Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-14:
Først vil jeg takke interpellanten for å ta opp et viktig tema og for å gjøre det på den måten han gjør: å ta utgangspunkt i de opplevelsene som enkeltmennesker har, og som ikke minst barn og unge har. Det syns jeg er et viktig perspektiv. I løpet av de siste tiåra har de fleste samfunnsgrupper i Norge, ikke minst barnefamiliene, fått en markert oppgang i realinntekten. Sjøl om forekomsten av lavinntekt har vært noenlunde stabil de senere åra, har andelen barn i lavinntektshusholdninger økt. Dette er bekymringsfullt. Å ha lite i et samfunn der de fleste har mye, kan være tøft. Lavinntekt i barndommen kan ha betydning for barnas helsetilstand på sikt og innebærer ofte sosial utestenging. Mira Sletten har i sin doktorgradsavhandling vist at ungdom i familier med dårlig råd ser mer pessimistisk på sine framtidsutsikter enn andre. Jeg hører at representanten Hareide problematiserer det relative fattigdomsmålet, men jeg mener dette gir god mening. Fattigdom i en velferdsstat som Norge handler i liten grad om å mangle mat og klær, men det handler mye om utestengelse, om bekymringer for framtida og for regninger som ikke er betalt, om dårlige bomiljøer, om å føle seg mindre verdt, om å skille seg ut, om ikke å kunne delta på normal måte, om maktesløshet, om forakt og sjølforakt. Fattigdom kan gjøre folk syke. Sykdom, både fysisk og psykisk, er også ofte en årsak til fattigdom. Innledningsvis vil jeg understreke at det er viktig at vi i den politiske debatten er bevisst på hvordan vi ordlegger oss. Mange opplever debatten som stigmatiserende, og jeg merker at mennesker som er i en utsatt økonomisk situasjon, kan bli engstelige når debatten om f.eks. trygdesystemene raser som verst. De frykter at de skal miste enda mer av det lille de har å leve for. Jeg vil også understreke at det fins en del mennesker som ikke kan jobbe. De skal ikke føle dårlig samvittighet for at de lever på trygd, men de skal tvert imot ha et anstendig nivå på sine inntekter. Når vi skal utforme en effektiv politikk mot fattigdom og ulikhet, støter vi på mange dilemmaer og paradokser. Det første dilemmaet jeg vil peke på, er at når vi avvikler kontantstøtten for toåringene, kan dette føre til at flere på kort sikt får en vanskelig økonomisk situasjon, som også representanten Hareide var inne på. Samtidig er kontantstøtten et klart hinder for kvinners mulighet til en sjølstendig arbeidsinntekt. For innvandrerkvinner er den i tillegg et hinder for å lære norsk og forstå samfunnet de lever i. Kontantstøtten har dessuten vært et hinder for at barn med minoritetsbakgrunn har fått gå i barnehage, og dermed har den også bremset integreringsprosessen. En betingelse for å få kontantstøtte er jo at man ikke bruker barnehage. Kontantstøtten kan dermed bli en fattigdomsfelle for både mødre og barn. Forskninga på levekårene til innvandrerbarn i lavinntektsfamilier støtter den politiske vektlegginga av yrkesdeltakelse og barnehagebruk for å bedre levekårene. Det er derfor bekymringsfullt at mange kommuner nå satser på å innføre en egen kommunal kontantstøtte. Et annet dilemma i fattigdoms- og fordelingspolitikken ligger i vektlegginga av arbeidslinja. Arbeidslinja er regjeringas viktigste strategi for å bekjempe fattigdom. Det skal lønne seg å jobbe, og det gjør det også. I løpet av denne perioden har antallet sysselsatte økt med 250 000, og vi har den laveste ledigheten i Europa. Samtidig holdes mange stønader, som sosialhjelpa, på et relativt lavt nivå. Det er verdt da å merke seg Navs årsrapportering 2010 – Fattigdom i Norge, som sier: «Å leve i fattigdom fører heller til passivitet, marginalisering og isolasjon, enn til økt aktivitet.» Kvalifiseringsprogrammet og introduksjonsprogrammet er eksempler på hvordan vi kan kombinere høyere ytelser med arbeidslinja. Disse programmene gir høyere og stabile ytelser sammen med kvalifisering. Kanskje kan vi utvikle flere slike tiltak med god kvalitet. Oppsøkende virksomhet rettet mot innvandrerkvinner har også vist seg effektivt. Barnefamilier utgjør en stor og økende andel av dem med vedvarende lavinntekt. Det er særlig enslige forsørgere og par med mange barn. Mange av barnefamiliene med lav inntekt har innvandrebakgrunn, og de som har bakgrunn fra land utenfor OECD-området, er overrepresentert. For mange innvandrere tar det tid å etablere seg i arbeidsmarkedet og i det norske samfunnet. Fattigdomsandelen reduseres normalt med botid. Introduksjonsprogrammet og opplæring i norsk og samfunnskunnskap er sentrale virkemidler for å bidra til at nyankomne innvandrere raskt kan tre inn i arbeidslivet. Derfor har vi også økt antallet timer i norskopplæring og samfunnskunnskap fra 300 til 600 timer, fra 1. januar i år. Et annet viktig tiltak som jeg har lyst til å trekke fram, er det