trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-11-27:
Det er ikke alltid lett å se det, men denne debatten føyer seg inn i en historisk linje i norsk politikk. Det som har vært gjennomgangstonen i denne debatten gjennom hele dagen, er at høyrepartiene sverger til den økonomiske filosofien at hvis de rike blir rikere, vil vi alle få det bedre, og at hvis de rike ikke blir rikere, kommer vi alle til å få det dårligere. Det er innholdet i den politikken og den retorikken som de presenterer her. Det er lang tradisjon for høyrepartiene å mene dette – de har ment det gjennom hele Norges økonomiske og politiske historie. Det nye i parlamentarisk sammenheng er at de har fått Venstre og Kristelig Folkeparti med seg på denne liberalistiske økonomiske forståelsen. Det er veldig beklagelig, selvsagt, for det skaper et flertall for en ulikhetsutvikling i det norske samfunnet som er meget bekymringsfull. Representantene Asheim og Bjørnstad har holdt sine innlegg – regjeringspartienes fremste talsrepresentanter, relativt unge representanter, dyktige. Men de klarer å se bort fra konsekvensene av ulikhetsutviklingen i samfunnet. De later som den ikke er der, til tross for den tydelige dokumentasjonen som ligger i alt som blir sagt, i alt som blir skrevet, og som vi får høre av alle som rammes av det. Men disse to relativt unge representantene prater ikke om det. Det kommer noen byråkratiske argumenter om at dette er nødvendig av den og den byråkratiske grunn, men noen politisk argumentasjon finnes ikke. Det som er forunderlig, og som er veldig alvorlig, mener jeg, er at vi sitter her i det norske storting, behandler et stort statsbudsjett og er alle sammen fornøyd med at vi har så mye penger, men så skal vi altså etterpå her gjøre vedtak som rammer de svakeste i samfunnet. De sier det ikke gjør det, men det er jo ikke sant – de bare velger å ikke tro på det selv. Jeg bruker ikke mange eksempler, for jeg har ikke tid til det. Men alle kjenner eksemplene, jeg har lett meg fram til to. Vi skal spare 161 mill. kr i kutt for de svakes mulighet til å ta vare på sine egne tenner. Vi har tidligere vedtatt innstramninger i bilordningen for funksjonshemmede, noe som gjør at de som trenger disse bilene, får det enda vanskeligere i sine liv. Hvorfor i all verden gjør vi sånne ting? Jo, det er fordi det er liberalistisk høyrepolitikk – og intet annet enn det.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-11-27:
Litt mer om høyresidens økonomiske filosofi, slik den også har preget denne debatten: Det som er høyresidens tenkning, er at skattelettelser er en gratis ting. Det er noe man kan gjøre uten at det får noen virkning. Det er selvfølgelig helt usant, det vet alle. Også kommunepolitikere vet det veldig godt. Det er flere politiske katter som har kommet ut av den politiske sekken. Det er mange Høyre-representanter som er oppe her og snakker om at nå er det så mange kommuner som er ute av ROBEK. Det er jo en form for politisk nytale, for det som er realiteten, er at mange kommuner har vært nødt til å innrette seg etter det nye inntektsgrunnlaget og har tatt det ansvaret som regjeringen ikke tar, fordi den ikke finansierer kommunene på en tilfredsstillende måte. Det er det som er realiteten. Kommunene er velferdsprodusentene i Norge. Det er de som egentlig står for dette, og det forsøker man å se bort fra. Så sier representanten Bjørnstad at vi må bruke skattekronene effektivt. Ja, det er jeg enig i, men er det effektivt å ta dem ut av fellesskapet? Er det en effektiv måte å gjøre det på? Så sa også representanten Bjørnstad i sitt replikkordskifte at det ikke var noen skattelettelser i dette budsjettet. Nei, men han viderefører jo et skattenivå som er 25 mrd. kr lavere enn da regjeringen trådte til. Det er halve statsbudsjettet, det. Det er dette som er realitetene i saken, på mange sett og vis. Det er dette som er realitetene. Det er nødvendig å håndtere dette på en slik måte at vi forstår hva dette egentlig er, og hva det ikke er. Så vil jeg si at det er en annen katt som er ute av sekken. Det er dette med tannreguleringen, som representanten Bjørnstad snakket om. Det er jo fint. Han sa at vi behøver ikke å opprettholde den ordningen, for sånn er det ikke i de andre landene. Vi som har så mye penger, vi skal altså ikke ha råd til å holde oss med dette. Kanskje er det et uttrykk for at vi her i Stortinget – og det kan være mange av oss – ikke helt forstår hva det vil si å ha lite penger, hva det vil si å bruke av egen pung for å betale 2 000–3 000 kr for å håndtere en slik regulering. Det er nemlig det det handler om. For mange er det en virkelighet som er veldig vanskelig og veldig utfordrende, og derfor er dette en veldig beklagelig utvikling i politikken i Norge.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-11-27:
Nå er det en kjent sak at enkelte partier har problemer med korttidsminnet, så det kan være godt med en påminnelse. I sin åtteårsperiode fra 2005 til 2013 flyttet den rød-grønne regjeringen i alt 561 arbeidsplasser ut av Oslo-regionen. I løpet av seks år med den nåværende regjeringen er det vedtatt å flytte ut over 800, og vi har mer å gå på. Poenget med å spre arbeidsplasser rundt i landet er ikke bare å skaffe skatteinntekter til distriktskommuner og byer rundt omkring i landet. Det er også knyttet betydelige gevinster til den kompetanseoverføringen som skjer når det etableres virksomheter med behov for høyt kvalifisert arbeidskraft. Det gjør noe med hele lokalsamfunnet. Det er slutt på den tiden da det var læreren, presten og doktoren i bygda som hadde gått på universitetet. Når utdanningssamfunnet sprer seg rundt i landet, er det med på å forsterke en kultur for vidsyn, nytenkning og vitebegjær og derigjennom behov for mer kunnskap og innovasjon. Når det gjelder utflytting av arbeidsplasser, har Senterpartiets vilje kanskje vært stor selv om evnen har vært skral. Partiet har nok fått merke hva det er å ha et sentraliseringsparti som Arbeiderpartiet med seg i snippesken. Men jeg har likevel hele tiden trodd at det i alle fall var et mål å flytte det såkalte byråkratiet ut av skodda i Indre Oslofjord og til de vide skogbygdene, de vene vestlandsfjordene eller til skjærgården i Vestfold, for den saks skyld – inntil partiet la fram sitt alternative budsjett. For der går det fram at Senterpartiet vil legge ned Valgdirektoratet i Tønsberg, mellom 25 og 30 arbeidsplasser – vekk med dem. Glemt var årsaken til at direktoratet ble etablert, for å skape distanse til det politiske miljøet i Kommunaldepartementet blant dem som forvalter det aller viktigste i vårt demokrati, nemlig frie valg hvert annet år. Men demensen strekker seg lenger enn som så, for partiet har også glemt at dette viktige demokratiske instrumentet faktisk var Senterparti-kommunalministerens verk – født av Liv Signe Navarsete, pint under Trygve Slagsvold Vedum, men fortsatt levende. Og slik kommer det til å være fordi byråkratiet, som det kalles, eller byråkratene, ikke sitter og tvinner tommeltotter i Tønsberg og venter på valg hvert annet år, og fordi alle vet at legger man ned disse arbeidsplassene, må de flyttes til Oslo og tilbake til Kommunaldepartementet, der akkurat de samme arbeidsoppgavene venter dem. Det er vel dette Senterpartiet kaller reversering. Jeg gjentar representanten Gahr Støres ord fra tidligere i dag: Det er ikke slik at det sitter en gjeng med ansiktsløse byråkrater der ute som bare kan høvles vekk.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-11-27:
Tidligere i dag tok representanten Tuva Moflag replikk på Venstres finanspolitiske talsperson og stilte ham spørsmål om jordmorsituasjonen ved Akershus universitetssykehus. Abid Q. Raja svarte greit når det gjelder regjeringens sykehuspolitikk, men siden det får være grenser for hva arme finanspolitikere skal ha greie på når det gjelder detaljer i de enkelte sykehusenes utfordringer, og siden jeg regner med at representanten først og fremst vil ha svar på sitt spørsmål – for det er vel det det dreier seg om – er jeg glad for å klargjøre følgende: Den norske jordmorforeningen gjennomførte i juni en kartlegging blant sine 700 medlemmer ved OUS, Haukeland, Stavanger, Vestre Viken og Ahus. Den viste ganske riktig at 66 pst. har vurdert å slutte. Slik kan vi ikke ha det. Dette er bakgrunnen for at Helsedirektoratet har fått i oppdrag av helseministeren å etablere en faggruppe som skal se på hvorvidt arbeidssituasjonen for jordmødre har endret seg over tid, og hva som bør eller må endres. Frist for dette oppdraget er 1. mars 2020. Når det er sagt: Denne regjeringen har virkelig ikke noe å skamme seg over når det gjelder antall jordmorstillinger i dette landet, for parallelt med at antall fødsler har gått ned i Norge, har antall jordmødre steget radikalt siden 2013. Det fører til at forholdet mellom antall jordmorårsverk i sykehusene per 10 000 fødsler siden 2015 har gått fra 265 til 274. Når antall jordmorårsverk i sykehusene nominelt har hatt en nedgang fra 1 565 til 1 508 i samme periode, har jordmødre i kommunene nær doblet seg fra 2013 til 2019. Nå vet jeg tilfeldigvis at representanten Moflag har en viss erfaring med fødsler, og da er det grunn til å anta at hun forstår betydningen av å få en bedre dekning av jordmorkapasiteten i Kommune-Norge både for å forberede den fødende og ikke minst i oppfølgingen etter at fødselen har funnet sted. I sum: Denne regjeringen tar fødselsomsorgen svært alvorlig, slik det sømmer seg et velferdssamfunn. Skulle det oppstå akutte forhold på enkelte sykehus, vil det bli håndtert så fort det lar seg gjøre, bl.a. i samarbeid med Jordmorforeningen. Å antyde noe annet egner seg bare til å spre usikkerhet rundt forholdene for fødende kvinner i Norge. Det er det ikke grunnlag for.
Ove Trellevik (Høyre), 2019-11-27:
Regjeringa legg til rette for levande lokaldemokrati ved framleis å styrkja kommuneøkonomien og å flytta makt og myndigheit nærmare innbyggjarane. Samtidig står Noreg overfor eit kontinuerleg omstillingsbehov for å sikra den felles velferda vår. Me må skapa fleire grøne jobbar og kvalifisera folk til dei nye jobbane. Norsk økonomi er inne i ein god periode med låg arbeidsløyse samtidig som det vert skapt nye jobbar i både by og bygd. Men då er det også viktig at me held tilbake den offentlege pengebruken. I 2018 fekk kommunesektoren som heile eit netto driftsresultat på 2,8 pst. av inntektene. Dette er høgare enn anbefalinga frå teknisk berekningsutval om at netto driftsresultat bør liggja på om lag 2 pst. over tid for at sektoren skal ha sunn økonomistyring. Dei gode driftsresultata dei seinare åra har gjort at talet på kommunar i ROBEK har gått kraftig ned, og i september 2019 var ti kommunar registrerte i ROBEK. Det er det lågaste talet nokosinne. Sidan regjeringa Solberg tiltredde i 2013, har dei frie inntektene til kommunesektoren auka med rundt 30 mrd. kr., og i revidert nasjonalbudsjett i vår vart det økonomiske handlingsrommet til kommunesektoren styrkt med ytterlegare 0,5 mrd. kr i auka skatteinngang. Høg skatteinngang gjev også god kommuneøkonomi i 2019, og no ligg det an til at skatteinntektene til kommunesektoren vil verta 4,9 mrd. kr høgare enn det me la til grunn i revidert nasjonalbudsjett. Årsaka er at sysselsetjinga