trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Jeg tar ordet som saksordfører for ombudsmannen for Forsvaret – det burde kanskje hete ombud etter hvert, men det heter nå ombudsmann fortsatt. Det framkommer i ombudsmannens budsjettframlegg at det er et økende antall kvinner inne i førstegangstjeneste som tar kontakt med Ombudsmannsnemnda. Det kan for så vidt være positivt, men det er også et varsko. Vi er et land som i årevis har toppet all likestillingsstatistikk, men i FNs utviklingsprogram – altså UNDPs siste utviklingsrapport – der Norge fortsatt troner øverst som verdens beste land å bo i, har vi falt ned når det gjelder likestilling mellom kjønn. Det kan være flere årsaker til det: mangel på kvinnelige ledere i næringslivet, eller at vi er blant de aller dårligste når det gjelder kvinner i Forsvaret. Det har i den siste tiårsperioden vært en erklært målsetting å øke kvinneandelen i Forsvaret, både blant dem som gjennomfører førstegangstjeneste, og blant andelen befal og offiserer. Flere strukturelle tiltak er gjennomført, bl.a. er det nå sesjonsplikt for både jenter og gutter – men uten merkbar endring. Nye unge kvinner kommer riktignok til, men like mange slutter etter kort tid. Kanskje det er helt andre tiltak enn de strukturelle som skal til. Kanskje er det selve kulturen og den interne kodeksen som må endres. I en innstilling fra et utvalg under Arbeiderpartiets daværende kvinnepolitiske styre fra 2003 – det begynner å bli noen år siden – kan vi lese følgende: «Forsvaret er på mange måter en mannsbastion som fremmer tradisjonelle verdier. Slik dette lukkede systemet virker, vil unge menn som i utgangspunktet både er likestillingsorientert og opptatt av mykere verdier, bli dullet inn i en virkelighetsoppfattelse som er noe annerledes enn den offisielle Norske likestillingspolitikken. For å si det med Kristin Mile og Mona Hansen-Asp: Den mannsrollen som eksponeres i Forsvaret rimer dårlig med de forventninger samfunnet ellers stiller til moderne, likestilte menn.» De siste ukers medieoppslag har vist oss at de unge jentene – de som tør å tråkke over terskelen og si ja til å gjennomføre førstegangstjeneste – sliter både med kulturen og med machomennene blant lavere befal. Sikkerhetsrådets resolusjon 1325 fra oktober 2000 – som vi nevner i komitéinnstillingen – tar ikke bare opp kvinner som ofre i krig, og krav om at kvinner skal være med når freden og demokratiet bygges, resolusjon 1325 befaler også medlemslandene å sørge for at det er kvinner både i de fora som fatter sikkerhetspolitiske beslutninger, og i de væpnede styrkene. Vi vet at mannlige offiserer ikke kan følge afghanske kvinner til skole eller jobb, eller for den saks skyld kommunisere med kvinnelige flyktninger i Tsjad om sanitære artikler. Vi må rett og slett ha jenter der. Men da må vi sørge for at det er mulig for jenter, ikke bare å gå inn i Forsvaret, men faktisk å bli der. Derfor har komiteen også bedt Forsvarets ombudsmann om å gi en nærmere redegjørelse for henvendelsene fra jentene i sin neste ordinære rapport.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-12-01:
Komiteens leder presenterte innstillinga på en svært grei måte. Jeg skal derfor bare ha et kort innlegg. Ved statsbudsjettets behandling i finanskomiteen førte det til en beskjeden justering og forbedring av budsjettet. Det skjedde ved at det ble en reduksjon på 30 mill. kr på bevilgningen til Stortinget. Det beløpet er ikke stort, men det er et signal om en noe større sparsommelighet i Stortingets virksomhet. Ikke minst er det et viktig signal inn i ei tid hvor større jordnærhet vil måtte prege samfunnet – fra topp til tå – når det gjelder bruk av penger. Kort til slutt: Stortinget bevilger Kronprinsens apanasje. Kronprinsens apanasje er et årlig budsjettspørsmål, slik det er i vårt demokrati. Apanasjen skal stå i forhold til det ansvar og oppgaver Hans Kongelige Høyhet Kronprinsen til enhver tid har. Jeg er veldig glad for at vi har et slikt system, at Stortinget hvert år gir beskjed om hvilke rammer Kongehuset, og Kongen og Kronprinsen har i vårt demokrati.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-12-01:
Det er ikke for å markere den litt uvanlige alliansen mellom Høyre og Lundteigen i denne sammenheng, likevel kan jeg ikke unnlate å gjøre oppmerksom på den. Den sparsommelighet representanten Lundteigen nå omtalte, er Høyres forslag fra finansinnstillingen, som så fikk flertall under behandlingen der. Det er en sparsommelighet som jeg tror Stortinget absolutt kan leve med. Men jeg ba primært om ordet til en replikk til komiteens leder i det øyeblikket han tok av seg komitélederhatten og anmodet presidentskapet om ikke å behandle saker som gjelder de stortingsoppnevnte organer. Til det kan jeg si at den anmodningen vil jeg for min del iallfall ikke følge, for det at noen organer ikke får de penger de ber om, er faktisk ganske vanlig. Hvis man summerte hva alle underliggende organer under regjeringsapparatet ber om av penger, ville man meget raskt finne ut at de fleste ikke får det de ber om. Når det gjelder organer som Stortinget oppnevner, ombudsmennene – altså sivilombudsmannen, ombudsmannen for de militære tjenestepliktige og for de sivile tjenestepliktige, Riksrevisjonen og EOS-utvalget – er det praksis at det ikke behandles av regjeringen, naturlig nok. Dette skal være Stortingets uavhengige kontrollorganer, derfor er saksbehandlingen her annerledes. Da går på en måte presidentskapet inn og tar departementets rolle og behandler disse søknadene. Det er absolutt ikke uvanlig at det skjer en dialog som gjør at det disse administrasjonene for EOS-utvalget, for Riksrevisjonen, for ombudsmennene, ber om, ikke blir imøtekommet. Det er en helt vanlig prosedyre, og i den tid jeg har sittet i presidentskapet, har det også vært det vanlige. Så med andre ord, det at man ikke får det man ber om, er mer praksis enn det er unntaket. Slik bør det også være, for den sparsommelighet som skal prege denne forsamling ved vedtakelsen av et budsjett, skal også prege Stortingets behandling av de organer vi bevilger til. Så en slik anmodning om å gi det man ber om, vil jeg for min del ikke følge. Denne praksis har vært slik under skiftende presidentskap, også i alle de perioder hvor Fremskrittspartiet har vært godt representert i Stortingets presidentskap.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-12-01:
