trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-05-12:
Det vil være at man betaler sine avgifter, slik Stortinget har forutsatt. Jeg bare minner om at avgiften ikke er innført primært av estetiske hensyn. Jeg er enig i at søppel er en uting, at det bør samles inn, og at vi bør ha det ryddig rundt oss. Men behandlingen av avfallet og virkningen av måten man behandler avfallet på, er et miljøproblem. Det er det avgiften er ment å skulle gjelde, og da er spørsmålet om hvilken person som har samlet inn avfallet, miljøpolitisk sett helt på siden i forhold til hva avgiften er ment å skulle ramme.
Knut Werner Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
« Tromsø kommune ønsker å fjerne herreløst søppel. Dette må nødvendigvis leveres på avfallsmottak. Dette koster penger(bl.a. 522 kr pr. tonn i sluttbehandlingsavgift til staten) (bl.a. 522 kr pr. tonn i sluttbehandlingsavgift til staten) Synes statsråden Finansdepartementets holdning i denne saken bidrar til en rein kyst og en god miljøpolitikk?»
Knut Werner Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
For meg handler dette om miljøpolitikk, ikke finanspolitikk. Jeg registrerer at jeg får svar fra statsråd Foss på vegne av Regjeringen. Mitt spørsmål var imidlertid rettet til miljøvernministeren, for jeg mener at dette handler om miljøpolitikk. Statsråden har ikke svart på det jeg spør om – om holdningen til Finansdepartementet bidrar til en rein kyst og en god miljøpolitikk. Miljøvernministeren åpnet for kort tid siden kampanjen «Hold Norge Rent». Denne kampanjen er «en nasjonal dugnad mot forsøpling i det offentlige rom». Visjonen er «Et rent og trivelig Norge». Avgiftssystemet vi har i Norge, står i motstrid til en slik visjon. I England har man en bra ordning, i hvert fall med hensyn til sluttbehandlingsavgift. Spørsmålet er: Vil statsråden ta initiativ til en evaluering av dette virkemidlet, altså sluttbehandlingsavgiften, innenfor avfallspolitikken?
Knut Werner Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Alle er enige om at søppel er stygt, og jeg syns at her må alle bidra. «Hold Norge Rent»-kampanjen, som jeg har nevnt tidligere, står «alle gode krefter» bak – det står på hjemmesiden deres – herunder departementer, statlige etater etc. Dette er etter min oppfatning blitt et bokføringsprinsipp. Svaret fra Finansdepartementet til Tromsø kommune, som statsråden har referert til, påpeker jo korrekt at man kan søke om dispensasjon i forhold til tollregionen. Samtidig gir Finansdepartementet noen generelle kommentarer som vel gir lite håp om at man vil få en positiv tilbakemelding. Derfor kunne jeg fristes til å spørre om statsråden kunne bidra til en mykere tolkning i forhold til tollmyndighetenes behandling i ettertid. Hvis ikke – hva vil da Regjeringens bidrag til et rent Norge i denne sammenheng være?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «Mer enn 20 000 mennesker i Norge får hvert år kreftsykdom, og tallet er økende. Gjennom oppslag i mediene går det fram at det er ulik behandlingspraksis av pasientene, på tross av at vi har klare nasjonale retningslinjer for behandling. Det er grunn til å frykte at behandlingen er av ulik kvalitet fra det ene sykehuset til det andre. Dette er uheldig. Hva kan gjøres for å sikre at pasienter med kreftsykdom får den beste behandling, uavhengig av hvor de bor eller hvilket sykehus pasienten velger?»
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Jeg synes svaret var meget tilfredsstillende, men jeg benytter min mulighet til å stille i hvert fall ett tilleggsspørsmål. Jeg er ingen sterk talsperson for sentralisering, men jeg støtter fullt ut det helseministeren har gjort greie for i forhold til arbeidsdeling mellom sykehusene, spesielt på det området vi snakker om her i dag, for å sikre kvaliteten på behandlingen. Jeg har også opplysninger om at pasientvolum betyr noe for mange former for behandling, enten det er kreftsykdommer eller andre sykdommer, så det synes jeg er viktig å legge til grunn. Det var også gledelig å høre at de regionale helseforetakene og helseforetakene er i ferd med å gjøre et arbeid på dette området. Spørsmålet som jeg ønsker en kort utdypning på, er: Vil helseministeren og/eller Stortinget bli orientert om det som nå planlegges eller gjennomføres av strukturendringer på kreftområdet?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Jeg synes fortsatt at svarene er meget tilfredsstillende på dette området. Det er ofte slik at planer snakkes det om – gjennomføring er av og til noe annet. Men jeg skjønner at dette arbeidet er i gang og er i et godt spor. Jeg har likevel lyst til å spørre helseministeren: Hvis vi ser det i lys av de erfaringene vi har, med forskjeller som umulig kan være faglig begrunnet, kan det ha vært økonomiske årsaker og ikke faglige årsaker til at vi har hatt en forskjellsbehandling fram til dags dato?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Kunnskap og erfaring er viktig for gode resultater bl.a. innen kreftbehandling. Jeg har tidligere i denne sal besvart spørsmål om kvalitet i forhold til brystkreftkirurgi. Det er satt inn tiltak for å sikre bedre kvalitet, slik at flere kvinner får tilbud om brystbevarende kirurgi, som i dag er mulig. Metodene innen kreftbehandling utvikler seg raskt. Faktisk erfaring – som en bare kan få ved å behandle et minimum antall pasienter hvert år – er påkrevd for å opprettholde den kompetansen som pasientene har rett på å få møte. Det kan medføre at vi bør endre oppgavefordelingen mellom sykehusene. Derfor er det gledelig å kunne melde at alle de fem regionale helseforetakene nå har tatt grep i forhold til dette. I Nord-Norge og i Midt-Norge er det besluttet hvordan kreftkirurgi skal fordeles, det vil si samles, på færre sykehus enn i dag. Og jeg har fått opplyst at de øvrige er underveis med tilsvarende beslutninger. Dette er i tråd med styringsdokumentet til de regionale helseforetak, og jeg siterer derfra: «De regionale helseforetakene skal planlegge, og drive sin virksomhet etter faglige retningslinjer og forskningsbaserte metoder for diagnostikk og behandling. Der det finnes klar dokumentasjon på sammenhengen mellom volum og kvalitet, eksempelvis innen deler av kreftkirurgien, skal dette legges til grunn for organisering av tjenesten.» Dette vil måtte innebære en sentralisering av visse funksjoner. Men samtidig bygger vi også ut desentraliserte løsninger – for strålebehandling og for deler av cellegiftbehandlingen. Vi benytter moderne telemedisinske løsninger, slik at vi kan følge opp pasientene på en faglig fullgod måte, f.eks. ved strålebehandling i