Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-01-26:
Regjeringen Bondevik fikk sin første eierskapsmelding i retur fra Stortinget. Vi fikk St.meld. nr. 40 for 1997-98 som erstatning, og det er denne vi i dag skal endelig behandle på bakgrunn av Innst. S. nr. 77 for 1998-99. Innstillingen bærer preg av at stortingsflertallet, bestående av regjeringsfraksjonen, Fremskrittspartiet og Høyre, har en større grad av utålmodighet enn hva Regjeringen og næringsministeren har gitt uttrykk for i meldingen hva gjelder å tilrettelegge for bedre rammebetingelser for norsk næringsliv innenfor det som har med eierskap å gjøre. Ikke minst merknadene som gir føringer for Regjeringens behandling av flat skatt-utredningen, og da spesielt formuesskatt, bærer bud om at noe kan være i ferd med å skje i regjeringskretser. Det fremkommer gjennom de merknadene Fremskrittspartiet, regjeringspartiene og Høyre har til saksområder som offentlig og privat eierskap og kapitlet om statens eier- og regulatørrolle, at utålmodigheten er til stede, selv om regjeringspartiene ikke støtter forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre om å fjerne formuesskatten innen 2002. Arbeiderpartiet har i innstillingen i stor grad sine egne merknader og forslag til de nevnte kapitler, og vil i sine innlegg redegjøre for disse. Det er en samlet komite som peker på viktigheten av å stimulere til et aktivt, privat eierskap som en viktig premiss for at det skal være mulig å etablere lønnsomme bedrifter i hele landet. En av hovedutfordringene i tiden fremover vil være å styrke bedriftenes kapitaltilførsel, i særlig grad hva gjelder tilgangen på egenkapital. Den aller viktigste kilden til oppbygging av egenkapital i bedriftene er tilbakehold av overskudd. Dermed kan man slå fast at de rammebetingelsene som blir vedtatt i denne sal, er helt avgjørende for egenkapitalsituasjonen i norske bedrifter. I en slik sammenheng er det meget viktig å ha for øye at de rammebetingelsene vi fastlegger f.eks. ved beskatning av eierskap gjennom formuesskatten, har et nivå som ikke stiller norsk eierskap i en dårligere situasjon enn konkurrentenes. Så noen ord om offentlig eierskap. Det statlige eierskap i norske bedrifter er betydelig og vel større enn i noe av de land vi liker å sammenligne oss med. Staten eier litt i overkant av halvdelen av alt norsk næringsliv. Dette store statlige eierskapet binder selvfølgelig mye kapital i enkeltbedrifter, og det øker faren for konflikt mellom staten som investor på den ene siden og staten som regulatør på den andre siden. For svært mange av de bedrifter hvor staten er inne på eiersiden, hadde man opprinnelig en begrunnelse for statlig engasjement som der og da var fornuftig. Mange av disse statlige etableringene stilte også Høyre seg bak. Det spørsmålet man må stille seg i dag fra statens side, er hvorvidt begrunnelsen for det statlige engasjement fremdeles er til stede. Hvis det ikke er det, som f.eks for Telenors del, ja, da bør man i det minste foreta en delprivatisering, eller selge seg mer eller mindre, eventuelt helt ut. Hvis man ikke gjør det, betyr det at man eksponerer seg i altfor stor grad på et begrenset område og kanskje sågar i en enkelt bedrift. Et annet moment i vurderingen av hvorvidt man skal selge ut statlige andeler i selskaper som er 100 pst. eid av staten, er det faktum at staten i liten grad har en sikker målestokk på hvor veldrevne disse selskapene er, når man ikke har en børskurs å se hen til. Dette kan føre til at man blir mindre kostnadsbevisst, og i neste omgang reduserer dette konkurranseevnen til selskapene, som dermed får sin verdi redusert. Det er ingen tvil om at finansmarkedets overvåking av næringslivet er en konstant ansporing til effektiv og lønnsom drift av børsnoterte selskaper. I forliket for årets budsjett ble det oppnådd enighet om en delprivatisering av Telenor. Dette er et eksempel på et selskap hvor den opprinnelige begrunnelsen fra statens side for eierengasjement er passert for lengst. Den logiske konsekvens av dette har stortingsflertallet allerede tatt, og stadig flere deler dette synet, så vidt jeg har registrert. Det neste selskapet som bør få en skikkelig gjennomgang fra statens side som eier, er Statoil. Da det norske oljeeventyret startet, var etableringen av selskapet godt begrunnet ut fra den situasjonen vi var i på den tiden med hensyn til både kompetanse- og konkurransesituasjonen i forhold til hva som da var tilfellet. Spørsmålet vi må stille oss i dag, er hvorvidt den opprinnelige begrunnelsen fremdeles er til stede. Etter mitt og Høyres syn er den ikke det. Vi bør nå ta en fordomsfri debatt om statens rolle innenfor norsk oljevirksomhet og se om engasjementet er tilpasset den ønskede risikoeksponering. I en slik debatt