veks meir enn tidlegare anslått. Regjeringa legg i 2020 opp til ein vekst i frie inntekter på 1,3 mrd. kr. Veksten er lågare enn tidlegare år, fordi veksten i utgiftene kommunane har knytt til befolkningssamansetjing og pensjon, er lågare enn tidlegare år. Men handlingsrommet til kommunane er på ca. 300 mill. kr når me trekkjer frå demografi og pensjonskostnader og satsinga innanfor veksten til dei frie inntektene. Oppdaterte foreløpige tal viser ein gjennomsnittleg årleg vekst for kommunesektoren sine frie inntekter per innbyggjar på 0,7 pst. i perioden 2013 til 2018, mot 0,6 pst. i perioden 2005 til 2013. Effekten i kommunesektoren har gått ned dei seinare åra, men kommunane kan effektivisera drifta si. Om dei gjer det med 0,5 pst., vil det frigjera ytterlegare 1,3 mrd. kr som kan brukast til styrking av tenestetilbodet utover veksten i dei frie inntektene som kommunane får.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2019-11-27:
Arbeid til alle er prioritet nummer én for Arbeiderpartiet. Nøkkelen til integrering er arbeid, og veien til arbeid går via utdanning og kvalifisering. Flere må klare å forsørge seg selv og sin familie. Introduksjonsprogrammet må bli mer arbeidsrettet. Programmet må føre til mer reell kvalifisering og være mer individuelt tilpasset, slik at vi får mindre variasjon i resultatene mellom kommunene. For mange, av ulike årsaker og i varierende tidsrom, står utenfor arbeidslivet. Målet må være at denne perioden blir kortest mulig, og at alle krefter settes inn på å gi folk kompetanse som kvalifiserer for arbeidslivet. Derfor fremmer vi i vårt alternative budsjett for 2020 kompetansemilliarden. I et arbeidsmarked som krever stadig mer formell kompetanse, må arbeidsmarkedspolitikken styrkes. Tiltakene må i større grad rettes inn mot utdanning og reell kvalifisering som fører til et solid fotfeste i arbeidsmarkedet. Utdanning må benyttes som arbeidsmarkedstiltak i større grad enn nå. Det må tilrettelegges for løp hvor lønnstilskudd kombineres med fagbrev og framtidig fast ansettelse, i tett samarbeid med partene i arbeidslivet. Andelen unge som ikke er i arbeid, er høy. Antallet unge uføre øker. Ordningen med arbeidsavklaringspenger er dessverre kraftig kuttet i dette budsjettet. Mange som har noe arbeidsevne, blir likevel 100 pst. uføre. Manglende fullføring av videregående opplæring er en viktig del av denne problemstillingen. Arbeiderpartiet prioriterer 100 mill. kr utover regjeringens budsjett til kommunale innvandrertiltak. Arbeiderpartiet vil styrke arbeidet med språkpraksisplasser med 20 mill. kr. Arbeiderpartiet vil øke stimuleringsmidler for mer arbeidsrettet norskopplæring, arbeidsnorsk og bransjenorsk, med 20 mill. kr. Videre foreslår vi å styrke Jobbsjansen med 10 mill. kr. Dette kan gi flere år i introduksjonsprogrammet for dem med behov for lengre kvalifiseringsløp. Vi foreslår også 50 mill. kr ekstra til tiltak rettet mot hjemmeværende kvinner. Denne satsingen er en del av Arbeiderpartiets kompetansemilliard. Bare ved å være konkrete om hvordan vi skal møte framtidens krav om kompetanse, kan vi klare å få flere til å leve av egen lønn. Tomme ord kommer ikke inn på konto hver måned.
Ragnhild H. Kaski (Arbeiderpartiet), 2019-11-27:
Som vi har hørt fra denne talerstolen gjennom hele dagen: Forskjellene i Norge øker. De økonomiske og sosiale forskjellene mellom oss som bor her, øker for hvert eneste år. Det gjør noe med oss som samfunn. Regjeringspartienes politikk fører oss mot stadig økte forskjeller. De 30 pst. med lavest inntekt i Norge har fått dårligere råd siden 2013, og de aller rikeste blir rikere. De topp 10 pst. rikeste eier nå nesten 60 pst. av all formue – og forskjellene øker. Siden 2014 har de aller rikeste fått 8 mrd. kr i skattekutt. Ytelsene til unge på arbeidsavklaringspenger skal kuttes – og forskjellene øker. Forslagene om kutt i støtte til briller og tannregulering opprører. Det er veldig forståelig. I tillegg til å være usosiale kutt er det også ett av stadig flere symptomer på at denne regjeringen skaper enda større forskjeller mellom folk. Og de gjør det vel vitende om konsekvensene. For økonomiske forskjeller betyr noe. Økende økonomiske forskjeller og at antall mennesker som lever i fattigdom, øker, har konsekvenser – konsekvenser for enkeltmenneskene og konsekvenser for oss som samfunn. Og når de økonomiske forskjellene blir til forskjeller i helse, forskjeller i utdanning, forskjeller i deltakelse, rett og slett forskjeller i muligheter, da har vi som samfunn et problem. Forskjeller avler forskjeller. Ens psykiske helse, hvordan man bor, sannsynligheten for at man opplever ensomhet – forskjellene synes selvsagt også der. Vi skal fortsatt være et samfunn med små forskjeller. Det er målet. Men det krever også handling. Jeg mener det ikke er så vanskelig å se at for at forskjellene skal bli mindre, må det omfordeling til. Og skatt er et av våre beste verktøy for å sikre omfordeling. I Arbeiderpartiets forslag til budsjett må de som tjener mest, betale mer i skatt. Resten skal betale mindre. Det er det som er omfordeling i praksis, og det er det som er veien mot mindre forskjeller. Ifølge regjeringen blir de rikeste blant oss motivert av å få mer. Skattekutt til de rikeste er gitt over mange år med den begrunnelsen at de blir motivert til å skape enda større verdier. Men de med minst blant oss blir visst motivert av å få enda mindre. De skal motiveres ut av stønadsordninger. Det skal kuttes og kuttes. Vi ønsker å være et land med små forskjeller fordi vi vet at alle vinner på det. Men da trenger vi andre partier til å styre dette landet.
