Frank J. Jenssen (Høyre), 2017-06-08:
La meg få lov til å takke komiteen for godt samarbeid om Prop. 91 L, som handler om flere oppgaver til kommunene. Kommunen er bærebjelken i det innbyggernære velferdstilbudet. Kommunen er samfunnsutvikler, myndighetsutøver og lokaldemokrati. Kommunen er innbyggernes arena for å løse viktige oppgaver i fellesskap, ikke et underbruk av staten. I dag tar vi – og vi har gjennom hele denne stortingsperioden tatt – nye skritt som gir kommunene mulighet til å yte gode tjenester og til å ta mer ansvar for egen utvikling. Behovet for en kommunereform var overmodent da Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen tiltrådte. Man trengte ikke å tilføre kommunene nye oppgaver for å begrunne kommunereformen, den kunne begrunne seg selv. Men Høyre og regjeringen foreslår likevel flere oppgaver fordi vi mener det er riktig at vi desentraliserer mer, at vi gir norske kommuner, norske folkevalgte, lokale folkevalgte større innflytelse over det som skjer lokalt. Strategien for å styrke kommunene og det lokale selvstyret kan oppsummeres i tre punkter: bedre kommuneøkonomi, friere kommuner og viktigere kommuner. Vi styrker kommuneøkonomien år for år, slik at det blir lettere å skape bedre velferd lokalt. Friere kommuner handler om at vi gir kommunene større frihet fra statlig overstyring. Kommunenes vedtak veier tyngre, plan- og bygningsloven forenkler saksbehandlingen, og kommunenes posisjon vis-à-vis staten styrkes. Viktigere kommuner får vi når vi tilfører kommunene flere oppgaver, slik at det kan fattes flere beslutninger lokalt og utformes tilbud som passer lokalt. Slik fyller vi på lokaldemokratiet. Det er desentralisering i praksis. Andre snakket om det i årevis. Med Høyre i regjering gjennomfører vi. I tillegg kommer selvfølgelig kommunereformen, som i seg selv er et viktig bidrag for å skape kommuner som kan være mer herre i eget hus. Det er det vi vil, er det ikke? Vi vil ha færre og sterkere kommuner. Det vil gjøre det lettere å desentralisere flere oppgaver i framtiden, og det motvirker iveren etter å overstyre kommunene gjennom minstenormer fra staten, lovkrav og øremerkede midler. Kommunereformen handler altså om bedre tjenester til innbyggerne, men det handler også om hvordan vi kan skape mer lokaldemokrati. Men det er ikke reelt lokaldemokrati hvis staten overstyrer kommunene i det meste de gjør. Da er man ikke herre i eget hus. Herre i eget hus eller frue i eget hus – man kan gjerne si det – blir man heller ikke hvis kommunene «outsourcer» stadig flere oppgaver til interkommunale og overkommunale organer, slik at kommunestyret ikke lenger bestemmer over ressursbruken lokalt. Det virker som om det er dette enkelte partier i denne salen synes nærmest å ha opphøyd til et ideal, nemlig at det er bedre at kommunene og kommunestyrene lar andre gjøre jobben for seg, enn at vi faktisk bygger kommuner som kan gjøre jobben selv. Det er mulig at denne typen «outsourcing» fra kommunestyrene er ok for Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, men i Høyre vil vi ha kommuner som kan løse oppgavene sine selv. I dag er det for mange kommuner som må strekke hendene i været og si: Nei, vi klarer ikke å løse våre lovpålagte oppgaver, vi må be noen andre om å gjøre det. Det kan da ikke være slik at det er det som er idealet for Kommune-Norge? Mange kommuner ser at innbyggerne deres vil være best tjent med at de bygger en ny kommune sammen med naboene. Noen gjør det fordi de sier at de må forberede seg på å bygge sterkere fagmiljøer for å ivareta viktige velferdstilbud, enten det gjelder barnevern eller sosiale tjenester. Noen kommuner går sammen fordi de må legge bedre til rette for nytt næringsliv. Noen går sammen fordi utdaterte kommunegrenser skaper hindringer i hverdagen for folk flest så vel som i planleggingen av bolig- og næringsareal. Norge er forskjellig, og begrunnelsene for kommunereform og sammenslåing er ulike fra sted til sted. Jeg er saksordfører for en sak som har både forslag og en rekke omtaler som viser hvordan Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen systematisk fremmer forslag som skal gjøre kommunene viktigere for folk flest og for det lokale nærings- og samfunnslivet. Regjeringspartiene har sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre blitt enige om en rekke oppgaver som kan overføres til kommunene, i tillegg til at vi nå