Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-04-28:
Prinsipielt vil jeg si at det er en svakhet når representanter må bruke så sterke ord som representanten Tetzschner nå gjorde – «forfatningsmessig vranglære», «strider mot lov og rett og Grunnlovens legalitetsprinsipp» – uten at det forfatningsmessig blir dokumentert. Bakgrunnen for forslaget er at overgang fra rådgivningsfirmaer o.l. til politiske toppstillinger kan bli vanligere i åra framover. Løsning på problemene som da risikerer å oppstå, er ikke karantenebestemmelser, som ved overgang fra regjering. Derimot kan en innkalling til høring i Stortinget benyttes for å klargjøre hvorvidt uheldige interessebånd er knyttet i et tidligere yrke. En slik ordning kunne vært benyttet til å avklare spørsmål rundt Fremskrittspartiets Sylvi Listhaugs roller i First House før hun ble landbruks- og matminister i Erna Solbergs regjering. Ordninga kan også ha en preventiv virkning, i den forstand at statsministeren stimuleres til å gå grundig inn på fortida til statsrådskandidatene. Hjemmelen for tvangsinnkalling finnes i Grunnloven § 75 h: «Det tilkommer Stortinget(…) å kunne fordre enhver til å møte for seg i statssaker(…) (…) (…) Det finnes på forhånd få skriftlige rettsoppfatninger på området. Derfor trenger Stortinget bare å ta de utfyllende bestemmelsene inn i Stortingets forretningsorden i en egen paragraf med tittel «Stortingshøring» i tilknytning til § 27 Komitéhøringer. I Stortingets forretningsorden fastsettes antall utspørrere, spørsmålenes lengde, mulighetene til begrunnelser, mulige oppfølgingsspørsmål m.m. I praksis er det ikke aktuelt rutinemessig å innkalle hele regjeringa. Innkalling bør bare skje når det er mistanke om at det er et uheldig interessebånd tilknyttet tidligere yrke. Innkallingsretten må kunne delegeres til et mindretall på Stortinget. Hvis det stilles krav om flertall, kan partiet/partiene bak en flertallsregjering forhindre tvangsinnkalling. I stedet foreslås minstekravet, vilkårlig – jeg vil understreke vilkårlig – satt til seks representanter. Dette er nedre grense som er benyttet i Stortingets forretningsorden § 16. Utspørringen arrangeres da som en åpen høring i stortingssalen. Innkallinga meldes berørte statsråd skriftlig gjennom Stortingets president. Dette skjer seinest 14 virkedager – jeg understreker 14 virkedager – etter at regjeringas sammensetning er gjort offentlig kjent. Kommer regjeringsskifte som følge av valgresultatet, innrettes innkallinga etter datoen for Stortingets konstituering. Med tanke på å skille mellom private saker og «statssaker» må kontrollen med en nytiltrådt statsråd være en statssak. De innkalte vil ha plikt til å møte. Grunnloven § 74, vedtatt i etterkant av riksrettsdommen i 1884, ga medlemmer av statsrådet rett til å møte i Stortinget for å delta i debattene der. Ifølge konstitusjonell sedvane er det møteplikt for statsrådene. Dersom statsråden har inngått en privatrettslig avtale som hindrer vedkommende i å gi fra seg opplysninger, f.eks. kundelister, trenger ikke dette å bety lovbrudd. Derimot må Stortinget kunne vurdere tilliten til en statsråd som på denne måten skjuler nærmere prøving av egen habilitet. Bruken av Grunnloven § 75 h er behandlet både administrativt og politisk. I 1951 vurderte Justisdepartementets lovavdeling om innkallingsretten kunne delegeres til en komité. Vinteren 1997 behandlet Stortinget samme spørsmål i forbindelse med den såkalte Furre-saken. I første omgang ville Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité legge Grunnloven § 75 h til grunn for en tvangsinnkalling, jf. Innst. S. nr. 192 for 1996–1997. Forslaget ble avvist. Flertallets syn bekreftet det Torkel H. Aschehoug skrev 100 år tidligere: Innkallingsretten kan ikke delegeres til en stortingskomité. I hele tidsrommet etter 1814 er § 75 h brukt bare tre ganger, sist i 1933, hvor minister Wedel Jarlsberg ble innkalt. Etter det professor ved Det juridiske fakultet, Universitetet i Oslo, Fredrik Sejersted, erfarer, har ikke innkallingsretten i noe annet land hjemmel i egen grunnlovsparagraf. Fravær av tilsvarende bestemmelser i andre land og den sjeldne bruken i Norge henger, ifølge professor Fredrik Sejersted, sammen med at innkallingsretten er en krysning mellom interpellasjon og komitégransking. De hensyn som ligger bak § 75 h, er ivaretatt på ulike måter rundt omkring – i Danmark, i Sveriges riksdag, i den tyske forbundsdagen