Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2012-05-21:
Mange bruker i dag begrepet «historisk», og det er ikke tilfeldig. De endringene vi gjør i dag, vil endre forholdet stat–kirke i maktpolitisk forstand og radikalt historisk sett. Den neste biskopen og den neste prosten som skal utnevnes, vil bli utnevnt av Kirken selv. Det vil ikke skje hos Kongen i statsråd. Kirkestatsråd vil være historie, og statsråden med ansvar for kirkesaker kan være medlem av hvilket trossamfunn hun eller han selv vil. Samtidig er dette endringer som ikke vil merkes ute i Kirke-Norge på kort sikt. Gudstjenestene neste søndag vil være akkurat som før. Den lokale presten vil være den samme, med sin lønn betalt over statsbudsjettet. Kommunene vil fortsatt ha ansvar for kirkebyggene og gravplassene, og som før blir man meldt inn i Kirken ved dåp – ikke født inn i den – som representanten Langeland feilaktig sa. Som før vil det offentlige finansiere Kirken. Fram til i dag har det stått definert i Grunnloven hva statens religion skal være. Det har dessuten stått at de som bekjenner seg til den evangelisk–lutherske religion, er forpliktet til å oppdra sine barn i den samme religionen. Det er på tide å bytte ut disse formuleringene i Grunnloven. En formulering om at verdigrunnlaget skal forbli vår kristne, humanistiske kulturarv gjenspeiler i større grad de verdier og det etiske og religiøse ståstedet de aller fleste som bor i Norge i dag, har. Hva får vi så i stedet? Vi får en folkekirke som støttes av staten. I det ligger det et stort ansvar for Den norske kirke i årene som kommer. Den posisjonen som Kirken har i folks liv, i små og store samfunn rundt omkring i hele Norge, forventer vi fortsetter. Det vil Kirken klare om den gjør seg relevant i folks liv, i både hverdag og til fest. I tillegg må demokratiet i Kirken utvikles videre. Grunnlovsendringene som gjøres nå, henger nemlig nøye sammen med de endringene i kirkeloven som skal behandles senere i dag, etter at grunnlovsendringene er vedtatt, trolig. Et av punktene fra kirkeforliket var: «Det bør gjennomføres forsøk med ulike ordninger» – dvs. valgordninger – «som evalueres i samarbeid med kirkens organer, før Stortinget vedtar endelig ordning for valg til Kirkemøtet og Bispedømmeråd.» Ingen kan sies å være godt fornøyd med dagens valgordning – verken Kirken eller det politiske miljøet. Det ble lagt ned en solid innsats fra Kirkens side for å gjennomføre valgene, men likevel hadde det vært ønskelig med høyere valgdeltakelse. Det var mange som ikke forsto valgordningen, noe som førte til at altfor mange stemmer ble forkastet ved siste kirkevalg. Noe må derfor gjøres med valgordningen, men ingen er på det nåværende tidspunktet helt klar på hvordan en godt fungerende og framtidig valgordning skal være. Derfor heter det i den enstemmige innstillingen, som senere i dag vil bli debattert her i Stortinget, at vi vil be regjeringen komme tilbake til Stortinget i løpet av neste år med forslag til ny valgordning. Vi ber om at det holdes tett kontakt med Kirken og forlikspartnerne for å sikre en best mulig løsning. Ny valgordning skal med andre ord på plass, men i tillegg har jeg behov for å understreke at det er svært viktig for Arbeiderpartiet at Kirkens medlemmer opplever og oppfatter Kirken som en åpen organisasjon hvor det er rom og takhøyde for å uttrykke sine meninger, og hvor prosesser skjer i en åpen og inkluderende atmosfære. Kirken må akseptere at det i en så stor organisasjon vil være ulike synspunkter på mangt og meget. Løsningen på interessemotsetninger ligger i at alle opplever debattene fram mot beslutningene som reelle, åpne og demokratiske, og at alle får komme til orde og blir tatt på alvor. Å bygge en kultur for åpenhet, hvor uenighet kommer fram i lyset, men hvor konklusjonene treffes på ekte demokratisk vis – ja, her ligger oppgaven. Skal Den norske kirke oppleves som en folkekirke, må den være der når folk trenger den. Og folk som vil engasjere seg i kirken, må få rikelig anledning til det engasjementet. Noen hevder at det vi skal gjøre nå i dag, vil avkristne Norge, men religion og tro handler om mennesker og deres tro, ikke om hvordan moderne nasjonalstater organiserer trossamfunn og livssyn. I et historisk perspektiv hang stat, kongemakt og religion nøye sammen. Mange land ble kristne ved at kongene deres ble kristne og innførte religionen sammen med utøvelsen av egen kongemakt, og ikke sjelden skjedde dette på svært brutalt vis. Eneveldet ble etablert i mange kongedømmer i Europa på 1600-tallet, også i Danmark og Norge. Eneveldet, eller det absolutte monarki, betydde at kongen fikk all makt. Tanken var at monarken kun sto til ansvar overfor Gud. Under opplysningstiden ble ideen om det opplyste eneveldet etablert: Så lenge monarken var opplyst, ville det bli plass for reformer. Men etter den franske og den amerikanske revolusjon vant gradvis tanken om folkesuverenitet fram på bekostning av eneveldet. Vår grunnlov, som skal feires om to år, gjenspeiler jo dette. Men selv om grunnloven vår slo fast det radikale den gang, nemlig stemmerett og folkevalgt forsamling, slo den også fast at staten skulle ha en offentlig religion. Så var ikke tilfellet i andre land, som f.eks. Frankrike og USA, som hadde hatt disse omveltningene og skrevet nye konstitusjoner. Siden har den offentlige religionen vært med oss – som en av få nasjoner. Religion handler om personlig tro. En stat er ingen person og kan derfor ikke ha en religiøs tro. Hvor kristent Norge er, avhenger av hvor mange som erklærer seg som kristne. Derfor blir det feil å påstå at Norge avkristnes. Med en statskirke som nå skal hete folkekirke, og som har nesten 4 millioner medlemmer, er det lite som tyder på at Norge avkristnes. I tillegg har vi mange frimenigheter som bekjenner seg til kristendommen. Dessuten er det slik at det er flere innvandrere som er med i ulike kristne menigheter, enn det er innvandrere som er muslimer. Det er med andre ord ingenting som tilsier at Norge avkristnes med dette. Til sist vil jeg berømme dem som fikk på plass kirkeforliket i forrige periode. Det var et svært godt stykke politisk arbeid. Det var et ekte kompromiss. Man behersket det muliges kunst. Kirken er viktig i Norge. Den har hatt en historisk rolle i mange, mange hundre år. Derfor er det svært viktig at vedtaket som nå skal fattes, har så bred støtte som overhodet mulig. Kirken går nå inn i en ny tid. Disse endringene vil åpne for gode muligheter for Kirken til å utvikle seg videre. Den norske kirken har de beste forutsetninger for å lykkes med å bli en inkluderende og åpen folkekirke.