Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2008-12-09:
Norges utenrikspolitikk blir stadig mer politisk korrekt, og aller helst skal vi innta standpunkter som ikke provoserer noen. Nåde dem som stiller seg tvilende til om Norge bør bidra med penger og fredsmekling i Kongo, Sri Lanka, Nepal, Burundi, Sudan eller Midtøsten. Som innbyggere i et rikt land skal vi ha konstant dårlig samvittighet for kriger og konflikter, selv på de mest fjerntliggende plasser på jordkloden. Bevisbyrden for Norges gigantiske utenrikspolitiske engasjement ligger imidlertid hos den politisk korrekte eliten. Bevisbyrden ligger hos alle dem som påstår at Norges interesser best blir ivaretatt dersom vi engasjerer oss i konflikter i Afrika, Asia og Sør-Amerika. Det er de politisk korrekte som må begrunne hvorfor Norge har et moralsk ansvar for å bidra til løsning av konflikter vi som nasjon ikke har noen kulturelle eller historiske forutsetninger for å forstå. Det er de politisk korrekte som må kunne vise til land og områder hvor bistand har ført til vekst og velstand. Det er de politisk korrekte som må kunne nevne land og områder hvor bistand har ført til mindre økonomisk avhengighet og etablering av grunnleggende demokratiske rettigheter. Det er verken barmhjertig, snilt, fornuftig, rettferdig eller moralsk riktig stadig å øke bistanden til land og områder som fremdyrker stadig nye despoter og tyranner, og som samtidig ikke unner sin egen befolkning helt elementære rettigheter eller velferd. Det vitner ikke om god moral å fortsette å øse ut milde gaver til land og områder som samtidig bruker enorme summer på overdådig luksus for landets elite. Det er heller ikke god moral å videreføre bistanden til land som bruker enorme summer på våpen. Jeg er ikke alene om å etterlyse en utenrikspolitikk og en utenriksminister som tør å ta modige utenrikspolitiske valg. Jeg, og mange med meg, etterlyser en utenriksminister som sier klart og tydelig at president Robert Mugabe i Zimbabwe er en tyrann som har sviktet sitt folk og ruinert sitt land. Og vi etterlyser en utenriksminister som i internasjonale fora slår fast at Robert Mugabe er en rasist som har konfiskert landeiendommer fra landets hvite produktive farmere. Jeg etterlyser en utenriksminister som ikke aksepterer at Norges bistand til de palestinske områdene blir misbrukt til indoktrinering av palestinske barn. For samtidig som Norge overfører budsjettstøtte til Fatah, formidler bistandsmottakerne hatpropaganda på statlige tv-kanaler. På disse tv-kanalene opptrer seks–sju år gamle jenter med hĳab, og forteller at Israel ikke eksisterer. Her vises det dukketeater hvor Det hvite hus blir omgjort til en moské, og hvor president George Bush blir drept med kniv. Her forfalskes jødenes historie. Det påstås at alle jøder er ondskapsfulle, og at de ikke fortjener å leve. Det burde ikke være noen vanskelig utenrikspolitisk balansegang å fortelle de palestinske selvstyremyndighetene at Norge ikke vil bidra med én eneste krone før denne hatpropagandaen fjernes fra statlig tv. Nei, vi har faktisk en moralsk plikt til å si akkurat det. Norge har bygget sin velstand på handel med andre nasjoner. Dette har kun vært mulig fordi andre land har fått tilgang til vårt marked. Under WTO-forhandlingene stod utviklingslandene i kø for å få tilgang til de vestlige markedene, ikke for å konkurrere med vår produksjon av avansert teknologi, men for å konkurrere på de områdene hvor deres konkurransefortrinn er åpenbare. Men til tross for at vår egen utvikling og velstand ble skapt på grunnlag av tilgang til andre lands markeder, er ikke dette noe vi unner dagens utviklingsland å dra fordelen av. Jeg savner en utenriksminister som sier klart og tydelig at internasjonal handel bidrar til vekst og velstand, og som ønsker andre land velkommen til å selge sine produkter i vårt marked. Iran har over flere år hatt et program for anriking av uran. De fleste observatører mener at Iran har ambisjoner om å utvikle atomvåpen, og at landet sannsynligvis vil lykkes i løpet av de neste to årene. Hele den sikkerhetspolitiske stabiliteten i Asia og Midtøsten vil endres, dersom Iran lykkes med sine ambisjoner. Når vi vet at Irans president ønsker å fjerne Israel fra kartet og kaste alle jøder på havet, er et Iran med atomvåpen en trussel for alle frihetselskende mennesker. Men hva mener Norge om dette? Hittil har Norge forholdt seg taus til denne svært alvorlige utfordringen. Kan utenriksministeren bekrefte at Norge ikke vil akseptere et Iran med atomvåpen, og at Norge vil støtte alle nødvendige tiltak for å hindre at dette skjer? Eller er svaret dialog, uansett utfordring? Og hva med en av verdens aller største utfordringer, nemlig befolkningsveksten? FNs demografiske prognoser viser at verdens befolkning vil øke med mer enn 200 millioner mennesker hvert eneste år fremover. Befolkningseksplosjonen vil finne sted i ustabile områder, hvor økonomisk vekst og velstand er liten. Hvor er Norges røst i forhold til dette? Hvorfor er ikke Norges utenriksminister ute og advarer mot denne utviklingen? Hvorfor kaller ikke utenriksministeren en spade for en spade og sier rett ut at denne utviklingen ikke er bærekraftig, og at landene må bryte sine religiøse og kulturelle tabuer slik at veksten kan begrenses? De siste årene har vi vært vitne til stadig flere og mer groteske angrep fra muslimske ekstremister. Dette er mennesker som med grunnlag i sin forståelse av islam hevder at de har en plikt og en rett til å drepe mennesker som ikke bekjenner seg til deres ekstreme form for islam, inkludert alle oss i denne salen. Hver gang et slikt angrep finner sted, er Norges respons like forutsigbar som den er intetsigende. Da må vi ha mer dialog og ikke noen mottak som kan provosere islamistene. Innbakt i slike kommentarer ligger en lett gjennomskuelig frykt, som langt overgår viljen til å forsvare demokratiske verdier og universelle rettigheter. Tidligere professor ved Princeton University Bernard Lewis skriver i sin bok «Cultures in Conflict» følgende: «It may be that western cultures will indeed go; the lack of conviction of many of those who should be its defenders and the passionate intensity of its accusers may well join to complete its destruction. But if it does go, the men and women of all continents will thereby be impoverished and endangered.»