trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-12-06:
Jeg må bare innrømme at jeg er litt forbauset både over denne replikken og innlegget fra Karin Andersen i forhold til trygg mat. Det hun nå sier, er at hvis vi skal være bedre enn de andre, må vi noen ganger tørre å gå foran. Situasjonen er at EU i forhold til kugalskap nå har vurdert alle land i Europa og spurt hvordan risikoen er for at det skal finnes BSE-smitte i de ulike land. Av alle EØS-landene er det ett land som er klassifisert på topp, der man altså bruker begrepet at det er «highly unlikely» – høyst usannsynlig – at smitten finnes her. Det er ingen andre land som er klassifisert i den kategorien. Det må jo være fordi vi i mange år har tort å gå foran, at vi har gjennomført tiltak med en sterkere grad av innsats enn det EU har gjort. Det EU nå opplever, er at for å kunne ta igjen for gamle synder, må man til de grader forsterke. Vi har ingen gamle synder å ta igjen for i forhold til kugalskapsutfordringene, fordi vi i mange år har jobbet veldig bra med det spørsmålet. Når vi allikevel sier at vi skal gjennomføre de tiltakene som EU nå gjennomfører, er det ikke for å komme på samme sikkerhetsnivå som EU, men det er for å ta vare på det trygghetsforspranget vi har – altså sørge for at vi nå gjør akkurat det samme for å ta vare på det forspranget vi har, slik at vi fortsatt skal kunne gå ut til norske forbrukere og si at i den grad man noe sted i Europa ønsker å spise storfekjøtt, så er det ut fra EUs egne vurderinger ikke ett eneste land i hele Europa der det er sikrere å gjøre det enn i Norge.
Mimmi Bæivi (Arbeiderpartiet), 2000-12-06:
For Arbeiderpartiet er et av de viktigste elementene i utforminga av næringspolitikken og sikring av velferdsstaten det å ha trygge og meningsfylte arbeidsplasser. Fiskeriene tilfører allerede samfunnet enorme verdier, til tross for fusket. Men distriktene har også stort utviklingspotensial både i fiskerinæringa og i oppdrettsnæringa, i olje og gass og innenfor IT. Her vil Arbeiderpartiet også i framtida være en pådriver for å få til en utvikling som vil gagne hele samfunnet, og vi har her konkrete ordninger som er rettet inn mot dette. Bosettinga langs hele kysten har én ting felles. Det er fisken som gir grunnlaget for at vi fortsatt skal bo der. Fiskerinæringa vil være den viktigste faktoren i kystsamfunnene. Et annet område med store utviklingsmuligheter er havbruk og skjellproduksjon. Etterspørselen etter sjømat vokser på verdensmarkedet. Da er det viktig at norsk havbruksnæring er i stand til å imøtekomme dette markedet. Det offentlige har i samarbeid med næringa et ansvar for å lage rammebetingelser som gir næringa utviklingsmuligheter. Teknologi, kvalitet og marked stiller i dag krav til betydelig kompetanse i både fiskerinæringa og havbruksnæringa. Kompetanseheving vil også være med på å bidra til statusheving. Og da klarer vi kanskje å stoppe flyten av de tusener av unge med høy utdanning som flytter fra Nord-Norge for å komme inn i mer utfordrende fagmiljøer, slik næringsministeren sa. Et annet område som har store vekstmuligheter, er reiseliv. Over 100 000 mennesker er sysselsatt i denne næringa, herav en betydelig andel kvinner bosatt i distriktene. Reiseliv er spesielt avhengig av det som skjer i det internasjonale reiselivsmarkedet, og har derfor også et behov for statens virkemiddelapparat. Å prioritere distrikts- og stedsutvikling, infrastruktur, nettverkssamarbeid, markedsføring og et samarbeid på tvers av bransjer vil kunne gi denne næringa økt verdiskapning framover. Et vesentlig element som må følges nøye opp, er utdanning og forskning. Mange deler av Norge mangler bl.a. spisskompetansemiljøer innenfor reiseliv. Behovet for en oppgradering av utdanningssiden er helt klart til stede i en stadig sterkere internasjonal konkurranse.
Mimmi Bæivi (Arbeiderpartiet), 2000-12-06:
Meldingen som vi i dag behandler, er en oversikt over de fiskeriavtalene vi har inngått med andre sentrale fiskerinasjoner. Målet med disse avtalene er å opprette en rimelig balanse i alt fiske. Fiskeressursene representerer den viktigste ressursen vi har, og er en verdifull del av naturgrunnlaget som det norske samfunnet bygger på. Verdiskapningen basert på fiskeriressursene er økende, og vi vil at dette skal fortsette. En god ressursforvaltning er en forutsetning for en slik utvikling. Dette gjelder selvsagt også andre kyststater der fiske er en vesentlig del av næringsgrunnlaget. For å sikre en positiv utvikling også for framtida, må Norge stille strenge krav overfor dokumentasjon av tilstanden for fiskebestandene. Norge er et av de land i verden som bruker mest ressurser på havforskning og bestandsvurderinger. Da er det også Norges ansvar å følge opp dette i forbindelse med de fiskeriavtalene vi inngår med andre land. Komiteen mener den kunnskap vi innehar, og den fiskeripolitikk som Stortinget bl.a. har lagt i St.meld. nr. 51 for 1997-98, Perspektiver på utvikling av norsk fiskerinæring, er et godt utgangspunkt for de forhandlinger og beslutninger som skal tas på vegne av Norge i internasjonal sammenheng. Komiteen er bekymret over den situasjonen som flere bestander befinner seg i. Komiteen mener, med bakgrunn i de tidligere inngåtte avtaler med andre land, at hensynet til bevaring og gjenoppbygging av flere viktige bestander må veie tungt i kommende fiskeriforhandlinger. Norge må jobbe sterkt for å få aksept for at ressursoppbygging har første prioritet. Dette tilsier også økt oppmerksomhet og samarbeid på områder som overvåkning og kontroll. Stortinget har også tidligere sagt at økt klarhet og trygghet i bestandsanslagene må være en prioritert oppgave, noe som vil bedre planleggingsrammene for aktørene i næringen, samtidig som dette vil bedre ressursforvaltningen. Et annet forhold Stortinget har understreket, er at enkelte bestander har hatt for store uttak, slik at flere viktige bestander ikke kan gi en optimal ressurshøsting. Politikken som skal være grunnlaget for fiskerisamarbeid, må være slik at forvaltningen av fiskeressursene må skje innenfor en bærekraftig ramme. En sentral del av det norske systemet for kontroll og håndheving er fysisk kontroll med all fiskeaktivitet. Samarbeid om kontroll med ressursuttaket på felles fiskebestander er inngått med flere viktige fiskerinasjoner. Norske myndigheter har de senere år innført en rekke tiltak for å angripe ulovlig og uregulert fiske. Etter den senere tids dokumentasjon av fiskefusk er det helt avgjørende å følge dette opp slik som fiskeriministeren har skissert.
