Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-06-20:
Jeg vil først på vegne av Fremskrittspartiets fraksjon få takke saksordfører og regjeringspartienes medlemmer i kommunalkomiteen for et greit og konstruktivt samarbeid i den krevende prosessen det har vært å komme fram til et nøkternt, men allikevel godt opplegg for norsk kommunesektor i 2003. Min vurdering er at det resultatet som foreligger, og som Fremskrittspartiet og regjeringspartiene har inngått avtale om, er tilfredsstillende for kommunesektorens del. Enigheten mellom Fremskrittspartiet og regjeringspartiene om kommuneproposisjonen for 2003 har konkret resultert i at kommunesektoren får en realvekst neste år på 2–2,5 milliarder kr. Dette kommer i tillegg til de 900 mill. kr avtalepartene er blitt enige om å tilføre kommunesektoren i revidert nasjonalbudsjett for 2002, og som skal videreføres i 2003. Til sammen representerer dette en realøkonomisk vekst i kommunesektoren på godt over 3 milliarder kr i 2003 sett i forhold til saldert statsbudsjett for 2002. Videre sikrer avtalen mellom Fremskrittspartiet og regjeringspartiene at kommunesektoren får beholde mer av skatteveksten både i år og til neste år, at storbytilskuddet blir utvidet til å omfatte syv byer, ytterligere 3 000 nye sykehjemsplasser er avtalt, landslinjeordningen er reddet, tilstrekkelig økonomiske midler til utflytting av unge funksjonshemmede fra alders- og sykehjem er sikret for 2003. Det er lagt opp til å etablere en fast toppfinansieringsordning for særlig ressurskrevende brukere fra 2004 samt en sikring av denne gruppens interesser gjennom skjønnstilskuddet i 2003. Det er også tatt inn en flertallsmerknad som er positiv til etablering av et rehabiliteringssenter i utlandet. Selv om Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet denne gangen har kommet med til dels hard kritikk av innholdet i kommuneproposisjonen for 2003, og sier at det trengs mer penger til kommunesektoren, er det mitt syn at mye av den kritikken skyter en god del over mål. Men heller ikke jeg skal underslå at kommunesektoren er stilt overfor store utfordringer, både når det gjelder innbyggernes stadig økende forventninger og krav til omfang og kvalitet på tjenestetilbudene, og når det gjelder finansiering av de økende lønns- og pensjonskostnadene i kommunesektoren. Men samtidig må det være helt klart at kommunesektoren har en selvstendig plikt til å drive en så kostnadseffektiv tjenesteproduksjon som mulig. Her vil jeg beklage kommunenes uvilje til å effektivisere via bruk av konkurranseutsetting. For de senere årene har det blitt lagt fram flere rapporter og utredninger som konkluderer med at det er betydelige summer å spare på bruk av anbud og konkurranse på driftssiden i den offentlige tjenesteproduksjonen. Flere utredninger har faktisk konkludert med at det økonomisk sett er 5–20 pst. å spare ved bruk av konkurranse eller privatisering som et virkemiddel for å skape økt effektivitet i den offentlige tjenesteproduksjon. Selv et anslag på bare 5 pst. innsparingsgevinst representerer trolig et beløp som er større enn det beløpet som både SV og Senterpartiet går inn for å ekstrabevilge til kommunene neste år. Dette bør vi merke oss. Jeg hadde gjerne sett en mer pragmatisk og en mer positiv holdning, iallfall i Arbeiderpartiet, til anvendelse av konkurranse i den kommunale sektor. For konkurransen, som markedets inntog i den offentlige sektor, er helt uberettiget blitt møtt med stor skepsis og motstand fra flere hold. Dette er synd, og det må være basert på en stor grad av misforståelse om hva konkurranse medfører og er. Derfor er det svært gledelig at det nå endelig er et flertall i denne salen for å legge opp til en fornuftig politikk fra sentrale myndigheters side for å gjøre konkurranseelementet mer gjeldende innenfor offentlig sektor og tjenesteproduksjon. Det er i så måte bare å beklage at de partier som klager mest over dårlig kommuneøkonomi, også er mest imot konkurranseutsetting, selv om det altså kan være et betydelig potensial for innsparing, effektivisering og kvalitetsheving i nettopp dette virkemiddelet. Fremskrittspartiets kommunalpolitiske strategi går ut på å tilrettelegge for en effektiv og behovsdimensjonert kommunal tjenesteproduksjon til beste for både brukere og skattebetalere. Fremskrittspartiet vil i tillegg hevde at for å nå målet om tilstrekkelig kapasitet, kvalitet og effektivitet i den offentlige velferdsproduksjonen, er det også viktig å få på plass et nytt finansieringssystem for velferdstjenestene, basert på et statlig stykkprisprinsipp etter mest mulig objektive kriterier. Fremskrittspartiet foreslår derfor et nytt finansieringssystem for de grunnleggende velferdsytelser, der staten skal overta det finansielle ansvaret fullt ut. Dessuten må tilgjengeligheten til de offentlige velferdstilbudene være sikret gjennom lovfestede rettigheter samt en stor grad av individuell valgfrihet for brukerne. Men også når det gjelder å få til rasjonalisering i selve forvaltningsstrukturen, er det trolig mye å spare. Fylkeskommunen bør i så måte nedlegges. Det er blitt helt meningsløst å opprettholde fylkeskommunen etter at sykehusene ble statlige. Fylkeskommunen representerer i dag et absurd og uforsvarlig sløseri med skattebetalernes og samfunnets penger, som vi ikke kan forsvare i det lange løp når det mangler penger til gamle, syke, skoler og barn