vi kaller Ny sjanse. Dette er en forsøksordning som skal øke kvalifikasjonene til innvandrere fra utvalgte landgrupper der mange har lav utdanning. Kvinner er en hovedmålgruppe. Gratis kjernetid i barnehagen er et annet målrettet tiltak som vi har stor tro på, og det har også interpellanten. Innsatsen er lagt til områder med høy andel minoritetsspråklige. Formålet er å forberede barna godt til skolestart, styrke språkkunnskapene og styrke barna sosialt gjennom å vektlegge lek og samspill. I tillegg har vi inngått langsiktige samarbeidsavtaler med Oslo kommune om å styrke levekårene i Groruddalen og i Søndre Nordstrand, og vi vil følge opp den eksisterende satsinga i Oslo, Drammen, Bergen og Trondheim. Regjeringas langsiktige strategier for å forebygge fattigdom blant barn og unge må også rette seg inn mot tiltak for å bedre deres levekår her og nå, akkurat som også interpellanten nevnte. NOVA-undersøkelsen «Barns levekår» har gjennomgående anbefalt mer vekt på gratis fritidsaktiviteter og reelt gratis skole som måter å avhjelpe effektene av barnefattigdom på. Slik kan vi redusere risikoen for at barn blir sosialt ekskludert. Forskning på barns opplevelse av fattigdom har framhevet at sosial utestenging – det å ikke kunne delta der andre deltar – er et av de såreste punktene i barns liv. For innvandrerbarn kan det i tillegg bety at de mister en viktig arena for å lære seg norsk språk og kultur. Gjennom tilskuddsordninga Barne- og ungdomstiltak i større bysamfunn styrkes innsatsen mot fattigdom med 9 mill. kr i 2012. Gjennom denne ordninga vil det bli fordelt 40,5 mill. kr til tiltak og prosjekter som bidrar til inkludering og deltakelse for barn, ungdom og familier berørt av fattigdom i år. Arbeids- og velferdsdirektoratet bevilger også hvert år midler til særskilte tiltak for barn, unge og barnefamilier som er i kontakt med de sosiale tjenestene. I tillegg skal vi utrede aktivitetsstøtte til barn og unge i familier berørt av fattigdomsproblemer. Frivillige organisasjoner spiller en viktig rolle, og fra regjeringas side ønsker vi et godt samarbeid med dem. Noe av det viktigste den rød-grønne regjeringa har fått til, er den enorme satsinga på barnehager, kombinert med at vi har hegnet om universelle ordninger og gratisprinsippet, f.eks. gjennom innføringa av gratis læremidler i videregående skole. I SV diskuterer vi om heldagsskolen skal være den store satsinga i neste periode. Vi vet at deltakelse i SFO gir bedre skoleprestasjoner, og at det er en viktig sosial arena for barna. Vi vet også at egenbetaling fører til utestengelse. I Oslo er det de skolene som har lavest deltakelse i SFO, som har størst andel elever – opp mot 90 pst. faktisk – med behov for særskilt støtte i norsk i henhold til opplæringslova. Når man har mange barn og lav inntekt, blir kostnader en klar barriere. Å sende barna i aktivitetsskolen koster mye penger for disse familiene. Så vil jeg si litt om barnevernet. Kommunalt barnevern får nå det største løftet på 20 år. Snart kommer vi med en stortingsmelding og en proposisjon om hvordan barnevernet kan styrkes ytterligere, hvor også samarbeid med andre instanser og det å sikre barns deltakelse og medbestemmelse blir viktig. I den nevnte rapporten fra Nav slås det fast at personer som har hatt tiltak fra barnevernet, kommer dårligere ut på alle levekårsfaktorene som ble undersøkt, sammenlignet med personer med lik aldersfordeling som aldri har fått barnevernstiltak. En svært lav andel av tidligere barnevernsbarn hadde høyere utdanning da de var 25 år sammenlignet med befolkninga for øvrig. Kun 8 pst. hadde høyere utdanning, mot 40 pst. i sammenligningsgrunnlaget. Barnevernsbarn med foreldre som var langtidsmottakere av økonomisk sosialhjelp, hadde lavere utdanningsnivå enn andre barnevernsbarn. Rapporten understreker av det er nødvendig med et bedre samarbeid mellom Nav-kontor/sosiale tjenester, barnevern og helsetjenester for å bekjempe sosial ulikhet. Tilsyn har avdekket betydelig svikt og risiko for svikt når det gjelder tilbudet til barn og unge. Dette følger vi opp, og jeg er glad for at vi er godt i gang med det. Vi må få med oss kvinneperspektivet hvis vi skal kunne utforme en effektiv politikk mot fattigdom, ikke minst barnefattigdom. I familier med bare én forsørger finner vi i 90 pst. av tilfellene kvinner. De har oftere dårligere arbeids- og lønnsvilkår enn menn. Både dette faktum og at så mange minoritetsfamilier i lavinntektsgruppa har mødre som ikke er i arbeid, tilsier at vi ikke kan utforme en kjønnsnøytral politikk. Vi vet at tilsynelatende kjønnsnøytrale tiltak på så sterkt kjønnete arenaer som familien og arbeidslivet slår helt forskjellig ut for kvinner og menn. Dette må vi ha med oss, enten vi diskuterer overføringer, stønader, midlertidige ansettelser, fagorganisering eller heltid og deltid.