trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-10-25:
Statsminister Bondevik nevnte ikke i sin tiltredelseserklæring landets over en million pensjonister med et eneste ord. Representanten Lilletun var heller ikke særlig interessert i å snakke om pensjonistene i sitt innlegg i dag, da han snakket i 10 minutter. Dette finner jeg underlig. Derfor har jeg behov for å utfordre representanten Lilletun på det området som går på pensjonister. Fremskrittspartiet har i en årrekke kjempet for å rette opp den urett som er blitt gifte pensjonister til del, slik at disse pensjonistene ikke skal få avkortet sin pensjon med 25 pst. av grunnbeløpet på grunn av at de har valgt å leve sammen i ekteskap. Fra 1998 gjaldt det også dersom en pensjonist var gift med en yrkesaktiv som hadde en inntekt over to ganger grunnbeløpet i folketrygden. Jeg lurer på om Kristelig Folkeparti nå er villig til å erkjenne at de pensjonene som man mottar, er en opparbeidet rettighet og ikke skal avkortes fordi man er gift. Representanten Lilletun nevnte veldig mange ganger i innlegget sitt det som går på verdier og forankring i verdier. Mener representanten Lilletun at ekteskapet som form bidrar til å verne bl.a. om verdier i samfunnet? Og vil Kristelig Folkeparti støtte Fremskrittspartiet på dette området – at det å være gift ikke skal være noe grunnlag for en avkorting i pensjonene?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Jon Lilletun er vanligvis en klok mann. Han har dessuten erfaring både som statsråd og som leder av kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, og det er god erfaring. Men i denne debatten har han opptrådt veldig servilt overfor Fremskrittspartiet. Det startet med et replikkordskifte med Carl I. Hagen, der Jon Lilletun siterte Sem-erklæringen og bad om støtte til deler av det som han var litt usikker på om Carl I. Hagen ville støtte. Og Hagen antydet at 80 pst. av støtten vil Regjeringen måtte hente fra Fremskrittspartiet, altså 80 pst. av støtten må de hente fra Fremskrittspartiet. Mitt spørsmål til Jon Lilletun er: Er han enig i denne vurderingen, at denne regjeringen må hente støtte fra Fremskrittspartiet i 80 pst. av sakene? Og hvis det er tilfellet, hvis Jon Lilletun er enig i Carl I. Hagens vurdering: Innebærer ikke dette en ganske dramatisk høyredreining av politikken, der en regjering skal hente støtte fra Fremskrittspartiet i 80 pst. av sakene? Så siterte Lilletun fra tiltredelseserklæringen. Han mener selvsagt at den er veldig bra, så han siterte en god del av den, bl.a. når det gjelder kunnskapssamfunnet. Regjeringen sier der at det skal bli lettere å etablere privatskoler. Det er jo å forenkle loven. Det er vel ingen lov i dag som er så enkel som privatskoleloven, så det å forenkle den er ikke så enkelt. Forenkling – betyr det å utvide grunnlaget, altså å gjøre det lettere å etablere skoler og åpne for at flere grupper skal kunne etablere skoler, altså ikke forenkling, men en utvidelse av grunnlaget, slik at forenkling er en omskrivning av det å utvide grunnlaget for privatskoler?
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2001-10-25:
Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti har stått saman om viktige verdispørsmål på fleire politiske område, m.a. at retten til fullverdig utdanning skal vere lik for alle, utan omsyn til kvar ein bur, sosial bakgrunn og økonomisk evne. Og eit trygt og veltilpassa barn som kanskje ikkje får toppkarakterar i dei tradisjonelle faga, men som derimot utviklar samfunnsengasjement og tru på seg sjølv, og som ikkje minst kjenner tryggleik i skulekvardagen, er også eit mål i norsk skulepolitikk og ei god samfunnsinvestering. Her har Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti hatt samanfallande syn. Representanten Lilletun talar varmt om kunnskaps- og kompetansesamfunnet, men det er med stor uro eg registrerer kva Kristeleg Folkepartis nye regjeringspartnar, Høgre, uttalar på det skulepolitiske området. Ifølgje Dagbladet av 13. august svarar representanten Lønning følgjande på spørsmål om eit lønnssystem der rike kommunar får dei beste lærarane: «Ja, og det er greit.» Og den nye utdanningsstatsråden frå Høgre gir også signal som kan tyde på at den nye regjeringa vil prioritere eliteskular framfor einskapsskulen, medan både Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti tidlegare har hatt som grunnleggjande mål at den offentlege skulen skal vere ein møtestad for barn med ulik sosial bakgrunn, og lagt til grunn at mangfald er positivt og skal verdsetjast, så mi utfordring til representanten Lilletun er følgjande: Vil Kristeleg Folkeparti i ei Høgre-dominert regjering vidareføre si skulepolitiske line med vekt på livsverdiar, på haldningar og kunnskap, eller er det Høgre sine standpunkt som vil prege den nye regjeringa sin skulepolitikk, slik at ho dermed må søkje og trenge støtte frå Framstegspartiet?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Mye har skjedd i norsk politikk denne høsten utover de rystelser som selve valgresultatet i og for seg skapte. Noe av det kanskje mest skjellsettende som har skjedd, men som har skjedd, er jo at sentrumsalternativet nå er erklært dødt. Senterpartiet og Enoksen stod alene igjen i sentrum da Kristelig Folkeparti og Venstre valgte å gå til Høyre. Det kan se ut som om også Senterpartiets leder nå har erkjent konsekvensene av dette, og har offentlig gitt signaler om at han ønsker å bygge nye allianser. Det ser Arbeiderpartiet på som en positiv invitt, for så vidt kanskje også som et svar på tidligere invitasjoner fra Arbeiderpartiet om å bygge allianser mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Det tok rett nok lang tid før vi fikk et positivt svar, men vi må betrakte Senterpartiets leders uttalelser på den måten. Kanskje var det likevel slik at sentrumspartiene litt for lenge holdt på sin egen ideologi om at et mindretallsstyre absolutt var å foretrekke. Men i dagens utgave av Nationen kan det se ut som om senterpartilederens utspill ikke er så klart likevel, så mitt spørsmål til representanten Enoksen blir derfor om det er mulig å klargjøre fra denne talerstol: Er det Lundteigens syn på Arbeiderpartiet som umulig samarbeidspartner eller er det Enoksens syn på Arbeiderpartiet som mulig samarbeidspartner som gjelder?