Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2021-06-18:
Den siste debatten her i salen før høstens stortingsvalg er også en god anledning til å oppsummere Erna Solbergs åtteårige regjeringstid. Norge er et godt land å bo i. Vi har høy grad av tillit til hverandre og til myndighetene, noe koronapandemien har vist til fulle. Folk har virkelig stilt opp og gjort sitt ytterste. Vi liker også å tro at vi har små forskjeller her i landet. Det ligger i vårt selvbilde. Likevel er ulikheten i makt og rikdom økende. Den forskjellsveksten har fått mye drahjelp av Erna Solbergs regjering, for fasiten etter åtte år med skattekutt er om lag 35 mrd. kr i kutt i skatter og avgifter. Formuesskatten for landets rikeste er kuttet med 11 mrd. kr. Den eneste sikre effekten av det er at det har økt ulikheten. De tusen rikeste personene i landet har fått 2 mill. kr hver i skattekutt i gjennomsnitt i perioden 2013–2020. Resten av befolkningen har fått noen tusenlapper i gjennomsnitt i redusert skatt. Det har vært målrettede kutt til landets aller rikeste. Tall fra SSB viser at de 1 pst. rikeste i landet er de som også betaler minst i skatt. De betaler kun et sted mellom 10 og 20 pst. i skatt på den virkelige inntekten sin – langt under det en sykepleier eller en lærer betaler. Norge er i det hele tatt et land det er veldig godt å være rik i. Norge har i løpet av koronaåret fått 21 flere milliardærer. Til sammen er det nå 362 milliardærer i landet. Vi har flere dollarmilliardærer enn USA og lavere skatt på rikdom enn OECD-snittet. Samtidig er det også 180 000 mennesker som er helt eller delvis arbeidsløse. 76 000 av dem har vært arbeidssøkere i over et år. Koronakrisen har rammet sosialt skjevt, og de som har blitt rammet hardest, har vært de med lavest lønn og utdanning. 111 000 barn vokser i dag opp i fattige familier, og økningen har vært stor under dagens regjering. Alenemødre med små barn må i større grad motta sosialhjelp nå, etter regjeringens kutt i overgangsstønaden. En ufør trebarnsmor taper 20 000 kr i året etter regjeringens kutt i barnetillegget for uføre. Familier med barn som har behov for briller, får nå ikke den økonomiske hjelpen de trenger, etter regjeringens kutt i brillestøtten. Boligmarkedet forsterker ulikheten mellom dem som er innenfor, og dem som er utenfor. Dette er bare noen av konsekvensene av en politikk som omfordeler fra dem som har minst, til dem som har mest. Når de rikeste får en større andel av inntektene og formuen i Norge, øker de også sin politiske makt. En stor andel av både penger og innflytelse i det norske samfunnet er konsentrert blant næringslivstopper. Den økonomiske eliten dominerer nyhetsbildet og bruker sine økonomiske muskler til å få gjennomslag. Jo rikere de blir, desto mer kan de påvirke samfunnsutviklingen. Mens stort sett alle land rundt oss har brukt koronapandemien og håndteringen av den økonomiske krisen til en helt nødvendig grønn omstilling, har Norge i enda større grad låst seg fast til de fossile næringene. Norge har brukt totalt 4,2 mrd. kr til grønne tiltak, men har gitt minst 33 mrd. kr til de fossile næringene, til oljeindustrien og luftfarten. Norges grønne andel i krisepolitikken er ifølge Finansdepartementet på bare 2 pst., og ifølge Green Stimulus Index har Norge den femte mest miljøfiendtlige koronapolitikken av de 29 landene som er målt. Dette følger i sporene av en regjering som aktivt opprettholder olje- og gassindustrien, og som ikke vil bruke de største musklene på å omstille Norge i grønnere retning. Flere EU-land skrur nå opp de grønne investeringene, men ikke Norge. Konsekvensene for norsk næringsliv er at det blir mer akterutseilt og står igjen på perrongen. Det er behov for en grønn gjenreisningsplan for Norge. Målet må være å bruke kapasiteten i økonomien til å sikre arbeidsplasser framover, til å bygge nye, grønne næringer innenfor havvind, hydrogen og batteriproduksjon. Verden har allerede funnet for mye olje og gass. Vi kan ikke lete etter mer. Til slutt: Koronapandemien har kastet millioner av mennesker verden over ut i fattigdom og nød, og gapet mellom humanitære behov og tilgjengelige midler er stort og økende nå når flere land, som Norge, varsler å gjennomføre større kutt i humanitær bistand og utvikling. Det er det motsatte vi nå trenger, og som SV foreslår her. Til slutt tar jeg opp SVs forslag, med unntak av forslag nr. 189, for der har Gjelsvik og Senterpartiet et likelydende forslag, men med riktig årstall, og det er jo lurt, så da trekker vi vårt.