Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-06-06:
Både proposisjonen fra departementet og innstillingen er holdt i en nøktern tone, og det er det all mulig grunn til når man skal avveie viktige dilemmaer i rettsstaten og finne praktiske løsninger. Fra Venstres synspunkt inneholder innstillingen, som er enstemmig, og som vi slutter oss til på alle punkter, en rekke viktige tiltak. For det første de tiltakene som representerer skjerpede straffereaksjoner mot alle som truer alle som deltar i den rettslige prosess, enten det er vitner, folk i rettsapparatet eller politifolk. For det andre muligheten for mennesker til å være anonyme kilder for politiet i de situasjoner hvor de ikke skal brukes som vitner. Og for det tredje det spørsmål som representerer det klassiske liberale dilemma, nemlig rettsstaten i møte med en brutalisert kriminalitet, og hvordan rettsstaten, som går langt videre enn rettsvesenet, da skal opptre i forhold til rettsvesenet for å sikre en rettsprosess, sikre offer og også sikre tiltaltes rettigheter. Det er denne avveiningen som er gjort. Og det er ingen grunn til å legge skjul på at det er et dilemma. Når vi etter en samlet vurdering har kommet fram til at det dilemmaet finner en løsning slik som det er gjort fra departementets side og i komiteens innstilling, er det på grunn av den forråelse en har i deler av kriminalitetsbildet og det alvor som spesielt politifolk møter, men som også andre norske borgere møter. Samtidig er det grunn til å ha den type nøkternhet som ligger i innstillingen, hvor tiltakene gjerdes inn. De gjerdes inn i forhold til den rent prosessuelle beskrivelse av når de skal brukes, men kanskje viktigere, de gjerdes inn ved å være veldig nøkterne i forhold til i hvilke situasjoner i vårt land dette vil være aktuelt. For det er ingen tvil om – som representanten Halvorsen var inne på – at vi lever i et land som i mange sammenhenger er svært oversiktlig, og det å føre et anonymt vitne har jo kun hensikt i de tilfeller hvor anonymiteten er reell og ikke kun teoretisk. Så derfor er jeg glad for denne nøkternheten. Men når vi etter en samlet vurdering på tross av dilemmaene og på tross av at man kan komme i situasjoner hvor også forsvarerne i ytterste fall heller ikke vil kjenne vitnets identitet – for det er jo slik det er lagt opp til – er det ingen tvil om at man må være åpen på at man da har krysset en grense, og at det er et dilemma. Jeg syns også det er svært viktig at både departementet og komiteen legger opp til det som etter hvert har blitt praksis i en del viktige, nye kriminalpolitiske sammenhenger, nemlig at man ønsker å evaluere dette etter en periode på fire til fem år. Det bør man så absolutt gjøre. Fra mitt ståsted er det viktig at lovgivning treffer, og at lovgivning treffer slik den skal. Jeg vil dvele noe ved det som jeg også syns komiteen har brukt noe knapp tid på, nemlig de ulike muligheter til å beskytte vitner. Her kan man jo si at landet er oversiktlig, slik at det ikke er så lett å se den praktiske betydningen av det. Ja, men Norge er jo ikke det eneste land som har dette behovet i forhold til land rundt oss. Dette var kanskje det felt hvor man sammen med andre land i Norden kunne utvikle et beskyttelsesprogram. Dette var et av de felt hvor kanskje det at vi har et nordisk fellesskap, kunne bli mer enn glade ord og muntre festtaler, og hvor det faktisk er mulig. Vi har jo et felles arbeidsmarked og har hatt det i lengre tid med andre nordiske land, spesielt med Sverige og delvis med Danmark. Det er klart at i en slik sammenheng kan det være mulig å lage et program som i visse sammenhenger kan beskytte vitner. Jeg er også glad for det initiativ som ligger i denne saken og i komiteinnstillingen om å se på spørsmålet om hemmelig identitet. Representanten Krohn Devold var inne på det i sitt innlegg når det gjelder de praktiske sider som ligger i innstillingen, men vi er også borti spørsmålet om personnummer. Vi vet at svenskene har et treleddet system, som er beskrevet i innstillingen. Det er all mulig grunn til at vi skal se på det. Det bør være mulig for mennesker som forfølges av personer som opptrer voldelig mot dem, å kunne beskytte seg på den måten. Jeg er også glad for at flere representanter har nevnt det arbeid som jeg er kjent med at Riksadvokaten driver med, nemlig å se på spesielle straffebud mot dem som skyter mot politiet, og jeg vil tilføye spesielle straffebud også mot dem som i forbindelse med biljakt stikker av fra politiet og kun risikerer bøter. Dette er viktige tiltak. Men i sum velger vi i avveiningen mellom de rettsstatlige dilemmaer som ligger i alle rettigheter for den siktede i en rettssak, og det at rettsstaten skal ha mulighet til også å nå de ytterste former for kriminalitet, å stå på det som er innstillingen. Vi gjør det også i den nøkternhet at vi tror det er få tilfeller det gjelder, men det gis et veldig viktig signal gjennom de tiltakene som er fremmet. Det er også viktig for samfunnet at vi er villig til å evaluere det etter en fire–femårsperiode.