Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2017-11-16:
Tusen takk, representant Abid Q. Raja, for at du tar opp dette. Det er en svært viktig diskusjon, og den løfter et perspektiv som egentlig går langt utover selve rohingya- og Myanmar-situasjonen. Det er 65 millioner flyktninger i verden, og de fleste av disse flykter til fattige naboland. Det er land som Uganda, Pakistan, Iran og Bangladesh som huser de aller fleste flyktningene. Selv om også myndighetene i Bangladesh har et noe ambivalent forhold til rohingyane, kommer det mange historier fra Bangladesh om at lokalbefolkningen deler det bitte lille de har, også med flyktningene fra Myanmar. Abid Q. Raja setter også vår egen flyktningdebatt i perspektiv, for det er de fattigste landene som tar imot flest. Et lite hjertesukk før jeg går videre med denne saken: Sett fra Bangladesh må jo vår egen flyktningdebatt framstå som ganske underlig. Det kommer et antall flyktninger til Bangladesh hver time som omtrent tilsvarer det antallet flyktninger som kommer til Norge i løpet av ett år. Tenk litt over det. På tross av det hadde vi for et par dager siden en debatt her i denne salen om hvordan vi kan beskytte en liten gruppe asylsøkere og unngå at de blir tvangsreturnert, med risiko for overgrep. Dette perspektivet er det viktig å ha med seg. Jeg ber representanter for de mest kritiske i norsk asylpolitikk lytte til utenriksministeren, som har en veldig god forståelse av verdens flyktningsituasjon. Jeg har lyst til å gi deg ros, for jeg synes at UD i denne saken gjør en bra jobb. Man bruker de virkemidlene som UD har tilgjengelig. Det er både å legge politisk press på myndighetene i Myanmar og å bidra med det Norge kan av humanitære ressurser. Det er i tillegg et godt og systematisk samarbeid med internasjonale aktører for å sette dette på dagsordenen. Utenriksministeren er klar over at jeg har kritisert norsk UD mange ganger før. I denne saken synes jeg at UD langt på vei leverer ganske bra. Jeg har likevel lyst til å stille noen spørsmål. Dette handler også om en situasjon hvor – som Abid Q. Raja sier – denne gruppen er statsløs. Av ulike grunner nektes de statsborgerskap i Myanmar. Dette gjør også at de har begrensede rettigheter innenfor flyktningkonvensjonen. Når de flykter over en grense og ikke har et pass, får de ikke umiddelbar anerkjennelse som flyktninger. Det betyr også at f.eks. rettighetene knyttet til retur og beskyttelse mot tvangsretur ikke er sikret gjennom flyktningkonvensjonen. Så jeg vil be utenriksministeren redegjøre for hvordan hun vil løse dette også overfor myndighetene i Bangladesh. Mener norske myndigheter at grensen mot Bangladesh skal være åpen for flyktningene fra dette området? Hva slags dialog har norske myndigheter med myndighetene i Bangladesh for å sikre at de, selv om de formelt sett ikke er tvunget til det gjennom flyktningkonvensjonen, ivaretar disse flyktningene som om de formelt sett var flyktninger? Jeg har også lyst til å ta opp dette med en uavhengig undersøkelse. Det er nå kommet krav fra mange hold om at det skal gjennomføres en uavhengig undersøkelse av det som har foregått der, som har blitt godt beskrevet i løpet av de siste minuttene. Da er spørsmålet hva man skal bruke en slik undersøkelse til. Vil norske myndigheter ta initiativ til at de funnene som eventuelt kommer fram i en uavhengig gransking, bringes inn for en internasjonal rettsorden, f.eks. en internasjonal straffedomstol? Vil det være et relevant tiltak, og vil norske myndigheter ta et initiativ i den retning? Det siste går på sanksjoner: Norsk næringsliv er i Myanmar også, og uten at de ønsker det selv, kan de jo bli viklet inn i handel som både gir en type økonomisk støtte til myndighetene i Myanmar ved hjelp av ulike forretningstransaksjoner, og som også kan bidra til å legitimere den undertrykkingen som myndighetene i Myanmar står for. Hvilke råd gir utenriksministeren til de norske forretningsaktørene som er i Myanmar, når det gjelder denne situasjonen?