trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bent Høie (Høyre), 2014-10-22:
Jeg kan selvfølgelig ikke gå inn i den konkrete saken, men som jeg sa, mener jeg at kommunene skal møte sine ansatte, ikke minst brukerne av kommunale pleie- og omsorgstjenester og andre tjenester, på en måte der en involverer brukerne i de beslutningene som tas – ikke med en ovenfra-og-ned-holdning, ikke med henvisning til rigide regler eller paragrafer, men i dialog med brukerne. Det er også slik at Stortinget har etablert en pasient- og brukerombudsordning, og jeg er veldig opptatt av at istedenfor alltid å henvise innbyggere til å klage til Fylkesmannen, som er en ganske krevende prosess, er det mange som har gode erfaringer med å ta kontakt med pasient- og brukerombudene, og bruker dem for å få hjelp til å få til en bedre dialog f.eks. med en kommune eller i noen tilfeller også spesialisthelsetjenesten.
Bent Høie (Høyre), 2014-10-22:
Representanten er her inne på veldig grunnleggende og viktige spørsmål. Vi vet for lite om kvaliteten i de kommunale pleie- og omsorgstjenestene. Det er det absolutt grunn til å slå fast. Derfor har jeg også i det statsbudsjettet som er lagt fram nå, foreslått at en skal etablere et kvalitetsregister for de kommunale pleie- og omsorgstjenestene nettopp for at vi i større grad da skal ha kunnskap om kvaliteten på de tjenestene. Vi jobber nå med en stortingsmelding om den kommunale helsetjenesten, der vi ikke minst vil løfte fram spørsmål knyttet til hvordan vi skal sikre bedre kvalitet på disse områdene. Jeg er overbevist om at det i den sammenheng er to faktorer som er helt avgjørende. Det er kompetanse og ledelse. Der har vi store utfordringer. Vi er nødt til å heve den generelle kompetansen i de kommunale pleie- og omsorgstjenestene og ikke minst også utvikle bedre ledelse.
Bent Høie (Høyre), 2014-10-22:
Bruk av kunst og kultur i omsorgstjenesten kan tjene mange ulike formål. Kunst og kultur kan være en del av den gode omsorgen, og det kan skape meningsfylte fellesskapsopplevelser i hverdagen. Det kan altså være pleie og omsorg, det kan være underholdning, og ikke minst kan kultur ha en behandlende og terapeutisk effekt. I de senere årene har det vært bevilget midler til kulturformidling og kulturopplevelser gjennom ordningen Den kulturelle spaserstokken. Vi har gjort en klar prioritering og mener at kommunene har veldig mange muligheter til å sikre den delen av dette som er underholdning, gjennom de tilskuddene som de allerede gir til det lokale kulturlivet. Derfor har vi nå prioritert statens innsats for å bygge opp kompetanse innen det som i realiteten er å bruke kultur og musikk i terapi. Dette er godt dokumentert, og det fungerer veldig bra, i forbindelse med både stell og aktiviteter. Det fungerer godt mot uro, depresjon og utagering og bidrar til mindre bruk av psykofarmaka. Derfor foreslår vi en omprioritering og bruker nå 5 mill. kr mer til å videreutvikle og spre opplæringsprogram om miljøbehandling og integrert bruk av musikk og sang til ansatte i omsorgstjenesten. Videre foreslås det å omprioritere 10,4 mill. kr til å utvikle tiltak for aktivitet og kultur i omsorgstjenesten. Midlene legges inn i et nytt kompetanse- og innovasjonstilskudd til kommunene. Den samlede tilskuddssummen på dette området er på om lag 260 mill. kr, og formålet er å stimulere kommunene til å sette i verk kompetansetiltak og utviklingsarbeid ut fra lokale forutsetninger og behov. Midlene kan bl.a. bidra til at det utvikles innovative kulturtilbud for brukerne. Midlene skal forvaltes av Fylkesmannen og skal ses i sammenheng med Kommunal- og moderniseringsdepartementets skjønnstilskudd til kommunal innovasjon og utvikling. I tillegg foreslår Kulturdepartementet å omprioritere sin del av midlene og gi støtte til prosjektet Krafttak for sang, hvor bl.a. sang i eldreomsorgen inngår som et viktig programområde. I en pilotperiode vil sang i eldreomsorgen kunne spres til et større antall eldreinstitusjoner over hele landet. Men det viktigste er rett og slett at når det gjelder den delen som kan oppfattes som viktig og meningsfull underholdning, har kommunene allerede i dag veldig mange virkemidler. Det kommunene har behov for hjelp fra staten til, er å bidra til kompetanseheving i å bruke musikk og kultur som en kunnskapsbasert, integrert del av pleie og omsorg. Vi ser at dette har store, positive effekter, ikke minst for eldre mennesker med demens. Det fører til redusert uro, og det reduserer òg bruken av unødvendige medisiner.
Bent Høie (Høyre), 2014-10-22:
Jeg har ingen grunn til å si at Den kulturelle spaserstokken ikke har vært et positivt innslag i den kommunale pleie- og omsorgstjenenesten. Det å få gode kulturopplevelser er noe som alle sammen har stor glede av, uavhengig av hvor man er i livet. Spørsmålet mitt er: Hvor er det riktig at staten setter inn sin innsats, og hvor er det kommunene selv har alle forutsetninger for å kunne håndtere utfordringene? Min oppfatning er at kommunene, som er hovedbidragsyterne til det lokale kulturlivet, har veldig mange sterke økonomiske virkemidler for å sikre at eldre og andre innenfor pleie- og omsorgssektoren også får gode kulturelle opplevelser. Kommunene har behov for hjelp fra staten for å bidra til at de ansatte har kompetanse til å bruke musikk og kultur som en integrert, forskningsbasert og kunnskapsbasert del av terapien. Derfor er dette et uttrykk for en klar prioritering, der vi prioriterer kompetanse, og så kan kommunene selv håndtere det som er underholdning.
