Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-10-25:
Bakgrunnen for at jeg har fremmet denne interpellasjonen, er et ønske om å prøve å fokusere på hvor langt eller hvor kort vi egentlig er kommet i legemiddelpolitikken, nesten to og et halvt år etter at legemiddelmeldingen ble vedtatt i Stortinget. Det er grunn til å stille spørsmål om vi er kommet noe videre i det hele tatt på dette området. Ja, jeg tør våge den påstand at vi på noen felt nærmest har satt på reversen og går litt bakover. Jeg vil i løpet av mitt innlegg begrunne dette. Det spørsmålet vi må stille oss, er om dagens refusjonspolitikk er til det beste for pasientene. Svaret på dette er nok på mange måter – det tror jeg alle er enige i – at enhver som arbeider med helse- og omsorgspolitikk, uansett partitilhørighet, har et ønske om å gjøre det som er best mulig for alle dem som er syke. Men når det gjelder legemiddelpolitikken, har jeg dessverre en følelse av at man i veldig stor grad fokuserer på hvordan man skal kunne klare å redusere statens utgifter på dette området, istedenfor å fokusere enda mer på hva man kan gjøre for å sikre norske pasienter de beste og mest effektive legemidlene så raskt som mulig, slik at man uten unødig opphold kan ta disse i bruk også i Norge. Jeg vil hevde at Norge ikke er på dette nivået i dag. Det har vært manglende oppfølging av komiteens merknader og Stortingets vedtak ved behandlingen av Innst. S. nr. 197 for 2004-2005 om å heve den såkalte bagatellgrensen vesentlig. Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet ber der «Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2006 legge fram et forslag til en vesentlig heving av «bagatellgrensen». Fremskrittspartiet hadde et eget forslag, som satte bagatellgrensen til et spesifikt beløp som var vesentlig høyere. Bagatellgrensen ligger i dag fortsatt på 5 mill. kr, sett ut fra hva trygdens forventede kostnader blir etter fem år. Dette er etter undertegnedes mening altfor lavt dersom man virkelig mener at norske pasienter skal ha god og rask tilgang på nye og effektive medisiner. Den manglende oppfølging av Stortingets ønske medfører at det blir gitt et dårligere tilbud til norske pasienter enn det man kunne ha fått til dersom man hadde hevet bagatellgrensen. Et område som etter undertegnedes mening er enda verre, er at det til tross for gitte signaler om at man i større grad ønsker å benytte seg av generell refusjon for de store sykdomsgruppene i stedet for individuell refusjon, fører man faktisk en politikk som går i motsatt retning. I den forbindelse er det grunn til å minne om det som bl.a. framkommer i ECONs rapport, R-2007-51, Endringer i blåreseptforskriften – Konsekvenser for KOLS-pasienter. Her omhandles det som faktisk har skjedd etter at man endret refusjonsordningen for kolsmedisiner. Der vises det til at pasientene nå har fått et dårligere medikamentelt tilbud, med påfølgende økning i sykehusinnleggelser, og dermed selvfølgelig en økning i offentlige utgifter. Ikke minst påføres pasientene en enda dårligere livskvalitet, og dermed økte lidelser. Regjeringen bør i denne saken sørge for at den endrer refusjonsordningen på dette feltet tilbake til det den var for kort tid siden, slik at kolspasientene igjen kan få en bedre hverdag. Dette må da også være i tråd med den kolsstrategien som faktisk er utarbeidet. Regjeringens egne signaler om i størst mulig grad å bruke generell refusjon framfor individuell refusjon blir jo enda merkeligere når man ser at det nok en gang overføres et legemiddel fra generell til individuell refusjon. I den forbindelse kan vi jo også nevne at man har overført legemiddelet Atorvastatin – 10 mg mot 20 mg, som en bruker i kolesterolbehandling – nettopp til § 10a. Jeg sier ikke at man ikke skal se på kostnadene ved bruk av legemidler, for det skal man. Her i Stortinget har vi et ansvar for hvordan vi skal bruke skattebetalernes penger. Videre er vi i mye