trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-03-04:
Det er et viktig tema interpellanten tar opp. Også i Kristelig Folkeparti deler vi det synet at forskning og utvikling må gi nyskaping og nye merverdier. Derfor er fokusering på kvalitet og resultater berettiget, samtidig som vi er nødt til å tenke langsiktig. Jeg registrerer også med glede at statsråden varsler en handlingsplan for innovasjon i næringslivet, og ser fram til å få behandlet den i forbindelse med budsjettet neste år. Noen korte punkt for Kristelig Folkepartis del: Fortsatt økning i forsknings- og utviklingsinnsatsen er viktig. Vi har ambisiøse mål i forhold til gjennomsnitts-OECD-mål, og dem står vi fast på. Vi registrerer også at den omdiskuterte omleggingen av SkatteFUNN har blitt en suksess så langt, og vi tror at det skal gi resultater i framtida. Men det som jeg også legger merke til, er at skal vi nå våre mål, trenger vi å få en økt innsats hos våre industrilokomotiv i Norge. Dermed har jeg lyst til å reise en debatt om eierskapsrollen som våre industriselskap har. Er vi så fokusert på å ta ut utbytte at neste skritt i forhold til verdiskaping og videreutvikling kommer som nr. 2? Burde vi ikke framfor å ta ut utbytte heller oppmuntre selskapene til å investere i forskning og utvikling, og ha større fokusering på det framover også i forhold til våre store industrilokomotiv? Der tror jeg vi må ha en dialog med næringslivet framover. Jeg registrerer at i Dagens Næringsliv i dag har forskningsdirektør Christian Hambro det jeg vil si er en optimistisk artikkel om forskning. Han har ett budskap: Vi må være langsiktige, altså ikke skifte fokus for ofte. Jeg tror det er et viktig budskap, som jeg også hørte statsråden hadde, nemlig at vi satser på den langsiktige grunnforskningen som forskningsmeldingen har trukket opp. Og den vil Kristelig Folkeparti støtte. Det andre poenget som jeg vil ta opp, er at dette med entreprenørskap må fremmes som studentkultur og som forskningskultur. Dermed blir utveksling mellom institusjoner og næringsliv viktig, og vi må styrke båndene mellom næringsliv og forskningsmiljø. Jeg har også tro på at patenteringsbestemmelsene nå åpner for nye muligheter. Til slutt: Dialogen mellom forskningssektoren og det statlige virkemiddelapparatet tror jeg også kan bli bedre, og den blir viktig framover. Vi trenger et samspill med private kapitalkilder, men jeg skulle ønsket et større mangfold av finansieringsmiljøer for forskning.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-03-04:
Interpellanten Voie reiser et viktig spørsmål når han etterlyser samsvar mellom forskningsinnsats og økt verdiskaping i næringslivet. Det er rett som representanten Voie viser til, at innføringen av nye skatteregler har hatt en positiv effekt på næringslivets bidrag til forskningsinnsatsen generelt. Men det er verdt å merke seg at vi ligger langt tilbake i forhold til de ambisiøse mål som ble satt i forskningsmeldingen. De siste tilgjengelige tall for forskningen i Norge er for året 2001, hvor nivået var 1,62 pst. av bruttonasjonalprodukt. Det er bare 0,12 pst. høyere enn da OECD-målet ble satt i 1985 – altså for 16 år siden. Så når interpellanten sier at norske universitets- og forskningsmiljøer tilsynelatende spiller en langt mer beskjeden rolle i innovasjon og nyskaping enn tilsvarende miljøer internasjonalt, er en av forklaringene at den offentlige forskningsinnsatsen er svært lav sammenlignet med i andre land. Dette er én årsak. Vår næringsstruktur er i stor grad rettet mot verdiskaping basert på naturressurser. Problemet med dagens ordninger innenfor forskning og innovasjon er todelt. De er i liten grad rettet mot disse områdene spesielt, og de dekker ikke hele verdikjeden fra forskning og utvikling til nyskaping, kommersialisering og markedsutvikling. Det er derfor nødvendig å skape nye allianser mellom forskningssystemet og næringslivet. Det som trengs, er en «fødselshjelper» som gjør at kunnskapen som er produsert gjennom offentlig forskning, kommer til kommersiell anvendelse. Protevs i Bergen er et eksempel på Regjeringens unnfallenhet i så måte. En lovet egenkapital på 10 mill. kr fikk ikke plass i budsjettet, og dermed venter næringslivet forgjeves på et velfungerende bindeledd til forskningsmiljøene. En slik alliansetenkning bør prege alle deler av utdannings- og utviklingssektoren, fra entreprenørskap i skolen for å makte overgangen fra forskning til kommersialisering og til samarbeid mellom de store institusjonaliserte miljøene på universitetsnivå. Norge har, som Reikvam sier, to konkurransefortrinn. Det ene er kapital, og det andre er kunnskap. Disse må utnyttes. SND er ribbet for kapital de to siste årene. Både låneordningene og støtteordningene er kuttet sterkt. Det går hardt ut over de små bedriftene og ikke minst de gode ideene og gründerne som bør løftes videre. De fleste land har virkemidler som skal ivareta dette. Vi mangler risikokapital til floraen av de små virksomhetene. Kapital trengs helt fra idéstadiet til kommersialisering. I Norge har vi en rik stat og begrensede private investeringsmiljøer. Vi har spisskompetanse og store vekstmuligheter dersom risikokapital blir tilgjengelig for næringslivet. Men da må det være vilje til å bruke oljepenger også innenlands. Ett svar er å bruke SND, et annet er å koble sammen privat og offentlig kapital. Det bør etter Senterpartiets mening opprettes en rekke mindre fond etter mønster av Folketrygdfondet i samvirke med privat kapital. Ved slik å styrke tilgangen til risikokapital vil vi kunne få den etterlengtede nærings- og verdiskapingen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-03-04:
Dette er et saksområde der politikerne må ha perspektiv og langsiktig tankegang. I populismens tidsalder er ikke det så lett. Jeg er veldig glad for å ha en regjering og en statsråd som klarer det, sjøl om ikke alle «plussene» på statsbudsjettet var slik at alle likte det – og de som klagde på dette, ved forrige taler, hadde ikke plass i eget budsjett engang. I dag er det sånn at 90 pst. av det store teknologibedrifter som Nokia, Ericsson, osv. produserer, ikke fantes for ti år siden. Et annet skremmende perspektiv er at i et samfunn der utdanningsnivået øker, vet vi at innovasjon og gründerkultur synker med hvor høy utdanningen er. Det betyr at en egen utfordring i forhold til utdanningsnivået er å legge inn gründerkulturen. Så har vi tradisjon for å eksportere ideer. Jeg husker at for 13 år siden stod min partileder på talerstolen på landsmøtet og holdt fram en varmepumpe som ingen hadde hørt om. Den var oppfunnet i Norge, men satt i produksjon i Sverige. Jeg tror det er mange utfordringer på både forskningssiden, gründersiden og innovasjonssiden. Jeg tror vi har en stor jobb å gjøre i forhold til byråkratiseringen av forskningen, og at vi ikke har kulturer som bygger fram gründere. Jeg er veldig glad for Regjeringas satsing på realfag og teknologi, men det er også viktig å satse på gründerkulturen i utdanningen. Det er videre viktig å satse på studentutveksling, som også er en kulturutveksling i forhold til bedriftskultur, forskningskultur og gründerkultur. Jeg tror det vi holder på med her i dag, er mye viktigere for både distriktspolitikken og arbeidsmarkedspolitikken enn 2 milliarder kr til å bygge skolebygg er. Dette er framtida. Dette er tankegangen som bringer oss framover. Men som sagt, i populismens tidsalder er det ikke så greit å argumentere for det. Derfor er vi i Venstre veldig glad for å ha en regjering som satser på dette og er en pådriver, men det trengs et bredt flertall i Stortinget for å komme i mål i forhold til det OECD-nivået vi har ønsket å komme opp på.
