Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Denne meldingen, som gir en oversikt over statlige eierengasjement i næringsvirksomhet, kan være et godt utgangspunkt for en prinsipiell debatt om statlig eierskap i bedrifter. Fremskrittspartiet har aldri sett det som en oppgave for det offentlige å drive industriell virksomhet, man bør heller konsentrere seg om å føre en formålstjenlig næringslivspolitikk. For oss er det viktig å få frem at staten ikke skal ha det som en offentlig oppgave å drive spekulativ forretningsvirksomhet på vegne av skattebetalerne. Slik det er i dag, ligger Norge i bakleksa når det dreier seg om salg eller avhending av eierandeler i statlig virksomhet. Heldigvis er vi kommet så langt at privatisering ikke lenger betraktes som noe ekkelt og vemmelig av folk flest. Privatisering kan defineres med at oppgaver eller eiendeler det offentlige i dag dekker eller eier, overføres til private. I en utvidet definisjon snakkes det også om privatisering når private interesser overtar en relativt større andel av nye oppgaver enn private har hatt på tilsvarende områder tidligere. Begrepet er meget omfattende og flertydig, og dermed vanskelig å definere. De siste årene har vi opplevd en privatisering uten sidestykke ute i Europa. I Tyskland har man startet privatisering bl.a. av Deutsche Telecom, deler av flyselskapet Lufthansa og Deutsche Postbank. Den franske regjering har igjen fokusert på Air France, statsbanker og andre privatiseringsobjekter som har overlevd første runde, bl.a. på grunn av håndfaste protester. Et gjennomgående trekk både i Europa og globalt er privatisering av høyteknologiområdene innenfor offentlig sektor. Deutsche Telecom og italienske Stet er attraktive eksempler på det. De vesteuropeiske privatiseringer vil være de dominerende på global basis dette tiår. Privatiseringen i Tyskland, Frankrike og Italia vil dominere på dette området i Europa. I Storbritannia har man solgt eller avhendet det meste av offentlige næringsinteresser. Det av betydning som står igjen, er British Rail og British Energy. Det var ved inngangen til 1990-årene at Syse-regjeringen tok de første famlende skritt her i landet i retning privatisering og avvikling av ulønnsomme statsbedrifter, med støtte fra Fremskrittspartiet. Privatiseringen befant seg ikke lenger på det teoretiske plan i Norge. Det skjedde mye på relativt kort tid, men så stoppet det opp, før det nå igjen har blitt en bevegelse i dette. Jeg tenker da på salg av statens eierandeler i Norsk Jetmotor, på konsekvensen av budsjettforliket mellom regjeringspartiene, Fremskrittspartiet og Høyre angående saken om delprivatisering og børsnotering av Telenor samt salg av aksjene i Arcus med datterselskaper. Fremskrittspartiet stiller seg positiv til denne utviklingen og håper at det skal blåse en privatiseringsvind over landet, slik det skjer ellers i Europa. Den norske stat har betydelige eierinteresser i en rekke norske selskaper i næringslivet. Vi ønsker at en del av disse eierandeler skal overføres direkte til norske borgere uten vederlag, slik at de reelle eiere skal kunne disponere sine eierandeler. Det vil føre til en gigantisk voksenopplæring av den norske befolkning i det å være aksjonær og eier. Vi ser det som et mål å få skilt ut statlige bedriftsinteresser som er finansielt begrunnet, og overføre dem til befolkningen, selge dem til private eller overføre dem til Folketrygdfondet som et bidrag til å sikre fremtidige pensjoner. Derfor fremmer vi et forslag om å oppnevne en privatiseringskommisjon med mandat til å fremme forslag om å nedtrappe statlig næringslivsengasjement og planlegge den praktiske gjennomføring med overføring av eierinteresser til Folketrygdfondet, til befolkningen samt salg til private. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag, referert i innstillingen.