i dette landet. På samme måte må vi se på dagens kommunestruktur. Der ligger det en betydelig rasjonaliseringsgevinst i å få en struktur basert på færre og større kommuner. Statistisk sentralbyrå anslår senest i dag at det er 3–4 milliarder kr å spare på færre og større kommuner. Fremskrittspartiet vil derfor ha foretatt en utredning som skal komme med konkrete, men selvsagt uforbindtlige forslag til kommunesammenslåing for å få i gang en debatt om norsk kommunestruktur. Samtidig må det lønne seg for de respektive kommuner å slå seg sammen. Derfor foreslår vi at det skal utredes en ordning der kommuner som slår seg sammen frivillig, skal belønnes med en delvis statlig gjeldssanering. Jeg tror at dette er noe alle parter er tjent med på sikt. En annen stor utfordring i offentlig virksomhet er at produktiviteten i det offentlige ikke har maktet å følge med i samme grad som i privat sektor når det gjelder produktivitetsøkning. Vi trenger derfor, som nevnt, å etablere konkurranse som et prinsipp for all offentlig finansiert tjenesteproduksjon. Vi trenger en mer hensiktsmessig og rasjonell forvaltningsstruktur, et bedre inntektssystem, et rettighetsbasert velferdssystem og økt lokal selvråderett. Alt dette er dekket opp gjennom Fremskrittspartiets forslag. For det er systemendringer som er påkrevd, ikke bare mer penger. Vi tar derfor avstand fra kappløpet om å bevilge mest mulig penger til kommunesektoren. Vi mener dette bevilgningskappløpet, som spesielt Senterpartiet og SV er eksponenter for, både er patetisk, det er uhyre lite konstruktivt, og det er nærmest en parodi på viljen til å ville modernisere og fornye den offentlige sektor. Realøkonomisk sett har norske kommuner aldri noensinne hatt mer penger til disposisjon enn hva Regjeringen og Fremskrittspartiet nå legger opp til for 2003. Det har økt reelt med over 3 milliarder kr. Denne økte økonomiske rammen kommer altså på toppen av tidenes kanskje mest ambisiøse satsing på å få satt i gang omstilling, effektivisering og modernisering av den kommunale sektor via økt bruk av konkurranse og marked. Vil vi det beste på velferdssamfunnets vegne, må vi forbedre kommunenes mulighet til å være velferdsstatens viktigste gjennomføringsaktør. Men da må vi også alle være villige til å snu alle de steiner som finnes, for å finne nye måter å løse oppgavene på. Enkelte står i så måte dessverre fortsatt sørgelig fast i gamle spor. Kommunene må også få økte muligheter til å få innrette seg best mulig etter egne lokale forutsetninger. Blant annet bør kommunene få økt interesse for å tilrettelegge for næringsetableringer ved at selskapsskatten gjeninnføres. Vi må ta et løft for å tilrettelegge for økte muligheter for mer lokal kreativitet og et mer levende og engasjerende folkedemokrati på lokalplanet, ved å innføre bl.a. fri lokal beskatningsrett. Apropos: Den har lenge vært gjenstand for klaging – fra nesten helt tilbake til 1837, da vi fikk formannskapsloven i Norge og Norge ble inndelt i kommuner for første gang. Jeg vil også få nevne at det første norske statsbudsjettet som noensinne ble vedtatt, var i 1815. Det var faktisk mindre enn det kommunebudsjettet er i min vesle hjemkommune, Froland, i dag, selv når vi regner om til dagens pengeverdi, så vidt jeg har kunnet beregne det i hvert fall. Og for 100 år siden var Norge Europas desidert fattigste land. I dag er vi verdens rikeste land. Og dette forteller jo litt om den eventyrlige økonomiske utviklingen som har funnet sted i Norge de siste 100–200 årene. Men allikevel klages det verre enn noen gang over svak kommuneøkonomi og elendige tilstander i det offentlige velferdsapparatet – helsekøer, skoler i forfall, en uverdig eldreomsorg, dårlige veier, ja, det er blitt dagligdagse foreteelser å høre om dette. Dette er høyst paradoksalt, og man kan lure på hvordan dette kan skje i verdens rikeste land. Det er etter hvert altfor mye som har begynt å skrante i den store norske offentlige sektor, selv om det altså er mye ressurser til rådighet. Vi trenger derfor en ny politikk for offentlig virksomhet, basert på et annet finansieringssystem og et annet rettighetssystem for innbyggerne, en offensiv konkurransepolitikk, en mer rasjonell kommuneforvaltningsstruktur og et mer selvstendig lokaldemokrati. Hadde alt dette vært gjort for lenge siden, hadde vi i dag hatt en langt mer veltrimmet offentlig sektor, til glede for både skattebetalere og brukere, og vi kunne ha unngått mange av de problemene som i dag tårner seg opp mer og mer. Men heldigvis er vi nå sakte, men sikkert i ferd med å dra i gang en utvikling i riktig retning på dette området. Og vi ser nå klare konturer av en ny politikk for offentlig sektor, basert på markedseksponering og konkurranse, mer personlig valgfrihet, regelverksforenkling og økt lokal selvråderett. Fremskrittspartiet er derfor optimistisk på vegne av den varslede politikken som vi mener peker i riktig retning, men vi ønsker selvsagt at de positive erklæringene hurtigst mulig kan konkretiseres gjennom realpolitisk handlekraft. Her vil vi følge nøye med på utviklingen fremover. Vi vil kreve handling og besluttsomhet fra Regjeringens side, uten for mye sommel. Avslutningsvis vil jeg vise til at Fremskrittspartiets primære standpunkter er godt synlige ved at vi fremmer i alt 17 enkeltstående forslag i innstillingen. Jeg vil til slutt få ta opp Fremskrittspartiets forslag.