Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2009-04-23:
I dag skal vi behandle EUs tjenestedirektiv. Etter alle solemerker å dømme kommer flertallet i denne salen til å vedta å innlemme tjenestedirektivet i norsk rett. Det innebærer at Norge godtar et direktiv som kan undergrave arbeidstakeres grunnleggende rettigheter. Et slikt vedtak vil vi i SV ikke være med på. Det er ikke hverdagskost at vi tar dissens i Regjeringa, men det var altså SV nødt til å gjøre i denne saken. Det er flere grunner til at vi mener at Norge burde sagt nei til EUs tjenestedirektiv. Én viktig grunn til det er faren for sosial dumping. Målet med tjenestedirektivet er økt konkurranse. Det vil igjen øke konkurransen mellom arbeidstakere som skal yte tjenestene. Overlatt til seg sjøl vil denne konkurransen føre til sosial dumping, ikke minst i et arbeidsmarked hvor millioner er arbeidsløse og forskjellene i lønn og arbeidsvilkår er enorme. I tillegg øker konkurransen på områder i arbeidslivet hvor mange verken har tariffavtale eller er fagorganiserte. Sosial dumping i et slikt arbeidsmarked kommer helt av seg sjøl. For å unngå sosial dumping må det derfor vedtas regler som forbyr sosial dumping. Det er dessverre ikke det som skjer i EU for tida. Det EF-domstolen forbyr, er midler i kampen mot sosial dumping. Domstolen har bl.a. nedlagt forbud mot boikott – virkemidlet svensk fagbevegelse brukte for å sikre latviske arbeidere i Sverige svensk tariffavtale. En tysk delstat, Niedersachsen, som ville unngå sosial dumping i forbindelse med offentlige anbud, fikk ikke lov til det av EF-domstolen. Både i disse sakene og i flere andre legger EF-domstolen til rette for sosial dumping. Det er de som ønsker ordnede forhold i arbeidslivet, som hindres i sitt arbeid. Det er riktig at EF-domstolens nye praksis har skjedd før tjenestedirektivet har trådt i kraft. Sjøl om domstolens vedtak er en fortolkning av andre bestemmelser i EØS-avtalen, bl.a. det såkalte utsendingsdirektivet, vil dommene også få følger for tjenestedirektivet. En av grunnene til det er at utsendingsdirektivet går foran tjenestedirektivet. Det er dermed ikke noe i tjenestedirektivet som bidrar til å redusere de negative virkningene EØS-regelverket har i dag – tvert imot. Innføring av tjenestedirektivet vil føre til økt fare for sosial dumping. Et annet problem er at det ikke går klart fram når en tjeneste omfattes av direktivet. Noen ganger er det innholdet i tjenesten som er avgjørende. I andre tilfeller er det hvem som yter tjenesten, ikke minst om det er offentlige eller private. I et tredje tilfelle kan det være etter hvilken lov tjenesten er regulert. Jeg frykter at vi kan komme i en situasjon der tjenester vi i dag antar ikke omfattes av direktivet, senere viser seg å gjøre det. Det blir i så fall ikke første gang EØS-avtalen viser seg å ha andre konsekvenser enn det en ble forespeilet da regelverket ble vedtatt. En hovedinnvendig mot EØS-avtalen er at rommet for tolkninger er altfor stort. Det blir opp til EFTA-domstolen å sette grensene, ikke de folkevalgte. Det er en grunnleggende utfordring for folkestyret. For å sikre politisk styring er det derfor behov for å klargjøre regler som domstolen har å forholde seg til. På tampen vil jeg ta opp spørsmålet om en felles erklæring. Det at en trenger en felleserklæring, er nettopp for å rydde usikkerhet av veien, ikke minst den usikkerheten som LO har gitt til kjenne. Det er grunn til uro når EU ikke vil være med på sjøl en så generell erklæring som den Norge la fram. Det viser med all tydelighet at EU ikke tar problemet med sosial dumping på alvor. Norge har en traktatfestet rett til å reservere seg mot bestemmelser i EU, slik at de ikke blir en del av EØS-avtalen. Dette er en god anledning til å bruke den retten.