Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-06-20:
Behandlingen av dette reviderte budsjettet har vist at det er flere partier i salen her i dag som er opptatt av den økende arbeidsledigheten. Og det er viktig når vi er i en situasjon der nesten 200 mennesker mister arbeidet hver dag. Da må vår viktigste oppgave også være å hindre at arbeidsledigheten får lov til å bite seg fast på et altfor høyt nivå. Senterpartiet er opptatt av den problemstillingen, og vi mener at staten bør kunne bruke sin finansielle styrke på særlig tre områder. Det ene er å bidra med kapitaltilgang til norske bedrifter og norsk næringsliv, det andre er å bidra til kunnskapsoppbygging og utvikling i det norske samfunnet, og det tredje gjelder investeringer i bygg og anlegg, vegvedlikehold og andre tiltak, bl.a. på samferdselssiden. Vi er opptatt av å få til et aktivt samvirke mellom stat og private uten å få ideologiske motsetninger mellom de to. Vi synes også det er grunn til å bruke statens finansielle stilling til å trygge den lokale velferden – det som handler om å ta vare på våre barn og våre eldre. Jeg må imidlertid si at jeg blir litt skuffet over Regjeringens oppskrift på vekst og velferd, og over at det eneste Regjeringen ser ut til å være villig til å diskutere i en situasjon der det ropes på tiltak i forhold til arbeidsledighet, næringsutvikling og velferd, det eneste de evner å møte det med, er spørsmålet om stramme budsjetter og påfølgende håp om rentenedgang. Jeg synes også at den frasen begynner å bli litt forslitt, når vi i salen i dag ser at den ene KrF-eren etter den andre står opp og egenhendig tar æren for nesten alt som har bidratt til å gjøre dette reviderte budsjettet litt mer ekspansivt enn det Regjeringen la opp til. Det framstår i seg sjøl som et paradoks. Jeg synes det er grunn til å sette spørsmålstegn ved den pengepolitikk og den finanspolitikk som er ført de siste årene. Det er grunn til å sette et kritisk søkelys på den påståtte knivseggaktige sammenhengen mellom stramme budsjetter og rente. Statsregnskapet for 2002 viste at underskuddet på statsbudsjettet var 10 milliarder kr større enn budsjettert, men det hindret likevel ikke at renten i den økonomiske situasjonen Norge var i i vinter, ble satt ned. Poenget er at mens sammenhengen er relativt åpenbar når det gjelder de mer ekspansive sidene av budsjettet, og at det kan øke presset, er det vanskelig å kvantifisere dette presset. Dermed er det også helt umulig for Regjeringen å klare å angi hva som er den riktige stramheten i et budsjett, og jeg har til dags dato heller ikke sett den klare det. Istedenfor å føre en ulidelig debatt om stramheten i budsjettet, synes jeg vi skulle føre en debatt om de utfordringene vi står framfor, bl.a. i forhold til arbeidsledigheten og når det gjelder næringspolitikken. Og jeg synes at litt av Regjeringens problem er ikke at de har feil næringspolitikk, men det er fraværet av en aktiv og målrettet næringspolitikk. Det er også fraværet av evnen til en kritisk debatt om den pengepolitiske utviklingen en har hatt det siste året, som utvilsomt har hatt mange uheldige sider, og som antakelig er et eksperiment vi ikke har råd til å gjenta på den måten som vi har sett det siste året. I forslaget til revidert gikk Regjeringen inn for å ta omkamp på flere saker, bl.a. nettolønn til sjøfolk, pensjoner, bostøtte til småbarnsforeldre og barnehager. Vanligvis blir det spilt omkamp etter et uavgjortresultat, men i disse sakene lå det et klart stortingsflertall til grunn. Og jeg må si at er det noe som forundrer meg, er det ikke bare omkampen i revidert, men også at de enkelte statsråder i flere debatter den siste uken nærmest har stilt kabinettsspørsmål fra denne stol i forhold til om de ønsker å gjennomføre, og kommer til å gjennomføre, det Stortinget faktisk har vedtatt. Problemet med denne type omkamper er også at de tiltrekker seg oppmerksomhet og gjør at budsjettbehandlingen fokuserer på tapte slag, istedenfor å gå inn i sin tid og diskutere de aktuelle utfordringene som vi nå er nødt til å gjøre noe med, den aktuelle økonomiske situasjonen vi er midt oppe i, og de dagsaktuelle utfordringene. Dessuten er sjølsagt det til stadighet å legge seg ut med stortingsflertallet tvilsom parlamentarisme – det får nå være – men jeg ser ikke bort fra at det i enkelte tilfeller også er slapt håndverk. Senterpartiet og SV har i dag fremmet forslag å få på bordet konsekvensene av de sparetiltak helseforetakene nå foreslår, som vil gå sterkt ut over mindre sykehus. Og jeg er overrasket over at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ikke er villige til å støtte et slikt forslag. Dersom det er slik at en fra Arbeiderpartiets side ikke vil bidra til å bringe enkeltsaker inn i Stortinget, må jeg få lov til å stille et spørsmål til Arbeiderpartiet: Hvor mange sykehustilbud skal bygges ned før Arbeiderpartiet finner ut at dette er en sak som bør diskuteres i det norske storting?