Inge Lønning (Høyre), 2001-03-29:
Man må anta at det er tilfeldighetenes sammentreff at Verdikommisjonen avsluttet sitt arbeid dagen før debatten om «Børs og katedral» i Stortinget. Men i dagens medier kan man lese at av de mange forslag Verdikommisjonen har fremmet, er også forslaget om å forandre Grunnloven på to punkter. Det ene dreier seg om bestemmelsen i Grunnloven § 12 som lyder slik: «Af Statsraadets Medlemmer skulle over det halve Antal bekjende sig til Statens offentlige Religion» – altså den såkalte lex Mowinckel. Den andre endring går på Grunnloven § 28, som dreier seg om bestemmelsen om at embetsmenn skal utnevnes av Kongen i statsråd, og «andre Sager af Vigtighed», som det heter i denne paragraf. Dette refererer seg i praksis til bispeutnevnelser og utnevnelser av proster. Man kan meditere lenge over hva som er den verdimessige begrunnelse for disse forslag, men de er interessante som eksempel på hvor lite vi i dag har av bevissthet om sammenhengen i Grunnlovens bestemmelser om forholdet mellom stat og kirke. Det er nemlig innlysende at med disse to endringene ville også Grunnloven §§ 2, 4 og 16 falle, eller i det minste tømmes for ethvert politisk innhold. Da vil det ikke lenger ha noen mening å opprettholde bestemmelsen i § 2 om at «Den evangelisk-lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion», bestemmelsen i § 4 om at Hans Majestet Kongen «stedse» skal bekjenne seg til denne og håndheve dens interesser, og heller ikke §§ 16 og 28, som omtaler Kongens forpliktelser til å treffe vesentlige avgjørelser på kirkesakenes område. Når det er viktig å peke på dette i forbindelse med en melding om Kirkens fremtidige økonomi, er det fordi det kan synes som om bevissthetsnivået når det gjelder hva vår nåværende kirkeordning egentlig går ut på, og hva den forplikter den norske stat til, er relativt beskjedent. Det kan virke som om særlig regjeringer utgått fra Det norske Arbeiderparti har nesten ubegrensede ambisjoner når det gjelder å ivareta Kongens myndighet til å bestemme på kirkeområdet, mens man derimot har et meget beskjedent ambisjonsnivå når det gjelder å følge opp statens forpliktelser overfor Kirken. Jeg tror at dette er den viktigste grunn til at det i den politiske opinion har skjedd en betydelig forskyvning i løpet av de seneste år i retning av at flere og flere politiske partier har programfestet i sine prinsipprogram – og delvis også i sine valgprogram – at man ønsker å avvikle statskirkeordningen. Det er nemlig åpenbart urimelig dersom vår nedarvede statskirkeordning, som stammer fra eneveldets tid, i dagens virkelighet skal praktiseres på den måten at staten insisterer på fullt ut å innløse sin bestemmelsesrett over Den norske kirke på måter som adskiller seg skarpt fra statens bestemmelsesrett over andre trossamfunn i dette samfunn, mens man samtidig nekter å ta konsekvensen i form av de økonomiske forpliktelsene til å sikre Kirkens fremtid. Saksordføreren pekte på at den gjennomgående skillelinje i innstillingen fra komiteen går mellom flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, på den ene siden, og Kristelig Folkeparti, Høyre og i de fleste sammenhenger også Fremskrittspartiet pluss Venstre på den andre siden. Det er et interessant apropos at de tre partiene som utgjør flertallet, består av de to partiene som er sterkest innstilt på å bevare status quo når det gjelder forholdet mellom stat og kirke, Arbeiderpartiet og Senterpartiet, pluss det partiet som lengst har vært prinsipiell motstander av statskirkeordningen, og som i hver eneste stortingsperiode har fremmet forslag til grunnlovsendringer som oppløser statskirken, nemlig SV. Det er ikke helt lett å forstå hvorfor SV, som er prinsipiell motstander av en videreført statskirkeordning, slår