Med fare for å virke belærende er det faktisk slik at Stortinget uttrykker seg kun på to måter. Det er gjennom romertallsvedtak og gjennom lovvedtak. Signaler sendes ikke, verken til presidentskap eller til regjeringer, dvs. man kan sende de signaler man vil, men de er helt uforpliktende for en regjering. Stortinget bestemmer gjennom de former vi har. For øvrig er uttrykket at «et budsjett blir sendt tilbake» helt galt, fordi det skjer ikke at man sender budsjetter tilbake. Det skjer en dialog mellom presidentskapet og de organer som Stortinget oppnevner, med sikte på å fastsette et budsjett som begge parter så til slutt er blitt enige om. Det er den samme prosedyre som foregår mellom et departement og underliggende organer. Vi kan se at her sitter det jo to statsråder som har betydelig underliggende organer, og som jeg er helt sikker på har ønsket mer penger enn det de fikk i budsjettet. Den korrespondansen er heller ikke undergitt offentlighet. Den praksis følges også i Stortinget.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Eg har brukt det elektroniske systemet, og det verkar. Saksordføraren har på ein grei og god måte lagt fram komiteens innstilling, og eg vil òg seia at dei innvendingane som kom med omsyn til sivilombudsmannen, må me sjå nærmare på neste år for å diskutera om det som komiteens leiar sa, med hatten av, er realitetar. Ein kort kommentar til dette med apanasjen, som blei eit tema i diverse media knytt opp mot ein merknad som Senterpartiet foreslo, og som SV ikkje hadde noko problem med å slutta seg til – nemleg at ein skulle kutta noko i apanasjen i år – men som likevel ikkje blei teken inn i innstillinga. Det er jo klart at for SV, som eit republikansk parti, er det heilt naturleg å sjå på kor mykje pengar ein bruker på å ha eit kongehus i Noreg. Då er det lett å slutta seg til forslag som ser på dette heilt konkret. Når me likevel frå SV si side ikkje har foreslått kutt i apanasjen, er det bl.a. fordi me har forstått at dette er ei så viktig sak for «Det kongelege norske arbeidarparti» at me er nøydde til å la den saka liggja og heller prioritera politikkområde som det er viktigare for SV og regjeringa å vere opptekne av. Det er grunnen til at me ikkje foreslår kutt i apanasjen.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-12-01:
Statsråden var i sitt innlegg inne på at hvis fokus blir for snevert, vil man ikke nå sine mål innenfor bekjempelse av voldtekt. Jeg tror denne regjeringen har hatt altfor bredt fokus på hva den driver med. Den har altså overskudd til å ha en oppfatning av hvordan familiene skal innrette sin hverdag, hvordan de skal fordele foreldrepermisjonen, hvordan hjemmeværende fedre i permisjonsperioden i forbindelse med nyfødte barn skal organisere samværet med andre fedre i samme situasjon. Det er altså et for bredt fokus i forhold til alvorlige samfunnsproblemer som voldtekt. Jeg er enig i at det ikke bare er overfallsvoldtekter. Men de har faktisk en sammenheng med en annen type kriminalitet, nemlig det vi ser her i byen – at områder hvor det finner sted overfallsvoldtekter, også er de mest belastede når det gjelder vanlige ran og grove ran. Hvis man også interesserer seg for den siden av det politimessige arbeidet, kan man få med seg en del mer alvorlige forbrytelser, men som – tross alt – rangerer i kategorien under voldtekt. Jeg lyttet med interesse til det statsråden sa om aktiviteter. Ettersom statsråden er relativt ny i denne omgang, i dette departementet, får man også avvente noe hva som vil komme. Som jeg var inne på, synes jeg at den rød-grønne regjeringen i sin regjeringsperiode allerede har hatt et galt fokus, og også lovlig lenge ventet med oppfølgingen av Voldtektsutvalgets innstilling ved ikke å forholde seg aktivt til forslagene. De har heller ikke fortalt Stortinget hvorfor man ikke går inn på anbefalingene. Det er en tendens til at man legger slike utredninger i en skuff. Statsråden var inne på en henvisning til riksadvokaten. Han har – i tillegg til det som ble referert – også vært bekymret for lønnsforhold, etterforskernes status innad i politiet. Statsadvokaten i Oslo mener også at manglende status gjelder etterforskere i denne sakstypen, og at dette utgjør en del av et større problem. Det betyr også at man rett og slett har problemer med å få ferdigbehandlet sakene og få dem iretteført. Det får selvfølgelig også betydning for med hvilken kraft og forebygging justissektoren nærmer seg dette feltet.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-12-01:
Til foregående taler vil jeg si: Stortingsrepresentant Chaudhry må jo kjenne til arbeidsdelingen mellom stat og kommune og vite at det er staten ved justisministeren som har ansvaret for den kriminalitetsbekjempelse som skjer innenfor justisfeltet. Det er det vi diskuterer i dag. For øvrig har jeg også lagt merke til at politimesteren i Oslo faktisk ikke er så positiv til den såkalte Stavanger-modellen. Han sier at tallene forstyrres av at man i Stavanger fikk fatt i et meget begrenset antall gjerningsmenn, og dermed var problemet løst. Så underforstått: Han var ikke interessert å gå inn på den modellen, men det kan han sikkert ha en dialog med sin arbeidsgiver og ansvarlige for sektoren om. Det skal jeg ikke legge meg opp i. Jeg synes det var litt skuffende å høre at statsråden var så veldig glad når antallet anmeldelser gikk opp. Hvis vi stopper opp ved det utsagnet lite grann: Det må jo være fordi all økning skulle skrive seg fra en overgang fra mørketall. Jeg har en følelse av at det ikke er forskningsmessig eller statistisk belagt. Hvis det bare er én ekstra anmeldelse som er reell, og alle de andre kommer fra mørketallene, er det allikevel en økning som går i en gal retning, og som betyr at vi er i en oppadgående trend, der andre byer klarer å få ned sin kriminalitetsutvikling på dette området. Bøhler var inne på at det var flott med disse skippertakene og det å mobilisere borgere i aksjoner – og Natteravnene er vi for alle sammen. Men jeg må si at et så alvorlig samfunnsområde som det å bekjempe kriminalitet kan ikke bli avhengig av at borgerne melder seg i aksjoner. Det blir også symbolpolitikk. Vi så også at politiet meldte seg inn i aksjonistenes rekker, ved at man plutselig hadde en veldig flott politidekning. Da kan man spørre seg: Hvorfor kan man ikke opprettholde denne gode politidekningen ut over disse feststundene – såkalte – når man skal vise pressen at man virkelig gjør noe. Da vil min utfordring til statsråden – som kommer etter meg – være: Kunne det ikke være en begynnelse å si at det er utmerket med alle disse strategiene, evalueringene og interdepartementale samarbeidet, det skal sikkert skje og summe mye i departementene, men det som betyr noe for tryggheten, slik den oppleves ute i byen, er at det er patruljerende mennesker ute – patruljerende politi, levende mennesker – som man kan henvende seg til, og med klar adresse om at man ikke skal prøve seg hvis man har dårlige hensikter. Videre er min utfordring til statsråden: Kan det ikke bare være et første steg å si at vi skal tilbake til 1987-nivå, at vi skal fordoble politikraften i byene – i Oslo, hvor folketallet har gått opp med 130 000 i løpet av disse årene?
