Marit Arnstad (Senterpartiet), 2018-01-31:
La meg også få lov å begynne med å gratulere Venstre, Fremskrittspartiet og Høyre med å ha dannet regjering. Senterpartiet skal være en tøff og tydelig opposisjon og bidra til mange gode debatter i denne salen. I norsk parlamentarisk historie finnes det et begrep som kalles den hønsvaldske parlamentarisme. Det betegner en tenkning som marginaliserte Stortinget i etterkrigstida, da Arbeiderpartiet hadde rent flertall. I dag ser vi ut til å ha fått den solbergske parlamentarisme. Begrepet er for så vidt ikke mitt eget – det var Harald Stanghelle som lanserte det allerede i mai i fjor – og den solbergske parlamentarisme gir seg uttrykk på særlig tre måter. Det første er at den i forrige periode kom til uttrykk ved en stilltiende aksept for at et regjeringsparti står for ett standpunkt i regjering, mens det samme partiet står for en helt annen oppfatning i Stortinget. I forrige periode gjaldt dette Fremskrittspartiet i en lang rekke saker, bl.a. trygdeoppgjør. I denne perioden startet Venstre sin gjerning i regjering med å stemme imot sin egen regjering i innvandringspolitikken. Statsministeren har bekreftet at vi kan komme til å se det i flere saker – at Venstre i Stortinget stemmer imot og dermed motarbeider sin egen regjering. En annen viktig del av den solbergske parlamentarismen synes å være at en over natta tar avgjørelser med store konsekvenser for mange mennesker, fordi det var så viktig for ett av partiene. Slik velger en regjering som påstår den er for næringsfrihet, å innføre forbud mot en hel næring – som statsministeren sa det på Dagsrevyen, fordi det var så viktig for Venstre. Slik velger regjeringen å innføre en lærernorm uten å ane hvilke konsekvenser det kan få for lærermangel og sentralisering av lærerkrefter – fordi det var så viktig for Kristelig Folkeparti. Til og med i dag klarte ikke representanten Helleland å stå oppreist og forsvare lærernormen som nå er regjeringens norm. En konsekvens av denne delen av den solbergske parlamentarismen er at politikken «outsources» til det partiet som anser saken som en seier for seg, mens ingen tar ansvar for helheten. Det kan virke som om det å ta ansvar for en helhet, som iallfall fram til 2013 var en regjerings viktigste oppgave, nå har blitt en slags pekelek der partiene er på flukt bort fra det samlede ansvaret en nødvendigvis må ha når en inngår et politisk kompromiss. Et siste element i den solbergske parlamentarismen er måten en ordlegger seg på når en skal unngå å ta ansvar for den retorikken som enkelte medlemmer av regjeringen har lagt seg til. Da sier en enten: Jeg ville ikke ha brukt det ordet. Eller en sier: Det er nå viktigere å diskutere saken enn alle ordene. På den måten kan f.eks. statsråd Listhaug få fortsette en retorikk som er både splittende og uklok, uten at noen andre i regjeringen tar ansvar for det. Denne solbergske parlamentarismen flytter grenser i norsk politikk. Som Harald Stanghelle sa det i sin artikkel i fjor vår: «Lojaliteten og forpliktelsene som regjeringsparti er devaluert.» Han spør videre i sin artikkel: «Hvilken betydning får det for statsministerens autoritet? Og hva innebærer etableringen av en slik praksis for den troverdighet en regjering bør ha?» For min egen del konstaterer jeg kun at den solbergske parlamentarismen fremmer mangel på helhetlig styring. Og viktigst: Den gir dårlige løsninger på viktige saker som betyr mye for folk. Regjeringserklæringen er på mange måter en bekreftelse av at den blå-blå politikken fortsetter. Mange av reformene denne regjeringen satte i gang i forrige periode, var strukturendringer som handlet om å sentralisere. Men de samme reformene handlet også om makt og avmakt og om en type offentlig styring der systemet trumfer individet, der systemene blir viktigere enn menneskene. Jeg sa i trontaledebatten i fjor høst, og vil gjenta i dag, at en av de viktigste debattene Stortinget står overfor de neste fire årene, er hvilken offentlig sektor vi skal ha. Norge har svært mange ansatte i offentlig sektor som ønsker å gjøre jobben sin på en ordentlig måte, men som i dag blir detaljstyrt og utsatt for en masse rapporteringsarbeid. Løsningen på det er ikke konkurranseutsetting og anbudsregimer. Løsningen er en fornying av offentlig sektor der de ansatte gis myndighet og tiltro til å gjøre en god jobb, og der de som bruker offentlige tjenester, føler at de blir både sett og hørt. Det