Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-05-27:
Min interesse for teknologi i helse- og omsorgssektoren ble vekket på midten av 1990-tallet. Jeg var på en nordisk sykepleierkongress i Finland og kom i prat med en av foreleserne. Han fortalte om tre scenarioer. Det første var at sykehusene ville bygges opp og oppgaver ville bli overført til sykehjem og kommunale tjenester. Der ville det være muligheter for mye pasientbehandling via elektronisk teknologi. 10–15 år ville det ta. Så ville sykehjemmene bli bygd ned i neste fase. Teknologien ville være kommet så langt at det ville være mulig å bo hjemme med direkte kontakt med helse- og omsorgstjeneste derfra. Mye av behandlingen ville kunne skje gjennom ny teknologi, og teknologien ville hjelpe flere til å kunne bo hjemme. Det var nye 10–15 år. Det tredje scenarioet var at teknologien ville bygges inn i mennesket og være inkludert i hjemmene våre. Det ville være direkte kontakt mellom den enkelte og helsepersonell på sykehus, hjemmesykepleie eller fastlege. Prøver ville kunne sendes, konsultasjoner holdes og tilbakemeldinger gis uten mellomledd. Det er de neste 10–15 år. Så jeg kan i dag si at vedkommende hadde ganske rett; vi er nå på vei inn i fase to. Men det går litt tregt. En av de største truslene mot gode omsorgs- og velferdstjenester i framtida er at politikere, utdanningsinstitusjoner og fagfolk, spesielt i kommunene, ikke kjenner hvilke muligheter teknologien gir, og at det ikke er noen helhetlig plan i den enkelte kommune for hvordan man vil utvikle helse- og omsorgstjenester ved bruk av teknologi. En annen trussel mot å få til gode løsninger er at brukerne ikke er tilstrekkelig involvert i utviklingen av teknologi og programvare. Det meste av teknologien er utviklet for akutte og somatiske tilstander, og andre behov må ivaretas for andre brukergrupper. Det er som når bilen ble oppfunnet: Det tok tid før man fant ut at man måtte ha en infrastruktur rundt oppfinnelsen og enda lengre tid for å tilpasse bilen til den enkelte sjåfør. Kommunene har ansvaret for våre primære helse- og omsorgstjenester – tjenester som er viktige for manges hverdag. Utviklingen går fort, og mulighetene er mange. Politikere og faggrupper må få mer kunnskap om teknologiens muligheter, men også om dens begrensninger. Etter min mening henger for mange fast i myten om at teknologi er lik fremmedgjøring. De velger bort kunnskap og tar sjelden overordnede grep. Mye overlates til mer eller mindre engasjert administrasjon. Dette resulterer i manglende satsing, helhet og kunnskap, og hindrer at mange syke og pleietrengende i dag ikke får så god hjelp og behandling og omsorg som de kunne ha fått. Dette er ikke ansvarlig praksis. Min egen erfaring med politikk, fag og teknologi er blandet. Jeg tok selv initiativ til å få utarbeidet en teknologisk plan i Kristiansand for noen år siden. Forslaget fikk ikke flertall. Jeg var veileder og foreleste for sykepleiestudenter på slutten av 1990-tallet. Mange av dem var mot teknologi: Det var fremmedgjørende, det ble kaldere omsorg, og de gode relasjonene ville forsvinne. Jeg mener at slike holdninger bunner i mangel på kunnskap og forståelse, også fordi jeg husker så altfor godt min egen sykepleiepraksis. På den tiden, på midten av 1980-tallet, kom de nye mulighetene for overvåkning av hjerte, respirasjon og puls på pasienter når de lå på intensivavdelingen. Vi fikk disse «skatollene» på personalrommet, der vi kunne overvåke flere pasienter samtidig. Det var skjermer, og det var tastatur. Vi studenter var sterkt mot disse nymotens greiene. Det ville fjerne oss fra sengen og pasienten, og den gode relasjonen mellom sykepleier og pasient ville forsvinne. Teknologien var ikke god nok. Det beste var vår egen tette oppfølging. For hva med de andre symptomene, som klam hud, behov for å ha noen å snakke med, å kunne gi uttrykk for tørst eller sult? Teknologien løste ikke dette. Det er de samme argumentene studentene framførte for meg rundt femten år senere. Når dette er sagt, er det viktig også å si at teknologi selvfølgelig ikke kan og ikke skal erstatte menneskelig varme, klinisk fagkunnskap og praksis, og nær mellommenneskelig omsorg. Dette er den grunnleggende og vesentligste del av kvaliteten i all helse- og sosialfaglig yrkesutøvelse. Klinisk kompetanse, direkte kontakt, kvalitet og pasientsikkerhet skal stå i fokus, uansett hvilke rammer man utfører omsorg og pasientbehandling innenfor. Men det er et behov for