Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2013-03-18:
Med den nylig avsluttede replikkordvekslingen i minne er det vanskelig når Kolberg sier at dette er politisk teater, å la være å falle for fristelsen til å si at da må det i tilfelle være med Martin Kolberg som teatersjef. Det er to ting jeg vil bemerke før jeg går på selve innlegget, og det er at Kolberg i replikksvaret sitt til meg sa at vedkommende som departementet spilte inn, gjennomgikk den samme utvelgelsesprosess som de andre 60–70 i Telenor som var aktuelle for en styreplass. Det er direkte feil. Han gjennomgikk ikke de samme kvalitetsundersøkelsene, gjennomførte ikke intervju med styreleder, og har således ikke gått gjennom den normale prosedyren hvor styremedlemmer vurderes opp imot hverandre i forhold til den kompetansen de har, for å sikre et sammensatt styre som er optimalt for det selskapet trenger. Så det er direkte feil når Kolberg sier at vedkommende gikk gjennom de samme prosedyrene og utvelgelseskriterier som alle andre. Det andre er dette evige fokuset til Martin Kolberg på at dette egentlig dreier seg om noe helt annet enn det saken dreier seg om, nemlig hva man mener om statlig eierskap. Den eneste som snakker om det, er Martin Kolberg. Det er ingen i opposisjonen som overhodet har diskutert det. Det er Martin Kolberg som forsøker å få denne diskusjonen til å handle om noe annet enn det som er kritikkverdig – og det er kritikkverdig. Så vil jeg takke saksordføreren for å ha gjennomført en god og ryddig prosess i en sak som har skapt mer bruduljer i vår komité enn det vi er vant til. Jeg synes innlegget hans reflekterte opposisjonspartiene, som representerer et flertall i vår komité, på en ryddig og god måte, og jeg slutter meg til de vurderingene han ga der. Det kan være at det blir noen gjentakelser i dette innlegget. Det tror jeg kan være en god oppfriskning etter det livlige replikkordskiftet vi har bak oss. Sakens utgangspunkt er en rekke medieoppslag knyttet til eierskapsutøvelsen til Nærings- og handelsdepartementet. Det har blitt en noe spesiell sak, fordi regjeringspartiene har trukket frem de store forsvarskanonene i et forsøk på å beskytte statsråd Giske. Jeg synes derfor det er grunnlag for å si litt om rammene for virksomheten til kontroll- og konstitusjonskomiteen, bakgrunnen for at saker åpnes i vår komité, og det som gjør at denne saken er litt spesiell. Utgangspunktet for denne saken er at komiteen ville undersøke om statsrådens eierskapsutøvelse er innenfor de premisser som Stortinget har lagt til grunn, bl.a. gjennom sin behandling av eierskapsmeldingen. At Stortinget kan kontrollere statens eierskapsutøvelse, er utvilsomt. De behandler til og med en egen årlig rapport fra Riksrevisjonen hvert år om tilsvarende tema. Hvor langt den parlamentariske kontrollen kan gå, er i utgangspunktet opp til komiteen selv å vurdere. Det er imidlertid klart at kontrollen strekker seg minst like langt som statsrådens konstitusjonelle ansvarsområde. I dette tilfellet er det altså ingen tvil om at eierskapsutøvelsen i NHD er klart innenfor den rammen. Slik eierskapsutøvelse kan neppe kontrolleres på noe særlig annet vis enn det vi har gjort her, ved at en ser på praktiske eksempler på den eierskapsutøvelsen. I innstillingen skriver regjeringspartiene at det ikke forelå noen indikasjon på at statsråden «hadde gått utover sine fullmakter» på det tidspunkt komiteen åpnet sak. Martin Kolberg var også inne på det i innlegget sitt i stad. Det er en noe underlig formulering. Det var tre saker som var omtalt i media, hvor statsråd Giskes eierskapsutøvelse var diskutert. Den ene var påstander om at Giske hadde sørget for å få plassert en angivelig venn av seg i styret i Telenor, etter at valgkomiteen var ferdig med sitt arbeid. Det ble også påstått at vedkommende ikke ble funnet kvalifisert, hvoretter statsråden angivelig skulle ha sørget for å plassere inn en annen person som til slutt ble vurdert som kompetent. Kritikken var at statsråden kortsluttet prosessen i selskapet og krevde endringer i styret i strid med valgkomiteens opprinnelige innstilling, utarbeidet over flere måneder, med grundig arbeid og overveielse av flere titalls aktuelle kandidater. Det ble også påstått at statsråden hadde sørget for at LO-lederen var tilgodesett med et verv i styret til Kongsberg Gruppen, uten