trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2003-02-13:
I motsetning til den forrige saken vi behandlet, støtter Fremskrittspartiet dette lovforslaget fra Regjeringen. Vi er svært positive til at det innføres større konkurranse på dette området. På bakgrunn av den defensive holdning som kom fram under høringen, både fra kommunene og fra Norske Renholdsverks Forening, er det oppstått en frykt for at kommunene skal tape denne konkurransen og som følge av dette øke gebyret til husholdningene for å kompensere for inntektstapet. Vil statsråden forsikre Stortinget om at Regjeringen gjennom fylkesmennene vil skjerpe kontrollen, slik at kommunene ikke velter kostnadene over på kommunens innbyggere, og at gebyrene ikke økes ut over ordinær prisstigning?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2003-02-13:
Miljøinformasjonsloven som blir vedtatt i dag, skal styrke og klargjøre gjeldende rett på miljøinformasjonens område, og bidra til at forbrukerne skal sikres rett til å vite hvilke miljøkonsekvenser de varene de kjøper, har for det ytre miljø. Videre vil innbyggerne sikres rett til å vite hvilke konsekvenser offentlige beslutningsprosesser har for miljøet. Kristelig Folkeparti mener det er gledelig at loven vil bringe norsk rett i samsvar med nye internasjonale forpliktelser. Miljøinformasjonsloven vil i første rekke ha følgende konsekvenser: Forvaltningsorganer på sentralt, regionalt og kommunalt nivå pålegges et særskilt ansvar for å ha og gjøre allment tilgjengelig oversiktsinformasjon om miljøtilstanden og miljøforhold innenfor sine respektive ansvarsområder.Loven styrker allmennhetens rett til å få miljøinformasjon hos offentlige organer gjennom særskilte innsyns- og saksbehandlingsregler som går lenger enn offentlighetsloven, og ved å gjøre loven gjeldende overfor flere organer enn det som regnes som forvaltningsorgan etter offentlighetsloven. Alle som driver virksomhet i offentlig og privat sektor, får nå plikt til å ha kunnskap om forhold i egen virksomhet som kan medføre en ikke ubetydelig påvirkning på miljøet, og allmennheten gis rett til å få miljøinformasjon direkte fra virksomheten. På dette området mener Kristelig Folkeparti at det i privat sektor er tilstrekkelig at en bransjevis skal kunne redegjøre for konsekvensene virksomheten har for det ytre miljø. Vi tror at dette vil bedre den informasjonen som blir gitt, og det vil forenkle arbeidet, spesielt for mange små- og mellomstore bedrifter.Det vil bli lovfestet nye rettigheter i forhold til miljøinformasjon om produkter i miljøinformasjonsloven og i produktkontrolloven.Den nye loven gir regler for hvordan en i beslutningsprosesser av betydning for miljøet skal sikre allmennheten innflytelse og deltakelse. Alle disse tiltakene vil føre til at engasjerte innbyggere og miljøbevisste kunder kan sette større krav til varene de kjøper, og hvilke beslutninger det offentlige gjør. Miljøriktig produksjon er i større og større grad et konkurransefortrinn i et marked med kritiske forbrukere. Videre er det å håpe at innbyggerne kan engasjere seg i offentlige prosesser, som f.eks. utbyggingssaker. Kristelig Folkeparti mener at de viktigste beslutningene når det gjelder bærekraftig utvikling, blir fattet lokalt. At innbyggerne i større grad gis rett til å engasjere seg i disse, er derfor viktig. Miljøinformasjonsloven, som blir vedtatt i dag, er et viktig bidrag til å øke bevisstheten hos innbyggerne i Norge når det gjelder miljøriktig atferd. Kristelig Folkeparti er derfor glad for at Stortinget slutter seg til dette viktige skrittet for miljøet. Selv om noen har antydet at regjeringspartiene har reservert seg mot dette lovforslaget, vil jeg understreke at iallfall vi fra Kristelig Folkepartis side setter pris på at denne saken nå er kommet på bordet og får sin avklaring, og vi er selvsagt også glad for at stortingsflertallet nok en gang slutter seg til hovedføringene i Regjeringens politikk.
Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Ved bl.a. å lytte til næringslivet og også lytte til de spørsmål som representanten Onarheim har tatt opp, har vi justert loven i forhold til det som lovutvalget kom opp med. Blant annet har jeg fastslått at det man innrapporterer som bedriftshemmeligheter, f.eks. til Produktregisteret, skal man ha full trygghet for ikke skal kunne komme ut. Det var en helt nødvendig presisering. Jeg har også presisert at det offentlige ikke skal ha noen utredningsplikt hvis det er noen som henvender seg til det offentlige. Dette la lovutvalget opp til, og jeg har sagt at det er for ressurskrevende. I forhold til at dette skal være totalt unødvendig, innebære store ekstra kostnader og være ødeleggende for næringslivet, så er jeg nesten, med all respekt, av den tro at representanten selv innser at dette kanskje er å ta litt kraftig i. Det som hevdes, er jo direkte feil. Næringslivets organisasjoner har selv sittet i utredningsutvalget og anbefalt en lov som faktisk går lenger enn det Regjeringen har fremlagt for Stortinget. Det er en modifisert utgave jeg har fremlagt. Dessuten gjøres det til et hovedpoeng at Århuskonvensjonen ikke krever det vi nå gjør i forhold til private bedrifter, og det de skal stille opp med av informasjon. Men representanten Vaksdal, som vanligvis har den største respekt for Grunnloven, var jo ikke inne på denne problematiseringen i forhold til hva Grunnloven § 110 b krever av oss. Stortinget har vedtatt at også privat sektor har en informasjonsplikt på miljøområdet. Sivilombudsmannen har over flere år påpekt at det er manglende oppfølging av dette fra Regjeringens side. Jeg vil selvsagt sørge for at Regjeringen ikke kommer i klammeri med kontroll- og konstitusjonskomiteen i dette spørsmålet. Vi har fulgt opp det Sivilombudsmannen faktisk har påpekt. Det er en informasjonsplikt, men det er ikke en plikt til å komme med annen informasjon enn det bedriften allerede sitter med, og som det også er påkrevd at den kommer med i forhold til andre deler av vårt lovverk.
Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Når det gjelder offentliggjøring av klagenemndas avgjørelser, er det ikke sagt noe uttrykkelig om dette i lovteksten. Men jeg synes det er fornuftig at nemndas avgjørelser blir offentlige. I det ligger også hele poenget med loven, og det at man skal ha gjennomslagskraft. Derfor har vi valgt ikke å knytte sanksjoner til dette i denne runden, utover det at man blir kjent med nemndas avgjørelser. Når det gjelder nemndas sammensetning, skal den bestå av representanter fra næringslivet, miljøvernorganisasjonene, media og forbrukersiden. Så kan man selvsagt diskutere om enda flere burde vært med, men jeg synes at dette er tilstrekkelig. Man måtte sette grensen et sted. Samtidig er jeg enig med representanten i at det offentlige har et viktig ansvar i forhold til Grønn stat, at man er seg bevisst sine innkjøpsordninger, men dette mener jeg det er viktigere å ivareta på annen måte enn ved deltakelse i en nemnd som faktisk skal komme med anbefalinger i forbindelse med miljøspørsmål. Jeg har også vært opptatt av at denne loven ikke skal misbrukes. Det tror jeg er vesentlig. Misbruk av loven vil ikke være tillatt. Selv om representanten mener at det ikke er noen grunn til å fastslå det i dag, tror jeg det er viktig at man skal føle at loven ikke kan brukes i en obstruksjonssammenheng. Selv om jeg ikke her og nå skal antyde at det blir gjort, synes jeg det er greit å fastslå det. Dersom virksomheter utsettes for aksjonspregete krav om informasjon som rammer på en uheldig måte eller på annen måte er åpenbart urimelig, kan bedriften avvise kravet med hjemmel i loven. Det synes jeg også det er greit å ha med når man nå skal se på hvordan loven skal praktiseres.
Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Jeg er helt enig med representanten Langeland i at staten også har en del upløyd mark når det gjelder å få til grønnere offentlige innkjøp. Derfor har vi nå et nært samarbeid mellom Miljøverndepartementet og Arbeids- og administrasjonsdepartementet om hvordan staten også skal skjerpe seg. Blant annet har jeg vært ute og krevd at det offentlige i større grad også skal bruke returpapir, ikke minst ble det illustrert gjennom den saken vi hadde når det gjaldt de økonomiske problemene som Hurum Fabrikker hadde. Det er også slik at vi skal stille noe strengere krav i forhold til det offentlige når det gjelder at man bare skal bruke sertifisert tømmer, som bl.a. er fra regnskog. Jeg har litt vanskelig for å se at det er nødvendig at det offentliges innkjøpere, som skal skjerpe seg på disse områdene, må sitte i en nemnd som skal avgjøre miljøspørsmål. Det kan lett bli bukken som passer havresekken hvis staten selv skal være representert i en slik nemnd. Jeg tror at de mer uavhengige aktørene som man nå inviterer, faktisk innebærer en bedre sammensetning av nemnden. Når det gjelder vesentlighetskriteriet, må jeg si at det er viktig å understreke at alle har rett til å delta i de beslutningsprosessene som er av betydning for miljøet. Det er fastslått i loven. Her stilles det ikke noe krav om at saken må ha vesentlige konsekvenser for at man skal være en deltaker og komme med innspill. Jeg mener imidlertid at det er naturlig å stille et mer omfattende krav til medvirkning i forbindelse med forslag som skal sendes ut på høring. Ellers kan man risikere at det norske samfunnet blir enda mer byråkratisk. Hvis én organisasjon krever at en sak som er ganske kurant, skal sendes ut på en lang høring, kan det også forsinke. Vi hørte på nyhetene i dag tidlig at det var veldig store forsinkelser i forbindelse med boligbygging, fordi en eller annen kommer med en innsigelse, eller at det er store kostnader. Jeg tror det er avgjørende å ha et vesentlighetkriterium i forhold til utredning, men ikke i forhold til deltakelse.
Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Det jeg mente i forhold til at staten skulle la seg representere, var vel at man måtte unngå en situasjon som fremstår som om bukken passer havresekken. Slik som denne nemnden er sammensatt nå, deltar ulike aktører som har en interesse av å bli omfattet av loven. Jeg mener at statens oppgave først og fremst er å gi et godt lovverk, og også følge opp at loven blir fulgt. Men dette er ingen stor sak. Jeg har hatt et avslappet forhold til om staten også skal sitte representert her, men jeg mener at det er avgjørende for legitimiteten til loven at også næringslivet er godt representert. Næringslivet har vært positivt til loven. NHO anbefalte tross alt lovutkastet slik det var i sin opprinnelige form. Deres deltakelse i denne nemnden er viktig. Det er bra at vi spiller på lag med næringslivet, og det ville etter min mening gitt en dårlig signaleffekt å kaste dem ut når de har vært så konstruktive under hele prosessen. Så har jeg også fått med meg at representanten Langeland mener at jeg ikke forstår Arbeiderpartiet og SVs argumentasjon knyttet til vesentlighetskriteriet og de problemer som kan oppstå i den sammenheng. Jeg tror det representanten Langeland prøvde å si, var at vi ikke er enig i vurderingene knyttet til om det skal være et slikt vesentlighetskriterium. Jeg sier ikke at det er enkelt å stille et slikt vesentlighetskriterium, men jeg mener at det vil være feil at enhver kan kreve i en hvilken som helst sak at den skal ut på en omfattende høring, uten at man ser nærmere på hvilken karakter saken har, og om den er stor nok til dette. Men som jeg også understreket, er det prinsipielt viktige i denne sammenhengen at offentlige myndigheter skal sørge for at allmennheten skal gis muligheter til å komme med innspill og delta i alle beslutningsprosesser av betydning for miljøet. Her stilles det ikke noe vesentlighetskriterium. Men i forhold til å kreve en utredningsprosess gjøres det det. Dette er også en naturlig oppfølging av det arbeidet Regjeringen nå gjør i forbindelse med fremtidige endringer i plan- og bygningsloven. I dag kan man komme med innsigelser og kreve nye utredninger på flere ledd, når man har plansaken, når man har byggesaken, og når man har byggeplanen. Det fører til at det kan gå veldig lang tid i en slik prosess. Det skaper også en manglende respekt for det lovverket vi har. Jeg tror at skal denne loven fungere, kan man ikke kreve svære utredninger i saker som ikke er vesentlige. Så får vi da heller gå inn og jobbe litt mer med hvordan dette vesentlighetskriteriet skal fungere i praksis, men jeg tror ikke det blir så vanskelig. Vi har også skjønnsmessige bestemmelser i lovverket vårt fra før, og her vil det utvikle seg en praksis over tid.
Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Først vil jeg gjerne si til representanten Vaksdal at jeg synes det er bra at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet står sammen i denne saken. Det er en viktig sak for bl.a. å øke gjenvinningen av avfall fra næringslivet i Norge, samtidig som det gir muligheter for innsparing. Jeg deler også representanten Vaksdals syn på at enkelte har opptrådt veldig defensivt her. Hvis det er slik at de kommunale renovasjonsverkene er så gode som de sier – og det er jo ingen grunn til å tro noe annet – hvorfor mener de da at de vil tape i konkurransen? Det skal jo være åpne anbudsrunder, og de kommunale renovasjonsverkene har faktisk vært i bransjen i mange år og har et stort fortrinn i forhold til private aktører som skal etablere seg på markedet. Jeg tror faktisk de har gode muligheter til å vinne anbudene. Jeg synes man skal ha en offensiv holdning til dette. For de kommunale avfallsmottakene som får inn redusert mengde avfall som følge av lovendringen, vil det selvsagt i en overgangsfase kunne bli behov for en tilpasning av kapasiteten på driftsutstyret. Redusert aktivitet vil føre til reduserte inntekter, men også til reduserte utgifter. Det er helt klart at kommunene ikke har rett til å kreve mer enn kostpris for behandling av avfall fra husholdninger. Det er derfor ikke anledning til å øke gebyrene for husholdningsavfall for å kunne tilby lavere priser for næringsavfall. Dette vil jeg instruere fylkesmennene om å følge meget nøye med på. En økning av renovasjonsavgiften fordi man eventuelt skulle miste et anbud, skal selvsagt ikke påføres brukerne. Da bør kommunen heller vurdere å legge også dette ut på anbud. Mange kommuner har gjort det, med meget gode erfaringer. Så vil jeg legge til at vi må huske på at en del kommuner faktisk har økt resirkuleringen og gjenvinningen. Det koster noe mer å ha flere kompostbinger, men det er bra for miljøet, så det må vi se litt uavhengig av konkurranseutsetting og den generelle prisutviklingen.
Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Først kort til denne spørsmålsstillingen om utredninger. Jeg merket meg at representanten Langeland mente at Regjeringen allerede tidlig i fjor høst burde ha fremlagt en odelstingsproposisjon i forhold til kvotereglene. Jeg vil minne om at Stortinget vedtok denne meldingen, oppfølgingen av meldingen i forhold til klimaet, i fjor vår. Det var da forutsatt at vi i løpet av vårsesjonen skulle komme med en odelstingsproposisjon. Der mener jeg at Regjeringen faktisk har noe tid igjen. Men det stemmer jo at dette også er en vanskelig problemstilling, på bakgrunn av at EU-direktivet her har tatt noe mer tid. Det er ikke en utredning det krever, det er en avventing og avklaring av posisjonene. Jeg kan også forsikre representanten Langeland om at Kulturminnefondet ble opprettet i år, og de utbetalingene som Stortinget har forutsatt, blir også utbetalt i inneværende år. Når det gjelder dette nye avfallsregimet som vil føre til økt gjenvinning, vil jeg igjen forsikre representanten Langeland om at for å sikre at næringsavfall blir behandlet på forsvarlig måte, vil kommunene få delegert myndighet til å føre tilsyn med besittere av næringsavfall og til å kreve utgiftene ved dette dekket. I tillegg må fylkesmennene meget nøye påse at det ikke blir noen kryssubsidiering. Når det kommunale skal gå inn og konkurrere med private aktører om å få anbudene fra næringslivet, får de ikke lov til å la dette gå på bekostning av husholdningsavfallet. Det skal vi passe på. Vi skal også passe på at man ikke skrur opp prisene knyttet til husholdningsavfall og renovasjonsavgiften på grunn av at man har tapt anbud og ikke er villig til å nedbemanne og omstille egen renovasjonsvirksomhet. Det skal ikke bli noen sovepute. Det skal vi også påse. Samfunnsøkonomisk og miljømessig er dette helt overmodent og ble sendt ut på høring første gang i 1998. Det kom en stortingsmelding fra Bondevik I-regjeringen, så kom det en stortingsmelding fra Stoltenberg-regjeringen, og nå er det kommet en odelstingsproposisjon. Å sende det ut på høring igjen synes jeg er ganske tafatt.
Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Representanten tar opp et viktig spørsmål. Når det gjelder små kommuner og konkurranseutsetting og det å kunne tilby kommunens innbyggere gode og effektive kommunale tjenester, er det mange som er veldig flinke. Hvis man ser på f.eks. snøbrøyting, er det ofte de små kommunene som er flinkest til å sette dette ut på anbud. Det er mange som har det som en viktig attåtnæring. Vi ser det også i forbindelse med små entrepriser knyttet til bygg- og anleggssektoren. Mange entreprenører med utgangspunkt i en liten kommune, hvor de kanskje har 25 pst. av virksomheten sin, bruker kompetansen til å gå ut og vinne oppdrag også i større byer og tettsteder. Jeg er ikke så veldig bekymret for de små og mellomstore kommunene, for de er ofte flinke til å få mest mulig ut av disse midlene. Det er faktisk vanskeligere i store og byråkratiske organisasjoner, hvor det er et vanskeligere og mindre gjennomsiktig system. Når det gjelder eventuell økt transport knyttet til økt konkurranseutsetting, har jeg merket det innspillet. Det vi har sett på, er hva summen av virkningene av dette forslaget vil bli. Summen er at det vil bli økt gjenvinning. Det vil bli rimeligere for næringslivet å få håndtert avfallet sitt. Jeg trodde faktisk at Stortinget var veldig opptatt av at vi skulle ha en mer aktiv industripolitikk, nå som det egentlig er en knallhard internasjonal konkurransesituasjon. Hvis man kan få ned kostnadene punkt for punkt, føler vi at vi fra Miljøverndepartementets side har levert ett viktig element for å få ned kostnadene som norsk næringsliv står overfor på dette området, kostnader som man kanskje ikke har i andre land, hvor man har vært litt mindre dogmatiske, og hvor kommuneforbundet ikke har vært så avgjørende i forhold til å bestemme dette. For meg er det viktigste at vi øker gjenvinningen, og at vi får konkurranse.
Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Jeg synes det er positivt at Arbeiderpartiets representant er opptatt av at vi skal få ned gebyrene knyttet til avfall. Men hvorfor er ikke Arbeiderpartiet opptatt av at næringslivet, som nå er i en knalltøff konkurransesituasjon, skal få mulighet til å få ned sine gebyrer og sine kostnader knyttet til håndtering av avfall når arbeidsplasser er satt under press? Vi har en veldig høy lønnsvekst i Norge i forhold til våre konkurrentland. Vi har et høyt rentenivå. Hvorfor skal ikke næringslivet da få ta skritt for å få ned de indirekte kostnadene her? Så skyver man de private husholdningene foran seg og sier at jeg ikke kan garantere at de ikke skal få økte renovasjonsavgifter i årene fremover. Det jeg sier, er at gjennom økt konkurranseutsetting også for husholdningsavfall tror jeg muligheten for å få ned prisene blir økt. Hvis det er flere som kan gi konkurrerende tilbud, presser det prisene ned. Det har vi god og bred erfaring i forhold til. Jeg har ikke sett at Arbeiderpartiet akkurat har vært en pådriver i den sammenheng. Grunnen til at man ikke kan utstede noen garanti for at ingen kommuner skal kunne utskrive høyere renovasjonsavgifter, kjenner også representanten Konglevoll veldig godt. Det er faktisk at en del kommuner vedtar at selv om de i dag ikke har gjenvinning av avfall og resirkulering, vil de kunne ønske det. Det er klart at det å ta miljøhensyn, og f.eks. begynne med resirkulering, vil ha noen kostnader. Det må jo også de som bor i kommunen, være villige til å betale for. Men kostnadene skal være så lave som overhodet mulig. Det skal testes ut i markedet hvem som kan levere dette på en rimeligst mulig måte. Jeg antar at også Arbeiderpartiet i tiden fremover er tilhenger av at kommuner som ikke driver med resirkulering, også skal gjøre det, og at det også for Arbeiderpartiet er akseptabelt at man over en kortere periode vil måtte øke kostnadene noe, for å få en ikke ubetydelig miljøgevinst tilbake.
Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Når det gjelder gamle deponier og hvordan man skal håndtere dem fremover, synes jeg representanten Heggem tar opp et viktig spørsmål. Det er slik at «forurenser betaler»-prinsippet selvsagt gjelder her. De som er besittere og eiere av avfallsdeponiene, har selvsagt ansvaret for at sigevannet ikke trenger ut, og også for å oppfylle de løpende miljøkrav som miljømyndighetene stiller. Husk på at mange av de selskapene som har deponert sitt avfall her, gjennom mange år har hatt en brukbar inntekt av dette, og det påhviler dem fortløpende å avsette nok, slik at de i fremtiden på en forskriftsmessig måte kan ivareta de miljøforpliktelsene som er knyttet til anleggene. Et annet spørsmål er avfallsdeponianlegg hvor det ikke er mulig å påvise en eier – det er skiftet eier, eller selskapet er konkurs. Da er det en oppgave for staten løpende å vurdere de miljømessige konsekvensene av disse deponiene og om det er riktig av det offentlige å gå inn med tiltak. Men som et utgangspunkt gjelder «forurenser betaler»-prinsippet selvsagt her også. Vi ser en økende tendens til at når det oppstår miljøproblemer knyttet til gamle miljøavgifter og forurenset grunn, sier man at her må miljømyndighetene og SFT komme inn og betale. Men det er jo de som har forurenset, som skal betale, eller så sender vi ut et veldig dårlig signal. Jeg er helt overbevist om at representanten Heggem og jeg er enige om det, men det han åpenbart er opptatt av, er at man ikke skal få en «det er ikke mitt bord»-tankegang, at alle skyver ansvaret fra seg. Miljømyndighetene må ta ansvar hvor det ikke finnes noen som er «søkegod». Da må vi ha et opplegg for det.
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2003-02-13:
Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, har ikke Senterpartiet noen sterke prinsipielle motforestillinger mot dette forslaget. Jeg kommer faktisk selv fra en region der vi allerede har tilpasset oss det nye regimet. Men som jeg også sa i innlegget mitt, er vi bekymret for virkningene av lovforslaget i mindre kommuner med spredt bosetting og få næringsaktører. Jeg tenker da på det som også representanten Langeland var inne på, muligheten for økt transport, der to biler kjører delvis samme rute samtidig, og der man på grunn av pris velger deponi langt unna. Deler statsråden denne bekymringen, og ser han faren for at de samfunnsmessige og miljømessige løsningene ikke alltid behøver å bli optimale? Jeg har også et spørsmål som – ja, nå kom det bort. Jeg får nøye meg med det ene.
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2003-02-13:
Med en relativt kort treningsperiode er det lett å miste tråden fra denne talerstol. Statsråden var inne på dette med kontroll av kryssfinansieringen. Det er en krevende oppgave, og det er en viktig oppgave. Det kan være greit å minne om at det også kan føre til økt byråkrati, men det er kanskje et viktig byråkrati. Jeg vil også takke for statsrådens lovprisning av små kommuner, jeg deler faktisk det synspunktet. Så til det andre spørsmålet. Jeg vil be statsråden utdype sin mening om hvem som skal betale for å ta vare på gamle deponi. Det spørsmålet er faktisk vesentlig sett i forhold til framtidige avgifter for husholdningene.
