Olemic Thommessen (Høyre), 2010-12-14:
Høyres kulturpolitikk handler om å gi hver enkelt av oss et best mulig utgangspunkt for å utvikle det beste i oss selv, til styrke eller glede for de fellesskap vi går igjennom i livet. Det handler om å se livet som en sammenhengende dannelsesprosess, der vi beveger oss fra epoke til epoke, og hvor vi vil styrke vårt eget utgangspunkt. Det handler om en kulturpolitikk som bygger nedenfra. Det handler om en kulturpolitikk som vil satse på den innsats hver enkelt av oss har å gi. Derfor satser vi på det frie feltet, vi ønsker å styrke det. Vi ønsker å styrke entreprenørskap i kulturlivet, mulighetene for å bygge egne prosjekter på tvers av sjangre eller i egen sjanger. Vi ønsker en bredde i finansieringskildene som kan styrke det mangfoldet vi trenger for å ha et riktig og dynamisk kulturliv. Vi er skeptiske til maktkonsentrasjon og sentralisering. Vi er i den sammenheng skeptiske til den utviklingen vi har hatt i denne regjeringens periode, som har gått i retning av stadig færre og større administrerende institusjoner. Det kan være Kulturrådet, det kan være Filmens hus, det kan være Nasjonalbiblioteket. Det kan i og for seg også være enkelttiltak, som er fantastisk flott å ha fått til, som Dansens Hus, men som også har en sentraliserende rolle hvis man ser på dette i en helhet. Vi ønsker å utløse muligheter, uansett sosial bakgrunn, etnisk bakgrunn eller geografisk tilhørighet. Det handler om hvordan vi som mennesker deltar i de daglige fellesskap, fra familie til jobb eller aktivt kulturliv for den saks skyld. En slik viktig arena er frivillighetens mange, mange rom. Vi er opptatt av at frivilligheten skal ha gode vekstvilkår, og at frivilligheten skal gis mulighet for vekst også i et samfunn hvor tidsklemma gjør seg gjeldende for mange av oss. Vi har hatt mange saker om frivillighet og diskutert det ved mange korsveier. I denne budsjettdebatten velger jeg ikke å legge så stor vekt på det tidsmessig. Jeg vil bare understreke det som er hovedpunktene fra Høyres side, nemlig en frivillig sektor hvor vi ikke ser på frivilligheten som et instrument, men som noe som kan utvikle seg som et fritt sivilt samfunn. Vi ønsker en avbyråkratisering. Vi mener at det er grunn til å få opp farten når det gjelder Frivillighetsregisteret, når det gjelder å sørge for at også de små organisasjonene har en lett inngang til de goder og de muligheter vi ønsker å koble opp mot Frivillighetsregisteret. Vi ønsker en mer offensiv momspolitikk. Vi ønsker at momsrefusjonsordningen skal være uten tak, altså en overslagsbevilgning, men når ordningen er som den er, velger vi i år å styrke momsen for idrettsanlegg – altså kompensasjonsrammen – med 50 mill. kr. Det henger sammen med mange innspill vi får fra idrettsanleggsutbyggere landet over, der frivilligheten har et stort ugjort potensial, men der momsrefusjonsordningen, eller momsordningene, blir stående i veien. Høyre mener at det er viktig å bruke penger på kultur. Slik sett er det et punkt hvor vi nok skiller oss ganske fundamentalt fra Fremskrittspartiet. I et vestlig velferdssamfunn som vårt vil folk etterspørre en bredere ramme med hensyn til de innspill og de inspirasjonskilder man ønsker, enn det markedet vil kunne gi. Det er ikke spesielt for vårt samfunn; det er nok mer tydelig i den type samfunn vi lever i. Vi skal jo i fremtiden leve av vår kreativitet, vår evne til å skape nye ideer, vår evne til rask omstilling. Vi skal som mennesker bruke mange av de kvaliteter og de kompetanseområder som kulturlivet er bærer av. Da er det viktig at vi har et kulturliv som også gir et lite marked, en liten kultur som den norske, gode rammer og gode vekstmuligheter for innbyggerne som bor der. Det tror jeg vi skal glede oss over at vi faktisk har i Norge. Det er allikevel viktig å være oppmerksom på noen ting som kunne være bedre. Da kommer jeg til Kulturrådet. Som jeg