Ålesund og ved behandling med cellegift i Alta. De norske utbyggingsplanene for strålemaskiner dekker nå behovet for strålebehandling, og det legges til rette for utnyttelse av kapasitet på tvers av regionsgrensene. Vi har også gode erfaringer med å bruke forskning direkte for å sikre kvaliteten innenfor kreftbehandlingen. I et prosjekt om endetarmskreft i regi av Kreftregisteret har en registrert behandlingsresultater og brukt dem i systematisk opplæring av kirurger og andre spesialister. Samtidig har en gitt tilbakemeldinger til det enkelte sykehus om hvordan resultatene deres er, sammenlignet med gjennomsnittet. I dette prosjektet er det dokumentert betydelig bedre behandlingsresultater og langt mindre forskjeller fra sted til sted enn det man så opprinnelig. Regjeringen har i samarbeid med Den Norske Kreftforening oppnevnt en arbeidsgruppe som skal lage et forslag til ny nasjonal strategi for kreftomsorgen. Gruppen avgir sin rapport til Helsedepartementet i neste måned. Jeg er kjent med at likeverd og kvalitet i kreftbehandlingen vil være grunnleggende i de forslagene som denne arbeidsgruppen vil legge fram.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Jeg takker representanten Asmund Kristoffersen for gode karakterer på svaret. Jeg vil si at det som er spennende med kreftområdet, er at det illustrerer noe av det vi står overfor i helsetjenesten generelt, nemlig at på noen områder, her kirurgi, er det riktig av hensyn til pasienten å sentralisere. På andre områder, her cellegiftbehandling og strålebehandling, er det riktig av hensyn til pasienten og av faglige hensyn å desentralisere. Vi gjør altså begge deler, og vi gjennomfører det ved hjelp av de virkemidler som sykehusreformen har gitt oss til sterkere samordning på tvers av tidligere fylkesgrenser. Så til det konkrete spørsmålet. I den plan- og meldingsdelen som vi har varslet at vi vil legge fram for Stortinget i forbindelse med statsbudsjettet til høsten, vil vi redegjøre for de planer helseforetakene har om større endringer og strukturarbeid. Jeg merker meg ønsket om å bli orientert nærmere om det som skjer på kreftomsorgens område, og det vil være naturlig ikke minst i forlengelsen av den nasjonale kreftstrategiutredningen som jeg nevnte i mitt hovedsvar.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Det siste tilleggsspørsmålet er altfor vidt til å kunne besvares enkelt i løpet av den tid som er til disposisjon, med ett minutts taletid. Men jeg tror at årsaksforholdene er ganske komplekse. Jeg tror en av årsakene rett og slett er knyttet til hva slags kompetanse man rekrutterer til det enkelte sykehus. Man får flere av den type operasjoner og behandlinger som de kan, de som blir rekruttert. Det er et uttrykk for tilfeldigheter, som ikke bør styre prioriteringene i helsetjenesten. Jeg tror en annen grunn kan være at det som preger Helse-Norge, er en sterk oppfatning av hva et fullverdig sykehus er. Det har også vært et hinder for en arbeidsdeling mellom sykehus som kunne ha sikret pasientene bedre kvalitet på behandlingen. Jeg ser nå at med sykehusreformen utfordres denne type krefter. Det synes jeg er et positivt resultat av reformen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Størstedelen av folketrygdens utgifter til legemidler er knyttet til legemidler som er godkjent for forskrivning på blå resept uten forutgående søknad fra lege. For en mindre andel av legemidlene som refunderes via blåreseptordningen, kreves forutgående individuell søknad til trygdeetaten før blå resept kan benyttes. Årsaken til at individuell søknad må benyttes, er vanligvis enten at legemidlet er så nytt at det ennå ikke er tatt opp på listen, eller at det ikke er tatt opp på blåreseptlisten fordi det anses å være mindre kostnadseffektivt enn andre legemidler som er på denne listen. En tredje mulig årsak er at sykdommen som skal behandles, er svært sjelden. Som representanten Eirin Faldet påpeker, vil behandlingen av slike søknader nødvendigvis ta noe tid. Dersom søknadsbehandlingen tar så lang tid at det truer pasientenes helse, er dette høyst uønsket, og det må settes inn tiltak mot det. Jeg er kjent med at antallet individuelle søknader har steget de siste årene, og at dette kan bidra til økt saksbehandlingstid. I 2003 mottok trygdeetaten 135 000 slike enkeltsøknader. Gjennomsnittlig saksbehandlingstid var vel 4 uker. Det er imidlertid store forskjeller når det gjelder hvor lang tid det tar å behandle en slik sak. Mange kurante saker ekspederes raskt, mens det i mer krevende saker er nødvendig med råd fra medisinsk og farmasøytisk spesialkompetanse. For å møte de nye utfordringene har Rikstrygdeverket satt ned en arbeidsgruppe som ser på dagens organisering på legemiddelområdet og mulige forbedringstiltak. Arbeidsgruppen skal vurdere organisatoriske forhold, arbeidsprosesser og saksflyt, systemstøtte, kompetanse og behovet for styringsdata. Jeg vil imidlertid gjøre oppmerksom på at lovverket allerede sikrer den enkelte pasient tilgang til livsviktige legemidler. Hvis pasienten har akutt behov for et legemiddel og ikke har penger til å betale medisinen selv, plikter apoteket å utlevere legemidlet til pasienten uten betaling, dersom legen har underrettet apoteket om at pasienten straks har behov for legemidlet. Dette framgår av § 6-2 i apotekloven. Spørsmålet representanten Faldet stiller, er således allerede besvart i lovverket. Slike situasjoner inntrer i praksis oftest i sykehusapotek. Sykehusapotek har i slike situasjoner anledning til å utlevere inntil én måneds legemiddelforbruk på folketrygdens regning. Apotekenes plikt til å utlevere et legemiddel uten å få betalt er en sikkerhetsventil i dette systemet. Dersom sikkerhetsventilen kommer til anvendelse oftere enn normalt, kan det være grunnlag for å se nærmere på hva som forårsaker dette. Det er noe jeg også vil gjøre. Jeg vil i den varslede legemiddelmeldingen se nærmere på forholdet mellom individuelle og generelle refusjoner og hvordan man best kan forene ønsket om et best mulig tilbud til alle og hensynet til effektiv ressursbruk. Jeg vil videre – uansett hvilken rolle individuelle refusjoner skal ha i framtiden – tilstrebe en mest mulig effektiv saksbehandling, slik at pasienten i mindre grad enn i dag skal erfare en forskjell mellom legemidler som har individuell og generell blåreseptrefusjon.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Jeg kan glede representanten Faldet med at den vurderingen er foretatt, og at svaret på den vurderingen ligger i revidert nasjonalbudsjett, som Regjeringen la fram i går, der det foreslås en refusjonsordning for Plavix.