Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2002-06-18:
For å gjøre meg ferdig med den engstelsen som representanten Fossli nettopp gav uttrykk for når det gjelder Kommunalbanken, og for at den engstelsen ikke skal bre seg og bli sittende utover natten, vil jeg sitere de fire siste linjene som er sagt om Kommunalbanken i meldingen: «I 2000 solgte staten 20 pst. av aksjene til KLP, med et mål om ytterligere kommunalt eierskap. Regjeringen vil vurdere ulike måter å følge opp dette på.» I 2000 gjorde man altså det. Da var det andre enn denne regjeringen som satt. – Det bør ikke engste verken representanten Fossli, Kommunalbanken eller mulige innlånere til Kommunalbanken. Men det synes i hvert fall å være stor interesse for og bred enighet om at det var gode grunner til å foreta en gjennomgang av statens eierskapspolitikk. I Sem-erklæringen slo regjeringspartiene fast behovet for en slik gjennomgang. I et internasjonalt marked, der det stilles stadig økende krav til et aktivt og kompetent eierskap for at selskapene skal kunne utvikle sin konkurransestyrke, må vi alltid være villig til å stille kritiske spørsmål ved om de store verdiene staten eier, forvaltes på den beste måten og i riktig omfang. Det er med tilfredshet jeg kan konstatere at det er bred enighet om sentrale elementer i så vel grunnlaget for som innholdet i en norsk, statlig eierskapspolitikk. I debatter som den vi har her i kveld, vil det ofte være slik at ulike syn på enkelte forhold overskygger det vi i stor grad er enige om. Det er en del av politikkens vesen. Vi er alle enige om at eierskap er av betydning for verdiskapingen. Det er viktig av vi gjennom kobling av kapital og kompetanse kan legge forholdene til rette for næringsutvikling. I Norge, hvor en stor del av formuesoppbyggingen skjer på statens hånd, er det særlig viktig å stille spørsmål ved om og eventuelt hvordan staten kan møte de krav som stilles til et moderne og konkurransedyktig eierskap. Det er bred enighet om at dette betyr at vi må ha en mest mulig profesjonell forvaltning av statens eierskap. Det er ikke uventet at det vil være ulike synspunkter på hvordan vi bør innrette oss for å få til dette. I meldingen har Regjeringen understreket betydningen av å stimulere til økt eiermedvirkning fra private. De aller fleste partier synes å støtte et slikt syn, selv om det er ulikt syn på hvilke virkemidler som bør tas i bruk. Gjennom det arbeid som allerede er i gang, bl.a. om skatt i Skauge-utvalget, om pensjonsforhold i kommisjonen ledet av Sigbjørn Johnsen, gjennom de etablerte såkornordningene, industriselskapet Argentum samt eventuelle nye fondsordninger som vil bli vurdert på grunnlag av Stortingets behandling her i dag, har vi allerede mange elementer på plass for et slikt videre arbeid. Jeg ser med tilfredshet at Stortinget i det alt vesentlige slutter seg til Regjeringens syn på hvilke prinsipper som bør legges til grunn for utøvelse av godt eierskap. Dette er meget viktig. Det er ved konsekvent å gjennomføre disse prinsippene i den operative eierskapsutøvelsen at staten som eier kan oppnå tillit blant aktørene i markedet. Tillit til staten som eier er viktig for utviklingen i de selskapene det gjelder, og det er viktig for verdien av statens eierandeler. Oppfølgingen av de prinsipper for godt eierskap som det nå er bred enighet om, vil stå sentralt i den videre profesjonaliseringen av statens forvaltning. I stortingsmeldingen omtales om lag 40 selskaper. Jeg har ved mange anledninger sagt – også i meldingen, og jeg gjentar det her – at uansett hvilken politisk leir vi kommer fra og uansett hvilken rolle vi har hatt opp gjennom årene, må vi ha et så åpent sinn at vi med jevne mellomrom stiller de helt grunnleggende og enkle spørsmålene: Hva var begrunnelsen for at staten på et tidspunkt ble eier i nettopp dette selskapet? Holder begrunnelsen fortsatt? Hvis svaret er nei, så må vi stille spørsmål om hva gjør vi med det. Det ligger verken mye politikk eller kritikk mot tidligere vedtak i en slik gjennomgang. Verden rundt oss er i endring, og de løsninger som en gang ble vurdert som de beste, er ikke nødvendigvis det i dag. La meg også understreke et meget viktig forhold. Regjeringen har i denne meldingen ikke fremmet noen konkrete forslag til nedsalg i noe selskap. Vi har gjennomført en fordomsfri vurdering av det statlige eierskapet i disse selskapene, og redegjort for Stortinget for hvordan Regjeringen finner det naturlig å konkludere. Det er dette vi har invitert Stortinget til å drøfte. Jeg har notert meg at av de førtitalls selskaper som er gjennomgått i eierskapsmeldingen, er det faktisk kun for tre–fire selskaper at et flertall i Stortinget – jeg understreker et flertall i Stortinget – har klart avvikende vurderinger og konklusjoner