Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Skattelettelsene til Høyre hjelper i hvert fall fint lite den gruppen Torbjørn Røe Isaksen var så opptatt av i forrige innlegg. Jeg har behov for å starte innlegget mitt med en visitt utenfor landets grenser. Hellas fikk tidligere i høst økonomisk krisehjelp av EU. Nå har Irland også tatt imot hjelp – med betingelser. Og i dag går spekulasjonene om Spania, Portugal og Belgia vil gjøre listen enda lengre. Norge har kommet seg svært godt gjennom finanskrisen, ikke minst takket være en god og passe dosert økonomisk politikk. Vi kan diskutere hjertesaker til vi blir gule og blå her i salen, men er det ikke orden i den økonomiske politikken, forsvinner det handlingsrommet og alle gode ønsker som dugg for solen. Neste års statsbudsjett fortsetter på denne solide politiske kursen. Selv om dette budsjettet er strammere enn på mange år, satser vi på noen viktige områder. Det er særlig to grupper jeg vil trekke fram, som vil nyte godt av det, og det er de eldste med behov for pleie og omsorg, og ungdom som sliter på skolen og står i fare for å droppe ut. Ny GIV-satsingen innebærer en styrking av kampen mot frafall på 175 mill. kr. De pengene skal vi bruke på mer praktisk opplæring, tettere oppfølging av den enkelte og bedre rådgivningstjeneste, flere læreplasser og mer utplassering i arbeidslivet. De videregående skolene har selvfølgelig en nøkkelrolle i dette arbeidet. Det er på disse skolene frafallselevene går. De videregående skolene eies og drives av fylkeskommunene. Da er det oppsiktsvekkende at Høyre og Fremskrittspartiet vil kutte i budsjettene til skoleeier med 500 mill. kr. Et slikt kutt, som skal tas fra januar av, vil ramme elevene, uansett hvordan de vrir og vender på det. Elevene, og særlig de som har sluttet skolen, men som er hanket inn igjen, peker på bedre voksenkontakt og gode relasjoner til læreren som vesentlig årsak til at de får det til på skolen igjen. Fremskrittspartiet bruker noen av de sparte pengene på økte tilskudd til private skoler. Det er underlig å kutte en halv milliard til den offentlige skolen, der 98 pst. av elevene går, mens de tar seg råd til å sende 70 mill. kr til private skoler, som har 2 pst. av elevene. Jeg er kjent med at Fremskrittspartiet har større tro på private løsninger enn kommunale, men jeg synes det er ufint å skyve elevene foran seg i en ideologisk kamp mot fylkeskommunen. Og skal vi ta Fremskrittspartiets alternative budsjett på alvor – og det gjør vi i Arbeiderpartiet – betyr dette mindre oppfølging av elevene, dårligere rådgivningstjeneste og mindre penger til innkjøp av tidsriktig utstyr, for å nevne noe. Vi vet at både Høyre og Fremskrittspartiet ønsker innslag av flere private skoler. Og begge partiene vil ha tilbake den gamle friskoleloven, som ville åpnet opp for mange tusen nye elevplasser i private og kommersielle skoler. En slik utvikling gjør ikke norsk skole bedre. Den styrker heller ikke kampen mot frafall eller hjelper frafallselevene nevneverdig. Alt tyder på at kunnskap og kompetanse blir en enda viktigere faktor i arbeidslivet i framtiden, og da må vi sørge for at flest mulig lykkes i skolen, og at de gjennom utdanning kan realisere seg selv og få et godt liv. Tiltak for å få dette til innebærer en sterk offentlig sektor. Det betyr at vi må ha inntekter til fellesskapet gjennom skatter og avgifter i stedet for høye egenandeler på helse og utdanning, som vi ser i mange andre land. Det betyr at vi må ha orden i økonomien. For to år siden ble begrepet «for lite, for sent» gjentatt av opposisjonen til det kjedsommelige. De mente vi ikke traff i tiltakene mot finanskrisen. Vel, nå står vi her to år senere, og tiltakene traff svært godt. Det var opposisjonen som tok feil. Og hvis noen er i tvil, kan de jo ta en titt på det internasjonale nyhetsbildet. Jeg er rimelig sikker på at dette budsjettet ville ethvert parlament i Europa omfavnet med entusiasme.