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Voldtekter er alvorlig kriminalitet og et samfunnsproblem. Jeg prøvde å få fram bredden i de tiltak regjeringen har iverksatt for å bekjempe dette. For å kunne forebygge voldtekt er det også helt avgjørende at man får til et godt samarbeid på tvers, mellom etater, myndighetsnivåer og frivillige organisasjoner. Jeg kjenner meg ikke igjen i bildet som ble forsøkt tegnet av manglende fokus. Det er ingen regjeringer som har hatt sterkere fokus på innsatsen mot voldtekter og vold i nære relasjoner, og hvor det er gjort et systematisk arbeid over flere år. Vi skal oppsummere hvor vi er, i kjølvannet av den NOU-en som ble lagt fram i 2008, som jeg sa. Når det insinueres at tiltak ikke er fulgt opp, har jeg lyst til å påpeke at det har vært en diskusjon om hvorvidt det var å oppfylle utvalgets forslag da man etablerte voldtektsgruppen ved Kripos, framfor å etablere en sentral, egen enhet mot seksualisert vold. Min erfaring fra denne sektoren er at for et fagmiljø å kunne trekke på den brede analyse og etterforskningskapasiteten som ligger i et miljø som Kripos, rett og slett gir en slik voldtektsgruppe større kraft enn om man hadde etablert den på egen kjøl. Det er også sagt en del om antall anmeldelser og antall voldtekter. Jeg er glad for å se at antall anmeldelser øker. Jeg tror det er med på å gjøre det usynlige synlig, og at når vi har hatt en økning i antall anmeldelser på 500 pst. siden 2006, tror jeg ikke det nødvendigvis speiler den reelle økningen i antall voldtekter, men at jentene/kvinnene tør å komme fram. Og så må vi vite at det er et godt tilbud både i politiet og i helsevesenet med sikte på å kunne hjelpe og iretteføre den alvorlige kriminaliteten som har funnet sted.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke for debatten. Interpellanten har tatt opp et svært viktig spørsmål. Her trenger alle krefter å jobbe sammen for å bekjempe voldtekter, i arbeidet med å skaffe både bedre kunnskap og bedre kvalitet og også, om nødvendig, økt kapasitet. Det er tatt opp en rekke spørsmål knyttet til budsjett. Det får vi rik anledning til å komme tilbake til i budsjettdebatten i morgen. Men la meg komme tilbake til et par spørsmål som har vært oppe. Blant annet har flere nevnt DNA-prøver og kapasiteten vår til dette. I prioriterte saker kan DNA-prøver besvares innen 24 timer, så det er ikke riktig at dette tar uker. Og som jeg har redegjort for: Vi har nå god kapasitet for analyser. Det er også flere som har kommet inn på overgriperne – og hvem de er. Jeg har sett på voldtektstallene i Oslo og fant følgende: Siktede, mistenkte og domfelte for voldtekter i Oslo per 1. november 2011 er til sammen 134 unike personer. Av disse har 79 norsk statsborgerskap, 55 er utenlandske borgere. Av Oslo politidistrikts voldtektsrapport for 2010 framgår det: «For samtlige voldtektstyper unntatt overfallsvoldtekt er europeiske gjerningsmenn i flertall, hvorav flest norske. Overfallsvoldtektene omhandler imidlertid kun 5 identifiserte, unike personer. Disse har utenlandsk opprinnelse» – antallet er imidlertid så lavt at det ikke gir grunnlag for å trekke slutninger når det gjelder landbakgrunn – «men 2 var svært unge(under 18 år) (under 18 år) Det framheves i rapporten at grove generaliseringer om at Oslos voldtektsmenn er utlendinger, er feil. Jeg synes det er riktig å presisere dette i lys av den diskusjonen som har gått. Når det gjelder forebygging og holdningsskapende tiltak, vil politiet selvsagt ha en helt sentral rolle og gjør mye, men vi er også avhengig av et godt samarbeid med skole, rundt grensesetting, rundt hva som er akseptabel atferd, og samarbeid rettet mot nyankomne innvandrere og selvsagt også med kommunen.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Som jeg redegjorde for, er det de berørte politidistriktene som har hovedansvaret for å forebygge og bekjempe denne kriminaliteten. Men vi vet jo at svært mange av sakene kan være svært komplekse, og der vil Kripos derfor ha en naturlig rolle – som det nasjonale kompetansemiljøet de er, men også fordi de selvsagt kan bidra til å forsterke en innsats lokalt. En del saker er også av en slik karakter at Kripos selv etterforsker disse.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Det må ikke herske noen tvil om at jeg vurderer denne kriminaliteten til å være meget alvorlig, at innsatsen mot organisert kriminalitet må være sterk, og må forsterkes, at Kripos har en helt sentral rolle i dette, og at deres samarbeid også med politidistriktene er sentralt. Jeg kjenner ikke til bakgrunnen for hvorfor de ulike arrangementene har utløst ulik tilnærming fra de respektive politikamrene. Men når vi både har tatt til orde for et arbeid med en veileder til kommunene og vi har gitt Kripos denne sentrale rollen i å sikre informasjon om hvilken kriminalitet vi står overfor, og hvilke virkemidler vi har for å bekjempe den, håper jeg at vi med dette har bidratt til en stadig mer effektiv kamp mot denne alvorlige kriminaliteten.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Det var bare en merknad som gjelder at det her i salen er bred enighet om at vi skal være offensive og stå sammen om mest mulig. Jeg pekte på at det var en uklarhet mellom at Fremskrittspartiet i merknaden hadde gått inn for å avvente forslagene som angikk Våpenlovutvalget, mens de i forslagene står inne for dem. Jeg uttrykte selv at vi er positive til intensjonen i dem, og statsråden fortalte at Våpenlovutvalgets forslag kommer nå på mandag. Det har utredet de spørsmålene som ligger i de to forslagene, og vi vil kunne få mer detaljerte, presise forslag hit til Stortinget. Så jeg vil anmode om – og jeg har samrådd meg med forslagsstillerne rundt dette – å omgjøre forslagene nr. 2 og nr. 3 til oversendelsesforslag. Da vil vi støtte det.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-01:
Komiteen har behandlet Prop. 137 LS for 2010–2011, som omhandler endring i arrestordreloven. Lovforslaget ble sendt ut på en bred høring fra departementet den 22. desember 2009. De som har uttalt seg, er generelt positive til endringsforslagene. Riksadvokaten uttaler at både den nordiske konvensjonen og parallellavtalen bør bli viktige bidrag til en mer effektiv forfølging av grenseoverskridende kriminalitet. Politidirektoratet uttaler seg i samme retning, og også de politidistriktene som har uttalt seg, er gjennomgående positive til endringsforslagene. Derfor går komiteen enstemmig inn for forslagene til vedtak.