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Første del av replikken fra representanten Sanner må jeg si var litt overraskende, for jeg tror at dersom representanten Sanner tar seg tid til å gå tilbake og studere Arbeiderpartiets budsjetter da vi sist var i opposisjon, vil det fort bli tydelig at det ikke medfører riktighet at Arbeiderpartiet har ført en uansvarlig politikk i opposisjonstilværelsen. Det skjedde ikke de to og et halvt årene med sentrumsregjeringen, og det kommer heller ikke til å skje inn i en ny periode. Faktum er at de to partiene som kanskje har vært mest enige med hensyn til å definere rammen for den økonomiske politikken i Stortinget, faktisk gjennom mange, mange år, har vært Arbeiderpartiet og Høyre. Vi hadde en rimelig lik forståelse av det rommet som var tilgjengelig i norsk økonomi. Det som nå er et spenningsmoment, er om også Høyre står fast ved det. Uttalelser som ble gitt i Regjeringens første dager, kunne tyde på at man kanskje lette etter muligheter til å slakke litt opp for å kunne klare denne både–og-politikken som Sem-erklæringen er så stappfull av. Til siste del av Sanners replikk vil jeg si følgende: Det finnes et meget sterkt og tydelig eksempel på at det ikke medfører riktighet at Kommuneforbundet eller andre forbund styrer Arbeiderpartiets politikk, og da nevner jeg sykehusreformen. En av de største reformene i offentlig sektor som er satt på skinner gjennom mange, mange år, er det Arbeiderpartiet som har satt på skinner: reformen av sykehusvesenet vårt. Jeg tør bare minne om i denne sal det alle selvfølgelig vet, at det var ikke en reform som ble gjennomført med velsignelse fra Kommuneforbundet. Vi mente reformen var riktig og nødvendig, og da gjennomførte vi også den.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Først til disse omtalte snubletrådene. Ja, det er mulig at noen under budsjettbehandlingen her i Stortinget kommer til å snuble i Arbeiderpartiets nye milliard til barnehagesektoren. Det er mulig at noen kommer til å snuble i Arbeiderpartiets styrking av bistandsbudsjettet med 1,2 milliarder kr. Og det er mulig at noen i Stortinget også kommer til å snuble i mange av de andre viktige sakene som Arbeiderpartiet har prioritert. Men dette er ikke snubletråder, det er politiske prioriteringer. Og hvis noen ønsker å prioritere annerledes, er det fortsatt mulig, for dette budsjettet er ikke satt ut i livet. Det ligger som forslag i Stortinget. Har noen andre forslag for hvordan landets ressurser skal disponeres til neste år, er det jo det vi skal drive på med i de neste ukene. De mulighetene eksisterer altså. Og la det ikke være noen tvil: Arbeiderpartiet skulle mer enn gjerne fortsatt å styre på grunnlag av det statsbudsjettet som vår regjering la fram. Vi skulle mer enn gjerne sett at alle de viktige sakene som ligger i det budsjettet, kunne blitt gjennomført til punkt og prikke. Og vi håper faktisk også fortsatt at veldig mye av det skal bli værende igjen etter at finanskomiteen er ferdig med sin behandling av det budsjettet og det tillegget som vi venter på. Så til bruk av oljefondet. Ja, det er nok ikke overraskende at Fremskrittspartiet stiller spørsmål ved det, for Fremskrittspartiet var jo, så vidt jeg erindrer, ett av to partier i Stortinget som ikke var enig i den nye handlingsregelen for bruk av oljefondet. Et bredt flertall i Stortinget var enig om å definere hvordan vi best mulig skal høste av det fondet som vi har bygd opp. Og det er ingen tvil fra vår side om at det budsjettet som er lagt fram, er i henhold til det som et flertall i Stortinget har lagt til grunn, om å bruke avkastningen av Petroleumsfondet.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Når jeg hører den måten som representanten Djupedal beskriver det han kaller å shoppe på, for å danne flertall i Stortinget, er det for så vidt også en måte å beskrive det som har vært mange mindretallsregjeringers liv opp gjennom ganske mange år i norsk politikk. Det er faktisk ikke slik at vi har hatt regjeringer som har hatt et avklart flertallsgrunnlag i Stortinget, på svært, svært lenge. Tvert imot, vi har hatt mindretallsregjeringer som har kunnet styre på det grunnlaget at man i utgangspunktet ikke visste om man hadde et avklart flertall når sakene skulle legges fram for Stortinget, men måtte gå i forhandlinger i Stortinget. Sannsynligvis er det få partier som vet mer om hvordan den tilværelsen er enn nettopp Arbeiderpartiet. Det var jo det som førte til at Arbeiderpartiets ledelse for tre–fire år siden, for første gang faktisk, inviterte andre partier, vi inviterte partiene i sentrum til tettere samarbeid for å bygge mulige flertallskonstellasjoner. Det har vi gjort i erkjennelse av at mindretallsstyre har sine svakheter. Det går an å gjennomføre det, spesielt hvis man har en konstruktiv og god opposisjon å forholde seg til, men det er meget krevende. Det er ikke stabilt, og det er ikke et forutsigbart styresett. Det ligger til grunn for Arbeiderpartiets orientering mot andre partier for å bygge flertallsallianser. Vi har ikke endret vårt syn på det etter valget. Da det alternativet som stod i veien for en flertallsløsning, nemlig sentrumsalternativet, ble erklært dødt, hadde Arbeiderpartiet håpet og ønsket at det skulle være mulig å bygge en flertallskonstellasjon på sentrum–venstresiden. Men det ble ikke slik. Det var ikke vårt valg. Det var Kristelig Folkepartis valg som skapte en annen konstellasjon. Men Arbeiderpartiet skal i opposisjon arbeide for å bygge allianser. Vi skal gjøre det mot SV. Vi skal gjøre det mot Senterpartiet. Vi tror fortsatt på at en framtidig flertallskonstellasjonsløsning i norsk politikk er den beste.