Karin Kjølmoen (Arbeiderpartiet), 2000-12-06:
Arbeiderpartiet vil holde fast på at de ulike delene av landet vårt har viktige funksjoner i den nasjonale arbeidsdelingen og er gjensidig avhengig av hverandre. Ved å ta hele landets ressurser i bruk kan vi sikre tilgang på råvarer, skape mangfold i næringslivet og dermed danne et godt grunnlag for vår felles velferd. Derfor må hovedtrekkene i bosettingsmønsteret og målet om likeverdige levekår ligge fast. Vi vil bruke mulighetene som bl.a. ny teknologi og kunnskap gir. Arbeiderpartiet vil stimulere til nyskapning og kreativitet. I utviklingen av ny virksomhet må vi i første rekke bygge på den kompetanse og de næringsmiljøene vi allerede har. Et viktig virkemiddel for nyskapning og innovasjon er Statens nærings- og distriktsutviklingsfond. Her er det inngått en viktig avtale mellom SND og Selskapet for industrivekst. SIVAs oppgave er bl.a. utbygging og langsiktig eierskap og drift av bedriftsrettet infrastruktur for sterke verdiskapningsmiljø. Formålet med denne avtalen er å skape bedre resultater av partenes innsats i nasjonal nyskapning, å styrke det regionale arbeidet bl.a. med å utvikle og utnytte felles kompetanse, nettverk og ressurser, å oppnå gjensidig kompetanseutvikling og læring gjennom konkret og praktisk samarbeid. Arbeiderpartiet har en fremtidsrettet, langsiktig og kreativ næringspolitikk. Det fremkommer ikke minst i Regjeringens forslag til statlig investeringsselskap og til et e-handelsprogram.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2000-12-06:
La meg først få uttrykke glede over at Stortinget har avvist det angrepet på refusjonsstøtten som kom i tillegg nr. 7 til statsbudsjettet. Jeg er også glad for at det nå etterlyses en oppfølgning av det vedtaket som Stortinget fattet den 16. juni, og jeg håper at en melding om rammebetingelser for maritime næringer generelt og for sjøfolk spesielt legges frem for Stortinget i løpet av våren. Ellers er jeg opptatt av litt andre ting enn maritime næringer, også i denne debatten, og jeg har lyst til å fokusere litt på det store potensialet som ligger i havbruk, som flere har vært inne på. Der har vi en veldig høy kompetanse og erfaring når det gjelder laks, mens vi har mindre kompetanse når det gjelder skjell. Skjell har en større avkastning pr. innsatsenhet, det gjelder både økonomiskressurs og areal, enn laks har. Så det er nødvendig å fokusere på forskning på skjell, på hvilke av havets arter som kan leve og dyrkes i nærheten av hverandre, og hvilke som må holdes atskilt fra hverandre. Vi vet bl.a. at blåskjell renser der laks forurenser. Man kan si at de er kompletterende i forhold til havets økologi, men forskning på dette området, hvordan man skal bruke arealressursene, og hvordan man best kan utnytte de økonomiske ressursene og også forskning på logistikk omkring skjellnæringen, er veldig nødvendig. Så har jeg lyst til å fokusere litt på trålnæringen i Sør-Norge. Vi har en gjennomsnittsalder på sørnorske trålere på over 40 år. Det er vanskelig å rekruttere til en flåte som er så gammel, og som etter hvert har så usikkert og dårlig driftsgrunnlag. Trålerflåten i Sør-Norge tar i første rekke opp arter som er grunnlag for fôrproduksjon til oppdrettsnæringen. Den er derfor en veldig viktig del av fiskeflåten vår som vi ikke må nedprioritere. Det er nødvendig nå å fokusere på hvordan vi skal kunne ruste opp fiskeriene som drives i Sør-Norge, der hvor det tradisjonelle fisket for en stor del er grunnlag for lakseproduksjonen med det store verdiskapningspotensialet som ligger der. Disse næringene er gjensidig avhengig av hverandre.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2000-12-06:
Jeg må gjenta hva jeg sa i finansdebatten, at i henhold til de fremforhandlede forutsetninger som lå til grunn for refusjonsstøtten, var det ingen krav om at fartøyet skulle føre last – overhodet ikke. Retningslinjene for refusjonsstøtten er basert på de punktene som alle tre parter var enige om, ifølge referatet datert 14. februar 1994. Her står ingenting om at fartøyer skal føre frakt. Det som derimot står i avtalen av 1994, er at Regjeringen forplikter seg til å gå inn med 340 mill. kr. Når Regjeringen for 2001 da vil redusere det allerede reduserte beløp, ned til 290 mill. kr, er altså det 50 mill. kr under det som var inngangspakken i 1994. I det samme tidsrommet har rederiene økt sin innsats betydelig, så det er jo ikke tvil om at partene i arbeidslivet har levert, og vel så det, i forhold til de forpliktelser de påtok seg, mens staten har redusert sine forpliktelser. Det er ikke til å komme forbi; tallene kan ikke bortforklares. Når det så gjelder kompetanse, er det klart at vi i maritime næringer har bruk for kompetanse over et bredt spekter. En har bruk for kompetanse i de tilknyttede næringer på land, og en har bruk for spisskompetanse til sjøs. At det er et forbedringspotensial for kompetanse i de tilknyttede næringer på land som gjerne ikke har direkte sjømannstilknytning, betviler jeg ikke et øyeblikk, men Norge har meget høy kompetanse på sine sjøoffiserer og sine sjøfolk, det er det heller ingen tvil om. Skal en få spisskompetansen, må en ha bredden. Derfor er det betenkelig når vi nå ser disse sjokkene som blir gitt næringen hver sjette måned, når en angriper refusjonsstøtten til sjøfolk. Den er i ferd med å kvele effekten av den rekrutteringskampanjen som var satt inn, og som alle hadde sluttet seg til. En ser at næringen ikke lenger klarer å ta unna lærlingene, fordi den samlede endring i rammebetingelsene, med redusert refusjonsstøtte og økte avgifter for flåten, fører til at det ikke lenger lar seg realisere innenfor en konkurransedyktig ramme. For øvrig er jeg glad for at statsråden vil legge frem delrapporter, for det vi nettopp har etterlyst, er konkurransemessig riktige tiltak for de ulike flåtetyper.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2000-12-06:
Jeg kan ikke la være å bemerke det underlige i at statsråden, som etterlyser spisskompetanse, vil sette utenfor de sjøfolkene som har kompetanse som går utover de ordinære skipsfartssertifikatene. De som opererer disse spesialskipene, har en tilleggsutdanning som går utover de vanlige maritime sertifikatene. Det er en kostbar tilleggsutdanning, som delvis blir betalt av sjøfolkene selv i enkelte rederier, andre rederier har bekostet hele utdanningen. Da er det veldig merkelig at det er de som har spisskompetansen, Regjeringen forsøkte å sette utenfor, ved å sluse ut hele denne flåtegruppen. Det blir et misforhold mellom etterspørselen etter spisskompetanse og måten en behandler kompetansen på. Men det har jo sin parallell når en nå etterlyser tålmodig, langsiktig, risikovillig kapital, hvor risikovillighet betyr at en skal være villig til å risikere tap, men ikke skal ha sjansen til vinning.
