Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-05-31:
Bakgrunnen for at Stortinget igjen har saken om etablering av et IT-senter på Fornebu på dagsordenen, er den at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ikke har tilstrekkelig tillit til statsråd Sponheims håndtering av saken. Forslaget fra representantene Opseth, Rudihagen, Knudsen og Hedstrøm som ble fremmet i Dokument nr. 8:58 for 1998-99, har som konsekvens at Stortingets vedtak av 25. februar 1999 om å la Regjeringen innen 1. juni d.å. utpeke det selskap som sammen med staten skal delta i utviklingen av Fornebu, blir satt til side. Stortinget skulle etter forslagets ordlyd overta saksbehandlingen. Statsråden har uttalt at han kan utpeke selskapet innen 1. juni, hvis nødvendig. Ettersom tiden har gått, har forslagsstillerne imidlertid myknet noe, men de opprettholder likevel standpunktet om at Regjeringen skal fratas avgjørelsesmyndigheten i saken. Ja, det er faktisk bare Høyre i dagens innstilling som opprettholder standpunktet om å la Regjeringen utpeke det selskap staten skal samarbeide med. I motsetning til regjeringspartiene ble det for meg mer og mer klart at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i hvert fall ikke bør utpeke selskapet som skal få delta i utviklingen av Fornebu. Forhistorien til denne saken gir meg overhodet ingen innskytelse om at det vil være riktig å sette IT-bukkene til å passe havresekken på Fornebu. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ville imidlertid ha kontrollen med denne saken, og det har de fått gjennom den behandlingen som har funnet sted i komiteen, og som det fremgår av innstillingen. Faktisk er det slik at regjeringspartiene er med på å frata Regjeringen avgjørelsesmyndigheten om hvem som skal bli partner med staten. Men hva er det med forhistorien til denne saken som har fått regjeringspartiene på den tanke at Stortinget – les: Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet – vil være bedre egnet enn Regjeringen til å utpeke samarbeidspartneren? Det er for meg noe uklart, men at det skyldes saklige, velfunderte argument, har jeg veldig vanskelig for å tro. Jeg har i hvert fall ikke hørt dem til nå. Forslagsstillerne har altså ikke den nødvendige tillit til Sponheim og fremmer et forslag på følgende premiss, sitat fra Dokument nr. 8-forslaget: «Næringsministeren vel altså å ikkje følgje opp Stortinget sitt vedtak og stortingsfleirtalet sine presiseringar. På denne bakgrunn finn ein det naudsynt at Stortinget gjennom eiga behandling får kontroll med at Stortinget sine føresetnader for val av samarbeidande selskap og øvrig gjennomføring er lagt til grunn.» Forslagsstillernes engasjement i denne saken leser jeg først og fremst som et engasjement for en spesiell løsning på selve hovedspørsmålet, nemlig hvem skal råde grunnen på Norges mest attraktive tomt. Hele forhistorien til denne saken er en stilstudie i hvordan man i den norske politiske andedammen kan lykkes med lobbyvirksomhet hvis man bare har de ressurser som skal til. I denne saken har sågar en av de konkurrerende tilbyderne vært konsulent for skiftende arbeiderpartiregjeringer. Det som imidlertid er meget gledelig i saken, er at flertallet ved forrige korsvei ble tvunget til å forlenge fristen fra 1. april til 1. juni hva gjaldt å innhente alternative anbud. Dette har åpenbart ført til at det i hvert fall er tre anbud som hver for seg tilfredsstiller alle de krav som departementet har stilt, både hva gjelder faglig innhold og finansiell tyngde, til å kunne gjennomføre selve prosjektet. Jeg har forstått det slik at de hver for seg tilfredsstiller de krav som er stilt. I innstillingen har imidlertid Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet noen merknader og pålegg til Regjeringen som etter mitt skjønn på dette tidspunktet i prosessen virker underlige. Jeg har stilt meg det selvfølgelige spørsmålet: Hvorfor skal anbydere som hver for seg kan gjennomføre oppdraget, slå seg sammen? Jeg