Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-11-18:
La meg først få takke utenriksministeren for en grundig og god redegjørelse om viktige EU- og EØS-saker. Utenriksministeren antyder at det begynner å gå litt bedre i EU. Men arbeidsløsheten er foruroligende høy, det samme er underskuddene i statsøkonomien i mange EU-land. Hellas er det mest alvorlige tilfellet – statsgjelden er på størrelse med det norske oljefondet, nesten 300 mrd. euro. Men det er mange andre land som er på full fart i samme retning. La meg ta noen tall fra Utenriksdepartementets egne landsider: Underskuddet på statsbudsjettet i Ungarn var på hele 9,2 pst. av bruttonasjonalproduktet så tidlig som i 2006. Det var før finanskrisen. I Portugal er statsgjelden etter mange år med underskudd kommet opp i 85 pst. av bruttonasjonalproduktet. I Spania har arbeidsløsheten passert 20 pst. I Frankrike er arbeidsløsheten på 9,3 pst., men den var på 8 pst. allerede før finanskrisen, i 2008. Et annet land som sliter, er Latvia. I Latvia var det en årlig økonomisk vekst på over 10 pst. i flere år, senest i 2007. Men i de samme årene tok Latvia opp store statslån, noe som førte til rask økning av statsgjelden, høy inflasjon og store renteutgifter. Det er sikkert ikke uten grunn at utenriksministeren lot være å omtale Storbritannia, som i 13 år var styrt av det britiske arbeiderpartiet. I mai var det valg i Storbritannia, og allerede før valget kunne UDs landsider slå fast: «Uansett hvem som vinner valget(...) vil statens utgifter måtte reduseres merkbart.» (...) Årsaken er selvsagt at arbeiderpartiregjeringen som styrte Storbritannia gjennom 13 år med flertall i parlamentet, systematisk brukte penger i et omfang som har ført til at Storbritannia er blitt et gjeldsoffer i større grad enn det som er vanlig i EU. Storbritannia er i løpet av arbeiderpartistyret blitt EUs største problemområde. De borgerlige partiene vant valget. Nå må de rydde opp etter 13 år med sosialdemokratisk overforbruk. Det er ikke populært. De vinner nok ikke et valg til. Politikere fra det britiske arbeiderpartiet har allerede tatt til orde for å øke det offentlige forbruket igjen. De har ingenting lært. EUs og IMFs krisepakke har en ramme på 750 mrd. euro. Tyskland fremstår nå som grunnfjellet som først og fremst må tåle å ta belastningene med å redde andre land ut av gjeldskrisen. Men Tyskland hadde selv store underskudd på statsbudsjettet allerede i 2005 og 2006. De gikk omtrent i null i 2007 og i finanskriseåret 2008. Ifølge Utenriksdepartementets landsider har Tyskland allerede en samlet gjeld på det dobbelte av krisepakken – 1 500 mrd. euro, som er 64 pst. av landets bruttonasjonalprodukt. Tyskland har altså en statsgjeld som er høyere enn de 60 pst. av bruttonasjonalprodukt som regelverket tillater. De pengene Tyskland nå bidrar med, må altså finansieres ved at Tyskland selv opptar store lån i strid med regelverket, lån som kommer i tillegg til de gamle. Informasjonen fra OECD indikerer at også rasjonalisering i offentlig sektor hadde lav prioritet i oppgangstiden, og at regjeringene i de fleste EU-landene i stedet valgte å øke skatter og avgifter. Det er viktig at vi lærer av dette. Vi kan komme til å oppleve lignende kriser hvis vi vifter det hele bort med å si at det hele er USAs skyld, og at det var prisfallet i det amerikanske eiendomsmarkedet og konkurser i amerikansk finansverden som var årsaken til at finanskrisen rammet Europa. Det er nok heller slik at roten til EUs økonomiske problemer bare i liten grad begrunner seg i det økonomiske tilbakeslaget i USA. Den viktigste årsaken er et altfor høyt pengeforbruk i offentlig sektor, tilnærmet fravær av effektivisering og økning av skatter og avgifter i oppgangsperioden frem til 2008. Dette griper jo rett inn i en debatt som har lange tradisjoner i Norge. Vi må også stille oss spørsmålet om hvor mye skatter og avgifter befolkningen og næringslivet tåler. Den tålegrensen har EU trådt over. Det har nok vi i Norge også, men vi har oljepenger som demper skadevirkningene enn så lenge her hjemme. Så lenge vi pumper opp olje og selger den, får vi europeiske og amerikanske bilister til å finansiere norsk velferd