trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2013-11-20:
Jeg takker for det. Det er også viktig at man avklarer ambisjonen. I det som framstår som uklart, at man skal vurdere jernbanetunnel/T-banetunnel gjennom Oslo sentrum, er det klart at med den planen som Erna Solberg snakket om i valgkampen, og som også er den som har vært favorisert i Oslo, vil den indre T-baneringen, den nye tunnelen i Oslo sentrum, gi gangavstand til nye boområder. Den skal gå over Grünerløkka og St. Hanshaugen fra Tøyen og over til Majorstua, og store arbeidsplasser og nye boområder får gangavstand til T-banen. Da får man både økt kapasitet gjennom sentrum og kan bringe mer publikum nær til T-banen. Når det gjelder ambisjonen, snakket Erna Solberg til og med om stasjoner og sånt i disse områdene i valgkampen. Da må man gi signaler til Jernbaneverket om at alternativet med at de skal ha hvert sitt tunnelløp, må utredes nå.
Johnny Ingebrigtsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-11-20:
Spesielt som fisker vil jeg ønske statsråden velkommen til Stortinget og ønske lykke til med jobben og oppgavene! «Fiskere og fiskeindustrien registrerer i økende grad at kongekrabben i kvoteområdet, fra Nordkapp og østover, har for liten kjøttfylde til å få maksimal kvalitet og salgspris. Er statsråden enig i fiskernes påstander om at det er for lite mat og nedbeiting fra kongekrabben som gir disse problemer for denne nye arten, og ser statsråden andre løsninger på dette omtalte og økende problemet enn økning av totalkvoten?»
Johnny Ingebrigtsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-11-20:
Takk for svaret. Under fjorårets kongekrabbefiske fanget vi på min båt ca. 12 tonn for å få 2,3 tonn. Resten hev vi over bord, fordi det ikke var god nok kjøttfylde og kvalitet. Det er fiskernes og fiskeindustriens klare oppfatning, som vi er klar over at Havforskningsinstituttet ikke deler. Kongekrabben springer ikke mellom Norge og Russland, den er bare i vår norske sone. Er statsråden åpen for en ordning eller et system der man også hører på og tar hensyn til fiskernes observasjoner i havet ved kvotefastsettelse?
Johnny Ingebrigtsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-11-20:
Høykostlandet Norge eksporterer levende kongekrabbe, flyfraktet til høyt betalte markeder i Asia. Hvordan kan og vil statsråden tilrettelegge fangstingen slik at næringen fortsatt kan eksportere en slik ressurs, som er med på å plassere sjømat som den andre største eksportnæringen i landet?
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2013-11-20:
Jeg vil takke Ingebrigtsen for hyggelig velkomst. Kongekrabbens inntog i norske havområder har vært til både glede og besvær. Det er dokumentert at kongekrabben har betydelige effekter på bunnfaunaen, særlig i områder med stor tetthet. Nedbeiting av bunnfauna vil sannsynligvis medføre en reduksjon i bestanden over tid; det er den klassiske utviklingen når en ny art etablerer seg i områder med god næringstilgang i startfasen. Etter hvert vil det sannsynligvis etableres en likevekt mellom mattilgang og bestandsstørrelse. Ifølge Havforskningsinstituttet er det imidlertid lite som tyder på at krabbens kjøttfylde har endret seg siden bestanden ble tallrik i Øst-Finnmark. En studie fra 2002/2003 viste at gjennomsnittlig fyllingsgrad varierte mye gjennom året, noe som den gang neppe var styrt av tilgjengelig næring. Variasjonen kan til en viss grad være tetthetsavhengig, men har også sammenheng med krabbens skallskifte. Kongekrabben synes å være meget tilpasningsdyktig og ernærer seg på det som er tilgjengelig. Undersøkelser av mageinnhold indikerer at stor krabbe i økende grad også spiser små kongekrabber. Dette kan medvirke til å opprettholde krabbens kondisjon, men vil også bidra til nedgang i bestandsstørrelsen. Siste års kvoter av kongekrabbe øst for Nordkapp har blitt satt høyt, tatt i betraktning størrelsen på den fangstbare delen av bestanden – det vil si individer over minstemålet. Kvotene har blitt satt så høyt at krabbene i hovedsak har blitt høstet fortløpende, etter hvert som de har vokst over minstemålet. Det har lite for seg å sette kvotene høyere enn det som er tilgjengelig av fangstbar krabbe. I 201l ble minstemålet på kongekrabbe redusert fra 137 til 130 mm skjoldlengde. Dermed inngår nå en større andel av totalbestanden i det som defineres som fangstbar bestand. Det er de yngste årsklassene – altså små krabber under minstemålet – som er mest tallrike. En vesentlig økning av totalkvoten betinger et ytterligere redusert minstemål så lenge rekrutteringen er noenlunde stabil. Små krabber har imidlertid langt mindre salgspris enn stor kongekrabbe, noe som også må tas i betraktning når lønnsomhet vurderes. Det fastsettes årlige totalkvoter av kongekrabbe, og minstemålet vurderes også årlig. Reguleringsåret for kongekrabbe løper fra 1. august til 31. juli. Havforskningsinstituttet legger i desember fram en ny bestandsrapport med tilrådninger, og departementet vil på nyåret kunne ta stilling til størrelsen på totalkvote og minstemålet for kongekrabbe i det kommende reguleringsåret.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2013-11-20:
Ja, når det gjelder denne arten, vil vi lytte også til de innspillene som kommer fra fiskerne. Jeg vil legge vekt på at vi i regjeringsplattformen har sagt at vi ønsker å innføre fri fangst av kongekrabbe utenfor kommersiell sone. De siste to årene har vi lyktes med å oppnå en mer målrettet nedfangsting av kongekrabbe i områdene vest for Nordkapp, bl.a. gjennom innleie av fartøy for nedfangsting, og gjennom pristilskudd på hunnkrabber og småkrabber. Ifølge Havforskningsinstituttet har den frie fangsten bidratt til å begrense spredningen. Så har jeg lyst til å si at det nå er viktig at vi får evaluert kongekrabbeforvaltningen. Fiskeridirektoratet har tidligere i år gjennomført en høring og vil sammen med Havforskningsinstituttet foreta en grundig gjennomgang av de erfaringer vi så langt har gjort. Den evalueringen vil være ferdig i god tid før neste sesong, som starter 1. august 2014.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2013-11-20:
