Heidi Greni (Senterpartiet), 2015-03-17:
I denne saken er utfordringen hvordan vi skal ivareta to reaksjonsformer mot kriminelle utlendinger som har i seg tiltak som i utgangspunktet er vanskelig å forene. Domsavsigelser som på den ene siden konkluderer med utvisningsvedtak og på den andre siden med tvungen omsorg eller med tvungent psykisk helsevern, er ikke lett å gjennomføre på en måte som ivaretar begge utfordringene. Forslagene i Prop. 34 L for 2014–2015 er gitt tilslutning fra en enstemmig komité. Det er et uttrykk for at det er funnet en hensiktsmessig og akseptabel måte å avveie de ulike reaksjonsformene på. I mange saker som gjelder rettslig prøving av oppholdstillatelse for utenlandske statsborgere, er vi en del av et internasjonalt avtaleverk som gir rammer for hva vi kan og bør gjøre. Når det gjelder overføring av de behandlingsdømte til deres hjemland, foreligger det ifølge departementet ingen internasjonale avtaler som forteller oss hvordan disse sakene skal løses. Departementet viser i proposisjonen til at sikkerhetspsykiatrien i noen tilfeller kan bli et oppsamlingssted for personer som er uten lovlig opphold i Norge, men som etter en kriminell handling er ilagt dom om tvungent helsevern. Dom om tvungen omsorg eller tvungent psykisk helsevern gis for å verne samfunnet mot fare for gjentakelse av alvorlige straffbare handlinger. Dagens bestemmelser i helsepersonelloven hindrer utveksling av informasjon om utviste utlendinger som er ilagt tvangsbehandling i Norge til den utvistes hjemland. En enstemmig komité slutter seg til en lovendring som fastsetter at lovbestemt taushetsplikt ikke blir til hinder for at det gis nødvendige opplysninger om særreaksjonsdømte utlendinger til utlendingsmyndighetene til bruk i en utvisningssak. Ved utvisning skal myndighetene ta hensyn til sikkerheten for den domfelte i det samfunnet vedkommende skal utvises til. En viss behandlingstid i Norge vil i de fleste tilfeller være påkrevet, heter det i proposisjonen, hvor det også vises til at Den europeiske menneskerettighetsdomstolen forutsetter at myndighetene har en viss oversikt over domfeltes behov for helsetjenester og muligheter for å få dekket disse i det land vedkommende utvises til. Dette vil være til det beste både for at den utviste skal få adekvat helsehjelp i hjemlandet og selvfølgelig også for at mottakerlandet kan ha nødvendige opplysninger om vedkommendes kriminelle fortid og farepotensial. Fra Senterpartiets side har det ikke vært vanskelig å gi sin tilslutning til lovendringene som følger av den framlagte proposisjonen. Både fra samfunnets side, og svært ofte også fra den domfelte, vil det være riktig å kunne gjennomføre et utvisningsvedtak som er truffet, men som dagens lovverk gjør det vanskelig å gjennomføre. Så er det samtidig forhold som må ivaretas ut fra både den domfeltes side og det samfunnet som vedkommende skal utvises til. For det første: Vi har et ansvar for at nødvendig helsehjelp ikke blir avbrutt uten at den kan gjenopptas i hjemlandet. For det andre: Vi har et ansvar for at farlige domfelte ikke sendes ut av landet til et hjemsted som ikke har muligheter for å skjerme seg mot gjentakelse av farlig kriminalitet. Jeg understreker derfor komiteens merknad hvor regjeringen blir bedt om å følge nøye med på utviklingen i etterkant av lovendringen, med sikte på rask korreksjon av regelverket dersom det skulle vise seg å få urimelige konsekvenser.