større grad enn det som faktisk er tilfellet i dag, nødt til å se helheten i den legemiddelpolitikken vi fører, og da med pasienten i fokus. Det er en direkte sammenheng mellom manglende medisinering eller feilmedisinering og nedsatt livskvalitet og sykefravær. I mange tilfeller får vi også flere sykehusinnleggelser med dertil påfølgende kostnader. Det brukes også for lang tid på å få nye medisiner inn på refusjonslisten, og man fører i tillegg en legemiddelpolitikk der bostedsadressen kan bestemme hvorvidt man får tilgang til de beste legemidler eller ikke – dette all den tid mange av de legemidler som nå ligger på individuell refusjon, krever spesialistuttalelse for å kunne bli gitt. Når vi så vet at det bl.a. i distriktene er svært få spesialister tilgjengelig på en rekke fagfelt, sier det seg selv at behandlingen blir ulik. Et annet område hvor bostedsadressen også vil kunne gi utslag, er medikamenter som finansieres gjennom sykehus. Med dagens vanskelige økonomiske situasjon for sykehusene kan det oppstå økonomiske avveininger om hvilke medikamenter man har råd til å gi pasientene, og hvilke man ikke har råd til å gi. Da får man spørsmålet med en gang: Får pasienten det mest optimale legemiddelet for sin sykdom? Et av de områdene hvor nettopp denne problemstillingen kan oppstå – man har fått signaler om at det kanskje har vært slik nå i høst, men uten at man har fått dette 100 pst. bekreftet – er bl.a. at man har overført de såkalte TNF-hemmerne til finansiering av sykehusene. Så kan man lese av inneværende års budsjett at man går videre i samme retning. Man legger nå MS-medisinene til inndekning i sykehusenes budsjetter. Dette skjer uten at man gir klare føringer om at de pasientene som bl.a. har behov for legemiddelet Tysabri, skal få tilbud om dette. Det er grunn til å frykte at bostedsadressen og sykehusøkonomien dermed vil kunne være med på å bestemme hvorvidt man får det ene eller det andre tilbudet. Tilbake til mitt spørsmål om dagens refusjonsordning er til det beste for pasientene. Mitt svar vil være: Nei, ikke i tilstrekkelig grad. Vi har inntrykk av at man i første rekke har hovedfokus på å holde kostnadene nede, og ikke har fokus på at pasienten skal ha det beste og mest effektive legemiddelet så raskt som mulig. I den forbindelse er det også grunn til å ta den internasjonale undersøkelsen Euro Health Consumer Index som er gitt ut, på alvor. Der kommer Norge svært dårlig ut når det gjelder hvor raskt vi tar i bruk nye legemidler. Særlig når det gjelder kreft, skårer Norge dårligst. Vi er på det nederste feltet med hensyn til hvor raskt vi tar imot nye og innovative kreftmedisiner. Vi er nødt til å tenke enda mer helhetlig i legemiddelpolitikken. Og for å bruke et sitat som statssekretær Harsvik ofte bruker når han henviser til Gro Harlem Brundtland, nemlig at «alt henger sammen med alt», er det viktig at det sitatet også gjelder på dette feltet. Da er det viktig at vi følger disse ordene i praktisk politikk, ikke bare i festtaler. Norge har ikke høye utgifter til legemidler, sett i forhold til land som vi liker å sammenlikne oss med. Det kan også være grunn til å minne om at det i en rekke utgiftssammenhenger vil være mye å spare både i det offentlige og i det private – ved å ta i bruk de beste og mest effektive legemidlene raskest mulig, og så raskt som mulig etter at de er godkjent og gitt markedsføringstillatelse, for ikke å snakke om den enkelte pasients bedrede hverdag og ofte en tilværelse med færre bivirkninger. Det er helt åpenbart, og jeg er helt sikker på, at man gjør alt man kan og ønsker å gjøre for at pasientene skal få en best mulig hverdag og få tilgang til den beste medisinen. Men man ser gang på gang at man legger inn begrensninger for å spare penger. Det er ikke alltid den sparemekanismen er til det beste for pasientene, og det er grunn til å stoppe litt opp og vurdere en del av de tiltakene man har gjennomført.