Trond Helleland (Høyre), 2001-10-25:
Det er naturlig å følge opp der Hill-Marta Solberg og Enoksen slapp. Senterpartiet har i ukene etter valget tenkt seg om, og partileder Enoksen har kommet ut av tenkeboksen og erklærer: «Jeg mener det er riktig å jobbe for en flertallsregjering hvor Ap og Sp inngår.» I dag tar Jens Stoltenberg Enoksen på ordet og tar til orde for en ny allianse Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Senterpartiet har de siste årene vært mest opptatt av å fastslå blokkdelingens død i norsk politikk. Uavhengighet av blokkene har vært Senterpartiets rettesnor. Valgresultatet må ha vært skuffende for Senterpartiet: For første gang siden 1949 har ikke Senterpartiet en vippeposisjon i Stortinget. I en slik situasjon er det naturlig med en nyorientering. Enoksen har nå altså slått fast at det er Arbeiderpartiet som skal få nyte godt av Senterpartiets gunst og stemmer de neste fire årene, og at Enoksen får med seg SV på kjøpet, er en naturlig konsekvens. Da har vi et todelt partilandskap: En ikke-sosialistisk blokk og en sosialistisk blokk der Senterpartiet inngår. Dette er klargjørende, og jeg ønsker å spørre Enoksen om dette er rett oppfattet? Min samfylking Per Olaf Lundteigen uttalte til Nationen i dag at Senterpartiet bør stå alene i sentrum, selv om han sier: «Det er ikke noe som heter sentrum lenger. Nå heter det Senterpartiet.» Er Enoksen enig med Lundteigen i at det ikke er noe sentrum lenger? Han sa jo i sitt forrige innlegg at det var et sentrum, og at han håpte på og regnet med at Venstre og Kristelig Folkeparti, når de fikk tenkt seg litt om, kom tilbake til sentrum. Men da har jo Enoksen allerede forlatt sentrum og gått til Arbeiderpartiet, ut fra det han selv sier i de intervjuene han har avgitt de siste to dagene. Det er altså to veier for Senterpartiet: en allianse med Arbeiderpartiet eller alenegang. Kan Odd Roger Enoksen nå fastslå at han ønsker å inngå i en blokk med Arbeiderpartiet, slik at vi får to store blokker, eller ønsker Senterpartiet å være en småstein klemt mellom to store granittblokker?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2001-10-25:
Det er fra Fremskrittspartiets ståsted særs gledelig at Senterpartiet ikke lenger er på vippen eller på vektskålen for å få en utvikling i denne sal bort fra en sosialistisk politikk. Det varmer våre hjerter. Uavhengig av hva Senterpartiet representert ved Odd Roger Enoksen skulle si fra denne talerstolen, får vi nå en toblokkstenking. Vi har sett hvordan Senterpartiets leder har fungert de siste dagene, han har omfavnet Arbeiderpartiet, selv om vi i Fremskrittspartiet også registrerer at mange medlemmer og fylkesledere i Senterpartiet er uenig. Men Odd Roger Enoksen representerer hierarkiet, så vi må jo tro at det han sier til mediene eller fra denne talerstol, er Senterpartiets politikk. Senterpartiet har i mange år vært en bremsekloss når det gjelder utviklingen i distriktene og i landbrukspolitikken. Jeg skal ta et eksempel: Fra 1976 til 1997 kostet landbrukspolitikken, inkludert skjermingsstøtten, det norske folk 500 milliarder kr. I den samme perioden hadde vi den største folkeforflytningen fra distriktene til sentrale strøk, og vi fikk over en halvering av antallet bønder. Så hvorfor fortsette med en politikk som ikke virker når vi kan få en progressiv politikk som er mer fordelaktig også for Distrikts-Norge? Vi leser Sem-erklæringen positivt. Der sier man at man vil redusere forskjellen i matvareprisene mellom Norge og våre naboland, at man skal se på lov om ervervsmessig husdyrhold, formodentlig for å få mer konkurranse inn i landbrukssektoren, at man ønsker å bruke skatteincentiver i regional- og distriktspolitikken og mye, mye mer. Jeg håper og tror at den nye Regjeringen vil orientere seg mot Fremskrittspartiet.(Presidenten klubber.) Mener ikke representanten Enoksen at dette er progressivt og nødvendig? (Presidenten klubber.)
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Senterpartiet har forlatt sentrumsalternativet, det bidrog valgresultatet til. Men også før valget, under valgkampen, markerte Senterpartiet at de ikke ville felle arbeiderpartiregjeringen dersom alternativet ble en regjering med deltakelse av Høyre. Her skilte altså de tre partiene lag. Det mener jeg var en ryddig avklaring av et parti som kanskje har opplevd mer motgang enn medgang i det såkalte sentrumsalternativet. I SV har vi lenge og ikke minst under valgkampen markert at vi ønsker et samarbeid med Senterpartiet for å få gjennomført den politikken som vi står for, og som vi på mange områder ser er sammenfallende med Senterpartiets politikk – en bedre miljøpolitikk, betydelig mer satsing på skole og barnehage, rettferdig fordeling og ikke minst en bedre distriktspolitikk. Vi har erkjent og vi tar ansvaret for å mobilisere en bred politisk allianse mot den høyredreiningen av norsk politikk som den nye regjeringen nå legger opp til. Det vil bli tvingende nødvendig i årene som kommer. Mine spørsmål til Odd Roger Enoksen blir derfor: Hva kan vi vente oss av Senterpartiet i perioden som kommer? Kan vi vente oss en annen og mer åpen holdning til å samarbeide med venstresiden, til å samarbeide med SV, for å skape et alternativ til høyrepolitikken?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-10-25:
Sjølv om Senterpartiet no erklærte samarbeidsvilje overfor Arbeidarpartiet og venstresida, verkar det ikkje som om dei har snudd Kristeleg Folkeparti ryggen heilt. Likevel vil eg gjera merksam på at landet si regjering no er samansett av Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre, og at den er ganske ny, så det som vert sagt, minner litt om eit frieri i kveitebrødsdagane. Men representanten Odd Roger Enoksen har jo erfaring, vonleg god erfaring, med Kristeleg Folkeparti og Venstre, og eg reknar med at han trur oss og regjeringserklæringa på at desse partia i den nye regjeringa framleis er opptekne av å ta heile landet i bruk, styrkja skulen, det frivillige Noreg, hjelpa fattigbarna og sikra rammevilkår som gjev ny optimisme i landbruket, ein offensiv næringspolitikk, med arbeidsplassar i distrikta og utflytting av statlege arbeidsplassar i tillegg til at EU-spørsmålet er fjerna frå dagsordenen. Det er dette som står i Sem-erklæringa, i tillegg til noko meir sjølvsagt. Og då er eg forbausa over at Senterpartiet beskriv dette som ein defensiv distriktspolitikk. Spørsmåla til representanten Enoksen er då: Kva er defensivt ved ei erklæring som til forveksling liknar på dei prioriteringane vi gjorde i fellesskap når det galdt å ta heile landet i bruk? Og vil Senterpartiet i neste fireårsperiode, trass i at vi har skifta samarbeidspartnarar, samarbeida konstruktivt med Regjeringa for å nå tidlegare felles mål? Slik eg oppfatta Enoksens kritikk av samarbeidsregjeringa, er den langt på veg basert på spådomar om kva dei trur kan koma til å skje dersom private får sleppa til, og ikkje på kva som står i Sem-erklæringa om Regjeringas prioriteringar.
