Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
For ordens skyld vil jeg først bare si at når det gjelder tallene fra København og Stockholm, ble de kommentert av Hanne Kristin Rohde ved Oslo politikammer. Uten at det på noen måte reduserer alvoret i situasjonen, sa hun at det var ulike måter å registrere på, og at når det gjaldt antall overfallsvoldtekter i Oslo, registrerte man både fullbyrdede voldtekter og forsøk på overfallsvoldtekter, mens hun mente at praksisen var annerledes i København og Stockholm. Men det reduserer som sagt ikke det dramatiske alvoret i situasjonen. Jeg merket meg at det i interpellasjonen sto at det var viktig å lære av erfaringene i Stavanger. Vi i justiskomiteen har besøkt Stavanger, og der var det nettopp samspillet mellom kommune, politi og alle frivillige som kunne stille opp, de viste til som hovednøkkelen. Når interpellanten går så sterkt ut og sier at han bare vil diskutere statsrådens ansvar og ikke diskutere samspillet, overrasker det meg litt. I mitt arbeid med dette i Oslo har jeg hele veien understreket at det er viktig at vi nå slutter å anklage hverandre, men prøver å stå opp sammen mot et fenomen som ingen andre enn gjerningsmennene har skylden for. Den mobiliseringen vi nå har sett i Oslo, den positive holdningen, hvor kommunen har stilt opp med sine etater, hvor politiet har doblet sine ressurser på gaten – vi har sett mange flere av dem – hvor frivillige har stilt opp som natteravner og annet, og har vært til stede på en helt annen måte, skaper en stemning om at nå skal vi stoppe dette, som jeg tror vil få gjennomslag når vi bare holder ut og viser standhaftighet i innsatsen. Jeg er litt overrasket over den konfronterende holdningen der, og at man ikke vil snakke om det samspillet som jeg mener er en avgjørende nøkkel. Jeg mener det er positivt at alle skal ta sitt ansvar, og at staten ikke på noen måte må prøve å peke på andre, men gjøre sin del av jobben. Den andre erfaringen vi fikk fra Stavanger og også fra da vi besøkte Bergen, var at etterforskningsmetodene til politiet er avgjørende. Et eksempel på det fra Bergen er at man kombinerte bruk av DNA-register med lagring av trafikkdata. Overfallsvoldtekten var foretatt på et sted, og så sjekket man med basestasjonene hvem som hadde oppholdt seg i nærheten av det stedet, ved hjelp av lagrede trafikkdata. Så inviterte man dem som hadde oppholdt seg i området, til å avlegge DNA-prøve. På den måten kombinerte man to avanserte etterforskningsmetoder og fant gjerningsmannen. Jeg tror derfor at det som statsråden trekker opp: å utvide DNA-registeret og gjøre det mer omfattende, vil gi større mulighet for å oppklare disse sakene, som er veldig vanskelige å arbeide med for politiet. Jeg tror at det også vil ha andre forebyggende effekter, fordi en kriminalitetskarriere ofte begynner med mindre ting, og da vil man kunne få stoppet lovbryterne på et tidligere stadium. Jeg synes det er et godt spor statsråden er inne på der. En annen side ved alvoret i kampen vår mot voldtekter gjelder straffenivået. I fjor så Stortinget seg nødt til å gripe inn – det tar tid før den nye straffeloven av 2005 blir iverksatt – og fremme en egen sak om økning av straffenivået og strafferammene, og vedta den her på Stortinget. Derfor er jeg litt bekymret for en rekke saker i media i det siste, hvor det er uklarhet rundt straffenivået ved domstolene. Eksempelvis var en som var dømt for en serie grove overfallsvoldtekter, hvor det var flere personer involvert – og jeg understreker en serie voldtekter – dømt til 15 års forvaring av tingretten og lagmannsretten. Høyesterett gikk inn og satte den ned til 12 år. Et annet eksempel er at Oslo tingrett hadde dømt en person for voldtekt til tre år og seks måneder, mens lagmannsretten gikk inn og satte den ned til ett år. Et tredje eksempel er i Drammen, hvor statsadvokaten hadde påstand om seks år, mens tingretten dømte tre år. Jeg skal ikke gå inn i de enkelte sakene, det er vel å merke ikke vår oppgave her på Stortinget, men jeg vil bare uttrykke en bekymring for at vi, etter å ha understreket straffenivået i voldtektssaker så mye, ser at det er uklarheter ved domstolene, og at praksisen ikke har lagt seg i et klarere leie.