Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2012-06-14:
I fjorårets jordbruksoppgjør ble det bevilget en statsstøtte på 13,3 mrd. kr og en skjermingsstøtte på 11 mrd. kr – et totalbeløp på 24,3 mrd. kr. Det vil altså si at man i landbruket gir en støtte på 456 000 kr per årsverk, og støttens andel av produksjonsverdien er på 61 pst., og vi ser også at tollsatsene økte fra 150 pst. til 400 pst. I år har vi en økning i budsjettet på 900 mill. kr. Til tross for høye subsidier er norske priser, målt på produsentnivå, jevnt over dobbelt så høye som på verdensmarkedet. Her ser vi den årlige støtten i 2011-verdier siden det såkalte opptrappingsvedtaket på midten av 1970-tallet, som for øvrig sammenfalt med starten på det norske oljeeventyret. Etter den kraftige økningen i støtten på slutten av 1970-tallet, som kulminerte i en støtte på hele 45 mrd. i 2011-kroner på begynnelsen av 1980-tallet, har støtten avtatt og etter hvert stabilisert seg på mellom 20 mrd. kr og 25 mrd. kr per år. Men i denne perioden har det også i gjennomsnitt blitt 2 600 færre bønder per år – altså en to tredjedels reduksjon for hele perioden 1976–2011. Målt per årsverk kan man også se at støtten, i etterkant av opptrappingen på 1970-tallet, har fluktuert mellom 300 000 og 350 000 kr per årsverk, helt fram til den rød-grønne regjeringen kom til makten i 2005 og økte støtten til dagens nivå, på over 450 000 kr per årsverk. Som et apropos til jordbruksoppgjøret: Etter at den rød-grønne regjeringen kom til makten i 2005, har årsverkstøtten økt med hele 36 pst. Vi må tilbake til 1970-tallet og opptrappingsvedtaket for å finne en tilsvarende økning i støtte. For å sette jordbruksstøtten i perspektiv: I en periode etter opptrappingsvedtaket er det bevilget en jordbruksstøtte i et omfang som – om midlene hadde blitt satt på konto – tilsvarer et fond på 2 400 mrd. kr. Til sammenligning er det norske oljefondet i dag på vel 3 400 mrd. kr. Dette er da støtte til en næring som utgjør 0,3 pst. av bruttonasjonalprodukt – dette til tross for det vi har sett i aviser, og det vi har sett av demonstrasjoner og aksjoner. Vi kan gå inn i avisene en liten runde og se. Går du inn torsdag 12. juni i år i Hallingdølen, står det fram en leder i Bondelaget: «Byråkrati gjer bønder motlause. Mindre byråkrati og meir fri. Det er rette medisin for å halde på mjølkebøndene, meiner leiaren i Ål bondelag.» Dette er helt i tråd med at de ønsker en ny regjering og en politikk som åpner for det. Vi kan også gå inn i Trønder-Avisa 10. mai, der kan vi lese at fylkeslederen Asbjørn Helland i Bondelaget åpner for å gå bort fra hele systemet med jordbruksforhandlinger. «Nå må vi være villige til å se på selve systemet, sier Helland.» Dette er Senterpartiets egne. Så har vi også et oppslag i Trønder-Avisa 14. januar, der man sier at over 50 samdrifter har blitt oppløst i Nord-Trøndelag de siste fire årene. Landbruksdirektøren mener likevel at driftsformen har en framtid. Så sier bonden selv – bøndene på Jådårmelk DA – at de er redde for at livsverket faller i grus, og enkelte av dem spår at det som var et utstillingsvindu for samdrift, vil være historie om tre år. Samtidig står landbruksminister Brekk og lover at «det skal komme virkemidler til samdriftene som ledd i oppfølgingen av landbruksmeldingen». Dette vet vi som har fulgt med, at ikke er korrekt. Her lover man gull og grønne skoger, at man skal gjøre noe, men så gjør man ingenting til syvende og sist. Derfor får man frustrerte bønder, derfor får man frustrasjon i landbruket. Man har et system som er ute av kontroll. Vi hadde smørkrisen, den startet i oktober og varte til april. Seks måneder brukte man for å få det opplaget. Man går inn og ser på samdriftene som ikke har levegrunnlag, og fjerner altså kvotetaket, og skal øke det 3 pst. Hva skjer da? Jo, en godtar at alle får heve taket med 3 pst., såfremt det ikke er en samdrift og har nådd 750 000 liter, eller har et tak på 400 000 liter. Dette er ikke den rette måten å gjøre det på, når man også kan lese i Nationen at man mangler 30 millioner liter melk. Man ser at man opphevet kvotetaket på melk under smørkrisen – den lot man vare til 1. april, da var det nok melk. Nå er vi altså i midten av juni, det har gått litt over én måned, og nå mangler man 30 millioner liter melk. Det viser at dette ikke er en vanlig feil, det er en systemfeil. Det trengs å gjøres noe med det, det trengs en