at alle setter seg inn i teknologiens muligheter og begrensninger. Mange politikere lokalt er opptatt av å bedre forholdene for pasienter og andre. For noen er dette ensbetydende med å kjempe for opprettholdelse av sykehusavdelinger, mer penger til kommunene eller å avgrense eller å inkludere ansvar. Jeg gleder meg til den dagen jeg opplever at ordførere, lokalpolitikere og aksjonsgrupper slåss for å få budsjettmidler til mobile røntgenapparater, for at kommunens KOLS-pasienter skal kunne sitte hjemme og ha kontakt med lege eller sykepleier via skjerm, slik at disse personene slipper å måtte bruke tid og krefter på transport, venting og møte med flere ukjente personer. Jeg gleder meg til den dagen politikere og aksjonsgrupper sammen slåss for å få elektronisk overføring av data mellom de forskjellige enhetene i egen kommune, og den dagen de går i bresjen for å gjøre hverdagen bedre for rusavhengige ved å bruke teknologi som virkemiddel for å gjøre hverdagen deres bedre. Det gleder jeg meg til! Det er innovative og kreative miljøer rundt om i landet, og enkelte fagmiljøer er i fremste rekke, også internasjonalt, når det gjelder utvikling og bruk av teknologi. Nasjonalt senter for samhandling og telemedisin i Tromsø, KS, fyrtårnkommuner, Teknologirådet, Trondheim kommune og NTNU, Senter for forskningsbasert innovasjon og Ullevål universitetssykehus er noen. Jeg vil nevne Universitet i Agder. I sykepleieutdanningen der er fakultetene økonomi- og samfunnsfag, teknologi- og realfag og helse- og idrettsfag sammen om sykepleierutdanningen. Her er det lagt til rette for et tett samarbeid mellom næringsliv og universitet når det gjelder innovasjon. Det er veldig bra! Universitetet har en visjon om å bli nasjonalt ledende innen omsorgsteknologi. Jeg har bedt om at de utvider visjonen til også å omfatte rehabilitering og arbeidslivsteknologi og inkludere de andre velferdsutdanningene, og jeg håper at de i sine framtidige strategiplaner vil ta inn dette perspektivet også. Det skjer mye på helse- og omsorgsfeltet, og jeg er ikke enig med dem som kritiserer regjeringen for å være «på hæla». I virkeligheten er vi langt framme og i internasjonal elitedivisjon på flere områder. Men: Vi bør være spesielt oppmerksomme på at det ikke utvikler seg et skille, der teknologi utvikles i tjenester og for grupper som har høy status. Jeg tror ikke det er uten grunn at mest teknologi er utviklet innen akuttmedisin og kirurgi. Jeg ser at det også innen tjenester for rusavhengige, barnevern, eldre og kroniske pasientgrupper er behov for at teknologi tas i bruk for å forbedre manges hverdag. Skal målet om lik tilgjengelighet til helse- og omsorgstjenester av god kvalitet være reell, må personer eller tjenester til dem som har lavstatus sykdommer, eller som hører til lavstatus sykdomsgrupper, få ta del i den forbedring av tjenestene som bruk av teknologi kan gi. La meg ta et eksempel: En rusavhengig som er i rehabilitering, har individuell plan, hepatitt C, går på metadon, to barn er i barnevernets omsorg, bor i utkanten av sentrum. Hverdagen består i utallige møter med mange personer: Nav, poliklinikk på sykehus og i rusbehandling, fastlege, møter i ansvarsgruppe, daglig oppmøte for å ta metadon og oppfølging av andre tiltak som et ledd i rehabiliteringen. Ofte blir det lite tid til det siste. Hadde teknologi blitt utnyttet på en god måte, kunne vedkommende møtt på ett sted, f.eks. på Nav-kontoret eller omsorgstjenestens sonekontor, på ett klokkeslett, og møtt alle sine hjelpere gjennom webkonferanse, i samlet gruppe, eller hver for seg. Det samme er tilfellet for mange grupper med kronisk sykdom, KOLS-pasienter f.eks., som har store problemer med å forflytte seg. Er teknologi fremmedgjørende? Av de undersøkelser jeg har lest om teknologi som hjelpemiddel for disse pasientgruppene, er pasienttilfredsheten ofte større ved slik oppfølging enn ved personlig fremmøte, men det skal ikke erstatte det sistnevnte. Men når politikerne snakker om teknologi, kommer temaet ofte på banen i budsjettdebatter. Det blir lansert som innsparingstiltak. Etter mitt syn opprettholder og forsterker dette motstanden hos faggrupper, ansatte og folk flest – teknologien erstatter noe bedre. Dette er feil. Så oppsummert: Teknologi gir nye muligheter og har sine begrensninger. Vi er kommet langt i helhetlig utvikling av tjenestene, spesielt innen somatikk og akuttmedisin. Det går tregere i kommunene. Jeg ser fram til å høre statsrådens svar.