trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-02:
I denne saken har vi gjennom en rekke debatter fått manifestert at Høyre lider av statsskrekk, og det må de jo få lov til å gjøre. Fremskrittspartiet har inntatt et noe annet standpunkt. Vi mener at en statlig deltakelse på Fornebu i planene og sammen med private investorer er en investering for å utvikle ny kunnskap og nye bedrifter i Norge. Men det står fortsatt fast at vi ønsker å ha en mulighet for at staten kan selge seg ut helt eller delvis om en tid. Da kan det også være store verdier å hente på dette, ved at det blir gitt en god avkastning til skattebetalerne. Det som skjer her i Norge, er ikke noe enestående, vil jeg si. I USA og innenfor EU har staten ofte en medvirkende og tilretteleggende rolle. Vi ser det i kunnskapssentre, ikke bare i Silicon Valley, som er mest kjent, men også i Austin i Texas, i Seattle og svært mange andre steder. Dette er faktisk heller ikke noe nytt i Norge ut fra en markedsliberalistisk tankegang. Vi vet at Schweigaard, Stang og Broch i midten av det forrige århundret snakket om det norske systemet. Man mente at staten skulle ha en tilretteleggende oppgave når det skulle gjøres store investeringer i jernbane, telegraf osv. Og de var nettopp, en del av dem, ideologer for Høyre da Høyre ble etablert noe senere. Så mitt spørsmål til representanten Gabrielsen er: Hva er det som gjør at Høyre tror at norske bedrifter som de eneste i vår del av verden kan utvikle, finansiere og gjennomføre denne typen virksomhet uten at staten legger forholdene til rette? Dette er innenfor et nytt område, høyteknologiområdet, og dette senteret skal bli et ledende senter i Europa i løpet av noen år.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-02:
Fra Regjeringens side rettes det stadig oppmerksomhet mot Fornebu som et eiendomsprosjekt. Det blir fokusert på boligdelen, og boligdelen er viktig, men de 30 boligene og 200 studenthyblene som det legges opp til i proposisjonen, vil ikke på noen som helst måte kunne dekke det behovet som finnes der ute. Kanskje vil vi få 2 000 forskere til Fornebu fra andre steder i verden, og de som er så attraktive internasjonalt, vil ikke slå seg ned der hvis de ikke får moderne fasiliteter og serviceinstitusjoner, og det finnes altså andre muligheter når det gjelder å håndtere dette med boliger. Tilbake til opplegget for Fornebu og den sendrektigheten vi har opplevd. Det er faktisk slik at vi kunne ha kommet i gang mye tidligere. Stortinget gav ved behand-lingen i juni 1998 uttrykk for at virksomheten ved kunnskapssenteret burde kunne startet opp allerede 1. januar 1999. Da burde vi hatt anleggsvirksomhet, og alt burde vært i gang. Vi er litt bekymret – i hvert fall er flertallet det – for at det nå skal ta enda lengre tid, slik at vi kommer i bakleksa konkurransemessig. Kan statsråden nå garantere at forhandlingene blir avsluttet i tråd med det svaret vi fikk fra departementet om dette, altså i løpet av to-tre uker, og at vi kan få en proposisjon fra Regjeringen inneværende år før Stortinget går fra hverandre?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-02:
Det kommer stadig signaler gjennom mediene om at en del kommuner og virksomheter ikke har tatt år 2000-problemene nok på alvor. Det kan i noen tilfeller sies at det slurves med datasikkerheten. Det betyr at det må fokuseres både på informasjon og på konkrete tiltak og gjennomføringen av dem. Det er på høy tid at man nå for alvor tar tak i disse problemene. På dette området er også Fremskrittspartiet med på at det er en offentlig oppgave å gjøre det som kan gjøres for å minimalisere mulighetene for de problemer som kan oppstå. Det er ingen annen instans enn staten, med storting og regjering, som har ansvar for hele samfunnet. Det hjelper ikke å si at ansvaret ligger i den enkelte bedrift, i den enkelte kommune, den enkelte organisasjon, den enkelte institusjon eller hos det enkelte menneske, hvis noe bryter sammen. Derfor er det viktig å ta tak i dette på en offensiv måte. Fremskrittspartiet har hele tiden vært åpen for fortløpende å vurdere de tiltak som det måtte være behov for, enten det er snakk om økonomi eller regelverk. Når det avdekkes at det er et stort informasjonsbehov når det gjelder år 2000-problemet, og Aksjon 2000 ikke har avsatt midler til denne type publikumsrettede informasjonstiltak, vil vi følge opp vår argumentasjon og konsekvente linje, og støtte departementets forslag om en tilleggsbevilgning på dette området.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-11-02:
Siden Hedstrøm ikke snakket så mye om det saken egentlig gjelder, forhandlingene rundt etableringen av et IT-senter på Fornebu, og siden flertallspartiene tvinger gjennom en innstilling som skreddersys for den ene av de to interessentene, kan jeg ikke tolke det på noen annen måte enn at beslutningen om modell og interessent må være tatt for lenge siden. Det andre forholdet som jeg ser grunn til å ta opp, siden saksordføreren ikke kunne redegjøre for det eller hadde oversikt, og spesielt siden dette er et av flertallspartienes glansnummer, gjelder bildet av staten som katalysator og den store pådriver. Her viser man til flertallsinnstillingen, der det heter: «Fleirtalet vil peike på at skal dette lykkast, må Staten vera ein aktiv pådrivar og medaktør i utviklinga. Fleirtalet vil vise til at slikt partnerskap ser vi også i t.d. USA og i våre naboland Sverige og Danmark i samband med Øresund-initiativet.» Jeg må stille spørsmålet: Er dette tilfellet? Disse land har vel overhodet ikke noen modell for sine løsninger som på noen slags måte kan sammenlignes med den norske såkalte Hed-Op-varianten.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-11-02:
Kristelig Folkepartis representant snakker mye om hva de andre partiene gjør og står for. Jeg må bare si at jeg begynner å bli enda mer i tvil om hva det er Kristelig Folkeparti etter hvert står for i denne saken. Mener man det samme i dag som man eksempelvis gjorde i vår, nemlig at staten ikke skulle gå inn i dette selskapet, eller er det slik at man har snudd radikalt på dette området? Her ser vi at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet driver gjennom sin vilje nok en gang. Blant annet ser vi at IT-selskapet skal ha et betydelig større areal enn det som Regjeringen legger opp til i sin anbefaling. Vi ser videre at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet er imot Regjeringens forslag om at det skal etableres to uavhengige selskaper – IT og eiendomsutvikling. Mitt spørsmål må jo være: Hvor setter egentlig denne regjeringen sin grense for det som må være århundrets største eksempel på stortingsregjereri? Helt til slutt: Jeg har registrert at man fra regjeringshold, både i forbindelse med den tilbakelagte valgkamp og ikke minst nå i budsjettforhandlingene, i en omfordelingshensyntagen har snakket mye om viktigheten av å ta fra de rike. Er ikke Kristelig Folkeparti nå faktisk en stor pådriver for det stikk motsatte, nemlig å tilføre de rike et betydelig antall kroner i hundremillionersklassen?