Einar Johansen (Arbeiderpartiet), 2000-12-06:
Det ser ut som vi har et stortingsmesterskap i svartmaling når det gjelder uregelmessigheter i fiskerinæringen, slik jeg opplever deler av debatten. Jeg vil gjerne gjøre oppmerksom på at hvis man tar et enkelt regnestykke og slår sammen økningen i kvotene utover det som har vært forskernes tilrådinger i de siste årene, og det som enkelte påstår er overfiske, hadde vi i løpet av de siste fem år ryddet ut hele torskebestanden. De som er i næringen, vet at så selvfølgelig ikke er tilfellet. Gytebestanden, også ifølge forskerne, øker fortsatt. Barentshavet er i bra balanse. Lodda er i god forfatning og gir et godt beitegrunnlag for flere fiskeslag, herunder i særdeleshet torsken. Når det gjelder tilmåling i kvoter for lodde som man skal bringe på land, har man også tatt hensyn til at det skal være mat både til torsk og til sel osv., før man fastsetter den endelige kvoten. Det er klart vi skal ta dem som fusker, men vi kan ikke stemple en hel næring. Det blir omtrent som at man stempler hele Stortinget for promillekjøring hvis én blir tatt for promillekjøring, og slike tilstander kan vi ikke ha. I alle næringer finnes det både hvite og sorte får, det ser man ved bare å følge med i avisene, og vi trenger ikke gå lenger inn på en slik debatt. Men vi må nok være enige om at målsettingen må være at risikoen for å bli tatt må være så stor og straffen såpass streng at ingen tar sjansen på å jukse. Da kan jo kanskje tiltakene være, slik som enkelte har vært inne på, at man mister fiskerettigheter. Det er slik at som oftest må det være to parter for å drive med juks, og da kan jo kjøpelisenser være i fare osv. Men jeg ser fram til de tiltak som fiskeriministeren vil komme med om ikke så veldig lenge. Det er et annet forhold oppi det hele, og det er dagens regelverk for utøvelse av fisket. Jeg vil si at de tiltakene som kommer, må ikke være av en slik art at det ikke gjør det mulig å drive fiske på en lovlig måte. Det er ikke bestandig man får den fisken man tror når man setter bruk og redskaper i havet. Regelverket er vanskelig nok i dag. Vi må ikke skape lovbrytere av seriøse yrkesutøvere. For meg ser det ut som at enkelte organisasjoner er nødt til å drive krisemaksimering for å rettferdiggjøre sin egen berettigelse. Det kan også synes som om enkelte stortingsrepresentanter følger den samme oppskriften. Men det vil ikke næringen være tjent med.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-02-08:
Jeg takker statsråden for et grundig svar. Han var selv inne på at her trenger vi ikke noe mer dokumentasjon for å iverksette tiltak. Dokumentasjonsmengden er overveldende. Utgangspunktet er at den norske selfangstnæringen ligger fullstendig nede for telling. Støtten har de siste år ikke vært på større beløp enn fra 7 til 10-11 mill. kr pr. år. Hvis vi løfter dette nivået, tar initiativ til å bygge opp denne fangstnæringen på nytt igjen, vil gevinsten på inntektssiden kunne skrives med milliardbeløp. Så alt etter hvor effektivt vi iverksetter det politiske aktivitetsbildet, kan man tegne det tallet man selv vil, i milliardstørrelse. Statsråden er inne på at grønlandsselen i Kvitsjøen er et russisk ansvar. Ja, det er det i dag, men sånn bør det ikke forbli, for det viser seg at Russland ikke tar dette på noe særlig større alvor, langt mindre på alvor faktisk, enn hva man gjør i Norge. Det bør ikke vedvare. Denne bestanden vandrer, og den har sitt største konsum i norsk sone. Derfor bør man ta initiativ til at ansvaret for forvaltningen deles. Statsråden har vært inne på, som jeg også var i mitt hovedinnlegg, at selbestanden i dag faktisk er tre ganger større enn det man trodde og forventet i 1998. Det bør bety at man får reist næringen på beina igjen snarest mulig, tar et krafttak når det gjelder forskningsinnsats, får en større og bedre dokumentasjon. Vi kan ikke ha en situasjon gående som den hos Fiskeriforskning i Tromsø, som nærmest må slåss seg til å få benytte forskningsfartøy for å drive med særdeles nødvendig forskning i Barentshavet på sjøpattedyrbestanden. Vi må også ta et krafttak når det gjelder internasjonale informasjonstiltak. Jeg tror statsråden vet hva jeg tenker på i denne forbindelse. Med andre ord: Vi trenger en ny politikk, og vi trenger en statsråd som tar et krafttak, som tar noen kraftige initiativ. Og ikke noe vil være bedre nå, når vi har en ny fiskeriminister som stiller med blanke ark på dette området, enn at statsråden tar fatt i dette. Det kan bidra til økt verdiskaping i Distrikts-Norge, til milliardinntekter for Fiskeri-Norge og for den norske stat – en verdiskaping som kan gi nye muligheter, hvis man vil.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-02-08:
