Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
Europarådet feiret i fjor sitt 50-årsjubileum. Siden starten i mai 1949 har Europarådet forblitt et av Europas viktigste instrumenter for først og fremst å fremme menneskerettigheter, men også for å fremme demokratiutvikling, rettsstatsprinsipper, kultur, utdannelse og sosial samhørighet. Det viktigste instrumentet for dette er Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og den mulighet enkeltborgerne i medlemslandene har for å innklage overgrep mot denne overfor Menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg. Videre er det et nettverk av viktige konvensjoner, med det sosiale charteret som kanskje det viktigste. Det danner en basis for det en kanskje litt vidløftig kunne kalle politisk kultur i Europa. Norge var med fra starten av. Derfor er det kanskje særlig interessant for oss å se hvilken utvikling Europarådet har hatt i de senere år. Etter Berlinmurens fall har det ene land etter det andre fra Sentral- og Øst-Europa, fra den tidligere sovjetsfæren i Øst-Europa og fra tidligere republikker i Sovjetunionen som nå er selvstendige nasjoner, søkt seg til Europarådet som medlemsland. Dette er løfterikt fordi det også innebærer en forpliktelse til å opprettholde de demokratiske standarder og de menneskerettighetsstandarder som Europarådet står for. Men i denne opptaksprosedyren reiser det seg selvfølgelig også noen problemstillinger. Den viktigste er kanskje denne: På den ene side står Europarådet overfor et krav om å opprettholde sine standarder, slik at det ikke skal opereres med doble standardbegreper på disse viktige områdene. På den annen side er det viktig for Vest-Europa å inkludere nye stater, gi dem støtte i sin demokratiutvikling og gi dem støtte i menneskerettighetsbestrebelsene. Derfor oppstår det jevnlig en debatt om når et land er modent for opptak i Europarådet. Det er slik at alle søkerland legger betydelig prestisje i å oppnå dette, og det er også slik at så vel Ministerrådet som Parlamentarikerforsamlingen og Europarådets øvrige organer legger stor vekt på å opprettholde demokratiske standarder og menneskerettighetsstandarder. Men debatten er der, og debatten vil selvfølgelig også være der i fremtiden i forbindelse med nye land som søker opptak, og nå er det Aserbajdsjan og Armenia som er meldt aktuelle i så måte. Men det at en foretar en avveining mellom hjelp til demokratiutvikling og å opprettholde standarder, betyr at en også må ha en overvåkningsmekanisme som ser til at de nye medlemsland – og for så vidt alle medlemsland – oppfyller de forpliktelsene medlemslandene har påtatt seg. Slike mekanismer er nå utviklet så vel på ministersiden som på parlamentarikersiden, og Regjeringen gir i meldingen uttrykk for at dette legger man stor vekt på og ønsker å styrke. Det er slik at enkelte konflikter reiser større vanskeligheter enn andre i denne avveiningen. I dagens situasjon er en av de mer krevende utfordringene Europarådet står overfor, hvordan man skal håndtere problemene med russernes krigføring i Tsjetsjenia. Parlamentarikerforsamlingen har her tatt til orde for å bruke relativt sterke virkemidler, f.eks. ved å be regjeringen om å vurdere å bruke artikkel 33 i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, og altså eventuelt reise sak mot Russland i henhold til denne. Parlamentarikerne har også overfor ministrene fremmet det forslag at om ikke substansielle forbedringer i forbindelse med krigføringen i Tsjetsjenia finner sted raskt, bør en suspensjonsprosedyre settes i gang. Ministerrådet har på sin side lagt betydelig vekt på det potensial som ligger i å ha nære og gode forbindelser med Russland videre og å bygge ut samarbeidet mellom Russland og Europa. Begge deler er viktige tilnærminger til denne problemstillingen. Jeg vil for min del be utenriksministeren kommentere de forslag som er kommet fra Parlamentarikerforsamlingens side, men ganske særlig hvordan den norske regjering ser på hvordan vårt internasjonale engasjement i Europarådet kan sette oss bedre i stand til å påvirke en bedre utvikling i Tsjetsjenia fra Russlands side. Det fremgår både av meldingen og av komiteens enstemmige innstilling at det er bred enighet i Norge om hva Europarådet er, og ikke minst hva det bør være. Den store nyvinning de senere år er at Menneskerettighetsdomstolen og Menneskerettighetskommisjonen er slått sammen til ett, mer slagkraftig, organ. Det er av stor betydning nettopp i forhold til enkeltborgernes individuelle klagerett. Men det betyr naturligvis også at med den meget sterke utvidelse Europarådet har hatt de senere år, er det ganske mange hundre millioner nye borgere i Europa som har en slik klagerett. Det er derfor viktig at domstolen ressursmessig settes i stand til å behandle klagene uten at etterslepene blir altfor lange. Det vil antakelig, hvis man ikke her blir tilført noe større ressurser, føre til at prestisjen i Europarådets behandling av disse sakene kan svekkes, både hos enkeltborgere og hos myndigheter, ikke minst i de nye medlemsland. Jeg ser derfor med glede at også Regjeringen peker på at det er viktig å gi domstolen tilstrekkelige ressurser til å bedre denne situasjonen. Til slutt: Det er unektelig slik at når man arbeider i internasjonale organisasjoner, er det av og til en viss distanse, ikke minst i tid, mellom de mål en setter seg og hvordan disse praktisk blir løst. Jeg synes derfor det er særlig gledelig å peke på at Europarådets meget sterke engasjement for å få avskaffet dødsstraffen i alle medlemsland nå er kommet svært langt. Riktignok er det slik at dødsstraff fortsatt henger igjen i lovgivningen i flere land, men det er også slik at de aller fleste medlemsland nå har et moratorium slik at dødsstraffen ikke eksekveres. Her er også naturligvis Regjeringen på linje med det ikke minst Parlamentarikerforsamlingen i Europarådet har uttrykt meget sterkt, og Regjeringen sier i meldingen at den vil videreføre arbeidet med endelig avskaffelse av dødsstraffen i de aktuelle landene, både i multilateral og bilateral sammenheng. Det er kanskje ikke så veldig ofte en føler at den innsats både norske parlamentarikere og andre gjør i en internasjonal forsamling, får konkrete resultater, men her er vi altså i ferd med å spare noen menneskeliv, og det er ikke noe dårlig resultat bare det.