Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-03-30:
Dagens interpellasjon har dessverre blitt mer aktuell enn vi hadde forestilt oss. I kjølvannet av det som har skjedd i Tromsø, har det vært skrevet og sagt mye i mediene. Noen har etterlyst flere institusjonsplasser og mer tvang. Det har vært sentrale politikere som har uttalt at de er redde for å gå på gata, av frykt for at noen skal «klikke». Psykologforeningen har i en pressemelding nylig påpekt: «Farlig» er ingen diagnose. Det er svært viktig at slike hendelser ikke setter oss som samfunn tilbake. Det må ikke medføre at fordommer og stigmatisering av psykisk syke øker. Det kan føre til at folk nøler med å søke hjelp, og at de dermed ikke får den hjelpen de har behov for. Nær 50 pst. av den norske befolkningen får en psykisk lidelse i løpet av livet. Av disse er det 10–15 pst. med alvorlige psykiske lidelser. De vanligste lidelsene er angst og depresjon. Noen svært få er farlige og trenger særlige tiltak, både for at de skal beskyttes mot seg selv og for å beskytte omgivelsene. Åpenhet om psykiske lidelser og nedbygging av store institusjoner var viktige målsettinger med opptrappingsplanen for psykisk helse som kom i 1998. De fleste kan huske situasjonen på slutten av 1990-tallet. En rekke mennesker var feilplassert, og i stortingsmeldingen som var forløperen til opptrappingsplanen, stod det: «I sykehusavdelingene er det et stort antall pasienter som burde vært ved andre avdelingstyper, og ved langtidsinstitusjonene er det et stort antall pasienter som primært trenger kommunal omsorg.» I evalueringer av opptrappingsplanen underveis i planperioden kom det fram at manglende omstilling flere steder var til hinder for bedre utnyttelse av ressursene, bl.a. var den største utfordringen når det gjaldt sykehusplasser, å ha riktig type plasser tilgjengelige i forhold til den enkelte pasients behov. Med andre ord: Vi trenger både langtids- og korttidsplasser, og ikke minst bedre kommunale tilbud. Jeg antar at den endelige evalueringen av opptrappingsplanen snart foreligger, og jeg frykter at det også etter ti år vil være manglende omstilling som har vært mest krevende å få til, og at det fortsatt gjenstår mye. Jeg vil også vise til rapporten fra Statens helsetilsyn om de mange lovbrudd ved de distriktspsykiatriske sentrene. Helsedirektør Lars E. Hanssen uttalte til TV 2 nylig at det dreier seg om meget alvorlige funn som kan gå ut over liv og helse. Når omstilling skjer, er det viktig å sikre at det skjer på en forsvarlig måte. Når noe legges ned, må det samtidig bygges opp noe bedre et annet sted, slik at enkeltmenneskene som berøres – først og fremst pasientene, men også de ansatte og ikke minst de pårørende – ikke lider. Rett før jul reiste jeg en interpellasjon om nettopp det. Fortsatt er ikke situasjonen f.eks. på Blåbærlia i Helse Bergen løst. For to dager siden var denne institusjonen nok en gang i tv-nyhetene. Det dreier seg om et tilbud for unge som er svært syke. Fagfolk og pårørende er meget bekymret. Det er helt uforståelig for meg at statsråden kan tillate at det avvikles behandlingsplasser uten at det foreligger tilsvarende eller bedre tilbud for disse pasientene, slik at pårørende og de det gjelder, er trygge. Det har ikke skjedd i denne saken, og heller ikke i andre saker, som vi har eksempler på. Derfor må jeg nok en gang be statsråden om å sikre at ikke noe legges ned før et alternativt tilbud er på plass. Her må man jo også bruke mulighetene for å snakke med pårørende, snakke med dem det gjelder – de pårørende og pasienten. Brukermedvirkning må bli mer enn et ord. I dette tilfellet er det ingen trygghet for framtiden, det jeg er kjent med. I arbeidet med opptrappingsplanen ble det vektlagt at det var en viktig utfordring for de regionale helseforetakene å utvikle kulturer og holdninger med vekt på brukerperspektivet, mestringsperspektivet, helhet, samarbeid og fokus på lokalbasert psykisk helsearbeid. Denne vektleggingen må ikke svekkes som følge av de siste ukers uttalelser i mediene. Snarere tvert imot imøteser jeg statsrådens svar på hvordan dette vil bli formidlet og ivaretatt framover. Vi må ikke ende opp med krav om mer bruk av tvang som strategi framover, dette bl.a. fordi bruk av tvang i Norge for noen faktisk er brudd på grunnleggende menneskerettigheter. Dessverre viser tall fra SINTEF Helse offentliggjort i februar i år at utviklingen av tvangsmidler og skjerming i perioden 2001–2007 har økt. 39 pst. flere pasienter i det psykiske helsevernet ble utsatt for tvangsmidler og skjerming i 2007 enn i 2001. Det kommer også fram at det er store forskjeller mellom sykehusene i bruken av tvangsmidler. Virkemidlene for å få ned tvangsbruken har de siste årene vært å bygge ut det kommunale helsearbeidet, lage ambulante kriseteam og akutteam. Det er flott. Når den ønskede nedgangen i tvangsbruk likevel har uteblitt, tyder det på at denne omstillingen har gått for sakte. Det må åpenbart legges en helt klar strategi for hvordan en slik omlegging kan nås overalt. Det vises også til en annen årsaksforklaring når man ser på den manglende nedgangen i bruk av tvang i forhold til det som var målsettingen. Det er kulturforskjeller. Også på dette punktet imøteser jeg statsrådens tiltak for å redusere kulturforskjeller mellom ulike sykehus og områder i landet vårt. For noen steder har de klart å få ned tvangsbruken betydelig, mens andre steder har den nærmest økt. Det er et stort arbeid som gjenstår med å sikre en helhetlig pasientbehandling slik at de psykiske helsetjenestene framstår som sømløse, og vi vet at også statsråden er opptatt av dette. Vi vet det gjenstår mye for å få flere psykologer i kommunene. Det må også satses på et tverrfaglig tilbud. Særlig viktig er det å utvikle lavterskeltilbud slik at de som har lettere psykiske lidelser, kan få hjelp raskt, men det må også være lavterskeltilbud for dem med alvorlige lidelser, der fokus på tidlig hjelp, forebygging, oppsøkende tilbud og ambulante team er viktige elementer, og også kriseteam fra spesialisthelsetjenesten. Dette vil etter min mening kunne hindre forverring av tilstander, og ikke minst forebygge bruk av tvang. Som kjent skal også andre tiltak være forsøkt før tvang brukes, men dette vet vi oppfylles på langt nær alltid. Det mangler også mange steder tilbud mellom fastlege/legevakt og akuttavdelinger på sykehus. Det er for tette skott, og veien er for lang imellom. For alle mennesker er bolig ut fra individuelle behov, arbeid/aktivitetstilbud og nettverk avgjørende for om vi har det bra i hverdagen. Jeg håper at dagens debatt skal bli noe mer enn at vi bare viser til en framtidig samhandlingsreform. Vi ønsker også en slik reform, eller en stortingsmelding, som det jo blir, velkommen, og vi vet at den også vil ha konsekvenser for det psykiske helsetilbudet. Men i dag etterspør jeg mer enn det. Det må også bli en debatt om hvor vi vil, og hvordan vi skal få det til.