeidslivsområdet. Norge er en integrert del av det indre marked, som forutsetter fri bevegelse av varer, tjenester, kapital og personer. Det er ikke mulig å se for seg at Norge skulle velge bort en av disse fire frihetene. EØS dreier seg om kobling til fire friheter, ikke til én, to eller tre friheter, og det er heller ikke ønskelig. 80 pst. av vår eksport går til EU. Vel 87 pst. av alle registrerte arbeidsinnvandrere kommer fra EU-land. Det har bidratt til økt aktivitet og lønnsomhet i næringslivet, og det bidrar til arbeidsplasser og trygging av velferdsstaten. I de snart 19 år som avtalen har virket, har den norske arbeidslivsmodellen stått seg godt. I den offentlige utredningen NOU 2012: 2, Utenfor og innenfor, er et eget kapittel dedikert til arbeidslivet og arbeidsmarked. Her står det bl.a. følgende: Perioden, altså utviklingen siden 1994, «har vært preget av positiv utvikling i investeringer, sysselsetting, ledighet, lønns- og arbeidsvilkår og det kollektive avtaleverket. Samarbeidet mellom partene i arbeidslivet og myndighetene er videreført, frontfagsmodellen for forhandlinger er styrket, og arbeidstakernes rettigheter er forbedret på viktige områder.» Jeg deler denne vurderingen. Det er på det rene at en rekke direktiver har gitt også norske arbeidstakere bedre rettigheter. I en del tilfeller er det partene i arbeidslivet – de som deltar i den sosiale dialog med EU – som er blitt enige om avtaler som blir til EU-direktiver. Det er naturlig å regne denne sosiale dialogen som en del av arbeidslivsområdet i EØS-avtalen. Det er også slik at den arbeidsrettslige lovgivningen som EU utformer, omfatter alt fra helse-, miljø- og sikkerhetsregler til arbeidsrett og regler om likelønn og ikke-diskriminering. Det meste er snakk om minimumsreguleringer. Norge kan derfor som hovedregel ha et høyere vernenivå. La oss heller ikke glemme at EØS-avtalen også gir norske arbeidstakere samme frie tilgang til arbeidsmarkedet i Europa som EU-borgerne. De får tilgang til sosiale ytelser, rett til godkjenning av yrkeskvalifikasjoner og samordning av trygderettigheter. På samme måte har norske virksomheter og deres arbeidstakere adgang til å yte tjenester i de andre EØS-landene – på samme vilkår som virksomhetene på stedet. Ved å delta i dette rammeverket, som arbeidslivsområdet er en integrert del av, tar vi også vår del av ansvaret for å bidra til utviklingen i Europa. Norge har – og skal ha – et konkret og solidarisk engasjement for de felles europeiske utfordringene. Europa er vår verdensdel, og vi kan ikke stenge oss ute fra Europas utfordringer. Som jeg har sagt: Det er utfordringer i norsk arbeidsliv. Derfor er regjeringen veldig opptatt av å sikre gode standarder for arbeidsliv og arbeidstakerrettigheter i det indre marked. Arbeidsliv og velferd er en av de sentrale prioriteringene i regjeringens europapolitikk. Vi legger avgjørende vekt på sikre et ryddig arbeidsliv. Å verne om arbeidstakernes rettigheter har meget høy prioritet. Det er viktig for oss nasjonalt og i arbeidet vi gjør internasjonalt. Utfordringene knyttet til sosial dumping har vi møtt med to tiltakspakker siden 2005. Nå diskuterer vi en ny pakke. Et anstendig arbeidsliv er også en viktig målsetting i vårt EU/EØS-samarbeid. Vi arbeider her aktivt med å fremme norske synspunkter. Vi bruker med andre ord handlingsrommet for tidligst mulig å påvirke prosessene i EU – og for å få innflytelse på regelverk som det er aktuelt å ta inn i EØS-avtalen. Som vi sier i meldingen vi diskuterte i forrige uke: Dette skal vi gjøre enda mer av og enda bedre i fremtiden. Vi må her ikke glemme at ønsket om å forsvare arbeidstakernes rettigheter også står sterkt i EU. For ikke lenge siden måtte Europakommisjonen trekke den såkalte Monti II-forordningen, om forholdet mellom retten til kollektive skritt og de økonomiske frihetene. Dette forslaget møtte stor motstand fra flere hold, inklusive europeisk fagbevegelse og tolv nasjonale parlamenter. Det var en reell frykt for at dette kunne begrense de kollektive rettighetene. Denne motstanden var en posisjon norske myndigheter delte. Vi står derfor ikke alene, hvis noen skulle tro det, men vi har mange allierte i EU i dette viktige arbeidet med å sikre arbeidstakernes interesser. Regjeringen er opptatt av å sikre en videreføring av den norske arbeidslivsmodellen. Dette innebærer bl.a. videreføring av trepartssamarbeidet og sikring av lønns- og arbeidsvilkår for arbeidstakere i møtet med grenseoverskridende etablering og tjenesteyting. Det innebærer å beskytte kollektive rettigheter, herunder streikeretten. Her er det viktig å huske på at vi har videreført hovedtrekkene i den norske modellen for lov- og avtaleregulering, lønnsdannelse, partssamarbeid og arbeidsmarkedspolitikk siden 1994 – da EØS-avtalen trådte i kraft. Regjeringen vil fortsette å bruke de muligheter og det handlingsrom som måtte foreligge ved gjennomføring av EØS-regelverket i Norge, for på den måten å bidra til et velfungerende indre marked – og for å ivareta den norske arbeidslivsmodellen, næringslivets behov og hensynet til norsk verdiskaping. For å konkludere klart og tydelig: Å skulle ta arbeidslivsspørsmål ut av EØS-avtalen fremstår av det bildet jeg har tegnet, som politisk sett helt uaktuelt for denne regjeringen. Det ville være i strid med EØS-avtalens prinsipper om et felles regelverk. Vi ville møte liten politisk forståelse hos våre naboland og i EU for øvrig for at Norge – ja, spesielt i en situasjon hvor mange land står oppe i en dyp økonomisk krise – skulle ta ut sentrale deler av EØS-avtalen. Det ville gjøre det vanskeligere for våre europeiske handelspartnere å få innpass på vårt norske marked. Og økonomisk ville det svekke de rammebetingelser som norsk næringsliv jobber innenfor – og som norske arbeidstakere er helt avhengig av. Rettslig ville det i realiteten bety at det åpnes opp for – som interpellanten påpeker – en reforhandling av hele EØS. En slik tilnærming ville sette EØS-avtalen i fare. Den ble i sin tid fremforhandlet av tolv EU-land og seks – etter hvert sju – EFTA-land, noe som ga et relativt godt og balansert resultat. I dag – med 27 EU-land og 3 EFTA-land, hvorav de siste er blant de rikeste landene i Europa – er styrkeforholdet, for å si det forsiktig, blitt vesentlig endret. Løsningen ligger derfor i å søke å styrke arbeidstakernes rettigheter i Norge og å arbeide aktivt i det europeiske politiske rom for å bidra til at det samme er tilfellet der. Ofte er svaret noe vi finner i norske tiltak, f.eks. når det gjelder arbeidstilsyn og håndhevelse av eksisterende regler i det norske markedet, fremfor å prøve å ta denne delen ut av EØS-avtalen.