Raymond Robertsen (Høyre), 2003-03-04:
Jeg vil takke Søren Fredrik Voie for å ha tatt opp et så viktig tema, nemlig å fokusere på målet med forskning og å sette forskning i et perspektiv når det gjelder verdiskaping, for på den måten å øke vårt konkurransefortrinn internasjonalt. SkatteFUNN-ordningen er blitt mye omtalt fra denne talerstolen under debatten, og jeg må bare konstatere at så langt ser det ut til at den virker etter målsettingen, og det er veldig bra for bedrifter som ønsker å forske, og ikke minst for bedrifter som har kunnskapskapital. Norge består imidlertid av mange små og bittesmå bedrifter, og de er spesielt lokalisert i Distrikts-Norge. Det er klart at dette i stor grad begrenser deltakelse i en sånn ordning, for man har ikke kunnskapskapital i bedriften til å være med og til å være et lokomotiv. Næringsmessige ringvirkninger av forskning og kunnskapsrelatert produksjon ser man veldig ofte og i hovedsak lokalisert i nærheten av universitetene og forskningsinstitusjonene. Dette gir næringslivet i distriktene en dobbel utfordring: Man er langt unna kunnskapen, og man har mangel på kunnskap i bedriften og dens nærområde. Det er viktig at utdannings- og forskningsinstitusjonene innleder samarbeid med bedrifter i alle størrelser, også i utkantene. En forutsetning for at næringslivet i distriktene skal ha suksess i en kunnskapsøkonomi, er at man også deltar i forskning. Mer forskning må gjøres på småbedriftenes premisser, og utdannings- og forskningsinstitusjonene bør stimuleres bl.a. til å forske i bedrifter, sammen med bedrifter og på tema som er viktige for de små bedriftene – dette for bl.a. å øke kompetansen internt i de små bedriftene og, ikke minst, for å sikre relevant forskning for småbedriftene i Utkant-Norge. Jeg tror ikke at Norge klarer å nå sine forskningsmål dersom ikke småbedriftene i distriktene også er med. Vi ser eksempel på det fra bl.a. Island. Alt utstyr som brukes i fiskeindustrien i Norge, kjøpes fra Island. Det er fordi man på Island har hatt et tett samarbeid mellom fiskeindustrien og forskningsinstitusjonene som har resultert i en sånn produksjon. Dette er det viktig å gjøre også i Norge. Det er viktig for Distrikts-Norge.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-03-04:
Det er bra at statsråden sier at det er grunn til bekymring, og at vi er enige om det. Men vi er ikke enige om virkemidlene for å få kommunene til å si ja til å ta imot flere. Statsråden sier at jeg bør yte kommunene rettferdighet, og jeg vil skryte av kommunene. Det er ikke det det står på. Men vi i denne salen må også ta de signalene som kommer fra kommunene, på alvor. Mange av de kommunene der flyktningene ønsker å bosette seg, er blant de mest pressede kommunene både når det gjelder bolig, når det gjelder å ta imot flere barnehagebarn og flere skolebarn, og i forhold til at kommuneøkonomien er så dårlig at det kommer til å gå ut over andre ting. Hvis statsråden mener at det er noen spesielle kommuner rundt omkring i Norge som sier nei, og andre som sier ja, vil jeg si at jeg har gått gjennom en liste over hvem som sier ja, og hvem som sier nei. Og det er slik at dette gjelder kommuner som er styrt både av Høyre, av Kristelig Folkeparti og av Arbeiderpartiet, for å nevne noen, så det er ikke noen rød tråd gjennom det. Statsråden sier også at man ikke avslo noen søknader i 2002 når det gjaldt tilskudd gjennom Husbanken, og det er nok riktig. Men jeg vil tro at tilskuddsbeløpet var vesentlig lavere i forhold til tidligere år. Arbeiderpartiet ville bevilge 2 milliarder kr mer til kommunesektoren enn regjeringspartiene og Fremskrittspartiet. Vi mener at det var nødvendig og ville gitt mange kommuner muligheten til å si ja til å ta imot flere flyktninger. Nå sitter isteden staten med regningen, ved at mange må sitte lenger på mottak enn nødvendig. Arbeiderpartiet foreslo også å øke utlånsrammen i Husbanken med 2 milliarder kr utover Regjeringens forslag, og vi ville gi økte bevilgninger til boligsektoren med 200 mill. kr. Det ville gitt flere boliger, flere kunne fått botilskudd, flere kunne fått høyere botilskudd, og flere kommuner ville sagt ja til å ta imot, og kanskje ja til å ta imot flere. Nå kan det bli nødvendig å øke bevilgningene til mottak isteden. Derfor mener jeg at Stortinget må lytte til kommunenes signaler om hvorfor de ikke tar imot flyktninger. Hvis vi gjør det, kan det hende at saken løser seg.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-03-04:
Avslutningsvis et par punkter: Det ene er det som representanten Karin Andersen tok opp om at flyktninger som har kort botid her i landet, ikke kommer inn under alderspensjonsordningen. Dette er et irritasjonsmoment som kommunene stadig tar opp. Det betyr at disse personene blir avhengige av sosialhjelp så lenge de lever og blir en belastning for kommunene. Jeg vet at det har vært jobbet lenge med dette i departementet. Nå burde vi få en løsning på dette, slik at vi får denne saken ut av verden. Det som forundrer meg, er noe statssekretæren i Kommunaldepartementet sa til Kommunal Rapport den 13. februar i år, at grunnen til at kommunene ikke tar imot flere flyktninger, er at det er blitt en mindre positiv holdning etter 11. september 2001. Jeg synes uttalelsen var ganske oppsiktsvekkende, og det er i hvert fall ikke de samme signalene som vi får fra kommunene, når vi snakker med dem. Derfor håper jeg statsråden kan avkrefte at problemet ligger der. Så har representanten Sandberg igjen vært oppe på denne talerstolen og fraskrevet seg sitt ansvar i forhold til den problematikken vi nå har debattert. Det går ikke an å si at det ikke har noen betydning hvordan kommuneøkonomien er, og det går heller