Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Jeg har en venn som er snekker, og som av og til har oppdrag i barnehager. Der opplever han at unger kommer bort og tar på ham. Han opplever hvordan smågutter klistrer seg til ham og forsøker å etterape ham. I deres hverdag finnes nemlig bare voksne kvinner: hjemme, i barnehagen, i nærmiljøet og på helsestasjonen. Jeg er derfor fryktelig glad for at komiteen vektlegger så vidt sterkt betydningen av at menn velger omsorgsyrker, slik at vi får rollemodeller. Høsten 1998 ledet jeg et arbeid vedrørende barn og ungdom i forbindelse med Oslo Arbeiderpartis program. Vi gikk ut i felten, og bl.a. besøkte vi Stovner politistasjon, som i tillegg til Majorstua politistasjon og andre gjør en formidabel innsats nettopp med problemungdom. Det som gjorde sterkest inntrykk, var en video som var tatt opp under en utflukt, der en del unge, belastede gutter var tatt med for å ri og stå på vannski. Vi så unger, som var fullstendig utsultet på voksenkontakt og fysisk berøring, ta på de store, sterke politimennene og sette seg på fanget deres. I en bok med dikt og historier for ungdom og fra ungdom, samlet av Inger Seim og redigert av Arne O. Holm, skriver en gutt på tolv år om sin beste venn bl.a.: «Jeg tror tøffhet kommer fordimin bestevennaldri har opplevdvennskap medandre voksne.» Det er en viktig politisk oppgave å forhindre og motvirke kriminalitet blant barn og unge så tidlig som mulig. Det stiller store krav til en barne- og ungdomspolitikk som sikrer en trygg oppvekst og en meningsfylt skolegang. Barn som begår straffbare handlinger, må møtes med klar grensesetting og en rask reaksjon som innebærer at kriminalitet straffes, og at lovbryteren forstår at det er det som skjer. Rask reaksjon betyr ikke bare straff etter loven. Det kan innebære alt fra foreldrenes inngripen, bruk av konfliktråd, tvungen arbeidstrening og tiltak i regi av barnevernet, til tradisjonell straffereaksjon. Samfunnet skal reagere på kriminelle handlinger. Så – for å gjøre de riktige grepene, må vi vite hvordan verden ser ut. Skal vi f.eks. forebygge ungdomskriminalitet i storbyene, må vi vite noe om de strukturelle utviklingstrekkene som skaper volden. Vi må også finne ut hvorfor vi har problemer med å gjøre barn fra enkelte etniske miljøer funksjonsdyktige i vårt samfunn, og så må vi legge opp virkemidlene deretter. Unge lovbrytere skiller seg fra annen ungdom ved at de ofte har tilpasningsvansker i skole og/eller arbeidsliv, et høyt forbruk av rusmidler, eller at de søker risiko og spenning. Mange av dem utmerker seg allerede fra barnsben av gjennom atferdsproblemer som utagering, konsentrasjonsproblemer og aggressivitet. En svensk undersøkelse viser at 70-90 pst. av all kriminalitet begås av personer som er tatt for vold før fylte 12 år. Vold kan altså bekjempes før den oppstår, ved å sette inn tiltak overfor vanskeligstilte barn. Jeg er enig med komiteen når den både understreker behovet for samarbeid mellom ulike offentlige instanser på tvers av etats- og forvaltningsgrenser, og at tiltakene må komme lokalt. Så er jeg enig i at barn og unge må gis ansvar og vises tillit. Det å tøffe seg blir ofte en måte å hevde seg på hvis barn føler at samfunnet ikke har respekt for dem. Til grunn for forståelse av hva som er rett og galt, ligger sosial tilhørighet og tilsvarende frykt for sosial fordømmelse om man gjør noe galt. For dem som ikke har fått oppleve den sosiale tilhørigheten, kan volden bli en vei til oppreisning, makt og anerkjennelse. Viktige tiltak er lekselesingsprosjekter etter skoletid, forbilder, fritidstiltak, lærlingtiltak og arbeidstrening, samtidig som barn lærer grensesetting og har respekt for lover, regler og normer. For å komme ungdomskriminaliteten til livs hjelper verken enkle løsninger eller populistiske utspill. Vi må bry oss og ta ungdommen på alvor. Erfaringsmessig tar de unge politiet på alvor, og samarbeidet mellom bydel, barnevern, skole og politi fungerer bra f.eks. i Oslo, men det forebyggende arbeidet må styrkes. Helt til slutt vil jeg bare nevne én sak. Politiet i Oslo opplever at barnevernet er mer opptatt av taushetsplikt enn av opplysningsplikt, og dette har de også sagt til oss som har vært ute og sett på arbeidet deres. Dermed skapes det problemer for reell tverrfaglighet. Jeg har merket meg at komiteen ber om en vurdering av dette, og tror det er riktig.