styreansvar, men med godtgjørelse som styremedlem. Det skulle ha skjedd i et år hvor styret ikke var på valg. Videre ble det påstått at statsråden kunne bidratt til at styrelederen, nestlederen og et styremedlem i Entra var blitt utsatt for et kupp med det som formål å få ansatt en angivelig venn av statsråd Giske som administrerende direktør i selskapet, uten ordinær prosess. Statsråden var inhabil i alle forhold vedrørende vedkommende, men meldte ikke dette til styret i Entra før i august. Først etter det påståtte kuppforsøket ble det oppnevnt settestatsråd i Giskes sted, på tross av at Giske skal ha kjent til denne konflikten i styret siden mai. Disse tre sakene ga inntrykk av en uprofesjonell og tilfeldig eierskapsutøvelse i store viktige selskaper hvor staten er hel- eller deleier. Det ga inntrykk av en stor eier som overkjører andre eiere, og som opptrer uprofesjonelt. Statsråd Giske avviste selv å svare på spørsmål om dette, da han ikke ville forholde seg til «anonyme påstander». Etter Fremskrittspartiets syn ville det være en unnlatelsessynd for kontroll- og konstitusjonskomiteen ikke å se nærmere på om disse påstandene var sanne eller ei. Det er etter vår oppfatning mer enn indikasjoner på at noe kan være galt. I innstillingen skriver også regjeringspartiene: «Det er(…) svært uvanlig at kontroll- og konstitusjonskomiteen åpner sak på bakgrunn av ubekreftede oppslag i mediene.» (…) Det er direkte feil. Syv av de ni egeninitierte kontrollsakene som vi har hatt til behandling i denne kontroll- og konstitusjonskomiteen, er direkte resultat av det en kan karakterisere som ubekreftede oppslag i media. Det er altså hovedregelen, ikke unntaket, at kontrollsaker åpnes på bakgrunn av medieomtale. Med en viss undring har jeg registrert at Arbeiderpartiet mener at denne kontrollsaken egentlig handler om politikk, og ikke om kontroll. Fra opposisjonspartienes side har vi vært helt entydige i å behandle denne saken som en kontrollsak, hvis formål er å finne ut om Stortingets forutsetninger er oppfylt eller ikke. Det er trist at Arbeiderpartiet forsøker å lage et politisk spill om en sak som så åpenbart er en kontrollsak. Så er vi gjerne uenige om hva slags funn som er gjort, og hvilke konklusjoner som skal trekkes. Men å drive den formen for unnamanøvrering – og jeg vil bruke begrepet «tåkelegging» – som Arbeiderpartiet etter min mening har bedrevet i denne saken, tjener ikke kontrollfunksjonen i Stortinget. Det undergraver komiteens viktige funksjon. Under kontrollhøringen ble medias fremstilling av de tre sakene i stor grad bekreftet. Hendelsesforløpet var skremmende likt det mediene hadde referert. I Telenor-saken hadde statsråd Giske bedt valgkomiteen om å innstille en person fra egen krets som styremedlem. I tillegg insisterte statsråden på et nytt kriterium for utvalg og valg av styremedlemmer. Valgkomiteen nektet imidlertid å innstille vedkommende statsråden hadde foreslått, fordi han ikke hadde den riktige kompetansen som Telenor trengte. Da ba statsråden komiteen innstille en annen fra sin krets. Valgkomiteen bøyde av og gjorde som statsråden sa. Det er vanskelig å se en slik instruks fra den klart største eieren som noe annet enn et klart press. Samtidig unngikk vedkommende som ble innstilt, den grundige prosessen andre innstilte styrerepresentanter måtte gjennomgå, herunder intervju med styrets leder, som jeg var inne på i stad. Det er jo heller ikke lenger tilstrekkelig å være kvalifisert til å sitte i et slikt styre. Det avgjørende er om den kompetanse og erfaring kandidaten besitter, dekker et definert behov i det arbeidet styret skal gjøre, og om vedkommende kan gjøre en positiv forskjell i styrets arbeid. Valgkomiteen brukte altså 8 måneder og 23 møter på å finne en optimal sammensetning for Telenor, for så å bli overprøvd fra statsrådens side. Jeg har sett at statsråden har reagert begge gangene jeg har nevnt at vedkommende som ble plukket ut, unngikk intervju med styrelederen. Grunnen til at jeg peker på det, er at det ble klart i kontrollhøringen at det var vanlig praksis i Telenor at de som ble vurdert som aktuelle styrekandidater, også hadde en samtale med styrets leder før de ble innstilt. Det er altså en av de prosessene som vedkommende ikke gjennomførte. Det er lite sannsynlig at det er i selskapets interesse å risikere denne formen for kortsluttede