Bent Høie (Høyre), 2014-10-22:
Jeg reagerer veldig sterkt på Aftenpostens tendensiøse framstilling av denne saken i dag, der de helt for egen regning skriver at vi sier at de ansatte skal stå for underholdningen. Det er feil. Profesjonelle og gode kulturopplevelser skal selvfølgelig mennesker som jobber med og i kulturlivet, enten på frivillig basis eller profesjonelt, stå for. Kommunene har alle muligheter til å sikre dette for sine innbyggere som har behov for tjenester fra pleie- og omsorgssektoren. Det er dette det er snakk om. Det er en klar prioritering – en prioritering som ble gjort etter 6. mai, da jeg svarte på dette i Stortinget. Det er også i tråd med det en enstemmig komité sa da man behandlet spørsmålet om morgendagens omsorg. Der understreket komiteen at «terapeutisk bruk av sang og musikk mot uro og depresjon ved demens viser seg å kunne redusere både utagering og medikamentbruk hos eldre.» Og: «Det er stort behov for å integrere kulturformidling som metode i behandling og pleie, og for at ny praksis kan utvikles, spres og tas i bruk i hele landet.» Det er det regjeringen nå følger opp og prioriterer.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-10-22:
«6. mai i år sa helseministeren at Den kulturelle spaserstokken er en god ordning som vil videreføres. I statsbudsjettet for 2015 er den fjernet. I 2014 fikk fylkeskommunene 30,8 mill. kr gjennom Den kulturelle spaserstokken. Kan helseministeren gi en konkretisert oversikt over hva 15,4 mill. kr i økt bevilgning til opplæring innen miljøbehandling og til utvikling av tiltak for aktivitet og kultur i omsorgstjenestene innebærer, og forklare hvordan det erstatter Den kulturelle spaserstokken?»
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-10-22:
Den kulturelle spaserstokken vart oppretta for å bidra til at eldre skulle få eit tilpassa kulturtilbod på dei arenaene som dei er på i dagleglivet. Når ein les Bergen kommune sin årsrapport frå 2013, viser han at Den kulturelle spaserstokken hadde 80 forskjellige mottaksplassar: 40 sjuke- og aldersheimar og resten fordelt på service- og omsorgsbustader, seniorsenter, dagsenter for eldre, faste forsamlingsstader drivne av frivillige, osv. Ikkje eitt vondt ord om å styrkja dei andre tiltaka som helseministeren viste til – det er viktig med meir aktivitet i eldreomsorga – men eg kan ikkje forstå korleis helse- og omsorgsministeren meiner at å kutta ut kulturtilbod på dagsenter, på seniorsenter og for heimebuande eldre skal bidra til ei betre eldreomsorg.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-10-22:
I Stortinget 6. mai i år sa helse- og omsorgsministeren dette: «De senere årene har det vært et bredt flertall i Stortinget om å gi tilskudd til Den kulturelle spaserstokken –(…) Spaserstokken legger til rette for et samarbeid mellom kultursektoren og omsorgssektoren, slik at eldre på sykehjem og i institusjoner kan oppleve kunst og kultur av høy kvalitet. Et mangfold av sjangre og uttrykk har vokst fram takket være denne tilskuddsordningen, og arrangementene har gledet svært mange brukere. Den kulturelle spaserstokken er en god ordning, og vi ønsker derfor å videreføre den.» (…) Torstein Hvattum, som er kommentator i Aftenposten, spør i dag: «Har du glemt det du lovet, Høie?» Eg har eit spørsmål i tillegg: Om regjeringa bruker den same argumentasjonen om Den kulturelle skulesekken, har regjeringa planar om å læra opp lærarane i song og også kutta ut Den kulturelle skulesekken?
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2014-10-22:
«Norsk Lektorlag melder om at i en fersk medlemsundersøkelse sier 57 pst. av lektorene at de har følt et press fra skoleledelsen om å gi elever standpunktkarakterer til tross for høyt fravær. I boka «Bak fasaden i Osloskolen» kommer forfatter Malkenes med kritikk av at resultatfokuset fører til at lærerne senker kravene til å sette toppkarakterer. Hva vil statsråden gjøre for at det sterke målstyringsregimet ikke skal svekke tilliten til resultatene og forhindre at kunstig karaktersetting tilslører virkeligheten?»
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2014-10-22:
Fravær er, som statsråden tar opp, ett aspekt ved mitt spørsmål. Det er ikke det jeg har lyst til å adressere her, for det tror jeg vi kommer tilbake til – antakeligvis i en større diskusjon. Hovedspørsmålet er: Hvorfor setter lærere karakterer på elever når de ikke har grunnlag for det? Hvorfor føler de det presset? Er det på grunn av fraværsreglementet – at det er det som er problemet? Nei, det tror ikke jeg. Problemet er at vi har fått et målstyringsregime som ikke i hovedsak er opptatt av elevene. Karakteren settes for å gi skolene, skoleeierne og skolemyndighetene et inntrykk av hvordan denne skolen kommer ut på rangeringen i forhold til andre skoler eller kommuner. Ser statsråden utfordringen dagens målstyringsregime gir? Hva vil statsråden gjøre for at vurderingssystemet skal støtte elevenes læringsutbytte, ikke kommunenes og skolenes innbyrdes konkurranse?
