Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-01-30:
På samme måte som representant Kari Henriksen syntes jeg det var et veldig gledelig svar fra statsråden på et utrolig viktig tema, og også mange positive signaler. Jeg tror vi ganske nylig – på samme måte som innenfor helse – har utvidet forståelsen til ikke bare å se pasienter eller innsatte, men også å se rammene rundt og ikke minst den nærmeste familie og barn. Så jeg tror at det kan være klokt å se på ulike tiltak, og kanskje evaluere, slik at man før man rettighetsfester gjennom forskrift eller lov, går inn og ser på det reelle innholdet for å se på hva som egentlig tjener formålet best. For jeg tror alle som er engasjert, og som har kunnskap om hvordan det er å være i et fengsel og hva det gjør både med innsatte og med familien, ser at her er det mye sårt, og at vi er nødt til å hente inn kunnskap. Jeg tror også det er klokt å se litt sektorovergripende på det. Min erfaring er iallfall at med lov om folkehelse har veldig mange kommuner sett på levekårsutfordringene blant sine innbyggere, men jeg har aldri sett at barn av innsatte er blitt løftet fram som et eget tema. Nå har jeg ikke sett alt, men jeg tror at det også der ligger lenger ute, for de er noen av våre mest sårbare innbyggere, og som både Kari Henriksen og statsråden sa: De trenger den oppmerksomheten som storsamfunnet kan gi, for å løfte dem fram og bidra til at de får et så godt liv og en så god oppvekst som mulig, og helst uten å ende opp i en kriminell løpebane. For vi vet at dette ofte går i arv. Jeg har tatt kontakt med Kriminalomsorgen region vest, og de framhever Ålesund som en av de byene som har satt i gang generelle tiltak rettet inn mot barn som har det vanskelig. Da går det ikke bare på å ta opp temaer knyttet til foreldre og pårørende som sitter inne, men rett og slett å invitere dem inn på positive arenaer, slik som idrett og kultur. Så det vil jeg anmode statsråden om å se nærmere på. Bergen fengsel brukte noen av de pengene de fikk i forbindelse med finanskrisen, til å lage en besøksbolig. Jeg har selv vært der. Det er en nøktern standard, men det er lyst, det er trivelig. Der går det an å lage middag, spille kort, det går an å reetablere relasjoner som er ødelagt, det går an å bygge opp nye relasjoner. Alle som har vært i et fengsel, vet hva fysiske rammer gjør, og jeg tror at det å få besøke mamma eller pappa eller onkel eller tante i normale omgivelser gjør noe med den innsatte, at de føler at de kan gjøre noe, men ikke minst gjør noe med barna, som kanskje fanger opp rammene mye mer enn hva vi gjør. Barnas beste bør ligge til grunn også for den politikken som vi nå legger til rette for. Jeg registrerte også at flere var inne på dette med nærhet, og jeg tror at det er ganske avgjørende at når vi nå skal se på den framtidige fengselsstrukturen, må vi se på om det ikke bare er muligheter via Skype, men rett og slett til å ha fysisk kontakt, at når vi ser hvor vi skal etablere et fengsel – ikke minst for dem som skal tilbakeføres til det norske samfunnet – må vi se på om det er en mulighet for å legge det i nærmiljøet, der det er relasjoner som bør reetableres, og ikke der det skal være en avstand. Men det er ikke bare nærheten; det er også viktig å ha fengsler som har et fagmiljø som er i stand til å legge til rette for det. Så det er en balanse her. Fagmiljøer er ikke alltid avhengig av størrelse, men veldig ofte, for det er mange hensyn å ta i et fengsel. Jeg tror også det er veldig god samfunnsøkonomi å satse mer på hvordan vi kan tilbakeføre de innsatte til samfunnet, både for de barna det gjelder, og ikke minst for dem selv. Jeg har vært en del på besøk i fengsler, og noe av det såreste er nettopp den kontakten som de har med barn. Til slutt vil jeg bare si at det er gledelig at det i den senere tid har vært en del tv-programmer som har løftet fram og intervjuet noen av de innsatte og noen av de pårørende. Kanskje dette også er en arena som klarer å redusere tabuet og sårbarheten. Så det er mye positivt som skjer, og vi ser fram til videre oppfølging.