ikke an å si at kutt i norskopplæringen ikke har betydd noe i forhold til velvilligheten eller viljen hos kommunene til å ta imot nye flyktninger. Så er det slik at det faktisk sitter over 250 enslige mindreårige og venter på å kunne flytte til en kommune i dag. Og UDIs Regionkontor Øst gikk ut med en oppfordring til kommunene om å gjøre en ekstra innsats for å bosette noen av disse barna. Det var noen kommuner som sa ja, men samtlige kommuner bl.a. på Romerike sa nei. Det er det all grunn til å ta på alvor, og jeg kunne tenke meg at statsråden sa noe om hvorledes hun mener man kan ta tak i dette. Ellers kan jeg ikke se at statsråden har gitt noen spesielle signaler om noen politiske grep som vil bedre situasjonen framover, og derfor er det all grunn til at vi må følge med på dette. Nå sier statsråden at man skal vurdere dette utover våren, og det ville være ønskelig om hun nå fra denne talerstolen kom med noen signaler om hvordan hun mener dette bør tas tak i.
Erna Solberg (Høyre), 2003-03-04:
Jeg er enig med representanten Øye i at det er mange forskjellige politiske farger på dem som i dag sier nei. Jeg bruker veldig ofte min tid til å fortelle Høyre-ordførerne at dette er et fellesansvar, og at også de må være med og dra lasset. Jeg håper at Arbeiderpartiet gjør det samme med sine ordførere, og at dårlig kommuneøkonomi på et område der de beregningene vi har i fellesskap med KS, viser at det er full dekning i forhold til utgiftene, ikke brukes for å legitimere at man sier nei. Jeg synes også at det viktigste vi gjør nå, er å forsøke å få til tiltak som begrenser presset på bosetting. Ikke minst når vi skal innføre den nye introduksjonsloven og nye endringer, er det viktig at kommunene, når de skal bygge opp et bedre apparat for å håndtere integreringen, finner måter å avlaste bosettingen på. Det er noe av bakgrunnen for at vi har stilt strengere krav knyttet til familiegjenforening – et ikke populært, men nødvendig tiltak. Når det så gjelder spørsmålet om hva kommunene får, synes jeg ærlig talt at Arbeiderpartiet nå dobbeltselger sine egne bevilgninger betydelig. I forhold til boligtilskuddet har altså Arbeiderpartiets alternative budsjett en helt klar målretting mot utleieboliger for ungdom og lavinnskuddsboliger. Det står ikke et ord i Arbeiderpartiets alternative budsjett om at det boligtilskuddet som ble økt i deres budsjett, skal brukes til å øke graden av betaling til kommunene i forhold til flyktningboliger, eller at det skal gå til flere flyktningboliger. Og på bakgrunn av den kritikk som Arbeiderpartiet har rettet mot Regjeringen for mangel på satsing på vanlige ungdomsboliger og lavinnskuddsboliger, og deres forslag om å øke boligtilskuddet med 112 mill. kr, har jeg lyst til å minne om at 112 mill. kr mer ikke hadde gitt mange leiligheter. Skulle man ha økt innskuddet, hadde man brukt opp de 112 millionene i de tettbygde strøkene bare på flyktninger. Jeg synes at det er grenser for hvor mange ganger man i den politiske retorikken kan bruke de samme pengene ved å hevde at man kunne brukt dem på flere forskjellige områder. Jeg synes at Arbeiderpartiet bør bestemme seg for om vi skulle brukt av det ekstra boligtilskuddet til utleieboliger til ungdom, til lavinnskuddsboliger – Karl Eirik Schjøtt-Pedersen kritiserer undertegnede sterkt for at vi måtte prioritere flyktninger istedenfor å ha ekstra penger til dette – eller om dette var ekstra penger som skulle brukes til å bedre bosettingen av flyktninger. Det svaret synes jeg egentlig man bør gi. Det går ikke an å bruke de samme pengene to ganger. Det forsøker Arbeiderpartiet å gjøre i mange av debattene for tiden.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2003-03-04:
Jeg har lyst til å peke på det grelle bakteppet denne interpellasjonen har. En del av bakteppet handler om politiske og menneskelige tragedier der ca. 40 millioner mennesker er på flukt. Deres liv er preget av fattigdom, politiske konflikter og krig, og mange er utsatt for tortur og sosial fornedring. En annen del av bakteppet er den norske virkeligheten. Et av verdens rikeste land greier ikke å oppfylle meget begrensede internasjonale forpliktelser og politiske målsettinger om å bosette noe over 8 900 flyktninger. Til tross for denne beskjedne målsettingen greide norske kommuner å bosette bare i underkant av 5 000. Det vil si at flyktninger blir boende i asylmottak langt over tiden og ofte mye lenger enn hva som er forsvarlig – familier med små barn, personer med traumatiske opplevelser i det land de flykter fra, enten på grunn av krig eller fordi de er blitt torturert eller har sett sine nærmeste bli utsatt for vold eller bli drept. Vi vet at flyktninger har behov for hjelp til å takle sine traumer. Én ting er at vi ikke har greid å stille opp med tilstrekkelig psykiatrisk hjelp. En annen ting er at disse problemene blir ytterligere forsterket gjennom usikkerhet om hvilke framtidsutsikter de har. Lange opphold på asylmottak – uten arbeid, uten språkopplæring – skaper frustrasjon, fortvilelse og et høyt konfliktnivå, både på asylmottaket og i forhold til omverdenen. Dess fortere flyktninger som kommer til Norge, kan komme i gang med arbeid, med utdanning, med å lære seg norsk, dess fortere vil de bli en del av vårt samfunn, bidra med sine evner og anlegg og bli en integrert del av vårt samfunn. Dess lenger vi venter, dess vanskeligere blir det, og dess større er sjansene for at flere vil ha behov for langvarig hjelp, både psykisk og økonomisk. For den enkelte vil rask hjelp til å komme i gang med sitt nye liv være avgjørende for vedkommendes levekår. For samfunnet vil det på sikt lønne seg å investere i arbeidsplasser, i boliger, i språkopplæring og i kommunene, slik at man kan gi den nødvendige støtte i etableringsfasen i et nytt land.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2003-03-04:
Ordningen med sentrale avtaler mellom UDI og KS har fungert forskjellig fra kommune til kommune. En skal likevel huske at de fleste kommuner følger lojalt opp statlige ønsker og vedtak, noe som interpellanten synes å ha glemt. Denne variasjonen skyldes i første rekke at UDI forventer svar fra kommunene om antall flyktninger som kan bosettes, allerede i september. Kommunene ønsker diskusjon i forbindelse med plan og budsjett for kommende år. Den pågår som kjent langt inn i desember. Det ville vært en fordel for kommunene om UDI ikke fulgte årskalenderen, men at dette muligens gikk fra 1. mars til 1. mars. Skepsisen i kommunene går i særlig grad på at antall flyktninger med særlige vansker, både når det gjelder traumer, helse og utdanningsnivå, øker, og behovet for mer omfattende kommunale tjenester stiger. Voksenopplæring, styrket grunnskoleundervisning og helse- og sosialhjelp er eksempler. Når arbeidsmarkedet strammes inn, ser vi særlig at det blir vanskelig å skaffe tiltaksplasser eller faste arbeidsplasser for flyktninger og våre nye landsmenn. Når vi nå får en rettighetslov, der norskopplæring og arbeidstrening skal kombineres, stiller dette langt større krav til kommunene og fører til betydelig mer skepsis. Her har vi en stor utfordring. Jeg mener f.eks. at Aetat, sammen med kommunene, burde legge opp til yrkesrettede kurs med en kombinasjon av norsk, yrkestrening og utdannelse, der man utdanner til yrker som det er behov for, f.eks. sykepleiere, hjelpepleiere og omsorgsarbeidere. For de største kommunene ser vi at deres kanskje største utfordring er familiegjenforening. Kommunene mener at man i UDI ikke er flink nok til å synliggjøre mulig omfang av flyktninger. Én mulighet er å inngå avtaler med større kommuner om f.eks. treårige avtaleperioder. Kommunene vil over en treårsperiode binde seg til et totalt antall flyktninger fra mottak, inklusiv familiegjenforeninger. Dette vil gjøre det lettere for kommunene å planlegge både boliger og norskundervisning.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-03-04:
Saken burde egentlig ikke overraske noen. Jeg vil i likhet med statsråden prøve å nyansere debatten litt, for hvis en skal lete etter hvem som har ansvar i forhold til det som er situasjonen i Kommune-Norge i dag, tror jeg nok at det ansvaret bør fordeles på flere partier, inklusiv Arbeiderpartiet. Det er jo litt interessant å lytte til interpellanten når hun peker på at dette må løses fra Regjeringens side i samarbeid med samarbeidspartnerne. Da regner jeg med at interpellanten tenker på Fremskrittspartiet. Når det gjelder flyktning-, innvandrings- og integreringspolitikken, er Arbeiderpartiet faktisk en viktigere samarbeidspartner for denne regjeringen enn det Fremskrittspartiet noensinne har vært. Det går på ansvarsfordeling. Jeg tror at vi nå, ut fra denne debatten, i større grad bør se på asylinnvandring, og innvandring generelt, i sammenheng med integrering. Jeg registrerte at statsråden ikke har hatt noe ønske om det tidligere, men det er klart at det bør vi absolutt gjøre nå. Det er klart at det antall mennesker som kommer hit og søker asyl, og som blir plassert på mottak i Norge, selvfølgelig vil få en indirekte konsekvens for folk som får opphold og skal plasseres ute i kommunene. Og når UDI etablerer asylmottak rundt omkring i små kommuner, vil det automatisk føre til at kommunene får utfordringer bare i forhold til det, samtidig som de skal integrere og bosette flyktninger som har fått opphold. Det blir for enkelt – der er jeg enig med statsråden – å si at dette har med den generelle kommuneøkonomien å gjøre. Men når integreringstilskuddet faller bort, vil det automatisk bli en belastning for den enkelte kommune på mange felt, både når det gjelder skoler, barnehager og sosialtjenester. Da blir den oppgaven vi nå har foran oss i forhold til rettighetsloven, veldig viktig – at vi får på plass en skikkelig integreringspolitikk. Men jeg kan ikke la være å peke på at det er like viktig at vi ser på det som har med den generelle innvandringspolitikken å gjøre, for at vi skal greie dette. Det går selvfølgelig på at vi skal forholde oss til internasjonale konvensjoner, selvfølgelig skal vi det, men der er det full åpning for at Norge kan være mye mer restriktiv enn det vi har vært hittil. Samtidig hører jeg at statsråden peker på innstramming når det gjelder familiegjenforening. Jeg hadde håpet at Regjeringen og statsråden også ville se på kravet om egnet egen bolig i forhold til familiegjenforening, som ville være enda et bidrag med hensyn til å stramme inn på det feltet og gjøre det litt mer lempelig for kommunene i forhold til bosetting av flyktninger.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-04:
Hvis det gamle ordet om at verden går framover, var sant, skulle vi hatt færre asylsøkere og færre som trengte å få beskyttelse i Norge. Men dessverre er det sånn at verden går faktisk ikke bare framover. Forskjellen mellom fattige og rike mennesker i verden blir større, og vi er alliert med en stat som ønsker å drive forebyggende krig – så absurd det uttrykket enn måtte være – på egen hånd. Begge deler skaper flyktningstrømmer og folkevandringer blant mennesker som søker et bedre og tryggere liv – et liv i trygghet for seg og sin familie. Folk kommer til å søke asyl, og folk kommer til å sitte i flyktningleirer, i årene som kommer, og da har vi i Norge en juridisk og en moralsk forpliktelse til å ta imot flere mennesker som har behov for det. Vi i SV ville faktisk ha en sterkere innsats i statsbudsjettet enn det Regjeringen ville, for å kunne ta imot flere overføringsflyktninger i det året som er gått. Jeg er helt enig med statsråden i at det ikke bare er denne regjeringens skyld at kommunene ikke tar imot flere flyktninger. Det er ingen tvil om at andre folks opphaussing og sammenblanding av kriminelle asylsøkere og flyktninger som har behov for hjelp, bidrar til skepsis blant lokalpolitikere og bidrar til at flere kommuner sier nei. Men det er faktisk tre ting som har endret seg siden KS og Regjeringen inngikk en avtale om bosetting. Det ene er at norskopplæringen i asylmottakene er blitt fjernet, introduksjonsprogrammene er blitt gjort obligatoriske for kommunene, og kommunenes økonomi er blitt ytterligere forverret, noe bl.a. Arbeiderpartiets representant Signe Øye tok opp også i forhold til Husbankens rammer. Jeg vil si noe om dette med fjerning av norskopplæring, for jeg synes det er fryktelig viktig. Det er klart at for de menneskene som fikk opphold i Norge, og som har sittet i mottak, har det i snitt gått 43 uker før de fikk innvilget søknaden sin. Det er nesten ti måneder, og det er altfor lang tid. Forskning viser at motivasjonen synker dess lenger man sitter i mottak, men ikke minst er det for lang tid å sitte uten å lære norsk. Kommunalministeren og jeg var sammen på en konferanse i Bergen og diskuterte disse tingene. En av mottakslederne i Bergen sa at dette var en katastrofe, fordi man merket at folk hadde fått en mye vanskeligere hverdag. Det er ikke rart at kommunene er skeptiske, for hvis folk kan dårlig norsk, er det vanskeligere for dem å komme seg i arbeid. I tillegg er Aetats rolle i introduksjonsprogrammene og økonomien som ligger i det, uklar. Man er nødt til å kunne norsk for fullt ut å kunne delta i introduksjonsprogrammer, også for å få seg ufaglærte jobber.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-03-04:
Det er vel bred enighet om at langvarig opphold i mottak er den verst tenkelige situasjonen både for asylsøkere og for samfunnet som helhet. Det hindrer en vellykket integrering, det reduserer mulighetene til å lære norsk fort, og det reduserer også mulighetene til å få seg arbeid og dermed kunne klare seg på egen hånd uten hjelp fra samfunnet så raskt som mulig. Det er riktig som statsråden sier, at for langvarig opphold i mottak ikke er noen ny situasjon. Det er et problem som de fleste kommunalministre har slitt med, undertegnede inkludert. Jeg tror vi skal være såpass ærlige at vi tar et felles ansvar og innser at dette ikke er noen ny situasjon. I min tid hadde vi en særdeles stor tilstrømming av flyktninger og asylsøkere, ikke minst på grunn av Kosovo-konflikten, som satte apparatet på svært store prøver i forhold til å klare bosetting. Men samtidig ble integreringstilskuddet økt for første gang på mange år, så her er det mange som har en historie i forhold til ikke å ha gjort den jobben som bør gjøres. Men det at situasjonen ikke er ny, gjør selvfølgelig ikke behovene for tiltak noe mindre, tvert imot. Kommunene er krumtappen i bosettingsarbeidet, og det er mange kommuner som gjør en prisverdig innsats. At kommunene i dagens situasjon er mer tilbakeholdne i forhold til bosetting, er for så vidt ikke så vanskelig å forstå. For det første er kommuneøkonomien strammere enn noensinne. Mange kommuner makter ikke engang å opprettholde lovpålagte oppgaver. De sliter hver eneste dag med kutt i de lovpålagte oppgavene overfor egne innbyggere og kvier seg derfor for å påta seg nye oppgaver. I tillegg øker arbeidsledigheten. Dermed minker også mulighetene til å få til en vellykket integrering, som også innebærer at de som blir bosatt, så raskt som mulig skal ha et arbeid. Når så stortingsflertallet etter forslag fra Regjeringen har redusert perioden for arbeidsledighetstrygd, har man altså på toppen av det hele skjøvet flere over til sosialkontorene, og dermed også økt kommunenes kostnader på dette området. Mange kommuner er med rette redde for å ende opp med økte sosialutgifter. Når da kommunalministeren i sitt første innlegg mer enn antydet, riktignok med adresse til Arbeiderpartiet, at partiene sentralt bidrar til at kommunene ikke driver aktiv bosetting som en demonstrasjon mot kommuneøkonomien, går kommunalministeren for langt. Det var ikke mulig å oppfatte kommunalministeren på noen annen måte. Vi har et felles ansvar, og det er et ansvar som Regjeringen også i aller høyeste grad sitter med. Det blir for enkelt bare å sende ballen over til kommunene, også i denne saken. Det er nødvendig at Regjeringen tar sitt ansvar i forhold til kommuneøkonomien, i forhold til fortsatt å øke integreringstilskuddet, ikke minst i forhold til å øke tilgangen på egnede boliger, og til slutt i forhold til at norskopplæringen i mottak er blitt fjernet. Dette var et særdeles viktig tiltak for å gjøre det enklest mulig for kommunene å få til bosetting så raskt som mulig.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-03-04:
Det er bekymringsfullt når en får signaler fra en rekke kommuner som tyder på at det er mindre vilje til å bosette flyktninger nå enn tidligere. Det er et forhold som bør bekymre oss alle. Jeg registrerer at 90 kommuner har sagt nei eller har utsatt saker, slik interpellanten viste til i sitt første innlegg. Derfor er det behov for at statsråden og hennes departement tenker grundig gjennom hva som er årsakene til det, og hva som kan gjøres i et samspill med Kommunenes Sentralforbund for å stimulere kommunene til å øke sin interesse for å ta imot flyktninger. Det beklagelige faktum er jo at flere blir sittende i mottak i lengre tid etter at de har fått oppholdstillatelse, med de problemer det måtte medføre. Jeg er naturlig nok enig i de forhold som interpellanten har påpekt som viktige årsaker til det som nå skjer. Det at kommunesektoren har en så vanskelig økonomisk situasjon, bidrar selvfølgelig til å gjøre det vanskeligere for kommunene å ta på seg den type oppgaver som vi her snakker om. Det andre er at grep som f.eks. Regjeringens forslag om endringer og innstramminger i forhold til språkopplæringen heller ikke akkurat har stimulert til økt vilje i kommunene til å ta imot flyktninger. Og sist, men ikke minst, har interpellanten pekt på manglende rammer i Husbanken og den betydning det også har for å kunne bosette flyktninger. Jeg registrerer at statsråden antyder at Arbeiderpartiet bruker penger to ganger. Det er ikke riktig. For det første har Arbeiderpartiet altså foreslått 2 milliarder kr mer i utlånsramme til Husbanken. Det ville gjort det mulig å bygge flere boliger, som har betydning også for flyktninger på grunn av den virkningen det har i det generelle boligmarkedet. Det andre er at Arbeiderpartiet har foreslått betydelig økte bevilgninger til boligtilskudd. Det gir rom for å bygge flere utleieboliger for ungdom uten særskilte problemer, men det gir selvsagt også rom for å bygge mer for flyktninger på grunn av at den samlede rammen som er til disposisjon, er større, og at det derfor også er muligheter for å bedre boligtilbudet generelt. Så merket jeg meg at representanten Sandberg viste til at det her er regjeringspartiene og Arbeiderpartiet som utgjør samarbeidspartnerne, og ikke Fremskrittspartiet og regjeringspartiene. Jeg tror nok representanten må ta inn over seg her som på andre områder at Fremskrittspartiet har inngått et budsjettforlik med regjeringspartiene som innebærer så stramme økonomiske rammer at det vanskeliggjør kommunenes aktivitet også på dette området. Man har inngått et budsjettforlik som har konsekvenser for språkopplæringen. Man har inngått et budsjettforlik med de rammer som gjelder for boligfinansieringen. Arbeiderpartiet har hatt andre vurderinger på alle disse områdene.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-04:
Det dårligste bidraget til å få bosettingen til å fungere bedre enn i dag har Regjeringen gitt ved å fjerne norskundervisningen. SV tror at det beste bidraget som vi kan få på plass, er en introduksjonsprogramordning som er finansiert slik at vi vet at vi lykkes med den. Det som blir viktig, er å få kommunene til å etablere arbeidet med integrering og bosetting som en varig oppgave. Dette er ikke en skippertaksoppgave som man kan gjøre av og til. Derfor synes vi at de innspillene som Peter Gitmark kom med under debatten nå, om en treårig avtale med UDI og at man ser på når avtaleperioden skal inngås, var positive bidrag. Det kan også virke i retning av at man får en mer langsiktig jobbing med det. Jeg har lyst til å peke på noen få punkter. Det ene er psykiatri, som har vært nevnt her. Det er ingen tvil om at dette er et alvorlig problem, det er det jo i den norske befolkningen også . Man må få et bedre system for å sikre at de som virkelig har store psykiske problemer, både får helsehjelp og blir tatt hånd om på en måte som gjør at de ikke er en fare for seg selv og andre. Da vi behandlet utjamningsmedlingen, vedtok Stortinget at det skal lages en trygdeordning for asylsøkere og flyktninger som ikke har opptjening i folketrygden. Det er veldig mange kommuner som peker på at dette er et problem, og dette er en oppfordring til Regjeringen om å komme med denne ordningen så raskt som mulig. Dette gjelder de varige sosialklientene som kommunene frykter. Så ville det også hjelpe om man hadde fått på plass en ordning der mottak for enslige mindreårige asylsøkere var etablert med en standard som barnevernsinstitusjoner, og at man fikk på plass en forsterket fosterhjemsordning for disse asylsøkerne. Det er også disse vi vet at det er vanskelig å bosette, og som lider størst skade av å sitte lenge i mottak og ha en uavklart situasjon. Dette ville bidra vesentlig. Så sier statsråden at det ikke går an å akseptere at kommuner ikke oppfyller bosettingsforpliktelsene sine. Det er vi for så vidt enig i. Jeg har tidligere hørt at statsråden har sagt at hvis man ikke får til denne bosettingsordningen, må man finne andre tiltak. Statsråden sa også nå at man skal se på dette utover våren. Da synes jeg statsråden må si hva slags tiltak hun da i så fall kan sette inn. Betyr det at hun kan tenke seg en ordning med fri bosetting? Betyr det at hun kan tenke seg en ordning der kommunene skal tvinges til å ta imot et visst antall? Hvilke tiltak er det statsråden ser for seg er brukbare for å få på plass en bosettingsordning der færre blir sittende lenge i mottak, særlig etter at de har fått et positivt vedtak? Jeg tror ingen er interessert i at det skal fortsette slik det er i dag.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
La meg først si at jeg begynner å bli litt trett av Arbeiderpartiets museumsholdninger i denne saken samt deres utrolige evne til å overdrive, krisemaksimere og fremstille ting helt feilaktig i mange sammenhenger. La meg minne om at det er altså ikke slavearbeid vi skal innføre i Norge. Overtidsarbeid er faktisk i høy grad frivillig, og arbeidsmiljøloven regulerer også retten til å nekte overtid. I § 49 sier loven at arbeidsgiver plikter å frita arbeidstaker for overtidsarbeid når denne av helsemessige eller av sosiale grunner ber om det, eller om å fritas av personlige grunner. Det er altså en beskyttelse i loven mot å pålegge arbeidstakere utilbørlig overtid i en del tilfeller. Vi tar da ikke bort dette! La meg også minne om en annen ting som er viktig i denne saken. Overtid, ifølge loven, kan bare utføres i særlige tilfeller, dvs. ved uforutsette hendinger, uventet arbeidspress, sesongmessige svingninger eller annet som for så vidt er uventet. Dessuten, blir man pålagt overtid, er det i loven fastsatt minst 40 pst. tillegg i lønnen. Da lønner det seg ikke for arbeidsgiver med for mye overtid, når lønnsutgiftene øker med 40 pst., 100 pst. eller 200 pst. Jeg må si at jeg skjønner ikke Arbeiderpartiets hallingkast i denne sammenhengen lenger. Jeg tar avstand, og jeg ser at det er en stor meningsforskjell mellom Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet i denne sak. Men jeg mener at det standpunkt vi står for, for framtiden vil vise seg å være det beste for det norske arbeidsliv.