La det ikke herske noen tvil om at denne regjeringen har store ambisjoner på vegne av sjømatnæringen og ønsker å øke verdiskapingen. Når vi i det videre arbeidet skal se på reguleringen og hva slags fangstordninger vi skal ha for denne krabben, vil dette være med i våre vurderinger, hvordan vi for dette fiskeriet kan bidra til økt verdiskaping og selvfølgelig også kunne øke eksporten.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2013-11-20:
Den nye regjeringen er definitivt opptatt av tiltak som kan bedre kvaliteten på all fisk som landes i Norge. Lineegnetilskuddet var en ordning som ble avsluttet i 2004. Jeg ser det slik at lineegnetilskuddet er et driftstilskudd til et spesifikt redskap som kan gi uheldige insentiver til en del av næringen. Et slikt tilskudd kan hindre nødvendig bevisstgjøring om handtering av fangsten generelt ved at man ikke endrer de underliggende faktorene som påvirker lønnsomhet og kvalitet i næringen. Kvalitetsarbeidet handler om hvordan fisken behandles underveis fra havet og fram til konsumenten, hvor alle ledd må ta sin del av ansvaret for å bevare kvaliteten. Lineegnetilskuddet ble i sin tid erstattet av en agnkvoteordning som skal sikre billigst mulig agn til fiskerne. Agnkvoteordningen representerer i år en kostnadsbesparelse for fiskerne på ca. 15,5 mill. kr. I tidligere evalueringer gjennomført på oppdrag fra Fiskeri- og kystdepartementet blir den samfunnsøkonomiske effekten av at det avsettes egne kvanta til agnkvoter i forhold til et lineegnetilskudd vurdert til å være den samme. Forskjellen er at man i den ene ordningen tar midler fra statsbudsjettet. I den andre er det næringsaktørene selv som bidrar til ordningen. Skal vi stimulere til mer linefanget fisk, mener jeg det er riktigere å holde fast ved agnkvoteordningen enn å gjeninnføre en subsidieordning som det vil være både administrative og kontrollmessige utfordringer ved å gjennomføre og kontrollere.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2013-11-20:
Det gjøres mye viktig forskning på dette området for å heve kvaliteten på den fisken som landes, også i de leddene som kommer etter, på vei ut til land i den fjerne verden og til alle de forbrukerne som i dag spiser norsk fisk. Jeg har lyst til å utfordre opposisjonen og representanten Heggø på denne måten: Hvis det var så viktig med dette tilskuddet, kan man jo undre seg over at Stoltenberg-regjeringen satt i åtte år og unnlot å innføre det. Så vil jeg også legge til at jeg nettopp har besøkt Nofima, som statsråden refererte til i sitt spørsmål. Det viser seg at for alle typer fangstredskaper, enten man fisker med trål, snurrevad eller andre typer redskap, er det faktisk et klart forbedringspotensial når det gjelder hvordan man håndterer fisken før den landes i båten. Så her må vi ha en bred tilnærming og ikke fokusere på ett redskap spesielt.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2013-11-20:
Representanten Heggø viste til at det var Svein Ludvigsen og Bondevik II-regjeringen som fjernet dette tilskuddet. Det gjorde man i den forstand at vi ønsket at fiskerinæringen skal være en subsidiefri næring. Vi mener også at næringen har alle forutsetninger for å stå på egne ben. Derfor ønsker vi heller å sette ressursene inn på forskningstiltak, og så har vi bevart noen typer tiltak inne i det foreslåtte budsjettet som skal bidra til at vi får fordelt fisken, at det er mulig for den minste flåten å levere. Når det kommer til kvalitet, handler det altså om hvordan man totalt sett håndterer den fisken som tas, uavhengig av hva slags flåtegruppe man snakker om. Nofima har jo gjort forskning på dette og er i veldig god dialog med flåten, noe som kan tyde på at vi raskt og uten at vi trenger å gå veien om statlige subsidier, skal få fiskerne til å håndtere fisken på en bedre måte, og dermed også kunne få bedre betalt for den. Og det er jo kanskje det aller viktigste.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2013-11-20:
«Linefanga fisk har utbestridt betre kvalitet og gjev betre pris i marknaden. Dette er understøtta bl.a. av forsking frå Nofima. Ut ifrå marknadssituasjonen og dei høge utgiftene til linedrift foreslo Stoltenberg-regjeringa å gjeninnføra lineegnetilskotet med 18 mill. kr, for å stimulera til meir linefanga fisk av beste kvalitet. Regjeringa foreslår no å fjerne dette tilskotet. Kvifor vil ikkje regjeringa støtte dette kvalitetsfremjande tiltaket?»
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2013-11-20:
Eg takkar for svaret, men eg sit igjen med eit inntrykk av at på retorikken sitt alter skal kvaliteten ofrast. At kvalitetsfisk ikkje alltid betalast som kvalitetsfisk, er ei kjend sak. At lineflåten, som bevisst leverer den beste kvaliteten, slit tungt økonomisk, at f.eks. Norway Seafoods har begynt å seia nei til garnfiske på grunn av dårlegare kvalitet, og at norsk fisk i utlandet til dels har fått dårleg rykte på seg, bør fiskeriministeren ta inn over seg, og ikkje bagatellisera. Svaret er det å kutta i marknadstiltak for å fremja norsk fisk i utlandet og bl.a. fjerna dette lineegnetilskotet. Det skal ikkje erstattast med ei høgare agnkvoteordning, slik som eg har forstått budsjettet. Så difor spør eg igjen: Kva for tiltak har ministeren tenkt å koma med for å fremja kvalitet, til det beste for den norske forbrukaren så vel som for utlandet?