og velstand. Det går sikkert bra i noen år til, men det norske statsbudsjettet er kommet opp i 200 000 kr per innbygger, og 700 000 mennesker i arbeidsdyktig alder står utenfor arbeidsmarkedet. Det gjør at også norsk økonomi er sårbar. Jeg nevner dette fordi utenriksministeren tirsdag fokuserte meget sterkt på finanskrisen og dennes etterdønninger. Den amerikanske finanskrisen har nok hatt en utløsende og kanskje en forsterkende effekt, men faktum er at krisen i EU-landene har røtter tilbake til mange år før finanskrisen og er i hovedsak hjemmeprodusert. EU-landene lider nå som følge av en rekordartet vekst i de statlige utgiftene. Gratisytelser fra det offentlige er ikke gratis, men må i hovedsak betales gjennom skattlegging av overskudd og inntekter, og dermed må det hele betales – i hovedsak – av akkurat de samme som mottar de såkalte gratisytelsene. Jo mer gratis velferd, desto tyngre blir børen å bære både for konkurranseutsatt industri, for næringsliv for øvrig og for folk flest. Næringsliv og ansatte i privat sektor må sørge for inntjening nok til å sørge for seg selv, og i tillegg betale det offentliges lønnsbudsjetter og ytelser over statsbudsjettet. Underskuddene gir høy gjeld og dermed stigende årlige utgifter til renter på gammel moro. Fremskrittspartiet har advart mot dette i årevis. Med stadig opplåning og økning i statsgjelden vil det før eller senere gå galt, og det har det nå gjort i mange av EU-landene. Det er betryggende at utenriksministeren er opptatt av at EU-landene tar de nødvendige skritt og gjennomfører tøffe tiltak for å få balanse i økonomien. Utenriksministeren viste tirsdag til at rådspresident Herman Van Rompuy har ledet en arbeidsgruppe som anbefaler utvidet økonomisk overvåking, større disiplin i budsjett- og økonomistyringen og bruk av flere sanksjoner mot EU-land som ikke følger regler og anbefalinger. Ja, dette er nok dessverre veien å gå hvis EU skal komme økonomisk til hektene igjen. I tillegg vil Europa være tjent med at vi samarbeider med USA for å få en mer realistisk kursfastsettelse, særlig av den kinesiske valutaen yuan. Den nåværende kursen er en kunstig stimulans for kinesisk eksport til Europa og vil tappe vårt kontinent for penger, produksjon og arbeidsplasser, mens kinesisk økonomi blåses kunstig opp. Dette er ingen tjent med i det lange løp. Videre bør Europa redusere innvandringen kraftig. Stor innvandring til samfunn med høy arbeidsløshet vil nødvendigvis føre til sosial uro. Det ser vi allerede. Jeg er enig med utenriksministeren i at de økonomiske problemene i EU definitivt ikke har gjort EØS-avtalen mindre viktig for Norge. 80 pst. av norsk eksport går til EU, og av norsk import kommer 70 pst. fra EU. Særlig nå, i en situasjon med sviktende kjøpekraft i det europeiske markedet, er det viktig at norske eksportbedrifter har fri adgang til hele EØS-området med en halv milliard mennesker. Ratifikasjon av avtalen, som i praksis er en forlengelse av EØS-avtalen med fire nye år, fant sted i Stortinget den 28. oktober. Det koster oss 350 mill. euro i året, men det er en lønnsom investering. Så til noen av direktivene, og jeg begynner med Eurovignettdirektivet. Utenriksministeren fremholdt tirsdag at det for vår del handler om å opprettholde mer romslige rammer for rabatter til tungtransport i bompengeanlegg. Han har Fremskrittspartiets fulle støtte her. I Norge har vi en kombinasjon av Europas dårligste veier og hyppigst forekommende bomstasjoner. Dette er en tung belastning på norsk næringsliv, og litt romsligere rabatter er riktig vei å gå. Direktivet om audiovisuelle medietjenester, eller AMT-direktivet, har vakt debatt i Norge, først og fremst fordi det ligger an til at Norge må tillate alkoholreklame i tv-sendinger rettet mot Norge. Utenriksministeren varslet verken forbehold eller veto i sakens anledning. I Fremskrittspartiet gir vi utenriksministeren vår støtte også her. Det ville være meningsløst om noen reklamesnutter for øl og vin skulle bli årsaken til at Norge skulle ta forbehold for første gang. Til slutt: For Norge er det viktig at det går bra i EU. Det tette samarbeidet mellom Norge og EU bør derfor ikke reduseres, men videreutvikles.