Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2003-12-17:
I perioden 1947–1953 drog norske soldater til Tyskland for å delta i Tysklandsbrigaden. Under mottoet «Til Tyskland for freden» drog ca. 50 000 norske soldater nedover, og bidraget til brigaden var det første internasjonale oppdraget for norske soldater etter den annen verdenskrig. I ettertid er det mange som argumenterer for at oppdraget, som for øvrig var underlagt britisk kommando, var med på å legge grunnlaget for norsk medlemskap i NATO. Og det ble etter hvert klart at våre land kom til å gi sin støtte til militær innsats under to organisasjoner, FN og NATO. De krav det norske forsvaret er stilt overfor, er kraftig forandret de siste tiårene. Forsvaret var under den kalde krigen organisert for å håndtere en situasjon der trusselen var omfattende. Behovet var et stort invasjonsforsvar, med bred mobilisering i tilfelle krig, og det primære Norge kunne gjøre for å forsvare seg selv og sine allierte, var å opprettholde et sterkt nasjonalt forsvar. Enkelte partier ser ut til å mene det samme i dag, men det skal jeg la ligge i denne omgang. Skulle Norge ha opprettholdt et tilsvarende forsvar som vi hadde i 1986, ville det i dag ha kostet 70 milliarder kr. Men til tross for at Forsvaret i løpet av den kalde krigens dager drog relativt store ressurser, hadde vi likevel råd til å sende soldater ut i internasjonale oppdrag i regi av FN. Om lag 105 000 nordmenn har deltatt i slike operasjoner siden 1947, og norske soldater var mange steder, i Tyskland, i Korea, i Kongo, i Midt-Østen, ja, nær sagt der det var etterspurt. Støtte til FN har vært en bærebjelke i Norges utenrikspolitikk. Likevel har vi de siste år sett at gjensidigheten i den kollektive bistandsforpliktelsen innenfor NATO er blitt mer framtredende. Norge har vist vilje til å bidra gjennom NATO i regionalt pregete artikkel 5-operasjoner, operasjoner som ikke har berørt Norge på en direkte måte. Slike internasjonale militære operasjoner har kommet på banen i langt sterkere grad enn rene FN-operasjoner, og noe av grunnen kan være erfaringene fra FN-ledete operasjoner på Balkan. Norges bidrag i internasjonale fredsoperasjoner har ofte demonstrert betydelig evne til utholdenhet over tid. Grunnen er kanskje at konfliktene vi har engasjert oss i tradisjonelt, har vært preget av liten grad av konflikt. De har vært såkalte lavintensive konflikter, som det heter på militær sjargong. De internasjonale oppdrag som norske soldater deltar i i dag, har vel i større grad preg av å være høyintensive konflikter. Kravene som stilles til aktørene i internasjonale militære operasjoner, blir stadig høyere. Kravene tilsier kortere reaksjonstid, bedre trening og bedre utrustning. Den tekniske utviklingen står heller ikke stille, og dette fordrer en stadig bedre evne til å operere sammen med våre allierte. Derfor må Forsvarets evne til å bidra i internasjonale militære operasjoner stadig øves opp for dette formålet, og antall vervet personell må økes. Oppfølging av Forsvarets oppgaver nasjonalt og internasjonalt vil etter Arbeiderpartiets mening være gjensidig styrkende. Innsatsstyrkene for hær, sjø og luft er derfor et betydelig bidrag også til det nasjonale forsvaret. Dagens sikkerhetspolitiske situasjon gjør det mulig å kombinere målsettingene, ved å etablere et sett av styrker til bruk i utlandet som også inngår som et sentralt element i det nasjonale forsvaret. På denne måten forsterkes begge hovedpilarene i Forsvarets virksomhet, og vi leverer det bidrag våre NATO-allierte forventer, samt at vi kan stille styrker til disposisjon for operasjoner under FN. Denne utviklingen av Forsvaret gjør at vi kan opprettholde den stolte internasjonale innsatsen norske militære har bidratt med siden 1947.