Jeg har bare lyst til å benytte anledningen til å takke for en inspirerende og positiv debatt. Jeg føler at fiskeriministeren nå har hele Stortinget bak seg i å iverksette de tiltak som må på plass for å få en bedre økologisk balanse i Barentshavet. Noen påpeker her at det er utenforliggende forhold som har gjort at vi har havnet i den situasjonen vi er i, men uten å peke på syndebukker her eller der utenfor nasjonen, eller utenfor Stortinget, kan vi i det minste starte med å ta den delen av kvoten som vi fra Det internasjonale havforskningsrådet er blitt anbefalt å ta ut. Jeg tror også, som flere har vært inne på, at vi må reise temaet i langt sterkere grad i den norsk-russiske fiskerikommisjon. Det er også en god arena for å ta disse spørsmålene opp. Som sagt, jeg føler at fiskeriministeren har fått den marsjordren han måtte trenge til å sette i verk en helt ny og langt mer aktiv politikk, som kan gjenreise norsk selfangstnæring, med det sluttresultat at Fiskeri-Norge kan ha økte milliardinntekter i vente. Så jeg takker for en veldig positiv debatt.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2000-02-08:
Jeg tror det er stor grad av enighet om at vi er nødt til å ta et krafttak, som understreket av representanten Kristiansen, for å øke selfangsten. I den sammenheng er det imidlertid viktig å ta med seg at vi er nødt til å legge i bunnen en del grunnleggende forutsetninger som vi må jobbe videre med. Det ene er forvaltningsprosedyrer, og forvaltningsansvaret, som her tas opp. Jeg tror ikke det mest fornuftige er å sette i gang en prosess for å endre ansvaret for forvaltningen av bestanden. Da har jeg større tro på å jobbe  innenfor  den  norsk-russiske fiskerikommisjon og finne løsningen der. Og det er mitt inntrykk, etter samtaler med den russiske fiskeriminister Sinelnik nylig, at de er svært opptatt av, og ønsker, å sette i gang et høyere uttak på russisk side. Det jobbes nå aktivt i lag med næringen med å etablere et samarbeidsprosjekt for å øke det russiske uttaket av sel. Men vi må være klar over at basisen er forskernes anbefalinger, og forskernes anbefalinger ligger på et særdeles lavt nivå foreløpig. Vi må da ta utgangspunkt i, og se på, om de først endrer sine anbefalinger, før vi kan øke uttaket i norsk sone, med et norsk ansvar og med et russisk ansvar. Når det gjelder statsstøtten, er den avhengig av avtalen med Norges Fiskarlag. Som jeg nevnte i innlegget mitt, er det satt av tentativt 17,5 mill. kr i år til det formålet. Det foregår allerede diskusjoner med Fiskarlaget om hvordan en best kan utnytte de midlene slik at en får satt i gang selfangsten. Det tredje jeg har lyst til å understreke, er det som er nevnt i innlegget mitt, at en ønsker å øke interessen for selfangst gjennom å stimulere til at det kommer inn nye aktører, gjennom å tildele reketrålkonsesjoner. En vurderer den situasjonen, og jeg håper at det også kan bidra til at vi får aktivisert interessen for selfangst.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2000-02-08:
Jeg vil også takke for en interessant debatt. Som ny fiskeriminister er det bra å få starte opp med engasjement fra de representantene som er opptatt av utviklingen i fiskerinæringen, den næringen som skal bli den største vekstnæringen i Norge i framtida. Jeg synes at vi skal ta med oss at det gir oss store muligheter, men at det gir oss også store utfordringer, og det er klart at det som representanten Myrvoll nevner, at vi er nødt til å ta hensyn til internasjonale rammebetingelser, også ligger i botnen her. Vi er nødt til å ta hensyn til forvaltningsstrategier som er bærekraftige. Det ligger også i botnen her. Men i tillegg har vi muligheter til selv å iverksette tiltak som både storting og regjering ønsker. Jeg skal ikke kommentere forsøkene på å diskutere sjøpattedyrenes sexliv, som enkelte var inne på, men jeg har lyst til å kommentere en del av de andre forholdene som ble nevnt i diskusjonen. Vi gjør det som mange etterlyser. Vi har iverksatt og er i gang med å iverksette nye tiltak for utvikling av norsk selfangst. Vi gir støtte på fartøysiden, vi gir støtte til nye mottaksanlegg som baserer seg på å utvikle nye produkter i næringen, og vi gir støtte til markedsføring. Vi øker driftsstøtten til fartøyene, og, som jeg også har nevnt, vi vurderer å kombinere selfangst med andre konsesjoner, f.eks. reketrålkonsesjoner, for å skape engasjement og interesse. Men det må sies at vi kan ikke leve med en situasjon der vi bare baserer oss på å gi støtte til næringen framover. Det må være en plan med hensyn til å komme over til lønnsom drift. Den store problemstillingen her er at vi har to til fire fartøy i aktivitet, de har tatt til sammen 14 000-15 000 dyr – og vi har gitt en støtte på 2 mill. kr, så det er relativt små tall og proporsjoner her – og så er situasjonen at tilveksten i selbestanden i Østisen er hele 300 000 dyr. Det er det store paradokset, og den problemstillingen vi må ta innover oss, derfor har vi ikke kommet langt nok i dag. Selv om jeg har fått marsjordre fra Stortingets talerstol, som jeg tar imot, må vi også ta hensyn til at utfordringene er rimelig store med de rammebetingelsene vi har. Men vi skal gjøre det som er mulig å gjøre. Jeg er veldig glad for at det er så stort engasjement i Stortinget. Jeg tror vi må skape enda større engasjement med hensyn til fiskerinæringen i framtida hvis vi skal få satt i gang tiltak og få iverksatt lover som gir oss mulighet til å utvikle næringen, og ikke minst for å skape grunnlag for å forske så mye som vi må, for å dekke det verdiskapingspotensialet som ligger her.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2000-02-08:
Fleire og fleire vert klare over at det er fiskerinæringa som har potensial til verkeleg å skaffa landet nødvendige inntekter for å sikra velferda inn i det nye hundreåret. I eit 30-års perspektiv kan verdien auka frå 30 milliardar kr i dag til 230 milliardar kr, seier dei som verkeleg er optimistiske. Men skal me utløysa potensialet som ligg der, må me syta for at me har ei berekraftig hausting av ressursane i havet. Dette feltet kjem me til å måtta bruka mykje tid på framover, både frå Stortinget si side og frå Regjeringa si side. I dag er det situasjonen knytt til sjøpattedyra som er temaet, og eg vil rosa representanten Ivar Kristiansen for å ha teke initiativet til denne interpellasjonsdebatten. Dei to tidlegare talarane har sagt at selfangsten ligg med broten rygg, og det som gjer situasjonen verkeleg alvorleg, er at på russisk side står det òg veldig ille til. Det er derfor klart at det er i vår interesse å hjelpa dette miljøet på fote, slik at dei er i stand til å ta sin kvote. I samband med handsaminga av St.meld. nr. 51 for 1997-98, Perspektiver på utvikling av norsk fiskerinæring, sluttar heile Stortinget seg til at fangsten av sel og kval må aukast monaleg, og at dette må skje gjennom ei berekraftig ramme. Det har både fiskeriministeren og Kristiansen no vist til. Når me no har reduserte fiskekvotar, er det klart at me må sjå på nødvendige tiltak i heile verdikjeda. Og av tiltak som verkeleg hastar, er det for det fyrste opprusting av eksisterande fangstskuter og støtte til nødvendige nybygg støtte til fangstmiljøa slik at desse ikkje døyr ut støtte til russiske selfangarar, m.a. med opprusting av skuter intensivering av arbeidet med å få aksept i opinionen for fangst basert på vitskaplege data både nasjonalt og internasjonalt – det gjeld både sel og kval Og me må auka innsatsen når det gjeld marknadsarbeid støtta nye idear til utnytting av alt selråstoffet Her må verkemiddelapparatet vårt takast i bruk på ein kreativ måte, og SND må vera sentralt. Og sjølvsagt, mest av alt: Me må auka forskingsinnsatsen slik at utgangspunktet for å føreslå uttak er i samsvar med det som er realitetane Eg vil ikkje seia at fiskeriministeren stiller med heilt blanke kort, for Stortinget har faktisk uttalt at her skal innsatsen aukast, me må få på plass tiltak for å redusera bestanden. Eg er glad for at me stort sett er samde om at dette må gjerast. Eg synest det er fint å kunna helsa den nye fiskeriministeren og seia at han har heile Stortinget i ryggen i denne saka. Han må berre ta i! Sjølv om me veit at det er ei delikat sak, må Regjeringa og fiskeriministeren gå på med krum nakke.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-02-08:
Det er hevet over tvil at den raskt voksende bestanden av grønlandssel er blitt et alvorlig problem for fiskeriene i Barentshavet. Ifølge de nye estimatene er det hele 2,2 millioner sel bare i Østisen, og inkludert vågehval spiser disse sjøpattedyrene, som andre har sagt, snart dobbelt så mye som det totale norske fisket utgjør. Fremskrittspartiet ønsker en meget sterk økning i fangst av sel. I øyeblikket er det mye som tyder på at den årlige selfangsten burde være på tilnærmet 200 000 dyr for å oppnå kontroll. Vi er selvsagt klar over alle de barrierer som må forseres for å få dette til. Først og fremst må man gjennom forhandlinger i den norsk-russiske fiskerikommisjon for å bli enige om fangstens størrelse, dette fordi sel i det alt vesentlige fanges på isen i Kvitsjøen i russisk sone i Barentshavet. I fjor ble det bestemt at totalkvoten skulle være 31 600 dyr, hvorav Norge fikk tildelt en fangst på 5 000 dyr. Problemet var at de norske selfangerne nøyde seg med å fange bare 1 046 dyr. Totalfangsten ble således på bare i underkant av 15 000 dyr. Imidlertid fanget norske fiskere ca. 4 000 dyr ved Jan Mayen, og selv med fjorårets subsidier på rundt 13 mill. kr opplevde selfangerne røde tall i bokholderiet. Det er mange forhold som må endres dersom man skal få kontroll med selbestanden. USA har fortsatt GATT-stridig importforbud på selprodukter. Også EUs begrensede importforbud skaper problemer. Norge må kunne kreve at USA og EU respekterer sine forpliktelser under internasjonale avtaler som WTO. I mellomtiden er problemet at kun Kina er marked for selskinnene, og der får man bare ca. 10 pst. av den prisen man tidligere fikk for skinnene. Norge må også finne avsetning for selmat, enten som menneskeføde i form av selpølser eller som dyrefôr. Dessuten må mottaksanleggene på land rustes opp dersom selfangsten skal intensiveres sterkt. Etter all sannsynlighet vil en noe hardere beskatning av vågehval føre til at den årlige kvoten for norsk arktisk torsk vil kunne økes med ca. 110 000 tonn. Konsekvensene er trolig enda større for sel, men her er det ikke gjort slike beregninger. Flere av fiskebestandene er i fare, og basert på ovennevnte problemer vil storstilt selfangst komme til å koste store summer framover. Fremskrittspartiet mener vi ikke har råd til å la være.
