Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2005-10-20:
Denne regjeringen har gang på gang slått fast at eldreomsorgen skal forbedres, noe jeg selvfølgelig er helt enig i. De har videre slått fast at det skal ansettes flere nye lærere for at vi skal få en bedre skole. Dette er også slått fast i Soria Moria-erklæringen. Alle disse tingene skal løses ved å pøse mer penger inn i Kommune-Norge, i første omgang 5,4 milliarder kr ekstra til kommunene i frie midler. Løser så mer penger til kommunene omsorgsmangelen i kommunene? I enkelte kommuner gjør det kanskje det, men neppe i alle. Dette kom også tydelig fram på pressekonferansen som ble avholdt i forbindelse med presentasjonen av Soria Moria-erklæringen. Først var Stoltenberg ute og holdt fanen høyt for eldreomsorgen i kommunene, så kom Halvorsen på banen og lovte flere lærere, og til slutt kom Haga og lovte mer til kultur og næringsarbeid. Dette viser at trioen Stoltenberg, Halvorsen og Haga kun har ønsker om hva de 5,4 milliarder kronene skal brukes til. Det er altså helt og fullt opp til flertallet i de enkelte kommuner om tilbudet til de eldre skal bli bedre eller ikke. Selv om de fleste kommunestyrer gjør fornuftige valg til beste for innbyggerne, har vi over lang tid sett at altfor mange kommuner velger å prioritere eldreomsorgen vekk til fordel for andre områder. Jeg kan nevne Bodø kommune, hvor parkarealer, badeland og kulturkvartal prioriteres foran det å skaffe plass til nærmere 40 pleietrengende med akutt behov. Jeg kunne fortsette med å nevne Bamble kommune hvor de vurderer å ta desserten fra de eldre for at KLP fortsatt skal ha enerett. Dette er bare noen av mange eksempler. De som i dag har betalt inn skatter og avgifter gjennom et langt liv for å få en trygg alderdom, gjorde ikke dette for at et tilfeldig kommunestyre skulle kunne velge vekk et tilbud til fordel for et badeland eller et kulturtilbud. Det er kun innføring av et rettighetsbasert omsorgstilbud som vil garantere at eldreomsorgen blir en rettferdighet og ikke en tilfeldighet. Når jeg så i tillegg hørte statsministeren gang på gang tidligere i dag snakke varmt om valgfrihet, blir jeg helt matt. Hvilken valgfrihet er det han snakker om? Er det valget mellom å søke om en sykehjemsplass eller å stå i kø for å få en sykehjemsplass, som flertallet i kommunen kanskje har valgt bort til fordel for et badeland? Representanten Meltveit Kleppa var på talerstolen i dag og uttrykte bekymring over at en 80 år gammel dame fra Finnsnes skulle få utdelt en sjekk, slik at hun alene eller sammen med sine nærmeste skulle kunne velge hvilket sykehjem hun skulle bruke. Ja, kan man tenke seg hvilken forferdelig skjebne det ville være for den 80 år gamle damen at hun alene eller sammen med sine nærmeste skulle måtte velge hvor hun skulle bo resten av livet – etter at hun gjennom et 80 år langt liv hadde bestemt hvem hun skulle gifte seg med, bestemt om hun skulle leie seg en leilighet eller kjøpe seg et hus, om hun skulle bo i Oslo, i Bergen eller på Finnsnes. Jeg synes representanten Meltveit Kleppa, flertallet og Regjeringen burde være mer opptatt av at den gamle damen var sikret en verdig alderdom gjennom at pengene garantert ble brukt til den sykehjemsplassen hun trengte, og at hun i tillegg skulle få gjøre det hun har gjort gjennom et langt liv, nemlig å gjøre sine egne valg. I regjeringserklæringen er bekjempelse av fattigdom gjort til et hovedområde, og bra er det. I tredje vers av «Internasjonalen», som Arbeiderpartiet har sluttet å synge, står det: «I mot oss statens lover bøyes». Det første en ny regjering burde gjøre, var å senke de usosiale avgiftene som først og fremst rammer dem som har minst. Jeg er redd for at det motsatte vil skje. La oss ta en aleneforsørger med flere barn. Skal han eller hun kjøpe seg en leilighet, må vedkommende ta et topplån for å betale dokumentavgiften til staten. Når man endelig har flyttet inn, må man betale skyhøye avgifter til staten på strømmen som man bruker. De skyhøye drivstoffavgiftene rammer ikke først og fremst Røkke, men nettopp aleneforsørgeren med flere barn, barn som skal i barnehage, til leikarringen eller på trening. Ikke nok med at man må kjøpe drivstoff med verdens høyeste avgifter, i tillegg må man betale bompenger til staten for å frakte barna til trening. Disse eksemplene gjelder selvfølgelig bare hvis man har råd til å kjøpe seg en bil i et land med verdens høyeste avgifter. Disse eksemplene viser at avgiftene er usosiale, og at de rammer hardest dem som har minst. Det første en regjering som ønsker å fjerne fattigdommen, burde gjøre, var å senke skatte- og avgiftsnivået som er med på å gjøre folk fattige.