skal nøye meg med å stille spørsmålet, og så får den enkelte gjøre sin egen analyse. Det er følgende formulering i innstillingen jeg sikter til: «Flertallet hadde sett det sterkt ønskelig med en samling av flere interessenter i ett selskap.» Regjeringen blir videre pålagt i de videre forhandlinger å ta opp med tilbyderne muligheten for å få flere til å inngå i et samarbeid for å løse oppgaven. Det kan synes som om det er et IT-samvirkelag av internasjonal betydning Jagland og Hagen skal etablere på Fornebu. En slik strategi vil jeg sterkt advare mot. Konkurranse aktørene imellom tror jeg er avgjørende for at staten skal få mest ut av sine verdier nå innledningsvis og kanskje i enda større grad for å sikre verdiene på lengre sikt. Det er ikke en politisk styrt IT-elefant vi trenger, men et mangfold av uavhengige selskap og gründere som er villige til å satse egne penger, ikke bare initiativtakere og politikere som først og fremst skal satse skattebetalernes penger. Da Stortinget den 25. februar 1999 hadde debatt om denne saken, var det arealet som det var snakk om, i overkant av 500 dekar. Det var verdien av dette arealet med påstående bygninger som skulle være statens andel av aksjekapitalen i det selskapet som skulle etableres. Det fremgår av det fellesforslaget Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet hadde i Innst. S. nr. 99 for 1998-99, som vi behandlet i februar. Spjøtvoll-utvalget konkluderte imidlertid med at 270 dekar ville være tilstrekkelig. Det vil i så fall halvere størrelsen på det beløp som staten skulle inn med i aksjekapital, i og med at det var verdien av tomt og bygninger som skulle være statens andel. Det er etter Høyres syn meget gledelig at Regjeringen her åpner for å selge ut ca. halvdelen av de 270 dekar som utgjør hele senteret, og det vil selges på det åpne markedet. Hvis Sponheim får sin vilje gjennom – det får han nok i den proposisjonen som kommer, men jeg er mer spent på behandlingen den får her i huset – vil det ha som konsekvens at vi får et mindre statlig økonomisk eierengasjement, noe som vil være helt i tråd med regjeringspartienes og Høyres primærstandpunkt med hensyn til hvordan denne saken burde ha vært håndtert. Vårt utgangspunkt har vært og er at staten burde selge ut området på vanlig måte til den som vil betale mest i forhold til det formålet som selger – altså staten – og reguleringsmyndighetene angir. Et statlig eierengasjement som det vi nå ser konturene av, kan ikke sies å være i tråd med denne regjerings politikk på dette området. Eierskapsmeldingen, som vi behandlet tidligere i denne sesjonen, anviser helt andre oppskrifter. Derfor var også Regjeringens standpunkt et helt annet hva gjelder statlig eierskap i et IT-senter på Fornebu. Når det nå likevel går mot en etablering som forutsetter et massivt statlig eierengasjement, er spørsmålet om Regjeringen skulle tatt i bruk sterkere virkemidler for å stoppe dette påfunnet. Vi snakker tross alt om statlig eierskap i den antatt største vekstnæring. Det er etter mitt skjønn helt andre områder som burde påkalle vår interesse for å initiere næringsvirksomhet her i landet, enn i verdens fremste vekstnæring på Norges dyreste tomt. Den saksbehandlingen vi har hatt i denne saken – og da mener jeg helt tilbake fra 1994 og fram til i dag – har også i seg elementer som er med på å gjøre rollefordelingen mellom storting og regjering utydelig. Jeg tror ikke vårt parlamentariske og politiske system bør ha for mange saker av denne typen. Jeg kan på den ene siden forstå en regjering som ønsker å overleve enhver situasjon i Stortinget. Men det er viktig at vi ikke utvikler en parlamentarisme hvor man nærmest forutsetter at Regjeringen fremstår som et viljeløst redskap for et skiftende stortingsflertall. La oss ta oss i vare for at det ikke blir slik at det er reisen som er målet, men at reisen er nødvendig for å nå målet. De færreste av dem vi skal prøve å ivareta interessene for, vil ha glede av en slik utvikling.