Bundestag, det britiske parlamentet og den amerikanske kongressen. Alt i alt er de hensyn som ligger til grunn for § 75 h i Norges grunnlov, ivaretatt på flere måter i disse landene. Fra presidentskapet argumenteres det med at dette ikke vil kunne være en konkret habilitetsvurdering. Sjølsagt skal det ikke være det. Det argumenteres med at det skal være en forhåndsgodkjenning. Sjølsagt er det ikke det. Det er en vurdering i forhold til hva som er skjedd, og kontrollkomiteens flertall har erkjent det. Innkalling etter § 75 h er en omfattende prosedyre, sier presidentskapet. Det er beskrevet i forslaget hvordan en kan gjøre det. Det skal være et ekstraordinært instrument i særlige tilfeller, sier presidentskapet. Ja, forslaget er også formulert slik. Presidentskapet sier videre at forklaringsplikten er svært vidtrekkende og går foran taushetsplikten, som er pålagt ved lov eller instruks. Svaret er: Om nødvendig kan Stortinget lukke møter for å sikre de hensyn. Presidentskapet sier at det skal gjelde en «statssak» – ja, helt en «statssak» – det skal ikke gjelde privatsaker. Og så kommer vi til det sentrale, nemlig spørsmålet om delegering av innkallingsretten til et mindretall i Stortinget: Er det mulig å stille den muligheten etter Grunnloven § 75 h? Det som da er interessant, er hva presidentskapet sjøl sier i innstillinga. Der sier presidentskapet at en «kjenner ikke til at spørsmålet om å delegere innkallingskompetansen til et mindretall har vært tatt opp i Stortinget tidligere.» Presidentskapet sier videre at en «har merket seg at Sejersted mener Grunnloven neppe» – jeg understreker neppe – «stenger for at Stortingets flertall kan bestemme seg for å ta inn en bestemmelse i FO om at et kvalifisert mindretall kan kreve at personer innkalles etter § 75 h». Og videre sier presidentskapet at «selv om man legger til grunn det syn at Stortingets flertall ville kunne ha adgang til å delegere innkallingsmyndigheten etter § 75 h til et mindretall enten generelt, for et visst saksområde og/eller for en viss kategori personer, ville det måtte stilles krav til mindretallets størrelse». Ja, helt enig – det kan stilles krav til mindretallets størrelse. Så kommer det videre at presidentskapet antar at seks representanter er for få. Og det kan være en diskusjon, som sagt. Til slutt står det fra presidentskapet at en mener «under enhver omstendighet at dersom det skulle vært aktuelt å vurdere en delegasjon av innkallingskompetansen etter § 75 h til et mindretall i Stortinget, må dette utredes nærmere». Dette må «utredes nærmere» – det er presidentskapets eget forslag. Derfor faller jo det som kommer fra kontrollkomiteens flertall, Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre og Miljøpartiet De Grønne, i et noe underlig lys, når de sier: «En delegering av Stortingets anvendelse av Grunnloven § 75 h, til et hvilket som helst mindretall vil være enda større avvik fra de nåværende kompetansereglene i Grunnloven.» Det står altså i et meget underlig lys når professor Sejersted sier, som sitert, at «Grunnloven neppe stenger for at Stortingets flertall» kan gjøre slike vedtak. Det vi nå behandler, er en sak som er utrolig viktig, fordi vi står overfor en situasjon hvor det blir flere personer som går fra slike rådgivningsfirmaer og inn i politiske stillinger. Det er da viktig at vi får avklart habilitetsforhold, og det er viktig at statsrådene sjøl også får en anledning til å fjerne eventuell tvil om bindinger ved å redegjøre for disse i Stortinget. Samtidig vil Stortinget få dekket sitt informasjonsbehov. Når en statsråd holder kundelister skjult, er dette i konflikt med den grunnlovfestede opplysningsplikten. Senterpartiet vil også peke på at en slik høringsmulighet vil kunne vise hvordan statsråder i sin funksjonsperiode foretar habilitetsvurderinger – ikke minst viktig. I Listhaugs tilfelle foreligger det en habilitetsvurdering utført i departementet som Stortinget ikke er kjent med. Til slutt vil jeg bare si at det forslaget som her er framsatt, er et forslag i tida. Det er et forslag som tar høyde for den virkelighet vi nå står oppe i, nemlig den virkelighet at flere går fra slike First House-firmaer og inn i sentrale politiske stillinger, inklusive statsråder. Da er det viktig at Stortinget moderniserer sin forretningsorden, tar inn i seg den virkelighet og sikrer at vi her får en tillit som er i tråd med vårt folkestyre. Derfor er forslaget presentert.