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-11-02:
Det er ganske interessant å høre på representanten Kongshaug i denne saken, og de meningene han gir uttrykk for, tror jeg stemmer ganske godt overens med de standpunkt og holdninger som Høyre har i denne saken. Jeg tror imidlertid at slik saken nå etter hvert har utviklet seg, må det være en slags trøst for Venstre at det er en ny statsråd som har overtatt stafettpinnen, og som er satt til den nokså vanskelige oppgaven å skulle drive dette i mål. Men jeg har sett at representanten Kongshaug i Aftenposten mener at det Arbeiderpartiet gjør i denne saken, er det stikk motsatte av det som Arbeiderpartiet hevder å ha som mål i budsjettforhandlingene, nemlig å ta fra de rike. Jeg siterer fra Aftenposten, der representanten Kongshaug sier: «Dette er en skandale. Tenk på hva disse 165 millionene kunne vært brukt til i distriktene. Dette er omfordeling til de rike og styrker ikke akkurat Arbeiderpartiets profil.» Ja, jeg er helt enig i det representanten Kongshaug har sagt, og jeg går ut fra at han ikke er feilsitert i det hele tatt. Bare tenk hva man kunne ha gjort alternativt med 425 mill. kr! Så spørsmålet mitt til representanten Kongshaug blir: Mener representanten fortsatt at dette er en skandale, eller er det slik at skandalen blir noe mindre nå når regjeringspartiene er tvunget til å være med på ferden?
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-11-02:
Representanten Hedstrøm nevnte at Stortinget nylig har behandlet den såkalte eierskapsmeldingen. Den trekker opp viktige prinsipielle sider ved statens eierskap i næringslivet, og her har også Fremskrittspartiet klare synspunkter. I sitt program tar Fremskrittspartiet avstand fra en sammenblanding, eller samrøre, som de selv kaller det, mellom såkalte samfunnsinteresser og bedriftsøkonomiske, rasjonelle interesser. En slik sammenblanding er skadelig, ifølge Fremskrittspartiets program. Ansvaret utvannes, fordi det alltid er en veg ut av kritikkverdige disposisjoner, påpeker Fremskrittspartiet. Nå er Fremskrittspartiet med og utgjør flertallet i denne saken, et flertall som vil bruke offentlige midler til å bygge boliger på Fornebu, attpåtil i et eiendomsselskap som også skal ta seg av andre oppgaver – etter Venstres mening en klar sammenblanding. Mener Fremskrittspartiet og representanten Hedstrøm at det er i bedriftsøkonomisk interesse, samfunnsinteresse eller en blanding av disse å bygge boliger på Fornebu? Hvordan harmonerer dette med Fremskrittspartiets program?
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-11-02:
Jeg registrerer det som representanten Rudihagen nettopp sa. Jeg kunne ikke oppfatte noen tydelige spørsmål til meg, men jeg vil kommentere det han var inne på. Forskjellene i holdninger går nettopp på behovet for areal, og hva det arealet skal brukes til. Det er også slik at det er arbeidet til faglige grupper som har dannet grunnlaget for arealbehovsvurderingene. Her viser jeg til Spjøtvoll-utvalgets rapport og dens anbefaling om arealstørrelse for et IT- og kunnskapssenter. Der sies det at det arealet som Regjeringen legger opp til, er nok til å ivareta de interessene som ligger for å få utviklet næringsliv, forskning, videreutvikling av IT og inkubatorvirksomhet. Både ITFT og Nettverk Fornebu AS legger til grunn at 270 dekar er tilstrekkelig for utdanning, forskning, inkubator- og næringsvirksomhet. Det sier de selv. Men så er det ønskelig fra en av partene med et boligareal der det kan bygges mellom 1 000 og 2 000 boliger, og at det også skal gå inn i konseptet. Det er Venstre dypt uenig i. Venstre er uenig i at en skal gå inn med statlige midler for å få realisert nettopp det.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-11-02:
Det er slik at man har fått et skifte av departement med hensyn til ansvarsområdet når det gjelder denne saken, men jeg er stolt av at vi har hatt statsråder som har fått inn viktige føringer i saken som har med demokrati, med åpenhet og med redelig konkurranse å gjøre. Det har vært godt ivaretatt så langt, og det vet vi også vil bli ivaretatt i fortsettelsen. Så er det slik at det blir lagt opp til fra Regjeringens og sentrums side at en skal gå inn med midler i et selskap for å være med og påvirke strategien og policytenkingen når det gjelder utviklingen av IKT, når det gjelder forholdet mellom senteret på Fornebu og regionale høyskoler, universitet og andre miljøer. Vi er også villige til å gå inn med midler i et selskap for å være med og holde hånden på rattet når det gjelder utviklingen på et så viktig område, som flere her har vært inne på. Men det bemerkelsesverdige i denne saken er jo at sentrumspartiene har en holdning som fortsatt ligger i sentrum, men den ligger i sentrum mellom Høyre og Fremskrittspartiet/Arbeiderpartiet. Det er enda et tegn på at her går det an å finne gode løsninger gjennom sentrumsalternativ, selv om det er litt uvanlige flanker vi har her. Når det gjelder det konkrete spørsmålet, vil jeg si at jeg fortsatt står på at det er unødvendig å bruke midler i denne størrelsesordenen, 165 mill. kr, i et eiendomsselskap som delvis har til hensikt å bygge boliger på Fornebu. De pengene kunne ha vært bedre brukt på andre områder i samfunnet.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-11-02:
Jeg må få lov å medgi overfor representanten Rudihagen at det blir litt enklere å svare når en har fått spørsmålet, så det skal jeg forsøke på i denne omgangen. Det er snakk om, ifølge representanten Rudihagen, at en går inn med et innskudd, et tilskudd, tilsvarende de verdiene som er der, og det er jo riktig. Men verdiene er der uansett, og de verdiene kan selvfølgelig omsettes til andre midler, penger, som da kan brukes på andre områder, så det har ikke noen hensikt å diskutere form eller type verdier. Det som vi helt klart er prinsipielt uenige om, er hvorvidt det skal brukes statlige midler til å gå inn i et eiendomsselskap som skal bygge mellom 1 000 og 2 000 boliger. Jeg vil også understreke at i det konseptet som allerede ligger der, ligger det inne mulighet til å bygge ca. 30 boliger og 200 studenthybler. Det blir påpekt at dette er viktig for det totale miljøet, og jeg kan ikke forstå at det er noen svekkelse med hensyn til det totale miljøet om noen som ønsker å etablere seg på Fornebu, har en annen instans, institusjon, å henvende seg til enn det felles eiendomsselskapet når en skal skaffe seg bolig på Fornebu. Men det er der vi er prinsipielt uenige, og det viser også saken så langt.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-11-02:
Det er ikkje noko nytt at representanten Gabrielsen prøver å gjere seg morosam over andre og andre sine meiningar. Det er ei form i denne salen som enkelte likar å bruke, og eg har for så vidt ikkje noko imot at ein argumenterer på den måten. Men det som likevel forundrar meg, er at dei som meiner å vere næringslivets fremste representantar i denne salen, nemleg dei frå Høgre, til dei grader ikkje lyttar til kva næringslivet i vårt land meiner det er behov for. Det er ikkje ein vill idé – som ein kunne få inntrykk av frå representanten Gabrielsen – når Arbeidarpartiet meiner at det er behov for at staten og norsk næringsliv går i partnarskap for å bringe oss gjennom den fasen vi no er i, overgangen frå industrisamfunnet til kunnskapssamfunnet. For det er det det dreier seg om, korkje meir eller mindre. Den vil altså representanten Gabrielsen, som representant for det fremste næringslivspartiet etter deira eige syn, altså overlate til næringslivet heilt på eiga hand, trass i at dei ber om medverknad. Eg berre noterer meg at det er slik. Det gjer det ikkje noko betre at representanten Gabrielsen og Høgre her i salen ikkje har greidd å endre syn på to år. Det er rett det – dei meiner det same no som dei har meint heile tida, nemleg at staten skal ta i dette med eldtang. Vi meiner at vi bør vere med og hjelpe norsk næringsliv gjennom den strukturendringa som vi ser alle saman, og eg er heilt sikker på at det er både rett og nødvendig. Kan representanten Gabrielsen fortelje meg og dei andre her i salen kva Høgre vil bidra med i denne strukturendringa?
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-11-02:
Vi kunne ikkje kome i den situasjonen at representanten Gabrielsen slapp unna med to replikkar, difor ein heilt kort ein frå mi side. Eg blir litt forundra når representanten Gabrielsen seier at staten gjerne skal vere med, men ikkje på eigarsida. For meg står då spørsmålet igjen: Er det slik at representanten Gabrielsen gjerne ser at staten støttar i form av direkte overføringar til dei private som skal etablere seg der ute, eller er det på ein annan måte han meiner staten skal vere med? Er det berre når det gjeld forsking og utdanning? Skal liksom inkubatorverksemder gå heilt av seg sjølve, eller skal staten vere med og hjelpe fram nye produkt? Representanten Gabrielsen bør vite at det å hjelpe fram nye produkt frå idé til eit ferdig produkt og ikkje minst eit produkt som forbrukaren vil ha, er det som er vanskelegast i dette landet, fordi ein ikkje får tilgang på den typen risikokapital. Det er ei av dei sidene Arbeidarpartiet meiner at staten bør vere med og leggje til rette for gjennom å delta i dette eigarskapet. Eg kan ikkje skjøne at det skal stride imot Høgre sin politikk på dette området, men det gjer det tydelegvis. Eg trur dette meir er blitt eit prinsipp for Høgre. Dei må på død og liv vere ueinige med fleirtalet i denne saka, og det skal dei få gleda av å vere i framtida òg. Vi er heldigvis mange nok til å sikre at det blir eit IT- og kunnskapssenter av internasjonalt format på Fornebu.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-11-02:
Først til fremdriften i saken. Dette er ingen enkel sak. Det har vært en komplisert sak, der vi har vært avhengige av svært mange ulike interessenter; både Bærum kommune, Oslo kommune og staten er involvert, og andre interessenter til eiendommene, bl.a. SAS. Vi har også måttet vente på kommunedelplan 2 i Bærum før vi kunne sette i gang takstnemnda. Og etter at takstnemnda hadde foretatt sin takst i sommer, satte vi virkelig i gang med forhandlingene. Så viser det seg tre dager før første forhandlingsrunde er ferdig, at to av interessentene slår seg sammen, hvilket også noen i Stortinget syntes var svært gledelig. Flertallet i næringskomiteen har i alle fall ment at det var klokt hvis flere slo seg sammen. Alle disse forholdene har gjort at vi har hatt en del forsinkelser – det er riktig. Likevel har jeg lyst til å si at jeg er glad for at Regjeringen har fått den nødvendige tid til å forhandle videre. Vi har hatt kompliserte forhandlinger, og vi har fortsatt kompliserte forhandlinger på gang. Det er faktisk store statlige verdier vi her snakker om. Vi må få den nødvendige tid, og som ansvarlig statsråd er jeg glad for at vi har fått det. Når det gjelder spørsmålet om tap på arealene, har jeg ikke foretatt noen spesiell beregning av om vi har tapt noe, men jeg tror ikke at vi har gjort det, for arealene der ute er i bruk, og det er inntekter i tilknytning til bruken av de arealene. Jeg nevner bl.a. terminalbygget.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-11-02:
Poenget fra Regjeringens side med å legge så stor vekt på diskusjonen knyttet opp mot boliger og boligareal, er nettopp det som har vært sagt tidligere fra flere, at disse boligene kommer likevel. Vi har en reguleringsplan, som Bærum kommune har ansvaret for, der deler av området på Fornebu er innrettet på boligareal, slik at disse boligene kommer uansett. Det er snakk om hvor mye som skal eller ikke skal inn i et felles eiendomsselskap, og fra Regjeringens side ønsker vi ikke primært å gå inn i et profittjagende eiendomsselskap. Det som virkelig betyr noe, er at staten får reell styring med innholdet i IT-senteret gjennom operasjonaliseringen av visjonene her. Det er dette som er det viktigste for oss. Jeg er uenig med representanten Hedstrøm i at vi fra Regjerings side har vært sendrektige. Vi jobber så fort som vi kan og så godt som vi kan. Det er mange interessenter i saken, og vi har hatt behov for den tiden som er gått til nå. Når det gjelder det siste spørsmål, så er det ingenting i dag som tilsier at vi ikke skulle klare å være ferdige til 17. desember med denne saken, og jeg opplever at vi har fått de nødvendige fullmaktene fra Stortinget til å forhandle videre med begge interessentene.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-11-02:
Det er riktig som representanten Gabrielsen sier, at flertallet rår. Vi har en mindretallsregjering, og det er også riktig at Regjeringen har måttet tilpasse seg, og har tilpasset seg, flertallet i denne saken. Noe annet ville være uhørt når flertallet i Stortinget har besluttet det det tidligere har besluttet i denne saken. For øvrig er jeg glad for at jeg kunne imponere litt, fordi vi iallfall er enig med representanten Gabrielsen når det gjelder boliger. Når det så gjelder forholdet mellom og forskjellen på et vedtak og en merknad, regner jeg med at representanten Gabrielsen kanskje kunne ha svart bedre på det enn det jeg kan. Men i de videre forhandlingene vil jeg som statsråd naturligvis både orientere forhandlingsdelegasjonen om vedtakene i Stortinget og også ta fram de signalene som er fremkommet i merknadene i innstillingen. Men når det er sagt, er det ikke tvil om at det skal gjøres et nytt eventuelt vedtak om bruken av de 165 mill. kr neste år. Det blir jo ikke fattet et vedtak i Stortinget i dag. Det siste jeg vil si, er at for meg er det faktisk slik at helheten, totalkonseptet, i det de to interessentene kommer frem til, er det viktigste. Det vil kanskje også kunne utkrystallisere seg i ulike økonomiske størrelser, men det vil kun neste runde i Stortinget vise.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-02:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Som vi alle husker, holdt Norge en meget høy profil ved de to siste konferansene. Vi husker vel alle at Gro Harlem Brundtland måtte ha egne sikkerhetsvakter på grunn av drapstrusler i forbindelse med hennes og Norges holdning særlig til abortspørsmålet og til ungdomsseksualitet. Den norske regjeringens anbefaling ble brukt til å utforme kapitlet om kvinnehelse i handlingsplanen fra Beijing. Beijing-konferansen gikk videre i forhold til Kairo-konferansen, idet det ble henstilt til landene å revidere lover som straffet kvinner som hadde tatt ulovlig abort. Kvantifiserte målsettinger er nådd, sier statsråden. Føler bistandsministeren at vår støtte på en god nok måte går til denne målgruppen? Og i hvilken grad har det faktisk skjedd en omlegging, slik handlingsplanen legger opp til? Jeg vil også spørre statsråden om hun ikke er enig i at det faktisk er de frivillige organisasjonene, kvinne- og helseorganisasjonene, som har tatt handlingsplanen fra Kairo mest på alvor, og gått foran med pilotprosjekter. Jeg mener at de erfaringene vi har gjort så langt, tilsier at tiden nå er moden for å kanalisere midler mer direkte til kvinneorganisasjoner som har kompetanse innenfor reproduktiv helse. I hvert fall bør man kunne prøve ut enkelte forsøksprosjekter. Statsråden sier at det ikke kan erstatte offentlige myndigheter, men jeg syns at det med tanke på de årene dette har fungert, nå er på tide å prøve ut nye typer virkemidler for å se om de fungerer på en bedre måte enn tilfellet er i dag. Jeg kan heller ikke helt dy meg for å komme inn på at statsråden representerer et parti som er imot Norges abortlov, og som står for et meget restriktivt syn på prevensjonsveiledning og bedre tilgjengelighet når det gjelder prevensjon o.l. Vi er også kjent med at statssekretær Haaland Matlary i UD var med i Pavens delegasjon til Beijing. Denne delegasjonen var den eneste som reserverte seg mot kapitlet som gikk på kvinnehelse. På tross av Kristelig Folkepartis syn på disse spørsmålene mener jeg at det er viktig at Norge følger opp handlingsplanen og tar sitt ansvar for kvinners reproduktive helse i verden. Og i så måte tolker jeg statsrådens svar som positivt.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-02:
Jeg syns at det har vært en veldig konstruktiv debatt, der vi har fått anledning til å diskutere kvinnehelse i et bredere internasjonalt perspektiv. Det er ingen tvil om at utfordringene verdenssamfunnet står overfor når det gjelder kvinnehelse, er helt formidable. Det er riktig som representanten Dagrun Eriksen sa, at uten et stadig engasjement fra verdens politikere for disse enorme utfordringene, får vi ikke gjort noen ting. Våre nasjonale problem blir marginale når vi løfter blikket litt utover. Jeg er også helt enig i at bistand nytter, men i fremtiden vi må se om vi har mulighet til å kvalitetssikre bistanden vår litt mer. Vi vet at regjeringen i India har tatt et oppgjør med fortidens tvang og kontroll med befolkningsprogram, og i stedet innført begrepet «reproduktiv helse». Men det går igjen i alle rapporter at gjennomføringen har kommet kort, og at det fortsatt ikke blir investert i reproduktive helsetjenester. Representanten Ågot Valle var også veldig riktig inne på kvinners økonomiske og sosiale posisjon. Å styrke den er det eneste som hjelper, hvis vi virkelig skal få et løft i denne saken. Ifølge handlingsplanen fra Befolkningskonferansen i Kairo i 1994 skal målet være at kvinners reproduktive helse og kvinners fruktbarhet blir satt sterkere på dagsordenen. Og det er viktig at vi sikrer kvinner i den tredje verden oppfølging under svangerskap, fødsel og barselperiode, som representanten Sonja Sjøli også var inne på i sitt innlegg. Kvinner må få hjelp og assistanse etter seksuelle overgrep og abortkomplikasjoner. Dette er blant noen av de ting vi må sikre skjer ved at våre bistandsmidler i fremtiden blir brukt på en mest mulig målrettet måte. Jeg tolker statsråden dit hen at hun ser de store utfordringene vi har på dette feltet, og at hun fra Norges side følger opp dette på en forsvarlig måte. Helt til slutt vil jeg si at jeg syns det var spesielt gledelig at en mann deltok i denne debatten om bistand til kvinners helse – takk for det.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-02:
Det er urovekkende, og helt uakseptabelt, at to tredjedeler av verdens fattige er kvinner. Det er også helt uakseptabelt at kvinners helse i de fattigste landene best kan sammenlignes med kvinners helse i Norge for 100 år siden, slik interpellanten understreket, dvs. at barnefødsler, illegale aborter, infeksjoner og mangelsykdommer er de største truslene mot kvinners helse. Det er viktig at vi i vår fattigdomsorientering i bistanden trekker inn det perspektivet at fattigdommen feminiseres. Men kontroll over egen livssituasjon er også viktig i den totale sammenhengen for å bedre kvinners helse. Ett av hovedmålene for norsk bistand er å bidra til å styrke kvinners rettigheter og muligheter til å delta aktivt, og på lik linje med menn, i det økonomiske, sosiale, politiske og kulturelle samfunnsliv. Da er det bl.a. nødvendig å se på kvinners plass i jordbrukssystemet, at de får rett til jorda de dyrker og til inntektene av avkastningen. Det er viktig å satse på håndverk og småindustri, og særlig mikrokreditter har vist seg å ha en positiv effekt på kvinners utvikling rundt omkring i landene i sør, og være et viktig kvinnerettet bistandstiltak. Vi må også bygge opp om kvinnenettverk, og det vil jeg legge avgjørende vekt på. Vi må legge vekt på kvinners deltakelse i beslutningsprosessen, bl.a. er det viktig at kvinnene deltar i planlegging og gjennomføring av bistandsprosjekter. Derfor må det også legges vekt på å skolere kvinner til å delta i politisk aktivitet for å sikre kontroll over sin egen utvikling. Når det gjelder helse, vil jeg også understreke at abort må avkriminaliseres. Jeg tillater meg også i denne sammenhengen å be statsråden om nok en gang å ta opp dette med USAs gjeld til FN, som bl.a. skyldes at den amerikanske kongressen ikke vil gi penger til FN fordi de vil knytte det til at man ikke skal ha familieplanlegging og ikke støtte til abort. Omskjæring er også blant de mest grusomme overgrep mot kvinner, særlig i Afrika, og må etter min oppfatning ha topp prioritet i Verdens Helseorganisasjon. Jeg er tilfreds med at bistand til helse økte til ca. 10 pst. i 1998, og jeg vil støtte det representanten Bekkemellem Orheim sa om å prioritere kvinners helse. Så vil jeg til slutt også si noe om et initiativ som Verdensbanken nylig har presentert, et interessant opplegg for et helhetlig rammeverk for koordinering av utviklingsarbeid i det enkelte land, nemlig Comprehensive Development Framework. Et slikt samarbeid både nødvendiggjør og muliggjør en helhetlig analyse av mottakerlandenes økonomiske og politiske situasjon, og må også trekke inn kvinnenes situasjon i bredden når bl.a. donatorene skal samarbeide om bistand i det enkelte land.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 1999-11-02:
Interpellanten fokuserer på noe som burde engasjere alle. Denne viktige debatten kommer i en tid hvor vi hører et hyl fra hele Norges land om at det er for lite penger både til det ene og til det andre. Når vi av og til våger å løfte nesetippen litt utover landegrensene, virker de problemene vi har her, og som vi sliter med, små. Vi har det godt! Men det gir oss et ansvar overfor land som strever med en utvikling av landet og for enkeltmenneskers rammevilkår. Blant de fattigste i verden som har mindre enn 1 dollar pr. dag å leve for, er 70 pst. kvinner og barn. Samtidig viser undersøkelser at å satse på unge kvinners utdannelse er det som gir mest effekt og best utvikling. FNs konferanse for befolkning og utvikling, avholdt i Kairo, satte dette viktige temaet på dagsordenen. Handlingsprogrammet la særlig vekt på å styrke kvinners stilling, men også på ungdoms behov for opplysning og helsetjenester. Menns rolle og ansvar skal også i sterkere grad synliggjøres. Innholdet og planene i handlingsprogrammet er et skritt i riktig retning. Problemet har vært finansieringsbiten. En byrdefordeling med to tredjedeler fra utviklingslandene og en tredjedel fra giverlandene var forutsetningen. I en rapport fra FNs befolkningsfond i 1997 pekes det imidlertid på at svikten i ressursene først og fremst er hos giverlandene. Norge er langt fra den dårligste i klassen. Men dette viser hvor viktig det er med et stadig engasjement fra verdens politikere for å løfte disse utfordringene opp. Det er ikke snakk om mye ressurser pr. hode for at de skal få en sjanse til å komme ut av fattigdommens spiral. Så til kvinnenes situasjon i utviklingsland. For at kvinner skal kunne bidra til utviklingen av eget liv og land, er det noen rammefaktorer som må være i orden: helsetjenester, opplysning, utdanning, natur og miljø, mat, økonomi/kapital. Det viktigste er å få dette inn i et rettighetsperspektiv, det må ikke bare være gode tanker. Utdanning er kvinners viktigste ressurs. Å styrke og øke andelen jenter som tar grunnutdanning og fullfører den, er viktig. En trygghet for å kreve rettigheter ligger nettopp i kunnskap. Å utdanne en kvinne er å utdanne en hel familie, er et ofte brukt utrykk. På meg virker det logisk, spesielt siden det er kvinner som i hovedsak har ansvaret for oppveksten til den kommende generasjon. Helse er en annen meget viktig ressurs for å styrke kvinners stilling. Blant annet innen reproduktiv helse er mødrehelse, trygt morskap og tilgjengelig prevensjon viktig. Disse områdene er viktige satsingsområder for Kristelig Folkeparti i videre kamp for de fattigste. Jeg synes også det er viktig å fremheve konferansens fokusering på mennenes rolle og ansvar. Spesielt når en ser utover salen i dag, tror jeg det kunne være viktig også i et land som Norge å få menns rolle og ansvar inn i en så viktig debatt! Å satse på kvinners rettigheter og å satse på ungdom er økonomisk billig, men utviklingsmessig veldig lønnsomt.(Presidenten klubber.) Det er å satse på fremtid for enkeltmennesker og fremtid for verdenssamfunnet. – Og takk for den ekstra tiden, hr. president! (Presidenten klubber.)