seg sammen med de to partiene som er de hjerteligste tilhengerne, om å bevare det nåværende økonomisystem, som i seg selv er et økonomisystem som vanskeliggjør en fristilling av Kirken så vel på kort sikt som på lang sikt. Den norske kirkes største problem når det gjelder økonomi i dag, er at det økonomiske system er så komplisert og sammensatt og har så mange ulike aktører med hvert sitt ansvarsområde at det nesten er umulig å forutsi det totale utkomme i økonomisk henseende for Kirkens vedkommende. På vesentlige områder er det slik at beslutningsmyndigheten når det gjelder den kirkelige aktivitet, ligger ett sted, mens ansvaret for å dekke omkostningene ligger et annet sted. Uansett hvorledes man måtte tenke om forholdet mellom det lokale kirkelige selvstyre og det kommunale selvstyre på den ene siden og staten på den andre siden, er det klart at dette i seg selv er en situasjon som for en stor organisasjon som Den norske kirke er vanskelig å leve med. Og det er også vanskelig for de aktørene som har ulike forpliktelser i systemet, å leve opp til sine forpliktelser. Det er grunnen til at Høyre, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, meget sterkt har ønsket å gå inn for en utredning av et helhetlig økonomisystem som vil gjøre det lettere for Kirken å planlegge sin virksomhet og iverksette sin virksomhet lokalt i fremtiden. I likhet med saksordføreren ser jeg grunn til å beklage at det ikke har vært mulig å samle et flertall for dette forslag. Det betyr at vi vil være i en situasjon hvor man taper adskillig momentum når Bakkevig-utvalget leverer sin innstilling om en fremtidig ordning av forholdet stat/kirke om et års tid. Så vil man på det tidspunkt eventuelt måtte bestemme seg for å starte opp en slik utredning om en fremtidig, helhetlig kirkelig økonomi. Hvis man hadde bestemt seg for å gjøre det i dag, ville man ha kunnet etablere et beslutningsgrunnlag og et videreføringsgrunnlag når det gjelder de viktige spørsmålene om fremtidig kirkeordning, som ikke ville ha medført det tidstapet som man nå risikerer at det medfører. Under komiteens arbeid med denne sak er det kommet ganske entydige innspill fra de kirkelige instanser og også fra Kommunenes Sentralforbund om at man finner dagens økonomisystem i Den norske kirke lite tjenlig. Flertallet i komiteen har ikke tillagt dette noen vekt ved at man ikke har ønsket å foreta noen utredning av hvorledes et mer enhetlig økonomisystem kunne se ut. Det synes jeg for min del er beklagelig. Så til sist noen ord om Opplysningsvesenets fond. Jeg pekte i det foregående replikkordskiftet på at det er gledelig at en enstemmig komite avviser Regjeringens oppfatning i stortingsmeldingen om at Opplysningsvesenets fond er å anse som alminnelig statseiendom. Det er et skritt i riktig retning. Derfor er det for meg vanskelig å forstå at stortingsflertallet likevel ønsker å håndtere Opplysningsvesenets fond som om det var alminnelig statseiendom. Det som er realiteten, er at man tar lange skritt i retning av å forsterke den tendens som var til stede i Regjeringens budsjettforslag i fjor, til å velte økonomiske forpliktelser som i dag ligger på stat og kommuner, over på Opplysningsvesenets fond, dvs. avlaste de offentlige budsjettene ved å velte nye kategorier utgifter over på fondet. Det gjør ikke saken bedre at dette kombineres med at man foreslår økninger på noen punkter som staten tradisjonelt har plikt til å dekke, nemlig antall prestestillinger. Det som på den måten skjer, er i virkeligheten – som saksordføreren sa – at man bruker Kirkens sparepenger og fremstiller det som om det er gaver fra staten. Det er etter mitt skjønn et uheldig eksempel på dobbeltmoral, og det er ikke slik, som mange tror, at dobbeltmoral er dobbelt så bra som enkeltmoral.