Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-08:
I en rekke konfliktområder er det behov for et handlekraftig FN som kan beskytte sivilbefolkningen mot overgrep og skape fredelig utvikling. Dessverre har vi sett at FN en rekke steder kun har bidratt med en halvhjertet innsats og i liten grad har lyktes med å skape fred og avverge vold. Det er særlig i Afrika dette har vært tilfellet, som saksordføreren også la vekt på. I Sierra Leone har FNs innsats vært karakterisert som «for sent og for lite». FN-styrken har bestått av folk med for lite trening. Det utrolige har skjedd at 500 FN-soldater ble tatt til fange av de samme opprørerne som de var kommet for å holde i sjakk. Videre kan vi nevne FNs maktesløshet i Angola, i Somalia og i Rwanda, hvor det ikke lyktes FN verken å forebygge eller begrense et av historiens verste folkemord. I Afrika ser det ut til at FN intervenerer uten å ha de materielle og politiske midlene som skal til. FNs manglende evne til å forhindre blodige borgerkriger i Afrika viser at organisasjonen har avgjørende svakheter, men viser nok også at landene på den nordlige halvkule ikke prioriterer Afrika høyt nok når det gjelder fredsinnsats. Det å bedre evnen til å skape fred i land med indre konflikt er en hovedutfordring for FN. Det er skuffende at en ikke har oppnådd mer på dette området, men sett i forhold til de ressursene som stilles til rådighet, er det kanskje ikke så rart. Det er et paradoks at verden bruker så enorme summer på å forberede krig og så lite på å forebygge konflikt. Det er en primitiv tankegang som fremdeles preger de fleste land, at fred skapes best ved å forberede seg på krig. USA ser nå ut til å være interessert i å bruke et grenseløst antall milliarder dollar på rakettforsvar for å trygge sin sikkerhet. Noen av disse milliardene av dollar brukt til utvikling og demokratibygging i FN-regi ville bety uendelig mye mer for både amerikansk og global sikkerhet. Det samme må sies om Norges ønske om å bruke 17 milliarder kr på fregatter. Til sammenligning var de samlede utgiftene til FNs fredsbevarende operasjoner i 1999 kostnadsberegnet til omkring 1,3 milliarder dollar. Her er det et skjærende misforhold. Dersom det settes inn tilstrekkelig med ressurser i fattigdomsbekjempelse og demokratiutvikling, vil konflikter og sosial uro kunne dempes. I tillegg til å satse mer på konfliktforebygging er det en viktig oppgave for FN å komme fram til nye ikke-militære sanksjonsmidler. SV har vært blant de første til å foreslå økonomiske sanksjoner istedenfor militære intervensjoner. Men på dette området må vi alle tenke nytt. Norsk Utenrikspolitisk Institutt viser i en rapport til at av ca. 170 sanksjonsregimer i hele det 20. århundret har bare mellom 15 og 20 pst. hatt målbar effekt. Hensikten med sanksjoner er å presse fram forandringer. Strategien er å forverre folks levekår, slik at en undergraver legitimitet og tillit til dem som sitter ved makten. Dette kan kanskje være en brukbar tanke overfor fungerende demokratier, men det er jo nettopp mangelen på demokrati som kjennetegner de regimer vi går til sanksjoner mot. Det gjør sterkt inntrykk å lese at irakiske barn som rammes av leukemi, nå uten unntak dør, mens en før hadde midler til å redde en stor del av dem. Når det er barn, gamle og syke som bærer de tyngste konsekvensene av sanksjonene, mens makthaveren arbeider og lever i sus og dus, lar sanksjonene seg ikke forsvare etisk. Når folk må bruke alle sine krefter på å skaffe seg og sin familie de mest grunnleggende ting en trenger i hverdagen, er det også vanskelig å se hvordan en politisk opposisjon med folkelig forankring skal kunne vokse fram. Folkeretten beskytter sivile under krig. Det kan nesten synes som om sivilbefolkningen gjennom folkeretten har bedre beskyttelse under åpen krig enn under sanksjonsregimer. Dagens sanksjoner må avvikles til fordel for bedre målrettede sanksjoner. Målrettede sanksjoner skal ramme den politiske eliten. Eksempler på slike sanksjoner er begrensninger av et regimes finansielle disposisjoner, konfiskering av bankkontoer og eiendom, våpenembargo osv. Mye settes nå inn på å skaffe Norge en plass i Sikkerhetsrådet. Dersom Norge får en plass, er det viktig at vi bruker denne posisjonen. En av strategiene for å lykkes i å bli valgt er tydeligvis å gå på gummisåler internasjonalt og vokte seg for å støte noen. Dette må ikke bli mønstergyldig for vår opptreden etter at vi eventuelt blir valgt. Norge må hevde en klar stemme til forsvar for fattiges interesser, for nedrustning og konfliktforebygging. Norge må fortsette å bidra til å minske motsetningene mellom utviklingsland og industriland, slik en ifølge St.meld. nr. 29 for 1999-2000 så som viktig under fjorårets generalforsamling. Dagens polarisering mellom nord og sør, bl.a. når det gjelder spørsmål knyttet til menneskerettigheter og hva som er godt styresett, er svært uheldig og hindrer utvikling. Det må være en viktig oppgave for Norge i FN å arbeide kreativt for å skape en bedre dialog mellom nord og sør.