Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-10-06:
Mange har gitt uttrykk for en viss bekymring over den økende arbeidsledigheten i Norge. Statsministeren var først ute. Senere har også Jens Stoltenberg gitt uttrykk for at Arbeiderpartiet er bekymret. Jeg setter visse spørsmålstegn ved hvorvidt de er så bekymret som de prøver å gi uttrykk for. Én ting er at arbeidsledigheten øker i Norge, og at handlingsregelen, renten og kronekursen brukes som et forsvar for den økende arbeidsledigheten. Det andre er de utfordringene våre arbeidsledige og vår arbeidskraft står overfor når EU utvides fra 1. mai neste år. Disse utfordringene er fraværende i denne debatten. Det bekymrer meg at ikke statsministeren og heller ikke Jens Stoltenberg i hvert fall prøver å få til en debatt om hvorvidt Norge skal legge seg på overgangsordninger eller foreta andre forberedelser i forhold til å møte den eventuelle økte arbeidsinnvandringen som måtte komme etter 1. mai neste år. Jeg registrerer at statsråd Solberg stiller seg tvilende til om vi vil få en økende arbeidsinnvandring etter utvidelsen fra 1. mai neste år. Det er selvfølgelig ikke godt nok å tro, når vi vet at i de ti nye landene som trer inn i EU og i EØS-samarbeidet neste år, er det 75 millioner mennesker. De har en arbeidsledighet som varierer fra 10–20 pst. Vi er godt kjent med at mange arbeidere fra disse landene, særlig sesongarbeidere, har erfaring fra å jobbe i Norge innenfor landbruket, byggebransjen osv. Derfor er det stor grunn til å tro at arbeidsinnvandringen fra disse landene vil øke neste år. Tyskland, Østerrike og Finland har bedt om overgangsordninger på 2–7 år, rett og slett fordi de ønsker å regulere dette i større grad selv. Alle innser – og det gjør også Fremskrittspartiet – at vi må ta innover oss at disse landene blir medlemmer i EU – og kommer inn under EØS-avtalen. Det kan da ikke være til hinder for at Regjeringen og Det norske storting prøver å finne overgangsordninger som gjør at vi kan forberede oss på dette. Danmark vurderer nå forskjellige måter å møte arbeidsinnvandringen på. De har ikke bedt om overgangsordninger, men de vurderer en rekke lovendringer i forhold til å beskytte de velferdsordningene som fins. Et eksempel på det er barnetrygd. I stedet for kontant utbetaling av barnetrygden kan det kanskje gå an å vurdere den som en skattelette eller et fradrag. Norge må vurdere disse utfordringene. Toget er i ferd med å gå nå, som flere advarer mot i dag. Fra 1. mai neste år er det for sent. Vi kan ikke komme i ettertid, når konsekvensene kommer over oss i fullt monn, og kreve overgangsordninger. Det er to utfordringer som ligger der helt klart. Den ene er den skjeve konkurransesituasjonen som kommer i forhold til at f.eks. polske selskap med polske arbeidere kommer i kortere eller lengre perioder til Norge og konkurrerer – med lavere kostnader, selvfølgelig, med polske lønninger. Enhver vil se at norske bygningsarbeidere vil tape den kampen. Den andre utfordringen får vi i helse- og omsorgstjenesten. Våre omsorgsarbeidere sliter i dag livet av seg fordi vi ikke legger forholdene til rette for dem, og det vil ikke bli noe bedre når vi åpner for helse- og omsorgsarbeidere fra disse landene neste år. Så til de sosiale ordningene vi har, som er veldige gode, og som det allerede er sterkt trykk på, både i forhold til sykelønnsutbetalinger og dagpengeordningen. Det er for sent å komme i juni/juli neste år, når vi ser at konsekvensene kanskje blir verre enn det regjering og storting i dag tror. Derfor fremmer Fremskrittspartiet et forslag her i dag som jeg håper at Stortinget slutter seg til, slik at vi i hvert fall får en vurdering av de eventuelle konsekvensene av økt arbeidsinnvandring.