Morten Lund (Senterpartiet), 2000-02-08:
Denne interpellasjonen er positiv på det viset at den får fram økt oppmerksomhet i stortingssalen om den økologiske ubalansen som vi her har. Den får også fram den brede enigheten om at vi er nødt til å gjøre mer enn det som har vært gjort, for å få en bedre balanse og for å utnytte de ressursene vi har i havet og langs kysten. Jeg slutter meg til de synspunktene og de tiltakene som statsråden har lagt fram. Det er veldig positivt at statsråden vil prioritere dette så høyt som det han sier. De store verdiene som tapes, er et av utgangspunktene, og det andre er de økte bestandsanslagene som vi har fått. Dette må få konsekvenser i de områdene der vi selv har forvaltningsansvar. Jeg regner det som sikkert at forskernes anbefalinger vil følge etter som en følge av dette. Og hvis det er bevilgninger til forskerne som trengs for at de skal oppdage dette, må vi passe på at de får det. Vi må selvfølgelig opprettholde fangstnæringen vår, og vi må få slutt på at den blir betraktet som noe negativt. Lønnsomheten må opp, men som sagt må vi også få det til å bli positivt å fange sel. Det trengs offentlig støtte i en periode, mer enn nå – som ikke er subsidier, men som er investeringer i framtidige fangstnæringer. Jeg synes også det er positivt at vi tenker på muligheten av å sette Russland bedre i stand til å drive sin fangst der de har forvaltningsansvaret. At forretningsmessig samarbeid med deres fangstfolk er en måte å gjøre det på, er vel klart. Så må vi også bli bedre i stand til å utnytte sjøpattedyrene våre som en ressurs. Det gjelder produktutvikling, og det gjelder mulighetene til å få varene ut på markedet. Men for å få til det, må vi også få til fangstmetoder som det ikke er så lett å angripe som det var tidligere. Jeg synes det er rett også å nevne det. I tilknytning til denne saken vil jeg også bare nevne de problemene som vi har med lokale bestander av sel. Vi får stadig lokale nødrop om situasjonen f.eks. i verneområdet i Froan, der det er stadig mer sel inne i fjordene. Både yrkesfiskere, fritidsfiskere og turister merker dette. Mange opplevelser ødelegges ved at fangsten er liten for dem som prøver å få noe, og kvaliteten er dårlig. Men denne problematikken rundt verneområdene for sjøpattedyr vil vi komme tilbake til i forbindelse med behandlingen av meldingen om vern og bruk i kystsonen, som vi nå straks får.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2000-02-08:
Innledningsvis vil jeg bemerke at jeg synes det er fint at representanten Ivar Kristiansen gjennom interpellasjonen setter dette viktige temaet på Stortingets dagsorden. Dette er et område som det har vært fokusert på, og som det har vært samtaler med den politiske ledelsen i Fiskeridepartementet om i lengre tid, jf. merknader i perspektivmeldingen. Ulike løsningsforslag har vært drøftet, men konklusjonen har vært og er fortsatt, jf. fiskeriministerens svar, at den enkle løsningen ikke er åpenbar eller ligger snublende nær. Status – den faretruende nåsituasjon – ja, den er vi enige om. Det kan henvises til ferske rapporter som viser et enormt verdiskapingspotensial basert på marine ressurser. Eksporten av marine produkter, som var 30 milliarder kr det siste året, kan mangedobles de neste 10–20 årene ifølge rapportene. Men det er under gitte forutsetninger. En av dem er etter min mening at en får kontroll gjennom økt beskatning av den voksende selbestanden. All forvaltning bør skje innenfor en bærekraftig ramme. Med dagens forvaltningsmodell kan det aldri bli en helhetlig økologisk balanse, all den tid muligheten for å beskatte tilveksten av den øvre delen av næringskjeden, sjøpattedyrene, ikke er godt nok til stede. Derfor må fangsten av sel og hval økes betraktelig. I en situasjon med skrikende behov for økt beskatning og signal fra fiskerimyndighetene om en langt sterkere satsing, spesielt på selfangst, opplever vi at stadig færre og eldre fartøy deltar i fangsten, i en næring som er avhengig av betydelig tilskudd for å drive lønnsomt. På fangstsiden må det stimuleres til nye fartøykonsept, gjerne se på en kombinasjon av selfangst-, reke-, forsknings- og ekspedisjonsfartøy, noe som også fiskeriministeren var inne på. Det må arbeides for at alt av selen skal utnyttes, ikke bare skinnet. Her må det til et fornyende, kvalitetsbevisst arbeid. Økt verdi av fangsten må være et viktig stikkord for en god og positiv utvikling. I tillegg til en periode med gode støtteordninger må det satses på forskning, produktutvikling med fokusering på bedre utnyttelse, markedsføring, fartøyfornying og rekrutteringstiltak i næringen. Men det haster. Fangstmiljøet begynner å bli skjørt, og vi vet alle hvor vanskelig det er å ta opp igjen en næring hvis aktørene og miljøet er borte. Det er også viktig å være aktiv på den internasjonale arenaen og arbeide for at når det gjelder beskatning av sjøpattedyr, må f.eks. vågehvalen fjernes fra listen over truede arter.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2000-02-08:
Fyrst vil eg takka interpellanten for å ha teke opp denne viktige debatten, som vi må ha i ein nasjon der fiskeri har så mykje å seia. Elles er det ikkje alt som er logisk i denne verda, og at sjøpattedyr på underleg vis er freda, er i strid med all tanke om fornuftig forvaltning av havets ressursar. Det hjelper lite å halda fiskekvotane på trua bestandar nede dersom selbestanden veks og tek for seg i matfatet – og eg tippar utan å ta omsyn til kvotar og torskestammens utvikling. Kristeleg Folkeparti støttar fiskeriministerens tiltak for å auka fangstkvotar og lønsemd for selfangst. Her står faktisk – og det har eg sagt før – heile Stortinget bak ein meir offensiv politikk. Det er sagt i fleire innstillingar frå næringskomiteen i dei siste åra. Problemet vårt er at mens torsk tek seg best ut på ein tallerken, så kan biletet av søte selungar med svarte perleauge røra eit selvernarhjarte i salongane i California eller i Paris. No er det meste sagt om tal og bestandar og tilvekst, så eg skal ikkje repetera det. Men eg vil seia at eg er einig i at tilskot til selfangsten er utgifter til opptening av inntekt. Også utan at selfangsten er direkte lønsam svarar det seg å auka denne fangsten, og det må vera ein føresetnad for budsjettkronene. Samarbeidet med Russland for å verta einig om fangstens storleik er også naturlegvis nødvendig, men viktigast på lengre sikt er informasjon for å endra verdsopinionens haldningar og å gjera ressursane også frå sjøpattedyr til verdifull fangst som kan seljast både som næringsprodukt og som skinn.