André Oktay Dahl (Høyre), 2011-12-01:
Representanten Werp har sagt ganske klart hva slags miljøer det er snakk om. Vi snakker om miljøer som er rå, kyniske, vulgære og sofistikerte. Representanten Asmyhr tok opp det forhold at deler av media har fungert som mikrofonstativ for enkelte av disse. Om personene der virket som typiske søndagsskolepersoner, vet jeg veldig lite om – jeg har kanskje ikke frekventert søndagsskolen like mye som presidenten og enkelte andre i salen her – men det virket i hvert fall som om de var relativt uskyldige i sin virksomhet, der de sto. Maken til koseinnslag i en av landets tv-kanaler har jeg aldri sett i forhold til noen av de mest brutale miljøene vi finner. Vi kan ikke akkurat instruere media, men hvis det er noen medier som orket å følge med på denne debatten, kunne en kanskje ønske at de foretok litt bedre kildesøk, research, for å lage den type innslag. Men det sier litt om hvilke bevisste strategier disse miljøene har. De har spisskompetanse på mediestrategi, på økonomi, på jus. Det er det kommunene møter – så jeg er glad for at man utarbeider en veileder, for her sitter det små kommuner som vil spilles ut mot hverandre i forhold til etablering. Anders Werp har altså selv, sammen med sin kommune, bekjempet disse miljøene. Det har vært en årelang kamp. Hvis vi skal ha noen som helst tanke om nulltoleranse mot noe, er vi i alle fall nødt til ikke å være naive. Om vi ikke skal kjeppjage dem, skal vi i alle fall bruke enhver tenkelig demokratisk mulighet til å hindre at de får fotfeste. Spørsmålet er, som representanten Werp var inne på: Hvorfor velger man i det hele tatt bevisst å bli medlem av en klubb og et miljø som dedikerer seg hovedsakelig til kriminalitet? Det er ikke kriminalitet som er hovedformålet for de aller fleste motorsykkelklubber, men i de vi snakker om, er det kriminaliteten som er det som binder sammen og ikke motorsykkelen. Samtidig ser vi en vekst i Norge, vi ser en vekst i Europa, vi ser en vekst i verden – noe som er bekymringsfullt. Når vi nå er midt i en finanskrise, er den oppblomstringen av ekstreme og nasjonalistiske holdninger vi ser, grobunn og rekrutteringsgrunnlag for noen av disse miljøene fremover ved at unge, frustrerte, sinte menn som ønsker å få en styrke, som føler seg utstøtt av samfunnet, lettere kan rekrutteres til kriminelle handlinger innenfor rammen av disse miljøene. Det er et paradoks at Kripos understreker alvoret. Enkelte kommuner gjør alt de kan, mens man her i Oslo så at politiet, på grunn av ressurssituasjonen, lot det være – med hensyn til at man brøt skjenkereglene. Det gir et signal fra samfunnet om at bare man får kjørt samfunnet nok, gir samfunnet etter. Derfor er vi helt avhengige av at vi står sammen om den strategien vi ble enige om da vi behandlet stortingsmeldingen, at vi her må bekjempe disse miljøene, antidemokratiske kreftene, med alle tenkelige metoder og ressurser innen demokratiets rammer.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
«I Norge trenger vi ikke bare noe å leve av, men også noe å leve for.» Det er et slagord som passer fint i mange sammenhenger. Kultur er et velferdsgode i Norge som alle skal ha rett på. Det er en hjertesak for SV at alle i Norge skal kunne få ta del i Kulturløftet, uavhengig av geografi, fysisk funksjonshemning osv., og dette er jo en sak som i aller høyeste grad handler om det. Som flere har vært inne på før meg, gir jo den digitale teknologien uante nye muligheter for at flere kan få oppleve kultur, og ikke minst gir det muligheter til å formidle sjangere til publikumsgrupper som kanskje ikke trodde at den sjangeren var noe for dem. Flere har nevnt det som er det mest kjente eksemplet, nemlig Metropolitan Opera i New York, som har overbevist mang en operaskeptiker rundt omkring i landet. Samtidig synes jeg det er litt viktig å huske på i denne sammenhengen at samspill mellom scene og publikum ikke alltid kan overføres til en skjerm, og at digital distribusjon ikke er noen erstatning for den opplevelsen det faktisk er f.eks. å gå i teatret, men at det gir muligheter. Det gir ikke minst muligheter til både teksting og tolking til døve og synshemmede. Dette er jo et tema som vil bli behandlet i den stortingsmeldingen som kommer om kultur, sosial inkludering og deltakelse, som jeg tror vil være en riktig ramme for diskusjonen rundt disse spørsmålene.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Som flere har vært inne på før meg, er det et ganske stort og omfattende forslag vi har til behandling i dag. Det spenner fra det veldig store, overordnede og generelle til det veldig spesifikke og lokale, som f.eks. Kristiansand folkehøgskole. Selv om vi i SV ikke har for vane å dra på frierferd, noe vi ikke gjør i denne sammenheng heller, vil jeg berømme forslagsstillernes engasjement for frivilligheten, som er et ektefølt engasjement. Det vet jeg. Representanten Ramsøy har redegjort godt for regjeringspartienes syn i denne sammenheng. Jeg vil derfor bare knytte et par generelle merknader til forslaget. I motsetning til det noen later til å tro, er det ingen motsetning mellom en stor stat og en stor frivillig sektor. Det er Norge et levende bevis på. I internasjonale sammenhenger topper Norge frivillighetsrankingen. Vi organiserer oss mye i lag, og vi har mye dugnad, som andre har vært inne på. Vi er i verdenstoppen når det gjelder deltakelse. Jeg vil påstå at det nettopp er den store velferdsstaten som er med og bidrar til frivilligheten. Det bidrar til mer likhet i samfunnet, og dermed mer tillit. Jeg vil anbefale alle å lese Richard Wilkinsons bok «Why Equality is Better for Everyone», som forklarer hvorfor et samfunn med små forskjeller bidrar til mer tillit mellom folk. Det som legger et godt grunnlag