fra det Regjeringen har. Jeg kan ikke tolke det annerledes enn at Stortingets flertall i det vesentlige også slutter seg til de vurderinger Regjeringen har foretatt av statens eierskap i enkeltselskaper. Og Hedstrøms antydning om disse selskapene tolker jeg som en invitt til å komme tilbake til Stortinget i konkrete sammenhenger. Det ville føre for langt å gå inn på alle de enkelte selskaper i denne debatten, men jeg ønsker likevel å kommentere to selskaper – Telenor og Statkraft. I denne sal den 15. juni i fjor behandlet Stortinget arbeiderpartiregjeringens proposisjon om adgang til å redusere statens eierandel i Telenor ASA ned til 34 pst. Og i debatten sa da bl.a. Øystein Hedstrøm: «Fremskrittspartiet er enig i at staten gis fullmakt til å redusere sin eierandel i Telenor. Vi mener det er fornuftig at selskapet selv bestemmer fremdriften for dette, basert på forretningsmessige vurderinger. Gjennom å gi fullmakt for nedsalg og emisjon ned mot 34 pst., vil det gi større fleksibilitet og muligheter til raskere beslutninger om løsninger som er til selskapets beste, og som ivaretar statens og dermed befolkningens verdier.» Det er som jeg skulle ha sagt det selv. Og den er vel heller ikke helt riktig den antydningen Hedstrøm hadde i stad, om at skiftet av politikk var på grunn av endring i programmet, for programbehandlingen i Fremskrittspartiet foregikk ikke etter 15. juni i fjor når det gjelder den stortingsperioden vi nå er inne i. Jeg støtter som sagt Hedstrøms vurderinger for ett år og tre dager siden, og kan ikke se at det skulle være noen grunn til at det synet ikke lenger skulle være gyldig. Flertallets merknader om å begrense statens adgang til å selge aksjer i Telenor til 51 pst. innebærer således en 180 graders snuoperasjon, både for Arbeiderpartiet og for Fremskrittspartiet – altså på ett år! Her ser vi langsiktigheten satt i høysetet. Denne type atferd skaper også uheldige signalvirkninger for selskapet. Jeg er likevel tilfreds med at et flertall åpner for å inngå strategiske avtaler der statens eierandel kan reduseres ned mot 34 pst., og at saksordførers opprinnelige forslag, som var bredt annonsert, ikke fikk flertall. Jeg antar at Telenor har gjort en god jobb i Arbeiderpartiet. For Statkrafts vedkommende peker komiteen på at en eventuell omdannelse til aksjeselskap bør drøftes i sammenheng med flere ulike forhold. Jeg er helt enig i dette, og den videre saksgang er allerede lagt opp med dette for øye. Det vil bli fremmet egne saker om henholdsvis statsforetaksloven og hjemfallsordningen. Dette vil ligge til grunn for et eget saksfremlegg om Statkraft. I et slikt fremlegg vil det bl.a. bli fremmet konkrete forslag til hvordan de nåværende industrikontraktene bør håndteres, og hvordan kapitalstrukturen i et aksjeselskap bør være, altså slik som Stortinget nå også ber om. Jeg konstaterer at et flertall på Stortinget for enkelte selskapers vedkommende ikke har avvist reduksjon av statens eierandel. Men flertallet har lagt til grunn at dette i så fall bør være i situasjoner hvor selskapet deltar i fusjoner eller lignende, hvor aksjer blir brukt som betaling og statens eierandel blir redusert. Slike saker må etter flertallets vurdering fremlegges for Stortinget som egne saker. Jeg må med all respekt etterlyse en bedre begrunnelse for disse konklusjoner enn det som er gitt i innstillingen og så langt i denne debatten. Vi er alle enige om at det er viktig at staten opptrer mest mulig profesjonelt i sitt eierskap, og at det statlige eierskapet bør være til gavn for det enkelte selskap. Men det betyr at nettopp når det dreier seg om fusjoner, strategisk samarbeid, betyr profesjonalitet i eierutøvelsen forutsigbarhet, rask beslutningsprosess og diskresjon om strategiske og forretningsmessige forhold. Med en fullmakt gitt fra Stortinget på forhånd, kan departementet møte disse kravene. Når saken må forelegges for Stortinget, blir det langt mer utfordrende, og det er en reell fare for at ellers fornuftige industrielle løsninger ikke kommer opp til beslutning. Det kan ikke være dette vi ønsker. Jeg viser i den forbindelse til Arbeiderpartiets merknader i komiteens innstilling om den fullmakten på 34 pst. som den daværende arbeiderpartiregjering foreslo vedrørende Telenor. I komiteens innstilling og også i debatten i dag er det fremmet mange synspunkter på behovet for å bygge opp nye fondsordninger av ulike slag, dels som anvendelse av inntekter som måtte komme fra statlig nedsalg, og dels som virkemiddel for å øke eierbasen i Norge. Nå bør vi for det første ha en edruelig holdning til hvilke inntekter det kan være snakk om, og tidspunktet for eventuell realisering. De store summer enkelte snakker om, forutsetter at all reduksjon i statens eierandeler skjer ved salg. Det vil ikke skje.