trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
Jeg vil stille følgende spørsmål til forsvarsministeren: «Bruk av arrest er det strengeste refselsesmiddelet som Forsvaret kan benytte når enkeltpersoner forsømmer militære tjenesteplikter. Arrest kan ilegges i inntil 20 dager, og kan bl.a. benyttes i tilfeller av ulovlig fravær, beruselse og respektstridig opptreden. Refselsesformen kan oppleves som en mental påkjenning for dem det gjelder. Vil statsråden sørge for at det foretas en evaluering av bruken av arrest i Forsvaret, med det mål at denne typen avstraffelse erstattes med andre og mer egnede refselsesmidler?»
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
De fleste av oss har vel hørt om kakebua, i hvert fall har de av oss som leser Stomperud, registrert at han stadig vekk er uheldig og havner i kakebua. Dette er noe som har eksistert i mange år, men det er jo ingen grunn til å si at man skal fortsette med det. Det som bekymrer meg, er at enkelte kan oppfatte det som psykisk belastende å bli satt inn i arrest for relativt beskjedne forseelser. Man kunne finne andre straffemetoder som ikke gjør at enkelte kan få psykiske problemer. Det er hovedbakgrunnen for at jeg tar opp dette spørsmålet. Jeg sitter med et reisebrev fra en mann på 42 år – et reisebrev fra kakebua på Værnes, der han satt i 12 dager fordi han ikke ville avtjene repetisjonsøvelse. Når han forteller hvordan han opplevde det, tror jeg at ungdom på 19–21 år vil kunne oppleve det som belastende hvis de har anlegg for å slite litt psykisk. Derfor vil jeg igjen spørre statsråden om hun ikke ser at enkelte kan bli påført psykiske problemer ved et slikt opphold.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
Jeg registrerer at statsråden og jeg er uenige om behovet for en gjennomgang. Jeg mener fremdeles at man burde initiert en evaluering og sett på om man kunne finne andre og mer egnede metoder. Men slik har det alltid vært i politikken – det er noen som har måttet kjempe for å få bort gapestokken, man har kjempet for å få bort heksebrenning, og man har kjempet for å få bort en rekke ting. Vi som mener at dette er en gammeldags måte å straffe folk på, får følge denne kampen videre. Så får statsråden vurdere å ta innover seg om noen av synspunktene om at dette er en gammeldags måte å gjøre det på, kanskje bør vurderes, og kanskje kommer man til den erkjennelse at det er tid for å vurdere andre typer straffemetoder. Men jeg takker statsråden så mye for svaret og ønsker henne lykke til videre med arbeidet, både med kakebu og andre ting i Forsvaret.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Heldigvis har vi fått en økt oppmerksomhet og et økt engasjement fra mange hold for økt dyrevelferd, ikke minst etter at Stortinget behandlet dyrevelferdsmeldingen. Det er bra. Oppfølgingen av den arbeider vi nå med for fullt på mange områder i departementet, og også i underliggende etater, spesielt Mattilsynet. Her kommer det nå fortløpende tiltak. Det kommer regelendringer, som representanten er kjent med, men oppi dette er det viktig å ha en finger og et øye med der ute hvor dyrene lever. Vi vil alltid stå overfor enkelttilfeller som ikke skulle skje. Vi må bli flinkere til å forebygge det, og vi må bli flinkere til å holde tilsyn med det. Derfor har vi fått på plass et nytt mattilsyn fra 1. januar i år, som også har ansvar for dette med økt oppmerksomhet rundt disse spørsmålene. Det er en stående ordre, og vi har en løpende dialog med Mattilsynet om at disse oppgavene skal prioriteres og følges. Dessverre får vi stadig rapporter om enkelttilfeller som ikke er bra. Det kan være menneskelig svikt i ett enkelt tilfelle, eller det kan være personlige tragedier som ligger bak. Disse tilfellene prøver vi å følge opp så godt vi kan gjennom de tilsynsordningene vi har. Jeg er veldig glad for, også rent personlig, det sterke engasjementet som nå er rundt dyrevelferdsspørsmål. Jeg tror det er mange av oss som blir sterkt berørt når dyr lider. Jeg er veldig glad for det engasjementet som Stortinget og ikke minst representanten Ryan viser rundt disse spørsmålene.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Dette spørsmålet representerer nettopp de veldig vanskelige avveiningene i en økonomi som vokser, som blir sterkere, der vekstkraften og effektiviteten øker, og det setter i prinsippet et press i negativ retning på disse spørsmålene. Samtidig skal vi prøve å forbedre dyrevelferden. Det er mange vanskelig kompromisser. Jeg tror vi skal innrømme det. Vi får etter hvert, for nettopp å opprettholde nødvendig effektivitet og krav til lønnsevne bl.a., en sentralisering av disse anleggene som presser transporttiden til det ytterste. Nå har vi heldigvis veldig klare regler for hvor lang transporten kan være. Så skal vi også ha med oss at der man bygger nye anlegg – jeg var selv til stede og åpnet et nytt kyllingslakteri i går – blir transportavstandene store, men dyrevelferden inne på et slikt anlegg, med avlivingsmetoder og alt, blir mye bedre enn den har vært tidligere. Men det er rett: Dette er vanskelige avveininger, og vi må finne det rette balansepunktet mellom dyrevelferd på den ene siden og rimelig effektivitet på den andre siden.