for frivillig sektor, er nemlig tillit og det at alle kan delta. En del av forslagene har også mangelfulle refleksjoner rundt forholdet mellom staten og det sivile samfunn. Selv om vi i SV, som jeg nettopp har redegjort for, er tilhengere av velferdsstaten, er vi også tilhengere av at frivillig sektor selv skal ha en hånd på rattet i utviklingen. En del initiativ må komme fra frivilligheten selv. Da sikter jeg f.eks. til forslaget om frivillig samfunnstjeneste for 16-åringer, som jo er en god og interessant idé. Men jeg tror det må være en drivkraft i frivilligheten selv til å bære fram et slikt forslag. Det kan vi diskutere med frivilligheten, selvfølgelig. Ellers vil jeg legge til at jeg tror at vi alle i lys av sommerens hendelser har fått en stor påminnelse om hvor viktig del av demokratiet frivilligheten er, og at det ikke er noe vi kan ta for gitt, heller ikke i Norge.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Det forslaget vi behandler i dag, er et forslag som omhandler svært alvorlige ting – tvangssaker etter barnevernsloven og sosialtjenesteloven. Det skal ikke mye fantasi til for å se for seg at dette er noen av de vanskeligste situasjonene som både barn og voksne kan havne i. Nettopp derfor stilles det store krav til det offentlige, til fylkesnemndene og domstolene, om rettssikkerhet og om at disse familiene blir møtt med respekt i det systemet. For øvrig har jeg telt antall ganger ordet «rettssikkerhet» forekommer i flertallets merknader – det er fire ganger. Så jeg forstår ikke helt representanten Hornes innlegg om at dette ikke er behandlet av regjeringspartiene. Det er jo tvert imot noe som regjeringspartiene, som en del av et større flertall, understreker som en viktig del av disse problemstillingene. SV støtter ikke forslagene fra Fremskrittspartiet. Det er 19 år siden nemndene ble opprettet, og erfaringene vi har derfra, er stort sett gode. En av grunnene til det er jo nettopp at fylkesnemndene kombinerer den juridiske og faglige innsikten med lekmansskjønn. Ordinære domstoler har ikke spesialkunnskapen om barns oppvekst og om barns behov. Ikke minst, så er det veldig korte frister i barnevernsloven, og det er veldig vanskelig å se for seg at de ordinære domstolene skulle ha mulighet, kapasitet, til å behandle saker like raskt som fylkesnemndene. Dette er kanskje spesielt verdt å nevne nå som vi er i desember måned. For å si det sånn: Desember var for meg i 1990 en mye lengre måned enn desember er nå i 2011 – et barneår går ganske mye saktere enn et voksenår. Og dette handler om barns rettssikkerhet: Rask behandling er avgjørende for barns rettssikkerhet i disse spørsmålene. Fylkesnemndene gjør et ekstremt viktig arbeid. Derfor har regjeringen prioritert å styrke saksbehandlingskapasiteten i budsjettet for 2011. Det gjør den også i budsjettet for 2012, nettopp med tanke på det jeg snakket om; barns rettssikkerhet og at barn som er voldsutsatt, eller er i hjem der de ikke har det bra, skal få hjelp så raskt som mulig.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Dette forslaget er nok et eksempel på Fremskrittspartiets hule valgfrihetsretorikk. I alle sammenhenger der jeg har vært de siste årene i hvert fall, velger Fremskrittspartiet å hevde at det er en soleklar rett å velge å være hjemme med barna. Ja, faktisk løper de omtrent med stokker og skjellsord etter regjeringen når den fremmer likestillingspolitikk, f.eks. pappaperm: Staten overstyrer, lyder det vanlige hylekoret fra Fremskrittspartiet. I dag avslører de at den valgfriheten de til vanlige prediker, ikke skal gjelde for alle. Det viser de i spørsmål som omhandler trygd, og det viser de i andre debatter i Stortinget, og også i dette forslaget. Fremskrittspartiet er kjent for å bli feminister hvis det betyr at de kan argumentere for restriktiv innvandringspolitikk. De later som om «ulikestilling» er et problem de andre har. Med «de andre» mener de ofte muslimer eller innvandrere. Samtidig kjemper Fremskrittspartiet imot all den gode likestillingspolitikken som har vært innført i Norge historisk sett, og som blir gjennomført nå. Dette er en dobbeltmoral jeg reagerer på. Mitt spørsmål til Fremskrittspartiet er følgende: Er det bare kvinner med minoritetsbakgrunn som blir likestilte av å jobbe, eller gjelder det også norske kvinner? I den sammenheng kan det være artig å peke på den Fafo-rapporten som viser at norske minoritetskvinner er mer yrkesaktive enn italienske majoritetskvinner. Det er ingen hemmelighet at SV er motstander av kontantstøtten. Det er vi fordi den hindrer kvinnelig yrkesdeltakelse, den er til hinder for likestillingen i Norge, den holder barn som trenger det utenfor barnehage – og da snakker vi ikke bare om minoritetsbarn, da snakker vi også om barn som kommer fra hjem med lite ressurser – og det var den borgerlige regjeringens måte å kjøpe seg ut av barnehageløftene på i sin tid. Men vi i SV kommer til å være klinkende klare på at så lenge det er en rett til kontantstøtte i Norge, skal den gjelde alle.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Jeg skal ikke bruke mye tid, men jeg tenkte å si at debatten kanskje har vært en forprøve på den diskusjonen vi kommer til å få når kontantstøtteproposisjonen skal behandles, og også budsjettet. Jeg synes det er spesielt at Kristelig Folkeparti, som står sammen med regjeringspartiene i innstillingen til dette forslaget, velger å bruke sin debattid til å fremme ytringer om at SV er et stigmatiserende parti, når det forslaget som ligger på bordet fra Fremskrittspartiet, betyr å forskjellsbehandle landets innbyggere på bakgrunn av statsborgerskap. Hvis jeg var i Kristelig Folkeparti, ville jeg kanskje brukt tiden på det. Så skal vi få plenty av tid til å diskutere kontantstøtten videre i tiden som kommer.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2011-12-01:
Mykje av kriminaliteten vi har i landet vårt, er såkalla småkriminalitet og kvardagskriminalitet – om ein kan bruke slike omgrep – ein type lovbrot som skapar utryggheit, irritasjon, og som kostar samfunnet mykje totalt sett, men som kanskje ikkje kan definerast som alvorleg. Det som er bekymringsfullt med kriminaliteten knytt til dei såkalla einprosent MC-klubbane, er at han breier om seg, skjer hyppigare og fleire stader, og at det såleis blir ei grovare og alvorlegare form for kriminalitet som skjer på «kvardagar» også. Vi nemnde politiet i Stavanger i interpellasjonsdebatten vi hadde i stad, og roste dei for god innsats mot overfallsvaldtekter. Også i denne saka kan vi sjå til Rogaland politidistrikt. Der har dei gjennomført målretta tiltak med gode resultat. Dei har ikkje sett isolert på politiets rolle for å oppdage og oppklare MC-kriminalitet, men dei har samarbeidd med andre viktige aktørar òg. Dei peiker på forvaltingssporet, som ein kan bruke som ein del av ein større og samla innsats mot MC-bandar. Det gjeld utlendingslova, alkohollova, plan- og bygningslova, politilova, politivedtektene, våpenlova, vegtrafikklova osv. Dei nemner kor viktig det er at kommunane har ein strategi mot dette miljøet, og eg må seie at det er særs positivt at KS har gripe fatt i dette temaet. Dette bringar meg over på eit av mange gode argument for å bevare eit sterkt nærpoliti i det langstrakte landet vårt. Det er viktig med eit godt samsvar mellom politikken som blir ført på statleg nivå, og det som skjer av tiltak på lokalt plan. Samarbeidet mellom ulike lokale aktørar mot MC-kriminalitet må somme stader bli betre, men det føreset eit lokalt politi. Sjølv om eit av dei fremste kjenneteikna på organisert kriminalitet er at han er grenseoverskridande, blir han utført i lokalsamfunn. Så vil eg gå litt nærare inn på eit av dei framlegga som komiteen står samla om, om betre vern av vitne og informantar. Det seier seg sjølv at vitne og informantar må kjenne seg trygge for at dei i den grad det er mogleg, kan vere anonyme. Om dei ikkje kan vere det, må dei få god beskyttelse. Fleire må tore å kome med tips og informasjon dersom meir av denne kriminaliteten skal bli avdekt. Det er dessverre grunn til at mange at dei som har informasjon, er utrygge og redde for reaksjonar. Eg vil til slutt vise til at våpenlovutvalget kjem til å leggje fram ei innstilling om ikkje så lang tid. Der vil vi få ei vurdering av behovet for eventuelt å endre det gjeldande lovverket. Eg vil understreke at nettopp våpenlovgiving er viktig som ein del av det vi må vere medvitne om når vi skal førebyggje alvorlege hendingar, både frå dei miljøa vi talar om no, og frå enkeltpersonar. Men eg meiner det er rett å vente med å konkludere til vi har fått denne innstillinga og får moglegheit til å debattere ho grundig.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
Jeg er glad for dette initiativet fra Høyre. Det er viktig å ha gode diskusjoner om dette temaet både titt og ofte, og det er viktig å bekjempe denne typen kriminalitet. Derfor er det gøy for en som sitter utenfor komiteen og har ventet på innstillingen, og ser, når den kommer, at det er gjort så grundig arbeid i komiteen. Derfor vil jeg gi ros til dem som har jobbet spesielt med den, da også til saksordføreren. Det er viktig at denne kampen mot organisert kriminalitet blir prioritert, at kriminaliteten blir tatt med rota før den fester seg ute i kommunene. Derfor er forslagene som hele komiteen har gått inn for, veldig viktige. Forslaget om å ivareta informanter og vitner på en bedre måte er viktig for å ivareta sikkerheten til den enkelte som velger å stå fram. Forhåpentligvis vil det bety at flere kan stå fram. Jeg er også glad for Høyres presisering i representanten Werps innlegg, at dette gjelder 1 pst., ikke de 99 pst. andre medlemmene. Men egentlig burde vi kunne snakke om organisert kriminalitet, ikke nødvendigvis kriminelle MC-gjenger, fordi det bandene gjør, har veldig lite med motorsykler å gjøre. De har ikke tid til å kjøre rundt på Harleyen eller mekke på syklene sine. De bedriver kriminell virksomhet. Det er litt leit at ryktet til MC-klubber blir så dårlig, fordi alle lett blir satt i bås. Derfor synes jeg det er viktig at man diskuterer sånne saker og også er tydelig på å presisere det. Når Kripos betrakter dem som det best organiserte og mestvoksende kriminelle nettverket i Norge, krever det aktiv handling. Omfattende kriminell aktivitet som inkluderer alt fra narkotika, grov vold og ran til trusler osv. er noe av det mange medlemmer er dømt for. Derfor er det som sagt viktig med tiltak, Kristelig Folkeparti ønsker å støtte komiteen i de enstemmige forslagene, og også støtte forslagene nr. 1–3, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Men vi vil ikke støtte forslagene nr. 4 og 5, fra Høyre. Det er ganske enkelt fordi vi mener at selv om man skal iverksette mange tiltak, blir det feil å iverksette tiltak som går ut på å straffe alle, ut fra medlemskap. En slik gruppetenkning mener vi er feil. Vi mener at hver enkelt bør ha individuell behandling, Da bør det også være et godt grunnlag for at de som er med i kriminell virksomhet, får avslag på en våpensøknad. Jeg stiller meg spørsmål om hvordan man skal holde kontroll på hvem som er medlem. Selv om det selvsagt er god overvåking av disse miljøene, er det likevel en skepsis til det. Jeg ser at det kommer en gjennomgang av hele våpenloven senere i år, og derfor tenker jeg at i den sammenheng kan en eventuelt gå inn på det. Men vårt syn er at det ikke er riktig å gjennomføre en straff på grunnlag av medlemskap, fordi alle fortjener en individuell behandling.
