Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-03:
Det vedtas en elendig politikk for å bekjempe kriminalitet i 1999. Og det er ikke fordi stortingsflertallet er blitt enig med SV – det er faktisk SVs forslag om 100 mill. kr mer til politiet som blir vedtatt her i dag – det er ikke fordi det blir vedtatt til slutt. Det er fordi disse kronene tas fra barn og ungdom, og fordi stortingsflertallet samtidig har vedtatt et budsjett for kommunene som gjør at mange viktige tiltak for å hindre kriminalitet og vold nå ligger under sparekniven land og strand rundt. Til og med tiltak for ungdom i storbyene er kuttet med 2 mill. kr. Det er lusent og smålig. For forhandlerne – regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet – har det vært viktigere å sikre at høytlønnsgrupper og de som tjener millioner på kapitalinntekter, ikke skulle betale én eneste krone mer i skatt enn å bekjempe kriminalitet gjennom forebyggende arbeid. Og dersom Fremskrittspartiet skulle fått fullt gjennomslag for sin kommuneøkonomi eller ungdomspolitikk, ville vi vært i en situasjon hvor vi aldri kunne få nok politi i Norge. Jeg viser til finansinnstillingen når det gjelder SVs helhetlige forslag på justissektoren, og har lyst til å bruke den tiden jeg har, til å si noen viktige ting om kriminalpolitikken. I SV ønsker vi å styrke politiet. Det er behov for mer politi i gatene og politi som kan delta aktivt i et forebyggende arbeid. Når politiet har for liten kapasitet, har de f.eks. ikke mulighet til å følge opp en 14-åring som de finner i fri flyt midt på natten nede på Sentralstasjonen, ta tak i vedkommende og kjøre ham hjem til foreldrene, vekke dem, si hva som skjer, og kanskje følge dem opp neste dag. Når politiet har for dårlig kapasitet, har de ikke tid til å ta den praten med et voldsoffer som kanskje er blitt utsatt for noe hun aldri kommer til å glemme resten av sitt liv. De må forlate henne for å dra på neste utrykning. Hvis man ikke har ressurser nok, får man et «blålyspoliti». Før jeg går videre, har jeg bare lyst til å minne om at det er to områder der vi har store voldsproblemer i Norge i dag. Det ene er den synlige, som stort sett rammer menn med promille på gatene. Det andre er den usynlige, som stort sett rammer kvinner hjemme. Den er like alvorlig og fortjener ikke å være så skjult som den er. Dette er kvinner og barn som ikke kan være trygge i sitt eget hjem. Det er et felt som krever betydelig større innsats. På spøk har vi i SV foreslått at flere kvinner burde gå på restaurant, og flere edrue menn burde sitte hjemme. Det hadde vært en effektiv og aktiv kriminalitetsbekjempelse. Jeg har snakket mye med politifolk i det siste. På ulike politikamre rundt omkring i landet gjøres det en skikkelig jobb. Det er særlig viktig at det slås ned på førstegangs lovbrudd. Det kan ikke være slik at ungdom begår 20-30-40 alvorlige lovbrudd før de møter rettsvesenet. Det er viktig av to grunner. Det er viktig for å stoppe den enkelte ungdommen, det individet som er i ferd med å komme seg inn i en kriminell løpebane. Men det er også viktig for å sende signaler til de andre ungdommene som er rundt, som kanskje er med i samme gjeng, men ikke leder an, for å vise dem at kriminalitet ikke lønner seg, at det ikke er tolerert. I SV er vi opptatt av en kriminalpolitikk som virker i virkeligheten. Når 80 pst. av dem som sitter i fengsel, har sonet før, er det ett av de store nederlagene vi har. Det betyr at de virkemidlene vi bruker mest, virker dårlig. I SV har vi vært opptatt av nærpolitistasjoner, og jeg har merket meg med stor glede at dette budsjettet legger an til noe som betyr mye i mitt nærmiljø, nemlig at vi kan få en egen politistasjon. Vi er 100 000 mennesker som har Politihuset som vår nærpolitistasjon. Det er så skummelt og skremmende at vi knapt tør å fornye passet! Så at vi skal komme på linje med andre folk rundt omkring i landet, synes vi er bra. Så noen ord om integreringspolitikken: Det er ingen i denne salen som må late som om vi snakker om mine barn og andres unger. De ungdommene som har problemer, som har en annen kulturell bakgrunn enn norske barn, er våre unger. Det er ikke unger som kan sendes noe som helst sted. Det stilles store krav til en skikkelig integreringspolitikk, og da må vi sørge for at de ungene vet at de kan gjøre noe med sin egen hverdag. Altfor mange av disse ungene kjenner voksne som får 120 søknader om jobb i retur – ikke fordi de ikke kan norsk, ikke fordi de ikke har kvalifikasjoner, men fordi de har et rart navn eller en annen kulturell bakgrunn.(Presidenten klubber.) Det kan ikke være slik at de eneste de ser i nærmiljøene rundt seg som har lyktes, er de som har slått inn på en kriminell løpebane. Det er de som har de fineste bilene, de peneste damene og flest penger. Slik kan det ikke være! (Presidenten klubber.)