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Det er bare å bekrefte at de store slakteriselskapene rasjonaliserer. Det blir større anlegg og lengre avstander mellom anleggene, og dermed lengre transport. Jeg tror likevel historien gjennom de siste 10–15 årene viser at man har beholdt en struktur, nettopp ut fra de hensyn som representanten her er opptatt av, som har gjort at det har vært problemer med økonomien i disse virksomhetene. Det er bare å sammenligne med andre land hvor de har slakterier som driver helkontinuerlig døgnet rundt, mens vi i Norge har holdt på en struktur hvor slakteriene kanskje slakter seks–sju timer tre til fire dager i uken for å holde en god spredning. Økonomien presser da disse virksomhetene til en større rasjonalisering. Det skjer. Regjeringen har åpnet bl.a. for bruk av mobile slakterier på tradisjonelle husdyr i Norge. Det ligger helt på kanten av EØS-regelverket, men vi har likevel valgt å åpne for det. Om det er mulig å få det økonomisk lønnsomt, er nok et større spørsmål. Det gjelder også andre mindre småskalaslakterianlegg, som vi åpner for så sant det kan gi tilfredsstillende mattrygghet.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Jeg kan forsikre om at alle sider i dyrevelferdsmeldingen – som Stortinget gav sin tilslutning til, og hvor det i disse spørsmålene var et omfattende engasjement fra min side – fortløpende følges opp. Det er et sett av ulike tiltak det arbeides med. Ett av de områdene som er en utfordring, og som er det evige, vanskelige, balanserte kompromisset, er at vi bruker dyr i forskning, ikke minst i medisinsk forskning som skal tjene folkehelsen og forbedre livet for mennesker, og at dyr i den sammenhengen både fratas frihet og utsettes for lidelser. Det er en realitet. Og så må vi minimere bruken av forsøksdyr og redusere lidelsene til et nivå som vi kan akseptere. Det arbeides det med. Dette er mye et volumspørsmål: Kan vi avgrense antall forsøk og volumene, altså antall dyr som brukes? Det å bruke moderne datateknikk, simuleringsprogrammer osv., som kan redusere bruken av dyreforsøk, er nettopp det vi arbeider med. Og jeg kan forsikre om at dette følges opp, slik dyrevelferdsmeldingen har lagt opp til.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Hvis jeg skal se dette hovedspørsmålet litt i lys av det forrige hovedspørsmålet, viser dette hvor vanskelig det er. Da gjaldt det dyrevelferd og viktigheten av å ha et dyktig og godt tilsyn, slik Mattilsynet er. Det krever ressurser. Vi får akkurat så mye tilsyn som vi betaler for. Og det er viktig av hensyn til dyrevelferd. Nå står vi overfor den motsatte enden, nemlig at dette koster, og det skal betales; litt over skatteseddelen og over budsjettet og mye – etter hvert – av den enkelte bruker, slik Stortinget har besluttet. Det er slik at etter det Stortinget har bestemt, kan vi finansiere inntil 80 pst. av Mattilsynet ved å bruke avgifter og gebyrer. Vi gjør ikke fullt så mye nå. Jeg kan forsikre om – og det har jeg gitt uttrykk for tidligere – at Regjeringen i budsjettet for 2005 kommer til å redusere avgiftene som Mattilsynet representerer. Dette året legger vi opp til skal være det dyreste året for brukerne. I tillegg er det, slik Stortinget har bedt om, i revidert nasjonalbudsjett, som ble lagt fram i går, omfattende behandlet hvordan Regjeringen nå arbeider for å få ned kostnadene med kjøttkontrollen. Det er det spesielle for slakterier eller kjøttbedrifter at man i tillegg til de ordinære mattilsynskostnadene har den spesielle kjøttkontrollen som er pålagt oss internasjonalt, og som representerer omfattende kostnader. Det er klart at små slakterier med små volumer, med vanskeligheten med å få store volumer som passerer veterinærens blikk, får høye kostnader. Vi jobber nå mye med å få ned kostnadene, slik at alle slakteriene bare betaler for faktiske kostnader knyttet til dette. Jeg vil også minne om at kjøttkontrollen nå som en integrert del av hele Mattilsynet gjør at vi kan bruke disse fagfolkene, veterinærene, også til annet arbeid, når det ikke renner slakt igjennom på slakteriene. Og i praksis ser vi nå at de bruker ledige timer til å gjøre annet arbeid rundt omkring på gårdene – eller på hva det måtte være av tilsyn. Og det er den rasjonaliseringen vi er ute etter.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Det var ikke det jeg sa i mitt første svar. Det jeg sa, var at når vi nå har fått på plass et enhetlig tilsyn som omfatter de tre ulike tilsynene som var før, har vi muligheter til en effektivisering som vi nå ser, som gjør at kostnadene kan gå ned. Og det at vi kan redusere de samlede kostnadene for Mattilsynet, gjør at vi kan redusere avgiften som påføres næringen. Det er ikke et uttrykk for at staten skal ta en større del av disse kostnadene. Det er riktig at brukerne møter en stor del av disse kostnadene. Det er slik man rasjonaliserer og er effektiv. Mye kan brukerne gjøre selv ved å tilrettelegge og konsentrere arbeidet bl.a. på slakteriene. Derfor er det viktig å beholde dette. Men vi har sagt at det skal komme en effektivisering. 10 pst. er allerede varslet for første driftsår etter etableringsåret. Det skal komme brukerne til gode i form av reduserte kostnader. Og det er det jeg har varslet vil komme i 2005.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Jeg vil understreke at når det gjelder finansieringsopplegget for Mattilsynet, tar staten i dag en fjerdedel av kostnadene over budsjettet, og den fjerdedelen er tenkt å skulle dekke nettopp direktoratfunksjoner, regelverksutforming, vitenskapskomite og alt dette som det ikke er naturlig å be brukerne betale. Så er det det arbeidet som utføres ute hos brukerne, som godkjenning av nye anlegg og løpende kontroll av kjøtt, der brukerne betaler en timesats for de fagfolkene som er inne. Når det gjelder innføring av kjøttkontrollavgiften, er dette en gammel ordning som vi har hatt, og som vi internasjonalt er pålagt å ha. Mange av oss kjenner denne ordningen, der den offentlige veterinæren står på enhver slaktelinje og med et stempel klarerer slakteskrotten for sykdommer som måtte være. Det arbeidet kan rasjonaliseres betydelig. Tidligere har det vært et eget system, et eget fond, som har hatt en årlig kostnad på rundt 112 mill. kr. Nå vil vi integrere dette som en del av Mattilsynet. Vi bør kunne bruke de folkene rasjonelt til også andre oppgaver, og på den måten få ned kontrollen. Men stempelet og matsikkerheten vil aldri denne statsråden gå på akkord med.