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2013-11-20:
Eg forstår at ministeren ønskjer seg tilbake som stortingsrepresentant, sidan ho kalla meg statsråd. Eg takkar for det. Men det er eg altså ikkje, for det er det du som er. Men eg vil òg minna fiskeriministeren om at det var Høgre sin Svein Ludvigsen som tok bort lineegnetilskotet. Og det er jo litt underleg å vera harm på Stoltenberg for at han ikkje gjeninnførte det som Høgre sjølv tok bort. Krisepakkene til dei forskjellige bransjane som Stoltenberg-regjeringa har kome med, har kome i rett tid og i rett mengd. Det viser historia. No er marknadssituasjonen kritisk innanfor kvitfisk og innanfor linefisket spesielt, og difor har vi kome med forslag om å gjeninnføra lineegnetilskotet. Men ser ikkje fiskeriministeren at det er nødvendig med kortsiktige tiltak for å fremja kvalitet? Er det berre langsiktig ein ser på dette?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-11-20:
«Ifølgje spesialisthelsetenestelova skal alle pasientar med behov for komplekse eller langvarige koordinerte spesialisthelsetenester få oppnemnt koordinator. Likevel kjem det stadig meldingar om at så ikkje skjer ute i føretaka. Pasientar med alvorleg og kronisk sjukdom får ikkje ein pasientansvarleg lege eller anna fast helsepersonell som dei kan forholda seg til. Vil statsråden ta grep som sikrar at dette vert eit reelt pasienttilbod ved alle sjukehus og i alle helseregionar?»
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-11-20:
Eg vil takka for svaret. Det er sant at pasientar som har ein alvorleg sjukdom, som f.eks. kreft, må verta møtte av eit system som òg sikrar dei tillit og tryggleik i den situasjonen dei er i. Då kan dei ikkje oppleva eit system med mange legar – helsepersonell – å halda seg til, og der ingen tar ansvar for dei i denne situasjonen. Det er, som sagt, 13 år sidan det første gongen vart sagt i forskrift at pasientar har krav på ein pasientansvarleg lege – så har dette vorte til ein pasientkoordinator. Det har òg vore vurdert å gjera det om til ein pasientkontakt, som vi no høyrer helseministeren seia han skal stoppa. – Det er så. Mitt poeng er at uansett er dette eit ansvar for føretaka i dag. Det har gått altfor mange år. Vil helseministeren no instruera føretaka til å gi alle pasientane dette tilbodet?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-11-20:
Takk. Eg høyrer ministeren seia det òg skal verta ei rettigheit, men det er på ein måte eit svakheitsteikn når det allereie er ei lovbestemd plikt. Når ho ikkje blir følgd opp, må ein gjera det om til ei pasientrettigheit. I forarbeida til helse- og omsorgslova står det ganske klart kva ein må gjera i føretaka for å få dette til å fungera på systemnivå: Ein må ha rutine som sikrar kven som skal vera koordinator i avdelingane, korleis pasienten skal informerast, og korleis funksjonen skal varetakast dersom denne koordinatoren – personen – er borte. Spørsmålet mitt – igjen – er: Kva vil helseministeren gjera konkret? No treng han ikkje lenger driva hobbyen sin med å spørja, no er han faktisk den øvste ansvarlege for føretaka og kan vel instruera dei på ein annan måte?
Bent Høie (Høyre), 2013-11-20:
Pasienter med alvorlige sykdommer er i en sårbar og krevende situasjon. Å ha en fast lege å forholde seg til er derfor av stor betydning for opplevelsen av å bli ivaretatt. En fast lege som følger opp pasienten, betyr også mye for kvaliteten og helheten i det medisinske tilbudet. Per Fugelli er en av dem som med bakgrunn i sine erfaringer som kreftpasient har tatt til orde for en fastlegeordning i sykehus for alvorlig syke pasienter, og han har også tatt et oppgjør med det som han kaller for engangslegene. Vi har i mer enn ti år hatt et regelverk som er ment å skulle ivareta behovet for en fast lege i sykehus. Forskrift om pasientansvarlig lege kom i 2001, og den ble 1. januar 2012 avløst av ny § 2-5 a i spesialisthelsetjenesteloven. Den slår fast at det skal oppnevnes en koordinator for pasienter med behov for langvarige og koordinerte tjenester, og at koordinator bør være lege. Til tross for at helseforetakene har vært forpliktet til å sikre alvorlige syke pasienter en fast lege, fungerer ikke ordningen etter hensikten. Dette inntrykket bekreftes av tilbakemeldinger som jeg har fått fra mange pasienter. Den forrige regjeringen sendte før sommeren på høring et forslag om å fjerne lovkravet om at koordinator i spesialisthelsetjenesten bør være lege. Dette forslaget vil etter min mening svekke tilbudet til alvorlig syke pasienter. Jeg har derfor stoppet denne prosessen. Regjeringen prioriterer arbeidet med å bedre pasienters og pårørendes rettigheter høyt. Derfor vil vi innføre en fast kontaktlege i spesialisthelsetjenesten for alvorlig syke pasienter. Endringer i pasient- og brukerrettighetsloven ble behandlet i Stortinget i juni i år, i Prop. 118 L. Da foreslo den daværende opposisjonen at det ikke bare skulle være helseforetakenes plikt å opprette en pasientkoordinator, men den enkelte pasient skulle også ha rett til dette. Dette mener jeg fortsatt. Jeg vil derfor komme tilbake til Stortinget på egnet måte med forslag om hvordan vi kan sikre at alvorlig syke pasienter får en fast lege å forholde seg til i spesialisthelsetjenesten.
Bent Høie (Høyre), 2013-11-20:
Som representanten er klar over, var det min yndlingshobby som leder av helse- og omsorgskomiteen å spørre helseforetakene om de fulgte opp dette lovkravet. Svaret på det var ofte veldig unnvikende – og mange flakkende blikk – men spørsmålet kommer til å bli gjentatt, og kravene kommer til å bli gjentatt. Men det er også viktig å stoppe arbeidet den forrige regjeringen satte i gang for å svekke denne ordningen ytterligere. I det arbeidet som vi nå skal gjøre med å styrke ordningen, vil vi også se på hvordan det er mulig å sikre at de alvorlig syke pasientene faktisk får en fast lege å forholde seg til, samtidig som koordinatorfunksjonen for alle pasientene gjerne kan ivaretas av andre yrkesgrupper enn leger. Da tror vi vi kan få en mer hensiktsmessig ordning og utvide dette til ikke bare å være en plikt for foretakene, men også en rett for pasienten.
Bent Høie (Høyre), 2013-11-20:
Jeg kommer selvfølgelig til å være veldig tydelig overfor foretakene på at jeg forventer at de følger de lovene og forskriftene som storting og regjering har vedtatt. Det er etter min oppfatning en selvfølge. Når Stortinget har valgt å gjøre denne ordningen så viktig at man har forankret den i lov og forskrift, mener jeg den må følges opp. Men jeg vil også gjøre noe i tillegg til dette, nemlig stoppe det arbeidet som den forrige regjeringen begynte på. De brukte åtte år på kontinuerlig å svekke denne ordningen, i stedet for å sørge for at den ble innført. Vi skal både jobbe med foretakene for at ordningen blir innført og styrke ordningen – og ikke minst styrke pasientenes rettigheter i denne sammenheng. Jeg tror det også på dette området ville være en fordel om dette ikke bare blir en plikt for foretakene, men også en rettighet for den enkelte pasient. Jeg er veldig glad for at mye tyder på at regjeringen også vil ha Senterpartiet med seg i dette arbeidet. Det er veldig positivt, for der oppnådde Senterpartiet lite da de satt i regjering.