Siri A. Meling (Høyre), 2003-02-13:
Forslaget om å endre dagens begreper «forbruks- og produksjonsavfall» til «nærings- og husholdningsavfall», innebærer en klar forenkling. Næringsavfall vil være alle typer avfall som stammer fra næringsvirksomhet, mens husholdningsavfall vil være alle typer avfall som stammer fra husholdningene. På denne måten vil vi unngå grensetilfeller og begrepsforvirringer i forhold til hvordan avfallet skal håndteres, og av hvem. Dette har vist seg å ha en praktisk betydning, idet de eksisterende begrepene har blitt praktisert ulikt i landets kommuner og til dels vært en kime til konflikt mellom avfallsbesitter, private renovatører og kommunene. Etter den foreslåtte lovendringen vil det være kommunenes ansvar å håndtere avfallet fra husholdningene, mens håndteringen av avfallet fra næringslivet ikke vil være en kommunal oppgave. Dette innebærer at næringslivet selv får frihet til å velge hvordan de vil håndtere eget avfall. Høyre tror at dette vil stimulere til økt bevissthet rundt egen avfallshåndtering med de muligheter dette gir for økt miljøbevissthet, effektivisering og reduserte kostnader. Det vil bl.a. gjøre det mer interessant å utarbeide egne bedriftsinterne avfallsplaner, ikke minst for å redusere avfallsmengden og sortere avfall for gjenvinning. På den annen side vil det åpne seg muligheter for at private aktører på renovasjonsmarkedet i sterkere grad vil kunne konkurrere med etablerte offentlige aktører. Det å styrke konkurransen innenfor dette markedet ved at det kommunale avfallsmonopolet reduseres, vil i seg selv kunne bidra til en bedre, mer effektiv og fleksibel avfallshåndtering. Kritikerne av den foreslåtte lovendringen frykter at offentlige renovasjonsselskaper skal tape markedsandeler og skyve kostnader for dette over på husholdningene. Med all respekt for dette syn vil jeg allikevel påstå at det er svært defensivt. De offentlige renovasjonsselskapene har allerede en etablert infrastruktur og et grep i markedet som gjør at de burde ha et konkurransefortrinn i forhold til den nye situasjonen lovendringen vil medføre. Dette betyr at endringen mer må ses på som en mulighet for økte inntekter enn som en trussel om å tape markedsandeler. Høyre har i sine merknader understreket betydningen av at gebyrene for husholdningene ikke øker som følge av endringene i forurensningsloven utover det som kan anses som normal prisstigning. Det må også bemerkes at loven foreslås å tre i kraft 1. juli 2004, slik at de offentlige renovasjonsselskapene har tid til å forberede den nye konkurransesituasjonen. Enkelte frykter at endringen i loven vil føre til økt forsøpling og annen ulovlig disponering av avfall. Kommunene skal derfor gis mulighet for å kontrollere at næringslivet håndterer sitt avfall på en forsvarlig måte, og at kostnadene ved dette dekkes fullt ut av avfallseieren. Høyre ser på den foreslåtte lovendringen som et ledd i arbeidet med å forenkle, stimulere til valgfrihet og konkurranse samt å øke fokuseringen på avfallshåndtering innenfor en miljøbevisst profil. Jeg vil med dette anbefale det framlagte lovendringsforslaget fra Regjeringen.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-02-13:
Jeg stemte også for forslaget.
Jan Petersen (Høyre), 2003-06-13:
La meg først si meg helt enig i Thorbjørn Jaglands utgangspunkt, nemlig at det ikke må være fjernsynskameraene som styrer hvor vi er. Det er bakgrunnen for at jeg legger Etiopia-Eritrea-konflikten så høyt på listen, i håp om at fjernsynskameraene ikke kommer dit igjen, slik som de har vært. Når det gjelder Kongo, er det vel kjent at vi har hatt fem styrker i Kongo. Det som nå kreves, er nok noe helt annet enn dette, ikke minst at man har engasjementsregler som gjør at man kan gå inn og virkelig sette makt bak kravene. Så vidt jeg skjønner, er det det denne EU-styrken nå får med FN-mandat. Men skal vi her kunne gå inn, må enten noe annet ut, eller så må forsvarsbevilgningene opp. Det er de to dilemmaene vi står overfor. Jeg har ikke sett noe grunnlag for å kunne gå videre her nå, med mindre en av de forutsetningene er på plass. Det blir spennende å se hva revidert gir på det området. Hvis Stortinget har plusset på revidert i forhold til hva Regjeringen har foreslått, vil det være en interessant utvikling.
Jan Petersen (Høyre), 2003-06-13:
Jeg ble litt i stuss om hva Jacobsen sa om Kongo, hvis han nå krever FN-kommando. Det man får, er for så vidt et FN-mandat. Jeg tror dette kommer til å være et meget viktig bidrag. Jeg går ut fra at det var FN-mandat han regnet med, men jeg tror det er viktig å holde orden på det også. Når det gjelder spørsmålet om økonomiske drivkrefter, valgte Norge, etter å ha lagt frem et ganske grundig skriftlig materiale, å holde et seminar om spørsmålet utenfor selve rådsrammen. Det ville ikke være mulig å lage et rådsmøte om det spørsmålet, men det var en måte å starte en debatt på, forsøke å dele informasjon og synspunkter med andre gjennom et seminar. Vi greide vel å nå frem til en del. Jeg skulle ønske vi hadde greidd å nå frem til flere enn det vi gjorde, men jeg tror man kan si at det stod i hvert fall ikke på oss. Det var en meget opphetet og vanskelig situasjon – ikke minst stod Midtøsten da på dagsordenen. Men jeg tror vi kan si at vi gjorde det vi kunne i vår formannsperiode, for å få satt det på dagsordenen.
Jan Petersen (Høyre), 2003-06-13:
Den første delen av replikken var eiendommelig i den forstand at hvis representanten Arnstad tror at det er den geografiske nærheten til Norge som er avgjørende, vet hun utmerket godt at det har det aldri vært. Hvordan hun kan komme på den tanken at det er Høyres holdning, får være hennes problem, men det bør hun vite i sin jobb. Jeg vil bare nevne Afghanistan, det er et godt eksempel på at det ikke nødvendigvis er de ting som er nærmest Norges grense, som her er poenget. Så jeg legger det til side. Når det gjelder Kongo, har jeg for så vidt allerede besvart det i replikken til Jagland. Jeg har ingenting under forberedelse på det spørsmålet, men når jeg nevnte revidert, var det fordi Jacobsen inviterte meg til å kommentere de merknadene som stod i revidert, og det har jeg litt vanskelig for å gjøre. Når det gjelder Irak, vil det ikke være mulig for Norge innenfor de rammene vi har, å kunne yte det bidraget som vi har invitert Stortinget til å gjøre, og som nå behandles i forbindelse med revidert. Derfor bad vi om en tilleggsbevilgning på det området. Det gjelder også alle andre områder, at det ville ikke være mulig.
Jan Petersen (Høyre), 2003-06-13:
Poenget her er at det beløpet som Stortinget har satt av til internasjonale operasjoner, og som ligger under Forsvarsdepartementets budsjett, er utnyttet fullt ut innenfor det året som vi nå står overfor. Det er bakgrunnen for at forsvarsministeren har sagt at en del av de mindre engasjementene ser hun det vanskelig å fortsette med. Det er de rammene som enhver regjering må arbeide innenfor. Jeg håper og tror at den bistanden som ikke minst EU nå skal yte, vil føre et stykke fremover. Men som jeg sa, jeg har ikke noen ting under forberedelse på dette området, bare så det er helt klart.