Abid Raja (Venstre), 2011-12-01:
Jeg har tidligere jobbet som advokat i seks år og har sett denne organiserte kriminaliteten på nært hold. Det er en ekstrem, brutal virkelighet som finnes inne i de organiserte kriminelle gruppene. Det er ekstremt vanskelige saker å få oversikt over, ikke bare for forsvarerne, men også for politiet og etterforskerne. Selv erfarne etterforskere sliter med dette. Det er ressurskrevende, det er innfløkt, det er mye trusler, det er mye lukkede miljøer, og det er vanskelig å gå inn i dette. Det er ikke noen tvil om det som har kommet fram her i salen, at Kripos har mye samlet kompetanse på dette feltet, både når det gjelder ulike metoder som er utviklet, og når det gjelder mannskap, systematikk og de erfaringene de har på dette feltet. De må kunne brukes mye mer enn det som gjøres i dag. Vi vet at det er noen grupper som står for store mengder kriminalitet. De er ikke så mange i antall, men likevel, selv med det antallet de utgjør, klarer de å utføre store mengder kriminalitet. Det gjelder alt fra alvorlig narkotikakriminalitet, trusler, utpressing, ulovlige våpen, svindel og – i sin ytterste konsekvens – drap. Bare for å nevne noen eksempler med narkotika: Dette er utrolig vanskelige saker å oppklare, fordi de krever langvarig etterforskning, med bl.a. telefonavlytting. Det kan være flere tusen samtaler som blir avlyttet, og som må puttes inn i en systematikk for at man skal kunne klare å gjøre noe med dette. Da ble jeg litt overrasket da representanten fra Arbeiderpartiet, Jan Bøhler, sa at de jo egentlig er enig i forslagene her, men de velger likevel ikke å være så offensive. Da flytter man jo samtidig makten fra denne salen og over til regjeringskontorene. Det er egentlig regjeringspartirepresentantene som har skylden for at man med det også undergraver Stortingets rolle. Jeg skulle ønske man kunne være like offensiv som medlemmene fra Fremskrittspartiet og Høyre i deres forslag her. Vi kommer til å stemme for de tre forslagene som er fremmet av Fremskrittspartiet og Høyre. Det første går på å forsterke den operative kapasiteten til Kripos, bl.a. ved at de får egen spaningsavdeling. Forslag nr. 2 går på strengere regulering av import og overdragelse av plomberte våpen, og det tredje dreier seg om felles registrering av alle skytevåpen. Når det gjelder forslagene nr. 4 og 5, fra Høyre, er jeg enig med sistnevnte taler. De kommer vi til å stemme imot.
Abid Raja (Venstre), 2011-12-01:
Aller først: Representanten Håbrekke nevnte noe om at SV stigmatiserer innvandrere. Jeg tror nok SV kan klare å svare på dette selv, men jeg er ganske sikker på at det iallfall ikke er deres hensikt å gjøre det. Det er iallfall ikke statsråd Lysbakkens hensikt å gjøre det. Men det var ikke derfor jeg tok ordet. Jeg vet ikke om det er parlamentarisk språkbruk, men jeg ble bitte lite grann irritert over representanten fra Fremskrittspartiet. Nå er jeg iallfall her, og jeg er litt mindre irritert nå, for jeg har fått gått meg en tur ut. Jeg har bare lyst til å si det er kanskje slik demokratiet er, at man kan ha ønske om å lage parallelle regler for ulike samfunnsgrupper i Norge. Vi må rett og slett finne oss i at enkelte partier ønsker å gjøre det. Vi i Venstre ønsker ikke det; vi ønsker ikke parallelle samfunn. Vi ønsker heller ikke ulike typer regelsett for ulike borgere. Vi vil ikke ha doble standarder, som Fremskrittspartiet tar til orde for. Dette kommer imidlertid i flere partidrakter. Jeg husker en tidligere debatt som Arbeiderpartiet var med på. De ville forby søskenbarnekteskap. Jeg var med i den debatten og kunne være med på at man ut fra medisinske årsaker kan forby ekteskap mellom søskenbarn. Det er en noe fremmed tanke i Norge, uansett, å forby ekteskap, med unntak for de ekteskapene vi allerede har forbudt. Arbeiderpartiet ville den gangen innføre det forbudet i utlendingsloven. Det var litt fremmed for meg. Man ville ha det i utlendingsloven, så de som dro til utlandet og giftet seg med sin fetter eller sin kusine, kunne ikke få lov til å komme til Norge. På den måten ville man stoppe søskenbarnekteskap på tvers av landegrensene. Men dersom det var en fetter eller en kusine i Norge, var det greit. Det tok jeg til orde imot, for jeg mener at vi ikke kan lage to ulike typer regler, en som skal gjelde for – hva skal en si – nordmenn-nordmenn, og en som skal gjelde for bindestreksnordmenn, eller for dem som reiser til utlandet. Akkurat dette tar nå Fremskrittspartiet til orde for. De vil ha ett regelsett for statsborgere som er helt norske, og selv om en har bodd i Norge i mange, mange år, skal en altså ikke få rett til et velferdsgode. Vi kan gjerne ha en debatt om kontantstøtten, men jeg mener det må være like regler for alle borgere. Og vi politikere i denne sal skal iallfall forsøke å gå foran som et godt eksempel for andre mennesker i samfunnet, som skal forsøke å ta etter oss. Jeg mener at forslaget fra Fremskrittspartiet er et eksempel på noe annet – iallfall når de vil ta til orde for doble standarder. Venstre vil selvfølgelig stemme imot Fremskrittspartiets forslag. Jeg er veldig enig i veldig mye av det andre som framkommer i innstillingen, særlig det som er blitt framført av de representantene som sier at man gjerne vil ha språkkartlegging av barn, og at man vil sikre at alle barn skal få barnehageplass fra 3-årsalderen hvis de ikke får god nok språkopplæring – dette er som tatt ut av Venstres program. Jeg er også enig i at man skal ha gratis kjernetid etc. Resten av det som står der, synes jeg er veldig bra. Men vi vil altså stemme imot å lage to sett regler i Norge.