beslutter inndeling av og nye oppgaver til fylkeskommunene. I dag gir vi ordførerne og kommunene vigselsrett. Noen flirer litt av det og sier at dette jo ikke er noen viktig oppgave, dette skaper da ikke sterkere kommuner. Nei, det er fordi man bare er opptatt av struktur. Vi mangedobler faktisk muligheten for dem som vil gifte seg, til faktisk å kunne gjøre det i sitt eget lokalmiljø. Det er en desentralisering av vigselstilbudet, intet mindre, for alle giftelystne. De av de største kommunene som mener de kan lage et bedre kollektivtrafikktilbud til innbyggerne, og som ønsker å se det tilbudet sammen med annen byutvikling, kan få muligheten til det, selvfølgelig forutsatt at det inngås et samarbeid med det omliggende fylket. Tror noen virkelig at en kommune vil ønske å overta ansvaret for kollektivtrafikken hvis det ikke er fordi de mener at de kan skape et godt tilbud? Selvfølgelig ikke. Men mindretallet i denne salen er åpenbart også redd for at større kommuner i det hele tatt skal få vise fram at de kan. Vi vedtar i dag å gi kommunene større ansvar på det boligsosiale området. Tilskuddet til etablering i og tilpasning av bolig overføres fra staten til kommunene, samtidig som vi lovfester plikten til økonomisk hjelp som en oppgave for kommunen. Dette er altså et eksempel på hvordan vi både forenkler i systemene og samtidig styrker kommunenes muligheter til å se tilbudet til innbyggerne sine i sammenheng og bygge gode lokale tilbud tilpasset innbyggerne. Så er det også nevnt at regjeringen har fremmet – og foreslår i en rekke andre saker og prosesser – ytterligere styrking av kommunene. La meg bare nevne: I en sak senere i dag har regjeringen foreslått at tannhelsetjenesten bør bli en del av helsetilbudet i kommunene for unger og foreldre som kommunene ellers har direkte ansvar for helsetilbudet til. Endringer i barnevernloven gir kommunene økt ansvar. Vi hever terskelen for statlige innsigelser i lokale vedtak. Vi gir kommunene søksmålsrett mot staten. Plan- og bygningsloven forenkles og gir mindre saksbehandling. Frivillighetssentralene har blitt et kommunalt ansvar. Vi styrker innsatsen for digitalisering av kommunale tjenester, noe som også kommer innbyggerne til gode. Summen av disse og mange andre ting, som jeg ikke har nevnt, innebærer altså en større desentralisering og maktspredning enn jeg tror noen i denne salen har vært med på i moderne tid. Ofte skylder vi på de rød-grønne, men i denne sammenhengen vil det være helt feil å si at de rød-grønne ikke fikk til dette på sine åtte år, for det er lite som tyder på at de i det hele tatt prøvde, eller hadde ambisjoner i den retningen som vi har. Det er en historisk dag i dag. I forrige store kommunereform brukte man nesten 20 år fra start til vedtak i Stortinget. Norske kommuner har nå på knappe tre–fire år sørget for at nesten 100 kommuner har fattet frivillige sammenslåingsvedtak. Etter dagens vedtak ligger det til rette for at det som var 428 kommuner ved inngangen til perioden, blir til 354 kommuner når vi skriver 2020. Høyre er imponert over norske kommuner, ordførere og lokalpolitikere – på tvers av partigrensene – som har utvist lokalt lederskap. Den rød-grønne opposisjonen vil kanskje si at de støtter de fleste sammenslåingene, og det er jo fint. Men likevel er det et litt hult utsagn. Uten en reform med virkemidler og framdrift er det mest grunn til å tro at veldig lite ville skjedd, og at verken Stortinget, kommunene eller innbyggerne hadde hatt grunn til å glede seg over gode resultater i dag. 1,6 millioner mennesker bor i det som nå blir nye kommuner, men det er fortsatt utfordringer med kommunestrukturen. Noen vil fortsatt være små og sårbare, andre vil være sammenvokst og ha utdaterte grenser i pressområder. Derfor trengs det fortsatt en kommunereform i Norge. Spørsmålet som bestemmes ved valget til høsten, er om videre kommunereform betyr at flere skal kunne gå sammen og bygge nye kommuner, slik vi har gjort til nå, eller om Arbeiderpartiet og Senterpartiet skal få stake ut en kurs hvor antall kommuner og antall fylker igjen skal gå oppover, om vi skal gå fra kommunesammenslåing til kommuneoppløsning. Én ting er jeg sikker på: Svaret på Norges og innbyggernes utfordringer i årene som kommer, er ikke flere kommuner eller flere fylkeskommuner. La meg helt til slutt si at i sak nr. 1 framsettes ikke forslag nr. 15, fra Høyre, til votering.