prosesser når selskapets øverste ledelse skal velges. Statsråden kunne gitt innspillene i starten av prosessen, idet departementet er representert i valgkomiteen. Jeg vil i den sammenheng vise til en svært god kronikk i Aftenposten 22. februar, hvor flere sentrale styrerepresentanter i ulike statlige selskaper gir sine betraktninger om det jeg oppfatter er viktigheten av at staten ikke overkjører valgkomiteenes prosesser, men heller bidrar underveis i tråd med forutsetningene. Det er jo det Telenor-saken handler om, ikke alt dette andre røret. I saken om Kongsberg Gruppen ble også medias fremstilling bekreftet i kontrollhøringen. Valgkomiteen hadde ingen planer om utskifting av styremedlemmer. Det var mellomvalgår, og ingen hadde meldt noe ønske om å gå av. Statsråden var representert i valgkomiteen med representant fra departementet. Så ble det krevd fra statsråd Giskes side at LO-leder Roar Flåthen skulle innstilles som styremedlem i selskapet. Valgkomiteen motsatte seg det. I en slags dialog ble det inngått et kompromiss hvor Flåthen ble innstilt som varamedlem, men med full styregodtgjørelse. Dette er en konstruksjon som verken valgkomiteens medlemmer eller statsråden vet om brukes i andre selskaper. Normalt betales jo også styremedlemmer for den risikoen de har som medlemmer av styret, i tillegg til arbeidsinnsatsen. Et varamedlem har ikke et slikt styreansvar. Konstruksjonen må derfor anses som svært unaturlig. Lederen av valgkomiteen i Kongsberg Gruppen var tydelig på at den løsningen som ble valgt, ikke var gunstig, men at selskapet kunne leve med det. I sakene om Telenor og Kongsberg Gruppen har staten som eier overkjørt andre eiere, kortsluttet interne prosesser og krevd endringer som selskapenes valgkomité i utgangspunktet motsatte seg. Det bygger opp under bildet av en eierskapsutøvelse som ikke er profesjonell. Børsdirektør Bente Landsnes sa til TV 2 at regjeringens eierskapsutøvelse kan skade verdien av norske selskaper i kjølvannet av disse avsløringene. Tilliten til å være medaksjonær med staten i disse store norske selskapene svekkes, fortalte hun, etter å ha snakket med flere bekymrede utenlandske investorer om det de oppfattet som uryddig norsk statlig adferd. Entra-saken skiller seg fra de to andre sakene vi har behandlet, fordi Entra er et heleid statlig selskap, og staten har selvfølgelig da alene hånd om styreoppnevnelse. Det skjer vanligvis, etter hva jeg har forstått, i dialog mellom styret og eier, men eier har naturligvis full råderett over utvelgelsen av styret. Problemstillingen i Entra-saken er også annerledes. Der er spørsmålet, slik Fremskrittspartiet ser det, om statsråd Giske opptrådte ryddig som eier da styret skulle ansette ny administrerende direktør, hvor en av de opplagte kandidatene til stillingen var en nær venn av statsråden. Giske meldte seg inhabil i april 2012 etter råd fra Lovavdelingen, hvilket er bra. Deretter unnlot han å opplyse selskapet om sin inhabilitet. Først i brev av 17. august ble selskapet gjort oppmerksom på statsrådens inhabilitet i alle forhold knyttet til ansettelse av administrerende direktør. I mellomtiden hadde styreledere i Entra hatt dialog med en inhabil eier om ansettelsesprosessen ved minst to anledninger. Derfor er det ikke riktig når Kolberg hevder at eier ikke var involvert i den perioden. Eier var også kjent med de store problemene i styret gjennom orientering fra tidligere styreleder Grace Reksten Skaugen og sittende styreleder Siri Hatlen. Eier var kjent med at konflikten også dreide seg om ansettelse av ny administrerende direktør. Statsråd Giske forklarte at det ikke var behov for å oppnevne settestatsråd, fordi dette var en beslutning som styret skulle ta. Imidlertid mener både tidligere og nåværende styreleder at det åpenbart er slik at eier skal involveres før valg av administrerende direktør, ikke for å endre ansvaret for tilsettingen, men for å sikre en leder som eier ikke vil motsette seg, og for å sikre at styret er kjent med alle relevante opplysninger før tilsettingen. Det betyr at Giske må ha vært kjent med at det var aktuelt med dialog mellom styret og eier før utnevnelsen av ny administrerende direktør, og settestatsråd burde vært oppnevnt på det tidspunkt Giske erklærte seg inhabil. Fraværet av settestatsråd frarøvet også styret i Entra muligheten til dialog med eier etter 