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Det var mye som var pussig her. Jeg synes ikke det er pussig at matprodusentene er opptatt av at det de tilbyr forbrukerne, er trygg mat, at de holder seg med myndigheter som har regelverk, og tilsyn som sikrer at de leverer trygg mat. Jeg har ikke opplevd noe annet enn at alle aktører i hele verdikjeden for mat er glade for at vi nå kanskje har verdens beste mattilsyn i Norge. Det er ikke urimelig, slik jeg oppfatter det, at det er de ulike aktørene i verdikjeden for mat, og til syvende og sist forbrukerne, som betaler kostnadene ved å sikre seg at denne maten er trygg. Så kan man si at alt kunne vært betalt over statsbudsjettet, men jeg kjenner ikke til at vi har et statsbudsjett som har de mulighetene. Her snakker vi altså om ca. 1 milliard kr til å drifte Mattilsynet, og så mye penger som representanten Arnstad tilsynelatende har å bruke på dette området, har ikke Regjeringen. Jeg tror det er riktig at brukerne møter en del av kostnadene, bl.a. for å organisere seg effektivt.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
La meg først få lov å gi uttrykk for glede over den ros til Mattilsynet som representanten Ryan her gir uttrykk for. Jeg synes det er grunnlag for det, og jeg synes veldig mye av dette forsøket på å gå løs på en helt nystartet organisasjon, som en del har gjort, er urimelig. Det er en enorm omorganisering dette representerer, med 1 milliard kr i budsjett og 1 200-1 300 mennesker som er involvert. Denne omorganiseringen er gjort på en måte som gjør at fagforeningene er fornøyd. Det er harmoni rundt dette i en så stor organisering, og det er jeg godt fornøyd med. Jeg er også godt fornøyd med fokuseringen og innsatsen til Mattilsynet, og jeg er glad for å få støtte for det synet. Så jeg er enig. Når vi valgte denne modellen, valgte vi en veldig desentralisert modell med et lite hovedkontor i Oslo og viktige hovedkontorfunksjoner ute. Jeg var senest i går i Sandnes og snakket med regionsjefen for det området, som har fått viktige hovedkontorfunksjoner, og som var opptatt av at vi nå skulle markere når hovedkontorfunksjonene på dyrevelferd skulle åpnes i det området. Så vi har oppmerksomheten rettet på dette, og vi vil følge opp og sikre at det blir en reell desentralisert organisasjon i Mattilsynet.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Ja, det kan jeg svare bekreftende på. Det vil ha en løpende oppfølging. Senest i revidert, som ble lagt fram i går, har vi en gjennomgang av kjøttkontrollen som vi ønsker å se nøye på og organisere slik at den enkelte kan få ned kostnadene. Det er først når vi nå har fått Mattilsynet, at vi har den nødvendige fleksibilitet til å kunne bruke folk til andre ting når ikke slaktelinjen går, og det er vi glade for. Når det gjelder de øvrige avgifter og gebyrer, som er priser for tjenester som det offentlige gjennom Mattilsynet leverer til den enkelte, vil det være noe vi har en løpende vurdering av, og det vil senest komme i statsbudsjettet til neste år. Jeg har varslet at vi vil ta ned dette noe. Den effektiviseringen som vi regner med å ta ut til neste år, skal altså komme brukerne til gode i form av lavere priser på disse tjenestene. Det betyr at vi da må gå igjennom hele prissystemet og se hvor det er riktigst å ta ned disse kostnadene. Så jeg er sikker på at vi skal ha mange samtaler mellom storting og regjering om dette, og jeg har godt håp om at vi skal klare å komme fram til gode løsninger.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Jeg vil kort få minne om historien her. Det var slik at Stortinget i 2003 vedtok at vi fra 1. januar 2004 skulle opprette et mattilsyn. Regjeringen foreslo å ha to tilsyn – et sjømattilsyn, som tidligere, og et landmattilsyn. Stortinget mente dette skulle være et enhetlig tilsyn. Jeg tror Stortinget kom fram til en god løsning. Det har vi nå fått på plass, og det har altså fungert fra 1. januar i år. Jeg tror de fleste vil være noe forsiktige med å felle en for hard dom over en så stor organisasjon, som jeg opplever gjør en veldig god jobb, etter den korte tiden de har vært i gang. Jeg undrer meg litt over den tilnærmingen som går på at en bare er opptatt av trygg mat og ikke kvalitetsspørsmålet. Jeg tror at et mattilsyn som fører tilsyn også med sjømat, med tanke på å tilby trygg mat for norske forbrukere, er den tryggeste og den beste kvalitetskontrollen av fisk og mat som en kan tilby for eksport. Jeg kan ikke se noen motsetning mellom det og det at vi har et mattilsyn som sikrer at norske forbrukere står overfor trygg mat. Det må være absolutt den beste garantien for eksport. Selv har jeg det slik når jeg er utenfor Norge, at jeg liker godt å spise den maten som jeg vet at lokalbefolkningen føler seg trygg på og er glad i. Derfor tror jeg det beste kvalitetsstempelet er at maten er klarert for norsk forbruk. Jeg tror ikke, om jeg kan tillate meg å være så direkte, at det finnes ett menneske i Mattilsynet som ikke vet forskjell på torsk og uer. Det tror jeg ganske enkelt ikke på.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Jeg opplever det ikke som utrolig, men faktisk riktig, at statsråden har fulgt opp Stortingets vedtak om å lage et enhetlig mattilsyn som omfatter både sjømat og landmat, og det har vi prøvd å gjøre så godt vi kan. Jeg er glad for at vi har et mattilsyn som kan gi denne sjømaten også et kvalitetsstempel som gjør at den er trygg å spise og har høy kvalitet på alle områder for det norske marked. Dermed vil den også, etter mitt skjønn, være trygg og god og ha høy kvalitet også for eksport, som gjelder en stor andel av sjømaten.