Runar Sjåstad (Arbeiderpartiet), 2019-11-27:
Når Stortinget behandler forslag til statsbudsjett, må målet for oss som folkevalgte være å fortsette å bygge samfunn gjennom å legge til rette for økt verdiskaping og vekst i hele landet. Finnmark er rikt på naturressurser, har et variert næringsliv, men vil alltid ha behov for flere trygge, lønnsomme arbeidsplasser. Men skal Finnmark kunne utnytte sine naturgitte fortrinn, er vi avhengige av velfungerende samfunn og et godt offentlig tjenestetilbud. Regjeringspartiene vedtok å slå sammen Troms og Finnmark til tross for sterk motstand, og regionreformen iverksettes fra nyttår. Reformen skulle være en demokratireform. Beslutningsmakt og oppgaver skulle flyttes nærmere folk, og fylkeskommunene skulle få en større rolle som samfunnsutvikler. Fylkeskommunene opplever imidlertid at det er betydelig avvik mellom regionreformens målsettinger og fylkeskommunenes finansielle rammer for å kunne innfri de forventningene som er skapt. Fylkeskommunenes økonomiske rammer for 2020 er utfordrende, i tillegg til at fylkeskommunene har store udekte sammenslåingskostnader. Dette er kostnader regjeringen har påført fylkene. Det vil bli svært krevende budsjettprosesser. Kutt i fylkeskommunenes budsjetter vil få negative konsekvenser for ungdommer i videregående opplæring, næringslivet, kulturtilbud, kollektivtrafikk og veivedlikehold. Også kommuneøkonomien er hardt presset, og de fleste kommunene i Finnmark har større realnedgang enn landsgjennomsnittet på 1 pst. Dette fører igjen til stadige omstillingsprosesser, med økt press på ansatte. Mange opplever dårligere arbeidsmiljø, flere konflikter og økt arbeidsbelastning, samtidig som innbyggerne risikerer reduserte kommunale tilbud. Ferdigstillelsen av nye Kirkenes sykehus ble forsinket. Det har vært jobbet med å rette opp feil og mangler som burde vært unngått. Til tross for at ansatte har gjort en formidabel innsats, får de nå krav om å bidra til å kutte 100 mill. kr, i tillegg til at helikopterlandingsplassen ikke vil bli ferdigstilt før tidligst 2023 på grunn av at man mangler 20 mill. kr. Samtidig ble vedtaket om bygging av nye Hammerfest sykehus utsatt til desember i påvente av dette nedtrekket på 100 mill. kr, noe som fører til økt frustrasjon og uro blant både pasienter og ansatte. Dette kommer på toppen av usikkerheten og utfordringene rundt byttet av operatør på luftambulansen. Gode fylkeskommunale tjenester, kommunale tjenester og offentlige helsetilbud over hele landet er avgjørende i folks hverdag. Derfor foreslår Arbeiderpartiet i sitt alternative budsjett å styrke rammene til fylkeskommunene, styrke rammene til kommunene, styrke rammene til sykehusene, til ambulansetjenesten, til desentraliserte fødetilbud og til psykisk helsevern i hele landet.
Silje Hjemdal (Fremskrittspartiet), 2019-11-27:
Fremskrittspartiet mener at norske helsearbeidere har all grunn til å være stolte av den gode jobben de gjør. Jeg ble oppriktig glad i hjertet mitt da jeg leste innlegget til Kine Marie i Bergens Tidende i forrige måned og oppfølgingsinnlegget som vernepleieren Marion hadde i dagens Bergensavisen. Begge skryter av jobben de gjør innenfor helsesektoren, og det håper jeg veldig mange flere gjør. Marion skriver så klokt at vi må «møte den truende eldrebølgen med verdighet og yrkesstolthet». Og hun sier at i jobben hun gjør som vernepleier, utgjør hun en utrolig stor forskjell, at det betyr noe for andre, og at det derfor er hennes drømmejobb. Jeg kunne ikke vært mer enig. Alle eldre fortjener å ha en vernepleier som Marion, som innser hvor ufattelig viktig den jobben er. Imidlertid er det vondt å lese når noen omtaler sykehjem som helvetes forgård. Et pleiehjem skal ikke være en siste oppbevaringsplass, men et sted som tilbyr en spennende hverdag for våre eldre gjennom aktivitet og glede. Det skal være et godt sted å bo. Fremskrittspartiet er veldig klar på at man skal kunne glede seg til å bli gammel. Folk skal kunne leve gode liv hele livet. Dessverre er det mange politikere som gjør dette til en debatt om privat versus offentlig velferd. Jeg tror mange politikere innimellom har godt av å ta av seg det man kan kalle de ideologiske brillene, og heller fokusere på de eldres livskvalitet og velferd. Regjeringen har tatt flere grep for å følge opp dette. Vi har en historisk satsing på heldøgns omsorgsplasser, flere årsverk og økt kompetanse hos ansatte. Dette arbeidet fortsetter i 2020. Eksemplene er mange, men jeg kan trekke fram noen. Det foreslås tilskudd til 2 000 heldøgnsplasser i sykehjem eller omsorgsboliger. Regjeringen foreslår en samlet tilsagnsramme på 400 mill. kr til etablering av lokalkjøkken på sykehjem og omsorgsboliger. Fremskrittspartiets hjertesak om et eldreombud kommer på plass – helt fantastisk. Og sist, men ikke minst foreslår regjeringen å utvide forsøket med statlig finansierte omsorgstjenester til seks nye kommuner. Det var med tungt hjerte jeg i går leste at Gjesdal FrP fremmet dette i levekårsutvalget og ble nedstemt. Man kan f.eks. se hva Terje Søviknes klarte å få til i Os, der man sikret finansiering og drift av 44 nye plasser på Luranetunet sykehjem og sikret driften av eldreomsorgen i institusjoner og hjemmetjenester for lang tid framover. La oss håpe at f.eks. kommunestyret i Gjesdal innser at det ikke er noen som helst skam å snu.
Roy Steffensen (Fremskrittspartiet), 2019-11-27:
Representanten Slagsvold Vedum beskrev en dag i sitt liv og sin reise gjennom landet, og han lurte på om vi fra regjeringspartiene ikke er ute og reiser. Vel, jeg kan også fortelle fra en tilfeldig dag. Jeg står opp om morgenen, vekker datteren min og gjør henne klar til levering i barnehagen – en barnehage som nå har flere ansatte fordi vi har innført en bemanningsnorm. I barnehagen treffer jeg på håndverkeren, som skal levere ungen sin, og som kjører en typisk arbeidsbil. Det er mulig for ham å bruke håndverkerbilen rett og slett fordi vi har endret det umulige regelverket, sånn at han nå faktisk kan bruke arbeidsbilen uten å risikere straffeskatt. Håndverkeren er alenepappa med lav inntekt og sparer tusenvis av kroner i året fordi denne regjeringen i 2015 innførte redusert foreldrebetaling for dem med minst. I barnehagen skal alle femåringene få svømmeopplæring i år fordi denne regjeringen i 2015 innførte en tilskuddsordning til svømmeopplæring i barnehager. I Gjesdal kommune får nå alle femåringene det tilbudet. Etter å ha kommet til Oslo kan jeg velge og vrake blant over hundre flere daglige togavganger inn og ut av Oslo sentrum, og jeg velger å reise til Sandvika. Der besøker jeg realfagsgymnasets ungdomsskole, en skole som startet fordi denne regjeringen endret loven sånn at profilskoler som ønsket å satse på realfag, kunne få starte. Her møter jeg elever som har en genuin interesse for naturfag, matte, fysikk, kjemi, astronomi og alt som rører på seg i verdensrommet. Det er skoleflinke ungdommer, men ungdommer som gjerne var utenfor gjengen på skolen de gikk på før. Her møter de ungdom de deler interesser med, og som har de samme talentene, og de er i et skolemiljø hvor de får muligheten til å blomstre og få seg venner. Karakterene er gode, skolen er helt i topp nasjonalt, og de har ingen mobbing. Senere reiser jeg videre til Vestfold og kjører bil på E18, som tidligere ble kalt «dødsveien», men som nå er en firefelts motorvei med fartsgrense på 110 km/t og en av landets sikreste veier. På denne veien er det bompenger, men jeg betaler under 60 kr i bompenger og ikke 112 kr, som det var lagt opp til under de rød-grønne. I Tønsberg besøker jeg Færder videregående skole, hvor vi prater om yrkesfagløftet som denne regjeringen har satt i gang, og der får jeg høre at vi de siste seks årene har sett at resultatene i norsk skole går i rett retning. Elevene lærer mer, de er mer til stede, færre faller fra, fraværet går ned, karakterene går opp, mobbetallene går ned, og flere får lærekontrakter. På vei hjem kjører jeg innom Egge gård i Lier, hvor jeg kan kjøpe alkoholholdig sider, siden landbruksministeren liberaliserte loven i 2016. Jeg skulle ønske jeg hadde ti minutters taletid, som representanten Slagsvold Vedum hadde, så skulle jeg fortalt om mange flere reiser rundt i landet, men jeg er sikker på at det i dette statsbudsjettet ligger masse positivt som gjør at vi får flere gode historier å fortelle i årene som kommer.