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Det er to innfallsvinkler til dette. Den ene er at trygdeetaten må ha en saksbehandlingstid som er akseptabel. Det at Rikstrygdeverket har satt ned en gruppe for å se på hvordan de kan organisere legemiddelområdet sitt bedre for å få ned saksbehandlingstiden, er et uttrykk for at man der ikke er fornøyd. Det er en vurdering jeg støtter, og jeg forventer at det kommer tiltak som gir kortere saksbehandlingstid når det gjelder disse sakene. Den andre er at det finnes en sikkerhetsventil i systemet, i apotekloven § 6-2. En sikkerhetsventil er der for nødstilfelle. Det er viktig at den er der, og den regner jeg med er godt kjent for legene, som skal forskrive medikamenter i disse tilfellene, og det er de som trenger å vite det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Det initiativet jeg har tatt, går på å utnytte den samlede kapasiteten for cochlea-behandling i Norge bedre, dvs. avlaste Rikshospitalet for behandling av en del voksne som trenger dette. Dette kan man gjøre i Bergen, og dermed øke kapasiteten for barn ved Rikshospitalet, der man har landsfunksjonen for denne type behandling av barn. Det bør rimelig raskt kunne føre til kortere ventetid for dem som er berørt av dette. Kjøp av tjenester utenlands vil være aktuelt, men det er først og fremst aktuelt når det gjelder det operative inngrepet. Selve forbehandlingen, og ikke minst etterbehandlingen knyttet til språkopplæring, vil det naturlig nok være nødvendig å gjøre i Norge. Derfor vil denne omleggingen og utnyttelse av kapasiteten være hovedstrategien.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Jeg merker meg representanten Alvheims synspunkter. Jeg ønsker ikke å gå inn på enkeltpasienters ventetid i Stortingets spørretime, men jeg kan forsikre om at det fra Helse Sørs ledelse nå er et sterkt engasjement overfor Rikshospitalet for å få fortgang i denne behandlingen. Hvis det er nødvendig, har også helseforetakene mulighet til å bruke behandling i utlandet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Det er ikke strengere krav til godkjenning av legemidler i Norge enn i resten av EØS-området. Det er faktisk slik at nye legemidler godkjennes etter stort sett det samme regelverk og omtrent samtidig innenfor hele EØS-området. Det er heller ikke slik at nye legemidler er spesielt kostbare i Norge. Metoden for å fastsette maksimalpriser for legemidler i Norge bidrar til at de norske prisene på nye legemidler relativt sett er lave. Dessuten har sykehusene sitt eget innkjøpssamarbeid, som bidrar til at prisene senkes ytterligere. Jeg kan således ikke se at det er strenge krav til godkjenning eller høy pris på slike legemidler i Norge som kan være forklaringen på mindre bruk av denne type legemidler i vårt land sammenlignet med i andre europeiske land. Selv om norske priser ikke er spesielt høye i europeisk sammenheng, skulle også jeg – i likhet med de fleste leger og pasienter – gjerne sett at legemiddelprisene i Norge var enda lavere. Derfor er jeg glad for at sykehusene gjennom sitt innkjøpssamarbeid og sine legemiddelkomiteer vurderer både pris og effekt når de tar stilling til hvilke legemidler som skal prioriteres i de enkelte legemiddelkomiteenes nedslagsfelt. De legemidlene som benyttes i moderne kreftbehandling, brukes i hovedsak i sykehus og finansieres gjennom de ordinære finansieringsordningene for spesialisthelsetjenesten. De regionale helseforetakene har et samlet ansvar for spesialisthelsetjenesten til dem som bor i regionen. Dette omfatter også kreftbehandling med legemidler. Ulik pasientsammensetning kan dermed bidra til ulike behov og ulike prioriteringer mellom regionene. Det er i utgangspunktet legene på det enkelte sykehus som foretar denne type prioritering i forhold til behandling av hver enkelt pasient. For å velge best mulig behandling, må behandlende lege ha oppdatert fagkunnskap innenfor til dels omfattende medisinske områder. Derfor arbeider vi aktivt og har satt i gang flere tiltak for å bedre kunnskapstilfanget. For det første: Kunnskapssenteret for helsetjenesten er etablert fra januar i år – for å bedre systematisk kunnskapstilgang. For det andre: Vi satser på medisinsk forskning mer enn før. Alle regionale helseforetak har egne forskningsstrategier, og de setter av midler til klinisk – altså pasientnær – forskning. For det tredje: Som eier har jeg sikret meg at alle de regionale helseforetakene gjennomgår hvordan oppgaver bl.a. omkring kreftkirurgi kan løses bedre – gjennom bl.a. oppgavefordeling. Vi vil benytte den samme tilnærmingen i forhold til bruken av moderne legemidler mot kreft. Det er imidlertid viktig å huske på at endringer i oppgavefordelingen og omlegging av behandlingsmetoder tar tid. Disse tiltakene, sammen med satsingen som Regjeringen og Stortinget har gjort gjennom kreftplanen, viser resultater. Det gjelder f.eks. utbygging av kapasiteten for strålebehandling og økt innsats i form av lindrende behandling.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Som representanten Nesvik er inne på, er det en del forskjeller, bl.a. mellom regionene. Og det kan være grunn til å gå dette nærmere etter i sømmene for å se hva som er årsaken til det. Jeg vil mene at sammensetningen av pasientene og pasientenes diagnoser forklarer en del av dette. Jeg vil uten videre svare positivt på representanten Nesviks tilleggsspørsmål, at dette er spørsmål det er naturlig å drøfte i forbindelse med den stortingsmelding om legemiddelpolitikken som Regjeringen skal legge fram til høsten.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-12:
Helseministeren vil i hvert fall vurdere dette, og det er i stor grad allerede gjennomført. Vi har i dag et utstrakt legemiddelsamarbeid med EU gjennom det europeiske legemiddelbyrået, som innebærer at en stor del av de legemidlene som godkjennes, godkjennes gjennom en felles europeisk ordning. Med de nye bestemmelsene som nå kommer i hele EØS-området, vil andelen legemidler som behandles gjennom den felles godkjenningsprosedyren, øke i omfang. Det vil innebære at man ikke trenger i samme omfang å ha nasjonal godkjenning av legemidler.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Mange mennesker blir av lege forskrevet livsnødvendige medisiner som ikke er godkjent for «blå resept». Legen må søke for pasienten, og det kan ta lang tid før søknaden om refusjon av medisinutgiftene godkjennes. Hva vil statsråden gjøre for at pasienter som trenger livsnødvendige medisiner, ikke kommer i en situasjon som gjør at de av økonomiske grunner ikke kan hente ut sine medisiner?»