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2014-10-22:
Lederen for Norsk Lektorlag, Paulsen, sier: «Vi står overfor et voksende problem der skoleledere som konkurrerer om best mulig resultater for sin skole, mer eller mindre eksplisitt krever bedre resultat.». Det er slik at seks av ti lektorer opplever press for å gi disse karakterene, og det er jo ikke bare på grunn av fraværet. Hvis det er fravær, må de jo kunne la være å sette de standpunktkarakterene. Men det kan slå dårlig ut for deres skole, for deres rektor, og det betyr da at vi også må se på hva slags type prøveregime vi har. Vi har to ulike prøvekategorier, vi har de læringsstøttende, og så har vi de mer kontrollerende og rangerende prøvene, som TIMSS, PISA og nasjonale prøver. Jeg spør igjen: Hvordan vil statsråden jobbe for å utvikle et mer rettferdig og troverdig vurderingssystem i Norge, der elevenes faktiske læring og ferdigheter blir viktigst? Det blir jo heller ikke rettferdig overfor elevene hvis de blir satt karakter på uten at man har et grunnlag.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-10-22:
Spørsmålet dreier seg om to forskjellige problemstillinger. Den ene problemstillingen fra Norsk Lektorlag er hvorvidt lærerne, de ansatte, mener de har grunnlag for å sette karakter. Det andre spørsmålet, som er en påstand som kommer i en bok som en som heter Malkenes har forfattet, er at det er et mer generelt press for å sette bedre karakter. Jeg er for det første opptatt av at vi skal ha tillit til, at man skal kunne ha tillit til, at resultatene elevene oppnår i skolen, er riktige. Så til den første problemstillingen: Vi har fått signaler som tyder på at enkelte lærere opplever uklare regler når det gjelder fravær, vurdering som gis underveis i opplæringen og grunnlaget for den standpunktkarakteren som settes. Usikkerheten rundt spørsmålet om fravær knyttes til hvor mye fravær som kan aksepteres for at læreren med rimelig sikkerhet kan si at hun har et tilstrekkelig grunnlag for å kunne sette en standpunktkarakter. Det er ofte en sammenheng mellom elevenes fravær og vurderingsgrunnlaget. I tillegg oppleves regelverket som omhandler forholdet mellom den vurderingen som gis underveis og standpunktvurderingen, som noe utydelig av en del lærere slik det er i dag. Mange etterspør klarere regler for hvordan underveisvurderingen kan tydeliggjøres som et nødvendig utgangspunkt for standpunktvurderingen. Vi har sendt et tredelt oppdragsbrev til Utdanningsdirektoratet om vurdering. I en av delene av oppdragsbrevet ber vi direktoratet om å foreslå modeller for hvordan det kan innføres en fraværsgrense som kan tydeliggjøre elevenes plikt til å være til stede på skolen for å sikre lærerne et godt og variert vurderingsgrunnlag. I tillegg skal direktoratet utrede forslag til hvordan regelverket i større grad kan tydeliggjøre at den vurderingen som gis underveis, er et viktig utgangspunkt for standpunktvurderingen. Etter planen skal forslaget sendes på høring våren 2015 og endringene være klare fra og med neste skoleår. Det er lærernes profesjonelle vurdering som er grunnlaget for fastsettelsen av en standpunktkarakter. I tillegg har rektor, i henhold til dagens regelverk, ansvaret for at faglærere setter standpunktkarakterer. Rektor kan be om ny vurdering hvis vedkommende er i tvil om reglene for fastsetting av standpunktkarakterer er fulgt. Hvis det viser seg at det ikke er grunnlag for å sette standpunktkarakter, f.eks. fordi eleven har vært for mye fraværende, har rektor ansvar for at det blir fattet et enkeltvedtak om at standpunktkarakterer ikke skal bli gitt. Jeg tar på største alvor at flere lektorer melder at de føler seg presset til å gi en standpunktvurdering de mener de ikke har grunnlag for å gi. Faglig integritet og skjønn er en viktig del av lærernes profesjonsansvar. Jeg mener at å klargjøre regelverket vil kunne bidra til at lærere lettere kan ivareta sitt profesjonelle skjønn. Arbeidet med vurdering for læring, å få flere lærere til å gjennomføre sensorskolering og en generell videre- og etterutdanning vil også kunne bidra i så måte.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-10-22:
Hvis det er slik at lærere føler seg presset til å sette en standpunktkarakter de mener det ikke er grunnlag for faglig sett, er det helt uholdbart. Det er selvfølgelig naturlig at det i kollegiet kan være diskusjon om hva en karakter skal være, eller at man har diskusjoner om hva som skal være det faglige grunnlaget for å sette en bestemt karakter, men det skal ikke være noe press. Så stusser jeg litt over at representanten så enkelt hopper over at det Norsk Lektorlag faktisk har spurt om, gjelder dem som føler at de ikke har grunnlag for å sette karakter på grunn av høyt fravær hos elevene. Da er det jo relevant, i hvert fall, å vurdere det faktum at under den rød-grønne regjeringen ble skolenes mulighet til å ha et fast fraværstak fjernet. Mange skoler hadde f.eks. en kontrakt, så å si, med elevene, hvor man sa at hvis eleven er borte mer enn 20 pst., kan det ikke settes karakter. Den muligheten ble fjernet under de rød-grønne. Det tror jeg har vært et viktig bidrag til at det har blitt en individualisering av karaktersettingen, som igjen har gitt opphav til det lektorene her melder om.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-10-22:
Jeg er grunnleggende uenig i det, hvis virkelighetsbeskrivelsen til representanten er at elever i dag jevnt over ikke kan være sikre på om karakterene deres har et godt faglig utgangspunkt. Det er jeg grunnleggende uenig i. Og så er det en vesensforskjell på f.eks. TIMSS og PISA og de nasjonale prøvene. TIMSS og PISA er jo utvalgsprøver som nettopp har en ikke læringsstøttende funksjon. Nasjonale prøver er for alle på visse årstrinn og har også en læringsstøttende funksjon. Det er jo noe av poenget med de nasjonale prøvene. De brukes i undervisningen, og de brukes også f.eks. til å se hvem i klassen som trenger ekstra oppfølging. Dette er det også gode tall på, som vil komme etter hvert. Så mener jeg at det er bra at skolene konkurrerer om resultater, i den forstand at de forsøker å få elevene til å lære mer – det er bra. Hvis det blir en utvikling hvor man har resultater som blåses opp, vil det avsløres f.eks. gjennom eksamenssystemet eller gjennom de nasjonale prøvene, og det skal vi slå ned på.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-03-25:
Jeg vil på vegne av meg sjøl, Torgeir Micaelsen og Lise Christoffersen legge fram representantforslag om oppgradering og gjenåpning av Steinberg stasjon i Buskerud, som planlagt i desember 2014.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2014-03-25:
Eg vil starte med å takke representanten Solhjell og representanten Hansson for gode innlegg og for støtte til forslaget. Men det var ikkje derfor eg tok ordet igjen. Eg tok ordet igjen for å svare på litt av kritikken frå representanten Tetzschner, som starta med å seie at Venstre normalt er ein god alliert i spørsmål om registreringsordningar. Eg takkar for komplimenten, sjølv om eg er litt usikker på om eg kan gjengjelde han fullt ut. Dette er ikkje eit spørsmål om å innføre det totale overvakingssamfunnet, verken i Norge eller på Stortinget, slik eg kan få litt følelsen av når eg høyrer på representanten Tetzschner. Det er rett og slett eit spørsmål om å ta sikte på å gjennomføre openheit der det er praktisk mogleg – verken meir eller mindre. Ein har lobbyregisterordningar i mange land. I mange statar i USA går ein mykje lenger enn det vi har foreslått, med bl.a. detaljert registrering av økonomisk interesse involvert. Det foreslår vi ikkje. Vi foreslår eit, etter vårt syn, ganske enkelt lobbyregister, som vil medføre minimalt med byråkrati, og som bør vere praktisk mogleg for presidentskapet å komme med eit forslag til. Eg opplever at motargumenta som så langt har komme frå dei to partia som har ytra seg mot, dvs. Høgre og Kristeleg Folkeparti, hovudsakleg går ut på at det forslaget vi kjem med, ikkje er perfekt, og at det vil vere mogleg å omgå det. Det er ikkje slik at det er noko mål at alt stortingsrepresentantar føretek seg, skal registrerast – sjølvsagt ikkje. Det er heller ikkje noko mål at all kommunikasjonen dei har, skal registrerast. Men det som allereie i dag blir registrert, og som det er ganske formelle rammer rundt, nemleg møte på Stortinget med interesseorganisasjonar, burde det vere fullt mogleg å kunne opne opp og gje informasjon om. Så kallar representanten Tetzschner det for mistillit mot stortingsrepresentantane. Det synest eg er eit underleg argument. Er det mistillit mot Stortingets komitéar at ein har opne høyringar, som mange kjempa mot for ti år sidan med nøyaktig dei same argumenta som ein brukar i dag? Er det mistillit mot forvaltninga at ein har openheit rundt saksbehandlinga der? Er det mistillit mot landets lokale folkevalde og formannsskap at ein har openheit rundt dei møta, sjølv om mange altfor ofte forsøkjer å lukke dei? Openheit om det som det er praktisk mogleg å ha openheit rundt, bør vere hovudregelen – ikkje minst i landets nasjonalforsamling, der vi sit og er heldige og forvaltar mykje makt på vegner av innbyggjarane. Det bør innbyggjarane ha krav til mest mogleg innsyn i. Representanten Solhjell nemnde at det er sider ved forslaget som kunne vore betre. Det er godt mogleg. Derfor er heller ikkje det konkrete forslaget vi røystar over i dag, ei utførleg beskriving av eit register. Det er snakk om å be presidentskapet om å utarbeide eit forslag. Eg er einig i at der bør dei parlamentariske leiarane involverast, slik at ein kan finne noko som fungerer godt i dette hus.
Michael Tetzschner (Høyre), 2014-03-25:
Først til representanten Hanssons innlegg, som viste seg å være en advokatur for et helt annet forslag enn det som er fremsatt. Han konsentrerte seg om de mektige lobbyinteressene, mens det forslaget han støtter, er at alle som oppsøker noen av de folkevalgte på Stortinget på vegne av seg selv eller andre for å påvirke, altså skal registreres. Man skal også tenke igjennom hva dette vil føre til. Bortsett fra at det vil være en praktisk terskel, vil det også være en innholdsmessig terskel, som burde interessere oss fra et demokratisynspunkt. Representantene er avhengige av å få innspill fra offentligheten, fra sine egne velgere. Jeg har selv hatt henvendelser som gjaldt juks med ventelister i helsevesenet. Det gjorde meg i stand til å stille meget presise spørsmål til Arbeiderpartiets helseminister. Det hadde sikkert ikke vært greit for min kilde om man så enkelt bare kunne se i registeret hvem som hadde snakket med meg 14 dager før det innlegget – så mange kommer det ikke fra Helse-Norge til meg, men de representerer veldig mange forskjellige, så det hadde vært veldig enkelt. Denne høynede grensen vil føre til at Stortinget vil bli mer henvist til og avhengig av den offisielle informasjonen man får fra regjeringen, gjennom regjeringens forslag, gjennom proposisjonene og NOU-ene. Jeg kan ikke se at dette er en styrke for informasjonsflyten i samfunnet og for folkestyret. Jeg må også si at i det siste innlegget fra representanten Rotevatn, som heller ikke argumenterer veldig sterkt for de personvernmessige sidene på representantnivå som forslaget innebærer, er representanten kommet i skade for å blande inn det som jeg er tilhenger av, nemlig fullt innsyn i organenes virksomhet. Når det er offentlighet om Stortingets møter – dette møtet her er et godt eksempel på det – eller komitéhøringer, er det altså organoffentlighet. Men når det gjelder representantenes gjøren og laden, har dette et så sterkt preg av overvåking at man ikke kan stille opp med en argumentasjon som vil atskille seg fra senere krav om å få fullt innsyn i korrespondanse og eventuelt telefonsamtaler og e-poster – fordi det er så bra med åpenhet. Og det er ingen av de foregående talerne som har gjort en slik avgrensning.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-25:
Eg er oppteken av å finne ut kva auka fleksibilitet i barnehageopptaket betyr. Det vi har fått avklart gjennom arbeidet med innstillinga, er i alle fall at det, ifølgje Høgre, betyr endå fleire enn to opptak i året, og at det må bety fleire plassar. Derfor kunne eg tenkje meg å spørje: Legg ein i ordet «fleksibilitet» eit jamleg opptak, altså at ein når ein til kvar tid ønskjer det, skal kunne få opptak i barnehagen? Dersom ikkje, kan representanten seie noko om kva det er ein faktisk skal oppnå?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-25:
Dette vil eg karakterisere som eit svært ambisiøst innlegg. Dersom det skal vere slik at alle foreldre med barn over eitt år har ein rett til å få plass i barnehage, må jo den avkodast, men eg forstod representanten Bekkevold slik at det betyr når ein skulle ønskje, altså noko tilnærma løpande opptak. Det eg ønskjer å utfordre representanten på, er: Er han einig i at det går an å tenkje sånn at to opptak er meir ambisiøst enn eitt, tre er meir enn to, fire er meir enn tre, og løpande igjen er mykje meir ambisiøst enn fire og tre og to og eitt? Dersom han er einig i at det her går eit slags hierarki, ville ikkje då to vert på veg mot løpande? Eller har Kristeleg Folkeparti det synet at vi skal hoppe frå eitt til løpande direkte? Eg ønskjer å forstå tenkinga om korleis dei vil kome til det veldig ambisiøse og flotte målet.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-25:
Eg trur eg forstår alt det, men poenget mitt er følgjande: Anten løpande betyr på dagen eller på uka eller på månaden eller kva det betyr, inneber det mange fleire barnehageplassar og mange fleire tilsette og mykje meir pengar der ute. Då er iallfall to opptak i året, eller til og med en tredjedel av to – ein del hundre millionar – på veg til det. Det antek eg representanten må vere einig i, med mindre det finst ein magisk annan veg. Då er spørsmålet: Kvifor kan vi ikkje bruke dei pengane og gjere det skrittet på veg mot det Kristeleg Folkeparti ønskjer? Sjølv om det er enormt ambisiøst og kanskje ligg litt framme, kan eg ikkje forstå anna enn at det ville måtte vere eit framskritt på veg mot løpande å få to.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-25:
Dette var jo eit forståeleg og edrueleg innlegg og ei forståeleg grunngjeving for kvifor ein ikkje støttar eit forslag no. Det er synd at Venstre ikkje hadde styrke til å få gjennomslag for det i haust, men det er òg høgst forståeleg. Det eg har lyst til å utfordre representanten på, er noko statsministeren sa då ho vart spurt om dette, og som kanskje er den eigentlege grunnen til at vi står der vi står i denne saka. For ho vart i spørjetimen spurt om kvifor ein ikkje hadde prioritert dette, og kvifor ein ikkje hadde prioritert å auke talet på barnehageplassar. Då svara ho: «Denne regjeringen prioriterer å satse mer på kunnskap i skolen(…)(…)(…) Nå skal altså kunnskapen, læreren, være i fokus, ikke alle andre ting. Det betyr at det vil være områder som blir nedprioritert.» (…) (…) (…) Korleis vil Venstre sikre at alle desse orda ikkje vert ei nedprioritering av to opptak eller ein annan modell som sikrar fleire opptak?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-25:
Med all respekt: Det var jo ikkje akkurat sånn at vi satt stille og såg på barnehagane i dei åra. Over 60 000 fleire barn fekk plass. Som sagt, vi måtte iallfall få på plass eitt barnehageopptak og full dekning før vi kunne få på plass to. Det tok mange år og – som representanten sa – fleire år enn det vi hadde som mål å få til. Så måtte vi få ned prisen, sånn at det skulle bli eit reelt tilbod til alle. Då prisen gjekk ned, var det òg fleire som søkte, og dermed altså endå tøffare å kome til det. Så måtte vi sørgje for å halde ved like kvaliteten. Det er godt dokumentert at det vart han, og han må få eit ytterlegare løft framover. Og vi innførte ein lovfesta rett. Alt det skjedde i løpet av dei åra. På slutten av den perioden begynte vi òg på opptrappinga mot to opptak. Så vil eg seie at dersom representanten synest det er så ille at dei tinga ikkje vart gjorde godt nok, vel, så gjer det no då! No har jo Høgre fått makta. Då kan dei gjere det dei ikkje syntest vart godt nok gjort i den førre perioden. Men det viser seg at dei har eigentleg ikkje tenkt å gjere det likevel.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-25:
Det er ikkje det eg trur. Dagens situasjon er at alle kommunar har minst eit opptak i året, men svært mange kommunar har fleire. Den viktigaste grunnen til at dei har fleire, er jo at dei har fleire barnehageplassar, sånn at dei kan tilby det. Eg er heilt sikker på at den situasjonen vil eksistere i framtida. Derfor er det ikkje det spørsmålet er. Spørsmålet er: Skal vi gje alle ein tryggleik for at dei kan få barnehageplass raskare, f.eks. ved først å seie minst to opptak i året – og dersom nokon ønskjer å gå vidare, som både Framstegspartiet og Kristeleg Folkeparti vil, gå vidare til ei form for løpande opptak? Skal ein det, vil det koste nokre ressursar. Ein bør byggje ut plassar, bl.a. i ein del av våre større byar, og dei ressursane må setjast av. Derfor hadde det vore ein god start å gjennomføre regjeringas opptrappingsplan, og så kunne ein gå endå vidare dersom ein ønskte det.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-25:
Viss kvalitet er det store prosjektet, kunne ein forstått det dersom ein kutta løyvingane til to opptak og brukte det på kvalitet i barnehagen i staden – men ein gjorde ikkje det. Ein brukte det på heilt andre ting: kontantstøtte og kva det no var. Ein tok pengar frå barnehagen ved første forsøk. Det er berre ikkje sånn ein startar eit løft. Eg trur heller det er statsministeren som har rett: Nokre område må nedprioriterast – barnehagen er tydelegvis eitt av dei. Det er bra at dei raud-grøne rettane – for å kalle det det – dei rettane vi hadde i fjor, framleis gjeld. Dei var ganske gode, dei vart innførde i eit breitt forlik. Det spesielle er at vi har hatt veldig brei einigheit om at dei må verte endå betre. No vart to opptak grundig avlyste, kan ein vel seie – med ein serie adjektiv som eg ikkje rakk å notere. Spørsmålet er då: Betyr det at regjeringa heller vil søkje i retning av det Kristeleg Folkeparti og Framstegspartiet står for, nemleg løpande opptak? Er løpande opptak den betringa ein ser for seg?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-25:
Eg skjønar at vi må vente på kva slags modell som kjem. Eg trur det er heilt feil at to opptak vil føre til mindre fleksibilitet eller ta bort moglegheiter som er der i dag. Det ville tvert imot bety fleire barnehageplassar i botnen, noko som ville gjere at endå fleire kommunar kanskje kunne leggje noko til dei nasjonale rettane. Grunnen til at dei kan det i dag, er at dei har det moglegheitsrommet. Mitt andre spørsmål er ganske enkelt, for eg trur – eg håpar i alle fall – at uavhengig av modell kan vi verte einige om at viss fleire foreldre raskare skal få barnehageplass, krevst det fleire barnehageplassar. Er det ambisjonen til kunnskapsministeren at det i dei neste budsjetta skal verte fleire barnehageplassar i Noreg, ikkje færre?
Mette Tønder (Høyre), 2014-03-25:
Jeg tror jeg må begynne med å presisere det jeg faktisk sa. Jeg sa at kvalitet er det som må være viktigst, og vi må også få til fleksible løsninger. Så gjelder det å få plass til de barna som trenger plass, og ja, det vil bety flere plasser.
Mette Tønder (Høyre), 2014-03-25:
Først vil jeg minne representanten på at han satt i regjering i åtte år og ikke klarte å komme med et forslag til et mer fleksibelt opptak. Og når man nå kom med det, var det en opptrapping. Så må jeg berømme dem som sier at de ønsker noe i denne saken, men som det står klart i brevet fra statsråden, trenger vi litt mer kunnskap før vi kommer med forslaget. Regjeringen har også sagt at den vil komme med et forslag til Stortinget.
