Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2015-10-05:
Den 14. september valde det norske folk sine lokale kommune- og fylkestingsrepresentantar over heile landet. Dette gjorde dei for å ta vare på lokalsamfunnet sitt og for å sikre at deira meiningar og ynske vert høyrde dei neste fire åra. Men i løpet av den tida kan Noreg inngå avtalar som sterkt vil avgrense dei lokale folkevalde sine moglegheiter til å styre kommunane og fylkeskommunane til beste for sine innbyggjarar. Som Senterpartiets parlamentariske leiar viste til, finst det ei rekkje døme på at investeringsavtalar med ISDS-mekanismar går til åtak på demokratiet på nasjonalt nivå. Men det er ikkje berre her ein kan få åtak. Denne typen investeringsavtalar råkar òg demokratiet lokalt og regionalt. Etter at Buenos Aires tok attende forsyninga av vatn i kommunal regi, vart Argentina dømt til å betale 405 mill. dollar i erstatning til det franske selskapet Suez. Kva skjer den dagen eit kommunestyre vil ta attende ulike tenester i offentleg regi? Kva vert konsekvensane om dei innfører nye reguleringar for å ta vare på miljøet eller innbyggjarane sine arbeidsrettar? Vil dei ha lov til det? Kor mykje vil dei måtte betale i erstatning fordi ein bryt prinsippet om «føreseielege rammevilkår»? Konsekvensane av både TISA-avtalen og dei bilaterale investeringsavtalane regjeringa vil innføre, er uklare. Mellom anna LO har skjønt dette. Difor skriv LO i sitt høyringssvar til stortingsmeldinga om handel og globalisering at dei utviklingstrekk me har sett dei siste åra med investor–stat-tvisteløysingsmekanismar, gir god grunn til bekymring. LO kan difor ikkje støtte innføring av ei ISDS-løysing i det norske rammeframlegget til bilaterale investeringsavtalar. Det vert interessant å sjå om Arbeidarpartiet vil støtte LO si vurdering i dette spørsmålet under Stortingets handsaming av meldinga. Den 5. november 1975 var det i denne salen ein avgjerande debatt for utviklinga av Noreg. Då drøfta ein korleis Noreg skulle nytte oljeressursane i Nordsjøen. Skulle me sikre nasjonal kontroll med dei? Skulle me gjennom politisk styring sikre at ressursane kom heile folket til gode? Òg den gongen hadde me marknadsliberalistar som ikkje hadde noka tru på regulering eller politisk styring. Carl I. Hagen gjekk imot at Noreg skulle nytte oljeressursane på ein strategisk måte. Han kunne då, på vegner av Anders Langes Parti, fortelje: «Vi foreslår derfor å selge rettigheter som Statoil har bl.a. i Statfjord-feltet til andre. Så vidt vi har undersøkt er det i dag ikke noe problem å selge rettigheter for 10 milliarder kr.» Då Noreg fann olje, hadde me framsynte og visjonære folkevalde som ville nytte ressursane til å byggje landet og sikre god velferd til det norske folk. Nasjonale strategar som Finn Lied og Jens Evensen såg at me gjennom politisk styring måtte sikre nasjonale arbeidsplassar. Heldigvis var ikkje Noreg bunde av nokon TISA-avtale. Me hadde nasjonalt politisk handlingsrom til å byggje opp norsk produksjon. Historia eg fortel, er ei suksesshistorie. Det er ei historie om hardt arbeid og politisk leiarskap. Men ville denne historia ha vorte til om Noreg den gongen hadde vore bunde av TISA-avtalen eller av bilaterale investeringsavtalar etter regjeringa sin modell for investeringsavtalar? Det er eit stort spørsmål. Dei bilaterale investeringsavtalane som regjeringa har føreslått, vil forhindre statar i å stille krav som innskrenkar den kommersielle fridomen til investoren. Kva betyr det? Jo, det betyr m.a. at utviklingsland ikkje skal kunne krevje bruk av lokal arbeidskraft eller lokale råvarer. På same måten som Noreg verna eigen industri og gav titals tusen nordmenn moglegheit til å finne arbeid i ein ny industri, vil me no hindre at andre land kan gjere det same. Det tek tid å byggje kunnskap og kompetanse. For å gjere dette må utviklingsland verte gitt rom til å beskytte eigen industri. Dette gjer dei m.a. nettopp ved å stille krav til at utanlandske føretak skal nytte lokal arbeidskraft eller lokale råvarer. Utanriksministeren har sjølv skrive i eit av sine mange svar til meg om TISA at ein av dei store fordelane med TISA er at ein kan nekte dei andre TISA-landa å stille krav om lokal medeigarskap, eller nekte dei å setje ei grense for utanlandsk eigarskap i tenestenæringar. Regjeringa hevdar sjølv at WTO er hjørnesteinen i norsk handelspolitikk. Like fullt er me no ein aktiv pådrivar for ein avtale som underminerer WTO som forum for nye handelsavtalar. Grunnen til at ein ikkje tek desse forhandlingane i WTO, er sjølvsagt at mange land, spesielt utviklingsland, har nytta vetoretten sin til å ta vare på interessene til sine borgarar. No går ein rundt WTO og legg dermed eit press på utviklingslanda til å slutte seg til ein avtale dei elles kunne ha stansa. Det er vanskeleg å få gode svar på spørsmål om TISA. No er tida inne for openheit og opne prosessar kring denne avtalen.