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Potet er en viktig kulturplante som kan angripes av mange skadegjørere. Formålet med bestemmelsene i forskrift om planter og tiltak mot planteskadegjørere er å hindre introduksjon og spredning av planteskadegjørere som ikke er påvist i Norge, eller som vi regner med å ha under kontroll eller anser for å være utryddet. De fleste av disse er mer vanlig utbredt i Europa. Norge har i likhet med bl.a. EU krav til import av både matpoteter og settepoteter. Når det skal importeres matpoteter til Norge, må sendingene derfor følges av et sunnhetssertifikat som viser at både produksjonsstedet og potetene er kontrollert av offentlige myndigheter. Det er ikke lov til å nytte matpoteter som settepoteter. Selv om vi har streng regulering av import, kan Mattilsynet på visse vilkår gi importtillatelse til autorisert settepotetforretning. Dyrkeren på Hvasser har brutt plantehelseforskriftens bestemmelser ved at han uten sunnhetssertifikat har importert matpoteter av ukjent opprinnelse og plantehelsestatus, som han så har benyttet som settepoteter. Med dette har han satt både sin egen og andres potetproduksjon i fare for å bli smittet med planteskadegjørere som ikke er kjent å forekomme her i landet. Mattilsynet mener at et negativt prøveresultat ved testing av 415 knoller ikke er noen garanti for at det ikke er smitte til stede i potetpartiet. Antall knoller som det er tatt prøver av, utgjør en meget liten del av de ca. 15 tonn som befant seg på lageret. Den aktuelle dyrkeren bad meg i mars i fjor direkte om hjelp til å importere settepoteter, under henvisning til importrestriksjonene som ikke gav ham anledning til import. Vi gjorde da oppmerksom på at tilsynet etter søknad fra autorisert settepotetforretning kan gi tillatelse til slik import. Så vidt jeg kjenner til, er det ikke fremmet noen slik søknad. Mattilsynet ble høsten 2003 oppmerksom på at det likevel ble solgt poteter som var dyrket i Norge samme sommer. Mattilsynet har gitt dyrkeren pålegg om destruksjon av potetene og dyrkingsforbud av vertsplanter i ett år. Prøver vil bli tatt på eiendommen og prøvene analysert med hensyn på karanteneskadegjørere i løpet av våren/sommeren 2004. Som dyrkeren på Hvasser ble informert om i mars 2003, gir plantehelsebestemmelsene mulighet for import på visse vilkår, dersom det blir søkt før potetene ankommer landet. Dersom han nå gjør dette, vil søknaden bli behandlet på vanlig måte. Potetmaterialet må bl.a. gjennomgå karantenedyrking i Norge. Dagens regelverk er altså ikke til hinder for import.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Det er anledning til å importere nye potetsorter til Norge, og det er prosedyrer for dette som sikrer at den importen ikke påfører plantehelsen i Norge og all potetdyrking ubotelig skade. Dyrkeren er gitt informasjon om prosedyrer for hvordan dette kan gjøres, og anledning til å gjøre dette på et hvilket som helst tidspunkt. Det er klart at presedensvirkningen er viktig, når man er i en situasjon hvor man sier at man har gjort noe ulovlig. Det kunne gått riktig galt, og det er ennå ikke helt sikkert at det ikke kan gå galt. Jeg sa i svaret mitt at det her er gjort en begrenset kontroll. Det kan fremdeles være skadegjørere som dukker opp. Nå må vi få lov til å gjøre dette på lovlig vis. Det sier jeg ja til, men det må gå gjennom de ordinære søknadsprosedyrer. Vi kan pådra oss enorme og ubotelige skader hvis vi ikke har et regelverk som sikrer at vi ikke får inn disse unødvendige skadegjørerne i plantehelsen vår. Det er ikke slik at om man har kjørt ulovlig uten sertifikat i trafikken i veldig mange år, og kjører godt, da må man få lov til å kjøre uten sertifikat. Det må være myndighetenes rolle å si at slik er prosedyrene for å ta sertifikat, og slik er reglene for å få lov til å kjøre i Norge, for å sikre andre og seg selv mot å redusere sikkerheten.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-05-12:
Vi har en av verdens beste statuser for plantehelse i Norge. Det kommer av at vi har klart å håndheve gode regler på området. Det har vi klart ved å ha dyrkere som har respekt for regelverket, av hensyn til seg selv og sine kollegaer. Jeg håper og tror at det også vil være slik framover at vi vil ha produsenter som har respekt for at vi må ha regler, og at vi må ha prosedyrer for å sikre verdens beste plantehelse. Jeg kan bare oppfordre den produsenten det her er snakk om, og representanten Hedstrøm også i sine samtaler med produsenten, om fra nå av å prøve å få sin praksis inn på et lovlig spor. Det bør også gi adgang til en lovlig import av disse potetene, men slik at vi kan være helt sikre overfor andre produsenter og det norske samfunn på at dette er planter som ikke påfører oss ubotelig skade.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Slakteristrukturen er et tema som er oppe om dagen. Gilde holder nå på med å rasjonalisere bl.a. sine slakterier, noe som igjen fører til lengre transportavstander, og åttetimersregelen er truet i en del tilfeller. Vi har fått flere henvendelser om dette. Mitt spørsmål til statsråden er: I hvilken grad vurderer departementet mulige alternativer til disse store slakteriene, som f.eks. gårdsslakterier, mobile slakterier? I tillegg har vi også fått en del henvendelser om at Mattilsynet i noen tilfeller ikke følger godt nok opp dette med dyrevelferd. Jeg skjønner at omorganiseringen har ført til at man har brukt mye tid på den, men i hvilken grad er det mulig å styrke Mattilsynets forhold til dyrevernarbeidet?
