Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Jeg merker at det er grunnlag for å si at den trontaledebatten vi har i dag, holdes mens den sosiale stabiliteten i Europa er under press. Det vi nemlig ser, er at det marsjeres i Europas hovedsteder, mer enn det har vært gjort på mange, mange år. Hvem er det som marsjerer? Jo, det er det som virkelig kan kalles for folk flest: arbeidsfolk i Europa. Hva marsjerer de for? Jo, de marsjerer for sine sosiale rettigheter, for at ikke de alene skal være med og bære byrdene av finanskrisens konsekvenser. Det marsjerer de for. I denne trontaledebatten, i vår politiske virkelighet, diskuteres altså den norske modellen i lys av dette. Vi hører representantene fra høyrepartiene her i denne debatten bekjenne seg til den norske modellen, men de går ikke inn og kvitterer politisk ut hva som er bærebjelken i den: samarbeidet mellom fagbevegelsen, myndighetene og næringslivet. Der blir det halvkvedede viser med en gang vi kommer inn på det temaet. Der går, selvfølgelig, et fundamentalt skille i norsk politikk. Det som den rød-grønne regjeringen har gjort, med bakgrunn i den norske modellen, med den som fundament, er at man i løpet av de siste fem årene i betydelig grad har bygd opp den norske velferden. Tenk bare på noe som ikke har vært nevnt her ennå, men som jeg vil sette fingeren på: den politiske og faglige innsatsen for å hindre at globaliseringskonsekvenser for arbeidstakernes rettigheter skal bli rokket i det norske arbeidsmarked. Hva handler det om? Selvfølgelig handler det om noe så fundamentalt som stabiliteten for norske arbeidsfolk og at vi skal ha et godt arbeidsliv. Men det som er et stort paradoks for meg, er at høyresiden i norsk politikk ikke ser og innrømmer at dette også er forutsetningen for en stabil verdiskaping i samfunnet, at det er det som har gjort at bruttonasjonalproduktet for Norge har vokst sånn som det har gjort under den rød-grønne ledelsen. Jeg vil minne veldig tungt om hva Erna Solberg sa i 2005. Hun sa at en finansminister fra SV ville bidra til at verdiskapingen ville komme til å gå ned. Jeg bare minner om det. Utviklingen har gått i den helt andre retningen, og ved hjelp av dette samarbeidet har bl.a. denne regjeringen, riktignok etter hvert i samarbeid med de andre partiene i Stortinget, fått gjennom en pensjonsreform som er bærekraftig innenfor den norske økonomiske rammen, og som er fundamentet for den framtidige sosiale trygghet for hele den norske befolkningen. Det er dette det handler om. Så sier Høyres parlamentariske leder her i debatten i dag at hun synes det er litt fordummende at vi ikke forstår at det er oljepengene som har skapt denne situasjonen. Ja, det er klart at oljepengene spiller sin rolle i norsk økonomisk virkelighet – det er ingen som fornekter det – men det er først og fremst at vi har greid å bruke pengene på en slik måte at det har kommet hele folket til gode, og at vi greide å opprettholde sysselsettingen. Dessuten er det det å si at hvis vi, under press fra det ytre høyre, Fremskrittspartiet, gjennom alle år skulle hatt deres forhold til bruk av oljepenger, hadde vi ikke hatt de ressursene. Og det er ikke vi som skal i koalisjon med Fremskrittspartiet. Det er det Høyre som skal. Så disse tingene henger nøye sammen, og det er her nerven i den politiske debatten i virkeligheten går, og det er her skillet i norsk politikk går. Til alt dette sier Høyre på mange måter pytt, pytt. Jeg har i sommer hatt en debatt med Røe Isaksen, som driver en notorisk hvitvasking av Høyres politiske historie. Han sa bl.a. at han kunne ikke forstå hva som var problemet med at det skulle være relativt små forskjeller i det norske samfunn. Der kom selvfølgelig katta ut av sekken. Ja, det er det vi i tilfellet har foran oss, for vi vil at hele samfunnet skal utvikle seg slik at alle er med. Vi forstår at Høyres politiske tradisjon vil bli videreført: De vil ikke at alle skal være med.