Høyre og Fremskrittspartiet gjorde i den forrige perioden, var nærmest å gå til et målrettet ideologisk angrep på offentlig sektor, både ved en gjennomgående sentralisering på mange områder og ved å oppmuntre til enda flere tellekanter, rapportering, enda flere direktorater, enda flere råd og utvalg. Med det bakteppet er det som står i regjeringserklæringen om å «gjennomføre tiltak for å sikre like konkurransevilkår mellom offentlig og privat sektor», et illevarslende signal. Det høres så tilforlatelig ut, men det er et illevarslende signal. Det er nemlig til forveksling likt det som ESA og regjeringens eget Hjelmeng-utvalg ønsker. Med EØS som brekkstang skal altså regjeringen prøve å sørge for at det offentlige tjenestetilbudet blir svekket. Det kan bety at kommunale aktiviteter som ikke er lovpålagt, skal konkurrere med private – kulturskoler, lokaler til idrettstiltak, kino, svømmebasseng i kommunal regi, for å nevne noe. Da må de i tilfelle skilles ut som egne rettssubjekter, få skatteplikt, krav om markedsmessig avkastning og en hel masse byråkrati og kostnader. For mange av de mindre kommunene vil dette sjølsagt være en umulighet, så i tillegg til å bety konkurranseutsetting og privatisering vil det også bety at mye kultur og fritidsaktiviteter i offentlig regi kan bli kraftig sentralisert. Senterpartiet skal kjempe for at vi fortsatt kan ha et velferdssamfunn der kommuner og fylker får rom og mulighet til å tilby aktivitet og tiltak til sine innbyggere uten at det på forhånd kreves den type anbud og konkurranseutsetting. I framleggelsen av regjeringserklæringen prøvde statsministeren å nøytralisere diskusjonen om sentralisering. Jeg tror kanskje det er det som er Høyres strategi for tida. Hun presterte å omtale hele Nord-Norge som et distrikt da hun pekte på mulighetene som lå i den landsdelen. Distriktspolitikken er nok litt mer finmasket enn som så, også i Nord-Norge, men det er riktig at det ligger mange og store muligheter for verdiskaping i hver eneste region i Norge. Private står på for aktivitet og verdiskaping hver eneste dag, men skal det virkeliggjøres, må også privat og offentlig sektor henge godt sammen, og offentlig sektor må fungere like godt over hele Norge, i både små og store kommuner. For noen dager siden fikk jeg en henvendelse fra en fortvilet bedrift som utfører analyser av vann-, mat- og miljøprøver. Den typen prøver er ferskvare, og analysene må starte raskt. Men endringene i Posten Norge fører nå til at de ikke lenger kan motta prøvene raskt nok – et tydelig eksempel på at den måten som regjeringen nå ødelegger Postens samfunnsoppdrag på, har direkte og negative konsekvenser for privat verdiskaping i Distrikts-Norge. Det må i det hele tatt balanseres. Den private verdiskapingen er helt avhengig av en vel fungerende offentlig sektor. Noen prøver å snakke om distriktspolitikk som en særinteresse, men det er det jo ikke. Det handler om et balansert samfunn som gir rom for ulike valg, en større helhet som rommer et mangfold. Vi står overfor en svekket regjering. Tre partier som i forrige periode hadde flertall, skal nå samarbeide i mindretall. Flertallet er tapt i det valget vi har lagt bak oss. Det gir store muligheter for gjennomslag for de ulike partiene i saker i Stortinget. Senterpartiet skal fortsette å arbeide for at alle deler av dette landet blir sett og verdsatt. Vi skal arbeide for å redusere forskjellene mellom folk, både geografisk og sosialt. Vi skal arbeide for at systemene aldri blir så store at menneskene blir små og bortglemt. Vi skal ha tillit til dem som arbeider i offentlig sektor, ikke detaljstyre dem. Vi skal få opp respekten for naturressursene våre og for dem som produserer verdier basert på dem. Jeg føler meg trygg på at mange av statsrådene etter hvert vil klage over stortingsregjereri, og det må de jo få lov til. Statsministeren vil også ønske at kryssende flertall unngås. Men det er ikke slik den vanlige parlamentarismen fungerer. Der er det sakene som avgjør. Det er regjeringen som må innrette seg etter Stortinget og flertallets vedtak. Det er enhver mindretallsregjering sitt lodd, og de kan ikke gjøre sitt mindretall til Stortingets ansvar. Den nye sammensetningen av Stortinget kommer til å gi oss en spennende tid med mange muligheter på vegne av viktige saker. Én ting er sikkert: Senterpartiet skal stå klar til å gripe mulighetene. Med det tar jeg opp de forslag som Senterpartiet er en del av.