Trine Skei Grande (Venstre), 2001-10-25:
Ja, det stemmer at man har litt erfaring fra lokal skolepolitikk. I Oslo har vi den samme samarbeidskonstellasjon som den som nå har gått i regjering på landsplan. Man ser at man i den samarbeidskonstellasjonen faktisk har fått til et enormt løft på skole, et enormt løft når det gjelder skolerehabilitering, som Arbeiderpartiet ikke var i nærheten av å få til da de satt med makta i kommunen. Det er brukt 5 milliarder kr på fem år til oppussing av skoler, mot de 63 millioner kr i året som Arbeiderpartiet bevilget til samme formål. Og det er den lave bevilgninga fra den tida som gjør at vi i dag har det store etterslepet vi har på skolesektoren. Og det er klart at den pakken som nasjonalt ble foreslått av Giske og som ble støttet av partiene i den regjeringa som nå har tiltrådt, er et bra løft. Men for Oslo kommune hjelper ikke det engang den skolen som Giske avholdt sin pressekonferanse på. Det er også klart at man sammen med Høyre har fått til større løft på en rekke miljøområder enn hva Arbeiderpartiet og SV fikk til da de satt og styrte sammen. Det ligger nå en satsing på 1,2 milliarder kr på kollektivtransporten i Oslo med de tre partiene ved makta. Det er betraktelig høyere enn det Arbeiderpartiet og SV noen gang var i nærheten av å få til da de sammen styrte hovedstaden.
Trine Skei Grande (Venstre), 2001-10-25:
Mitt syn på arvesølv er at det sjelden har brakt noe annet til familier enn familiekrangel! Det har i hvert fall sjelden brakt økt verdiskaping. Og målet for staten må jo til enhver tid være å vurdere hvordan vi faktisk bruker de ressursene vi har, for å bringe mest mulig velferd til flest mulig. Da må også staten gå inn og vurdere hva som er målet – om staten skal eie mest mulig, eller om man skal forvalte de pengene man har, på annen måte. Jeg vil nevne et lite eksempel fra tankegangen som er gjort i denne byen om akkurat det samme: Her selger man kommunal eiendom man ikke bruker, for å investere i skoleeiendommer, som man trenger. Og det er en type rokering av statlig og kommunal eiendom fra ting vi ikke trenger å eie, til ting vi faktisk trenger å bruke mer ressurser på.
Trine Skei Grande (Venstre), 2001-10-25:
For Venstre er det viktig å satse på kollektivtransport i byene og satse på veier i distriktene. Det er klart at det vil kreve enorme ressurser å bygge ut veiene videre i sentrale områder, men det er også klart at det å lesse mer av persontrafikken der over på kollektivtransport vil kunne frigi ressurser som faktisk kan brukes på vei i de områdene det trengs. Når det gjelder dieselavgifta, er det sånn at det viktigste for at næringsdrivende ute i distriktene skal få fram varene sine, er først og fremst hastighet. Å få fisken fort fra Vestlandet ned til Europa er det viktigste vi kan legge til rette for. Og da er det å gjøre veimulighetene bedre i sentrale strøk for at trafikken skal kunne gå fort igjennom, viktig, men det er også viktig å få gode veiløsninger ut i distriktene. Jeg tror det er viktigere enn å gjøre det billigere og kjøre saktere. Det er viktigst å komme fort ut til de markedene man trenger.
Trine Skei Grande (Venstre), 2001-10-25:
Det som er viktig her, er først og fremst at staten foretar en vurdering av hva det er hensiktsmessig å ha i forhold til de nasjonale interessene. Det betyr at vi må foreta en gjennomgang av alt eierskap til enhver tid. Det er alltid statens oppgave å foreta den vurderinga, og det er ikke en statisk vurdering, men en vurdering som pågår hele tida. Og da er det viktig at vi ivaretar nasjonens interesser – ivaretar dem ved at vi også ser på det nasjonale eierskapet. Men det er også viktig å se på hvordan vi bruker ressursene, hvordan vi bruker statens kapital, om vi bruker den riktig i forhold til det.
Trine Skei Grande (Venstre), 2001-10-25:
Det var faktisk sånn at Bondeviks første regjering fikk snudd trenden. Man fikk stoppet økninga, og man kunne for første gang se en nedgang i antall skjema. Men man kan jo si det sånn at prosjektet «Et enklere Norge» og prosjektet for å få bort skjemaveldet har ligget ganske rolig siden Bondevik-regjeringa gikk av. Nå er det ganske klare formuleringer i Sem-erklæringa på dette området. Vi håper å få fart på prosjektet «Et enklere Norge» igjen, og vi håper også at vi kan få til en nytenking innenfor offentlig sektor og ved å gjøre bruk av mer elektroniske skjemaer, noe som ble satt i gang av næringsminister Sponheim i den forrige Bondevik-regjeringa, for å få til et skikkelig løft og for å gjøre dette mye enklere og få til å samordne rapporteringa for næringsdrivende. Dette har jeg oppfattet er en viktig satsing for denne regjeringa.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Representanten Skei Grande, Venstres parlamentariske leder, har nylig god erfaring fra lokalpolitikken, og jeg tror at tidligere byråd Skei Grande i det forslaget til statsbudsjett som Arbeiderpartiet la fram, og i regjeringserklæringen som den regjeringen la fram, fant mye som gledet: 1 milliard kr til barnehagene, 10 000 nye barnehageplasser, 2 milliarder kr som første skritt i en oppussingspakke for skolene, forslag til arbeidsmiljølovgivning for elever og studenter, kraftig økning i lærerlønningene, 50 000 kr i løpet av to år, og en kraftig økning i kommuneøkonomien både i inneværende års budsjett og til neste år. Nå gikk Venstre til valg på et sentrumsalternativ. Det lyktes ikke. Da ble det plan B, et samarbeid med Høyre og en Sem-erklæring, som innebærer en kraftig reduksjon i det offentliges inntekter ved store skatteletter. Det må bl.a. bety tilsvarende reduksjoner i utgiftene i tilskudd