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
For å følge opp det siste: Vi er jo alle enige om at etableringen av det nye Mattilsynet var bra. Jeg har selv vært ute hos lokalkontoret i Asker og Bærum og fulgt det arbeidet der. De gjør en veldig god jobb, men det er jo ikke til å legge skjul på at vi alle var bekymret over avgiftsnivået da vi etablerte det nye Mattilsynet. Vi har fått mange henvendelser, og i det siste henvendelser om avgiftene på vann. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Vil det være mulig for statsråden å foreta en evaluering av avgiftssystemet etter det første året, slik at vi i forbindelse med statsbudsjettet for 2005 får en gjennomgang av hvordan dette fungerer i forhold til små og store bedrifter, og også de enkelte bransjene?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
Eg vil tilbake til hovudspørsmålet frå representanten Ryan, for trass i auka merksemd blir dyr framleis påførte unødige lidingar. Då Stortinget behandla dyrevernmeldinga i fjor, sa vi i komiteen at vi ønskte at ein skulle jobbe for å finne alternativ til bruk av dyr til forskingsføremål. Erfaring tilseier at ny teknologi gjer at det å bruke dyr til forskingsføremål burde vere unødvendig, men det krev satsing, og det krev at ein tek ein del grep. Vi har fått signal om at det ikkje skjer noko på denne fronten, at ein ikkje satsar, og at ein ikkje er aktiv i forhold til å la vere å påføre dyr unødige lidingar i samband med forsking. Er det riktig? Kva har statsråden tenkt å gjere for å følgje opp Stortinget sitt vedtak i forhold til dette?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-05-12:
Også jeg har et spørsmål til landbruksministeren. I forbindelse med omorganiseringen av Mattilsynet var det bred enighet i Stortinget om å legge opp til en organisering som skulle sikre en enhetlig og mest mulig lik kontroll over hele landet. Imidlertid har finansieringen av Mattilsynet gitt større og større grunn til bekymring, i og med at flertallet på Stortinget i tråd med Regjeringens forslag har vedtatt en finansieringsform som innebærer at en veldig stor del av finansieringen legges på avgifter. Dette er en finansieringsform som rammer særlig de mindre anleggene. Vi får daglig inn meldinger om små foredlingsanlegg, små slakterier, som får problemer på grunn av dette. For eksempel får et mindre anlegg i Melhus i Sør-Trøndelag en kostnadsøkning på 1,2 mill. kr på grunn av avgifter til Mattilsynet. Senterpartiet er enig med landbruksministeren i at det er nødvendig å stimulere til mangfold og til småskala- og nisjeproduksjon. Men hvordan har landbruksministeren tenkt å oppnå det, med den finansieringsmåten som Regjeringen la opp til og fikk tilslutning til i Stortinget?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-05-12:
Jeg takker landbruksministeren for et svar som jeg oppfattet som særdeles positivt. Det er godt at landbruksministeren innser at den finansieringsmodellen som Regjeringen la opp til, som faktisk innebar at 90 pst. av kostnadene skulle finansieres ved avgifter, ikke var bærekraftig i forhold til å bevare de små slakteriene som vi er enige om at vi ønsker å ta vare på. For det er nettopp de som forsvinner, det er de som får den største kostnadsøkningen, på grunn av – som landbruksministeren sa – at man har små volum. Og når det er et mål for oss alle sammen å bevare de små slakteriene og de små foredlingsanleggene, må nettopp finansieringsordningen innrettes slik som man har gjort i andre land, at en stor del finansieres over statsbudsjettet og en relativt mindre del går gjennom avgifter som belastes den enkelte bruker. En slik omlegging av avgiftene er helt nødvendig og i tråd med det Senterpartiet foreslo under behandlingen av organiseringen av Mattilsynet. Jeg vil bare be landbruksministeren bekrefte at det er en slik omlegging Regjeringen nå ser for seg, hvor en mindre del skal finansieres gjennom avgifter og en større del over skatteseddelen.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Fremskrittspartiet var sterkt imot at vi her i Norge skulle innføre Europas høyeste kjøttkontrollavgifter. Med det betydelige kostnadsnivået vi har i matvareproduksjonen i dette landet, betyr det høyere priser, færre bønder og at arbeidsplasser i foredlingsindustrien blir borte. Men jeg skal gå konkret inn på de tingene som statsråden beskriver. En rasjonalisering innenfor det området han nevner, vil ha svært liten betydning hvis man ikke samtidig tillater at visse oppgaver blir en offentlig oppgave, slik som kostnadene i forbindelse med vitenskapskomiteen, beredskapsoppgaver, informasjon, byråkrati osv. Det er jo det som er kjernepunktet. Hvis statsråden vil gå inn for å la det bli en offentlig oppgave, kan jeg garantere at det vil bli flertall for det i Stortinget med Fremskrittspartiets støtte.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Jeg har et spørsmål til vår ærede landbruksminister: «En bonde på Hvasser har odlet frem poteter i 5 år basert på det franske potetslaget roseval. Sorten er velsmakende, motstandsdyktig og etterspurt. Mattilsynet har etter laboratorieprøver erklært at potetene er friske. Likevel krever regelverket at de må destrueres. Bonden er tvunget til Sverige, hvor han dyrker potetene for leveranser til norske kunder. Vil statsråden foreslå endringer i regelverket slik at den driftige bonden kan dyrke de ettertraktede potetene i Norge?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er ganske riktig tatt en rekke prøver, og man har ikke kunnet konstatere planteskadegjørere. Men det er mulig at man kan gjøre dette enda mer rigorøst. Jeg minner om at disse potetene nå har vært dyrket i fem år, og dyrkeren har erkjent at han har brutt et forbud, men man bør jo gjøre det beste ut av situasjonen. Statsråden sier at man kan kontakte en settepotetforretning, og at man kan gjennomføre karantenedyrking. Denne dyrkeren er til stede her i dag. Jeg snakket med ham før spørretimen, og han sier han har gjort alt som står i hans makt, men myndighetene og Mattilsynet har ikke kunnet gi nok informasjon. Han fikk i går greie på at Graminor har godkjenningsprosedyre, og at man kan importere disse potetene på reagensglass. Dette kan ta år, og denne bonden risikerer å bli pensjonist før han kan starte med en skikkelig kvalitetsproduksjon i Norge. Er det ikke mulig, i dette enkelte tilfellet, å gi dispensasjon, slik at vi kan få verdiskapingen på Hvasser og ikke i Strømstad?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Jeg takker statsråden for tilleggssvaret. Vi er selvfølgelig alle enige om at vi skal ha sikkerhetsregler. Men nå har han dyrket disse potetene i fem år, og dyrkingsområdet ligger isolert. Det er tatt en rekke prøver, og det er en robust type poteter. Det går da an å utvise et visst skjønn. Resultatet av dette blir nå at verdiskapingen skjer i Tanumshede. Og dette er en driftig bonde, som sikkert vil utvide sin produksjon i Sverige, fordi han har mange som gjerne vil kjøpe disse potetene i Norge. Dem vil han selvfølgelig eksportere fra Sverige til Norge med sunnhetssertifikat, slik som disse potetene har vært importert til Norge i mange år.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-05-12:
Det er en smule pussig at når samfunnet pålegger en næring oppgaver knyttet til tilsyn og matsikkerhet, så er ikke samfunnet villig til å betale for det tilsynet og de kravene til matsikkerhet, men det skal næringen sjøl gjøre. Det er også litt pussig at når man ønsker at strukturen med de mindre slakteriene skal opprettholdes for å sikre bedre dyrevelferd, legger man opp til en ordning som åpenbart må føre til at strukturen endres, og at de små anleggene forsvinner, fordi de ikke tåler kostnadene. Det er også litt pussig at en regjering som er så ivrig etter skattelette som denne regjeringen, er så ivrig etter å øke avgiftene på forskjellige områder. Ser virkelig ikke landbruksministeren at dette både er næringsfiendtlig overfor den næringen det gjelder, og også usosialt, fordi det rett og slett betyr at vi alle sammen, enten vi tjener godt eller dårlig, får økte matpriser?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-05-12:
Jeg har et spørsmål til landbruksministeren, og det går nettopp på Mattilsynet og kontrollverket. 90–95 pst. av fisken eksporteres. Vi hadde et kontrollverk som tok seg av kvalitetskontrollen av fisk, og som hadde eksportsertifikat. Bedriftene har lagt ned en masse penger, milliardbeløp, i å forbedre bedriftene. Det har gått helt fra bløggeren si tid, at en blodtapper fisken. Det er bygd opp et kjempesystem. Alt er borte. Det er overlatt til Mattilsynet. Mengdekontrollen er overlatt til kontrollverket. Det er Mattilsynet som skal passe på kvaliteten. Kvalitetskontroll på det vi eksporterer, er borte. Bare man ikke blir sjuk av maten, er det godt nok. «Trygg mat» er slagordet. Mange som kommer fra Mattilsynet vet ikke forskjell på uer og torsk. Og de skal foreta kvalitetskontroll! Er landbruksministeren fornøyd med det systemet vi har i dag?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-05-12:
Jeg er skjønt enig med presidenten i at det er viktig å holde befolkningen i live. Det skulle ellers bare mangle. Stortinget vedtar lover. Men de vedtar ikke forskrifter. Forskriftene blir utarbeidet av departementet. Jeg var en av dem som stemte for et mattilsyn og et overordnet organ som skulle stå for all kontroll, ikke at en skulle gå over fra kontrollverket til Dyrehelsetilsynet som det viktigste organet, og ikke at vi skulle fraskrive oss retten til kvalitetskontroll av eksporten, som var bygd opp over årtier. Det er helt utrolig at statsråden står i denne salen og sier at det viktigste er at en ikke blir syk av maten. Det er helt utrolig. Er statsråden fornøyd med å ha det sånn?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Jeg har et spørsmål til sosialministeren. I mandagens Puls på NRK møtte vi en av de fattige i Norge, Mona Renate, som er tobarnsmor fra Drammen. I en ny bok, Fattig talt, som er utgitt med støtte fra Helse- og sosialdirektoratet, har hun modig stått fram og fortalt hvordan det er å være fattig i Norge, hvordan det er å ha bare 132 kr dagen å leve for. I sommer hadde vi ikke råd til å feire min sønns femårsdag, forteller hun. Stønad til barnetilsyn og småbarnstillegg i barnetrygden kuttes, klasseskillet er på vei inn igjen, sier hun, man tar fra de fattige og gir til de rike. Hvem rammes hardest? Jo, de fattiges unger. I boka stiller hun følgende spørsmål: Hvorfor må man ta fra en så sårbar gruppe? Det spørsmålet synes jeg sosialministeren bør gi henne et svar på.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-05-12:
Da sosialministeren kom inn i 2001, ble det varslet kamp mot fattigdommen. Hva har skjedd på de to–tre årene? Jo, arbeidsledigheten har økt kraftig. Man har kuttet arbeidsledighetstrygden med mellom 15 000 og 20 000 kr, man har kuttet stønaden til barnetilsyn for enslige forsørgere, man kutter småbarnstillegget i barnetrygden, man innfører dyrere medisin på blå resept. Samtidig presenterer man en skattereform som skal gi 35 000 kr til dem som tjener 1 mill. kr, og 4–5 kr dagen til dem som tjener under 200 000 kr. Synes sosialministeren at dette er rettferdig? Synes hun det er den rette måten å bekjempe fattigdommen i Norge på?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
Statsråden sier at Regjeringen ønsker å bekjempe fattigdom. Hun har altså foreslått en bevilgning på ca. 240 mill. kr som ledd i å bekjempe den. Men i forbindelse med statsbudsjettet foreslo Regjeringen en økning av egenandelene på ca. 900 mill. kr, og i forbindelse med revidert ser vi nok en gang en påplusning av egenandelene på ca. 5 pst. eller 135 mill. kr. Kan statsråden gi sin vurdering med hensyn til hvordan økte egenandeler vil slå ut i forhold til de grupper av befolkningen som har dårligst økonomi? Hvordan vil det påvirke de bevilgninger Regjeringen har kommet med for å styrke de fattiges situasjon, at egenandelene samtidig har økt langt mer enn det man er villig til å sette inn for å hjelpe disse gruppene?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
Jeg har følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Ifølge Telemarksavisa 3. mai 2004 ønsker en irakisk familie med et 7 år gammelt multihandikappet barn, som har fått oppholdstillatelse i Norge, å bosette seg enten i Tinn eller Skien kommune. Ingen av kommunene ønsker å ta imot familien av frykt for høye framtidige utgifter knytta til barnets pleie- og omsorgsbehov. Hva kan statsråden gjøre for å hindre at et multihandikappet barn på denne måten blir kasteball mellom kommuner på grunn av frykt for store framtidige utgifter?»