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er glad for at det nå skal komme en legemiddelmelding hvor en får muligheten til å se på blåreseptmedisiner. Bakgrunnen for mitt spørsmål er at jeg har fått henvendelser når det gjelder en medisin som heter Plavix. Jeg forlanger ikke at statsråden skal kjenne alle detaljene, men dette er en medisin som gis til hjerteopererte pasienter, som er helt avhengige av denne medisinen. Det er klart at det her bør være en generell godkjenning. Jeg ber statsråden vurdere nøye de medisinene som står på blåreseptlisten, og hvorvidt en skal ta inn ytterligere livsnødvendige medisiner på den, slik at pasientene ikke må stå med «lua i handa», for å si det slik, på apoteket.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Nå ble jeg spesielt glad, for da kan jeg melde det tilbake til dem dette angår. Men det er to ting jeg vil komme inn på i statsrådens svar. Det ene er at saksbehandlingstiden er vel 4 uker. Det betyr jo at mange saker tar mye lengre tid, og at noen tar mye kortere tid. Så viser statsråden til § 6-2 i apotekloven, som åpner for at pasientene kan få medisiner uten å betale. Når dette har kommet opp og kommet meg for øre, er det tydelig at det her har noe med informasjon å gjøre. Det er sikkert ikke så mange som har fått greie på at det er mulig å hente ut medisiner uten å betale. Det er heller ikke så hyggelig for folk å gå på apoteket og si at de kanskje må få betale senere fordi de har dårlig råd. Det er et menneskelig aspekt oppi dette også. Jeg er glad for at statsråden nå tar dette opp til vurdering, for det er også andre medisiner enn Plavix vi snakker om.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Takk.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «I etterkant av den ekstremt voldelige rans- og drapssaken i Stavanger har det fra flere vært tatt til orde for en gransking av hele saken. Politidirektoratet har satt ned en gruppe som skal gå gjennom saken. Siden justisministeren har det formelle politiske ansvaret, vil det etter min mening være fornuftig å nedsette en uavhengig granskingskommisjon. Vil statsråden ta initiativ til at det nedsettes en uavhengig gransking av «Stavanger-saken»?»
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Jeg takker for det som jeg så langt oppfatter som et positivt svar. Jeg registrerer at justisministeren iallfall ikke stenger døra i forhold til å vurdere det i framtiden. For min del handler dette om politiets tillit til hverandre innad. Det handler også om den tilliten folk flest har til politiet, som det verktøy det faktisk skal være, og at de er i stand til å håndtere denne type hendelser. På en måte handler det om at politiet skal framstå som ryddig og funksjonelt i alle sammenhenger. Derfor tror jeg at det kan være fornuftig med en uavhengig gransking. Justisministeren har sammen med Stortinget jobbet fram en nyordning i forhold til det gamle SEFO, basert på at det ble stilt spørsmål ved denne ordningen, om den gav tilstrekkelig uavhengighet, og om den var ryddig nok. Selv om man kanskje ikke stilte resultatet og konklusjonene derfra i tvil, stilte man kanskje en del av prosessene i tvil. Derfor tror jeg det er viktig. Jeg ser også at Politiets Fellesforbund har tatt initiativ til en uavhengig gransking. Betyr det at justisministeren vil følge saken med argusøyne og eventuelt komme tilbake i etterkant av det som legges fram i juni?
