André Oktay Dahl (Høyre), 2013-02-21:
I år 2000 understreket daværende justisminister Hanne Harlem at arbeidet med å styrke og vedlikeholde etterforskernes kompetanse og erfaring med hensyn til etterforskning av seksuelle overgrepssaker var et prioritert område. Hun understreket overfor Stortinget at det var innført regler om tidsfrist for gjennomføring av dommeravhør, som trådte i kraft 1. november 1998. I 2008 påpekte daværende justisminister Storberget at man visste at volden som skjer hjemme, sjelden blir tatt tak i, til tross for at den rammer oss der vi skal være aller tryggest – i hjemmet. Han understreket videre at vold i nære relasjoner er kriminalitet, og at kriminalitet er et samfunnsansvar. Regjeringen skulle, ifølge ham, gjøre møtet med det offentlige til et vendepunkt for den enkelte. I de dokumentene som vi ofte hører om, uttales det at det har skjedd en betydelig endring og styrking av etterforskningen av voldtektssaker. Dette hevdes i og begrunnes med en lang rekke dokumenter som f.eks. Justisdepartementets tildelingsbrev til Politidirektoratet, Riksadvokatens rundskriv, direktiver, mål og prioriteringsskriv samt regjeringens handlingsplaner. Men spørsmålet er om formuleringene i de nevnte dokumentene og de informasjonene vi får, reflekterer den virkeligheten mange opplever. 26. november i 2010 ble en kvinne – vi kan kalle henne Nina – ifølge brev til Riksadvokaten og omtale i media voldtatt i bevisstløs tilstand av sin nylig fraskilte ektemann. Sønnen på 13 år skal altså ha prøvd å avverge voldtekten. 26. november 2010 ble altså sannsynligvis to mennesker faktisk utsatt for voldtekt og vold i nære relasjoner, for å være vitne til vold er også vold mot den som ser på, men grunnet sommel fra politiet ble det ikke mulig å vurdere dette rettslig som det. Den staten som Nina og sønnen trodde skulle hjelpe dem etter deres livs mest traumatiske opplevelse, ble dessverre en vel så stor ny overgriper mot dem i år etterpå. Hadde det ikke vært for at Nina ikke gikk inn i den offerrollen som mange, inkludert politiet, ser ut til å forvente at voldtektsutsatte skal gå inn i for å passe inn i en slags mal man har sett på film, hadde saken vært henlagt uten kommentar. Ninas historie er en kamp mot et system, mot noen holdninger, mot mangel på kompetanse, og for at andre ikke skal oppleve det samme fremover i et land som regner seg selv som verdensmestre i å bekjempe vold i nære relasjoner. I motsetning til dem som har gitt opp, tok hun saken i egne hender og påpekte at det ikke er greit at Oslo politidistrikt svarte at de ikke hadde tid til å motta anmeldelsen før fem dager senere, da voldtektsmottaket tok kontakt med politidistriktet. Således gikk viktige bevis som biologiske spor, som f.eks. DNA, tapt. Den påståtte overgriperen ble avhørt etter fire måneder. Sønnen ble innkalt til dommeravhør først etter seks måneder, og i mellomtiden sa også politiet at hun ikke måtte snakke med sønnen om hendelsen. Det var et dobbelt overgrep mot ham, og det var et dobbelt overgrep mot henne. Tre karaktervitner ble etter hvert avhørt – etter utallige purringer fra bistandsadvokaten – 21 måneder etter at det anmeldte overgrepet fant sted, og da bare som overflatiske telefonavhør uten varsel. Saken ble til slutt henlagt etter bevisets stilling etter to år eller 730 dager, uten at andre etterforskningsskritt enn de nevnte var tatt. Hadde det ikke vært for at Nina ikke ga seg, hadde vi ikke fått klarlagt hvordan Oslo politidistrikts etterforskning fra a til å var totalt uakseptabel. At den var uakseptabel er ikke mine ord, men Oslo statsadvokatembetes ord i deres påtegning. Saken ble rett og slett henlagt fordi etterforskningen var uakseptabel, og fordi politiet, da de omsider gjorde noe, gjennomførte etterforskningsskritt uten bevismessig verdi. Dette er ikke mine ord, men igjen statsadvokatens ord. Nina er ikke alene. DIXI Ressurssenter for voldtatte gjennomførte en undersøkelse blant sine medlemmer i 2011 som viste at politiets og rettsapparatets omdømme blant voldtatte er meget dårlig. Bare ca. 8 pst. opplever rettsprosessen som positiv og rettferdig, mens nesten 80 pst. opplever prosessen som veldig