Einar Johansen (Arbeiderpartiet), 2000-02-08:
Jeg vil nevne et annet problem som følge av for høy selbestand. I ca. 22 år har det vært årlige selinvasjoner i Finnmark og spesielt i Varanger-området. Det er grønlandsselen som har kommet på sine årlige visitter. Mengden sel har variert, men årvisst har en mengde sel gått i garn, som er blitt ødelagt, og med det resultat at man har fått både ekstra arbeid og redusert fangst. Når selen kommer inn i de grunne områdene i fjordene, skremmer den også bort fisken. Nå er det riktignok blitt utbetalt en viss form for erstatning for tapte redskaper, men denne erstatningen har variert veldig sterkt – fra 400 kr pr. sel til 70 kr pr. sel. En slik ordning bør få en fastere form, slik at det ikke blir så store variasjoner. Ordningen dekker på langt nær de faktiske utgiftene. En sterk reduksjon av selbestanden vil også gjøre noe med de problemene som jeg her har nevnt. Jeg la merke til at fiskeriministeren nevnte at man kunne bidra til å få russisk selfangst opp og gå, og hvis det er økonomisk støtte man tenker på i den sammenheng, håper jeg at man fra Norges Fiskerlags side kan støtte bruken av reservebeløpet i fiskeriavtalen – hvis det er der man skal hente pengene. Det aner meg at det kanskje er derfra de skal komme. Jeg tror det vil gagne selforvaltningen hvis problemene tas opp i særskilte møter i den norsk-russiske fiskerikommisjon. De møtene holdes årlig i november måned. Men hvis man tar problemene opp i særskilte møter mellom de årlige kommisjonsmøtene, tror jeg de vil få en større oppmerksomhet, og det vil være lettere å få til løsninger der fremfor i de årlige og mer hektiske møtene. Hvis man fra ministerens side også vurderer en slik problemstilling, tror jeg det er lettere å komme fram til løsninger. Jeg har selv sittet i den norsk-russiske fiskerikommisjon i seks år og har sterk tro på at en slik isolering av problemet vil gagne hele forvaltningen av selproblematikken.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-02-08:
Det er en fornøyelse å sitte i Stortinget og høre på denne debatten. Det er akkurat dette temaet som er årsaken til at jeg har fått et sete i Stortinget. For mitt vedkommende skal ikke jeg trekke i tvil noe av det som er sagt, men jeg skal prøve å peke på noe som ikke er sagt, og som har stor betydning. Man kan stille spørsmålet: Hva er årsaken til at vi har den begredelige situasjonen som vi nå har, og som er årsaken til denne interpellasjonen? Jeg skal prøve å henge bjella på katten – for øvrig et pelsdyr som ikke har noe med selfangst å gjøre. Jo, det er protestindustrien med WWF, Greenpeace og International Fund For Animal Welfare i spissen som har satt oss i denne situasjonen. Det er et tema som nesten ikke berøres i debatten. Dette er hellige organisasjoner. Tenk på hva de har utsatt norsk fiskerinæring, Grønlands fiskerinæring, kanadisk fiskerinæring, namibisk fiskerinæring for – tenk på hva de har utsatt dem for, når dere går i butikken og kjøper varer med pandamerke, eller med merket til f.eks. den internasjonale organisasjonen som WWF har opprettet som heter The Marine Stewardship Council, som liksom skal være det helsebringende og miljømektige merket som skal redde og bevise bærekraftig forvaltning. Jeg bare nevner det. Tiden er for knapp, jeg skulle gjerne ha dratt masse ting fram her. Når det snakkes om hvalbestanden, vågehvalbestanden, er det bare én bestand av en rekke andre bestander. Jeg skal prøve å nevne dem ved navn: finnhval, knølhval, spekkhogger, springer, seihval, blåhval, grønlandshval og spermhval, arter som er i våre farvann, og som det overhodet ikke finnes bestandsestimater på og estimater for hva konsumerer. Hva det som selbestanden og vågehvalen konsumerer, koster, er det ikke noe problem å dokumentere, det finnes det økonomiske beregninger på. Vågehvalbestanden var i 1994 estimert til 112 000 dyr. Husk det – i 1994 ble tellingene foretatt. Så vidt jeg vet, bruker de verken kondom eller annet prevensjonsmiddel, så det er åpenbart at de har formert seg betraktelig. Så tallene for det som konsumeres, er altfor lave, og kostnadene er enda større. Men det er et problem å øke beskatningen så sterkt som det som er nødvendig for å få reduksjon i uttaket. Fiskeriministeren snakket om lønnsomhet. Han kan starte med å legge fram for Kongen i statsråd den klagen på eksportlisens for hvalprodukter som ligger på hans bord.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-08:
Dette ser ut til å være en debatt med en rørende enighet. Alle vil ha et økologisk system i balanse. Vi er for et forsvarlig uttak også av sjøpattedyr, sett i et økologisk system som ikke bare omfatter sjøpattedyr og fisk, men som er et helhetlig økologisk system. Vi har også slått fast at vi har kvoter som vi faktisk bare tar en brøkdel av, og det diskuteres hvordan vi skal greie å ta ut de kvotene vi eventuelt har. Men jeg tenkte jeg skulle bryte litt med denne rørende enigheten, for her er det slik at opposisjonen hele tida er misfornøyd med regjeringas handlekraft når det gjelder sjøpattedyr. Jeg husker min første valgkamp, før stortingsvalget i 1989. Da hadde vi en fiskeriminister som het Mørk Eidem, som fikk hard refs fra opposisjonen på grunn av fangstforbudet mot vågehval. Det var et av temaene i nord. Så overtok opposisjonen makta, med en statsminister fra Høyre og en fiskeriminister fra Høyre. Og ingenting skjedde – det var taust. Så fikk vi forbudet bort med en ny arbeiderpartiregjering på 1990-tallet. Men hele tida har det vært slik at opposisjonen på en måte ikke har vært fornøyd med handlekraften til regjeringa. Jeg tror litt av dette ligger i at vi har en del internasjonale relasjoner som de forskjellige regjeringene møter når de kommer i posisjon, og som kanskje gjør det vanskelig å vise den handlekraften som mange av oss ønsker, fordi det er noen andre overordnede hensyn vi også er nødt til å ta, enten det er en regjering fra Arbeiderpartiet, en bred borgerlig regjering eller en sentrumsregjering – slik at vi i alle fall har det også med oss. Så tror jeg det er én ting som er viktig – nå skal jeg banne litt mer i kirka – og det er at vi har troverdighet. Jeg tror at når vi skal gå ut og ønske større uttak av sjøpattedyr, må vi ha en fiskeripolitikk som er uangripelig internasjonalt. Det betyr at noe av det viktige vi kan gjøre i en slik strategi, er at vi sørger for at alt rovfiske, alt ulovlig utkast, alt juks osv. innenfor fiskerinæringa forsvinner, slik at vi har et skikkelig seriøst uttak av fisk, og at alle ser at Norge mener alvor, i en fiskeriforvaltning som er bærekraftig. Da tror jeg vi har en større internasjonal troverdighet når vi skal ut og si at en del av denne forvaltninga også er uttak av sjøpattedyr. Det er et tema som ingen har berørt, men jeg synes jeg ser en helhet i dette, fordi det er vanskeligere for oss å ha troverdighet internasjonalt hvis man kan kritisere det menneskelige uttak av fisk, nemlig vår egen fiskeripolitikk. Det tror jeg også er en bit av vår internasjonale strategi.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-02-08:
Når det gjelder avtalen mellom Norge og Russland om uttak av sel, må jeg dessverre si at det kan ikke i de forhandlingene ha vært lagt altfor stor vekt på det som har med selbestanden å gjøre, ellers tror jeg at vi hadde hatt helt andre tall på bordet i dag, i hvert fall når det gjelder kvotebestanden. Jeg vil bare ta for meg et par punkter. Fiskeriministeren var inne på at man kanskje burde se på ordningen der man ved tildeling av nye rekekonsesjoner knytter dette opp mot det som har med selfangst å gjøre. Dette tror jeg er et galt signal å gi. Vi løser ikke problemene i selfangsten ved å øke og sørge for overkapasitet innenfor rekekonsesjonene. Her må vi være forsiktige. Vi må heller prøve den andre varianten, gå til dem som allerede har rekekonsesjoner og prøve å få til en avtale eller ordninger der de også kan ta ut sel, og ikke knytte det opp mot nye konsesjoner innenfor rekefeltet. Jeg tror – i og med at jeg nå ser at også undervisningsministeren sitter i salen – at fiskeriministeren og undervisningsministeren kanskje bør prate litt sammen for å få utarbeidet skikkelig informasjon, slik at i hvert fall enkelte utrangerte, eldre skuespillerinner i Frankrike og også en del personer i USA snart skjønner at dette som har med sel og fisk å gjøre, er et viktig punkt. Vi må sørge for snart å få dem ut av den tro at hvis vi venter et par år, kan de ta seg en lengre samtale enten med selen eller hvalen hvor de enn måtte oppholde seg. Jeg tror informasjon er viktig. Jeg tror også at vi er nødt til å se på hele området for selfangsten. Vi må se på det som har med fangstbiten å gjøre, som har vært mye omtalt, og vi er nødt til å se på bearbeiding av produkt. Det går på selskinn, og det går gjerne på fôr i oppdrettsnæringen, om man kan spille på lag og videreutvikle det, for selkjøtt er nemlig veldig proteinrikt, men vi må også utvikle markedene og se på nye markeder for produktene. Det gjelder også for hvalen. Og da er det viktig at vi sørger for at det blir tillatt å eksportere produktene våre, at vi får et marked. Her er det mye å gjøre, og jeg håper at denne fiskeriministeren også er villig til å gjøre det. Det er i hvert fall én ting som er helt tydelig, at det er et samlet storting som står bak fiskeriministeren, og at jo flere sel som fiskeriministeren kan få til uttak på, jo bedre er det. Når det gjelder forskerne, som fortsatt holder på lave tall, er jeg redd for at de har gjort det samme som skjedde med et visst tog i går, man har kjørt seg fast i en snøfonn.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2000-02-08:
De fleste spørsmål er naturligvis belyst i en interpellasjonsdebatt når vi kommer så langt ut i tidsskjemaet, men det er en såpass viktig sak at vi bør nytte tida. 240 milliarder kr har vært skissert som et framtidig inntektspotensial for norsk fiskerinæring i løpet av to, tre tiår, men disse overskuddene kommer ikke til å falle ned i fanget på oss hvis ikke vi syter for å ta vår del i næringskjeden, og det er jo, som riktig påpekt, i konkurranse med sjøpattedyr vi er i denne sammenheng. Da forundrer det meg litt at ordet «balanse» blir trukket inn. Vi er unektelig en del av denne balansen, og hvis det skal være et spørsmål om balanse, må det eventuelt være i forhold til om selen skulle være en truet bestand. Jeg kan ikke riktig skjønne at den tanken kan falle noen inn med de tall som foreligger nå. Skjønt det ikke er full samstemmighet, er det i hvert fall formidable bestander det er snakk om. Det er greit at det gjerne skal være lønnsomhet, men jeg trur det haster ganske betydelig å få gjort noe nå, og dette temaet har vært berørt årvisst her i salen. Samarbeid med russerne har også vært påpekt her, og det har vært kastet fram tanker om å sette russerne i stand til å ta sin del av den omforente beskatning. Jeg regner med at fiskeriministeren vil oppsummere, og jeg skulle kanskje stille et spørsmålet om akkurat dette. Er det utenkelig hvis vi først fikk vårt norske system i funksjon, at vi også kunne bli enige med russiske myndigheter om å ta en større del av den omforente beskatning i tilfelle russerne ikke tar opp sin del? Det er ett av de spørsmål som kanskje kunne belyses. Jeg syns vi må avslutte dette med at det haster å få til en løsning. Det er en viktig nøkkel for i det hele tatt å få den stigningen på eksportkurven for fiskerinæringen som vi har et håp om å få.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 2000-02-08:
Som saksordfører vil jeg bare kort redegjøre for sakens innhold og komiteens innstilling i denne saken. Dette dreier seg om Norges fortsatte deltagelse i EUs handlingsprogram for yrkesrettet opplæring. Den andre fasen av programmet Leonardo da Vinci er en videreføring og fornyelse av handlingsprogrammet for yrkes- og profesjonsutdanning som gikk fra 1995 til 1999. Den norske deltakelsen i det forrige programmet har vært god, og utbyttet av den norske deltakelsen i form av prosjektmidler har vært på nivå med kontingenten. Norge har deltatt i utdanningssamarbeid med EU siden 1991. I et stadig mer internasjonalt næringsliv er det svært viktig at alle typer utdanning utvikler den internasjonale dimensjonen. Slik sett har Leonardo-programmet vært viktig for å bidra til at dette skjer også innenfor utdanninger som tradisjonelt ikke har vært så internasjonalt orientert. Selv om den norske deltakelsen i det foregående programmet har vært god, er det viktig å stimulere til at enda flere blir involvert. Dette gjelder selvfølgelig elever og lærlinger som er i en læresituasjon, men også bedrifter og utdanningsinstitusjoner som kan bidra i de tverrnasjonale forsøksprosjektene for å utvikle nyskaping, og i nettverkene for å utveksle erfaring og god praksis. Med disse få ord vil jeg anbefale Stortinget å fatte det nødvendige vedtaket for at Norge skal kunne delta i Leonardo-programmet for 2000-2006.