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Jeg takker på nytt for svaret. Jeg tror justisministeren berører det essensielle, nemlig at man har en fullverdig gjennomgang av det som har skjedd før i forhold til utstyr, kanskje i forhold til metodikk, i forhold til rutiner og alt som gjør det mulig å forhindre eventuelle tilsvarende episoder i etterkant. Samtidig blir det en overordnet problemstilling for meg å tenke: Hvem gjør hva? Med andre ord: Er det fornuftig at politiet selv ser på egne rutiner? Er det fornuftig at folk som er øverste fagansvarlige her, skal ha dette ansvaret? Ville det ikke ha vært naturlig, med basis i sakens omfang og konsekvenser, at man allerede nå signaliserte at hvis det finnes usikkerhetsmomenter, vil man i etterkant ta initiativ til å opprette en uavhengig gransking, nettopp av hensyn til publikum og den tilliten politiet faktisk har? Spørsmålet mitt blir ganske enkelt: Hvis det skulle dukke opp elementer i de interne vurderingene som tilsier at man må gå videre med det, vil ministeren da vurdere en uavhengig gransking?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-12:
Ranet av Norsk Kontantservice før påske, der en polititjenestemann ble drept, representerer en meget alvorlig kriminell handling og en synliggjøring av hvilken kriminalitet vi som samfunn også står overfor i 2004. Det er i ettertid, bl.a. gjennom media, reist spørsmål om ulike sider ved politiets håndtering. En av problemstillingene er knyttet til mulig informasjon om forestående ran, og hvordan politiet eventuelt forholdt seg til slik informasjon. Ranssaken og drapet på polititjenestemannen etterforskes med store ressurser. Selv om etterforskningen primært er rettet mot å klarlegge det strafferettslige ansvaret for henholdsvis drapet og ranet, må det forventes at etterforskningen vil klarlegge det faktiske hendelsesforløp. Politidirektoratet har oppnevnt en arbeidsgruppe som skal gjennomgå viktige spørsmål i tilknytning til ranssaken og drapet. Arbeidsgruppen er satt sammen av representanter fra Politidirektoratet, Politihøgskolen, Politiets data- og materielltjeneste og Hordaland, Rogaland, Sør-Trøndelag og Oslo politidistrikt. Arbeidsgruppens anbefalinger legges fram innen 18. juni 2004. Da det ble framsatt påstander i media om at det forelå informasjon i forkant som kunne gitt grunnlag for å forhindre ranet, anmodet politimesteren i Rogaland politidistrikt Det særskilte etterforskingsorgan for politisaker, SEFO, om å etterforske mulige overtredelser av straffeloven § 325 nr. 1 om grov uforstand i tjenesten. SEFO, Rogaland, får bistand fra SEFO, Oslo, ved gjennomføringen av avhør i Oslo. Ut fra en samlet vurdering på det nåværende tidspunkt finner jeg det ikke riktig å nedsette en granskingskommisjon. Jeg vil avvente de nødvendige resultater som framkommer fra arbeidsgruppen, som er nedsatt av Politidirektoratet, og SEFO. Jeg finner det heller ikke riktig å iverksette administrative tiltak på politisk nivå eller departementsnivå som kan forstyrre den pågående etterforskningen i Stavanger.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-12:
Jeg sa i svaret mitt at for det første er det viktig for meg at den etterforskning som skal foregå, kan foregå med full trygghet og styrke. At den kan det, kommer bl.a. til uttrykk i både penger og tekst som Regjeringen har lagt inn i revidert nasjonalbudsjett. For det andre synes jeg det er svært bra at Politidirektoratet omgående satte i gang arbeidet med å se på sider ved saken som ikke berørte etterforskningen, men hvordan politiet er utstyrt eller kan være forberedt. De arbeider i en hurtigarbeidende gruppe. For det tredje synes jeg det er rosverdig og riktig av politimesteren i Rogaland, da det ble reist spørsmål om det forelå en situasjon som gjorde at det kunne bli reist kritikk, sørget for at det spørsmålet ble tatt opp til avklaring. Disse spørsmålene har også politidirektøren kommentert, og hun har sagt at når etterforskningen har kommet langt nok, når arbeidsgruppen som hun har nedsatt, har levert sine konklusjoner og SEFO har gjennomført sitt arbeid, vil Politidirektoratet på nytt se på om de ulike spørsmål som har kommet opp, krever en ytterligere gjennomgang og vurdering. Dette er et arbeid jeg vil avvente, og som jeg selvfølgelig vil holde tett kontakt med politidirektøren om. Jeg slutter meg til de utsagn hun her har kommet med.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-12:
Det er slik med tillit at enten har man det, eller så har man det ikke. Man har ikke gradert tillit. Jeg tror politiet har tillit hos alle i Norge til å drive etterforskning med full styrke. De har Regjeringens fulle støtte, og jeg antar også Stortingets. Det er også slik at politiledelsen har min fulle tillit når de ser på sider ved politiets arbeid som ikke berøres av etterforskningen. Jeg synes politimesteren i Rogaland opptrer klokt når han ber noen se på forhold som det er reist kritikk rundt. Politidirektøren har sagt at når etterforskningen har kommet langt nok, når arbeidsgruppen har levert sine konklusjoner og SEFO har gjennomført sitt arbeid, vil Politidirektoratet se på om de ulike spørsmål som har kommet opp, krever ytterligere gjennomgang og vurdering. Etter min mening er dette en åpen holdning for stadig å lære og kunne evaluere. Jeg slutter meg til den holdningen. Jeg har full tillit til at Politidirektoratet vil gjøre det på en skikkelig måte. Men jeg vil selvfølgelig holde tett kontakt med dem i saken, fordi sakens alvor og karakter krever det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-12:
Den militære verneplikten står i en særstilling blant de byrder samfunnet pålegger sine borgere. Militær verneplikt kan for den enkelte skape en samvittighetskonflikt som samfunnet gjennom lov av 19. mars 1965 nr. 3, den såkalte militærnekterloven, har tatt hensyn til. Denne loven gir rett til å nekte militærtjeneste av overbevisningsgrunner. I loven er det satt vilkår for å bli fritatt for militærtjeneste, og det er bare de vernepliktige mannskapene som søker om fritak og som fyller disse kriteriene, som gis militærnekterstatus og overføres til sivil verneplikt. Militærnekterloven har således ikke til hensikt å gjøre sivil verneplikt til et alternativ til militær verneplikt. Den sivile vernpliktsforvaltningen ivaretar vernpliktiges rettigheter i henhold til militærnekterloven. Forvaltningen vil planlegges ut fra det antall innkalte vernpliktige mannskaper som innvilges fritak fra militærtjeneste i henhold til loven.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-12:
Nå er det så langt, meg bekjent, ikke fremmet forslag om å fjerne verneplikten. Det ligger en sak i Stortinget om hvordan Forsvaret skal organiseres og verneplikten praktiseres, og det betyr at prinsippene beror. Det som har skjedd i praksis, fordi det har blitt færre som blir innkalt, er at Regjeringen allerede i St.prp. nr. 1 for 2002-2003 informerte Stortinget om en omlegging av innkallingsrutinene til sivil verneplikt på linje med det som skjedde i Forsvaret. Det vil si at årets kull blir innkalt først. På den måten har det skjedd en naturlig avstemming uten å endre prinsippene i loven. Det er også slik at vi vil vurdere nøye om vi skal foreta en ytterligere spissing i utvalget av mannskaper som skal gjøre siviltjeneste, men ideen går ut på å avvente en overføring av mannskaper etter at Forsvaret har gjort sitt utvalg. Hvis en av Forsvarets uttrekk treffer en som har fått innvilget fritak, overføres denne til gjennomføring av siviltjeneste. Dette må fortsatt være grunnprinsippene, og vi må fortsatt legge de hovedprinsippene til grunn som er innlagt i langtidsplanen for Forsvaret, som ligger til behandling i Stortinget.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-12:
Det er mulig at jeg har misforstått meg selv, eller mer enn det, men jeg har vært av den oppfatning at vi hadde foretatt vurderinger av en tredje kategori i St.meld. nr. 17 for 2001-2002, hvor vi gjorde rede for Regjeringens synspunkter. I den utstrekning vi vil gå videre på det, vil vi selvfølgelig forholde oss til Stortinget, men vi vil også legge fram refleksjoner omkring siviltjenesten i tilknytning til sårbarhetsmelding nr. 2, for å bruke det folkelige uttrykket på det. Da vil Stortinget også få anledning til å vurdere saken, når de får den på sitt bord, slik som tidligere bebudet, i løpet av mai.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-12:
Jeg ser med bekymring på den økende tendensen til bruk av grov vold ved gjennomføring av væpnede ran mot pengetransporter og virksomheter i Norge. Politiet har i flere år samarbeidet tett med verditransportselskapene og bankene. Dette samarbeidet er svært viktig for å forebygge kriminelle anslag mot næringen. Det legges stor vekt på god informasjonsutveksling mellom næringen og politiet. Kvaliteten på informasjonsutvekslingen er under kontinuerlig evaluering. Denne samarbeidsformen videreføres i politietaten gjennom såkalt problemorientert politiarbeid, en proaktiv arbeidsmåte som gjør politiet bedre i stand til å sette inn målrettede tiltak. Politiet har ikke instruksjonsmyndighet overfor banker eller verditransportører i forhold til deres interne rutiner, men stiller seg til rådighet for veiledning når det gjelder utvikling av sikkerhetsrutiner. Politiet er dessuten representert i Næringslivets Sikkerhetsråd, NSR. Dette er et sentralt forum for videreutvikling av samarbeidet. Gjennom dette samarbeidet samt økt lokalt samarbeid søker politiet å skjerpe fokuseringen på forebyggende tiltak. Politidirektoratet opplyser at politiet i flere saker har indikasjoner på at innsideinformasjon fra pengeinstitusjoner er gitt videre til kriminelle nettverk. Dette er svært bekymringsfullt. Fra politiets side minnes det derfor stadig om betydningen av grundige ansettelsesprosesser. Politiet står overfor store utfordringer når det gjelder å forebygge, avdekke og etterforske alvorlig organisert kriminalitet. Jeg har derfor tatt initiativ til ytterligere å styrke politiets innsats på området. Ved framleggelsen av revidert nasjonalbudsjett i går ble det orientert om hovedtrekkene i en ny organisasjonsløsning for en styrket nasjonal innsats mot alvorlig organisert kriminalitet. Det er bl.a. foreslått at det utvikles et nytt spisset særorgan med utgangspunkt i dagens Kripos.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-12:
Jeg gjentar på nytt igjen hva politiet ikke kan instruere om – jeg sier at politiet deltar i et samarbeidsorgan. Jeg må tilføye at opplysninger om hvordan banker og andre selskaper sikrer oppbevaring og transport av penger, er sikkerhetssensitiv informasjon som jeg ikke kan si noe konkret om. Det er mitt generelle inntrykk at finansinstitusjoner og selskaper som har ansvaret for pengetransport, fortløpende går igjennom sine sikkerhetsrutiner. Det er en kjensgjerning at de kriminelle går på det svakeste leddet i kjeden. Man forsøker derfor å være framsynt, stadig evaluere sikkerhetsrutiner og sørge for de nødvendige forebyggende tiltak. Siden sikringen innenfor selve banken og finansinstitusjonen er blitt bedret, har det vist seg at ranerne de senere år har flyttet seg fra banklokalet til transporten. Det er derfor på dette feltet sikkerhetsrutinene nå må evalueres. Det er også en fokusering på mengden av penger som oppbevares i de enkelte finansinstitusjoner, og som transporteres til og fra tellesentralene. Bankenes og andre selskapers policy har de senere år vært å redusere kontantmengden. Banker og finansinstitusjoner samarbeider også med Næringslivets Sikkerhetsråd, bl.a. om sikkerheten rundt oppbevaring og transport av penger. Internasjonalt samarbeid skjer innen den europeiske bankunionen. La meg avslutte dette ved å si: Internt sørges det for nødvendig oppdatering, kontinuerlig opplæring av de ansatte og holdningsskapende arbeid for å forebygge ran.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-12:
Nå er det en kjensgjerning at denne regjeringen og også denne statsråden har gjort svært mye for å legge til rette for å bekjempe alvorlig organisert kriminalitet gjennom organisering bl.a. av Politidirektoratet og nye politidistrikt og den spissede nasjonale enheten mot alvorlig organisert kriminalitet som er omtalt i revidert nasjonalbudsjett, framlagt i går. Dernest har vi sørget for at det eksisterer nye politimetoder. Ytterligere metoder, som er framlagt i en utredning, vil om kort tid bli sendt ut på høring. Det er min oppfatning at vi med stort alvor må vurdere nye metoder for å sikre demokrati og menneskerettigheter, og gjøre det vi kan spesielt for å forebygge og bekjempe terror. Dette vil bli sendt på høring, og Regjeringen vil behandle dette etter at høringen er avholdt. Når det gjelder konkrete erfaringer f.eks. etter situasjonen i Stavanger, har Politidirektoratet satt ned en arbeidsgruppe som skal jobbe seg ferdig innen utgangen av juni, for å se på praktiske sider ved politiets trygghet og sikkerhet i forbindelse med oppdrag. Dette vil fortsatt basere seg på at vi skal ha et alminnelig, ubevæpnet politi til daglig, men at politiet skal være rustet og sikret for spesielle og skarpe situasjoner. Dette arbeidet er i full gang. Min konklusjon er at vi gjør mye. Vi må også gjøre det representanten var innom, og et svært sterkt og tett internasjonalt samarbeid har vi, og det legger vi stor vekt på.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Jeg har følgende spørsmål til justisministeren: «Regjeringen foreslår i St.prp. nr. 42(2003-2004) at tallet på vernepliktige skal reduseres til 9 500 hvert år. Godt under halvparten av unge menn gjennomfører da vernepliktstjeneste. Siviltjeneste er et alternativ for en gruppe som ikke gjennomfører verneplikt. (2003-2004) Mener statsråden at siviltjeneste framstår som et rettferdig alternativ når færre gjennomfører førstegangstjeneste, eller vil statsråden ta initiativ til større samsvar mellom avtjening av førstegangstjeneste og siviltjeneste?»
