Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-02-05:
Riksrevisjonens undersøkelse av barnevernet er nyttig. Jeg ønsker også å påpeke at Riksrevisjonen spesielt har lagt vekt på årstallet 2001 i sin rapport. Gjennomgangen bekrefter at den faglige og administrative videreutviklingen som Barne- og familiedepartementet har tatt initiativet til, har vært nødvendig. Mange av de problemene Riksrevisjonen tar opp, er også presentert grundig i St.meld. nr. 40 for 2001-2002 og i Ot.prp. nr. 9 for 2002-2003. De faglige og organisatoriske manglene som departementet har pekt på i disse dokumentene, er grunnlaget for Regjeringens forslag og Stortingets beslutning om å endre barnevernets organisering. I en debatt om barnevernet er det viktig for meg å få fram at barnevernet – svakhetene til tross – har gjennomgått betydelige forbedringer de siste årene. Nå er hovedtendensen i utviklingen økt bruk av hjelpetiltak i hjemmene, noe som også er i tråd med lovgivernes intensjoner. Med den aktuelle reformen vil vi støtte videre opp under noen ønskede retninger for barnevernet. Vi ønsker først og fremst økt satsing på gode lokale løsninger og lokale tiltak i et samarbeid mellom familien og barnevernstjenesten. Vi vil ha økt fokusering på forebyggende arbeid, og vi ønsker å få til en utvikling hvor færrest mulige barn skal få behov for å bli plassert utenfor eget hjem. Dette betyr også at barnevernet må tidligere inn i sakene. I denne prosessen er det nødvendig å ta både faktisk kunnskap og ny kompetanse mer i bruk. Barnevernstjenesten skal vite at det man gjør, er det beste for barnet – det holder ikke bare å basere seg på gode intensjoner. Men til dette trengs det bl.a. økt fokusering på forskning og kvalitet, og i særdeleshet bedre kontroll og kvalitetssikring av de tiltakene som brukes. Reformens målsettinger ønsker vi å oppnå ved at det nå er etablert en organisasjon for det statlige barne- og familievernet som nettopp baserer seg på høy kompetanse og stor grad av nærhet til brukerne og kommunene, med riktig og høyt servicenivå og med profesjonelle krav til private institusjoner. Kravene til de private institusjonene vil for øvrig bli de samme som til de offentlige. Med basis i forskning skal barnevernet vite hva man gjør, og hvorfor man gjør det. Det er et mål at alt faglig arbeid som utøves, i størst mulig grad skal ha dokumentert effekt. Jeg vil gjerne benytte anledningen til å si at det kanskje bekymrer meg litt at noen av komiteens merknader er såpass bombastiske. Kvantitative data er ikke det samme som hele og fulle sannheter. Et eksempel: Riksrevisjonen fant at mange kommuner ikke i alle tilfeller hadde utarbeidet planer for barn med barnevernstiltak. Det må sies at noen ungdommer vil være over 18 år på undersøkelsestidspunktet, og da er det ikke krav om tiltaksplan. Andre igjen vil være under utredning og har derfor ikke fått noen plan ennå. For det tredje finnes det ingen bestemt mal for hvordan slike planer skal være, men veiledninger. Kommunene kan derfor ha svart nei på spørsmålet om de har utarbeidet en spesiell plan, selv om barnevernet i realiteten har en plan for barnets omsorgssituasjon, for barnets skolegang og for barnets behandling. Tar man slike forhold med i vurderingen, kan bildet bli noe annerledes. Likevel: Det er ingen tvil om at det er for mange barn som får for dårlig oppfølging. Det vil vi arbeide hardt for å få gjort noe med. Vi kommer også til å se på og evaluere om det skal gjøres mer konkrete ting i forhold til planverktøyet. Et annet eksempel: Riksrevisjonen fant at noen av fylkeskommunene – fem stykker – ikke hadde utarbeidet egne planer for å sikre tilstrekkelig