Margret Hagerup (Høyre), 2019-11-27:
Vi har en raus og stor offentlig sektor i Norge. At vi fant olje, har lagt grunnlaget for den velferden vi opplever i dag. Budsjettpolitikk, uavhengig av hvem som har styrt landet, har handlet om hvor løst eller hvor hardt man skal trykke på gasspedalen. Den virkeligheten er vi i ferd med å forlate, og prioritering har aldri vært viktigere. I en verden preget av globalisering, klimautfordringer og en stadig økende polarisering trenger vi en politisk debatt der vi finner sammen. Polarisering gir kortsiktighet og uforutsigbarhet. Samtidig er proteksjonismen i verden i sterk framvekst. Det er oss mot dem, de gode mot de onde. Politikk handler ikke lenger om ulike interesser; det handler om ideologi. Når vi heller burde snakke om kvaliteten og innovasjonen, ser vi at en rekke byer nå rekommunaliserer velferdstilbudene. Våre velferdspenger skal ikke gå i lommen til private aktører, blir det sagt. Det er visst verre enn å se for seg at skattepengene våre skal gå til å finansiere en raus offentlig sektor, hvor sykefraværet og kostnadene er vesentlig høyere enn i privat sektor. Det kan være vanskelig å ramme inn konkurranse, men det er enda vanskeligere å ramme inn et monopol. Så lenge man blir kvitt velferdsprofitørene, er alt godt, påstår venstresiden. «Private» har dessverre blitt et skjellsord i den offentlige debatten. Har vi råd til å stenge de private ute, samtidig med at oljeinntektene avtar og vi blir stadig flere eldre? Jeg undres over venstresidens svartmaling av norsk næringsliv. Vi har i all hovedsak anstendige lønns- og arbeidsvilkår og et arbeidsliv som er helt i verdenstoppen, på grunn av vår høye tillit og vår evne til samarbeid. Vi er kjent for trepartssamarbeidet, som har gjort Norge til det landet vi kjenner i dag. Næringslivet vårt består av bedriftsledere som tar ansettelsesrisiko, og investerer tid og kapital for å skape arbeidsplasser. De er helt avhengige av å ha flinke medarbeidere med på laget. Det ene forutsetter det andre. I løpet av det siste året er 50 000 flere kommet i jobb, 40 000 av disse i privat sektor, en næring som bidrar til sunn konkurranse og gir kvalitet og innovasjon. En stor og sjenerøs offentlig sektor krever høy verdiskaping i privat sektor. Vi kan ikke begynne å bygge monopoler nå. Private næringsdrivende tar stor risiko når de skaper arbeidsplasser, og de fortjener ikke skepsisen de møter. Vi må prioritere hardere i framtidige statsbudsjetter, og da er ikke rekommunalisering og utestengelse av private løsningen. Vi trenger privat næringsliv med på laget hvis vi skal skape kvalitet og innovasjon for vår framtidige velferd. Kun da kan vi beholde et bærekraftig velferdssamfunn.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-10-03:
På vegner av stortingsrepresentantane Nils T. Bjørke, Heidi Greni, Emilie Enger Mehl og meg sjølv har eg gleda av å leggja fram eit representantforslag om full erstatning for dei som er ramma av forbodet mot pelsdyrhald.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-10-03:
Regjeringspartia, med støtte frå SV, Miljøpartiet Dei Grøne og Raudt, vedtok den 13. juni eit næringsforbod for pelsdyrnæringa. Fleirtalsregjeringa har i sommar hatt ute på høyring eit forslag til kompensasjonsordning for dei familiane som er ramma av forbodet. Dette vil bety økonomisk ruin for desse familiane. Verdiar som er bygde opp gjennom generasjonar, vert tapte. Mange vil sitja igjen med milliongjeld. Det er desse familiane som betalar prisen for politikken til Venstre. Eg vil gje representanten Terje Breivik moglegheit til å forklara meg, Stortinget og desse pelsdyrbøndene kvifor ein ikkje kan gje dei ei skikkeleg erstatning – ei full økonomisk erstatning for det tapet som næringsforbodet har gjeve dei.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-03:
For det første vil jeg på vegne av Rødt foreslå en rettferdig boligpolitikk gjennom ikke-kommersielle boliger. For det andre vil jeg fremme et representantforslag om å sikre ren energi til industrien gjennom å stoppe NorthConnect-kabelen.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-03:
Lærdommen fra brexit er at vi aldri bør bli medlem av EU. Det er knapt mulig å komme seg ut av den unionen. Nå er vi heldigvis ikke medlem. Vi har en EØS-avtale som skaper stor motstand ute i industrien ikke minst fordi mange ser at EØS-avtalen gir import av høyrepolitikk fra Brussel, og at det også fører til økt grobunn for sosial dumping og undergraving av norske arbeidstakeres lønns- og arbeidsvilkår. Det er mye av bakgrunnen for at mange i fagbevegelsen er mot avtalen. Vi ønsker en vanlig handelsavtale med EU. Meg bekjent solgte Norge varer til land i EU også før EØS-avtalen. Vi hadde til og med tollfrihet på samtlige industrivarer til EU, og vi hadde stor eksport av ferdigvarer og ikke minst råvarer til EU. Så lenge EU har bruk for aluminium, olje, gass og fisk – våre varer – vil de også ha interesse av å handle med oss, også uten en EØS-avtale.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-03:
Man skulle tro at representanten Engen-Helgheim snakket om den norske modellen da han snakket om systemet – et system der man har sterke fagforeninger, sterk statlig styring og historisk sett statseide bedrifter – en statlig næringspolitikk – hvor man aktivt går inn for å utvikle næringer framfor å la det såkalte markedet rydde opp. Rødt støtter og vil ha mer av den typen norsk modell, ikke minst for å få opp nye grønne næringer. Men uhemmet kapitalisme – at man gir mest mulig makt til noen ytterst få eiere som kun vil maksimere profitt for seg selv – er ikke løsningen verken på en klimakrise eller en ulikhetskrise. Vi vil prioritere en sterk stat, ikke minst for å få opp nye næringer hvor det kanskje kan være vanskelig å få lønnsomhet neste år, men hvor man kan få lønnsomhet om ti–tjue år. Da må staten inn og bygge opp nye næringer, løse det som gjelder klimautslippene våre, og sikre folk nye jobber.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-03:
Systemet vi har i dag, har som grunnleggende problem at det er basert på evig økonomisk vekst på en klode som har begrensede ressurser og begrenset tåleevne økologisk. Å forene et slikt system – med evig økonomisk vekst til fordel for den eiende eliten, som er noen ytterst få prosent på toppen – med et samfunn som er innenfor det naturen tåler av påvirkninger, er den store motsigelsen som Fremskrittspartiet ikke har noe som helst svar på. Vi fikk f.eks. løst problemet med hull i ozonlaget gjennom tydelige politiske vedtak om å forby bestemte gasser, noe som gjorde det mulig å få slutt på at hullet i ozonlaget stadig ble utvidet. At det er politisk styring som trengs, er helt åpenbart – ikke en tro på at markedet vil løse problemet, for markedet styres av en liten elite som vil ha mest mulig til seg selv, og ikke av langsiktige økologiske hensyn.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-03:
For det første: Kapitalismen gir oss full fart mot klimakrise, økte utslipp og ingen løsning på de enorme problemene verden står overfor. Det er åpenbart ikke svaret å fortsette med det systemet som primært gir berikelse for en liten elite. Vi ser for det andre at veldig mye innovasjon og utvikling av ny teknologi – også det som er klimavennlig – skjer ved at staten går foran med store investeringer og sørger for ny industri, ny teknologi. Vi ser at innovasjon innenfor helsevesenet skjer i våre felles offentlige sykehus, ikke gjennom private, kommersielle løsninger, og at også vitenskapelige framskritt i stor grad skjer på de offentlig finansierte og drevne universitetene og institusjonene for høyere utdanning. Vi ser at vi i fellesskap kan utvikle veldig mye ny teknologi og nye løsninger, men da må målet med det være å få nye løsninger – ikke å sikre rikdom for de ytterst få.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-03:
I Transportarbeiderforbundet var det flertall mot EØS-avtalen, og det er mange på grunnplanet i Fellesforbundet som er mot avtalen, ikke minst ute på byggeplassene. Hvis en tar turen dit og snakker med dem og spør hva som har skjedd de siste 15 årene når det gjelder sosial dumping, arbeidslivskriminalitet og organisasjonsgrad, er det alvorlig, det som skjer, og det er bakgrunnen for at mange vender seg mot EØS-avtalen, også i Fellesforbundet. Det kommer et landsmøte om en uke, og da får vi se hvordan representanten Andersens ord står seg. Men det viktige er hvorvidt man tar på alvor det som er årsaken til at EØS-motstanden vokser: at mange ønsker at man skal ha mer suverenitet og mer styring over norske naturressurser, og at man sier nei til ACER, som fagbevegelsen gjorde, mens Arbeiderpartiet på Stortinget dessverre sa ja sammen med de borgerlige. Dette er bakgrunnen for at motstanden vokser mot en avtale som dessverre gir import av høyrepolitikk fra Brussel.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-03:
Jeg tror ikke denne Marx ville ment at det å sette den frie bevegelighet av kapital, varer, tjenester og arbeid over landegrensene over alle andre hensyn ville vært et fornuftig prinsipp for arbeiderpartier – med både stor og liten a. Det er det som er kjernen i EU. Det er markedsliberalisme satt i system og til og med grunnlovfestet. Det er kjernen i EU-systemet som vi er en del av gjennom EØS-avtalen. Det er forunderlig at Arbeiderpartiet, som setter arbeidsfolks interesser foran, omfavner et system som er til stor gunst for de store selskapene i EU, for deres makt og myndighet over hele samfunn, men til ugunst for arbeidsfolk som må konkurrere mot hverandre i et grenseløst marked, hvor de som kan by lavest lønn, gjerne vinner konkurransen mot de andre. Det er det omvendte, mener jeg, av ekte solidaritet over landegrensene.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-10-03:
Eg skal på vegner av stortingsrepresentantane Marit Knutsdatter Strand, Geir Adelsten Iversen, Kari Anne Bøkestad Andreassen og meg sjølv fremja eit forslag om å gi helseføretaka ei lovfesta plikt til å tilby følgjetenester for fødande med meir enn 60 minuttars reiseveg til fødestaden.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-10-03:
Representanten Hoksrud var i helsekomiteen for omtrent eit år sidan. I dag kunne me høyra i ein replikkrunde at finanspolitisk talsmann i Høgre, Henrik Asheim, sa at grunnen til at regjeringa ikkje hadde brukt 12 mrd. kr på sjukehus, som ein hadde lovt i ein valkamp, var at regjeringa nådde målet med 9 mrd. kr. Då er spørsmålet kva målet er, og om representanten og Framstegspartiet er einig i dette. For i Helse Møre og Romsdal er iallfall målet no å kutta 85 mill. kr årleg. Det har ført til vedtak om å kutta anestesiberedskapen i Kristiansund, ein skal slå saman sengepostar i Molde og Ålesund, det har kome forslag om ein einmannsambulanse i Geiranger – intet mindre. Så spørsmålet til representanten er om Framstegspartiet aksepterer desse kutta og om han er einig i dette.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-10-03:
Ambulansetenesta og grunnleggjande beredskap er trua under denne regjeringa. Kritikkverdige anbodsprosessar og rå kuttforslag skaper utryggleik både for bil-, båt- og luftambulansen. Bilambulansetenesta er dei siste ti åra utvikla frå ein rein transportteneste til å verta ein viktig del av den akuttmedisinske kjeda. Eg forstår godt harmen over forslaget frå Helse Møre og Romsdal om å etablera ein einmannsambulanse i Geiranger, og ambulansearbeidaren som til NRK sa at det er som å gå 20 år tilbake i tid. Spørsmålet mitt er om statsråden vil verta hugsa som den helseministeren som tillét å etablera einmannsambulansar, og dermed avvikla ambulansetenesta slik vi kjenner ho i dag, eller om han vil verta hugsa som den helseministeren som tok grep og sikra ei utvikling av ambulansetenesta i heile landet.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-10-03:
Det dette betyr, er at Arbeiderpartiet videreutvikler en moderne sosialdemokratisk politikk som svarer på utfordringer som oppstår, som leser utviklingen når den skjer, som ser at den politikken regjeringen legger opp for skolene våre, sørger for at vi nå har et rekordantall ufaglærte lærere i skolen, og som ser at dyktige lærere i et fag ikke får undervise i det faget fordi de har dårlige eller ikke gode nok karakterer i et annet. Det er feil politikk. Vi lærer av det. Dette landet trenger nye reformer. Arbeiderpartiet ville foreslå dem. Vi stemmer for de reformene vi mener er riktige i utgangspunktet, og så holder vi regjeringen ansvarlig for hvordan de utvikler dem. Politireformen er ikke utviklet i riktig retning. Folk som jobber i politiet, folk som trenger politiet, ser det hver dag. Det tar vi ansvar for, og vi vil legge inn forslag som peker ut en annen retning for hvordan de grunnleggende trygghetstjenestene blir fulgt opp og erfart av folk.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-10-03:
Einar Gerhardsen var heldig stilt ved at han slapp å inngå forlik med Høyre i mange saker. Men det Arbeiderpartiet gjør når vi inngår forlik, er at vi følger nøye med på hva som skjer. Vi kan inngå forlik om intensjoner – det har vi gjort – men erfaringene med det er veldig dårlige. Jeg sier ikke nei til å inngå forlik om kloke ting for landet, men jeg har hatt seks års erfaring med hva denne regjeringen gjør når den inngår avtaler på tvers av de politiske skillelinjene: De informerer ikke sine partnere, de informerer ikke om hvordan utviklingen er, hvordan utfordringene kommer, hvordan det trengs justeringer. Vi må sitte og se på en utvikling som går i gal retning i forhold til hva som ble vedtatt. Det sier noe om erfaringene med å inngå avtaler med denne regjeringen, og de erfaringene har vi lært av. Men vi kan tenke selv: Hva trenger landet? Hvor er vi på vei? Hvor trenger vi å justere? Og vi lytter til folk når de erfarer konsekvensene av en politikk som øker forskjellene, som er usosial med tanke på de behovene nordmenn har. Høyre vil da også i fremtiden erfare at Arbeiderpartiets stemme er veldig tydelig på det. Det finnes et annet flertall som vil gå i en annen retning, og det vil vi bidra til.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-10-03:
Det var vel et innlegg, men jeg kan jo tolke et spørsmål ut av det. Arbeiderpartiet vil utvikle, ikke avvikle den industrien. Den har en unik kompetanse. Hvis vi setter en sluttdato eller avvikler den, vil kapital, forskning, fagfolk og unge mennesker ikke søke seg til den – vi trenger det. De skal gis nye oppgaver og støtte til å utvikle ny industri som får utslippene ned, og som leverer industrielle løsninger for det. Jeg så et godt eksempel på det tidligere denne uken. I Longyearbyen fyrer de med kull for å ha kraft. Det er den mest forurensede byen i Europa. Den kan på ti år bli den reneste byen i Europa hvis industrien får utvikle nye løsninger, med fornybar energi, batterikapasitet og rensing på nye måter. Det er veien å gå. Da skal vi satse på den industrien. Arbeiderpartiets landsmøte vedtok veldig tydelige mål om det. Dette står hele Arbeiderpartiet bak, det er i vårt program, og det kommer til å være vår ledetråd når vi skal stake ut veien for en rettferdig omstilling, der folk kan få nye jobber og kan være trygge for jobbene sine, og der folk kan være med på kompetanseutviklingen.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-10-03:
Arbeiderpartiet er for EØS-avtalen, og vi mener at den er en god avtale fordi den regulerer økonomien og setter lover og regler rundt den på en måte som også gjør det mulig å ha et trygt arbeidsliv. Det krever en regjering som følger opp på nasjonalt plan, som har en ambisjon for et arbeidsliv uten sosial dumping – med allmenngjøring av tariffavtaler og at norske regler skal gjelde – og som bruker det handlingsrommet. Innenfor de rammene kan vi både sikre trygghet for arbeidsfolk i Norge, og vi kan oppmuntre unge nordmenn til å søke fagretninger som landet trenger, og som de kan ha interesse for fordi det er trygge jobber. De kan være trygge for at tariffavtaler gjelder, at det er norsk på arbeidsplassene – viktige forutsetninger for å trives – samtidig som vi er en del av et Europa hvor man kan jobbe i andre land. Men det skal skje etter norske standarder, med norske lønns- og arbeidsvilkår. Det er et mål som Arbeiderpartiet har helt klart i sitt program.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-10-03:
Målene for våre kutt er nedfelt i avtaler vi har inngått internasjonalt. Det er helt avgjørende. Jeg tror også det er avgjørende at vi gjennomfører dem i en europeisk sammenheng, i samarbeid med EU, men at vi også har større ambisjoner: at vi tar kuttene i den såkalte ikke-kvotepliktige sektoren hjemme og sender klare signaler til vår økonomi om det. Det omfatter jo alle deler av økonomien. Jeg opplever en regjering som sender uklare signaler til folk, bedrifter, oss alle i landet, om hvilke bidrag de kan gi. Dette må også bety noe i den enkelte families liv. Vi ser at byer som Oslo og Bergen har kuttet klimautslippene kraftig fordi de har mobilisert folk til å være med på det. Vi skal nå de forpliktelsene vi har satt oss, og vi skal også bidra til at våre løsninger kan brukes internasjonalt. Derfor er fangst og lagring av CO 2 et område vi bør komme i gang med, i samarbeid med Europa, i samarbeid med land internasjonalt. Det er også, som jeg har sagt, et aktivt samspill med industrien for å utvikle nye løsninger som går mot nullutslipp på sokkelen i Norge, og som går mot løsninger hvor vi kutter utslipp i alle sektorer av det industrien vår tilbyr på land, noe som også kan skape bærekraftige eksportprodukter.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-10-03:
Denne regjeringen prioriterer jo ikke mer til dem som har minst; de prioriterer de store midlene til dem som har mest. De regner med at de som har mest, jobber mer og gjør det bedre når de får skattekutt, mens de som har lite, skal jobbe mer hvis de får mindre. Det er jo prioriteringslinjen som Venstre er med på i regjering. Det å gi målrettet støtte til dem som har minst, høres sympatisk ut, men det kan være en felle. Det kan låse folk i en fattigdomsfelle. Hvis en er under den inntekten i familien, får en et gode, med skolefritidsordning eller billigere barnehage. Går en over den grensen i arbeidslivet, mister en den rettigheten. Det ønsker vi ikke. Kontantstøtten bidrar til det samme. Universelle velferdsordninger har sin styrke i å sikre legitimiteten til velferdsstaten. Vi kan ikke ha universelle velferdsordninger på alle felt, til alle tider, også i en tid da vi får større behov for å prioritere. Men jeg tror veien denne regjeringen har lagt ut på, ved at en gir fra velferdsstaten til dem som har aller minst, og det ofte skal betales av dem som har litt mer, er usosial og bidrar til økte forskjeller.
