Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2014-03-20:
Denne saken gjelder Riksrevisjonens undersøkelse om Helsedirektoratet forvalter sine oppgaver effektivt, om ledelsen har etablert hensiktsmessige systemer for styring og oppfølging av virksomheten og om Helse- og omsorgsdepartementet har en tilstrekkelig god etatsstyring av direktoratet. Undersøkelsen gjelder for perioden 2009–2012. Først vil jeg berømme Riksrevisjonen for en grundig gjennomgang av Helsedirektoratet, en god oversiktlig dokumentasjon av funnene samt klare anbefalinger for forbedring der en har funnet mangler ved tjenesten. I 2002 ble elleve eksisterende etater innen helse- og sosialområdet samlet i tre nye virksomheter, herunder ble en av de nye Sosial- og helsedirektoratet. I 2008 endret imidlertid direktoratet navn til Helsedirektoratet, samtidig som ansvaret for sosialfeltet ble overført til Arbeids- og velferdsdirektoratet. Ved opprettelsen av direktoratet i 2002 ble det slått fast at direktoratets kjerneoppgaver er knyttet til iverksetting av sosial- og helsepolitikken. Etter 2008 gjelder dette iverksetting av helsepolitikken ettersom sosialfeltet ble overført til annet direktorat. Sentrale virkemidler ville være nasjonale handlingsplaner, opplysningsvirksomhet, forvaltning av regelverk og tilskuddsforvaltning. Helsedirektoratet er en stor organisasjon, og i 2012 var det 712 ansatte fordelt på seks divisjoner. Direktoratet forvalter store økonomiske midler, både knyttet til drift av egen virksomhet og i form av tilskudd og refusjoner til kommuner, frivillige organisasjoner og enkeltpersoner. Direktoratets virksomhet legger premisser for tjenesteutformingen innen helsesektoren, både i kommunehelsetjenesten og i sykehusene, og har således stor betydning for befolkningens liv og helse. Eventuelle mangler ved Helsedirektoratets virksomhet vil kunne få betydelige samfunnsmessige konsekvenser, både for grupper av mennesker og for enkeltpersoner. Det er et problem at Riksrevisjonen ved de årlige regnskapsrevisjoner har gitt Helsedirektoratet flere merknader, bl.a. når det gjelder regnskapsføring og budsjettering. Dette er alvorlig med tanke på at direktoratet forvalter store summer til ulike grupper og tiltak, og det bør forventes at det ikke på nytt oppstår grunn for gjentatte merknader innen dette området. En korrekt forvaltning og regnskapsføring av så betydelige midler som direktoratet forvalter, er nødvendig for at direktoratet skal få den nødvendige tillit til forvaltning av samfunnets ressurser. Helsedirektoratets egne omdømmeundersøkelser har vist at direktoratet har utfordringer knyttet til f.eks. saksbehandlingstider og samordning med andre etater. Når det gjelder saksbehandlingstidene, er det direktoratet selv som har fastsatt hva som er rimelig saksbehandlingstid, og en kan saktens spørre hvorvidt det er hensiktsmessig at utførende organ selv skal fastsette hva som er å anse som akseptabel behandlingstid av ulike sakstyper. Riksrevisjonens funn har avdekket at direktoratets egne fastsatte tidsfrister i mange tilfeller er betydelig overskredet, og andel saker der fristen er overskredet, varierer fra 21 pst. til 83 pst., avhengig av fagområde. Når det gjelder lovfortolkningssaker, er det et stort problem at svært mange av disse sakene tar lang tid, og fastsatt normert saksbehandlingstid er langt overskredet. Dette innebærer igjen dels at den som henvender seg til direktoratet, f.eks. Fylkesmannen, også får lang saksbehandlingstid mot sine «kunder», eller at en etter hvert rett og slett vegrer seg mot å forespørre direktoratet om forståelse av lov- og forskriftsverket. Dette vil igjen kunne føre til ulik lovpraksis i de ulike delene av landet. Dette