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-11-02:
Jeg vil gi honnør til representanten Bekkemellem Orheim fordi hun setter u-landskvinnenes helse på dagsordenen. I mange år som president i Det internasjonale jordmorforbund arbeidet jeg mye med disse spørsmålene og hadde nært samarbeid med Verdens Helseorganisasjon og UNICEF om ulike såkalte «Safe Motherhood»-prosjekter, og jeg fikk et smertefullt innblikk i u-landskvinnenes situasjon. For majoriteten av verdens kvinner er den, som flere har vært inne på, svært alvorlig. 600 000 kvinner dør årlig som en direkte følge av komplikasjoner i forbindelse med svangerskap og fødsel, og 20 millioner kvinner lider under alvorlig og langvarig sykdom og uførhet. Et skremmende høyt antall kvinner dør på grunn av risikofylte aborter. Hvert år dør 4 millioner nyfødte, og ytterligere millioner er skadet på grunn av dårlig behandling under svangerskap og fødsel. Bortimot 60 pst. av verdens kvinner føder uten kvalifisert hjelp, og 99 pst. av disse bor i utviklingsland. De dør av årsaker vi i utviklede land har greid å rydde ut for lengst. Og når vi vet at det er kvinnene som bærer de tyngste byrdene i forhold til barn, familie, arbeid og den eldre generasjon og i lokalsamfunnet, kan vi knapt forestille oss hvilken tragedie det er for et samfunn når kvinnene blir alvorlig syke eller dør. Skal kvinnene ha mulighet til å overleve, må de få utdanning, de må få frihet til å velge når eller om de vil ha barn, og de må få tilgang til helsetjenester når de er gravide og skal føde. Og liv kan reddes også med små midler. Kvalifisert fødselshjelp er et nøkkelord. Prosjekter som har gitt størst medisinsk uttelling, er noen ukers utdanning og medisinsk utstyr til de kvinner som tradisjonelt bistår ved fødsler i u-land. Som et eksempel vil jeg nevne et prosjekt jeg var delaktig i i Sahel-provinsen i Etiopia, hvor én av tre kvinner døde under fødselen. Etter at de tradisjonelle fødselshjelperne fikk en viss skolering og utstyr til å hjelpe seg med, gikk dødeligheten ned til én av femti. Søkelyset må altså settes mot et bredt spekter av tiltak, som utdanning – som flere har vært inne på – menneskerettigheter, tilgang til grunnleggende helsetjenester, opplysning og tiltak mot kulturell diskriminering. Utvikling av primærhelsetjenesten og utbygging av tilbudene spesielt rettet mot svangerskap og fødsler, sykdommer – inkludert hiv og aids – prevensjon og familieplanlegging må prioriteres. Jeg er enig med representanten Bekkemellem Orheim i at frivillige organisasjoner, kvinne- og helseorganisasjoner, har gått foran og bidratt med pilotprosjekter på en rekke områder. De må også prioriteres ved tildeling av midler. Jeg er enig i at det må prøves ut nye modeller når det gjelder hjelp. Statsråden sa at de aldri kunne erstatte den offentlige innsatsen, og det er jeg enig i, men de er et viktig supplement og en ressurs som må utnyttes enda bedre.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-02:
Det går en rød tråd fra denne diskusjonen og over til det seminaret som FOKUS og stortingskvinnene hadde om kvinneretta bistand, fordi kvinners reproduktive helse og helse generelt henger nøye sammen med kvinners tilgang til makt og ressurser og til fattigdomsutviklinga, som flere har sagt i denne debatten. Verdens kvinner bærer fattigdommen på sine skuldre. Den største feminiseringa av fattigdom skjer på landsbygda i de fattigste landa. Dette er ei utvikling som har sin rot i en stadig tøffere markedsliberalisme, med WTO, Verdensbanken og IMF som redskap, slik de fungerer i dag. Og det er nettopp på bakgrunn av direktiv fra Verdensbanken at de fattigste landa måtte skjære ned på offentlig sektor, noe som betyr et dårligere helse- og utdanningstilbud til kvinnene. Alice Raymondu fra Filippinene, som var med på kvinnebistandsseminaret, kunne fortelle oss noe om hva som skjer med kvinner når det skjer krakk i en stadig mer liberalisert økonomi. Det skjedde på Filippinene. Da ble fra før av underbetalte kvinner på slavekontrakt bokstavelig talt satt på gata. 500 000 kvinner fra østblokklanda lokkes og selges til bordeller og gateprostitusjon her i vest på grunn av utviklinga av fattigdom – en gedigen trussel mot deres helse. Å arbeide for bedring av kvinners helse må koples sammen med arbeidet for å få vekk den fornedrende fattigdommen. Det betyr at man må se på de strukturene i en turbokapitalistisk verden som skaper økende fattigdom, og det betyr at man må innrette bistand mot kvinner slik at den kan bidra til utvikling vekk fra fattigdom. FNs utviklingsrapport fra 1995 sa tydelig fra om at den sikreste måten å investere i økonomisk og sosial utvikling på, er å styrke kvinners økonomiske og sosiale posisjon. Kairo-konferansen fokuserte på et helhetlig reproduktivt helsetilbud, ei omlegging vekk fra ensidig familieplanlegging og befolkningskontroll. Hvem er det så som har tatt handlingsplanen på alvor og får til pionerprosjekter? Jo, det er det flere har sagt her, nemlig frivillige organisasjoner, kvinne- og helseorganisasjoner i de fattige landa. Erfaringene er der som her at når kvinner får bygge nettverk og får anledning til å organisere seg, mobilisere til endring, så skjer det noe. Det er her arbeidet for å opprettholde og øke den såkalte kvinnebevilgningen kommer inn. Den har bidratt til nettverksoppbygging, til mobilisering og til å styrke de som kan og vil gjøre noe ut fra lokale forhold. Og jeg vil gjerne utfordre bistandsministeren til å si om hun fremdeles vil kjempe for kvinnebevilgningene og for 100 pst. finansiering av kvinneprosjekt som nettopp bidrar til mobilisering og nettverksbygging. Jeg er ganske fornøyd med det bistandsministeren sa ut fra hennes arbeid i forbindelse med oppfølgingskonferansen til Kairo-konferansen.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-02:
Spørsmål i forbindelse med reproduktiv helse er viktige spørsmål, og det gjelder i høyeste grad også for menn – det er kanskje litt av min motivasjon for å ta et innlegg her å vise at det er situasjonen, men for ordens skyld: på langt nær hele motivasjonen. Likevel: Kvinner og kvinnehelse blir svært sentralt i forhold til spørsmål om reproduktiv helse. Det er i denne sammenheng også viktig å understreke betydningen av forebyggende helsearbeid, det å sikre en god generell helsetilstand for kvinner, og betydningen av en del spørsmål knyttet kanskje mer direkte til selve fødselssituasjonen, om hygienekunnskap osv. Dette viser at den generelle helsekunnskapen er viktig, og framfor alt er også det generelle kunnskapsnivået hos kvinner viktig. Dette understreker viktigheten av å satse på utdanning av jenter, slik at når de kommer i reproduktiv alder, har de også en kunnskapsmessig forutsetning for bl.a. å kunne forstå bedre spørsmål knyttet til helse og svangerskap. Det betyr at jeg – på linje med Marit Nybakk, Sonja Sjøli og, så vidt jeg kunne skjønne, også Ågot Valle – er opptatt av også de mer generelle spørsmålene, og at kvinners situasjon mer generelt sett er veldig viktig i denne sammenheng. Jeg vil da kanskje særlig fremheve at utdanning av jenter spesielt er et sentralt spørsmål. Det vil også ha sammenheng med kvinners situasjon i samfunnet for øvrig, også knyttet til arbeid og plass i næringsvirksomheten – kort og godt få en sterkere posisjon i samfunnet. Når det gjelder norsk utviklingshjelp, er det viktig at den fortsatt skal ha et sterkt kvinnerettet preg. Da er det kanskje ikke så viktig å gjøre dette til et spørsmål spesielt om kvinnebevilgningen på statsbudsjettet, like viktig er spørsmålet om hvordan man innretter bruken av de samlede u-hjelpsmidlene som man anvender. Når det gjelder svangerskapsplanlegging, vil jeg understreke det som også statsråden sa, at det er flere partier med i denne regjeringen, og at andre partier har et annet syn på abortspørsmålet enn det statsrådens parti har. Samtidig tror jeg det er viktig at man i tilknytning til disse spørsmålene er noe forsiktig, slik at man ikke kommer i den situasjonen at en del utviklingsland på grunn av religiøse og holdningsmessige spørsmål på en måte lukker seg hvis man for ensidig understreker noen av de etisk vanskelige spørsmålene.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-11-02:
Kvinnene har en nøkkelrolle i den globale utviklingsprosessen. Rundt om i verden er det oftest kvinnene som har hovedansvaret for barna i deres første år av livet. Riktig ernæring og god læring i denne perioden er grunnleggende for den fysiske og mentale utvikling. Å sikre kvinnenes posisjon og sikre deres rettigheter er derfor en sentral oppgave. Kampen mot undertrykkelse må forsterkes, som f.eks. når tusenvis av jenter fra Nepal blir solgt til bordeller i India, eller omskjæring av jenter skjer i Afrika. Likeså vil kampen mot rusgiftene styrke folkehelsen og styrke kvinners velferd ved at vold mot kvinner reduseres. Ved å satse på bedre tilgang til rent vann vil en også frigjøre kvinners tid til annet arbeid, og helsa bedres. Befolkningskonferansen i Kairo slo fast at det først og fremst må være kvinners og familiens helse og velferd som må settes i sentrum for befolkningspolitikken. Faktorer som særlig påvirker kvinners og familiens syn på ønsket antall barn, er knyttet til bedre fordeling av verdier som skapes, utdanning og sosial trygghet. Kristelig Folkeparti mener at bistand nytter, og bistand til utdanning for jenter nytter aller best, viser undersøkelser. Det er ofte kvinner som leder husholdningene blant de fattigste i Afrika. Derfor er kvinner en sentral målgruppe for tiltakene som settes i verk for å overvinne fattigdommen. Tross alt er det fattigdommen som er kvinnenes største problem, og 70 pst. av verdens fattigste er kvinner. I budsjettet for år 2000 har også Regjeringen vektlagt støtte til menneskerettigheter og kvinners rettigheter. En slik bred tilnærming til tjenestetilbudet for kvinner vil være mer effektiv også i forhold til reproduktiv helse. Under Kairo-konferansen i 1994 var FNs befolkningsfond, UNPRA, en pådriver og har derfor også fått en sentral plass i oppfølgingen av konferansens handlingsplan. Som utviklingsministeren sa: Norge er fjerde største bidragsyter til UNPRA med over 200 mill. kr i 1998. WHO skal bistå fattige land med utvikling av helhetlige helsesystemer. Aidsepidemien er et av de alvorligste helseproblemene og utgjør også nå et voksende problem. Bekjempelsen av aids må bli en integrert del av utviklingsarbeidet. Mødredødeligheten og mødrehelse er viktige temaer i årene framover. Når satsing på helse og utdanning er det som gir størst uttelling i arbeidet for å redusere fattigdom, bør innsatsen derfor økes, særlig i forhold til kvinner. Ringvirkningene av dette er bedre levevilkår, dempet befolkningsvekst, redusert barnearbeid og bedre helse.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-11-02:
Jeg vil slutte meg til det de foregående talere har sagt om betydningen av at kvinner får del i den velstandsutvikling som en arbeider frem mot i utviklingslandene, at de får den utdannelse de trenger, og at de blir likeverdige deltakere i sine samfunn. Men vi vet at det for veldig mange kvinner er forplantningssituasjonen, den situasjonen de settes i ved reproduksjon, som gjør at de ikke får del i utdannelse, i velferdstilbud, de settes på sidelinjen i altfor stor grad. Handlingsplanene som statsråden viste til oppfølgingen av, er omfattende og store, og Norge har hatt en høy profil i det internasjonale engasjementet, men det hjelper bare så veldig lite hvis ikke det vi vedtar, og det vi bevilger, kommer de berørte kvinnene til gode. Det er en viktig debatt Karita Bekkemellem Orheim her har reist. Det er viktig for dem som helsemessig direkte berøres, og det er viktig for oss som bevilger bistandsmidler uten å ha tilstrekkelig kontroll med hvordan disse midlene brukes. Når Kvinnehelseutvalgets konklusjon på nyere kvinnehelserelatert forskning i u-land er at situasjonen forverres, er det all grunn til å spørre om hvor målrettet norske myndigheter er når bruken av bistandsmidler skal prioriteres. I Norge, hvor bruken av offentlige midler er gjennomregulert, hvor Stortinget øremerker velferdskroner i langt større grad enn det man gjør i noe annet land det er naturlig å sammenlikne seg med, stiller altså det samme storting svært beskjedene krav til bruken av de betydelige summer som bevilges over bistandsbudsjettet. Det er ganske besynderlig at regjeringer som i stadig mindre grad tiltror sine egne kolleger på lokalplan økonomisk ansvarlighet, til de grader viser tillit overfor både myndighetene i utviklingslandene og de multilaterale organisasjonene. Reproduktiv kvinnehelsepolitikk er i mange land ikke bare et forsømt, men også et følsomt område. Professor Johanne Sundby som har forsket på kvinnehelse i Afrika, uttaler til Kvinner Sammen, nr.1/99 at reproduktive helsetilbud er vanskelige å få til uten kvinnebevegelsene i de enkelte landene, for mye er kontroversielt innen reproduktiv helse. Det er tross alt de som lever med problemene, som kjenner dem best, og som kan være veivisere for velvillige bistandsorganisasjoner som ønsker å være med og ta et løft for bedre helse for verdens kvinner. Med utgangspunkt i den forskning dr. Sundby har gjort på kvinnehelse i Afrika, konkluderer hun med at man bør satse på prosjekter som «la de hundre blomster blomstre», pilotprosjekter, små nyskapende prosjekter i regi av organisasjoner. Og da sikter hun til lokale kvinneorganisasjoner, ikke til de store tungdrevne internasjonale. Vår egen historie bygger opp under nytten av et slikt syn. I Norge var det i stor grad sanitetsforeningene og andre kvinneorganisasjoner som var pådrivere for gode helsetilbud. Kan vi forvente at Norges bistandsmidler til dette formål for u-land øremerkes bedre; og at midlene kanaliseres gjennom mindre, lokale prosjekter fremfor gjennom de store multilaterale organisasjonene, som vi i liten grad har styring over?
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-11-02:
Jeg stemte feil. Jeg skulle ha stemt imot.
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 1999-11-02:
Jeg skulle også ha stemt imot.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-10-19:
Jeg foreslår Siri Frost Sterri.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-03-11:
På vegne av representanten Harald T. Nesvik og meg selv legger jeg fram forslag om endring i lov av 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd-renter ved etterbetaling av ytelser fra folketrygden.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-03-11:
Jeg tror at statsråden og Arbeiderpartiet er like mye opptatt av at vi skal ha et godt lokaldemokrati. Og jeg tror at statsråden og Arbeiderpartiet er enige om at statlig styring og kontroll overfor kommunene bør tones ned. I hvert fall har statsråden uttalt det mange ganger, ikke minst i det siste et og et halvt år hun har vært kommunalminister. Og Senterpartiets 148 ordførere er veldig opptatt av det lokale selvstyret og at de selv kan bestemme mest mulig. Vi vet at det er problemer med valgdeltakelsen. Statsråden er også opptatt av det, og det har kommet mange forslag som kan føre til at valgdeltakelsen blir bedre. Men på ett punkt – det gjelder innfør ing av parlamentarisme, og at det skal kreves bare vanlig flertall – er ikke statsråden enig i at det er en måte å få flere til å gå til valgurnene på. Er det ikke slik at det er viktig å ansvarliggjøre de politiske vedtakene, og at velgerne ofte har store vansker med å vite hvem som sitter med ansvaret og fatter både de gode og de dårlige vedtakene? Tror ikke statsråden at innføring av parlamentarisme kan stimulere velgerinteressen? Vi vet at politiske prosesser blir mer og mer kompliserte, og at det kan være vanskelig å ha en klar oversikt. Dersom vi får til en by regjering eller en fylkesregjering som står ansvarlig for det som blir gjort, med en opposisjon som kan hjelpe med å plassere ansvaret, tror ikke statsråden at det vil være en vesentlig endring i forhold til å få opp valgdeltakelsen?
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1999-03-11:
Jeg bad om replikk fordi jeg ble litt forvirret. Representanten Lodve Solholm sa at han og Fremskrittspartiet var enig i målet, men at det var saklig uenighet om midlene. Da representanten Torbjørn Andersen talte, snakket han om kunstig åndedrett og diskriminering av menn. Er dette Fremskrittspartiets eller representanten Torbjørn Andersens syn? Slik jeg ser det, trenger menn kvinners kompetanse. Menn trenger kvinners erfaring, og menn trenger kvinners deltakelse. Derfor er det nødvendig for menn med kvotering, slik at vi ikke med vår vanlige grådighet krever alle plassene til oss selv. Vi trenger kvotering for at vi ikke skal bli overrepresentert. Det vil være uheldig for lokaldemokratiet.