Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-25:
I videregående skole er det i dag 15 grunnkurs og, jeg tror, 88 videregående VK I-kurs. De aller fleste av disse VK I-kursene forutsetter at elevene etter fullført kurs skal tegne lærekontrakt og fullføre utdanningen etter to års læretid. Jeg vil anta at de aller fleste VK I-kurs har så få søkere at det kun er de største fylkeskommunene som har elevgrunnlag til å opprette eller opprettholde tilbud i egne fylker. De fleste kursene – og nå snakker jeg fortsatt om VK I-kurs – må rekruttere fra flere fylker. Hvis vi gjør et lite tankeeksperiment: Maksimalt antall elever i klassen, gruppen i VK I er 15 elever. Det er fastsatt i forskrift fra departementet. Altså må det være oppimot 15 elever som ønsker et tilbud i et fylke, om det skal være nok elever til en klasse. Med 20 fylker betyr det at det på landsbasis må være oppimot 300 elever som søker et kurs, for at det gjennomsnittlig skal være elevgrunnlag for tilbud, dvs. en klasse i en gruppe i alle fylker. Dette er gjennomsnittstall. Som et lite apropos: Dette viser at å legge ansvaret for videregående skoler ned på kommunenivå vil sannsynligvis fungere meget dårlig, for det er iallfall ganske sikkert at det i de aller fleste kommunene ikke vil være elevgrunnlag til å opprettholde tilbud i så veldig mange kurs. Av 208 lærefag vi har, er det kun 38 fag som har flere enn hundre lærekandidater. Hundre lærekandidater betyr at det gjennomsnittlig er fem kandidater i hvert fylke. Hva så med de resterende 166 lærefagene? De har altså under hundre kandidater, altså gjennomsnittlig færre enn fem i hvert fylke. Her er det viktig å presisere at flere lærefag rekrutterer fra flere VK1-kurs, slik at det blir jo ikke helt parallelt. Men det viser at det vil være veldig mange fag, veldig mange VK1-kurs, som har så få søkere at det ville være vanskelig å opprettholde dette. Disse tallene som jeg refererer, viser – og dette er vanlige håndverks- og industrifag – at det er behov for å se på tvers av fylkesgrensene også for ganske ordinære, vanlige håndverks- og industrifag. Hvis det ikke blir gjort, er det særlig elever fra fylker med det minste elevgrunnlaget som vil bli dårligst stilt, og som vil få det dårligste tilbudet, de færreste valgalternativene. De store fylkene, som Oslo og Akershus, vil for de aller fleste fags vedkommende ha elever til egne tilbud. Det er derfor spesielt viktig at fylkene samarbeider for å sikre en god geografisk fordeling av tilbud som skal dekke flere fylker. Vi kan komme i den situasjonen at det blir de små fylkene, som ikke har nok elever til egne tilbud, som må sende sine elever til andre fylker uten å kunne være med på å planlegge hvilke tilbud en skal ha på tvers av fylkesgrensene. Det beste alternativet vil derfor være at det inngås forpliktende samarbeid mellom fylkene der en er avhengig av å rekruttere elever på tvers av fylkesgrensene – dette for å sikre en skikkelig god geografisk fordeling av denne type tilbud. Jeg tror derfor også at det er viktig at fylkeskommunene forplikter seg i forhold til hverandre på den måten at de garanterer at de vil sikre så og så mange elever til et tilbud i et fylke som er avhengig av samarbeid med andre. I tillegg til disse mer generelle håndverks- og industrifagene har vi en spesiell utfordring når det gjelder små og verneverdige fag. For å sikre tilbud til elever over hele landet kreves det en spesiell organisering for disse fagene. Flertallet i Stortinget la i Innst. S. nr. 180 for 1999-2000 sterke føringer for departementets videre arbeid med disse fagene, altså de fagene som er definert som små og verneverdige. Jeg forventer at departementet og statstråden vil komme tilbake til Stortinget med en orientering, enten i