Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-10-03:
Vi har en statsminister i Norge som bruker veldig mye av arbeidstiden sin på vedvarende kriseterapi og krisehåndtering. Da er det jo interessant å se hva slags kriser hun bruker mest energi på. Hvis vi f.eks. sammenligner håndteringen av klimakrisen, vår tids største spørsmål, med håndteringen av samlivskrisen i egen regjering, får vi et veldig tydelig bilde. Når det gjelder klimakrisen, har regjeringen ingen nye løfter å komme med, fortsatt ingen stor samfunnsplan for å nå klimamålene, fortsatt ingen vilje til å imøtekomme kravene fra streikende elever, mens når det gjelder håndtering av samlivskrisen i egen regjering, har vi sett to måneder med krisemøter, ultimatum og milliarder på bordet for å løse sin egen krise. Det sier oss mye om prioriteringene. Jeg la også merke til at Erna Solberg kommenterte Greta Thunberg i forbindelse med at hun var i New York, og mente at det var bra at hun talte i FN – det er jeg enig i – men at hun også burde komme seg tilbake på skolen. Jeg tror at problemet til Greta Thunberg og andre streikende ungdommer er at så lenge de følger reglene, så lytter ikke mektige mennesker, som Norges statsminister. Status for denne regjeringen er økende utslipp i fjor, manglende innsats for karbonfangst og -lagring, nye oljelisenser i stedet for å redusere oljeavhengigheten og heftig motorveibygging. Mens ungdommene våre streiker, lederne tvinner tommeltotter og klimaforskerne slår nye alarmer, ser vi at utviklingen blir verre. Det gjelder f.eks. regnskogbrannene i Amazonas. Jo mer regnskog som ødelegges, desto kortere tid får vi på oss til å bekjempe klimakrisen. Derfor er det å bevare regnskog et skjebnespørsmål. Men akkurat idet den brasilianske presidenten begynte å føle det internasjonale presset tidligere i høst, ble han reddet av en stor diplomatisk seier, nemlig at EU og EFTA sa ja til å sluttføre forhandlingene om en frihandelsavtale og med det ga fra seg muligheten til å bruke handelsavtalen til å presse fram et vern av regnskogen. Nå har det østerrikske parlamentet bedt regjeringen legge ned veto mot EU-avtalen. Da bør også Stortinget avlyse enigheten i EFTA. Vi må få full åpenhet om dette, og regjeringen må gjenoppta forhandlingene med Brasil, slik at vi ikke får en handelsavtale før vi har nødvendig vern av regnskogen på plass. Det fremmer SV forslag om i dag. Så må det grønne skiftet bli rettferdig, ikke bare fordi rettferdighet i seg selv er en viktig verdi for vårt samfunn, men også fordi det må til hvis det grønne skiftet skal bli noe av. Et samfunn med små forskjeller og sterke fellesskap er utrolig mye bedre rustet til å gjennomføre store endringer enn samfunn med stor ulikhet der folk har liten tillit til hverandre. Dessuten handler grønn økonomi og mer rettferdig økonomi om mye av det samme. Markedet kan ikke få bestemme, for da velger det det som lønner seg på kort sikt, i stedet for det som er nødvendig på lang sikt. Derfor er mer styring over økonomien nødvendig for å sette miljø og mennesker først. Norge trenger en grønn ny deal. Hvis klimaet hadde vært en bank, hadde det vært reddet for lengst. Det er naturlig, synes jeg, å sammenligne hvordan vi som samfunn møter en finanskrise – da er det ingen grenser for hvor mye ressurser som mobiliseres – med den tafatte responsen på klimakrisen. Vi trenger nå en samfunnsplan for å nå klimamålene. En grønn ny deal skal oppnå tre ting: en grønn omstilling som gir raske klimakutt, slik at vi når målene i 2030, som SV mener bør være kutt på 60 pst. en grønn omstilling som utvikler, bevarer og skaper arbeidsplasser, slik at vi når vi faser ut fossil energi, får sterkere industri og flere arbeidsplasser, ikke industridød og arbeidsløshet en grønn omstilling som tar vare på det beste med Norge: små forskjeller og sterke fellesskap Da må vi gjennomføre klimatiltak som også bidrar til rettferdig fordeling, eller kompensere folk med lave inntekter hvis det ikke er mulig. Fordi regjeringen mangler en plan, og fordi vi har en plan, ber vi Stortinget være med på å sette ned en