Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2016-01-19:
Saksordføreren har gitt en god innføring i regjeringens foreslåtte endringer av våre posisjoner i ulike internasjonale fora. Jeg vil derfor gå mer inn på de prinsipielle holdningene og bakgrunnen for hvorfor internasjonal handel fungerer. Handel over landegrensene virker: Internasjonal handel gir økonomisk vekst. Internasjonal handel skaper inntekter og reinvesteringer. Internasjonal handel får folk ut av fattigdom. Internasjonal handel skaper optimisme. Internasjonal handel gir verdighet. Internasjonal handel skaper gjensidig avhengighet. Internasjonal handel skaper samhold. Internasjonal handel reduserer faren for konflikter og krig. Internasjonal handel gir mening. Internasjonal handel skaper solidaritet. Men internasjonal handel kan også skape usikkerhet og ustabilitet. Nettopp derfor er det viktig å ha et regelverk på alle områder, som sikrer alle lands interesser. Ikke minst er det viktig – som representanten Hansen også sa – at det skal sikre interessene til de mindre landene. På motsatt side av skalaen finner vi bistand: Bistand skaper ensidig avhengighet. Bistand skaper passivitet. Bistand styrker mindreverdighetskomplekser. Bistand skaper et «de mot oss». Bistand fører ikke til økonomisk vekst. Bistand fører ofte til migrasjon. Bistand fører ofte til korrupsjon. Men til tross for dette er det mange i denne sal som sverger til bistand. Jo mer av det siste, jo bedre, sier enkelte. Jo mer av det siste, jo snillere og mer barmhjertige er vi, sier enkelte. Jo mer av det siste, jo mer ansvarlige og omtenksomme er vi, sier enkelte. Ingen sier at vi ikke skal drive med nødhjelp, men noen mener at bistand er viktig – til tross for at det er dokumentert at ingen land har gjort seg uavhengig av bistand etter å ha mottatt bistand. Det er derfor ikke mulig å diskutere internasjonal handel uten samtidig å diskutere bistand. På side 8 i innstillingen til denne saken er det satt opp en oversikt over hvilken effekt handel har hatt versus hvilken effekt bistand har hatt mellom 1990 og 2013. Tallene er hentet fra Verdensbankens utviklingsindikatorer. Tallene viser at regioner som mottar bistand, på dramatisk vis har gjort seg enda mer avhengige av bistand. Dette skyldes selvsagt ikke kun negative effekter av bistand, men det viser tydelig at bistand ikke er svaret for å få mennesker ut av fattigdom. Verdenshandelen er åttedoblet siden 1970. Den globale bruttonasjonalinntekten er doblet siden 1990, og antallet ekstremt fattige er halvert. Det skyldes ikke bistand. Internasjonal handel har gitt millioner av mennesker mulighet til å arbeide seg ut av fattigdom. Skal internasjonal handel ha mening, må forholdene og kriteriene for slik handel være til stede. Det betyr at de rikeste landene ikke kun kan eksportere produkter de er alene om å kunne produsere. De rikeste landene må samtidig være villige til å kjøpe de produktene som de fattige landene – MUL-landene – kan produsere til mer konkurransedyktige priser enn de rike landene kan. Skal vi nyte godt av internasjonal handel, må vi akseptere markedets spilleregler for slik handel. Det er ikke vanskelig å finne grunner for hvorfor vi ikke bør følge slike spilleregler, og enkelte av disse grunnene er ikke nødvendigvis urimelige. Forsyningssikkerhet og matsikkerhet kan være et slikt argument, men en noe dypere analyse av et slikt argument blir stadig mindre relevant i en verden hvor varer og tjenester beveger seg raskt, og hvor alternative kilder er mange. Ønsket om å begrense internasjonal handel handler som oftest om proteksjonisme av hensyn til egen produksjon, ønsket om å opprettholde status quo og ønsket om at alt skal være som det alltid har vært. Retorikken har ofte handlet om bosetting over landet, og at vi skal ta hele landet i bruk. Det er positivt, men det betyr ikke at bosetting og aktivitet landet rundt krever beskyttelse av produksjon og aktivitet som foregår i dag. Det er ingen grunn til at mennesker i Distrikts-Norge ikke skal kunne produsere varer som verdensmarkedet etterspør. Nettopp derfor foreslår regjeringen å fase ut alle eksportsubsidier for landbruksvarer innen 2019. Senterpartiet og SV viser i innstillingen skepsis til prinsippet om internasjonal handel. Senterpartiet forsøker å ri to hester, hvor den ene hesten galopperer i retning av det internasjonale markedet, mens den andre tusler rundt på beite på grønne enger i Distrikts-Norge. Senterpartiet skriver f.eks. at handel kommer som en konsekvens av produksjon, og ikke som en forutsetning. Videre skriver de at handel gir lite mening med mindre man har varer som gir god uttelling i varebyttet. Nettopp! Som en konsekvens må landene få lov til å produsere de produktene de er i stand til, og hvor de er konkurransedyktige. De må få lov til å produsere mer enn nasjonalt behov for å kunne bringe inn kapital som kan benyttes til å kjøpe varer de ikke produserer, og alternativt bruke kapitalen til investeringer og velferd. Internasjonal handel krever et internasjonalt regelverk. Denne meldingen viser Norges holdninger til ulike handelsreguleringer. Den generelle holdningen er et ønske om å inkludere og ikke klientifisere. Da må regelverket innrettes slik at det gir de fattigste landene gode incentiver for produksjon, og de beste incentivene er at det finnes kunder som er villige til å kjøpe varene som produseres. Det er vi som er villige til å kjøpe de varene. Vi må unngå å sette begrensninger som fordyrer MUL-landenes produksjon eller varesalg. På side 5 i innstillingen står det – til tross for representanten Hansens anmerkninger fra talerstolen – at det er komiteens flertall som «støtter en åpen handel med land forankret i WTOs regelverk og mener Norge, som er særlig avhengig av et åpent handelssystem, skal gå foran i å være tilbakeholden med å innføre proteksjonistiske tiltak, men Norge bør opprettholde muligheten for å treffe legitime beskyttelsestiltak i særskilte tilfelle.» Det som er oppsiktsvekkende, og faktisk ganske urovekkende, er at Arbeiderpartiet ikke støtter en slik ambisjon.