Abid Raja (Venstre), 2011-12-01:
Vi kan gjerne diskutere om vi skal ha kontantstøtten eller ikke, men ut fra denne debatten virker det som om kontantstøtten er den avgjørende bærebjelken i integreringsspørsmålet, at det er det som er avgjørende om vi lykkes med integreringen eller ikke. Det er det jo ikke! Integreringsspørsmålet er mye mer. Det handler om språk, det handler om utdanning, det handler om arbeid, det handler om lovlydighet. Som regel er det der det stopper opp for de fleste politikere her i Norge, fordi det er de fire parametre det er mulig å måle ting på: Hvor mye språkopplæring har man gått på? Hvor mange timer har man tatt? Har man tatt høyere utdanning eller ikke? Hvor mange er i arbeid, hvor mange er arbeidsledige? I hvilken grad begår man kriminalitet? Så glemmer man at hoveddelen av integreringsdebatten også dreier seg om verdispørsmål: Hva mener nye borgere om menneskerettigheter? Hva mener man om likestilling? Hva mener man om demokrati? De tingene tør vi ikke, våger mange ikke, i stor grad å ta tak i. Én av de kanskje største utfordringene i dag – vi har en del integreringsutfordringer og kommer til å ha det i årene som kommer – handler om barnefattigdom. Den statistikken som kom fra NOVA for noen år siden, viser at hvert tredje ikke-vestlige innvandrerbarn i Norge vokser opp under fattigdomsgrensen – og det er det som er årsaken om vi ikke lykkes med integreringen i framtiden. Det er ikke kontantstøtten som er den avgjørende årsaken til det. Den avgjør ikke noe. Vi kan gjerne ha den debatten også – den har vi jo hatt før. Vi har hatt den i denne sal, og de fleste av regjeringspartiene stemte jo forslagene ned da vi la dem fram, men når man da kommer tilbake igjen og later som om kontantstøtten er den avgjørende bærebjelken i om vi lykkes med integreringen eller ikke, så blir jeg litt provosert. Det er andre ting. Men vi kan gjerne diskutere kontantstøtte, og vi kan gjerne diskutere om staten skal betale for enkeltindividets mulighet til å ha barnet hjemme, etc. Det kan vi ha mange meninger om. Dere vet jo hvilke meninger jeg har om det, men jeg mener at det ikke er avgjørende for om vi lykkes med integreringen. Skal vi diskutere integreringsutfordringer, må vi starte på riktig sted, og det gjelder fattigdom blant innvandrerbarn i Norge. Når hvert tredje ikke-vestlige barn vokser opp under fattigdomsgrensen i Norge, er det store, store utfordringer knyttet til dette. Da snakker vi om tettbebygde strøk, vi snakker ikke minst om vold i hjemmet. Jeg generaliserer ikke nå, men jeg snakker om risikofaktorene som mange innvandrerbarn vokser opp med, altså tettbebygde strøk, fattigdom, vold i familiene. Ikke minst har man kanskje en samfunnsretorikk i debatten i Norge der Fremskrittspartiet er i førersetet, som ikke minst bidrar til å skape et vi–dem-forhold. Det bidrar heller ikke til å bygge den lojale, gode borgeren i Norge. Jeg tror at her har vi alle et ansvar om vi skal lykkes med integreringen. Jeg tror ikke vi ene og alene skal legge skylden på kontantstøtten.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Jeg har gleden av å holde saksordførerinnlegget i denne debatten, da representanten Stine Renate Håheim, som opprinnelig var saksordfører, har byttet komité. Forslaget vi i dag behandler, kommer fra representanter fra Fremskrittspartiet og omhandler endringer i domstolloven om fotoforbud overfor fornærmede og pårørende. Det er enighet i komiteen om viktigheten av åpenhet rundt straffesaker og at dette må balanseres med hensynet til vern av fornærmede og pårørende. Pressen har et viktig ansvar gjennom pressens etiske regelverk, der det bl.a. slås fast: Vær varsom med bruk av navn og bilde og andre klare identifikasjonstegn i kriminal- og rettsreportasjer. Vis særlig omtanke ved omtale av saker som er under etterforskning, og i saker som gjelder unge lovovertredere. Avstå fra identifikasjon når det ikke er nødvendig for å tilfredsstille berettigede informasjonskrav. Pressen har dermed en intern etisk rettesnor, og vi kan jo forvente at den følges. Endringer av fotoforbudet i domstolene har vært oppe til behandling en rekke ganger, og fotoforbudet ble utvidet både når det gjelder situasjon og personkrets ved vedtak av straffeloven § 390 c, men bestemmelsen trådte ikke i kraft, og er heller ikke videreført i straffeloven 2005. Kritikken mot straffeloven § 390 c var primært rettet mot utvidelsen av de situasjoner som fotoforbudet skulle gjelde, og ikke utvidelsen av den persongruppen bestemmelsen skulle verne. Flertallet i komiteen, Arbeiderpartiet, Høyre, SV og Senterpartiet, deler forslagsstillernes intensjon om å verne fornærmede og pårørende i straffesaker, men mener at forslaget reiser så prinsipielle spørsmål at man er tjent med en mer grundig prosess. Spørsmålet om fotoforbud vil kunne vurderes i forbindelse med Europarådets konvensjon om beskyttelse og bekjempelse av vold mot kvinner og vold i nære relasjoner. Et arbeid med en fullstendig revisjon av domstolloven vil bli påbegynt i 2011, og spørsmålet om fotoforbud vil her kunne ses i sammenheng med andre forslag som berører offentligheten i rettspleien.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2011-12-01:
Justiskomiteen har hatt til behandling Prop. 125 L for 2010–2011 om endringer i offentlighetsloven. Regjeringen har lagt fram et forslag om endringer i offentlighetsloven som gjør at man kan gjøre unntak fra innsyn i to nye kategorier informasjon. Det gjelder fødselsnummer og lignende identifikasjonsnummer, og det gjelder lønnsoppgaver dersom innsyn i bruttobetalingene blir gitt på annen måte. Regjeringen begrunner dette med to forhold. Det ene er hensynet til den økende graden av identitetstyveri, og når det gjelder lønnsoppgaver, at det har blitt et betydelig krav om innsyn i denne typen opplysninger, noe som har medført en stor belastning for forvaltningen, og også har ført til betydelige avgrensningsmessige vurderinger av hva som kan gjøres offentlig og ikke. Komiteen har enstemmig sluttet seg til regjeringens forslag. Komiteen påpeker hensynet til identitetstyverier, som vi har sett en økende grad av, og komiteen støtter også unntaket fra innsyn i lønnsoppgaver så lenge det gis innsyn i bruttolønnsutbetalinger og andre godtgjørelser.