Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-04-04:
Da EUs ministermøte i juni 1999 vedtok den såkalte Stabilitetspakten for Sørøst-Europa, skapte det forventninger om en ny giv for de krigsherjede landene på Balkan. Pakten var meget omfattende og satte seg følgende ambisiøse mål: utvikle demokratiske prosesserstyrke det politiske og økonomiske samarbeidetbeskytte minoriteterfremme fleretniske samfunnskape grunnlag for en sunn markedsøkonomi Det har snart gått ti måneder siden ministermøtet i Köln, og nærmere fem måneder siden stortingsmeldingen om den framtidige norske bistanden til landene i Sørøst-Europa ble lagt fram. Skal en i dag gjøre opp status for Stabilitetspakten, må konklusjonen dessverre bli at framdriften i prosessen så langt har vært lite tilfredsstillende. Det har tatt tid å omforme det engasjement og den entusiasme som initiativtakerne til Stabilitetspakten uttrykte i fjor sommer, til praktisk handling. Det inntrykk omverdenen sitter igjen med, er at det har skjedd lite konkret i forhold til de ambisiøse programmer som EU vedtok i juni 1999. Det er selvsagt riktig, slik tidligere utenriksminister Vollebæk skriver i brev til Arbeiderpartiets stortingsgruppe, at det i første rekke er landene i regionen selv som må ta initiativ og drive fram prosessen. Møtene som ble holdt høsten 1999, viste at det er nødvendig med oppfølging av sentrale land og organisasjoner dersom en skal makte å omforme strategien i Stabilitetspakten til praktiske samarbeidstiltak. Nå ser det imidlertid ut til at arbeidet er kommet inn i et bedre spor. Det er positivt at tilsluttede og assosierte stater til Stabilitetspakten på en konferanse i Brussel i forrige uke har tatt initiativ til å få prosessen ut av dødvanne. Rapportene fra møtet i Brussel kan fortelle at det nå er blitt enighet om å utløse hele 2,4 milliarder euro til Sørøst-Europa-programmet under Stabilitetspakten. Rammen for den internasjonale innsatsen, også den norske, må være Stabilitetspakten. Komiteen har sluttet seg til sentrumsregjeringens vurderinger både når det gjelder utviklingen på Vest-Balkan, den geografiske avgrensningen som meldingen legger opp til, og bruken av norske ressurser i området. Den politiske konsensus om Balkan-politikken som ble utviklet under krigshandlingene i Kosovo, blir nå videreført. Både Kroatia, Bosnia-Hercegovina, Makedonia, den føderale republikken Jugoslavia og Albania er hardt rammet av krigen i området. Derfor må innsatsen i første omgang konsentreres til Vest-Balkan. Senterpartiet hører med til det flertall som ber Regjeringen arbeide aktivt for at sanksjonene mot den føderale republikken Jugoslavia blir endret. De humanitære og politiske konsekvenser av sanksjonene tilsier en viss omlegging. Når erfaringene viser at uskyldige blir skadelidende, må det være riktig å vurdere sanksjonsformene på nytt. Det må kunne skje uten at en letter det internasjonale presset mot republikken. Og som komiteen sier: «Så lenge president Milosevic og dei andre som er tiltalt for krigsbrotsverk og «brotsverk mot menneskja» sit med makta er det vanskeleg å tenkje seg ei normal politisk og økonomisk utvikling i området». Det må heller ikke være noen tvil om at våpenboikotten må fortsette. En justering av sanksjonene bør imidlertid skje i forståelse med de andre land som arbeider innenfor Stabilitetspaktens ramme. Ensidige justeringer fra norsk side er med andre ord ikke aktuelt. En av målsettingene for Stabilitetspakten er å skape grunnlag for en sunn markedsøkonomi i området. Det blir derfor viktig å stimulere til økt handel også mellom landene i området. Da det tidligere Jugoslavia gikk i oppløsning, innførte utbryterrepublikkene tollbarrierer overfor hverandre. Skal det skapes normale økonomiske aktiviteter mellom disse landene, må det også arbeides for at disse tollbarrierene blir bygd ned. Dette vil ikke bare bidra til økonomisk utvikling i området, men på lengre sikt også til å redusere faren for nye konflikter. Gjennom Stabilitetspakten må de aktuelle mottakerland få hjelp til å utvikle både samfunnsinstitusjoner og rettssystem. Effektive samfunnsinstitusjoner som kan håndheve lover, er nemlig en forutsetning for å kunne trekke til seg investeringer, noe som igjen er en forutsetning for velstandsutvikling. Blant annet vil de garantiordninger som skal redusere risikoen for utenlandske investeringer, være viktige for gjenreisningsarbeidet. Landene i Sørøst-Europa trenger all den støtte de kan få i den krevende gjenreisningsperioden som ligger foran. Men samtidig må verdenssamfunnet innse at landene ikke må få følelsen av fullstendig å bli satt under administrasjon. Det er viktig at landene gradvis kan bygge opp både selvrespekt og selvtillit. Det betinger at det gis rom for en tilstrekkelig grad av selvbestemmelse, både når det gjelder planlegging og gjennomføring av programmene. Regjeringen beklager at EU har besluttet at deres bistand til infrastruktur i hovedsak skal være bundet, med andre ord forbeholdt bedrifter innenfor unionen. Selv om Norge i prinsippet mener at bistanden skal være ubundet, må en denne gang forholde seg til det faktum at de største bidragsyterne har valgt å binde sin støtte. Komiteen støtter meldingens forutsetning om at også den norske bistanden – mot denne bakgrunn – vil være bundet.