Jan Tore Sanner (Høyre), 2000-05-11:
Tidlig i 1990 kom det urovekkende rapporter om konsekvensene av forurensningen fra bl.a. nikkelverket på Kolahalvøya. Store utslipp av svoveldioksid fra smelteverket i Nikel fikk konsekvenser for natur og miljø, ikke bare i området rundt fabrikken, men også på den norske siden av grensen, særlig i Øst-Finnmark. Det synlige og mest konkrete utslaget var store skader på skogen på begge sider av grensen. Vi ble igjen minnet om at miljøproblemene er av grenseoverskridende karakter. Utslippene fra nikkelverket var på nesten 250 000 tonn i året. Det tilsvarer nesten fem ganger de totale utslippene av svoveldioksid fra alle norske kilder. Dette førte til at Syse-regjeringen og statsministeren personlig startet et arbeid for å få til et samarbeid med Sovjetunionen om rensing av industrien. Syse-regjeringen fikk med seg Sverige og Finland i drøftelsene, og i løpet av 1990 var en avtale en realitet. Fra norsk side vedtok man å bidra med 300 mill. kr. Syse-regjeringens initiativ var av flere grunner et banebrytende miljøpolitisk arbeid. Det var et reelt forsøk på å gå fra de store ord til konkret handling i internasjonalt miljøsamarbeid, og det var en realisering av målet om en kostnadseffektiv miljøpolitikk. 300 mill. kr investert i rensetiltak i Nikel ville gi en langt større miljøgevinst enn de samme midlene investert her hjemme. I dag, ti år etter at statsminister Jan P. Syse fikk Stortinget med på å øremerke 300 mill. kr til miljøtiltak på Kola, står fortsatt 270 mill. kr ubenyttet. Samtidig vet vi at miljøproblemene i Nordvest-Russland er enorme og at disse fortsatt truer natur og miljø i Norge. Det er flere grunner til at pengene ikke har blitt brukt. Nedleggelsen av det russiske ministeriet for økologi, russisk byråkrati og den usikkerheten som har hersket rundt nikkelverkets fremtid, har bydd på betydelige utfordringer. Jeg tror imidlertid at det er for enkelt å legge ansvaret ensidig på russisk side. Den nedprioritering som ble foretatt av dette arbeidet etter Syse-regjeringens fall, ved bl.a. å overføre ansvaret fra statsministerens kontor til Miljøverndepartementet, har redusert fokuseringen og trykket på saken. Jeg tror dessverre at denne saken er et eksempel på at det ofte kan være lettere å finne gode forklaringer enn gode løsninger. Spørsmålet om norsk miljøhjelp til Russland har dimensjoner langt utover ønsket om å begrense forurensningen. Det dreier seg om hvordan vi kan bistå de tidligere kommuniststatene i arbeidet frem mot demokrati og markedsøkonomi. En svært viktig del av dette arbeidet har vært miljøopprydding i statsstyrt industri og støtte til atomsikkerhetstiltak. Derfor har Høyre hvert eneste år siden Syse-regjeringen tatt til orde for et sterkere engasjement. Og jeg vil understreke at det norske engasjementet i nord er av avgjørende betydning også for å øke USAs og EUs engasjement og deltagelse. Utfordringene er av en slik art at vi er nødt til å mobilisere flere gode krefter dersom vi skal lykkes i oppryddingsarbeidet. Kampen om USAs og EUs oppmerksomhet er stor. Lykkes vi i å få utfordringene høyere opp på deres prioriteringsliste, vil vi også oppnå gode resultater. Problemet er imidlertid at norske myndigheter over tid har nedprioritert innsatsen. Da blir de negative ringvirkningene store. Det er kanskje en overdrivelse å kalle 1990-tallet for det tapte tiår, men det er en realitet at vi har oppnådd lite og tapt mye tid. Nå er det imidlertid viktig å se fremover. Og jeg har store forventninger til den nye miljøvernministeren. Etter hva jeg forstår, har Siri Bjerke både kunnskap, interesse og engasjement knyttet til de store miljøutfordringene i nord. Og i likhet med Høyre har ministeren sagt at hun vil føre en moderne miljøpolitikk – med andre ord fokusere på internasjonalt samarbeid kostnadseffektivitet forskning for å fremme den teknologiske utviklingen I utgangspunktet