Olemic Thommessen (Høyre), 2007-06-12:
Høyre støtter i alle hovedtrekk de målsettingene meldingen staker ut i forhold til filmpolitikken. Som utredning betraktet er meldingen et godt grunnlag, ikke minst sett i sammenheng med Einarsson-rapporten, i forhold til det videre filmpolitiske arbeidet vi skal inn i. Imidlertid er Høyre skeptisk til den politiske hovedkursen vi ser profilen av. I våre øyne handler dette om å nå målene gjennom sterkere statlig styring og et fastere offentlig grep om utviklingen i bransjen. Høyre vil her stake ut en annen vei der maktfordeling og mangfold er nøkkelord. Filmmiljøet i Norge er ikke stort som bransje betraktet. Dette, sammen med det faktum at statlige tilskudd over tid vil være den viktigste inntektskilden, gjør at det er ekstra viktig at man minimaliserer den sentraliserende virkning de statlige midlene representerer. Makter man ikke det, vil man få et mindre dynamisk og skapekraftig filmmiljø i vårt land. Privat finansiering er selvsagt her en del av bildet. Høyre vil være opptatt av å legge til rette for økt privat finansieringsandel. Men det er langt frem til at dette kan bli så omfattende at det vil være noen reell motkraft til de offentlige midlene. Når Regjeringen nå legger opp til å samle de største aktørene i Filmens Hus inn i det nye filminstituttet, følger de en lang linje i filmpolitikken der målsettingen har vært mer effektiv bruk av ressursene. Høyre støtter dette målet, men finner grunn til å rope et varsku når konsentrasjonen av kunnskap og penger etter hvert blir så stor at den nye institusjonen totalt vil dominere det norske filmlandskapet. Effektivisering er bra, men vi skal også huske på at det er rammebetingelsene for et kunstfag vi snakker om. Da må vi også sørge for at miljøet har den nødvendige indre dynamikk, at motsetninger finnes, og at alternativer har et rom å søke i. Meldingens drøftelse av dette er etter Høyres oppfatning ikke problematiserende nok, og Regjeringens resept for hvordan maktkonsentrasjonen skal håndteres, ikke særlig lovende. Sterkere politisk styring, styrerepresentasjon og tette skott mellom avdelinger i det nye instituttet rokker ikke ved det forhold at lojalitetsbåndene vil gå til den samme institusjonen, og at aktørene rekrutteres fra miljøer som alle er rettet inn mot den samme pengebingen. Sterkere politisk styring er i tillegg et skritt i feil retning i forhold til det faglige fundamentet og ønsket om avstand. Litt motvillig kan imidlertid Høyre være med på en sterkere samordning av virksomhetene i Filmens Hus. Dette fordrer imidlertid at man bevisst søker å bidra til sterke miljøer utenfor Oslo som kan bidra til det nasjonale mangfoldet en vital bransje trenger. Her er det det svikter. Tross mange fagre ord om sterke regionalt baserte miljøer tas det grep som reelt sett vil virke motsatt. Det viktigste forholdet her er de begrensninger som legges på de regionale filmfondenes bruk av statlige midler på spillefilm. Dette vil true filmfondene og svekke den sentrale rollen disse er tiltenkt som produksjonsmessig ankerpunkt i de enkelte regionene. Fylkeskommunenes deltakelse i disse fondene har i stor grad vært motivert ut fra en forretningsidé om at filmproduksjon i et samfunnsregnskap bringer med seg mer enn de investeringene og tilskuddene som kommer lokalt fra. Dette dreier seg om økonomiske bidrag gjennom kjøp av varer og tjenester. I tillegg dreier det seg også om markedsføring av stedene der kjente filmer spilles inn, altså et reiselivsperspektiv. Begge disse effektene er nært knyttet opp til spillefilm. Begrensningen her vil således sterkt utfordre de fylkeskommunale bidragene. Ettersom deltakelse i norske filmer blir sterkt marginalisert, betyr det at fondene må legge om til nisjeproduksjon innenfor reklame og tv der dette ikke kombineres med spillefilm, eller til utenlandske produksjoner. Her finnes sikkert muligheter. Spørsmålet er bare om de fondene vi har, er robuste nok til å klare en slik omstilling. De er alle nystartede, har begrensede ressurser og i betydelig grad en kompetanse som er relatert nettopp til spillefilm. Høyre mener man i meldingen her burde ha gått dypere inn i alternativer og redegjort for hvordan man kunne ha løst utfordringene med hensyn til begrensninger av den statlige andelen av en films totalkostnader. Når det gjelder å satse på utenlandsk film, er de regionale fondene trolig for små til at de ut fra