Bent Høie (Høyre), 2013-11-20:
Jeg vil takke for dette viktige spørsmålet. Den teknologiske utviklingen innen medisinen går veldig fort. Bioteknologiområdet er et område som er preget av rask medisinsk utvikling og mange etiske problemstillinger. En rekke medisiner og diagnostiske verktøy blir utviklet og produsert ved hjelp av bioteknologiske metoder. Nye behandlingsformer basert på bioteknologisk forskning, f.eks. bruk av stamceller, kommer stadig nærmere klinisk bruk. Genetiske undersøkelser er inne i en ny tid. Nå kan hele menneskets arvemateriale undersøkes i løpet av få dager og langt billigere enn tidligere. Genomanalyser er en viktig forskningsmetode som gjør at vi effektivt kan analysere sammenhengen mellom gener og sykdom, og for å forske på arvelige årsaker til sykdom. Slik forskning forventes å ha stor betydning for utviklingen mot mer persontilpasset medisinsk behandling. Dette vil trolig gi behandling som er mer effektiv, tryggere og med færre bivirkninger for den enkelte. Samtidig reiser utviklingen krevende spørsmål knyttet til den enkeltes personvern – spørsmål knyttet til hva familie og andre skal få lov til å vite. På grunn av den raske teknologiske utviklingen på bioteknologifeltet og de etiske og samfunnsmessige problemstillingene som utviklingen stiller oss overfor, har bioteknologiloven egne godkjenningsbestemmelser. Disse skal bidra til statlig styring og gjør det mulig å vurdere faglige, samfunnsmessige og ikke minst etiske konsekvenser før nye metoder tas i bruk. Bioteknologinemnda har som oppgave å drøfte prinsipielle samfunnsmessige og etiske spørsmål knyttet til bioteknologi. En evaluering i 2012 viste at nemnda fyller funksjonen som debattskaper på en god måte. Det er selvsagt ikke slik at teknologien skal styre, og at etikken skal settes til side. Ny teknologi må tas i bruk på en etisk forsvarlig måte. Stortinget har bedt om en evaluering av bioteknologiloven. I denne prosessen ønsker jeg å trekke inn Bioteknologinemnda både som rådgiver og ikke minst som debattskaper. Evalueringen vil gi anledning til en bred debatt om de samfunnsmessige og etiske konsekvensene av ny teknologi. Ny teknologi reiser også spørsmål om hvordan vi skal prioritere ressursene i helsetjenesten. Forrige regjering oppnevnte et utvalg som skal vurdere hvordan vi best møter dagens prioriteringsutfordringer i helsesektoren. Prioriteringsutvalget skal levere sin rapport i september neste år. Ellers vil jeg også understreke at Stortinget selv kan løfte en debatt om etiske konsekvenser av ny teknologi, og skape møtesteder for diskusjon om forholdet mellom politikk og vitenskap.
Bent Høie (Høyre), 2013-11-20:
Jeg er veldig glad for den utfordringen, fordi dette er et av de temaene som jeg mener det er viktig å diskutere, og som jeg også synes er veldig givende og interessant å være med på å diskutere. Jeg kan love at jeg som statsråd skal bidra i disse diskusjonene, være med på å stille noen av spørsmålene og også ha noen refleksjoner rundt vanskelige tema. Dette er vi inne i kontinuerlig når det gjelder helsetjenesten. Representanten var innom noen av de spørsmålene som har vært oppe historisk. Det er klart at f.eks. våre forskningsetiske komiteer diskuterer denne type problemstillinger hele veien. Denne regjeringen har også sagt at vi i mye større grad skal involvere pasientene og brukerne i utformingen av hele helsevesenet vårt. Historien har også mange ganger fortalt oss at det ofte er pasientene og brukerne som gir beskjed når vi beveger oss ut mot grensen av hva som er etisk forsvarlig.
Bent Høie (Høyre), 2013-11-20:
Nå nærmer representanten seg spørsmålet om reservasjonsmuligheten, og jeg har alltid vært tydelig i den saken på at den representerer to viktige forhold som veies opp mot hverandre. Det ene er en reservasjonsmulighet for helsepersonell – som innebærer at vi legger til rette for det som er i hvert fall mitt klare ønske: nemlig at vi skal ha helsepersonell i Norge som har en selvstendig etisk refleksjon over sin egen virksomhet og ikke opplever at de er på autopilot for det som til enhver tid bestemmes – opp mot hensynet til den enkelte pasients grunnleggende rettigheter om å få helsetjenester. Det er også grunnen til at jeg mener at den avtalen som regjeringen har med Kristelig Folkeparti på dette punktet, åpner for å kunne ivareta nettopp begge de hensynene. Det er det jeg mener er positivt med den avtalen, og det er også derfor jeg støtter reservasjonsretten som er i spesialisthelsetjenesten.