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Jeg takker for svaret. Jeg føler at sivil verneplikt kunne forsvares da verneplikten var det en kan kalle allmenn. Nå har altså Forsvaret bruk for 9 500 av et årlig ungdomskull på ca. 60 000, altså ca. 16 pst. Hva vil etter statsrådens oppfatning være de største ulempene ved eventuelt å fjerne hele systemet med sivil verneplikt? Jeg skjønner jo selvfølgelig at loven må fjernes, osv., men hva vil være de store ulempene?
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Jeg beklager hvis jeg sa fjerning av verneplikt, jeg mente fjerning av sivil verneplikt. I Innst. S. nr. 342 for 2000-2001, som var innstillingen til forrige langtidsplan, viste medlemmene i forsvarskomiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, til at en hadde foreslått en tredje kategori verneplikt, nemlig personell som kunne inngå i oppgaver som var knyttet til samfunnets sårbarhet, sivile humanitære oppgaver og dagens sivilforsvar. Komiteens flertall bad om at det skulle utredes og forelegges Stortinget i løpet av vårsesjonen 2002. Så vidt jeg vet, venter Stortinget fremdeles på denne utredningen. Jeg vil derfor spørre statsråden om når denne utredningen kan ventes til Stortinget, og om den eventuelt vil komme i meldingen som kommer på fredag?
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-05-12:
«Flere store ran siden 1998 har gitt utbytte på over 200 mill. kr. Bare i 6 av 32 saker er noen dømt. 20 av sakene regnes som uoppklarte. Tungt bevæpnede og svært profesjonelle gjerningsmenn går ikke av veien for å skyte med skarpt mot dem som kommer i deres vei under ranene. Ransmennene kartlegger nøye hvordan pengene transporteres og oppbevares. Hva kan statsråden gjøre for å forbedre og skjerpe krav til rutiner og kontroll hos banker og andre selskaper som transporterer og oppbevarer store pengebeløp?»
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-05-12:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er enig med statsråden i at det påhviler de private banker og vaktselskaper en særskilt forpliktelse til å påse at rutinene rundt verditransportene er nærmest vanntette. I utgangspunktet vil jo de rutiner som er lagt opp, rent teoretisk være det. Imidlertid viser en statistikk Aftenposten presenterte 29. april, at de kriminelle bruker stadig mer utspekulerte og hensynsløse metoder for å avsløre både vekterselskapenes rutiner, og enda mer bekymringsfullt – som gårsdagens Dagbladet antyder – nærmest infiltrerer politifolks privatliv for om mulig å avsløre politiets rutiner. Enda mer bekymringsfullt er det jo at ranere besitter teknologisk utstyr som ikke engang politiet har tilgang til. Til syvende og sist, om pengene ikke kommer til rette, vil jo vanlige folk måtte betale for bortkomne penger gjennom høyere forsikringer og renter. Ser statsråden for seg at staten på et eller annet vis setter større sikkerhetskrav til oppbevaring og transport av store pengeverdier?
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-05-12:
Jeg takker statsråden for et veldig grundig svar. Organisert kriminalitet er en av de sterkest økende bransjer – dessverre. Utviklingen de siste årene har vært foruroligende. Internasjonale ligaer – under godt fordekte selskaper – opererer nærmest fritt i en del land. Land som ikke ønsker kontroll, som Sveits, Liechtenstein eller Kanaløyene, eller land som ikke har kompetanse til å ha kontroll, som f.eks. Ukraina og Hviterussland, svekker muligheten for å bekjempe den organiserte kriminaliteten. Norge må være en pådriver internasjonalt mot organisert og økonomisk kriminalitet. Imidlertid må politiet gis ressurser – i form av kompetanse, utstyr og tekniske metoder til å avsløre denne formen for kriminalitet. Kriminalitet koster det norske samfunnet over 50 milliarder kr årlig, inkludert ressurser til justisvesenet, helseskader og eventuelle materielle tap – for å nevne noe. Vil ikke rettssikkerheten styrkes om samfunnets egne voktere – politi, rettsvesen og kriminalomsorgen – gis metoder som f.eks. romkontroll og kompetanse og ressurser til å bekjempe, da på en intelligent måte, en sterkt foranderlig kriminalitet?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til statsråden: «Gjeldsoffer-Alliansen gjør en uvurderlig innsats for mennesker som havner i gjeldsproblemer, både som talerør for gjeldsofrene og som en viktig rådgivningsinstans. Kapasiteten svekkes imidlertid av dårlig økonomi. I forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet, slo familie-, kultur- og administrasjonskomiteen i fjor høst fast at Gjeldsoffer-Alliansen «bør kunne søke tilskudd fra statsbudsjettet». Nå har de likevel fått avslag på en slik søknad. Hvorfor vil ikke statsråden støtte Gjeldsoffer-Alliansen?»