Mette Tønder (Høyre), 2014-03-25:
Jeg vil første minne om at man brukte syv og et halvt år før man klarte å komme med dette forslaget da man satt i regjering, en flertallsregjering. Vår regjering har sagt at den ønsker litt mer tid for å innhente kunnskap og komme med et godt forslag, slik at vi får et mer fleksibelt opptak i barnehagene våre.
Mette Tønder (Høyre), 2014-03-25:
Vi har sans for Arbeiderpartiets utålmodighet i denne saken. – Det er viktig å berømme hverandre også. Samtidig er spørsmålet: Hvis dette er så viktig, hvorfor klarte de ikke på åtte år å få det til? Det er mitt spørsmål.
Mette Tønder (Høyre), 2014-03-25:
Dette har vært en spennende debatt. Det er klart at denne regjeringen er for å få på plass en fleksibel opptaksløsning for foreldre og barn, og det er jeg innmari fornøyd med. Samtidig får vi sterk kritikk fra de tidligere regjeringspartiene fordi dette ikke kan gjøres raskt nok. Dette er litt spesielt all den tid de brukte åtte år på ikke å gjøre noe, og når de først gjorde noe – etter å ha tapt valget – sendte de størsteparten av regningen til den neste regjeringen. De sendte også over sluttregningen for full likebehandling, for det var også et løfte som de ikke holdt. Og forslaget om to opptak, som de jo bare foreslo en startbevilgning til, ga heller ikke den nødvendige fleksibiliteten. Vi er enig i at dagens rettighetsbestemmelse kan virke urimelig for dem som har barn som fyller ett år 1. september, men vi må få løsninger som passer for kommunene, og det å satse på to opptak vil jo føre til at noen barn – de som fyller ett år rett etter andre opptak – må vente til de er halvannet år. Så dette løser altså ikke utfordringene. Jeg leste akkurat i magasinet barnehage.no, hvor ansatte i barnehagen har uttalt seg om jobben sin. Noen av overskriftene var: «Oppleves meningsfylt», «Den beste jobben», «Tenk så heldige vi er», «Et privilegium». Det er viktig at vi får en høy grad av fleksibilitet, men når jeg leverer det mest dyrebare jeg har, over til barnehageansatte, er jeg glad for at de som tar vare på henne, har disse holdningene. Da blir kvalitetsarbeidet og satsingen på de ansatte det aller viktigste for meg.
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Jeg registrerer at Høyre vil legge til rette for et mer fleksibelt barnehageopptak samt at kommuner skal legge til rette for et løpende opptak. Dette sier de skal løfte barnehagesektoren i årene framover. Mitt spørsmål til Høyre blir: Trenger vi da flere eller færre barnehageplasser?
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Verden står ikke til påske. Høyre snakker igjen om barnehager, dog med mild tvang, gjennom debatten om dette representantforslaget. Før valget snakket Høyre mye om barnehager, og de ga i fleng inntrykk av at det var «quick fix» å få på plass både et fleksibelt og et mulig løpende opptak. Men siden september, og spesielt etter at de la fram sitt budsjett, har det vært merkelig stille. Derfor må jeg si at jeg har vært spent på hva de skulle legge opp til for å sikre flere barnehageplasser, men her skuffer regjeringen. At jeg er skuffet, bekymrer nok verken statsråd eller regjeringspartier, men de bør være klar over at det er en del småbarnsforeldre som er skuffet over handlingen. Den rød-grønne regjeringen startet opptrappingen til to opptak, noe Høyre og Fremskrittspartiet tidlig gikk ut og karakteriserte som defensivt. Da lurer jeg på hva den nye regjeringen karakteriserer sin egen innsats som. Offensiv barnehagepolitikk er neppe stikkordet, og valgfriheten for mange i tiden framover vil nok bli kontantstøtte eller kontantstøtte.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Mette Tønder sa i sitt innlegg at det er bra at regjeringen vil innhente kunnskap om hvordan man kan legge til rette for et mer fleksibelt opptak. Som alle vet er det særlig én ting som trengs, og det er mer penger til kommunene for å legge til rette for at en har nok ansatte til å sikre dette. Derfor la den rød-grønne regjeringen inn forslag om å bruke 242 mill. kr mer for å utvide fristen fra 1. september til 1. november. På hvilken måte mener Mette Tønder at det har hjulpet de barna som ble født mellom 1. september og 1. november i 2013, at regjeringen trakk tilbake disse pengene og heller vil bruke tiden på å innhente kunnskap?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Det kan være mange i denne sal og i landet for øvrig som innerst inne ønsker seg løpende opptak. Skal man noen gang nå det målet, er det ganske avgjørende – hvis man sammenligner med å bestige et fjell – om man går opp eller om man går ned. Vi startet på opptrappingen, og vi var helt ærlige på at første steg mot løpende opptak vil være å få på plass to årlige opptak. Derfor la vi inn 242 mill. kr i forslaget til statsbudsjett for 2014, for å starte stigningen, altså i riktig retning. Men Fremskrittspartiet og Høyre trakk tilbake de pengene og begynte heller nedstigningen. Da vi diskuterte barnehagemeldingen i Stortinget i juni i fjor, karakteriserte Fremskrittspartiets medlemmer våre ambisjoner som altfor passive. Hvordan vil Morten Stordalen karakterisere regjeringens politikk i så måte, når vi vet at regjeringen trakk tilbake første steg i den retningen som han selv sier at Fremskrittspartiet er så opptatt av?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Statsråden er i flere svar i replikkordskiftet opptatt av å vise til det han kaller virkelighetens verden. En av dem som lever i virkelighetens verden – vil jeg tro – er byråd i Bergen, Harald Victor Hove, som er ute i Bergens Tidende og forteller om hvordan virkeligheten oppleves for en kommune av en viss størrelse. Der ser vi at Bergen fikk et kutt på i overkant av 18 mill. kr. I forrige uke kom søkertallet for barnehagene, og i Bergen går søkerantallet opp, med 65 flere enn året før – en økning som er stikk i strid med de antagelsene regjeringen har lagt opp til, og som ikke blir dekt opp av de bevilgningene de har fått. Da blir spørsmålet: Vil regjeringen kompensere kommunene der hvor foreldre faktisk har brukt sin valgfrihet og heller valgt barnehageplass enn kontantstøtte?