Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-11-25:
Da jeg etter valget i 2001 ble avgiftspolitisk talsmann for Arbeiderpartiet, utløste det noen bestemte forventninger i vennekretsen. Og med en viss tillit til at en finansminister fra Høyre, og med Fremskrittspartiet som Regjeringens basis, ville gjennomføre noe av det som var forespeilet før valget, sa jeg litt kjekt at avgiftene kommer til å være lavere når denne perioden er over, enn de var da den begynte. Det startet ikke så helt galt i forhold til en slik spådom, selv om finansministeren måtte gå med frakken på helt til 1. april før flyseteavgiften ble fjernet. Så ble alkoholavgiftene redusert noe. Men så ble det jammen introdusert en helt ny særavgift, på HFK-gass. Det fører til at et en del arbeidsplasser i Fredrikstad nå forvinner ut av landet. Så ble tobakksavgiften økt så kraftig at det mer enn spiste opp lettelsene som var gitt på alkohol. Og nå slås det til for alvor med momsøkning. 4 milliarder mer skal «folk flest» betale for varer og tjenester neste år, takket være det partiet som hevder å være for nettopp dem. At Fremskrittspartiet skulle godta økt moms i et budsjettforlik, sier kanskje alt om hvor langt Fremskrittspartiet er villig til å gå for å framstå som den store brobygger på borgerlig side. I fjorårets finansdebatt fraskrev Carl I. Hagen seg alt ansvar for denne regjeringen. I år har han gjenopptatt fadderrollen, med en særlig omsorg for Kristelig Folkepartis ve og vel. Men hva får så Fremskrittspartiet igjen? Jo, i denne debatten får de ros og takk for smidighet og ansvarlighet i budsjettforhandlingene, og de gleder seg kanskje over den glede Kristelig Folkeparti i år igjen uttrykker fordi stortingsbehandlingen pusset litt på budsjettets usosiale profil. Det er alt Fremskrittspartiet får. Døra inn til regjeringssamarbeidet er fortsatt boltet og låst. Ja, selv utsiktene til et mer forpliktende samarbeid synes helt stengt. Selv ikke en advarsel fra Carl I. Hagen om at Fremskrittspartiet nå har sett seg ut Kristelig Folkepartis velgergrunnlag som viktige beitemarker, synes å få Kristelig Folkeparti – og heller ikke Venstre – til å oppgi det som synes å være deres høyeste politiske dyd, nemlig friheten til å kunne bruke opposisjonen på begge sider til å vinne noen av de politiske dragkampene de taper innad i Regjeringen. Det er jo så en kan lure på om Kristelig Folkeparti og Venstre er ganske tilfreds med at de tre partiene ikke har flertall alene. For hvem skulle da hjulpet dem med sentrumspolitikken? I dag sa selv Høyres Jan Tore Sanner at vi kan glede oss over at det er gitt rom for mer til kommunene i budsjettforliket med Fremskrittspartiet, både i år og neste år. Ja, det er grunn til å glede seg over det, selv om det er altfor lite i forhold til de store kutt de aller fleste kommuner må foreta neste år – i skolen, i eldreomsorgen og i kulturbevilgningene. Men hvis også Høyre mener det er grunn til å glede seg over at kommunene får mer enn det Regjeringen foreslo, hvorfor i all verden foreslo ikke Regjeringen det i sitt budsjett? For det er vel ikke slik at Høyre gjerne ville, men ikke fikk Venstre og Kristelig Folkeparti med seg? May Britt Vihovde sa i replikkordskiftet at Venstre trives med de partnerne de har i Regjeringen. Det er jo bra å trives med dem man har, særlig når andre i stadig mindre grad synes å trives med denne regjeringen. Regjeringens talsmenn har brukt en del tid også i denne debatten på regjeringsalternativet, eller «sosialistene», som de kaller oss i håp om at det skal virke riktig skremmende på velgerne. Troen på et liv etter valget synes ikke spesielt stor i regjeringspartiene. Jeg tror tiden for den helt spesielle politiske balansekunst denne regjeringen har gjort til en dyd, nemlig ikke å ville ha noe avklart flertallsgrunnlag i Stortinget, ebber ut med denne perioden. Og det er bra, for nå trengs et flertall som setter et sterkere fellesskap som førsteprioritet i politikken. Det er ikke nye milliarder til skattelettelser som vil trygge velferden og verdiskapingen. Det som har gjort de nordiske landene til det tryggeste og beste samfunn for folk flest, med et konkurransedyktig og innovativt næringsliv, er nettopp at vi har satset på sterke fellesskap, en rettferdig fordeling og en aktiv næringspolitikk. Det er fundamentet for denne samfunnsmodellen, bygd på samarbeid, samspill og samhold, som blir truet hvis vi får mer av den høyrepolitikken vi har hatt i denne perioden – en politikk som skaper konflikter der vi trenger samarbeid, som skaper forskjeller der vi trenger større rettferdighet, og som forsømmer en aktiv næringspolitikk fordi verktøykassa tømmes for redskaper.