til kommunesektoren. Mitt spørsmål til representanten Skei Grande er for det første: Hvor går smertegrensen for Venstre med hensyn til hvilke reduksjoner man kan godta å være med på i forhold til de viktige velferdsoppgavene som Skei Grande som byråd i Oslo så på nært hold? Den nye regjeringen har om ikke sitt parlamentariske grunnlag så i hvert fall sin parlamentariske basis i Fremskrittspartiet. I valgkampen i 1997 sa Venstres leder Lars Sponheim at Fremskrittspartiets syn på enkeltmennesker og grupper er uanstendig, og at det var en avgrunn mellom Venstre og Fremskrittspartiet. Mine neste spørsmål er: Hva er det de siste fire årene som har fått Venstre til å skifte så til de grader syn på Fremskrittspartiet at man nå danner en regjering på basis av det partiet? Og går det også der noen smertegrense i forhold til hva man kan samarbeide om?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Den nye regjeringa sier helt klart at den ønsker å redusere statlig eierskap. Hva betyr det? Jo, det betyr for det første at man nå skal selge det norske folks arvesølv. Det betyr for det andre at Regjeringa sørger for at framtidas generasjoner frarøves disse formuene. Det betyr for det tredje at utenlandske eiere kan komme inn og overta en rekke av våre eiendommer. Og det betyr for det fjerde, og ikke minst, at viktige naturressurser, som fisk, olje, gass, skog og kraft, nå går en veldig usikker framtid i møte. Når jeg har gått utenfor statsrådssalen i Stortinget, har jeg sett statuen av Johan Castberg, som var justisminister for Venstre. Johan Castberg var en flott fyr. Og han var en av dem som sørget for – han var vel selve arkitekten – at vi fikk konsesjonslovene, som sikrer nasjonal kontroll over naturressursene. Venstre har i dag en annen holdning til det. Venstre vil nå være med på å ødelegge det som Johan Castberg stod for. Jeg mener at Venstre svikter sine forgjengere, og de svikter ikke minst det norske folk. Og jeg tror ikke det kommer noen ny statue av Venstre-folk utenfor statsrådssalen med den holdninga de har i dag i forhold til eierskap og statens rolle der. For oss er det svært viktig, og vi tror det er en av de viktigste sakene vi står overfor, at staten fortsatt skal ha kontroll over viktige naturressurser og viktige infrastrukturområder i Norge. Vi vil i hvert fall prioritere det arbeidet framover. Og mitt spørsmål til Venstre er: Er Venstre og Skei Grande sikre på at de er på rett vei når de vil kvitte seg med det norske arvesølvet?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Jeg var ikke helt fornøyd med svaret fra Skei Grande, og derfor følger jeg opp med mer konkrete spørsmål: Syns Venstre det er kurant at staten nå selger Statkraft? Syns Venstre det er kurant at staten selger Statskog? Syns Venstre det er kurant at man selger mer av Statoil og andre viktige samfunnsinstitusjoner vi har? Kan Venstre gi meg et klart svar på disse spørsmålene?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Vi i SV har registrert Kystpartiets engasjement i distriktspolitikken, og det setter vi stor pris på. Vi er enig med Kystpartiet i at tida er inne for å få mer handling og mindre ord i distriktspolitikken. Det har vært et overskudd av ord i mange år, og det er behov for å ta en del tak, ikke bare ved kysten, men også i innlandet, dersom vi skal nå målet om å opprettholde dagens bosettingsmønster. I så måte ser vi fram mot å samarbeide med Kystpartiet for å finne gode løsninger til beste for folk som bor i Distrikts-Norge, som gjerne vil bo i Distrikts-Norge, som syns det er flott å bo i Distrikts-Norge, men som ser at det er en del politikk som lages i dette huset, som ødelegger mulighetene for å kunne bo der. I så måte hilser vi Kystpartiet velkommen til samarbeid. Men så har vi registrert i valgkampen at Kystpartiet også har vært kritisk til SV. Så vidt jeg fikk med meg gjennom media, var man kritisk til dette med «sosiale saker» og «kvinnfolk». Og mitt spørsmål er: Hva har representanten Bastesen imot kvinnfolk og sosiale saker, og hva er det i SVs politikk som er så feil når det gjelder kvinnfolk og sosiale saker?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-10-25:
I Sem-erklæringen er det en del, om ikke spesielt mye, vedrørende distriktspolitikken. Det snakkes for øvrig generelt om verdiskaping og utnyttelse av de ressurser landet vårt har. Høyres nye parlamentariske leder, tidligere leder i samferdselskomiteen Oddvard Nilsen, var tidligere i dag inne på og understreket samferdselspolitikkens betydning for en god nærings- og distriktspolitisk utvikling. Vi i Senterpartiet synes at slike utsagn er positive fordi samferdselspolitikken er viktig for distriktene og distriktenes næringsliv. Gode veier og ferdselsårer er én ting. Vesentlig er det også at kostnadsmessige rammeforhold når det gjelder å drive transportvirksomhet, er til stede, og da tenker jeg ikke minst på avgiftspolitikken. Venstre er en ivrig forkjemper for grønne skatter og avgifter. Og det kan være vel og bra, men av og til kan disse gode hensikter bli det bestes fiende. Avgiftsnivået er et viktig moment i samferdselspolitikken. Vil Venstre nå ta konsekvensene av næringsutvikling og verdiskaping over hele landet ved å lage bedre rammevilkår bl.a. når det gjelder transportkostnadene, ved å senke dieselavgiftene for godstransport og kollektiv persontrafikk i distriktene? Jeg tenker spesielt på lastebilen og bussen. Vil Venstre også føre en annen jernbanepolitikk, ta vekk kjørevegsavgiften når det gjelder jernbanetransport, og opprettholde og videreutvikle godsterminalene, i stedet for det vi nå ser, en avvikling av disse terminalene?