en melding eller på en annen egnet måte, om hva som er gjort i forhold til de føringene som flertallet i Stortinget la inn i Innst. S. nr. 180 for 1999-2000. Der skisserte vi et opplegg med flere kontorer, geografisk fordelt over hele landet. I dag er det kun trødelagsfylkene, Akershus og Oslo og samiske kulturfag som har egne kontorer, så det haster å få gjort noe med dette. Vi ser jo i disse dager at en er i ferd med å legge ned tilbud i Kongsberg, Tinius Olsens skole, tilbud som gjelder urmakerfaget og glassfaget. Dette er små fag som forutsetter og er avhengig av rekruttering fra hele landet. Det vil etter min oppfatning være en tragedie – iallfall vil det være veldig uheldig – om disse fagene blir borte, og de få elevene som ønsker dette, må reise til utlandet for å få et tilbud innenfor urmakerfaget. Jeg håper inderlig at statsråden tar kontakt med fylkeskommunene og på den måten er med på å sikre disse fagene som er i ferd med å bli nedlagt, og kan bli nedlagt fra høsten hvis vi ikke får til et samarbeid. Den offentlige skole må også ha evne til å fange opp behov og utvikle nye tilbud, altså ikke være en statisk skole. Hvis ikke den offentlige skole har den evnen, er det alltid nye aktører som er klar til å ta over og utvikle slike tilbud, og også kommersialisere slike tilbud. Det er en utvikling som jeg vil anse som veldig uheldig. Vi har jo flere eksempler på dette. Spesielt innenfor idrettsfag er dette tilbud som er blitt mer eller mindre kommersialisert. Nå har Stortinget satt et tak på antall elever som skal tas inn til disse toppidrettsgymnasene. Etter min oppfatning vil det være helt naturlig at disse tilbudene hadde blitt utviklet innenfor den offentlige videregående skole, slik at det kostnadsmessig hadde blitt billigere for den enkelte elev. Jeg tror også vi hadde fått en bedre geografisk fordeling av den type tilbud. Vi ser at videregående skoler prøver å utvikle den type tilbud. Vi har et eksempel på Rjukan, hvor de satser på et alpintilbud. Det som er spesielt med dette tilbudet, er at en nå bygger det opp med bakgrunn i yrkesfag. Ellers er det vanlig at en tar utgangspunkt i allmennfagene og så bygger på med noe idrett og legger til rette for toppidrettsaktivitet. På Rjukan har en tatt utgangspunkt i et yrkesfag og så utviklet et alpintilbud, som nå er presset og kan bli nedlagt. Dette vil jeg synes er leit og uheldig. Her burde fylkeskommunene ved hjelp av staten ta et felles ansvar. Tilbud som skal dekke flere fylkeskommuner, kan løses på flere måter. Vi kan løse det ved det vi kaller landsdekkende tilbud, som betyr at fylkeskommuner samarbeider, fylkeskommuner utvikler det selv, eller vi kan etablere landslinjer. Vi har en del eksempler på at fag har vært truet og at skoler har vært i ferd med å bli nedlagt. Og så har staten grepet inn – jeg vil understreke at det var i forrige stortingsperiode – og opprettet en landslinje. Jeg tror at den beste måten er at det er fylkeskommunene som har ansvaret, og at dette skjer gjennom landsdekkende linjer. Det bør være hovedprinsippet. Den splittingen av ansvaret mellom stat og fylkeskommune tror jeg er uheldig. Jeg vil sterkt tilrå at når vi skal utvikle tilbudet på tvers av fylkesgrensene, må det primært og hovedsakelig skje ved landsdekkende tilbud. Og det må være helt unntaksvis at staten griper inn og etablerer et landslinjetilbud. Jeg tror det er viktig at vi tar dette på alvor, at vi tar disse utfordringene, og at vi er oppmerksomme på hva som kan komme til å skje hvis vi ikke gjør noe med det. Jeg forventer og håper at statsråden tar kontakt med fylkeskommunene og får til et samarbeid, slik at vi kan sikre tilbud som er truet, og utvikle nye tilbud som vil være spennende tilbud i den offentlige videregående skole.