Bent Høie (Høyre), 2013-11-20:
Hvis man leser artikkelen i Dagens Medisin, går det klart fram at jeg som helseminister sterkt understreker at leger i spesialisering – såkalte LIS-leger – utgjør en svært viktig del av spesialisthelsetjenesten. Det vil jeg også understreke her i Stortinget. Det bør heller ikke være noen tvil om at jeg har ansvaret for spesialisthelsetjenesten. Bakgrunnen for artikkelen er at Høyesterett nylig avsa en dom som slo fast at det ikke er i strid med arbeidsmiljøloven at LIS-leger ansettes midlertidig. Artikkelens overskrift refererer til at det er Arbeidsdepartementet som har ansvaret for arbeidsmiljøloven, og at det dermed er arbeidsministeren som har ansvaret for eventuell håndtering av spørsmål knyttet til endringer av denne loven. Staten har som eier av sykehusene et avgjørende ansvar for spesialisthelsetjenesten, men jeg vil understreke at staten sentralt ikke har et arbeidsgiveransvar for de ansatte i helseforetakene, og heller ikke er part i tariffavtalene som regulerer arbeidsforholdene. Det framgår videre av artikkelen at regjeringens mål er å redusere bruken av midlertidige ansettelser i sykehusene. Som eier har staten gjennom flere år bedt om at sykehusene har en ansvarlig arbeidsgiverpolitikk, at hovedregelen skal være faste heltidsstillinger, og at en begrenser bruken av midlertidige stillinger. I foretaksmøtet i januar 2011 ble det stilt krav om tilrettelegging for faste stillinger for LIS-legene. Dette må skje på en sånn måte at det ivaretar samfunnets behov for effektive utdanningsløp, god fordeling mellom spesialister og god geografisk fordeling av legene. Dette er behov som er helt avgjørende for en fungerende spesialisthelsetjeneste. Spekter og Legeforeningen har kommet fram til en modell som ivaretar disse behovene, og som vil innebære tilbud om fast ansettelse for LIS-legene. Det som nå gjenstår, og som det er uenighet om mellom Legeforeningen og Spekter, er om modellen vil kreve endringer i legenes tariffavtale. Jeg er kjent med at det vil være en prosess om dette spørsmålet i forbindelse med lønnsoppgjøret i 2014. Som tidligere påpekt er ikke staten en part i denne tariffavtalen. Imidlertid håper og tror jeg at partene i avtalen – Legeforeningen og Spekter – blir enige på dette punktet. En sånn enighet vil føre til at flere LIS-leger vil få tilbud om faste stillinger.
Bent Høie (Høyre), 2013-11-20:
Det er da grunn til å minne om at interpellasjonen ble holdt i 2010. Min utfordring til helseministeren var den gangen å ta ansvar som eier av sykehusene for at denne prosessen ble satt i gang. Der må jeg si at det gjorde helseministeren etter min interpellasjon i 2010. Det ble igangsatt et betydelig arbeid i de regionale helseforetakene, som bl.a. resulterte i at den jobben som representanten nå ber meg om å starte, faktisk er gjennomført av hans egen regjering. Det burde representanten ha informasjon om. Men det er altså lagd en skisse til løsning i denne saken, som det er omforent enighet om mellom Spekter og Legeforeningen. Det som gjenstår, er et spørsmål knyttet til om dette har betydning for tariffavtalen mellom Legeforeningen og Spekter. Jeg vil tro at Arbeiderpartiet hadde reagert meget sterkt på det om en statsråd som ikke hadde arbeidsgiveransvar, hadde satt seg som megler i et tariffspørsmål.
Bent Høie (Høyre), 2013-11-20:
Jeg må bare understreke at jeg er helt enig med meg selv i Stavanger Aftenblad fra 2011. Det er grunnen til at jeg fortsatt har et sterkt engasjement for denne saken, og at jeg i foretaksmøtet vil understreke – som de foregående helseministrene – at regjeringens politikk er at det skal være faste stillinger, og at man skal begrense bruken av midlertidige stillinger. For jeg mener at den omfattende bruken av midlertidige stillinger som er knyttet til listeleger, som er en vesentlig del av spesialisthelsetjenesten vår, utgjør en fare for pasientsikkerheten. Derfor har jeg et veldig klart ønske om å fjerne det siste hinderet på veien til å finne en løsning her, etter at den foregående helseministeren gjorde nettopp det jeg oppfordret til gjennom en interpellasjonsdebatt i Stortinget i 2010 – la til rette for alt som eier skulle legge til rette for for at det skulle finnes en løsning på dette. Nå er det ett hinder igjen, og det er at det blir en enighet mellom partene i et tariffspørsmål. Jeg har store forventninger til at grunnlaget for å finne en enighet – når dommen nå har falt – er bedre enn noen gang.
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2013-11-20:
«En høy andel leger ansettes i midlertidige stillinger på sykehus. Regjeringen har avventet høyesterettsdom. Representanten Bent Høie sa i en interpellasjonsdebatt 28. mai 2010 at «helseministeren har et klart, selvstendig ansvar for å gripe fatt i denne saken [...] Og det er ikke et ansvar som eventuelt bare kan flyttes over til andre departementer.» Statsråd Høie sa i Dagens Medisin 7. november 2013: «Arbeidsministeren har ansvaret». Kan statsråden nå klargjøre hvilken statsråd som har ansvaret for å bedre ansettelsesforholdene for sykehuslegene?»
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2013-11-20:
Jeg takker for svaret. En av grunnene til at jeg har stilt statsråden spørsmålet, er at når man hører på et for så vidt utmerket svar i dag, står det i grell kontrast til det daværende stortingsrepresentant og leder av helse- og omsorgskomiteen, Bent Høie, uttalte om saken i Stortinget. Jeg undrer meg over hva det helt konkret er som har endret seg siden Høie uttalte seg om saken før valget, som gjør at dette ikke lenger er en sak som han nå – som helseminister og øverste ansvarlige – kan løse. Saken er jo nå avklart i rettsapparatet, som statsråden helt riktig påpeker. Hva er det da som har forandret seg siden han uttalte seg på denne ganske bombastiske måten, som gjør at ikke helseministeren nå kan gripe inn eller bidra til å finne en løsning? Jeg vil utfordre helseministeren på om han, i løpet av de månedene som nå går fram til f.eks. foretaksmøtene som skal være i januar, vil sette seg ned sammen med partene. Jeg har respekt for at dette er en del av tarifforhandlingene som skal gå til våren, men det hadde vært meget bra hvis man kunne ha kommet fram til en omforent skisse med partene i dette spørsmålet, som er veldig viktig for veldig mange, og som nåværende helseminister – i sitt tidligere virke her i Stortinget – har hatt svært sterke meninger om at nettopp helseministeren skal gjøre noe med.
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2013-11-20:
Det er jeg selvfølgelig enig i. Men vi trenger ikke gå til 2010. Vi kan gå til litt nærere historie, f.eks. til Stavanger Aftenblad sommeren 2011, hvor daværende leder i helsekomiteen Bent Høie uttaler: «Jeg vet om unge sykehusleger som frykter at hvis de sier nei til ekstravakter, blir det vanskeligere for dem å få faste stillinger. Det kan føre til uforsvarlig mye jobbing og være en fare for pasientsikkerheten.» Dette er altså i 2011. Mens rettssaken pågår i domstolene, mener Bent Høie at det er en fare for pasientsikkerheten – altså ganske friske karakteristikker av det som foregår. Mener statsråden at dette fortsatt er situasjonen? Og i så fall: Hvordan kan han da nå si og gi inntrykk av at dette er arbeidsministerens ansvarsfelt når han selv sitter med fingeren på knappen?