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2001-10-25:
Det var flere av oss som ble noe overrasket da Arbeiderpartiet la fram sitt budsjett, og ikke bare i politiske kretser. Det var også en del aviskommentatorer som mente at dette budsjettet ikke var et budsjett som Arbeiderpartiet kunne tenkt seg å regjere etter, men at det nærmest var en rekke med snubletråder for en ny regjering, bl.a. utsettelsen av investeringsavgiften, som koster betydelige beløp, og en del andre ting. Men det jeg egentlig har tenkt å spørre om, gjelder bruken av oljefondet. Det er jo vedtatt en handlingsregel for bruk av oljefondet. Hvordan tolker Arbeiderpartiet denne regelen? Og mener Arbeiderpartiet at den regelen er fulgt i det budsjettet regjeringen Stoltenberg la fram? Det er både kommentatorer og en del politikere som ikke får disse tallene til å stemme når man ser på overføringer fra oljefondet i 2002 i forhold til handlingsregelen.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
Jeg har nå hatt tre timer til å tenke igjennom svaret, og jeg er likevel ikke sikker på om jeg er blitt så veldig mye klokere. Det kan skyldes meg, men det kan jo også skyldes svaret. Her velger jeg faktisk å tro at det skyldes svaret. Statsråden var stort sett opptatt av det fysiske arbeidsmiljøet, og han viste til tidligere vedtak der dette på mange måter var i fokus. Det var et godt fysisk arbeidsmiljø som var utgangspunktet for debatten og vedtaket i 1995. Det er for så vidt greit nok, men hvis vi ser arbeidsmiljølovgivningen generelt i dette landet, er det en sammenheng mellom det fysiske arbeidsmiljøet og medbestemmelse. Hvis vi tar utgangspunkt i arbeidsmiljøloven, er det lagt opp til at partene, arbeidstakerne, skal velge sine ombud, de skal ha sine utvalg og på den måten utøve medbestemmelse. Jeg ser for meg at de bestemmelsene vi skal ha på utdanningssektoren, skal bygge på den samme lesten. Det betyr at det må etableres en del organer der elevene og studentene er representert, der de utøver sin medbestemmelse, og der de også har muligheten til å ta opp saker, til å anke og til å øve innflytelse på sitt eget arbeidsmiljø. Det forslaget som ligger ute til høring, har jo ikke tatt opp i seg noe av dette. Det er en formulering om at elevene og studentene skal få lov til å mene noe, de skal få lov til å uttale seg, men utover det er det ikke lagt opp til noen aktiv deltakelse eller medvirkning fra elever og studenters side. Og det må være en hovedsak, et kjernepunkt, hvis vi skal få en sånn ting til å fungere. Hvis en lov skal bli en brekkstang i arbeidet for elevene, må det etableres organer hvor elever og studenter er representert. Det går jeg ut fra statsråden også er enig i. Dette handler jo også om opplæring i demokrati, om å ta ansvar og å se sammenhenger. Så var statsråden opptatt av sanksjoner, at det er litt uklart hva slags sanksjonssystem som eventuelt skal etableres, eller om det skal være noen sanksjoner. Innenfor arbeidsmiljølovgivningen generelt har vi jo Arbeidstilsynet som et organ. Jeg vil tro at Arbeidstilsynet også må kunne få et ansvar i forhold til arbeidsmiljølovbestemmelser for elever og studenter. Så det bør ikke være vanskeligere enn som så: at en bruker det etablerte systemet også i forhold til denne arbeidsmiljølovgivningen.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-31:
Debatten har vært interessant og spennende. Jeg registrerer uenigheten mellom Oslo-representantene om hvem som styrer Oslo-skolen. Det har kanskje ikke så veldig mye med akkurat denne saken å gjøre, men vi tar til etterretning at de er litt uenige om hvem som styrer skolen i Oslo. Hvis det kan være noen trøst for Oslo, har Barneombudet anslått at en må investere ca. 10 milliarder kr hvis en skal kunne oppfylle forskriftene. Oslo er det verste eksemplet i forhold til det som Barneombudet har registrert. Jeg vet ikke om det var noen trøst, men det var iallfall til opplysning for dem som vil ha æren av å styre Oslo-skolen. Så til Synnøve Konglevoll og det å stå sammen: Jeg trodde også vi skulle stå sammen. Vi hadde et vedtak fra mai i fjor, der vi bad om et lovforslag som Stortinget kunne behandle og vedta. Vi bad om at det skulle komme før jul. Det fikk vi ikke. Så har vi hørt at det skulle komme et eller annet i løpet av vinteren. Det så vi heller ikke noe til. Det er utgangspunktet og bakgrunnen for at dette kom opp som en interpellasjon. Derfor er det ikke så veldig oppsiktsvekkende at det var måten å løfte det fram igjen på, selv om det nå viser seg at det er et utkast ute på høring. Etter statsrådens svar til meg på det andre innlegget må jeg si at jeg er litt mer optimist. I det første innlegget, da han leste opp sitt manuskript, var det ikke så mye spennende. Men da han kom i fri dressur, ble det åpenbart litt mer vidd, litt mer fart og litt mer visjonært. Hvis det visjonære, det som kom fram i hans andre innlegg, er det som skal prege arbeidet i departementet videre etter at høringssvarene har kommet inn, er jeg noe mer optimist enn jeg var da han leste opp sitt ferdigskrevne manuskript. Min anbefaling til statsråden er bare at han tar med seg det visjonære – ja, jeg bruker kanskje ordet «visjonær», men jeg ble litt optimistisk i og med at han løftet seg litt – i det videre arbeid og legger det til grunn for det forslaget som han eventuelt, ikke bare eventuelt, som han må tilbake til Stortinget med på en eller annen måte. Gjør han det, tror jeg nok vi kan finne fram til noe som vi kan stå sammen om. Da tror jeg også vi kan lage den brekkstangen som elevene trenger. Jeg tror heller ikke at en lov vil endre arbeidsmiljøsituasjonen for elevene, og at arbeidsmiljøet vil bli bedre ved en lov. Det er klart det koster penger. Men det er akkurat det å gi dem som er der, et redskap i arbeidet for å bedre sin egen situasjon. Det som ligger der, er opplæring til demokrati, til engasjement, i en egen lovbestemmelse(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Diskusjonen om elevenes arbeidsmiljø kan dreie seg om veldig mange ting. Det kan dreie seg om det fysiske arbeidsmiljøet, om å ha frisk og god luft å puste i, om å unngå astma og allergi og om det å ha et inneklima som er til å leve med. Det kan selvsagt også dreie seg om det sosiale arbeidsmiljøet, at man unngår mobbing, at