Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-12-03:
Mellom nord og sør foregår det no eit omfattande arbeid med korleis ein skal nå tusenårsmåla. På den eine sida har vi i nord lovt å stille opp med bistand og gjeldssletteordningar som verkeleg monnar, mens land som tek imot bistand, skal gjere noko med godt styresett og antikorrupsjonsarbeid. Det nye med tusenårsmåla er at ein satsar på å få til eit globalt partnarskap som set opp mål og samtidig fordeler rimeleg konkrete oppgåver til dei enkelte partane. I SV tolkar vi dette som ei auka politisering av utviklingspolitikken. Vi har konkretisert det, og vi veit at det på fleire område er den politiske viljen i dei rike landa det kjem til å stå på. Det gjeld vilje til å gje bistand, men også til å slette gjeld og leggje til rette for ein rettferdig handel med land i sør. «At ej du kan dig visst forlades, -/men aldrig at du ikke vil», er nokre ord av Ibsen som kan vere gode å ha med på vegen framover. Eg trur eg vil påstå at det er lettare for oss som er rike på pengar, å få fortgang i ei einsidig sletting av dei delane av nord-sør-gjelda som kan kallast illegitim, få dei initiativa som går gjennom Parisklubben og HIPIC-initiativa, til å bli endå meir effektive til å sanere gjeld som ligg som ein klump om foten når det gjeld utvikling i mange land. At vi som kan, går føre og vil, er sentralt i denne debatten. Eg er redd for at den vanskelegaste biten i kampen mot tusenårsmåla er å få til eit godt styresett i mange utviklingsland. For mange fattige land ligg dei såkalla PRSP-ane eller fattigdomsstrategiane inne som ein del av eit godt styresett og skal gjere kampen mot fattigdom til ei meir nasjonal oppgåve. Tidlegare var bistanden prega av prosjekttenking, mens det no er finansdepartementa i dei ulike landa som skal take fattigdomsproblemet inn i all politisk tenking. Og for all del: Forsking viser at debattane om fattigdomsstrategiane har skapt nye arenaer for innanrikspolitisk dialog om temaet. I SV ser vi også denne delvis positive utviklinga, men vi er redde for at det er for lite utvikling av lokalt folkestyre. Om store delar av dei samla ressursane til fattige land enno skal gå med til gjeldsbetening på ut-posten og bistand på inn-posten, blir det ein altfor liten del av budsjettet som vil stimulere til ein reell intern politisk debatt. Mange regjeringar vil vere i den situasjonen at dei dei skyldar pengar til, eller får bistand frå, er viktigare samtalepartnarar enn eiga nasjonalforsamling eller eige folk. Ikkje minst derfor er det viktig med sletting av gjeld, slik at dei inntektene ein trass alt har, kan danne grunnlag for politisk debatt om korleis pengane skal brukast i eige land i staden for berre å gå til betening av gjeld. Over jul skal vi diskutere globaliseringsmeldinga. I den samanhengen vil tusenårsmål nr. 8 om globalt samarbeid vere sentralt, innføring av eit handelssystem som er regelbasert, føreseieleg og såkalla ikkje-diskriminerande. Vi er i ein situasjon der dei rike landa eksporterer jobbar, mens fattige land har problem med låg løn og dårlege arbeidsforhold for dei tilsette, dersom dei har jobb i det heile. Samtidig går råvareprisane éin veg, og det er nedover. Dei politiske utfordringane vi står overfor, er å dele på jobbane utan å fire på lønn og rettar, skape marknadstilgjenge for fattige land og landbruksvarer, samtidig som landbruket i nord ikkje blir radert ut, og plikta til å halde jorda i hevd også står ved lag. SV tok eit lite skritt i riktig retning då vi i det alternative budsjettet vårt for i år foreslo å fjerne anslagsvis 370 mill. kr i eksportsubsidiar til landbruket. Dette kunne sjølvsagt også ha blitt teke inn i WTO-forhandlingane, men vi synest det var greitt å få det inn som ei lita spire til at vi faktisk skal gjere noko med eksportsubsidiane. Det er her dei rike landa må begynne, gå føre der vi kan, der det berre er den politiske viljen som manglar. Så får vi ha i bakhovudet at skal vi få størst mogleg effekt av bistandsbudsjettet, må vi sjå det i samanheng med alle dei andre faktorane som spelar inn. SV var imot at Noreg sende 150 soldatar til Irak og imot at styrkebidraget skulle finansierast over inneverande bistandsbudsjett. Forsvarsbudsjettet er den rette plassen å hente pengar til militære bidrag, sjølv om eg også ser at dei militære styrkane har utført arbeid av humanitær karakter. Men vi hadde fått meir igjen for pengane ved f.eks. å gje til humanitære organisasjonar, dersom det var humanitære oppgåver vi verkeleg ville ha utført, eller om det var minerydding vi verkeleg var ute etter. No har det i ettertid vist seg at «humanitært» òg betyr angrep, om vi eller britane blir angripne. Kven kan då skilje mellom oss