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
Norge som nasjon påtar seg både nasjonale og internasjonale forpliktelser ved å ta imot flyktninger og ved å gi opphold på humanitært grunnlag til dem som har behov for beskyttelse. Dermed må det også være et nasjonalt ansvar å sørge for at de vi gir opphold til, ikke på nytt opplever å være uønsket, ja nærmest bli flyktninger i sitt nye hjemland, fordi kommunene vegrer seg for å bosette dem. Dette er en uverdig situasjon, og enda mer uverdig og uakseptabel blir den når dette rammer syke og handikappede barn. Statsråden sa at dette er bygd på frivillighet fra kommunenes side, men er statsråden også på dette området tilhenger av stor kommunal frihet? Eller ser hun at det kan være behov for større engasjement og styring fra statens side i situasjoner som dette?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-12:
Jeg takker for svaret. Jeg viser til statsrådens første svar, som gav en god oversikt over de ordningene som eksisterer. Statsråden viser sjøl til revidert nasjonalbudsjett, der jeg forstår det skal gjennomføres en evaluering av bosettingsordningen. Da vil det være naturlig å spørre statsråden om det i forbindelse med denne evalueringen er aktuelt å endre på eller styrke de ulike statlige virkemidlene på en måte som gjør at vi i framtida kan unngå slike uverdige situasjoner som i dette konkrete tilfellet, der et sykt barn blir en kasteball mellom kommuner i over ett år før familien kan få en trygg og stabil livssituasjon.
Erna Solberg (Høyre), 2004-05-12:
De fleste flyktninger og personer med opphold på humanitært grunnlag som har søkt beskyttelse i Norge, har behov for ekstra oppfølging den første tiden i kommunen, bl.a. til boliganskaffelse, norskopplæring og tiltak som gjør at de raskt kommer i arbeid eller kan fortsette en utdanning. Integreringstilskuddet, som i dag er på kr 393 000 pr. person fordelt over fem år, skal dekke kommunenes gjennomsnittlige utgifter til dette arbeidet. Det er den enkeltes situasjon som avgjør hvilke tiltak kommunen må iverksette. For personer med kjente funksjonshemninger kan kommunene på bakgrunn av søknad få kr 120 000 ekstra ved bosetting, og ytterligere inntil kr 150 000 dersom utgiftene blir større. Begge tilskuddene er engangstilskudd. Ved bosetting av personer med særlig alvorlige funksjonshemninger kan kommunen i tillegg få et tilskudd på inntil kr 500 000 pr. år i inntil fem år til utgifter som ikke dekkes av andre tilskudd. Når femårsperioden etter bosetting er over, forutsetter jeg at kommunene bruker de ordningene som gjelder for alle innbyggere. For ressurskrevende brukere etablerte Regjeringen i fjor en ordning – altså for inneværende år – der kommunene får refundert om lag 80 pst. av netto utgifter over kr 700 000 pr. bruker. En slik statlig toppfinansiering gjør at kommunene kan gi ressurskrevende brukere et tilpasset tilbud, enten de er etnisk norske eller innvandrere. Jeg ønsker ikke at vi skal etablere særordninger for innvandrere hvor man opprettholder et skille i forhold til andre innbyggere, utover de ordningene vi allerede har for de første fem årene. Bosettingsordningen vi har i dag, er basert på et samarbeid mellom stat og kommune. Kommunenes Sentralforbund bidrar med veiledning og informasjon i kommunene, særlig med sikte på interkommunalt samarbeid om bosetting og integrering av flyktninger. Det er en forutsetning i dagens bosettingsordning at kommunene tar et kollektivt ansvar for å bosette alle som får opphold i Norge. Det er uheldig at kommuner reserverer seg mot bosetting av enkeltpersoner. Særlig for pleietrengende vil lange mottaksopphold være uheldig. Jeg håper derfor at en av de kommunene som Utlendingsdirektoratet har vurdert er best for familien i Tinn, kan bosette den, og ikke skyver ansvaret over på andre kommuner. Pr. i dag har vi ingen mulighet til å pålegge kommunene å bosette flyktninger. Jeg har heller ikke noe ønske om det, men forutsetningen er at den frivillige bosettingsordningen fortsatt fungerer, også for de svake gruppene det er snakk om. De tilskuddene vi gir, er altså relativt romslige de første fem årene, og så kommer man inn under den nye ordningen med toppfinansiering for tunge brukere. Men jeg har ikke lyst til å legge skjul på at det er vanskelig å få til bosetting av personer med flere funksjonshemninger, og også av personer med atferdsavvik, f.eks. med kriminell bakgrunn fra tiden i mottak. Personer som har sittet lenge i mottak, er i dag en av de vanskeligste gruppene å bosette.
Erna Solberg (Høyre), 2004-05-12:
Jeg synes at akkurat disse problemene er noen av de vanskeligste vi har i forhold til bosettingsordningen. Det er et tjue–tredvetalls personer vi sliter betydelig med å få bosatt rundt omkring i kommunene ved hjelp av frivillighetsordningen. Samtidig har vi løpende og lange samtaler med aktuelle kommuner, bl.a. for å gi dem garantier for de pengene de får, og for å informere dem om mulighetene. Det er ikke alltid bare et pengespørsmål. Når det f.eks. gjelder personer som har fått straffedommer i mottaks- og asylsøkerperioden, er det også ofte det fra politikernes side står på viljen til og ønsket om å motta personer som tidligere har basert seg på kriminalitet. Man er redd for å ta ansvar for å utsette befolkningen for en form for fare. Dette er en av de store utfordringene ved frivillighetsordningen. Vi har som sagt lagt inn ganske rimelige ordninger, etter mine begreper. Vi har i enkelttilfeller faktisk gått utover disse generelle mulighetene for å få enkeltpersoner bosatt, for vi ser at kostnadene blir svært store i begynnelsen. Når det gjelder frivillighetsprinsippet, så er det et prinsipp som Stortinget senest ved budsjettbehandlingen i høst fastslo skal ligge til grunn for bosettingsordningen. Vi har en omtale av bosettingsordningen i revidert nasjonalbudsjett, og det er fullt mulig for partier på Stortinget å ta initiativ til eventuelt å legge premisser for å gjøre noe annet på dette området.