sa innledningsvis, er det min oppfatning og Høyres holdning at vi under denne regjeringen dessverre har sett ganske sterke føringer når det gjelder maktkonsentrerende grep. Et av de viktigste er Kulturrådet. Man har altså samlet mer makt i Kulturrådet, man ser at regjeringen legger område etter område inn under rådets forvaltning. Man har satt inn et mindre råd, og man legger mer – hva skal jeg si – skjønnsansvar over i rådet gjennom en faglig forankring av rådsmedlemmene. Vi mener at det vi har sett av dette så langt, ikke tegner særlig bra. Vi er redd for at Kulturrådet i enda sterkere grad enn det vi så før, vil bli et panel smaksdommere i forhold til herskende retninger for hvordan man i kulturlivets debatter definerer den kvalitativt gode kunst. Det er en veldig farlig utvikling, som synes å styrke seg. Så til det som var mitt spørsmål i replikkordskiftet med representanten Gjul. Da tok jeg opp spørsmålet om hvordan styringsdialogen – det er et ord jeg er litt usikker på om jeg liker, men vi bruker det i alle fall til så lenge – mellom regjering og storting skal være når det gjelder Kulturrådet. I denne budsjettprosessen har vi sett at regjeringspartiene i Stortinget har satt i gang en formidabel ryddesjau mellom postene 74 og 78 – altså de som skal ligge under Kulturrådets forvaltning, og det som blir oppfattet som faste poster på statsbudsjettet. Det regner jeg med henger sammen med en nokså massiv tilbakemelding fra kulturlivets aktører, som misbilliget å skulle underlegges Kulturrådets skjønn, ikke et spesielt godt signal, i og for seg, heller ikke i forhold til spørsmålet om hvordan Kulturrådet oppfattes. Jeg undres på hva som egentlig er rammene for Kulturrådet. I det ene øyeblikket i merknadene sies det at her skal det gis mer makt og mer skjønn, og her skal man styre og skalte og valte. I neste øyeblikk sier man at nei, Stortinget skal fortsatt kunne plassere poster, man skal fortsatt kunne gripe inn i hvordan Kulturrådet styres. Ser man på dette, har man for det første flyttet en god del poster ut av 74-posten. Man la Kattas Figurteater direkte inn i post 55. Når begynte vi med det? Jeg kan ikke huske at vi har gjort det. For meg er det å overstyre den fordeling Kulturrådet gjør under postene 55 og 56. Riktignok la vi også Dokkhuset Scene inn under post 56, men det fulgte da penger med, i den forstand at vi forsynte oss av statsrådens disposisjonspost for å betale den moroa, mens regjeringspartiene glatt la Dokkhuset Scene inn under 74-posten, uten å ta med et eneste øre fra 56-posten. Man dyttet altså noe inn som kom til å fortrenge noe annet. La meg ikke bruke tid på å grave dypere i dette, men dette er rett og slett et rot som det må ryddes opp i, og hvor det kreves helt andre holdepunkter, rett og slett. Avslutningsvis har jeg lyst til å plukke opp de utfordringene som statsråd Huitfeldt har tatt opp i den siste tiden. Statsråd Huitfeldt har pekt på viktigheten av å bringe nye grupper inn på kulturlivets arenaer. Jeg har skjønt at det kanskje vil bli hennes merkevare fremover å se på hvordan nye grupper skal slippe til innenfor kulturlivet. En grunnleggende debatt blir i hvilken grad vi skal legge oss på store, brede løsninger, og i hvilken grad vi skal nærme oss veldig målrettede tiltak – altså i hvilken grad man skal styre. Jeg håper at vi i løpet av denne debatten skal kunne gå lenger inn i denne problemstillingen, og jeg kommer til å utfordre statsråden på nettopp dette. Jeg kommer i et senere innlegg til å utfordre statsråden på hvilken styringsdialog hun har tenkt på med hensyn til alle de som mottar tildelingsbrev fra departementet når det gjelder akkurat disse problemstillingene – i hvilken grad vi får en repetisjon av mangfoldsårets pekefinger fra hr. Giske, og i hvilken grad dette vil bli et tema kulturinstitusjonene må finne ut av selv. Jeg gir meg med dette, og kommer tilbake til disse spørsmålene.