Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-06-14:
Samarbeidet i NATO i 2000 markerte en videreføring av det dramatiske og historisk begivenhetsrike år 1999, som langt på veg vil bli stående som et tidsskille i alliansens historie. Jeg tenker her på krigshandlingene i Kosovo, vedtaket om NATOs nye strategiske konsept, opptak av tre nye medlemmer og utviklingen av ESDP. Disse begivenhetene illustrerte på mange måter den dynamiske utvikling som preger NATO ved overgangen til et nytt århundre. Også i meldingsåret 2000 var krisen i Kosovo en stor utfordring for NATO, og i særlig grad for Norge, som har fått ansvaret for å lede KFOR-styrken. Etter EU-toppmøtet i Nice er samarbeidet mellom EU og NATO om sikkerhets- og forsvarspolitikken i Europa inne i en aktiv fase, selv om rammene for dette samarbeidet ennå ikke kan sies å være ferdigstilt. Det er ingen tvil om at EUs forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeid – ESDP – representerer en krevende utfordring for NATO generelt og for Norge spesielt. ESDP kan ikke realiseres uten et nært samarbeid med NATO, som sitter på de militære ressursene. Det praktiske samarbeidet mellom NATO og EU har på Balkan allerede gitt en del positive resultater. Etableringen av en nasjonal samlingsregjering i Makedonia var f.eks. et konkret resultat av et felles initiativ fra NATO, EU og det svenske formannskapet i EU. NATO og EU har også spilt en viktig rolle i forhold til serbisk retur til sikkerhetssonen i det sørlige Serbia og avvæpningen av enkelte albanske opprørsgrupper. At disse operasjonene har foregått uten alvorlige episoder og bruk av våpen, er et betydelig framskritt i arbeidet med å gjenopprette sivile samfunn i de tidligere konfliktområdene. Men det hører med til historien at situasjonen i Makedonia er meget spent, og at landet lenge har befunnet seg på kanten av borgerkrig. Situasjonen er kritisk og representerer i dag den alvorligste utfordringen i dette området. Som NATO-land vil det for Norge være en viktig oppgave å bidra til at hensynet til de nye oppgavene, de nye utfordringene – i første rekke krisehåndtering og fredsoperasjoner – blir ivaretatt, samtidig som en må sikre at de tradisjonelle kjernefunksjonene, i første rekke det kollektive forsvaret, blir ivaretatt på en for Norge akseptabel måte. Norge står utenfor EU og har selvsagt ingen plass i unionens besluttende organer. Men som fullverdig NATO-medlem må Norge ha reell innflytelse på de beslutninger som innebærer bruk av NATOs ressurser. Det kan være ting som tyder på at Tyrkia, gjennom sin standhaftige holdning til kravet om innflytelse, er i ferd med å bane veg for løsninger som også Norge vil kunne ha fordel av. En fortolkning av Nice-vedtakene som innebærer at de europeiske allierte ikke-EU-medlemsland blir direkte involvert i beslutningsprosessene, vil uten tvil være et skritt i riktig retning, også sett fra Norges posisjon. Det er også viktig å presisere at eventuell norsk deltagelse i aksjoner i regi av FN, NATO, OSSE eller EU skal avgjøres gjennom nasjonale beslutninger. USAs planer om et rakettforsvar var et sentralt tema på NATOs uformelle toppmøte i Brussel i går. Den amerikanske presidentens ønske om et nytt avansert rakettforsvar har langt på veg skapt debatt innad i NATO, og det med god grunn. En realisering av disse planene kan i verste fall sette ABM-avtalen i fare, noe som kan innebære et alvorlig tilbakeslag i arbeidet for nedrustning. Selv om enkelte europeiske NATO-land har myket opp sine tidligere kritiske holdninger til USAs planer, bør Norge etter Senterpartiets mening fortsatt se det som en oppgave å arbeide for at disse planene ikke blir satt ut i livet. NATO står foran en ny runde i utvidelsen av alliansen. Toppmøtet i går bekreftet at utvidelsen av NATO vil skje i kjølvannet av neste års toppmøte i Praha. Når det gjelder utvelgelsen av land, deler jeg den oppfatning som synes å være den norske regjeringens holdning, nemlig at grunnlaget for å bli tatt opp som NATO-medlem bør være fastlagte kriterier og ikke historiske, geografiske eller andre grunner. Under fellesmøtet mellom Baltisk Råd og Nordisk Råd i Riga for kort tid siden ble det fra de nordiske politikerne gitt støtte til de tre baltiske lands ønske om å bli en del av NATO. Hvis ingen makter å provosere meg til nye innlegg, er dette mitt siste innlegg fra denne talerstol som folkevalgt. Til dem som er interessert i statistikk, kan jeg jo nevne at det i dag er 31 år og 65 dager siden jeg holdt mitt første innlegg i Stortinget. Jeg skal ikke tøye tiden en sen kveld, bare dette: Jeg føler meg privilegert over å ha vært folkevalgt her på Stortinget, og min korte sluttbemerkning er kort og godt denne: Dette har vært en fantastisk tid! Dermed sier jeg forhåpentligvis takk for meg.