Trond Helleland (Høyre), 2019-10-03:
Vi har nettopp lagt bak oss et kommunevalg som vel ikke var noen supersuksess for verken Arbeiderpartiet eller Høyre. Når det gjelder Arbeiderpartiet, ser vi jo at det representanten Støre nå skisserer, er at han ønsker å gå lenger til venstre. Han ønsker å gå vekk fra reformer han har vært med på. Det så vi gjennom valgkampen, der politireformen ble lagt på hylla, og der mange av de viktige grepene innenfor skolepolitikken for å sikre bedre kompetanse og kvalitet i utdanningen også ble lagt på hylla. Betyr dette at det representanten Støre nå varsler, er en kraftig venstredreining i Arbeiderpartiets politikk, som vi har sett tendenser til den siste tiden?
Trond Helleland (Høyre), 2019-10-03:
Dette betyr rett og slett at når Arbeiderpartiet stemmer for en reform eller går inn for noe her i Stortinget, har det en tidsfrist. En vil se an litt og vurdere hva Senterpartiet, Rødt og Miljøpartiet De Grønne mener, og så vil Arbeiderpartiet snu på flisa og si: Ja, Trygve har egentlig rett. Det er jo det vi har opplevd de siste årene, at Arbeiderpartiet stadig har tilnærmet seg politikken på denne måten: Ja, vi stemmer for, vi inngår et forlik, og så går vi vekk fra det. Jeg synes ikke det virker som et troverdig styringsparti. Representanten Jonas Gahr Støre viste til Einar Gerhardsen i åpningen av sitt innlegg. Det var vel ikke slik Gerhardsen opererte, at han hele tiden kikket rundt og så hvordan de andre partiene la opp politikken sin, for så å snu på flisa, snu kappen etter vinden og så endre politikken? Det er jo der Arbeiderpartiet er i dag. En er ikke et troverdig styringsalternativ når en hele tiden flytter seg etter det de andre partiene på venstresiden er ute etter. Derfor mener jeg at Arbeiderpartiet går til venstre.
Trond Helleland (Høyre), 2019-10-03:
Det er den første påstanden i innlegget til representanten Tajik jeg vil gripe fatt i først, for hun sa at jeg snakket mest om andres politikk. Vel, det er mulig det føltes sånn for Arbeiderpartiet fordi angrepene satt ganske godt, men jeg brukte altså ca. 80–85 pst. av innlegget mitt på å snakke om Høyres og regjeringens politikk, både i fortid og i framtid. Jeg var også inne på dette med arbeidsledigheten. Den har gått ned. Den er den laveste på mange år, og jeg mener at vi har sett en positiv utvikling også i sysselsettingsandelen. Jeg har ikke de nøyaktige tallene på sysselsettingsgraden, som Arbeiderpartiet var veldig opptatt av for noen år siden, og som tydeligvis er hentet opp igjen nå, men realiteten er i hvert fall at det går bra i norsk næringsliv. I trontalen i går kunne vi høre at åtte av ti nye arbeidsplasser som nå skapes, skapes i privat sektor, og det tyder på at vi har en sunn og god utvikling i økonomien. Et av hovedpunktene til regjeringen er å inkludere flere i arbeidslivet, og det jobber vi hardt med hver eneste dag.
Trond Helleland (Høyre), 2019-10-03:
Jeg kan godt svare det samme på ny, for utgangspunktet mitt er at regjeringen – og det avsluttet jeg forrige svar med – har lagt veldig stor vekt på både en inkluderingsdugnad og en integreringsdugnad. Der er det selvsagt ikke gjort over natten å få alle tiltak til å virke, men det skjer nå veldig mye positivt, bl.a. med å få folk som er innvandrere til Norge, i arbeid, og med å få flere unge som har hatt problemer med å komme ut i arbeidslivet, i arbeid. Så kan ikke jeg svare her og nå når det gjelder det tallet Hadia Tajik har funnet, fra ti år før finanskrisen – jeg vet ikke om det er et spesielt målepunkt som Arbeiderpartiet mener det er riktig å bruke. Vi har sett at det har gått bedre med sysselsettingen de siste årene, vi har sett at arbeidsledigheten har gått ned, og at flere blir inkludert i arbeidslivet, og det synes jeg er et godt utgangspunkt.
Trond Helleland (Høyre), 2019-10-03:
Jeg er ikke fornøyd med en utvikling der ikke alle som kan jobbe, er i arbeid. Det er jo hovedpoenget vårt. Vi ønsker å inkludere flere i arbeidslivet, vi ønsker å gjøre en jobb sånn at også folk som har kommet til Norge, som har lært seg norsk, kan inkluderes i arbeidslivet. Vi ønsker at flere av dem som har hatt problemer med å komme ut i arbeidslivet, som er unge, skal inn i arbeidslivet. Dette jobber regjeringen med hver eneste dag, og vi er ikke fornøyde. Vi er ikke fornøyde før alle er i jobb, før alle som har muligheten til å bidra til velferdssamfunnet, bidrar – med å gi skatteinntekter, til verdiskapingen, til å skape private arbeidsplasser og til at Norge blir et enda bedre land å bo i. For arbeid er helt avgjørende for folks trivsel, for folks mulighet til å fungere sosialt og være en del av samfunnet. Jeg er ikke fornøyd med at ikke alle er i jobb, men jeg kan ikke gi eksakt svar på hvorfor det året Hadia Tajik plukket ut, skiller seg ut i positiv retning. Det er mulig Hadia Tajik selv kan svare på det, men det har hun ikke prøvd på.