bør vi legge til grunn hvordan vi på best mulig måte kan sikre de verdiene det norske folk har på havbunnen langs vår langstrakte kyst. Det kunne jo tenkes at det var sikrere og bedre måter å forvalte disse ikke fornybare ressursene på enn gjennom et statlig heleid Statoil. Så noen ord om eier- og regulatørrollen. Det er i dag slik at både eierrollen og regulatørrollen ofte utøves av samme departement. Det er fra flere hold blitt reist kritikk mot departement om hvorvidt disse rollene blandes. Jeg skal ikke her ta stilling til hvorvidt kritikerne har rett eller ei, men bare slå fast at også Regjeringen har merket seg denne kritikken, og det kan jo i seg selv være et første skritt i retning av at noe blir gjort. For å ta en aktuell sak, Telenor, så hadde det kanskje vært naturlig at næringsministeren – som i Sverige for Telias del – hadde håndtert eierskapsinteressene for staten, og at samferdselsministeren fremdeles hadde håndtert regulatørrollen på teleområdet. Også hensynet til konkurrentene og konkurransen på telemarkedet burde tilsi dette. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet og Høyre mener at staten bør vurdere å samle alle de statlige eierandelene i ett departement. Jeg håper at statsråden merker seg dette og følger det opp. Så noen ord om privat eierskap. Skatte- og avgiftssystemets utforming er av stor betydning for omfanget av aktivt, privat og nasjonalt eierskap. Høyre mener det er viktig å bruke skattesystemet for å oppnå det vi alle ønsker, nemlig et bredt og kompetent privat eierskap. I en slik sammenheng er formuesskatt på næringsformue selve stikkordet. Når det i Norge er slik at det private eierskap står svakere enn hva tilfellet er for våre nærmeste konkurrentland, har dette også – ikke bare, men også – med beskatning av næringsformue å gjøre. Formuesskatt er og blir skatt på sparing, og færre og færre land benytter seg av denne form for beskatning. Vi kan ikke se på norske vilkår for eierskap uten å se på hva som er vilkårene i andre land. Norske eiere bør selvfølgelig ikke bli negativt forskjellsbehandlet når det gjelder eierskap, slik tilfellet er i dag. Jeg håper virkelig at næringsministeren vil engasjere seg når Regjeringen skal påbegynne arbeidet med utredningen om flatere skatt. Egenkapitaldannelsen i bedriftene blir i meget stor grad påvirket av de rammebetingelser vi vedtar, gjennom hvilke skatter vi pålegger bedriftene. Nettopp derfor er det gledelig at regjeringspartiene i komiteinnstillingen sammen med Fremskrittspartiet og Høyre formulerer følgende: «Flertallet legger til grunn at reduksjon i eller fjerning av formuesskatten vil være et vesentlig bidrag for å styrke norsk privat eierskap i næringslivet, og forutsetter at Regjeringen også tar med dette hensynet i den samlede vurdering av et flatere skattesystem.» Dette er, hvis det blir fulgt opp, hva som skal til for at norsk privat eierskap skal unngå den negative forskjellsbehandlingen som man opplever i dag. Hva er argumentet for at Regjeringen i dag ikke kan ha en slik ambisjon? Næringsministeren vil sikkert gi et svar på dette senere. Hvis Sponheim ønsker seg en bauta over seg selv som næringsminister, og det ser jeg ikke bort fra, skal han bare sørge for at formuesskatt på næringsformue forsvinner snarest mulig. Regjeringens gjennomgang av utredningen om flatere skatt og stortingsflertallets påpekning angående formuesskatt skulle være det beste fundament for en slik bauta. Det som trengs, er et engasjement fra næringsministerens side. Her i salen vet han at han har alliansepartnere. Et annet område i skatte- og avgiftspolitikken som har betydning for det private næringslivet, og da familiebedriftene i særdeleshet, er arveavgiften. For mange familiebedrifter blir denne ofte en så stor belastning at man velger å selge seg ut. Høyre mener at summen av arveavgift og dokumentavgift ved generasjonsskifter i familiebedrifter er for høy. Jeg håper at det utvalget som Regjeringen har satt ned for å se på dette, snart vil konkludere, og at Regjeringen snarest mulig gjør noe operativt. En måte å se på dette med arveavgift på er å ha andre avgiftssatser på det som gjelder bedrifter og produksjonsmidler i forhold til mer likvide arveobjekter. Skal vi få til etableringer av lønnsomme bedrifter fra landsende til landsende, må vi komme over i den situasjon at det blir interessant å starte bedrifter. Det må bli slik at det for ungdommen blir mer interessant å starte en bedrift enn å ta seg fast arbeid. Vi trenger gründere, vi trenger etablerere, vi trenger folk med pågangsmot. Det er vårt ansvar å legge til rette virkemidler slik at disse menneskene kan gjøre det vi alle ønsker, nemlig starte en bedrift. Jeg håper behandlingen av denne stortingsmeldingen er et bidrag i så måte.