Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-02-26:
Saksordføreren har gitt en god redegjørelse om sakens innhold. Ett av hovedelementene i saken er knyttet til nettopp fylkeskommunen. Fylkeskommunen er et forvaltningsorgan som Fremskrittspartiet pr. i dag står alene om å ville fjerne. Ansvaret for en rekke oppgaver har det siste året blitt flyttet fra fylkeskommunene til staten, mens det virker som om opplæring i medisinske institusjoner er et ansvar som skal legges til fylkeskommunene også i fremtiden, for at de fortsatt skal ha livets rett. Det er med en viss undring vi registrerer at Høyre er med i dette flertallet. Flertallet i komiteen bruker som begrunnelse at fylkeskommunen besitter kunnskap og kompetanse som er så mye bedre enn det staten vil kunne skaffe til veie. Oppfatningen til flertallet synes å være løst fundamentert og bedre egnet til seigpining istedenfor et presist og enkelt grep. Et vedtak om nedleggelse av fylkeskommunen vil klargjøre ansvars- og ansettelsesforhold for opplæringen både for elevene og de ansatte. Etter Fremskrittspartiets syn er det flertallet gjør, å gi kunstig åndedrett for å opprettholde det organisatorisk unødvendige mellomleddet i forvaltningen enda litt lenger, mens man leter etter andre gode ideer som vil hindre en helt nødvendig effektivisering og kostnadsrasjonalisering. De ansatte og deres kunnskaper er de samme enten de har fylkeskommunen eller staten som arbeidsgiver. Det er ikke slik at staten ikke kan bygge opp et sterkt faglig miljø til å ta hånd om undervisningen ved de medisinske institusjoner. Fylkeskommunen er og vil fortsette å være et fordyrende og bortkastet forvaltningsledd. Det vi muligens kan være enige om, er at det blir gjennomført en fullstendig gjennomgang av opplæringsvirksomheten ved de medisinske institusjonene, deriblant institusjonene under kapitlene 221 og 243. Forslaget i Ot.prp. nr. 30 om at staten kan gi pålegg om opplæring i enkelttilfeller er også så selvsagt at det burde ha vært unødvendig å påpeke dette i innstillingen. Hvis ikke staten kan gi pålegg, skulle det være meget interessant å vite hvem som til syvende og sist kan styre opplæringen. For Fremskrittspartiet er det viktig at brukernes rettssikkerhet er ivaretatt på en fullverdig og sikker måte. Men i dag fremstår lovverket dessverre som utilstrekkelig og mangelfullt, for brukernes rettssikkerhet ser slett ikke ut til å være ivaretatt verken av staten, fylkeskommunene eller kommunene. I beste fall er dette en glipp fra et flertall da loven ble vedtatt. Men siden viljen og evnen til korreksjoner synes å sitte langt inne, er nok en slik vurdering vel optimistisk. Fremskrittspartiet mener at retten til å gi pålegg allerede eksisterer, for det kan ikke være slik at barna har plikt til å ta imot opplæring – selv om de ikke lærer så mye, ei heller å lese og skrive. Det er rimelig klart at kvalitativt innhold og garanti for at man tilegner seg de enkleste basiskunnskaper, er et lotteri på ulike skoler. Får man en engasjert og dyktig lærer, er mye vunnet. Takk for at det finnes mange gode, engasjerte og dyktige lærere! Er man som bruker ikke heldig med læreren eller ledelsen på den skolen man blir beordret til, er barnets rettssikkerhet i fare, også fordi loven er utformet på en slik måte at det er skolens ansatte og pedagogisk-psykologisk tjeneste og ikke eleven eller elevens foresatte som skal definere hvilket opplæringsnivå det er rimelig å arbeide fram imot. Når det gjelder dekning av skyssutgifter, kan dette skje etter vurdering av avstand eller som en selvstendig vurdering av fare. Dette synes å være greit, men praksis viser at avstandsbegrepet ofte blir tøyd både vidt og bredt. Noen kommuner tolker loven slik at avstanden regnes fra dør til dør, andre tolker loven slik at avstanden gjelder fra nærmeste holdeplass til skolens nærmeste holdeplass. Hvis en elev f.eks. har to kilometer å gå til den nærmeste bussholdeplassen, vil en slik fortolkning virke meningsløs for foreldrene basert på avstandsbegrepet, og enda mer meningsløs når vurdering av faremomentet ikke er tatt med i det hele tatt. Farebegrepet tolkes også ulikt fra kommune til kommune. Ved nedleggelse av grendeskoler er det klart at dersom det økonomiske ansvaret for skyss av skolebarn også i sin helhet overføres til kommunene, vil mange av de økonomiske argumentene som blir brukt av kommunene for å legge ned, falle bort. Da må administrasjonen som saksbehandler se de reelle kostnadene i sammenheng. Dette bildet er ikke fullkomment, for de totale samfunnskostnadene, f.eks. merutgifter og ekstra tidsforbruk for foreldrene ved skolefritidsordning, foreldremøter m.m. i forhold til skolen, synliggjøres ikke overhodet. Fremskrittspartiet hadde håpet at den sittende regjering raskt ville fremme nødvendige lovforslag, slik at en fragmentering av lovarbeidet – som det vi behandler i dag – ikke hadde forekommet. Ønskene og handlingene er omtalt og understreket i Sem-erklæringen, som slår fast at det skal fremmes forslag om å overføre ansvaret for skoleskyss for grunnskoleelever til kommunene. Fremskrittspartiet har i sitt program en helt annen modell for skole og opplæring enn det flertallet er talspersoner for. Modellen er basert på kvalitet, kvalitetssikring og elevens rettssikkerhet, og på at nødvendige penger for å gi opplæring på et høyt kvalitetsnivå følger den enkelte elev. I tillegg har Fremskrittspartiet gjennom mange år hatt et meget sterkt ønske om å fjerne fylkeskommunene som et kunstig og helt unødvendig organisatorisk mellomledd. Fremskrittspartiet vil derfor gå imot de endringene i odelstingsproposisjonen om opplæringslovens paragrafer som sementerer fylkeskommunens ansvar og eksistensgrunnlag. Dette gjelder §§ 13-2 og 13-3.