Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2014-04-10:
I en kjent, norsk sang spør Jan Eggum: «Kor e alle helter hen?» Jeg har funnet dem. Heltene jeg har funnet, er ikke hvem som helst. De er blant samfunnets tøffeste. De står på døgnet rundt for sine nærmeste. En av disse heltene var den utløsende årsak til at jeg fremmet denne interpellasjonen. Hun heter Siw Brauter. Takk, Siw, for at du sto fram i Aftenposten og fortalte om din kamp, en kamp for et verdig tilbud til dine to barn, som har autisme, en daglig kamp som burde være helt unødvendig, men som du og mange andre opplever. Dette er en stygg ripe i vårt velferdssamfunn og kan ikke tolereres. For oss i Arbeiderpartiet er det ingenting som er viktigere enn å gi like muligheter og å ha et samfunn som tar godt vare på alle. Når vi ser på hvordan tilbudet til mennesker med behov for ressurskrevende tjenester, og hvordan deres pårørende og familier blir ivaretatt i vårt samfunn, f.eks. i kommunene, av Nav og av andre aktuelle instanser, ser vi at det er altfor mange som ikke blir godt nok ivaretatt. Vi har rett og slett ikke klart å finne gode nok løsninger. Jeg håper derfor at vi på tvers av partigrensene kan klare å gi mennesker med hjelpebehov og deres familier trygghet i hverdagen. Noen synes sikkert at vi i Arbeiderpartiet burde ha løst dette da vi satt med regjeringsmakt. Den kritikken har jeg forståelse for. Vi klarte ikke å knekke den koden godt nok, men det betyr ikke at vi skal la være å engasjere oss. For at vi skal nå verdien «alle skal med» i et samfunn basert på likeverd, er det helt nødvendig at vi går grundig igjennom dagens system, finner svakheter og utbedrer disse. Det er fortvilende at en skal leve som en nomade i sitt eget land, i jakten på en kommune som gir et tilfredsstillende tilbud til ens nærmeste. Det er helt meningsløst at en må bruke tid og krefter på å kjempe mot kommunen og andre offentlige instanser. Det er forkastelig at en som pårørende eksempelvis blir truet med sanksjoner, barnevernet m.m. hvis en kjemper for at ens nærmeste skal få et godt tilbud. Dette er et lederansvar og må ikke skje. Vi forventer folkeskikk, varme og velvilje hos ansatte som møter engasjerte pårørende. Jeg har i tida før denne interpellasjonen fått mange henvendelser fra mennesker som har en viktig historie å fortelle, og jeg vil takke hver og en spesielt. Det er nyttig og helt nødvendig for oss politikere å møte virkeligheten uten filter. Jeg har også spurt bl.a. FFO og Norsk Pasientforening om hvordan dagens ordninger er – hvordan de fungerer, ikke minst fra kommune til kommune og mellom f.eks. spesialisthelsetjenesten og kommunene – og, ikke minst, hvordan det bør være og om forslag til forbedringer. Jeg har også spurt Stortingets utredningsseksjon om det er noen sammenheng mellom kommunestørrelse og tilbudet til brukere med omfattende hjelpebehov. Svarene fra organisasjonene er grundige og peker på at dagens situasjon er varierende og til dels uoversiktlig. Den enkelte må selv i stor grad finne fram i paragrafjungelen. Selv om en tilsynelatende har mange rettigheter på papiret, oppfylles de ikke alltid i praksis. En av de største utfordringene er at i kommunene blir tjenestetilbudet løst svært ulikt, avhengig av økonomi, kompetanse og prioriteringer lokalt. Selv mellom bydelene i Oslo er det dokumentert store forskjeller. Altfor ofte neglisjeres spesialisthelsetjenestens råd og anbefalinger med hensyn til den enkelte brukers behov. Kommunenes muligheter til å overprøve faglige råd fra spesialisthelsetjenesten er relativt store. Fylkesmannen som klageinstans for å overprøve kommunens eventuelle vedtak er begrenset, i og med at man i slike saker skal legge stor vekt på det lokale selvstyret. Ikke nok med det, selv om en skulle få medhold av Fylkesmannen, er det kommuner som trenerer og ikke følger opp pålegg. Det er all mulig grunn til å spørre seg om ikke dette svekker tjenestetilbudet til mennesker med store hjelpebehov betraktelig i mange kommuner. Det er også grunn til å spørre seg hvilken kompetanse enkelte kommuner har som ikke spesialisthelsetjenesten har når det gjelder disse menneskenes behov for et godt tjenestetilbud, når de overprøver spesialisthelsetjenestens råd og anbefalinger. Ikke minst må en spørre seg om ikke faglige vurderinger fra kommunene må kunne kvalitetssikres, prøves og følges opp på en helt annen måte enn i dag. Noen hevder at tjenestetilbudet til mennesker med omfattende hjelpebehov gjennomgående er bedre i store kommuner enn i mindre. Stortingets utredningsseksjon har sett på dette og konkluderer med at kommunestørrelse ikke kan forklare ulikt nivå og ulik kvalitet på tjenestene. Det kan se ut som om en som brukere av og pårørende i det offentlige hjelpeapparatet er utsatt for tilfeldighetenes spill. Hvilken kommune en bor i, kan være avgjørende. Hvem en får som saksbehandler når en søker om en tjeneste, kan være avgjørende. Hvordan koordinatoren fungerer, kan være avgjørende. Hvordan den individuelle planen følges opp, er viktig. Hvordan sykehustilbudet fungerer, kan være viktig, osv. Dessuten er det trolig mange som synes det er vanskelig å klage på hjelpeapparatet som en selv og de nærmeste er helt avhengige av. Når en blir vitne til at f.eks. pårørende som klager, blir utsatt for alvorlige trusler, eksempelvis om barnevernet, bidrar dette naturligvis til at færre tør å si fra. Jeg er også redd for at mange ansatte heller ikke tør å melde fra om kritikkverdige forhold. Det er selvfølgelig ikke sånn at alt er elendig, men et dypdykk i dette forteller oss at her er det en del å ta tak i. Dette er en krevende materie, men det er viktig å finne løsninger som kan hjelpe den enkelte og deres pårørende, og som kan være et velferdssamfunn verdig. Jeg tenker bl.a. at disse fire punktene kan være et utgangspunkt: Spesialisthelsetjenestens råd og anbefalinger må i mye større grad enn i dag forplikte kommunene. Det må være større klarhet i hva man definerer som et forsvarlig og godt tilbud. Man må forenkle og avbyråkratisere hverdagen til brukerne og deres nærmeste. Man må se på hvordan finanseringen av tjenestene fungerer og komme med forslag til forbedringer. Jeg gleder meg til denne debatten og varsler også nå at jeg vil vurdere å følge dette opp med et eget representantforslag.