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-11-20:
Ja.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-11-20:
Jeg må bare beklage at jeg kommer litt sent til i salen, men vi driver i tillegg og avgir en finansinnstilling, og det er jo også viktig. Men en minst like viktig sak er arbeidslivet vårt, og jeg vil si til arbeidsministeren at jeg håper han ikke tar det ille opp at jeg var noen sekunder for sen. «Statsråden uttalte i Stortinget 13. november: «[...] rundt 60 pst. av dem som starter med en midlertidig stilling, kommer over i fast stilling innen to år. Det viser at den måten vi har gjort det på i Norge, er bra med tanke på å få flere inn i arbeidslivet.» At så mange som har vært midlertidig ansatt får fast jobb, henger selvsagt sammen med sterke norske lovkrav om faste ansettelser. Hvordan mener statsråden at flere midlertidig ansatte skal gi flere i fast arbeid når kravet til fast ansettelse samtidig foreslås svekket?»
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-11-20:
Hele tankegangen til Høyre og Fremskrittspartiet knyttet til midlertidige ansettelser baserer seg på ideen om at flere midlertidige ansettelser i seg selv fører til at flere, f.eks. funksjonshemmede, unge og innvandrere, får prøve seg – som statsråden sier – og kommer i arbeid, men det er jo ikke påvist noen klar sammenheng der. Det som midlertidige ansettelser først og fremst medfører, er jo at flere i det norske arbeidslivet kommer til å være ansatt midlertidig, flere kommer til å ha mindre forutsigbarhet, færre kommer til å få lån, osv. Og det er jo ikke sånn at en svekkelse i lovverket kun vil omfatte dem som har et behov for å komme inn i arbeidsmarkedet og prøve seg; det vil føre til at mange som ellers ville fått fast jobb, ikke får det mer. Så hvis faste ansettelser er en hovedregel for regjeringen, hvorfor skal man da svekke det prinsippet i lovverket?
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-11-20:
Da er mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden: Hvordan kan statsråden vite at de som da får midlertidige ansettelser, ikke blir et permanent B-lag i arbeidslivet? Hvordan kan man være så sikker på at de får fast jobb senere, når grunnen til at vi har så mange i fast arbeid i Norge i utgangspunktet nettopp er at lovverket er som det er i dag? Og det andre er: Hvordan kan statsråden forsikre norske arbeidstakere om at en slik oppmyking, som han kaller det – eller utvanning, som jeg vil kalle det – ikke vil føre til at mange som ellers ville hatt en trygg tilværelse i arbeidslivet i fast stilling, i framtiden må belage seg på midlertidig arbeid og stadig usikkerhet?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-11-20:
La meg først få takke for spørsmålet og tilgi Serigstad Valen for at han også holder på med å gjøre ferdig innstillingen i finanskomiteen. Så er det viktig for meg å fastslå at regjeringens hovedprinsipp er faste ansettelser. Det er hovedregelen i norsk arbeidsliv, og det vil også være hovedregelen under denne regjeringen. Det er riktig at jeg viste til at mye er bra i det norske arbeidsmarkedet, at det er bra når så mange som rundt 60 pst. av dem som starter med en midlertidig ansettelse, har gått over i en fast stilling innen to år. I forrige onsdags spørretime stilte jeg spørsmålet: «Hvorfor ikke da se på muligheten for å myke det opp noe, slik at flere ungdommer, folk med nedsatt arbeidsevne og også innvandrere får en arena å prøve seg på for å komme inn i arbeidslivet?» I Norge har vi svært høy sysselsetting sammenlignet med andre europeiske og nordiske land. Regjeringen har likevel – som jeg også tidligere har sagt – høye ambisjoner når det gjelder å få flere av dem som står utenfor arbeidslivet, inn i arbeidslivet. Jeg mener at det er mulig å gi flere inngang til arbeidslivet ved at flere kan få prøvd seg ved målrettede endringer i regelverket. Det er dette vi vil være opptatt av når vi skal gå i gang og utforme endringer i arbeidsmiljøloven. Vi har tro på at vi sammen med partene skal kunne finne frem til endringer i regelverket om bl.a. midlertidig ansettelse, som kan gi den effekten at flere får vist seg frem, at flere får prøvd seg i arbeid. Vi har tro på at dette på sikt kan gi et verdifullt tilskudd på arbeidsmarkedet, og ikke en negativ effekt på faste ansettelser.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-11-20:
For det første så svekker vi ikke lovverket. Vi skal endre terskelen, sånn at det blir lettere for dem som i dag står utenfor arbeidslivet, å komme inn i arbeidslivet. Både FAFOs undersøkelse fra 2004, Atypisk arbeid, og flere norske undersøkelser som har vurdert internasjonale forskningsrapporter, viser at en oppmyking av midlertidige ansettelser – og vi snakker om en oppmyking, for å senke dørstokkterskelen litt – vil gi muligheten til at flere kan komme inn i arbeidslivet, både flere ungdommer, flere med innvandrerbakgrunn og flere med funksjonshemning. Så er det jo ikke sånn at færre vil få lån, for én ting som iallfall er 100 pst. sikkert, er at de som står utenfor arbeidslivet, de som ikke har et arbeid, iallfall ikke får muligheter til å ta opp lån.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-11-20:
Hvordan kan statsråden vite? Jeg kan iallfall støtte meg til to klare forskningsrapporter, to undersøkelser. Den ene er FAFO-rapporten, som jeg henviste til i mitt forrige svar, der man i to år fulgte folk som gikk i midlertidige stillinger. 60 pst. av dem kom over i fast stilling i løpet av de to årene. Arbeidskraftundersøkelsen til SSB viser at to tredjedeler av det som tallene er hentet fra – den forrige regjeringens arbeidslivsmelding, som ble lagt fram i Stortinget og behandlet i forrige stortingsperiode – at to tredjedeler av disse havnet i faste stillinger. Det viser at det er mulig å få en overgang gjennom midlertidige ansettelser inn mot faste stillinger. Så vil jeg også minne Serigstad Valen om at i forbindelse med jobbstrategien gjorde den forrige regjeringen en endring høsten 2012, som gjelder for inneværende budsjettperiode, der også den forrige regjeringen sa at de ønsker å gjøre det lettere å bruke midlertidige ansettelser knyttet til de menneskene som går på arbeidsavklaringspenger, for å få dem raskere og bedre ut mot arbeidslivet. Så også den tidligere regjeringen må jo ha hatt tro på at dette vil være med på senke terskelen.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-11-20:
Uføretrygd er ikke en ytelse som den enkelte fritt kan velge. Som representanten er kjent med, har de aller fleste som blir uførepensjonister, en forutgående periode med sykepenger og arbeidsavklaringspenger bak seg. Innenfor begge disse ordningene stilles stønadsmottakeren overfor klare aktivitetskrav, med sikte på å komme tilbake i arbeid. Både arbeidsgivere og Arbeids- og velferdsetaten har et tydelig oppfølgingsansvar. Ordningene har ulike krav til nedsatt arbeidsevne. Det er ikke helseproblemene i seg selv som gir rett til uførepensjon, men hvordan sykdommen har påvirket inntektsmulighetene til den enkelte. I dagens uførepensjon er det krav om at inntektsevnen skal være varig nedsatt med minst 50 pst. Stortinget har vedtatt en pensjonsreform med levealdersjustering. Etter regjeringens oppfatning er det rimelig at dette også skal gjelde for personer som kommer fra uføretrygd. Regjeringen ønsker å stimulere til at flest mulig skal kunne stå i arbeid så lenge som mulig. Levealdersjustering vil være et virkemiddel i den sammenheng. Den yrkesaktive perioden etter fylte 60 år har vist en jevn økning gjennom de senere årene, og uføreandelen blant de eldste har gått ned. Fortsatt er det imidlertid under 30 pst. av 66-åringene og om lag 20 pst. av 67-åringene som er registrert med arbeidsforhold. Å kompensere uføretrygdede helt eller delvis for levealdersjusteringen vil kunne være urimelig sammenliknet med andre som av ulike årsaker ikke makter å stå i arbeid utover 67 år. Etter min oppfatning er det rimelig at de samme reglene for levealdersjustering gjelder for alle. Nærmere 40 pst. av de nye alderspensjonistene kommer i dag fra uførepensjon. Dersom uføretrygdede unntas eller skjermes fra levealdersjusteringen, vil en kunne risikere å tape alderspensjon, sammenliknet med en som ikke har uføreytelse. Vi vet lite om hvordan de yrkesaktive vil tilpasse seg en ny alderspensjon i årene fremover. Dersom det viser seg at yrkesaktive velger å stå betydelig lenger i arbeid når effekten av levealdersjustering blir større, vil det også være naturlig å se på effekter knyttet til det, når man i løpet av denne stortingsperioden skal evaluere pensjonsreformen. Det ligger allerede et stortingsvedtak til grunn for en evaluering.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-11-20:
For å være temmelig klar på det: Også de som i dag kommer fra uføretrygd og blir mottakere av alderspensjon, blir levealdersjustert, men man har en skjermingsordning for dem. Det er ikke slik at de ikke blir levealdersjustert i det hele tatt. Vi vet også at Stortinget har vedtatt at vi skal iverksette en ny uførepensjonsreform 1. januar 2015. Det blir en uførepensjonsreform som bl.a. legger til grunn at man i større grad skal kunne kombinere uføretrygd og arbeid. Stortinget, inkludert representanten Karin Andersen og undertegnede, da jeg var representant, var med på å lage reglene for hvordan uføretrygden skal avkortes mot inntekten. Det betyr at en person på uføretrygd i perioder kan kombinere sin arbeidsevne med arbeidsinntekt, og at det lønner seg å stå i arbeidslivet. På den måten vil en uføretrygdet i langt større grad ha muligheten til også å kompensere for levealdersjusteringen. Da vil det i mitt hode og i regjeringens hode være rett og rimelig at man har et avbyråkratisert system, og at man har et likt levealdersjusteringsregime for alle alderspensjonister.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-11-20:
Jeg tror vi skal være tydelige på at vi her snakker om to vidt forskjellige ting. Det som representanten Andersen snakker om nå, er de unge uføre, som har gått uføre hele livet sitt. Som jeg sa i mitt første svar: Vi skal gjennomføre en evaluering i løpet av denne perioden og se på hvordan man kan sikre de svakeste en verdig inntekt, som denne regjeringen er svært opptatt av. Det skal vi finne gode løsninger på. Men de tilfellene jeg snakker om her, er de som blir uføretrygdede etter at de har vært i jobb. For disse vil det være rett og rimelig å ha den samme levealdersjusteringen. Det er riktig, som representanten Andersen sier: Fremskrittspartiet var imot levealdersjustering. Vi var det eneste partiet som var imot pensjonsreformen, men det var jo representanten Andersen og hennes regjering som innførte levealdersjustering, og det ville vært veldig oppsiktsvekkende hvis jeg som statsråd, ikke hadde forholdt meg til Stortingets vedtak.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-11-20:
«Driftsgranskningene i jord- og skogbruk utgis av Norsk institutt for landsbruksøkonomisk forskning. Driftsgranskningene undersøker økonomiske forhold på gårdsbruk der en viktig del av den samla inntekten til familien kommer fra jordbruket. Siste regnskapstall, fra 2011, omfatter 857 enkeltbruk. Vederlag til familiens arbeid og egenkapital pr. årsverk er 200 200 kroner. Er statsråden enig i at driftsgranskningene viser de økonomiske realitetene for godt drevne gårdsbruk?»