og britane? FNs generalforsamling har i haust hatt eit overgripande tema. Det har vore sikkerheita til det humanitære personellet. Vi veit at vi er oppe i ein situasjon der humanitær og militær innsats blir blanda i hop. Vi kjenner det frå Afghanistan-debatten, då SV bad om stans i bombinga for at humanitær hjelp skulle komme fram før vinteren sette inn. I Irak er det blitt så ille at mange organisasjonar har sett seg nøydde til å trekkje seg ut på grunn av den vanskelege sikkerheitssituasjonen. Det såkalla humanitære rommet, som ein raud kross, ein raud halvmåne eller andre teikn på humanitært arbeid betydde før, er på veg til å bli snevra inn. Krigen blir endå meir inhuman enn han treng å vere, og vi risikerer å tape noko av det som har blitt oppnådd gjennom mange tiårs arbeid for å beskytte sivile i krig, dersom skiljet mellom humanitær og militær innsats blir gjort utydeleg, dersom ikkje verdas stormakter sjølve praktiserer ei streng fortolking av f.eks. Genèvekonvensjonen, og dersom vi får ei utvikling der hjelpearbeidarar blir gjorde til mål for krigshandlingar. I dag er sikkerheitssituasjonen ute av kontroll i Irak. Etter SV sitt syn ligg ansvaret for å få sett over makta til det irakiske folket via FN hos okkupanten USA. I dag må det vere openbert – sjølv for Framstegspartiet i denne sal – at krigen mot Irak var eit enormt feilskritt. Det er no bl.a. klart at USA gjekk til krig utan å ha hatt ein skikkeleg plan for kva som skulle skje etter at Saddams regime fall. Situasjonen som har oppstått, inneber truleg ein farlegare situasjon for verda enn tidlegare, nettopp fordi Irak no har blitt ein stad som trekkjer til seg terroristar, og der hatet mot Vesten har fått næring. Eg seier ikkje at det beste hadde vore om Saddam hadde halde fram. Men det beste hadde vore om ein hadde lagt ein meir langsiktig og fornuftig strategi for internasjonal bistand for demokrati i Irak. I skuggen av debatten om sikkerheit for hjelpearbeidarar er vanskeleg å oppnå, kjem sikkerheita for irakarane. Hittil reknar ein med at mellom 5 000 og 10 000 irakarar har blitt drepne i krigen. Når krigen ein dag kjem til ende, kjem kostnadene til oppbygging. Desse tappar igjen ein allereie smalhans bistands- og nødhjelpsmarknad. Vi er tilbake der eg starta, at vi må vise vilje til å gje meir bistand og slette gjeld, noko som blir vanskelegare om fattige land heile tida skal sjå seg etterprioritert av opprydding etter dei krigane rike land set i gang sjølve. SV la fram eit alternativt budsjett, der vi ønskte ein kraftig auke av løyvingane til fredsarbeid, også i Noreg. Vi tok då utgangspunkt i ei betydeleg påplussing av ramma for utanriksområdet. Innafor ramma foreslo vi også ein viss auke i støtta til fredsorganisasjonar. Opplysningsarbeid for fred er eit viktig arbeid, som bør styrkjast. Det er eit misforhold mellom dei tilskotta som blir ytte til dei sivile organisasjonane som mottek over 55 mill. kr over forsvarsbudsjettet, og tilskott til organisasjonar som jobbar med fred og nedrusting. SV ber Regjeringa om å reservere tilskottet til organisasjonar som ikkje blir støtta over Forsvarsdepartementet. Stortinget har no fått seg forelagt omorganisering av NORAD. For SV ville det vore meir naturleg å take denne debatten i samband med den varsla stortingsmeldinga til våren. Ein av grunnane til det er at omorganiseringa kan få følgjer for kva slags bistandspolitikk Noreg faktisk skal føre. Blir det sendt meir midlar gjennom multilaterale organisasjonar, og kan dette svekkje frivillige organisasjonar si deltaking i bistandspolitikken, er nokre av dei spørsmåla SV kunne tenkt seg å få diskutert meir grundig. Likevel er det viktigaste at vi får ei bistandsforvaltning som ikkje blir svekt, men som er i stand til å halde oppe kvalitet og resultatorientering. Situasjonen i Midtausten blir berre meir og meir dramatisk. I Israel ser vi at statsminister Ariel Sharon får kritikk frå eigne rekkjer for si krigføring inne i dei palestinske områda. Soldatar og offiserar uttaler at dei ikkje vil utføre angrepsordrar som er illegale eller umoralske. Dei nektar å take del i flyvåpenet sine angrep på sivile område. Muren blir bygd vidare som om ingenting skulle ha skjedd, og det skjer langt innafor den grøne linja frå 1967. Frå SVs side vil vi be Regjeringa framføre ein endå tydelegare kritikk overfor den israelske regjeringa for at den politikken som blir ført, både er folkerettsstridig og bidreg til å setje sikkerheita til den israelske befolkninga i ytterlegare fare. Palestinarane er i større grad enn før konflikten blei trappa opp, avskorne frå å kunne leve av eige arbeid. Som okkupant er Israel også ansvarleg for den palestinske befolkninga sine grunnleggjande behov.