Trine Skei Grande (Venstre), 2007-02-01:
Jeg vil også begynne med å takke interpellanten for å løfte fram denne problemstillingen, og jeg sier meg enig med statsråden i at det kan virke litt absurd å ha sånne debatter i Norge i dag. Men jeg tror det er viktig å si at dette ikke bare gjelder den problemstillingen som interpellanten har løftet fram. Jeg tror dette gjelder veldig mange maskuline miljøer i dag, sjøl om vi ikke vil innrømme det. Vi har hatt mange politimenn som har stått fram i det siste og fortalt om det som ble gjort i deres yrkesgruppe. Vi vet hva som skjer på en rekke utesteder i Norge en vanlig lørdagskveld. Jeg tror heller ikke det er lett å være den eneste lesbiske sykepleieren på et lite aldershjem i et lite lokalmiljø. Og flere har fortalt at det ikke alltid er så lett å være homofil og aktiv i Fremskrittspartiet. Men dette griper også inn i en rekke andre debatter. Det griper f.eks. inn i tvangsekteskapsdebatten. Fra mitt arbeid med tvangsekteskap, både her i Norge og i utlandet, har jeg lært at dette også angår en god del gutter. Når man pirker litt i historien til mange av de guttene, finner vi en homofil gutt som prøver desperat å komme ut av noe som familien har bestemt. Og da er vi tilbake til ett av det jeg mener var kjernepunktene i det som interpellanten tok opp, nemlig det ikke å akseptere kulturforskjeller. Jeg syns vi skal sette de rette ordene på dette: Dette skal vi ikke akseptere som kulturforskjeller, fordi dette faktisk er maskuline, undertrykkende kulturer. Man må sette ord på det for det det er. Dette handler ikke om toleransebegrepene våre. Det er faktisk noen menneskerettigheter som ligger utenpå alt, og de ligger også utenpå det som er tradisjon og kultur eller hva det nå er. Det gjelder å sette de riktige ordene på det, for det er da det er mulig å bekjempe dette. For Venstre har dette alltid vært en av hovedsakene våre. Jeg kunne brukt statsrådens ord «absurd» i forhold til Trettebergstuen nå, som ikke hadde med Venstre i sin oppramsing. Vi var det første partiet som i og for seg har stått bak alle milepælene i norsk lovgivning på dette området. For å si det sånn: Venstres Hus var til og med det første treffstedet for homofile i Norge, lenge før slike treffsteder faktisk var lov. Jeg er ikke så steingammel, men ble født i et land der dette ikke var lov ifølge norsk lovgivning. Det gir oss noen perspektiver i forhold til hvor fort de kulturelle endringene kan skje, og hvor fort det går an å vise dem fram når vi tør å gjøre det. Og når vi har klart å gjøre såpass mye som vi har klart å gjøre i Norge siden vi endret lovgivningen, og med de skrittene vi har tatt, må vi ha store håp om at hvis vi ikke kaller dette kultur, og hvis vi ikke kaller det religion, men kaller det undertrykkende strukturer som ikke tar enkeltmennesket på alvor, er det lettere å røyke ut. Jeg er enig i at vi veldig gjerne skulle hatt noen flere representanter som talsmenn her, men jeg vet hva det innebærer å være det, og hvor mye man må ofre for å orke det. Men mange har gjort det. I norsk historie er det mange som har ofret seg og brukt livet sitt til å arbeide for likestilling, for homofiles rettigheter og en rekke andre områder. Jeg håper veldig at vi finner noen representanter som orker og skjønner hva det innebærer å ta den kampen og tørre å være talsmann for denne gruppen. Vår rolle er å gjøre det lettest mulig. Vår rolle er å ta de tiltakene på alvor. Jeg syns statsråden hadde en veldig riktig tilnærming til og mange gode grep på dette som jeg stoler på. Og vi i Venstre skal i hvert fall være med på å hjelpe til med det vi kan ved alle de viktige milepælene her. Det har vi gjort tidligere, og det skal vi love at vi også skal gjøre i tida framover.