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
Det er riktig, som statsråden påpeker, at gjeldsrådgivning også er et kommunalt ansvar. Dessverre har det vist seg at ressurssituasjonen ofte er så dårlig at mennesker har blitt henvist til f.eks. Gjeldsoffer-Alliansen fra de kommunale rådgiverne. Jeg tror det vil være dumt av oss å trekke et skille mellom den kommunale rådgivningen og det som skal være gjeldsofrenes egen interesseorganisasjon, og betydningen av å få en organisering av gjeldsofre på egen kjøl. Jeg blir ganske oppgitt over at vi gang på gang får disse omkampene mellom Stortinget og Barne- og familiedepartementet når det gjelder spørsmålet om gjeldsofrene. Vi har akkurat hatt en tilsvarende sak når det gjelder livsoppholdssatser. Det er tydelig at Stortinget og komiteen er nødt til å komme med føringer i veldig klare bokstaver for at departementet skal ta det til etterretning. Jeg synes at det som her har skjedd, er å ikke følge opp de føringer som er lagt fra Stortinget. Utover det tror jeg ikke det er nødvendig å stille noe oppfølgingsspørsmål til statsråd Clemet – vi får ta det med Dåvøy. Jeg lover å komme tilbake til dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-05-12:
Jeg vil da besvare spørsmålet på vegne av barne- og familieministeren. Gjeldsoffer-Alliansens rolle som interesseorganisasjon for gjeldsrammede kan være av stor betydning for den enkelte og gir i mange tilfeller verdifull hjelp til disse. Jeg har derfor forståelse for at Gjeldsoffer-Alliansen ønsker økte økonomiske ressurser til sin virksomhet. Det er imidlertid slik at departementet har begrensede midler som kan brukes på dette området. Jeg anser det derfor viktigst og riktigst å prioritere ressursbruken omkring de offentlige hjelpetiltak som allerede finnes. Dette gjelder særlig arbeidet med økonomisk rådgivning i kommunene. Departementet har helt fra 1993 arbeidet med både å bygge opp og å opprettholde den kommunale rådgivningstjenesten. En rekke kommuner har nå et velfungerende tilbud om råd og veiledning til personer med økonomiske problemer. Det er også slik at gjeldsproblemer ofte henger sammen med andre problemer. Ved at rådgivningen skjer innenfor kommunen, kan det også ytes effektiv bistand innenfor en rekke tilstøtende områder som boligproblematikk, trygd, sosialhjelp, rusomsorg, hjelp til å gjøre gjeldende økonomiske rettigheter som bostøtte, osv. Sammen med namsmannen, som forvalter gjeldsordningsloven, utgjør kommunenes økonomiske rådgivningstjeneste således et helhetlig tilbud for personer med økonomiske problemer. Jeg har videre funnet det betenkelig å gi driftsstøtte til Gjeldsoffer-Alliansen på bakgrunn av at i alle fall deler av organisasjonens virksomhet kan være å anse som rettshjelpsvirksomhet. Loven stiller visse formelle krav til den som skal drive med slik virksomhet. Etter loven er det i praksis bare det offentlige samt advokater og godkjente rettshjelpere som kan gjøre dette. For øvrig fremgår det ikke av søknaden hvilke tiltak Gjeldsoffer-Alliansen ønsker å benytte midlene til, og det er derfor vanskelig å ta stilling til en så vidt generell søknad. Etter en samlet vurdering har barne- og familieministeren derfor avslått søknaden om støtte fra Gjeldsoffer-Alliansen.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-05-12:
Jeg skal selvfølgelig viderebringe dette til barne- og familieministeren, men jeg minner om at det komiteen har sagt, er at denne organisasjonen «bør kunne søke tilskudd» under kap. 865, og det har også organisasjonen gjort. Nå er det riktignok søkt om driftsstøtte, og det gis ikke driftsstøtte under denne posten, men man har anledning til å bevilge midler til tiltak og prosjekter som er i samsvar med Stortingets budsjettvedtak. Dette har da dels en ressursmessig begrunnelse, slik jeg redegjorde for. En ytterligere fragmentering av ressursene kan gjøre dem på mange måter enda mindre. Jeg viser også til at det er visse formelle begrunnelser her knyttet til det å gi gjeldsrådgivning, som bare noen har anledning til å gi, i henhold til lover og regelverk på dette området. Men jeg skal bringe merknadene fra representanten Bjørlo Lysbakken til barne- og familieministeren.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-05-12:
I spørsmålet viser representanten Gunn Olsen til Verdens bokdag, som var 23. april, og markeringen som fant sted ved at alle skoleelever i 6. og 7. klasse fikk en boksjekk i gave. Ideen til «en bok for alle» ble lansert overfor Læringssenteret av Bokhandlerforeningen i september 2003, som et ledd i strategien «Gi rom for lesing». På tross av svært kort planleggingstid klarte Læringssenteret og Bokhandlerforeningen i fellesskap å realisere dette som en del av Verdens bokdag 23. april. Norsk barnebokinstitutt bistod i utvelgelsen av seks bøker som skulle gis som bokgave til elever på 6. og 7. klassetrinn. Bøkene skulle deretter trykkes i pocketutgave og være ferdig produsert og distribuert til bokhandlerne innen begynnelsen av april dette år. Det var satt krav om at en av bøkene skulle være lett å lese, en skulle være på nynorsk, bøkene skulle være av nyere dato, ha fengende innhold og passe for både gutter og jenter. Bøkene ble trykt i til sammen 145 000 eksemplarer. Foruten å gå til 120 000 elever på 6. og 7. trinn har det gått ett sett av alle bøkene til 3 265 skolebibliotek i grunnskolen. Bokhandlerne har dekket halvparten av kostnadene ved tiltaket og Læringssenteret den andre halvdelen. Initiativet med en boksjekk til alle elever på 6. og 7. trinn har vært et pilotprosjekt. Det er således viktig å vurdere hvordan initiativet er blitt mottatt. Bokhandlerforeningen vil hente inn synspunkter på hvordan det har fungert sett fra bokhandlersiden, og Læringssenteret vil hente inn synspunkter fra skoler. De vil deretter se nærmere på om dette er et tiltak som bør gjentas. Dersom de begge vurderer det som positivt og egnet for gjentakelse, vil de vurdere hvilke endringer eller justeringer som eventuelt er nødvendige. Bokhandlerforeningen har overfor Læringssenteret oppgitt at det ser ut til at ordningen ikke har fungert etter intensjonene for 0,4 pst. av elevene. Dette vil Bokhandlerforeningen vurdere nærmere. Når det gjelder det forholdet at boksjekken bare kunne veksles inn i trykt bok, vil Læringssenteret og Bokhandlerforeningen neste år gjøre tilbudet tilgjengelig også for de gruppene som har behov for lydbøker eller elektroniske bøker. Dette skal vi få til gjennom et samarbeid med lyd- og blindeskriftbiblioteket. I år har alle elevene i 6. og 7. klasse fått en bok. Jeg håper at dette har vært til glede for elevene, at det bidrar til å stimulere leseinteressen, og at det kan komme de siste 0,4 pst. til gode også neste år.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-05-12:
Dette er ledd i en ganske omfattende strategi for å styrke leseferdighet og leselyst i norsk skole, en strategi som inneholder en rekke tiltak, hvorav dette altså var ett. Jeg håper at evalueringen vil vise at det er et godt tiltak. Selvfølgelig er jeg helt enig med representanten her i at det bør kunne komme alle elever til gode, selv om de ikke kan lese trykt skrift.