17. august om en svært krevende prosess, i et styre som var delt og i full konflikt. Det er ikke profesjonell eierskapsutøvelse. Jeg vil så kort innom den andre Telenor-saken som er berørt i innstillingen. Bakgrunnen er Telenors beslutning om å bidra til salget av TV 2. Stortinget har tidligere fått en redegjørelse fra statsråd Giske om denne saken, og mange husker sikkert påstandene om SMS-er fra et nachspiel på Lorry. Den saken ble også håndtert noe av komiteen i forbindelse med behandlingen og kontrollhøringen av den årlige selskapsrevisjonen fra Riksrevisjonen. I ettertid ble imidlertid styrelederen i Telenor, Harald Norvik, kastet som styreleder. Selv sa han i kontrollhøringen om denne saken at det var «direkte sammenheng» mellom hans håndtering av TV 2-saken og hans avgang som styreleder. Jeg vil også sitere direkte fra noen av Norviks uttalelser rundt dette: «Jeg har selv vært utsatt for utidig press av statsråden, og det er godt kjent for komiteen, for det har den behandlet tidligere. Det var et press for å ta en annen avgjørelse enn det styret hadde bestemt seg for å ta, en avgjørelse som styret selv har ansvaret for å ta i henhold til styringsprinsippene til staten. Det er utidig press. Det har skjedd. Det kan komme til å skje igjen, og det er et forhold som man er nødt til å snakke om i offentligheten fordi det er brudd med statens eierstyringsprinsipper.» Etter Fremskrittspartiets mening er denne måten å utøve eiermakt på problematisk. Staten har som største eier nesten all makt i selskapet. Den makten skal en utøve med varsomhet, og det tjener ikke det statlige eierskapet å svekke styrer i store statlige deleide selskaper ved å si at enten gjør du som statsråden sier, eller så har du sparken. Styrets ansvar er å sikre selskapets interesser, statens ansvar er å bygge opp om fellesskapets verdier. Denne formen for eierskapsutøvelse gir det motsatte som resultat. Jeg har også lyst til å se litt på hvordan Arbeiderpartiet håndterer kontrollsaker hvor deres egne statsråder er under press. Jeg har registrert at det er en vesentlig forskjellsbehandling fra Arbeiderpartiets side i saker hvor arbeiderpartistatsråder er i søkelyset for eventuelle overtramp, som i denne saken, og når statsråder fra Sosialistisk Venstreparti eller Senterpartiet har samme fokus på seg: I kontrollsaken om ulovlig partistøtte til Senterpartiet var Arbeiderpartiet opptatt av å få frem fakta og rydde opp. Det var sterk og samlende kritikk fra komiteen. I kontrollsaken om tilskuddsordningene ble den da påtroppende SV-leder og statsråd Audun Lysbakken nær sagt ofret og måtte gå av. Det var samlende og dels sterk kritikk fra komiteen i innstillingen. I kontrollsaken om utenriksministers Støres habilitet ved tildeling av penger til en stiftelse initiert av en venn av utenriksministeren gikk Arbeiderpartiet fullstendig i forsvarsposisjon og mente at alt var i skjønneste orden, og at opposisjonen drev politisk spill. Det samme ser vi i denne saken. Mønsteret er ikke helt entydig, men likevel tydelig. Det kommer svært godt frem i denne innstillingen og debatten her i dag. Heldigvis kan alle med tilgang til Internett selv lese det som ble sagt i kontrollhøringen og vurdere medieomtalen av denne saken. I lengden tror jeg Arbeiderpartiets arbeid med kontroll vil stå seg bedre på om en ikke forsøker å skape en annen virkelighet og et annet hendelsesforløp enn det man lett kan lese seg til via åpne kilder. Det er et velmenende råd, som jeg antar ikke vil bli fulgt. Siden Arbeiderpartiet har forsøkt å få denne saken til å handle om ulike syn på statlig eierskap generelt, vil jeg peke på at Fremskrittspartiet ikke er imot statlig eierskap. Vi mener imidlertid at en må ha et bevisst forhold til hva slags selskap staten skal eie, og at staten opptrer som en ryddig og profesjonell eier i de selskapene som en fortsatt skal eie. Det å oppkonstruere en politisk debatt om statlig eierskap i denne saken er helt på siden og føyer seg inn i rekken av forsøk på å tåkelegge fra Arbeiderpartiets side. Dem om det! Politikere lever av tillit. Det gjør også store selskaper. Som eier må staten bidra til å bygge opp og forsterke tilliten til selskap vi helt eller delvis eier, ikke det motsatte. Derfor er det forslaget til vedtak fra en samlet opposisjon som saksordføreren tok opp i sitt innlegg, nødvendig og viktig.