grønn ny deal-kommisjon, det forslaget har vi fremmet i dag, slik at vi kommer i gang med en samfunnsplan for den grønne omstillingen fram mot 2030. Denne regjeringen er jo dypt upopulær – ikke på grunn av samlivskrisen, men fordi den bl.a. fører en forskjellspolitikk som strider mot det Norge er bygget på. Norge er bygget som et land for de mange, ikke for de få på toppen. Under denne regjeringen ser vi et arbeidsliv der løsarbeid brer om seg, vi ser en skattepolitikk som rigger skattesystemet for de rike, og vi ser at sikkerhetsnettet i velferdsstaten vår klippes hull i gjennom en rekke usosiale kutt. Det er interessant å se at det var noen lekkasjer igjen fra denne regjeringen som de ikke tok ut i valgkampen. Det var f.eks. lekkasjen om at de ønsker å gjennomføre kutt i ytelser til ungdommer – i arbeidsavklaringspengene – som kom i dag, og forslaget om å kutte i uføres alderspensjon, som kom i forrige uke. Det er forslag som igjen bygger på den logikken vi har sett prege denne regjeringen, nemlig at mens det som skal til for å få rike mennesker til å yte mer, er at de får mer, så er det som skal til for å få fattige og syke mennesker til å yte mer, at de får mindre. Men fattigdom har aldri gjort noen friske, fattigdom har aldri gitt noen jobb, fattigdom holder folk nede. Derfor kommer disse tiltakene ikke til å bidra til noe annet enn økte forskjeller og mer fattigdom. Jeg har lyst til å utfordre Kristelig Folkepartis leder til å ta ordet i denne debatten og si hva Kristelig Folkeparti mener om det nye forslaget som er kommet i dag om ytterligere kutt i arbeidsavklaringspengene. For vi skal huske på at det er bare på grunn av det blå veivalget til Kristelig Folkeparti dette er mulig. Det er fordi det er etablert et flertall for en usosial høyrepolitikk som det egentlig ikke er flertall for i denne sal, dette er mulig. Det er en ulykkelig situasjon, og mange av de som har minst i det norske samfunnet, betaler prisen for det. Vi må gjenreise en politikk som er for de mange i dette landet, ikke for de få på toppen. Det betyr å ta et oppgjør med riggingen av skattesystemet for de rike, og det betyr å ta et oppgjør med den lange rekken av usosiale kutt som rammer dem som har minst. Hvis målet er – og det er det jo – at flere skal delta i arbeidslivet, når vi ikke det gjennom å gjøre velferden mer urettferdig, men gjennom å gjøre arbeidslivet mer rettferdig. Til slutt: Jeg synes det også må tas opp i denne debatten at siden sist Stortinget var samlet, har vi opplevd et forsøk på terror mot norske muslimer i Bærum. Mange med muslimsk bakgrunn kjenner på en utrygghet som ikke er til å leve med for oss som fellesskap. Derfor vil jeg oppfordre regjeringen til å prioritere den handlingsplanen mot islamofobi som statsministeren prisverdig nok har sagt at hun vil gjennomføre. Det er jeg veldig glad for. Det å ha effektiv terrorbekjempelse handler om god beredskap, men det å skape en tydelig følelse av trygghet for folk handler om noe mer. Det handler også om hvordan fellesskapet i det daglige stiller opp for minoriteter som føler seg presset, hvordan vi som samfunn møter konspirasjonsteorier og hat, om slikt blir bekreftet eller avvist, hvordan vi som samfunn behandler mennesker som føler seg utrygge, om de blir slått ring om, eller om de får frykten forsterket. Et regjeringsparti som spiller på konspirasjonsteorier i valgkampen, er en alvorlig ting, synes jeg. Derfor er det viktig at det også blir sagt i denne debatten at det ikke finnes noen snikislamisering i Norge. Derimot har vi sett en «sniknormalisering» av den typen retorikk på borgerlig side, der oppgjøret med det kommer altfor sjeldent. Derfor var det befriende med visepresidentens oppgjør tidligere i høst, men det avslører også en grensesprengende politisk spagat for dem i borgerlig leir som reagerer på denne retorikken. For det er jo regjeringssamarbeidet som er problemet. Man bekjemper ikke høyrepopulisme ved å gå i regjering med høyrepopulister. Det er enda en grunn til å begynne jobben med å skifte ut denne regjeringen. Med det vil jeg ta opp SVs forslag.