var de refererte 300 mill. kr øremerket til rensetiltak på smelteverket i Nikel. Det har vært spesielle problemer knyttet til dette prosjektet fordi Norilsk-Nikel-konsernet har satt spørsmålstegn ved smelteverkets fremtid. Høsten 1998 tok derfor Høyre initiativ til en mulig omprioritering av midlene. Og i budsjettinnstillingen for 1998-99 åpnet en samlet komite, med unntak av Fremskrittspartiet, for at midlene kunne brukes til andre miljøtiltak på Kolahalvøya. Midlene er med andre ord ikke lenger bundet til smelteverket i Nikel. Det har nå gått halvannet år siden Stortinget åpnet for alternativ bruk av midlene. Det er ikke den nåværende miljøvernministerens feil at resultatene fortsatt har uteblitt, men jeg håper at hun kan si noe om hvordan departementet har fulgt opp Stortingets ønske. Jeg vil benytte anledningen til å peke på to mulige prosjekter for omdisponering av midlene. Det første alternativet er å etablere et investeringsfond for ombygging og rensing av smelteverket i Montsjegorsk på Kolahalvøya. Ifølge Bellona er økonomien i Montsjegorsk langt mer bærekraftig, og smelteverkene i byen antas å ville klare seg i konkurransen og markedsøkonomien. Skadene på naturen er meget alvorlige, og utslippene herfra utgjør det største sur nedbør-problemet på Nordkalotten. Et annet forslag er å flytte pengene til et miljøinvesteringsfond for norsk næringsliv i Nordvest-Russland. Et stort antall bedrifter besitter kompetanse og teknologi som ønskes overført til Nordvest-Russland for miljøprosjekter. Det dreier seg først og fremst om energitiltak, men også prosjekter knyttet til avfallshåndtering og drikkevann. I dag er det et stort problem at miljøprosjekter med kort payback-tid ikke realiseres på grunn av kapitalmangel på russisk side. Dette kan dreie seg om investeringer knyttet til bioenergi eller ny elektrisitet som kan erstatte tungolje eller kull. Slike prosjekter kan ha en payback-tid ned mot ett år. I det gamle Sovjetunionen var tungolje nesten gratis for lokalsamfunn og industribedrifter, mens utgiftene i dag truer med å knekke mangt et budsjett. Norsk hjelp til slike investeringer kan med andre ord både gi positive konsekvenser for miljøet og samtidig frigjøre midler som lokalsamfunnene kan bruke til f.eks. skole og helse. Det er ikke mulig å snakke om miljøutfordringene i Nordvest-Russland uten å komme inn på atomsikkerhet. På tross av det nesten ufattelige problemet vi står overfor, og som vi vet at vi er nødt til å finne en løsning på, har de norske bevilgningene gått kraftig ned. Om myndighetenes reduserte fokusering på atomsikkerhet i Nordvest-Russland er en konsekvens av de reduserte bevilgningene, eller om budsjettkuttene har vært en konsekvens av redusert oppmerksomhet, er i ettertid mindre interessant. Nå må atomsikring på dagsordenen og opp på Regjeringens prioriteringsliste. Jeg vil konkret utfordre miljøvernministeren til i et samarbeid med utenriksministeren å innta en lederrolle i det internasjonale samarbeidet som er nødvendig for å oppnå gode resultater. Det som er spesielt viktig nå, er å sette fortgang i arbeidet med sikring av atombrenselet som i dag ligger svært uforsvarlig lagret. Jeg vil også understreke verdien av hjelp til selvhjelp-programmer som kan bidra til økt utveksling av eksperter. På den måten vil man sikre at kompetansen styrkes, og at den i større grad også blir værende i Russland. Jeg forventer ikke at statsråden skal respondere på de konkrete forslagene jeg har pekt på, men jeg håper at miljøvernministeren presenterer en positiv holdning og ikke minst en offensiv strategi for norsk nødhjelp til vårt nabofolk i øst. Den nye miljøvernministeren står overfor en krevende oppgave. Jeg kan love at Høyre fortsatt vil være en utålmodig pådriver for å øke Norges miljøhjelp til Nordvest-Russland, men samtidig kan jeg love at Høyre vil støtte Regjeringen dersom den tar det miljøansvar Norge bør ta.