man unngår trakassering, at man føler seg trygg i skolehverdagen, blir respektert og har en livskvalitet som vi ønsker at alle barn i Norge skal ha. Det kan også dreie seg om de innflytelsesmulighetene som den enkelte elev har, både på skolen som helhet og også på læringssituasjonen i det daglige – at man har påvirkning på sin egen undervisning, hvordan opplegget er og hvordan kvaliteten på det er. Alt dette må vi på en eller annen måte prøve å ivareta. Om det er hensiktsmessig å samle alt dette i én arbeidsmiljølov, eller om vi skal bruke det regelverket som vi allerede har i opplæringsloven, er mer et spørsmål om teknikk enn et spørsmål om innhold. Opplæringsloven inneholder i dag allerede en del bestemmelser som sikrer elevene medinnflytelse på skolen. Jeg er helt enig med representanten Reikvam i at elevenes medinnflytelse må styrkes, elevenes muligheter til å gi en god tilbakemelding på sin skolehverdag må styrkes, elevene må få mulighet til å bedømme kvaliteten på en slik måte at elevenes signaler kommer fram til den enkelte lærer, til rektor, til kommunen og til skolemyndighetene, sånn at vi kan bruke elevenes opplevelser av kvaliteten på skolehverdagen sin som et verktøy for å gjøre skolen mye bedre. Enkelte partier, bl.a. de som styrer Oslo, ønsker å bruke mye ressurser på å lage et inspektorat som skal studere kvaliteten på hver enkelt skole. Mitt motforslag mot det er at vi bruker alle de inspektørene som fins i norsk skole, nemlig elevene selv, som er til stede i alle klasserom, i alle skolegårder og på alle skoleveier, og som opplever alle lærere, at vi bruker deres opplevelser og deres erfaringer som et viktig virkemiddel og et verktøy for en bedre kvalitet i norsk skole. Så trenger vi et kjempeløft for å bedre det fysiske arbeidsmiljøet. Det er ille å høre rapporter fra skoler som mangler ressurser til å pusse opp bygningene sine, slik at sopp og mugg fører til at bygninger må stenges. Her må vi sammen gjøre et kjempeløft. Da er det én ting å skape regler – og det er jo det vi nå skal prøve med en arbeidsmiljølov som sikrer den type fysisk arbeidsmiljø – men det viktigste, og det tror jeg representanten Reikvam og jeg er helt enige om, er jo å sikre den enkelte kommune en økonomi som gjør at man har råd til å ruste opp skolene. Det tror jeg valget til høsten kommer til å dreie seg mye om. Skal vi bruke den rikdommen vi nå har, til å gi massive skatteletter til folk som kanskje har nok fra før, eller skal vi bruke den rikdommen til å sørge for at alle elever får et skikkelig arbeidsmiljø, og at vi får en skole som har den kvaliteten vi trenger, og at vi sørger for at hver eneste elev får en skikkelig undervisning? Jeg er overbevist om at et bredt flertall i det norske folk ønsker seg det siste.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-05-31:
Det er egentlig ganske oppsiktsvekkende at vi får en interpellasjonsdebatt om et høringsutkast til en ny lov. Selv om jeg skjønner at det er irritasjon over at ting har tatt tid, er det litt oppsiktsvekkende. Vi er altså i en fase hvor synspunkter nå innhentes, og det er derfor ikke riktig av Kristelig Folkeparti å ta stilling til selve høringsutkastet. Først vil vi nok se hva Regjeringen konkluderer med og oversender til Stortinget. Det siste innlegget fra statsråden gav kanskje enkelte signaler om at det endelige lovforslaget ikke vil bli sånn som det er utformet her. Jeg vil imidlertid likevel kort kommentere følgende: Kristelig Folkeparti valgte å stemme mot vedtaket i mai i fjor, fordi de økonomiske konsekvensene av en arbeidsmiljølov for elever og studenter ikke var klare. Intensjonen om å sikre elevene og studentene et godt arbeidsmiljø deler vi. Nå virker det som om det mange trodde skulle bli et løft for skolens arbeidsmiljø gjennom en lovfesting, bare vil være en forfremmelse av en forskrift til lov. Så vidt jeg kan se av høringsutkastet i hvert fall, vil ikke en slik lov innebære noen nye forpliktelser for kommuner og skoleeiere. Statsråden snakket om at det er behov for et kjempeløft for det fysiske miljøet. Men da viser vel statsrådens utsagn sammen med høringsutkastet at det kanskje ikke først og fremst er lov som sikrer det fysiske miljøet, men at det faktisk er ressursinnsatsen som det må gjøres noe med. Det gjenstår å se om Regjeringen konkluderer slik som høringsutkastet legger opp til, men for dem som stod bak vedtaket i Stortinget i fjor – Arbeiderpartiet, SV og Høyre – må det unektelig være et tankekors, og det stiller vedtaket i et underlig lys.
Petter Løvik (Høyre), 2001-05-31:
Arbeidsforhold og arbeidsmiljø i skulen er sentrale og viktige tema. Vi som i ein halv generasjon og vel så det har vore med på skuleval, har jo høyrt Arbeidarpartiet og SV sin sterke retorikk på dette området, iallfall i dei periodane Arbeidarpartiet har vore i opposisjon. Men så er det vegen frå retorikk til handling. For å vere heilt ærleg – og det skal ein jo vere i denne salen – er eg sterkt i tvil om Arbeidarpartiet sin reelle vilje til å gjere noko for å følgje opp sin eigen retorikk. Eg har ein mistanke om at dette vil gå same vegen som det gjekk med Arbeidarpartiet sine lovnader når det gjaldt arbeidsvilkår for lærarane. Då Arbeidarpartiet endeleg hadde kome Høgre og SV til møtes i våre ønske om å stimulere til lærarrekruttering gjennom høgare løner, måtte dei legge på litt ekstra for å overgå oss. Og i Aftenposten den 23. februar i fjor står det følgjande: «I tillegg» – og det er i tillegg til lønene – «foreslår Ap forskjellige tiltak for å bedre arbeidsvilkårene for lærerne. De er beregnet å koste 1,5 milliarder kroner hvert år i en femårs-periode.» Og Rune Kristiansen, som var den som var intervjua i samband med den saka, gav vidare klart uttrykk for at «dette er et krafttak fra Ap.s side». Vi har sett veldig lite til desse pengane, og det verkar som om det også ligg lite konkrete planar om handling bak dei forslaga som statsråden no legg opp til. Når det er sagt, er eg einig med representanten Lyngstad i at det er heilt klart at ei lov ikkje kan ordne dette. Det er snakk om ressursar, og det er eit klart ansvar for skuleeigaren sjølv – kommune, fylkeskommune og stat – å sørgje for gode fysiske og andre arbeidsvilkår i skulen. Det som gjer meg mest uroleg i den debatten vi har hatt, er dei