antall institusjonsplasser, slik loven krevde før opprettelsen av Statens barnevern og familievern. Komiteen stiller seg i den sammenheng undrende til at departementet ikke har grepet inn. Men selv om ikke alle fylkeskommunene hadde egne institusjonsplaner, hadde de til enhver tid utarbeidet generelle, helhetlige barnevernsplaner, der institusjonstilbudet var integrert. Gjennom disse planene og øvrig kontakt med fylkeskommunene har departementet kunnet konstatere at tilbudet om – skal vi si – vanlige barnevernsinstitusjonsplasser har vært tilfredsstillende. Det gjelder både dimensjonering og kvalitet. Men så har vi altså en del institusjoner som brukes når det gjelder barn og unge med alvorlige atferdsproblemer. Her har tilbudet vært mangelfullt. Denne utfordringen har departementet tatt tak i. Etter at et departementsoppnevnt ekspertpanel i 1997 slo fast at institusjon alene egner seg dårlig for denne gruppen, har vi sammen med fylkeskommunene utviklet og implementert alternative, hjemmebaserte tilbud. Mer enn tusen familier har fått slik behandling i perioden 2000–2004, og det er gledelig å konstatere at resultatene er gode. I tillegg arbeider vi nettopp med atferdsinstitusjonene i disse dager, både med å vurdere dem vi har, og med å se på hvilke tilbud vi skal ha i framtiden når det gjelder disse. At fylkeskommunene har gjort for dårlig faglig arbeid på dette området, er gjentatte ganger tatt opp med fylkeskommunene. Det er også omtalt i St.meld. nr. 40 og i Ot.prp. nr. 9. Der går det fram at dette kanskje er en av de viktigste grunnene til at staten nå har overtatt institusjonstilbudet. For øvrig vil jeg gjerne peke på et tredje punkt: Komiteen er selvsagt opptatt av statens ansvar for at feil og mangler i barnevernet skal bli rettet opp. Gjennom den aktuelle reformen mener jeg at vi har tatt et stort skritt i riktig retning. Men meningen er ikke at statlig styring skal bli en hoveddrivkraft i det kommunale barnevernet, og det er heller ikke lovgivernes intensjon. Når staten tar et større ansvar for barnevernet, vil jeg satse hardt på at vi skal bli en sentral kompetanseressurs for kommunene. I et slikt perspektiv blir det viktigste med reformen at vi på en bedre måte enn før kan bistå kommunene med å øke sin kompetanse, og dermed styrke det kommunale barnevernet. Det overordnede målet er at flest mulige tiltak skal lykkes mens barna bor hjemme i sine egne familier, eventuelt i fosterhjem. Jeg synes for øvrig at representanten Magnhild Meltveit Kleppa hadde et godt eksempel nettopp på hvordan vi tenker oss at fagteamene skal jobbe. I reformarbeidet har vi forbedret regelverket gjennom i første rekke fire nye forskrifter. Det er forskrift om godkjenning av institusjoner forskrift om kvalitetskrav i institusjoner forskrift om tilsyn i institusjoner den nye fosterhjemsforskriften Riksrevisjonens undersøkelse er et viktig bidrag for å lykkes med reformer og videreutvikling av barnevernet. I årene som kommer, vil departementet arbeide videre for at barnevernet skal ha tilstrekkelige faglige ressurser for å lykkes i flest mulige saker. Vekten på forebyggende tiltak og familie- og nærmiljøbasert behandling vil kunne føre til både større effektivitet og flere funksjonsdyktige barn og familier. Helt til slutt har jeg lyst til å si at den reformen vi gjennomfører i barnevernet nå, organisatorisk, faglig, kvalitetsmessig og på alle måter, er i full gang. Og det går etter planen svært godt. Jeg har lyst til å berømme barnevernsmedarbeiderne i hele landet, som på en offensiv, god og entusiastisk måte i disse dager er inne i en omstilling som er meget viktig for det norske barnevernet.