belastende. De tallene er sannsynligvis ikke spesielt bedre i dag. Riksadvokatens tilsynsrapport fra 2012 avdekker og påpeker en rekke mangler ved politiets evne og vilje til å etterforske voldtektssaker. Det slås fast at rene voldsforbrytelser blir prioritert fremfor voldtekt, og at ressurstilgangen til rene voldsforbrytelser er større enn til seksuelle overgrep og voldtekt. Videre avdekker rapporten at initialfasen i etterforskningen, som er avgjørende for et godt videre etterforskningsarbeid og for en adekvat påtalebeslutning, i veldig mange saker er bekymringsfull, mangelfull og i noen tilfeller fraværende. Det påpekes videre at kompetansen ved volds- og sedelighetsavdelingen til politiet i Oslo er for dårlig, og at det er for få kvalifiserte voltektsetterforskere. Et problem som kommer opp jevnlig, er at man ikke klarer å rekruttere kompetente etterforskere. Da reises spørsmålet om hvorfor i all verden man skal anmelde en voldtekt når kvaliteten på etterforskningen i mange tilfeller er så dårlig, antall henleggelser er så høyt og antall domfellelser er så få. Det er altså situasjonen i Oslo politidistrikt, det største vi har. I Troms fikk vi nylig høre om at overgrepsutsatte barn ikke blir avhørt før etter lange, lange fristbrudd, som utsetter barna for fare for nye overgrep og store traumer. I Troms, som ellers i landet, skylder man på for lav kompetanse og rekrutteringssituasjon, noe som det var en hovedprioritering å gjøre noe med i år 2000. Mangler politidistrikter etterforskningskompetanse, får de – etter Høyres mening – skaffe seg den. Statsråden må via POD sørge for at de får det. Har de den ikke innenfor egne politiutdannede rekker, eller får den via noen av de yngre som etter hvert ansettes, får man tenke mer kreativt og rekruttere og inkludere sivilt ansatte som har kompetanse. For kort tid siden diskuterte vi en interpellasjon fra undertegnede om behovet for en sentral strategi for økt og bedre bruk av sivilt ansatt spisskompetanse for å gjøre politietaten best mulig. Kombinert med en avvikling av DNA-analysemonopolet, som jeg i dag fremmet forslag om igjen, kunne det bidra positivt. Det må gjøres attraktivt og ikke være lavstatus å jobbe med voldtekt. Når man ser på den såkalte familievoldskoordinatorordningen i politiet, vet vi at mange av koordinatorene – stikk i strid med intensjonene – er pålagt å gjøre veldig mange andre oppgaver enn å jobbe med fagfeltet familievold. Dessuten har svært få politidistrikter opprettet egne kompetanse- og etterforskingsteam for familievold. Derfor blir det naturlig nok ikke et godt grep om det arbeidet, det blir tilfeldig og ad hoc-preget. Med fare for å være fordomsfull og kjønnsstereotyp: Jeg tror ikke det handler bare om lite ressurser, men også om hva som regnes som skikkelig politiarbeid hos en del. Midlene rulles ut på en helt annen måte når det er mer kuler, krutt og narkotika involvert, for å si det sånn – omtrent sånn som engasjementet hos veldig mange forsvinner når de har fått krevd strengere straffer og TV-kameraene er slått av, mens ofrene sitter igjen med det de har opplevd, og sine traumer. De opplevelsene blir dessverre for mange utenforstående tydeligvis så private og krenkende at man heller ser bort og lar de utsatte gå alene med skammen de føler, og som for mange ikke akkurat blir mindre i møte med politi, hjelpeapparat eller folk flest. Voldtekt er et fysisk nestendrap, mens det psykisk kan drepe den voldtektsutsattes sjel. Det tilsier at de må møtes med den respekt og forståelse og de tiltak som er nødvendig fra det offentliges side – noe som Nina og flere med henne ikke har opplevd. Ninas tilfelle er ett blant flere. Statsråden skal selvfølgelig, i likhet med meg, ikke gå inn i detaljer i enkeltsaker, men enkeltsaker som det dessverre er for mange av, sier noe om hvordan virkeligheten er for voldtektsutsatte i Norge. Den er et stykke unna de handlingsplanene vi alle er enige om skal gjennomføres, så spørsmålet er: Hva vil statsråden konkret bidra med for å hindre flere slike eksempler på det som av Oslo statsadvokatembeter er betegnet som uakseptabel etterforsking, og som hindrer voldtektsutsatte i å vinne rett?