er uakseptabelt da det vil kunne stride mot prinsippet om likebehandling av innbyggerne. Helsedirektoratet undersøker ikke systematisk hvordan tilskudd til kommunene treffer målgruppen og hvilke resultater tilskuddsordningene fører til. Ettersom Helsedirektoratet skal utarbeide framtidig regelverk for sin virksomhet, vil en ikke ha kvalitativt godt nok grunnlag for å legge om tjenestene i tråd med erfaringene fra målgruppene når disse data ikke er systematisert. Dette er et stort område, og i 2012 forvaltet Helsedirektoratet 171 tilskuddsordninger med et samlet budsjett på om lag 9,5 mrd. kr. Med en portefølje på 171 tilskuddsordninger sier det seg selv at uten å ha erfaring med hvordan en treffer målgruppen som er tiltenkt tilskudd eller også effekten av dette, kan det også forekomme at tilskuddsmidler som gis, er bortkastet sett i et helseperspektiv. Det ligger således et stort uutnyttet potensial i tilskuddsmottakernes rapportering som kunne styrket grunnlaget for det årlige budsjettarbeidet og videreutviklingen av tilskuddsforvaltningen. Helse- og omsorgsdepartementets oppdrag til Helsedirektoratet er for omfattende, for detaljert og i hovedsak konsentrert om én av direktoratets tillagte roller. I 2012 inneholdt tildelingsbrevet fra departementet 60 mål og 60 styringsparametere uten fastsatt resultatkrav. I tillegg inneholdt oppdraget 122 krav til gjennomføring av konkrete aktiviteter og oppdrag. Dette er et stort antall, og det er etter at departementet i perioden 2009–2012 allerede har redusert med ca. 40 pst. De mange målene og kravene samt det store innslaget av aktivitetsstyring gjør at en stor del av direktoratets ressurser er bundet opp i oppgaver definert av departementet. Dette begrenser friheten direktoratet bør ha til å velge virkemidler og aktiviteter som fører fram til det overordnede mål. Ifølge Riksrevisjonens rapport har Helsedirektoratet ansvar for 52 nasjonale faglige retningslinjer, 153 veiledere, 36 nasjonale planer og 40 tilskuddsordninger rettet mot kommunene, og videre forvalter direktoratet ikke mindre enn 28 helserelaterte lover med tilhørende forskrifter. Som en følge av uoversiktlige planverk og tilskuddsordninger, med liten grad av erfaringsutnyttelse, kan det være bygget opp et for omfattende og komplisert byråkrati i Helsedirektoratet. En bør nå se på mulighetene til å forenkle og redusere lovverk og planverk på områder der dette lar seg gjøre. En slik gjennomgang må være erfaringsbasert dersom en skal få en kvalitativ forbedring. En slik gjennomgang kan møte behovet for bedre og enklere styringsdialog med Helse- og omsorgsdepartementet som Riksrevisjonens konklusjoner etterspør. Av Riksrevisjonens rapport framgår det at statsråden stort sett er enig i Riksrevisjonens merknader vedrørende styring og kontroll samt aktiviteter i tildelingsbrevet til direktoratet. Det er betryggende at statsrådens syn sammenfaller med Riksrevisjonens, og at han vil medvirke til at departementet og direktoratet i fellesskap utarbeider en målstruktur som er tilpasset direktoratets virkemiddelapparat. Med den sentrale posisjon som Helsedirektoratet har som premissleverandør for helsetjenester i kommuner og sykehus, må Riksrevisjonens merknader anses som alvorlige, og det forventes at arbeidet med forbedringer innen områdene som er påpekt, systematiseres og prioriteres. Da mange av svakhetene som er påpekt, kan føres tilbake til manglende aktivitet eller forståelse fra ledelsen, forventes det også at det prioriteres utvikling av god ledelse på alle ledelsesnivåer, der en setter tjenestemottakeren i fokus. Til slutt vil jeg vise til Riksrevisjonens anbefalinger på bakgrunn av deres gjennomgang, hvilke komiteen slutter seg til.