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Jeg synes i grunnen det har vært en litt merkelig forestilling fra høyrepartiene i denne debatten. Når vi sier at vi har et mål om å gjøre barnehageopptaket mer fleksibelt for småbarnsfamiliene gjennom å bevege oss fra ett årlig barnehageopptak til to årlige barnehageopptak, sier andre – og da høyrepresentantene – at vi skulle ha gått mye lenger. Men så går de jo i stikk motsatt retning. Man reduserer med 7 000 barnehageplasser bare i 2014, man øker prisene, og man reverserer våre skritt i retning av mer fleksibelt opptak. Derfor framstår det noe underlig at man påstår at man vil gå mye lenger enn det som dette forslaget og det som den rød-grønne regjeringen la opp til, når man i realiteten går den andre veien. De som er skadelidende i dette, er jo småbarnsfamiliene, som ikke får den fleksibiliteten de trenger til å få barnehageplass når de trenger det, og muligheten til å kombinere jobb og omsorg. Utvidelse av antall barnehager og retten til barnehageplass har vært et av de største frihetsprosjektene innen familiepolitikken i moderne tid. Plass i barnehage er viktig for barna selv – når det gjelder læring senere i livet, når det gjelder muligheten til å tilegne seg språk, motoriske ferdigheter, sosial omgang osv., og vi vet etter hvert stadig mer om hvor viktig barnehage og et godt førskoletilbud er for læring senere i livet. Men også for foreldrene handler dette om frihet, for folk flest ønsker å jobbe. Dette ser vi nettopp i eksemplet fra Bergen, som jeg viste til i mitt spørsmål til statsråden. Det er ikke slik at foreldrene nødvendigvis velger det som regjeringen ønsker at de skal velge, nemlig kontantstøtte foran barnehageplass. Tvert imot: Ifølge regjeringens antagelser i budsjettet går jo antallet søkere opp, og da blir det vanskelig for kommunene. Bergen er ikke noe enestående eksempel; vi har lignende eksempler fra Elverum, Malvik, Tønsberg, Oslo, Skien, Lillesand, Fredrikstad, Larvik, Kristiansand, Gjøvik – og listen blir lengre og lengre over kommuner som kommer til å slite med dette. Jeg mener regjeringen burde ha varslet at de kommer tilbake i revidert budsjett med en vurdering av om kanskje disse kommunene bør kompenseres når foreldrene ikke velger sånn som regjeringen har lagt opp til. Høyresidens valgfrihet er jobb eller omsorg, mens vår valgfrihet er jobb og omsorg.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Først til foregående taler, som er så imponert over regjeringen som klarte å bevilge 10 mill. kr til kvalitet i barnehagene på landsplan. Vi kan jo sette det sammen med at regjeringen kutter, bare for Bergen, 18 mill. kr, noe som vil redusere antallet barnehageplasser. Det er klart at om du spør folk som i dag ikke har barnehageplass, om de føler at regjeringen svarer på det som er deres reelle behov, tror jeg svaret er ganske åpenbart. Under statsrådens innlegg noterte jeg meg et ganske fiffig forsøk på å skrive historien sånn som man ønsker det, når han understreket at dagens opptaksregler er akkurat lik opptaksreglene slik de var i 2013. Det er riktig, det, men det skyldes jo regjeringen, for regelverket kunne faktisk ha sett ganske annerledes ut, om det ikke hadde vært for at regjeringen kuttet vårt forslag om å øke bevilgningene med 242 mill. kr, som ville ha utvidet fristen fra 1. september til 1. november. Det blir jo født noen unger i den perioden også, og de ungene står uten rett til barnehageplass av én grunn, nemlig at Høyre og Fremskrittspartiet heller ville bruke pengene på noe annet. Røe Isaksen snakker videre om at det ville ha vært så utrolig rigid og byråkratisk å ha to årlige opptak. Spørsmålet er om det er mindre rigid å ha ett årlig opptak, som jo er regjeringens svar på problemstillingen. Svein Harberg er oppe på talerstolen og påstår at regjeringen jobber iherdig for å få mer fleksibilitet for småbarnsforeldrene. Da kan man spørre foreldrene: Er reversering av forslaget om å utvide retten til barnehageplass til unger født før 1. november, som tidligere var 1. september og som fortsatt er 1. september, et skritt i riktig retning, eller i den andre retningen? Vi kan spørre småbarnsforeldre i Bergen: Er et kutt på 18 mill. kr starten på et mer fleksibelt opptak, eller er det et skritt i en helt annen retning? Jeg vil gjenta det jeg utfordret statsråden på, og som jeg egentlig ikke har fått noe særlig svar på, nemlig hvordan man vil håndtere de kommunene som har innbyggere som velger noe annet enn det regjeringen har lagt opp til, nemlig barnehageplass framfor kontantstøtte – for Bergens del alene, minus 18 mill. kr. Tvert imot har statsråden sagt at det ikke er noen tradisjon for at man kommer i etterkant og gjør den typen grep. Det som står igjen fra debatten som den store nyheten, er nemlig at regjeringen varsler at det ikke blir tale om å kompensere kommuner som har gått på en smell, takket være feilberegning fra regjeringen.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Jeg skulle ønske at representanten Tønder hadde vært like utålmodig i posisjon som i opposisjon. Vi var utålmodige etter å få full barnehagedekning, og det klarte vi å få til. Derfor må vi bygge stein på stein. Det koster faktisk ganske mye penger. 8 900 plasser koster 1,35 mrd. kr. Vi begynte med 241 mill. kr, som ville gitt en tredjedel av de plassene. Det er viktig å begynne. Jeg tror også representanten Tønder ville satt pris på om de hadde blitt bygd, kjenner jeg en god del av Høyre-representantene rett. For her i denne sal var det en stor utålmodighet for å få det til. Det skjønte også vi. Men pengene skal finnes, og vi fant dem på det budsjettet som vi da hadde.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Jeg takker for spørsmålet. Jeg tror at her må vi se på hva vi gjorde forskjellig. Vi innførte en aldersdifferensiering av kontantstøtten, men samtidig la vi inn over 91 mill. kr til videre bygging, og det viser seg, hvis en ser på statistikk og tall, at flere og flere unger kom inn i barnehagene i den tida. Men man må bygge parallelt med at man innfører kontantstøtte, og det gjør vi. Derfor har vi vært veldig kritiske til at det kuttes 344 mill. kr til kommunene før en i det hele tatt vet om det er så mange færre unger som kommer til å bruke barnehagen.