Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
For oss som drev med kvinnepolitikk for ca. 30 år siden, er det spennende, men faktisk også litt skremmende, å se at våre sønner og døtre nå er voksne og skal ta del i det såkalte likestilte samfunnet. Jeg tror på ingen måte at vi den gangen klarte å løse problemene godt nok, eller at vi klarer å gi våre sønner og døtre et likestilt samfunn. Men på tross av dette ser jeg med optimisme på den nye, ungdommelige feministbevegelsen som faktisk er døtre av 1970-tallsmødrene, og som igjen tør å si ja til at de er feminister. Jeg synes det er et gledelig trekk og en sterk markering av hva de står for. De gir faktisk blaffen i at svært få gutter liker at jenter kaller seg feminister. Det skremmer faktisk guttene litt at jentene så tydelig gir uttrykk for at de har selvtillit. Det å erklære seg som feminist, skaper ikke automatisk et likestilt samfunn, og derfor har jeg også vanskelig for å se hva disse unge jentene ønsker å forandre. Men vi vet noe. Vi vet at de tar utdannelse – de tar høyere utdannelse, lengre utdannelse enn mange gutter og de får også bedre karakterer. Jeg vil ikke trekke den slutning at de dermed er mer intelligente. Vi vet også at de bestemmer selv når de vil ha barn, og at de bestemmer at de vil jobbe, ha barn og faktisk også danse – alt sammen samtidig. Det betyr at de krever noe av oss som samfunn, og for at vi skal få en framgang i likestillingen, må vi være villige til å gi dem det de krever. Disse unge, både gutter og jenter, forventer at de møter et likestilt samfunn, for det har vi oppdratt dem til. Men så kommer de ut i samfunnet, og det er slett ikke likestilt. Det første de møter, er det kjønnsdelte arbeidsmarked. Og nettopp i dette kjønnsdelte arbeidsmarkedet ligger problemet med at kvinner tjener dårligere enn menn gjør på sine yrkesvalg. Statsråden var så vidt innom den historiske problemstillingen, men skisserte ingen løsning. Det burde hun gjort, fordi forskerne viser at utviklingen går i feil retning, og det er faktisk en statsråds oppgave å prøve å rette opp feil. I behandlingen av likestillingsloven i 1995 skisserte Kristelig Folkeparti – i opposisjon den gang, så da var det sikkert lettere – at de ville gå inn for både holdningsskapende arbeid og heving av statusen i kvinneyrkene. Til nå har vi ikke sett noe av den slags. Jeg synes vi bør stille en rekke krav til en likestillingsminister. For det første må han eller hun til stadighet være oppmerksom på likestillingen, om den går i feil retning og eventuelt komme tilbake med forslag som bringer den inn på riktig spor igjen. I stedet har likestillingsministeren latt være å vurdere de likestillingsmessige konsekvensene bl. a. i en av sine store saker, i høringsnotatet i forbindelse med kontantstøtten. Og det står faktisk i utredningsinstruksen at dette skal gjøres. Det viser at statsråden kanskje er litt likegyldig til sin egen instruks. At nærings- og handelsminister Sponheim bare oppnevnte én kvinne til et utvalg på syv da han skulle sette sammen et utvalg til å se på kunnskaps- og IT-senteret på Fornebu, er etter min oppfatning ganske grovt. Og når en ser på hvilke unnskyldninger han brukte – at det ikke var mulig å finne dyktige kvinner på kort tid – minner det om argumentasjonen på 1960- og 1970-tallet. Språkbruken og retorikken til likestillingsministeren og til resten av Regjeringen når det gjelder likestilling, er faktisk ganske god. Men likestillingspolitikk skal ikke måles i ord, men i gjerning. Og den praktiske gjennomføringen og det initiativet som er tatt, står etter min oppfatning langt tilbake å ønske. I hvilken grad bruker f. eks. likestillingsministeren Likestillingsombudet og Kompetansesenteret for likestilling som samtalepartnere for å finne ut hva som rører seg på likestillingens område? Hvilket apparat har likestillingsministeren for å fange opp signaler rundt omkring i landet? Hun konstaterer at det er mange store forskjeller, men hva blir gjort? Både gjennom den historiske gjennomgangen og gjennom likestillingsministerens redegjørelse for dagens situasjon, har jeg fått den oppfatning at jeg lever i menns verden. Tillat meg å håpe på at morgendagen tilhører begge kjønn.