forandring i dette. Vi har også et landbruksbyråkrati som overgår alt. Her kan vi gjøre store kutt. Vi har hovedoppgaver fra universitetet og doktorgradsoppgaver som hevder at det er en plass mellom 5 000 og 10 000 landbruksbyråkrater, noen sier fra 8 000 til 10 000 landbruksbyråkrater. Dette blir støttet av Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning. Det har heller aldri vært dementert av regjeringen. Da vil jeg si at den som tier, samtykker. Vi ser også av årlig støtte i 2011-verdier, siden det såkalte opptrappingsvedtaket på midten av 1970-tallet, at utgiftene til norsk jordbrukspolitikk – betalt av norske forbrukere og skattebetalere – er svært høye. Men i en samfunnsøkonomisk vurdering av jordbrukspolitikken må en veie utgiftene opp mot samfunnsøkonomiske nyttevirkninger. Det relevante spørsmålet er altså om jordbruksstøtten har gitt høy avkastning for samfunnet sammenlignet med andre gode formål, som f.eks. infrastrukturinvesteringer, generelt bedre rammebetingelser for næringslivet eller sparing til framtidige generasjoner. For å vurdere velferdsvirkningene av jordbruksstøtten kan vi begynne med å sammenligne faktisk politikk med de retningslinjene som økonomisk velferdsteori gir for næringspolitikk. Norsk jordbrukspolitikk i dag handler i stor grad om produksjon, regional fordeling og inntektspolitikk. Den er i liten grad rettet inn mot fellesgoder, miljø og virksom konkurranse. Nå må det sies at produksjonsfremmende tiltak er en del av et moderne, kostnadseffektivt jordbruk. Det er vanskelig å effektivisere produksjonen uten å forringe det nostalgiske ved kulturlandskapet eller å produsere mat uten å påvirke det ytre miljø. Likevel er det nettopp støtte direkte rettet mot produksjonsvolum som er bærebjelken i norsk jordbrukspolitikk. Matvaresikkerhet er en annen type fellesgode som kan legitimere offentlige inngrep. Det skilles mellom matvaretrygghet og forsyningssikkerhet. At maten er trygg, kan man best sikre gjennom kontroll av norskprodusert og importert mat, i dag underlagt Mattilsynet. Forsyningssikkerheten på nasjonalt nivå handler om evnen til å sikre befolkningen mat under alle omstendigheter. Til enhver tid må behovet for kalorier og næringsstoffer kunne dekkes av kilder fra nasjonal produksjon, lagerhold, import og matvarehjelp. Tradisjonelt tenker en i denne sammenheng på avsperring fra omverdenen, altså bortfall av import og matvarehjelp. Selv ikke overfor sistnevnte skrekkscenario vil en politikk sikre høyest mulig løpende produksjon i normale tider. Videre kan innslaget av fisk og planteføde økes på bekostning av mindre energieffektiv føde som kjøtt og melk. Produksjonen under normale tider trenger heller ikke å være lik krisemenyen. Ikke minst kan en basere seg på lager av energirike og lagringssterke varer som korn og sukker. Når man prater om forsyningssikkerhet, er det for meg påfallende at man ikke nevner at vi i dag eksporterer 38 millioner måltider med fisk hver dag. Fremskrittspartiet ønsker et annet alternativ enn regjeringen. Vi ønsker bl.a. å senke tollen på kraftfôr til samme tollsatser som i Danmark. Det vil gi en besparelse på 1,8 mrd. kr. Vi ønsker bedre avskrivningssatser for maskiner og utstyr, som vi vil skal økes fra 20 til 25 pst. Vi ønsker å legge et investeringstilskudd med omstillingsmidler på 1,5 mrd. Vi ønsker å ha en avskrivningssats på bygninger som økes fra 6 til 8 pst. – en pris på 150 mill. kr. Vi ønsker fjerning av skatt på salg av gårdsbruk. Vi ønsker skattefri fondsavsetning og investeringer gjennom en investeringsfondsordning etter modell fra skogbruket. Vi ønsker at utbytte til øvrige formål beskattes som kapital med 28 pst. Vi ønsker å oppheve produksjonstaket for melk og kjøtt. Vi ønsker å endre og liberalisere konsesjonslovgivningen. Vi ønsker å deregulere og oppheve boplikt, driveplikt, delingsforbud og makspris for konsesjonspliktige landbrukseiendommer. Vi ønsker å åpne for alternative organisasjonsformer for drift – samdrift, ANS, DA, AS etc. Vi ønsker også lage et BSU-prosjekt for å få til dette. Vi ønsker også å stimulere til satsingen på bioenergi, bl.a. for å følge opp St.meld. nr. 39 for 2008–2009 om at 30 pst. av bioavfallet i landbruket skal medgå til produksjon av bioenergi, som løser utfordringer bl.a. knyttet til spredningsareal. Jeg vil også fremme Fremskrittspartiets forslag og gi beskjed om at Fremskrittspartiet støtter Venstres forslag nr. 23.