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Det ble innført full barnehagedekning under den rød-grønne regjeringa med de opptakskriteriene som var da. Veldig mange kommuner har jo løpende opptak allerede i dag, noe også representanten Tønder var inne på. Vi ønsker en likebehandling, slik at det er en mulighet uansett hvilken kommune man bor i, og derfor ønsker vi også å smøre systemet med de pengene. Full barnehagedekning? Ja, for den gruppa som allerede lå inne. Så ville vi utvide, sånn at det ikke skal være tilfeldig hvem som får barnehageplass, ut fra når på året de er født. Også representantene fra Høyre har jo vært opptatt av at man ikke skal skynde seg å få en unge før fristen for barnehageopptak går ut. Det var viktig. Så til det at vi stresser to barnehageopptak som det eneste saliggjørende. Nei, vi gjør ikke det, vi ser at det er en vei vi er nødt til å gå. Et steg på veien var å smøre systemet med 241 mill. kr, som ville gitt 2 900 nye plasser. Disse fjernet Høyre, for de ønsket ikke å innføre to barnehageopptak.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2014-03-25:
Først vil jeg si at dette har vært en fin debatt, for den tydeliggjør veldig godt de politiske skillelinjene når det gjelder familiepolitikken vi ønsker. Vi vil være foroverlente og moderne, mens høyresiden ønsker å gå bakover i tid. Vi har hørt innlegg fra flere om at de må ha et større kunnskapsgrunnlag. Det har vært gjentatt i det uendelige, og jeg skjønner godt behovet for å kunne forsvare det ut ifra det. Men den kunnskapen hadde de tydeligvis i fjor. Vi er enige om at vi skal ha fleksible opptak – fleksibilitet er viktig. Når Fremskrittspartiet og Høyre snakker om det, sier de at to opptak ikke er godt nok. Det er ikke fleksibelt nok. Nei, vi kan vel være enige om det: Målet er ikke det, men målet er å få til flere opptak i framtida. Det var starten på det vi gjorde. Her er det en selvmotsigelse som er ganske vanskelig å forklare, for det vi gjorde, var å starte. Fremskrittspartiet står her og sier at de vil ha full fleksibilitet. Men hvor står det? Det står ikke det i budsjettet, for der er det kutt. Når Stordalen fra Fremskrittspartiet snakker om rovdrift på ansatte, vil jeg følge opp det representanten Aasrud sa: Hvis det drives rovdrift på ansatte i barnehagesektoren, synes vi det er alvorlig. Da må statsråden gripe inn og se på hva som egentlig er rovdrift. Ja, denne representanten Mandt merker seg Fremskrittspartiets ønske om fleksibilitet, men det er kun et ønske. Men spør statsråd Horne, for hun hadde jo løsningen i fjor da hun var representant. Hun hadde løsningen på hvordan det skulle gjøres, og da synes jeg kanskje at det er et godt tips til representanten fra Fremskrittspartiet at de må kunne prøve å se hva som egentlig lå i hennes kunnskap den gangen. Hvis resultatet etter åtte år med vår regjering er så veldig dårlig, kan jeg ikke skjønne at det ikke går an å være med på et forslag om to barnehageopptak nå, jamfør det forslaget som nå ligger i innstillingen, om at vi sørger for innføring av to barnehageopptak i året i løpet av inneværende stortingsperiode. Det skjønner jeg ikke. Med Fremskrittspartiet i regjering kan også representantene fra Fremskrittspartiet finne løsninger når det gjelder gode ønsker om fleksibilitet, men det er ikke gjort. Jo, Arbeiderpartiet er opptatt av kvalitet. Det har blitt referert til Meld. St. nr. 41 for 2008–2009 Kvalitet i barnehagen. Vi har lagt fram en barnehagemelding, og vi har lagt fram en strategi for kompetanse for framtidas barnehageansatte og kompetanserekruttering. Det er feil å si fra denne talerstolen at kvalitet, kompetanse og rekruttering ikke ble prioritert av den forrige regjeringa. Det ble det, men parallelt med det bygde vi ut flere barnehageplasser.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-03-25:
Representanten Sonja Mandt viser til endringer i kontantstøtten og hva det har hatt å si når det gjelder beregninger av barnehageutbygging. Hun mener at kutt i overføringene til kommunene gjør at kommunene må legge ned barnehager, eller at de i hvert fall ikke får mulighet til å bygge nye plasser. Men dette er jo nøyaktig den samme beregningsmodellen som man brukte i den rød-grønne regjeringen da de gjorde endringer i kontantstøtten for toåringer, og også for ettåringer, da de økte kontantstøtten for ettåringer. Det er nøyaktig den samme beregningsmodellen som ble brukt den gangen. Hvorfor er representanten Sonja Mandt så kritisk til en beregningsmodell som hennes egen regjering brukte da Arbeiderpartiet styrte?
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-03-25:
Kristelig Folkeparti mener at to opptak i året ikke vil løse det som er problemet i dag, nemlig at du er nødt til å planlegge fødselen ut fra bestemte datoer for å sikres en rett til barnehageplass. Når jeg sier at Kristelig Folkepartis ambisjon er at alle barn over ett år skal ha rett til barnehageplass, er det et direkte sitat fra vårt partiprogram, som vi ønsker å realisere. Når den nye regjeringen bruker ord som «løpende opptak», er løpende opptak i Kristelig Folkepartis hode i hvert fall slik at har man fylt ett år, skal retten til plass være der, og da trenger man en sterk innsats på barnehagesektoren både når det gjelder plasser, og når det gjelder bemanning.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-03-25:
Hvis man hadde gått for de rød-grønnes forslag om to opptak i året, er jeg redd for at man hadde stoppet der. Man ville ha fortsatt med et veldig rigid system, der man hadde vært nødt til å planlegge fødselen ut fra helt bestemte datoer. Ja, det ville kanskje være løst et lite stykke på vei, men Kristelig Folkeparti har større ambisjoner enn det. Når regjeringen varsler en kvalitetsheving, at de varsler at de vil komme til Stortinget med et forslag til hvordan man kan få til løpende opptak, er det det Kristelig Folkeparti ønsker, det er det vi ønsker å oppnå. Jeg håper at vi slipper å måtte vente helt til 2017 før denne regjeringen kommer med et forslag til hvordan det vil se ut.