økonomiske forhold vil trekke til seg slike produksjoner i et særlig omfang. Her er den foreslåtte incentivordningen et positivt bidrag, men trolig for liten til at det vil ha nevneverdig effekt. Høyre hadde her foretrukket en avgiftsbasert refusjonsordning. Viktig for det å få utenlandske produksjoner til Norge er også virksomheten til Norsk filmkommisjon i Bergen. Denne foreslås nå integrert i den nye virksomheten i Filmens Hus. Jeg merker meg med interesse at representanten Knutsen tenker seg at filmkommisjonen fortsatt kan være i Bergen. Det er i så fall en interessant utvikling i den saken, men det rokker jo ikke ved at filmkommisjonen fortsatt vil være underlagt det store statlige organet. Høyre merker seg at man her bryter med den linjen som normalt følges for filmkommisjonene rundt i verden, nemlig at disse skal drive med størst mulig integritet i forhold til den nasjonale filmindustrien. Utenlandske produsenter skal vite at kommisjonen opptrer på deres vegne, og at den ikke arbeider ut fra vikarierende motiver av noen art. Høyre mener derfor at den norske filmkommisjonen må fortsette som egen virksomhet og med fordel være lokalisert i Bergen. Flytting fra Bergen sammenholdt med de begrensninger som legges på FUZZ, fremstår som et anslag mot det miljøet i Norge som burde ha de beste forutsetninger for å bli en motsats til miljøet i Oslo. Det er synd at man her ikke trekker i riktig retning for miljøet i Bergen. Ikke minst i lys av at man nå praktisk sett henviser de regionale fondene til å øke produksjonen for tv, burde man også sterkere signalisere at NRK bør sette ut en større del av sin produksjon. Høyre har ved flere anledninger pekt på viktigheten av at NRK styrker sin rolle som nasjonal oppdragsgiver og lokomotiv i utviklingen av norsk film- og tv-industri. Høyre ønsker derfor også på et generelt grunnlag at NRK setter ut flere oppgaver. Dette er tema vi får anledning til å komme tilbake til, når vi til høsten skal behandle den fremlagte saken om NRK. Høyre noterer også at Regjeringen, ikke overraskende, ønsker et fortsatt statlig engasjement i Filmparken, Norsk Filmstudio, på Jar. Meldingen beskriver her at deler av studiovirksomheten ikke er mulig å få lønnsom, mens en del av de øvrige aktiviteter har en inntjening som kan gjøre det mulig å drive det hele samlet, uten statlige tilskudd. Høyre mener en bør være varsom med en slik sammenblanding. For det første er det lite tilfredsstillende for virksomheten at man må drive videre med «lik i lasten». Hva som finansierer hva, vil lett bli en spire til konflikt og et ubehagelig element ved ethvert årsoppgjør. I tillegg til dette skaper det uklare rammer for prising og avtalefesting av oppdrag som meget fort kan bli konkurransevridende for andre leverandører i bransjen. Dette vet vi allerede er en problemstilling på Jar. Høyre mener det hadde vært bedre å kalle en spade for en spade – skille ut de delene som ikke lønner seg, og drive dem med statlige penger, hvoretter det øvrige kan selges til private aktører. Høyre støtter det grepet som er tatt når det gjelder digitalisering av kinoene. Vi har store forventninger til at dette vil styrke kinoene og det filmkulturelle miljøet landet over. Høyre tror at arbeidet for barn og unge godt kan drives videre som i dag, med to aktører på området. Særlig gjelder dette for dem som driver filmkulturelt arbeid, som festivaler, filmproduksjon for barn osv. Med to institusjoner har aktørene flere steder å henvende seg, kanskje med litt ulik profil. Når nå flertallet antakelig vinner frem med å legge alt inn i én fold, håper jeg i det minste man finner ordninger som ikke distanserer arbeidet for barn og unge fra det filminstituttet som nå vil dominere det norske filmmiljøet, og overlegent sitte på de største ressursene. Ved forrige korsvei, da Norsk film ble lagt ned, la man stor vekt på nødvendigheten av å styrke produsentmiljøene. Dette er fortsatt en viktig oppgave og bør være underliggende når man kommer til de konkrete utformingene av politikken på de forskjellige områdene. På dette punktet er det mye bra i meldingen. Høyre ønsker altså en annen kurs i filmpolitikken. Vår kurs vil være motivert av maktspredning og mangfold. Det betyr en sterkere regional satsing, flere institusjoner og større virksomheter ut av Oslo, flere oppgaver ut fra tv-stasjonene, ganske særlig fra NRK, og sterkere satsing på filmkulturelle tiltak landet over.