Jan Petersen (Høyre), 2003-06-13:
Nei, det kan jeg si, det er ikke noe linjeskifte på gang. I den grad det skjedde et linjeskifte, var det det som ikke minst den regjering Marit Arnstad var medlem av, fremmet, og med god grunn. Da hadde man bedre bruk for styrkene på Balkan enn man hadde i UNIFIL. Og av hensyn til freden var det en fornuftig ting det som da ble gjort. Jeg tror det er svært viktig at vi nå tar utgangspunkt i den konflikten vi står overfor, ser om vi kan yte noe, og hva vi kan yte, ser hva andre kan yte i konfliktene. Realiteten er at Norge har vært såpass høyt oppe på banen i fredsbevarende arbeid, i fredsarbeid, at vi på mange måter har utnyttet de ressursene som vi har. Vi har engasjementet på Balkan, vi har engasjementet i Afghanistan, vi har nå et ganske beskjedent engasjement på gang i Irak – det er ikke all verdens stort, for å si det forsiktig. Men det betyr altså at vi har utnyttet de ressursene vi har. Skal man gjøre noe annet enn det man hittil har gjort, må man ta ut noe av det vi nå holder på med, med mindre man i revidert gir andre rammer enn det vi nå er klar over at vi arbeider med.
Jan Petersen (Høyre), 2003-06-13:
Jeg tror ikke det er noe grunnlag for å si at det er noen endring i amerikanernes holdning til EU og EUs ambisjoner om å kunne spille en rolle. Men det er noe helt annet enn hva man konkret skal gjøre i enkelte situasjoner, og jeg er helt enig i at før EU tar over i Bosnia, må det selvfølgelig være drøftet og ønsket i NATO. Det gjelder derfor å ha sekvensene i riktig rekkefølge. Men det er noe helt annet enn den prinsipielle oppfatningen om at europeerne også skal kunne samarbeide nærmere for nettopp å ta mer av et ansvar, som jo ikke minst har vært et amerikansk ønske over lengre tid.
Jan Petersen (Høyre), 2003-06-13:
Representanten Jacobsen minte meg på et viktig poeng jeg burde ha nevnt i mitt innlegg, nemlig at møtet i Ministerrådet i begynnelsen av juni bar bud om at alle NATOs medlemmer ønsket å legge konflikten fra denne vinteren bak seg og stå sammen og arbeide fremover, ikke minst i Irak. Det var et meget bra møte ut fra ønsket om å samle kreftene, og det er det viktig å si til Stortinget. Når det så gjelder spørsmålet om suverenitetshevdelse, er jeg ikke helt sikker på hva han legger i det, men jeg antar at det gjelder debatten om hvor mye ressurser vi skal bruke her hjemme i våre nærområder og hvor mye vi skal bruke ute. Til det er å si at jeg vil advare meget sterkt mot å gjøre en motsetning ut av dette. I NATO-alliansen har nettopp solidaritet og gjensidig hjelp vært hele grunntanken. Det at vi ønsker andres hjelp til oss, er en grunntanke bak vårt medlemskap. Det betyr at når oppgavene er konkrete der ute, må også Norge bidra der ute – hvis ikke får ikke vi solidaritet tilbake når vi virkelig trenger det.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-13:
Frå SV si side har vi ingenting mot at EU også gjer ein innsats så lenge han er FN-leidd og under FN-kommando. Det eg har lyst til å spørje utanriksministeren om, er eit lite påakta arbeid som har vore gjort i høve til den internasjonale konferansen om økonomiske drivkrefter som vi arrangerte i New York. Også det positive som kom etter 11. september, var at ein fekk gjennomsiktige forhold både når det gjeld dette med skjulte beløp og antiskattkreftene, som kom i dårlege tider – no skulle ting på bordet, og ein skulle ha gjennomsiktige forhold i dei fleste økonomiske transaksjonane. Eg vil derfor spørje utanriksministeren om dette med økonomiske drivkrefter som årsak til konfliktar: Kva fekk vi ut av det arbeidet? Og korleis går det arbeidet vidare?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-13:
Kongo er jo eitt eksempel, men ser vi på utviklinga, begynte talet på norske soldatar i FN-teneste å gå sakte, men sikkert nedover frå ca. 1995 og har nærmast flata ut i null. Så det er ein kontrast mellom ein uttalt politikk om å støtte Afrika og det praktiske, det som blir realiteten. Så eg vil spørje utanriksministeren: Er det eit linjeskifte? Vi har sett det i forhold til talet på soldatar, men er det også eit politisk linjeskifte på gang her?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-13:
Vi treng ikkje gå lenger enn over Kjølen til Sverige. Vi kan hoppe endå litt lenger bort, til Finland, lære litt av gamle Kekkonen, som var ein meister i å ha balansens kunst i orden når det gjaldt å vere mellom aust og vest. Den kalde krigen er over. Det er ingen ting som er heilt fastspikra i forhold til dei alliansane vi skal ha framover. Eg trur at for SV sin del og for andre parti sin del må vi tore å tenkje nytt, ikkje minst med dei signala vi får om at NATO kan sprekke ut frå at USA kanskje vil misbruke NATO. No er vel kanskje ikkje eg eller SV den rette til å påpeike akkurat det. Men det finst andre alliansemoglegheiter. Vi kan tenkje oss eit OSSE, eit alleuropeisk tryggings- og forsvarssamarbeid gjennom OSSE, eit utvida OSSE, eit OSSE som har andre oppgåver i tillegg til det dei har i dag. Det er ikkje utenkjeleg. Vi kan òg gjere som …(presidenten klubbar) (presidenten klubbar)
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-13:
Kor lang tid har eg?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-13:
Eg skal ikkje her setje EU opp mot NATO. Det er to vidt forskjellige ting. Vi ser ein prosess i EU der antakeleg, etter mitt skjønn, EU kjem til å bli utvida og etter kvart bli utvatna, mens kanskje NATO er på randa av å sprekke av seg sjølv, nettopp fordi det ikkje er fleire oppgåver igjen for NATO. I den samanhengen er det riktig for alle parti å setje i gang ein ny debatt om forsvars- og tryggingspolitikken. Vi ønsker ikkje å setje det opp mot kvarandre. SV har alltid vore og er motstandar av NATO. Det er nok ikkje aktuelt å melde Noreg ut av NATO frå ein dag til ein annan. Vi veit at NATO også har stor støtte i befolkninga. Som eg var inne på i stad, er det innhaldet i NATO, det det medfører, bl.a. i forhold til atomstrategiar, som gjer at eg iallfall er veldig skeptisk til å gå inn i organisasjonen. Vi må ha nokon som også pratar bl.a. pasifistane si sak, som pratar dei antimilitære si sak. Skulle ikkje dei vere representerte i Stortinget, ville det ikkje vere bra.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-13:
Eg kalla det ekspedisjonsstyrkar. Og ved visse høve – i Afghanistan – fekk ikkje NATO eingong lov til å vere med. Ein ville så veldig gjerne: Kan vi ikkje få lov å vere med, for då er også vi viktige? Det er jo det som er realitetane i det. Så til det siste: Jon Lilletun er parlamentarisk leiar og sjølvsagt på eit anna politisk nivå enn eg er, så dette med regjering og slikt skal eg ikkje kommentere i det heile. Det samme ville sikkert Lilletun også ha sett pris på, dersom ein frå hans parti var blitt spurd om akkurat det. Vi reier ikkje grunnen for å gå inn i ei regjering. Det vi gjer, har eit ærleg og greitt utgangspunkt: Vi skal sjå om det kan vere nye måtar å sjå på forsvars- og tryggingspolitikken på.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-13:
Det står i meldinga: «Utviklinga gjennom året har gjeve samarbeidet i NATO ny kraft.» Men på siste toppmøte i Madrid var det jo Irak, Afghanistan og Midtausten som stod på kartet. Korleis vurderer utanriksministeren det i forhold til norsk suverenitetshevding og ressursar som ein òg treng der, at ein heile tida er oppteken av ting som ligg langt borte frå det som kanskje burde oppta Noreg aller mest?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-13:
Representanten Lønning bringer inn dette med EU, og eigentleg da også det økonomiske. Men først til dette med Kekkonen. Folk kan vel ha gjort noko bra – og som kan vere til etterfølging – medan dei levde, sjølv om dei i dag er døde. Det er ikkje umogleg. Så til dette med samanhengen mellom økonomi og tryggingspolitikk. Det er vel der «hunden ligger begravet». Det kan hende at USA av økonomiske grunnar vil ha andre mål med sin tryggingspolitikk enn det Europa har. Får vi ei utvikling der EU får til sin EU-hær, ESDP, kan det vere det som vil svekkje NATO på sikt, der NATO blir absolutt utan oppgåver som regional forvaltar. Men det er kanskje det ein prøver å kompensere ved at NATO skal gå utover sitt eigentlege område, sjølv om NATO – som Warszavapakta – kanskje burde ha vore gravlagd.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-13:
Først til dette med Out of Area-styrkar: SV ser også at det kan vere fordelar med å ha NATO med i USAs operasjonar. Erfaringane frå Kosovo var heilt klare, NATO har faktisk betre såkalla Target Research. Ein bryr seg f.eks. litt meir om å undersøkje kva det er ein skal bombe. Så at NATO kan ha ein dempande effekt på USA, er heilt klart. Men når vi no ser at Forsvaret blir forvandla til fordel for eskapadar langt vekk, kanskje også utan FN-mandat, må vi tore å tenkje nytt. Det å avvikle Noregs tradisjonelle tryggleikspolitiske linje er ikkje gjort på ein dag, men vi har iallfall starta den debatten. Vi er villige til å ta han. Og vi ser det ikkje som at det skal vere ein prosess i ei renasjonalisering av forsvara i dei ulike landa.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-06-13:
Jeg vedkjenner meg sjølsagt de endringene som ble gjort i fredsbevarende styrker på 1990-tallet, da man bl.a. trakk norske fredsbevarende styrker ut av Libanon, men det var i seg sjøl ikke noe signal om at vi i årene framover skulle nedprioritere fredsbevarende styrker. Det som er problemet med Høyres tidligere holdninger her, er at man av og til kan få det inntrykket at jo nærmere Norge de fredsbevarende styrkene er, desto bedre er det, men jo lenger vekk fra Norge, særlig i Afrika, desto mer problematisk. Nå skjønner jeg at utenriksministeren på en måte ikke vil svare angående Kongo, for han skyver det over til revidert. Jeg vil sjølsagt ikke be utenriksministeren om å kommentere det som foregår i komiteen i forbindelse med revidert, men jeg vil stille ham to spørsmål. Det ene er: Hvilken holdning har utenriksministeren til økt norsk innsats i Kongo? Det andre spørsmålet er: Det han sier om økonomiske budsjetter og balanse, kan det tas som et signal om at når Norge nå prioriterer bidrag i Irak, må vi gjøre det i stedet for og på bekostning av Kongo, fordi vi ikke har økonomisk mulighet til begge?