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Det var ikke overraskende med et slikt angrep fra SVs representant Holmås. Men det denne saken dreier seg om, er egentlig å gi norske bedrifter gode rammebetingelser. Det er et meget vesentlig og viktig moment. Og Fremskrittspartiet ville ikke gått med på dette dersom dette var til skade for arbeidsfolk. Noe av poenget er at fleksibilitet vil styrke norsk arbeidsliv, det vil sikre norske arbeidsplasser, og det vil sikre vår konkurranseevne. Vi vil ha et fritt arbeidsliv med færre offentlige inngrep. Det er Fremskrittspartiets politikk, og vi tror at det er framtidens politikk for å regulere det norske arbeidslivet. Så er det dette med et enklere Norge. Jeg tror vi alle er tjent med forenklinger i lovverket, og spesielt når det gjelder arbeidsmiljølovgivningen, er det behov for forenklinger. Nok en gang må jeg gjenta at § 49 i arbeidsmiljøloven gir rett til å bli fritatt for overtidsarbeid av helsemessige og sosiale grunner. Hvorvidt det blir mer bruk av overtid etter dette, sa jeg noe om i mitt innlegg. Jeg tror ikke dette vil føre til at overtidsbruken vil akselerere noe særlig i Norge. Vi skal huske én ting til: Vi i Norge jobber ikke spesielt mye fra før av. Nylig kunne vi se av en undersøkelse at man i Sverige faktisk jobber 150 timer mer enn det vi i snitt gjør i Norge. Det er litt forunderlig når Arbeiderpartiet og SV, og Senterpartiet antakeligvis, slår en slags saltomortale i ren harnisk – og ser mannen med ljåen – over det som skjer i dag. Det er ikke de store endringene det er snakk om. Det er snakk om fornuftige reguleringer, som det norske arbeidsliv lenge har bedt om, og som de har behov for. Vi tror at dette skal styrke – som jeg sa i sted – norsk arbeidsliv og være til fordel for konkurranseevnen til norske bedrifter.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Det har i løpet av denne debatten vært brukt mange dramatiske ord om hvor ille det vil fare av sted med norsk arbeidsliv dersom disse endringene i arbeidsmiljøloven, som vi nå debatterer, blir vedtatt. Senterpartiet viser seg å være blant dem som mener at dette går aldeles galt. Her er vi dypt uenig med Senterpartiet. Når det gjelder § 49, går den ut på at arbeidsgiver altså plikter å frita arbeidstaker fra overtidsarbeid når denne kan vise til helsemessige eller sosiale grunner for å slippe overtidsarbeid. Jeg mener at det er en god ventil, som bør medvirke til at det ikke blir et utilbørlig press på enkelte arbeidstakere som blir bedt om å jobbe overtid. Jeg tror at arbeidsmiljøloven, slik den er i dag, har en utforming som gjør at den i ganske stor grad beskytter norske arbeidstakere når det gjelder overtidsarbeid. Loven gir den beskyttelse – så vidt jeg kan vurdere det – som norske arbeidstakere trenger. Men de endringene vi nå foretar, er av en slik karakter at de vil bety økt konkurranseevne for norske bedrifter. Vi vil få en bedre tilpasning til et moderne arbeidsliv. Og når det gjelder dette med økt fleksibilitet, er det ingen tvil om at det ligger et positivt element i dette. Det er akkurat det som er poenget, at norsk arbeidsliv må ha de samme konkurransevilkår som våre naboland har. Vi kan ikke lage egne særregler som innebærer at norske bedrifter ikke er konkurransedyktige.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Min replikk er ikke ment som noen faglig kritikk av innholdet i statsrådens innlegg – til det var jeg for enig i det han sa. Men jeg finner det noe underlig at Fremskrittspartiets forslag som ble fremmet i fjor, om oppmyking av arbeidsmiljølovens bestemmelser om nattarbeid, ble avvist av statsråden med henvisning til at man ønsket en mest mulig helhetlig gjennomgang av arbeidsmiljøloven, og henvisning til Arbeidslivslovutvalget. Denne gangen har altså statsråden selv fremmet forslag om overtidsarbeid, og man kan vel ikke si at dette er i tråd med det statsråden sa den gang om en mest mulig helhetlig gjennomgang via Arbeidslivslovutvalget. Jeg synes statsråden bør avkreves en liten forklaring på den litt underlige vurderingen i forhold til grunnlaget for å avvise Fremskrittspartiets forslag om nattarbeid, og spørsmålet må da bli slik: Var Fremskrittspartiets forslag om nattarbeid en stor sak? Og er dette forslaget til Regjeringen i dag om overtidsarbeid en liten sak? Var det grunnen til at vårt forslag ble avvist sist?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Det er ikkje underleg at Framstegspartiet vel å ikkje ta imot råd frå ei samla fagrørsle. Det er me for så vidt vane med. Men det er bekymringsfullt at Framstegspartiet glatt overser råd frå den fremste fagkompetansen på arbeidslivsspørsmål her i landet. Eg tenkjer her på dei kritiske merknadene til oppmjuking av overtidsregelverket som har kome frå Arbeidstilsynet, Statens arbeidsmiljøinstitutt og Arbeidsforskningsinstituttet. Dei peiker på faren for fleire sjukmelde, at inkluderande arbeidsliv kan stå i fare, at endringane kan føre til helseskade, og at det er nødvendig med avgrensingar i lovverket, slik at arbeidstakarane ikkje blir skadelidande. Det overser Framstegspartiet glatt. Mitt spørsmål til representanten Andersen blir: Kva slags fagleg grunngjeving ligg til grunn for at Framstegspartiet vil gjennomføre denne endringa? Ja, dei går enda til enda lenger; Framstegspartiet har lagt inn eit forslag om å tillate overtid på opptil 600 timar. Betyr ikkje råda frå statens eigen fagkompetanse noko for dei vurderingane som Framstegspartiet har gjort i denne saka?