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-11-20:
Jeg stilte spørsmålet til en næringsminister, til landbruks- og matministeren, ikke til familieministeren. Det svaret som her ble gitt, er utenfor blinken – unnskyld, president – fordi det er næringsvirksomhetens inntekter som er spørsmålet, dokumentert ved det som står i driftsgranskingene for jordbruket, som er et datamateriale som har en over hundre år lang tradisjon, og som gjelder gårdsbruk som er på 1,2 årsverk. Er det virkelig sånn at den nye regjeringa ikke ønsker å se på inntektene fra jordbruksnæring som grunnlag for både nivå og utvikling, men tvert imot ønsker å se på familiens totale inntektssituasjon når inntektsforholdene i næringsvirksomheten jordbruk skal bedømmes framover?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-11-20:
Spørsmålet mitt var jo nettopp knyttet til yrkesmessig drevne bruk. Det var knyttet til de beste bruka. Det var knyttet til næringsinntekta. Jeg forstår på statsrådens svar at driftsgranskningene i jordbruket er et materiale som ikke i særlig grad kommer til å bli hensyntatt. Det minner meg om tidligere statsråd Five, som startet dette med driftsgranskningene. Dette var en statsråd som ble kastet i 1935 i kriseforliket mellom Bondepartiet og Arbeiderpartiet, fordi varemerket til statsråden var økonomisk liberalisme og produktivitetsframgang. En kjørte så sterkt, uavhengig av hva som var de faktiske forhold i næringa, at en altså fant at det måtte få sin avløsning. Er det virkelig sånn – som svarene nå gir grunnlag for å påstå – at det er Five som her er forbildet til statsråden, og at hun ønsker å kjøre en politikk som altså er så utenfor det som er den faktiske økonomiske utviklinga i næringa?
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2013-11-20:
Det er riktig at driftsgranskingene for 2011 viser et gjennomsnittlig vederlag til familiens arbeid og egenkapital per årsverk på vel 200 000 kr. Det er riktignok uten verdien av jordbruksfradraget, som i dette materialet har en gjennomsnittsverdi på 28 000 kr per årsverk. Dette var situasjonen etter seks år med rød-grønt flertallsstyre. Det aktuelle resultatmålet er likevel ikke uten videre den beste måten for å vurdere lønnsomheten i jordbruket, eller jordbrukshusholdningenes inntektssituasjon. Selv om driftsgranskingene representerer bruk over en viss minstestørrelse, sto jordbruket i 2011 likevel bare for 37 pst. av familiens inntekt, ifølge NILF. De samme familiene som representanten Lundteigen refererer til, hadde en samlet inntekt på vel 725 000 kr i 2011, som er om lag på høyde med de samlede inntektene for familier ellers i samfunnet. I resultatmålet «vederlag til familiens arbeid» er lønn til innleid arbeidskraft trukket fra. Det betyr at brukerfamilien kan leie folk til å drive bruket og i noen tilfeller velge å kjøre dette resultatmålet i null, mens begge brukerne selv tar et annet arbeid. Jeg er enig i at dette ikke er en høy inntekt for jordbruksdelen isolert. Selv om driftsgranskingsbrukene er over gjennomsnittlig store, er det også med en del bruk med bare noen hundre timers arbeidsinnsats. For en del mindre private næringsdrivende kan det antas at familien maksimerer velferd for familien like mye som overskudd i næring. Variasjonene i økonomisk resultat for likeartede bruk tyder også på variasjon i kvaliteten på driften. Hvis vi f.eks. ser på gjennomsnittsbruk med melk på Østlandet, hadde den beste tredelen et driftsoverskudd på 552 000 kr, mens den svakeste tredelen hadde et driftsoverskudd på 203 000 kr. Det foregår mange tilpasninger, og det er mange arbeidskombinasjoner i jordbrukshusholdningene. Bøndene er næringsdrivende og har selv betydelig innflytelse på – og ansvar for – sitt eget resultat gjennom drift og investeringer. Representanten Lundteigen vet godt at det er blant grunnene til at det bare er inntektsutviklingen i jordbruket som vurderes i jordbruksforhandlingene, ikke nivået. Inntekten som representanten Lundteigen nevner, er altså resultat av brukernes tilpasning til seks år med rød-grønt styre. Den regjeringen jeg er en del av, vil legge vekt på forutsigbarhet og reformer som kan gi økt lønnsomhet, og vi vil prioritere bruk som har ressursgrunnlag til å utgjøre en hovedinntektskilde for brukerne. Men myndighetene kan bare gi næringsdrivende inntektsmuligheter gjennom rammevilkårene som legges. Det er brukerne selv som må skape resultatet.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2013-11-20:
Jeg mener det er relevant å se på familiens samlede inntekt, fordi det altså er det familien skal leve av. Vi vet at det er mange i jordbruket i dag som har bijobber ved siden av jordbruksdrift. Det som denne regjeringen har signalisert, er at vi i jordbruksavtalen framover ønsker å prioritere opp de som driver på heltid, og de som har inntektsgrunnlaget sitt først og fremst i jordbruket. Det vil være en viktig premiss når vi nå skal gå inn i jordbruksoppgjøret for 2014.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2013-11-20:
Nei, det som ligger til grunn for denne statsrådens politikk, er den avtalen som er skrevet mellom de partiene som samarbeider – de fire partiene i utgangspunktet – og de to partiene som sitter i regjering. Det som vi ønsker med norsk landbruk framover, er å sørge for økt lønnsomhet og for at de som lever av denne næringen, skal få bedre rammevilkår. Det handler om å legge til rette for at man kan utvide virksomheten sin, få mer frihet, og jeg mener det er på høy tid at vi i jordbruket går i den retningen. Jeg kommer selv fra en gård og kjenner godt til alle de næringsveiene som en bonde i dag tar i bruk for å kunne brødfø familien sin. Det er f.eks. ikke uvanlig å ha snøbrøyting ved siden av, produsere ved, altså er det mange attåtnæringer en bonde i dag har for å kunne brødfø familien sin, og det kommer det til å fortsette å være. Vi må derfor se på den samlede inntekten for hele husholdningen også, i tillegg til bare den ene avtalen som NILF kommer med.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
Jeg har bare noen få kommentarer fra presidentskapets side, fordi det også har vært en del medieomtale om rekruttering av ny sivilombudsmann. Funksjonstiden for den nåværende sivilombudsmannen, Arne Fliflet, går ut ved årsskiftet, og det er satt i gang en ganske omfattende prosess for å rekruttere en ny sivilombudsmann – eller -kvinne, om dere vil. Vervet er kunngjort, men med de betingelser at det kan godt tenkes at man velger noen som ikke melder sin interesse i den sammenhengen. Det arbeides altså aktivt for å rekruttere en ny sivilombudsmann. Frist for interessenter til å melde seg er 12. desember 2013, altså om noen dager, og i og med at prosessen rundt valget av ny ombudsmann ikke vil være slutt før Stortingets høstsesjon ender 20. desember i år, ber vi om at funksjonstiden for den nåværende ombudsmannen forlenges til 31. mars 2014. Dette skjer i samråd med sivilombudsmannen selv, som også mener det kan være greit at han legger fram sin årsmelding før han slutter.