Inge Lønning (Høyre), 2003-06-13:
Først en liten kommentar til vår felles venn Kekkonen. Jeg skal ikke gjøre noe forsøk på å grave ham opp igjen, og heller ikke grave opp noen av de hunder som måtte være begravet her eller der. Men siden Jacobsen brukte det dristige bildet, må det være tillatt å minne om historien også på dette punkt. Finlands valgmuligheter var i den tid – for å si det med et understatement – sterkt begrensede, meget sterkt begrensede. Og jeg er kanskje enig med Jacobsen, hvis det var det han forsøkte å si, at det påkaller beundring hvorledes man klarte å utnytte det ørlille handlingsrommet man hadde. Men nå er jo dette et stykke bak oss, og i dag er Finlands posisjon en helt annen, som kjent, fordi Finland meget aktivt og uten noe forbehold av noe slag har lagt bak seg sin nøytralitet og er medlem av EU, og til og med et av de toneangivende medlemmer innenfor EU-samarbeidet. Jeg må i likhet med representantene Vallersnes og Blankenborg konstatere at etter denne debatten er det enda vanskeligere å ha noe tilnærmet klart bilde av hva SVs utenriks- og sikkerhetspolitiske alternativ er. Man må vel kunne konstatere at det er ikke-eksisterende. Den nye utenriks- og sikkerhetspolitiske debatten man etterlyser, kunne jo ha vært en idé hvis man mente alvor med det og selv ytet et substansielt bidrag ved å skissere et alternativ til den utenriks- og sikkerhetspolitikk som vi har ført, og fører. Så en liten kommentar til Morten Høglunds siste innlegg. Han sa at det ikke er ønskelig med et både – og når det gjelder den videre utvikling av EUs og NATOs samarbeid. Det må han jo ha lov til å mene. Problemet for Høglund og Fremskrittspartiet er bare det at det overveldende flertall av våre samarbeidsland i NATO mener det motsatte, og derfor deltar fullt ut, både i EU-sammenhengen og i NATO-sammenhengen. Problemet med Høglunds og Fremskrittspartiets ikke-standpunkt i EU-saken er at det uvegerlig fører dit hen hvor Høglund sa at han ikke vil, nemlig at Norge befinner seg på sidelinjen. Men den posisjonen er det vi selv – eller noen av oss, deriblant Fremskrittspartiet – som har valgt aktivt. Man har ønsket å befinne seg på sidelinjen. Det er vel det store dilemma at velger man det, kan man ikke regne med i politikken mer enn på andre områder å få både i pose og sekk. Man kan ikke velge å stille seg på sidelinjen og samtidig insistere på å være fullt meningsberettiget om hva som skal foregå ute på banen, der hvor man ikke er til stede. Det er klart at det begrenser Norges påvirkningsmulighet i den videre utvikling av arbeidet innenfor NATO, at vi ikke deltar i samarbeidet i EU. Det gir oss et betydelig handikap, sammenlignet med de fleste av de landene vi er sammen med i NATO-samarbeidet. Og man må i hvert fall være villig til å se i øynene og innrømme at det er en omkostning som man aktivt har ønsket, og at vi også da må være forberedt på å betale regningen for det.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-06-13:
Jeg er helt enig i det utenriksministeren sa, at man skal være forsiktig med å lage et skille mellom de tradisjonelle FN-styrkene under blå hjelm og andre militære styrker som har hatt og har FN-mandat. Det er helt utenkelig at disse tradisjonelle FN-styrkene kunne gjøre en jobb på Balkan som NATO-styrkene har gjort i Afghanistan, og helt utenkelig at slike styrker kan ha noen særlig rolle i det å skille partene i Midtøsten-konflikten. Det som er det viktigste, er hvor man setter inn et internasjonalt engasjement. Det er et problem at Afrika i for stor grad er blitt glemt, og at man i for stor grad går dit hvor fjernsynskameraene vender seg. Masseødeleggelsesvåpen er en farlig ting, men borgerkrigene og sulten i Afrika er i seg selv et masseødeleggelsesvåpen. Det er drept tre millioner mennesker i Kongo, og det er klart at vi da må spørre oss: Hva kan vi gjøre i den konflikten? Det jeg vil spørre om, er: Har Utenriksdepartementet et arbeid nå for å se på hva slags type personell man kan bidra med i den fredsstyrken som settes opp der?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-06-13:
Jeg er helt enig i det utenriksministeren sier, det nytter ikke å sende norsk personell, soldater, til Kongo etter en merknad i revidert budsjett. Det må behandles på en helt annen måte. Men når utenriksministeren sier at det utelukkende er et spørsmål om penger, er det et tankekors. Jeg ville bare peke på at det er et tankekors at når det blir et slikt søkelys som det var på Kosovo, Afghanistan, Irak, kommer alltid Regjeringen til Stortinget og sier at nå må vi ha så og så mye penger. Men det har altså egentlig skjedd et folkemord på Afrikas kontinent i lang tid. Det er ikke noen kritikk mot Regjeringen, men det er et tankekors at vi da ikke har den samme reaksjonsevnen fra det internasjonale samfunns side. En annen ting er at det må kunne gå an å sette seg ned og se på hva det er Norge kan bidra med innenfor den rammen som Sikkerhetsrådet nå setter, og innenfor de styrkene som EU setter opp. Er det noe vi kan bidra med, som ikke nødvendigvis trenger enorme tilleggsbevilgninger? Det er også et spørsmål.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-06-13:
FN er en hjørnestein i norsk utenrikspolitikk. Multilateralt samarbeid er den beste fremgangsmåten for å fremme fred og sikkerhet, menneskerettigheter og bærekraftig utvikling. Et sterkt FN er den beste vei til effektivt multilateralt samarbeid. Det er derfor viktig og riktig at Norge støtter opp under generalsekretærens initiativ for å reformere og styrke FN. Som det fremgår av innstillingen, mener komiteen det er en viktig forutsetning for et sterkt FN at en lykkes med effektiv oppgaveløsning og avbyråkratisering. Det kan en oppnå gjennom flere ulike tiltak, men Høyre vil, som i fjor, særlig understreke betydningen av videre utvikling av verktøyet for resultatevaluering samt fortsatt forbedring av koordineringen innen FN og i forhold til andre multilaterale institusjoner. Norge støtter generalsekretærens vektlegging av styrket koordinering på landnivå. Det er viktig at FNs samlede arbeid integreres i fokuserte strategier. Det gjelder i utviklingsland, men også i land i fare for konflikt eller i en post konfliktsituasjon. Vi imøteser implementeringen av en handlingsplan for innsatsen til FNs særorganisasjoner, fond og programmer på landnivå, herunder at forholdene legges til rette for større grad av samlet ressursbruk og iverksetting av fellesprogrammer. Det forutsetter at FNs stedlige koordinator må gis utvidet rolle og kapasitet med sikte på å opprette effektive landkontor. Det var bl.a. et eksempel på hvordan dette kan gjøres, fire av komiteens medlemmer fikk se i regi av UNDP da vi i 2002 besøkte Rwanda, en tur som for øvrig flere har vært innom, og som gav veldig sterke inntrykk. Koordineringen i felten må også omfatte aktivitetene til Verdensbanken og Pengefondet. Koordineringsgraden mellom de internasjonale finansieringsinstitusjonene og det øvrige FN-systemet på landnivå er styrket de senere år som følge av arbeidet med nasjonale fattigdomsstrategier – de såkalte PRSP-er, Poverty Reduction Strategy Papers. Dette er en positiv utvikling, og vi imøteser at koordineringen også vil gjelde de nye evalueringsmetodene, de såkalte PSIA, Poverty and Social Impact Analysis. Norge har arbeidet for utvidet koordinering på landnivå. Det er her reformgevinstene vil gi mest tiltrengt og synlig virkning. UNDPs funksjon og rolle bør styrkes for dette formålet, og vi imøteser at senere årsrapporter også informerer om fremdriften i disse prosessene.