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Arbeidarpartiet og eg meiner at det hadde vore rett å avvente denne saka til ei ny arbeidslivslov låg på bordet. Berre da kunne me fått ein heilskapleg gjennomgang. I dag blir det jobba overtid tilsvarande rundt 65 000 årsverk, ifølgje Statistisk sentralbyrå. Samtidig er om lag 100 000 ledige, og arbeidsløysa vil berre auke ytterlegare, ifølgje dei prognosane me har tilgang på. Med dette forslaget vil det bli lagt til rette for auka bruk av overtid, er min påstand. Det betyr kort og godt at færre hender skal få jobbe meir. Eg vil framleis hevde at mykje tyder på at lovendringa vil føre til at fleire vil bli gåande arbeidsledige. Eg skal ikkje ta opp igjen den argumentasjonen eg hadde i mitt hovudinnlegg. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Har departementet vurdert kva den nye overtidslova vil ha å seie for arbeidsløysa i Noreg? Og vil ikkje denne endringa i praksis bety ei omfordeling frå dei som ikkje har arbeid, til dei som har arbeid frå før? Statsråden sa at dette ikkje var noka stor sak, på grunn av at det ikkje var endringar i dei ytre rammene for bruk av overtid. Spørsmålet mitt blir da: Har statsråden støtte i noko fagleg miljø for å foreslå denne oppmjukinga i lovverket? Og har statsråden tillit til sine faglege tilsyn og dei forskingsrapportane som er tilgjengelege i desse spørsmåla? Er det slik å forstå at statsrådens konklusjon er at tilsyna og forskingsrapportane tek feil i sine konklusjonar?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Ein får erkjenne at det er eit fleirtal i denne salen som no endrar delar av arbeidsmiljølova, trass i sterke reaksjonar og åtvaringar frå både fagmiljø og organisasjonar. I erkjenninga av at denne saka er tapt no, vil eg likevel varsle at eg ikkje ser bort frå at det kan bli ein omkamp når innstillinga frå Arbeidslivslovutvalet kjem til behandling i Stortinget, for komiteen har sagt at mandatet til dette utvalet ligg fast. Da er det å håpe at m.a. Kristeleg Folkeparti kan kome på nye og betre tankar i neste omgang. Det er all grunn til å stille seg undrande til Kristeleg Folkepartis snuoperasjon i dette spørsmålet, det er ei haldning til spørsmålet før Samarbeidsregjeringa og ei etter. Dersom det er slik at Kristeleg Folkeparti føler seg overstyrt av eit fleirtal i Regjeringa, bør dei seie det. Men har Kristeleg Folkeparti reelt sett endra standpunkt, er det ei ærleg sak. Eg må likevel gje uttrykk for at det er ei litt overraskande vending. Me er, som sagt, alle kjende med den breie prosessen som er i gang i samband med ein heilskapleg gjennomgang av arbeidslivslovgjevinga, derfor meiner me sjølvsagt at det er litt forkasteleg å behandle dette forslaget no. På mange måtar har det vore ein litt underleg debatt. Regjeringspartia og Framstegspartiet har brukt det meste av sine krefter i ein polemikk mot Arbeidarpartiet og Arbeidarpartiets påståtte samrøre med fagbevegelsen. No er det slik at Arbeidarpartiet har respekt for dei synspunkta som partane i arbeidslivet legg fram. Me har òg respekt for dei kritiske merknadene og innspela som kjem frå fagmiljø. Og kombinasjonen av innspel frå både faglege instansar og fagbevegelsen er det som Arbeidarpartiet har konkludert med i denne saka. Eg konstaterer at desse synspunkta ikkje har hatt betyding for dei vurderingane som er gjorde av fleirtalet i denne salen. Heilt til slutt litt om arbeidsmiljølova § 12. Den er på mange måtar skjønnsmessig. Dersom ein skal vurdere denne paragrafen, er det ein føresetnad at ein har kunnskap om medisinsk forsking og rettspraksis, seier Arbeidstilsynet. Og tilsynet seier vidare at arbeidsgjevar og arbeidstakar normalt ikkje har slik kunnskap, og derfor gjev ikkje arbeidsmiljølova § 12 i praksis eit godt nok vern.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Det er på mange måtar eit privilegium å vere saksordførar, for da kan ein få så mange treminutt ein vil. Eg føler på mange måtar at denne debatten begynner å gå på overtid no – berre nokre ganske korte kommentarar til slutt. Eg synest det er litt underleg når representanten Per Sandberg konkluderer med at han talar fagrørsla si sak, når ei samla fagrørsle er imot desse endringane. I forslaget blir både arbeidstilsyn, verneombod og dei tillitsvalde sette på sidelinja, ved at avtalenivået blir flytta frå det området til enkeltindividnivå. Da blir Sandberg sin konklusjon for meg ganske underleg. Eg kan heller ikkje forstå statsråden når han hevdar at forslaget ikkje er med på å svekkje fagrørsla, når det er slik at avtalenivået går ned på enkeltindividnivå. Men eg skal la det liggje. Eg håper at me i dei framtidige debattane kan prøve å finne konsensus om det inkluderande arbeidslivet, det gode arbeidslivet, ved å etablere ein modell som andre land blir misunnelege på, ved å ha ein god arbeidsmarknadspolitikk, eit arbeidsliv der det er plass til alle – som òg inkluderer det å ha ein god familiepolitikk, ein god helsepolitikk og ein god sosialpolitikk. Det er mi utfordring til neste runde. Eg konkluderer med at vedtaket i dag går i ei litt anna retning. I staden for eit meir inkluderande arbeidsliv meiner eg at forslaget er med på å gje oss eit meir brutalisert arbeidsliv.