Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2014-01-16:
Det har vært interessant å følge en debatt som jeg har sett fram til, fordi den berører viktige prinsipper i norsk arbeidsliv. Jeg er litt forundret over at statsråden nærmest angriper interpellanten og de partifellene til interpellanten som tidligere satt i regjering, når interpellantens utgangspunkt i stor grad er å spørre om de varslede tiltakene fra den foregående regjering vil bli fulgt opp av den nåværende. Jeg oppfatter at interpellanten faktisk prøver å ha en konstruktiv tilnærming til noe som jeg håpet var en felles utfordring for både regjeringa og opposisjonen, nemlig til hvordan vi skal klare å ivareta interessene til et seriøst norsk arbeidsliv. Jeg trodde – og jeg håper fortsatt – at det er vår felles ambisjon. Det er uansett vårt felles ansvar. Så langt er det noe uklart for meg om statsråden på vegne av regjeringa gir klart uttrykk for at vi vil ivareta norske lønns- og arbeidsvilkår. Jeg hørte med interesse på representanten Rotevatns definisjon på sosial dumping, at lave lønninger ikke nødvendigvis var sosial dumping hvis alternativet var enda lavere lønninger. Da kan lønnsnivået i Norge komme til å bli lavt, før en sier og innrømmer at det er nettopp sosial dumping det er. Men så velger jeg heller å legge vekt på det jeg hørte Rotevatn si senere i sitt innlegg, at det var en selvfølge at norske lønns- og arbeidsvilkår skal gjelde i Norge. Hvis jeg velvillig tolker det som at det også gjelder for eventuelt thailandske eller andre arbeidstakere som jobber innenfor Norges grenser, velger jeg i hvert fall å tolke det som positivt, og håper at jeg hørte riktig. Og nå legger jeg virkelig godviljen til. Utfordringen er ganske klassisk i forhold til en globalisert verden. Det at vi har en effektiv konkurranse, er viktig i internasjonalt næringsliv. Men det er viktig for rettferdig og effektiv konkurranse at den skjer innenfor rammevilkår som er gode, og rammer som gir et godt og sunt næringsliv. Det er ikke noe nytt at næringslivet krysser grenser. Nettopp i den fasen som internasjonal luftfart er akkurat nå, mener jeg det er grunn til å lære mye av rederinæringen og sjøfarten, fordi den jo nettopp har i seg de samme elementene av at en starter i ett land, en lander i et annet land – og kanskje er til og med de som jobber der, ikke fra noen av de to landene. Den utviklingen har ført til at vi har veldig lave lønnsvilkår og veldig sterk konkurranse om lønninger i internasjonal skipsfart. Der har vi vært nødt til å lage internasjonale regler, og vi har vært nødt til å gjøre det norske skattesystemet konkurransedyktig med internasjonal skipsfart, noe jeg synes er riktig, fordi norske rederier skal konkurrere på like vilkår. Men det er altså ikke ønskelig å ha en utvikling der lønnsnivå, sikkerhet eller for den saks skyld miljøaspektet blir presset nedover i standard. Derfor jobbet vi opp mot IMU når det gjaldt sjøfart. Jeg håper også, som statsråden har vært inne på, at vi vil jobbe internasjonalt for å sette de samme minstestandardene for internasjonal luftfart, som vi dessverre fikk gjort for sent for internasjonal sjøfart, og lære av de erfaringene. Norge har gitt vesentlige bidrag til standarden på de sju hav når det gjelder sjøfart. Vi bør bidra med de erfaringene inn mot luftfart. Så er jeg glad for at brevet endelig gikk i går. Da har i hvert fall interpellasjonen ført til noe. Men jeg ønsker altså et klarere svar fra statsråden om det er en ambisjon å opprettholde norske lønns- og arbeidsbetingelser. Og ikke bare lønnsbetingelser – det er ikke tilfeldig at vi også sier arbeidsbetingelser, for det handler om arbeidstid og rytme, noe som er viktig, i tillegg til lønningene. Det er viktig fordi det ivaretar norske seriøse aktørers konkurranse i et internasjonalt marked. Og det er ikke minst viktig når det gjelder arbeidsvilkår for å ivareta sikkerheten i lufta, sånn at ikke et evig jag etter lave kostnader til slutt går ut over den sikkerheten vi alle er opptatt av i luftfarten.