halvkveda visene som har kome gjennom lang tid frå Arbeidarpartiet om at dei skal sette inn ressursar til det fysiske miljøet frå statleg hold, til kommune og fylkeskommune. Er det noko kommunane er flinke til, er det såkalla forventningsbasert tilpassing: Dersom dei anar at staten vil gå inn og betale gildet, stoppar dei sjølve opp alt arbeidet som er i gang når det gjeld arbeidsmiljøet. Eg vil utfordre statsråden til å seie eit klart ja eller nei – same kva svaret er, er det betre enn eit tja – til om Arbeidarpartiet verkeleg meiner noko med å gå inn med økonomisk støtte, eller om ein berre vil seie at dette er skuleeigaren sitt ansvar. Det som var sagt om inspektorat og kvalitetsheving i Oslo-skulen i relasjon til investeringane, er med respekt å melde nokså feilaktig. Ingen kommune har vore i nærleiken av å satse like mykje som Oslo – dei siste åra – på utbetring av skulane, investeringar i bygningar og andre fysiske forbetringar.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-05-31:
Senterpartiet har forebygging som et sentralt tema, både i sitt nåværende og i sitt nye stortingsprogram. Satsing på forebyggende arbeid når det gjelder barns oppvekstvilkår spesielt og folks helse generelt, ville kunne spare den enkelte for plager og dårlig helse, samtidig som samfunnet kunne spare store økonomiske uttellinger. Derfor må det satses mye mer på forebygging, slik at det blir mindre behov for reparasjonstiltak. Da trengs det økte økonomiske prioriteringer. Alle er enige om at barn skal sikres gode oppvekstvilkår, men det er ikke politisk enighet om hvilke tiltak som skal til for å nå disse viktige målene. Barns oppvekstvilkår strekker seg over et stort spekter: hjemmemiljø, lokalmiljø, barnehage, skole og skolevei og andre ulike barne- og ungdomsmiljøer. Gjennomsnittlig sett oppholder unger seg i skolelokaler størstedelen av dagen, i mange tilfeller i overfylte klasserom og andre aktivitetslokaler. Det kommer stadig inn alarmerende meldinger fra foreldre, elevorganisasjoner og kommuner som beskriver den uholdbare situasjonen, som vi også hørte statsråden var inne på, med veldig mange dårlige lokaler. Det er altså et stort etterslep. Statsråden har døpt sin skolesatsing FRISK. Han vil ha en FRISK skole. Da tror jeg at det må tas et krafttak fra flere enn bare statsråden og departementet. Senterpartiet tok i forrige periode et initiativ ved Sigurd Manneråk og fremmet forslag om en stortingsmelding om arbeids- og læringsmiljø for elever og lærere i grunnskole og videregående skole. Senterpartiet fikk ikke flertall for dette, men heldigvis utgjorde Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og SV et flertall for at det skulle utarbeides bestemmelser i lovverket som ivaretar det fysiske arbeidsmiljøet for elever, i tråd med de bestemmelser som gjelder vanlige arbeidstakere. Det er jo minst fire år siden dette skjedde, og vi ser at vi ikke har kommet så langt ennå – dessverre. Arbeiderpartiet i opposisjon stresset veldig å få i stand en arbeidsmiljølov for skolen. Men etter den 9. mars 2000 har det vært mer stille. Jeg undres om Arbeiderpartiet i dag er tilfreds med Regjeringens forslag, som nå er sendt ut på høring. Elevorganisasjonene mener det er tynne greier. Det hjelper lite med lovbestemmelser dersom ikke ressursene er til stede. Hovedsaken er derfor å sørge for at kommuner og fylkeskommuner får tilstrekkelige midler. Budsjettforslagene, både nå i revidert og til høsten, vil gi svar på om det er vilje til å satse på dette viktige området for å sikre ungene en bedre oppvekst.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-05-31:
Selv om det er litt tidlig, skal presidenten tiltre embetet som fylkesmann i Oslo og Akershus, og som Oslo-representant ønsker jeg presidenten hjertelig velkommen. Jeg vil på egne vegne – i tillegg til applausen som salen uttrykte – takke for en særdeles myndig, ryddig og humørfylt ledelse.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-05-31:
Stortingets flertallsvedtak er ikke iverksatt i tide – det kan vel alle være enige om, uansett hvordan vi snur og vender på det. Behovet for en arbeidsmiljølov for elever og studenter er stort. Vi er vel enige om det også, vil jeg tro, spesielt hvis flertallet skal fortsette å tviholde på et system, en organisasjonsform og en finansieringsmodell som vi vet ikke fungerer, og som vil forsvinne av seg selv så småningom. Det største problemet knytter seg til inneklima og luftkvalitet, sa statsråden. Ja, og hvorfor? Svaret er ganske enkelt: fordi skoleeier over tid ikke har prioritert dette arbeidet, man har ikke tatt oppgaven som skoleeier alvorlig. Og det er ikke noe som har skjedd de siste ti årene, det har skjedd over tidsepoker så lange som både 20 og 30 år: Skolebygninger som kunne ha vært praktbygg i dag, står for fall. Det neste problemet knytter seg til det psykososiale miljø for elevene. Igjen, helt korrekt. Men hvorfor? Mye av ansvaret ligger på de voksne som omgir barna i skolen. Når de voksne ikke er i stand til å sette grenser, holde barna innenfor grensene og gi dem den nødvendige sosiale kompetanse, går det faktisk på helsa løs. Det er ikke noe nytt i dette, det er ikke noe revolusjonerende. Jeg har til og med sagt det før. Fremskrittspartiet har tatt konsekvensen av manglene i lov- og regelverket ved til det kjedsommelige å foreslå at institusjonene som driver opplæring, skal være selvstendige rettssubjekter med ansvarlige styrer og med god brukerrepresentasjon. Hadde man hatt det, ville representanten Reikvams anliggender vært godt ivaretatt. Men dette går han imot. Forstå det den som kan. Så sier statsråden at man skal sikre den enkelte kommunes økonomi, det ville være et godt botemiddel. Eia var vi der! Jeg har vært i kommunestyrer, jeg har vært ansvarlig for denne økonomien – det er ikke så lenge siden heller – og dette hørte jeg også den gangen jeg satt der. Kristelig Folkeparti kunne ikke være med på dette fordi de økonomiske konsekvensene ikke var klare på forhånd! Jo, på en måte var de det, for Barneombudet gav beskjed i god tid før kommunevalgkampen om at det var et formidabelt etterslep innenfor denne sektoren; det var i hvert fall garantert på 12 milliarder kr på landsbasis. Her vil jeg bare påpeke at det er mange svin ute og går – vilt – i denne skogen.