Erna Solberg (Høyre), 2004-05-12:
Ja, det er særlig aktuelt i denne sammenhengen å se på situasjonen for dem som er vanskeligst å bosette, og det er de som er tungt funksjonshemmet. Det er i tillegg en gruppe med enslige menn, særlig fra Somalia, som vi har problemer med. Kommuner er veldig glade for barnefamilier med barn uten funksjonshemning, og de står øverst på ønskelisten. Spørsmålet er hvor mye valgfrihet den enkelte kommune skal ha. Samtidig har jeg lyst til å si at premissene for det oppdraget vi fikk av Stortinget i høst, for det første var at dette skulle være basert på frivillighet, og for det andre at det skulle være innenfor de samme økonomiske og kostnadsmessige rammene som i dag. Og da er kanskje operasjonsrammen litt begrenset, hvis vi skal følge opp dette.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Eg har følgjande spørsmål til finansministeren: «Tekniske installasjoner utgjør en stadig større andel av totalinvesteringen på bygg og er i dag på ca. 35 pst. Fortsatt følger skattemessig avskrivningssats for tekniske anlegg avskrivningssatsen for bygg, som er 2 pst. Tekniske installasjoner, som kan forbedre arbeidsmiljøet og dempe ressursforbruket, har således en lav skattemessig avskrivningssats. Synes statsråden det er fornuftig at en slik klassifisering vrir investeringene mot mindre miljømessige og energibesparende løsninger?»
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Eg hører at finansministeren seier at dette er ei vanskeleg avgrensing. Dersom ein hadde differensiert dette, altså fått éin avskrivingssats for bygningskroppen og ein annan avskrivingssats for tekniske installasjonar, kan eg ikkje sjå at det skulle by på uoverkommelege problemstillingar. No har vi også fått eit revidert nasjonalbudsjett lagt på bordet. Der viser det seg at trygdeutgiftene og sjukepengeutgiftene aukar. Vi veit også at ein del av desse utgiftene kjem av astma og allergi, som igjen m.a. har si årsak i at det er veldig mange arbeidsplassar som har dårleg inneklima. Ser ikkje statsråden at ei betring av avskrivingssatsane for m.a. inneklimaanlegg ville lagt grunnlaget for betre inneklima og også ført til at talet på sjukmeldingar som har si årsak i dette, kunne gått ned?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2004-05-12:
Det å behandle nyinvesteringar som vedlikehald dersom desse er vedlikehald, kunne ein framleis gjere, sjølv om ein hadde hatt ein betre avskrivingssats på tekniske installasjonar. Problemstilinga er, slik eg ser det, at når ein set opp nybygg, blir dette vridd på ein slik måte at ein kan risikere at ein må spare inn på tekniske installasjonar, på grunn av at avskrivingssatsane ikkje dekkjer den reelle levetida for denne typen investeringar. Vi har også ein kraftubalanse i forhold til utlandet. Eg trur at dersom ein hadde betra avskrivingssatsane, så ville ein også fått eit incitament til å satse meir på enøk. Mitt spørsmål er då: Er ikkje statsråden einig i at ved å leggje avskrivingssatsane betre til rette vil ein få ei sterkare investering og satsing på det området?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-05-12:
Faste tekniske installasjoner i et avskrivbart bygg avskrives under ett med bygget. Avskrivningssatsene for bygg gjenspeiler det faktiske gjennomsnittlige verdifall for slike driftsmidler med alle komponenter, herunder faste tekniske installasjoner. Avskrivningssatsene ble vurdert i forbindelse med statsbudsjettet for 2002. Satsen for forretningsbygg ble endret fra 0 til 2 pst. For fabrikker, hoteller og andre bygg er satsen 4 pst. Jeg anser det ikke som hensiktsmessig å gjøre faste tekniske installasjoner i bygg til gjenstand for særskilte avskrivninger. Det ville være svært vanskelig å gjennomføre en fordeling av kostnader på henholdsvis bygg og installasjoner. En slik fordeling ville måtte gjennomføres ikke bare ved nybygg, men også ved overdragelse av eldre bygg, med en vanskelig, skjønnsmessig fordeling av kjøpesummen på det brukte bygg og de brukte, tekniske installasjoner der. En slik omlegging vil også føre til at fullstendig utskifting av foreldet eller defekt utstyr med nytt ikke kunne utgiftføres direkte som vedlikehold av bygget, men måtte aktiveres til ny avskrivning. Selv om avskrivningssatsen for bygg ikke er treffende for alle komponenter i bygget, og kanskje særlig ikke for teknisk utstyr, tilsier derfor en samlet vurdering at bygget ses som en enhet, inklusive installasjonene, i forhold til avskrivningssystemet. Det forhold at det å skifte ut alt gammelt utstyr med nytt da kan behandles som direkte utgiftsførbart vedlikehold og ikke som en ny, aktiveringspliktig investering, burde gjøre det lettere å leve med dette kompromisset. Det jeg har sagt, innebærer også at jeg ikke er enig i representanten Hagesæters forutsetning om at dagens regler for avskrivning av bygg med faste installasjoner medfører at investeringer vris bort fra miljømessige og energibesparende løsninger.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-05-12:
Jeg tror det er veldig vanskelig å se sammenhengen mellom avskrivningssatser på bygg, inkludert tekniske installasjoner, og utvikling i sykefravær. Det finnes ikke noe empirisk grunnlag for en slik påstand. Jeg er uenig med spørreren, fordi jeg mener at dagens ordning, hvor det å skifte ut gammelt utstyr med nytt kan behandles som direkte utgiftsførbart vedlikehold, er en bedre ordning enn det representanten taler for.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-05-12:
Jeg har ikke sett noe enøkorgan i dette land gå inn for endrede avskrivningssatser. Det kan tenkes at jeg ikke har full oversikt, men så langt har jeg ikke sett det brukt som argument i noen enøkdebatt. Derimot bruker Fremskrittspartiet ofte som argument mot vårt skatte- og avgiftssystem at det er for komplisert. Men hver gang man går inn i detaljer på systemet, så vil man gjøre det enda mer komplisert. Her gjelder det å holde tungen rett i munnen. Skal man få et enkelt system, må man også gjøre det enkelt og ikke vanskeligere.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-05-12:
Det er riktig at Tromsø kommune har søkt Finansdepartementet om fritak for sluttbehandlingsavgift i forbindelse med rydding av søppel. Kommunen har blitt orientert om at søknad om dispensasjon fra avgiftsplikten må rettes til Tollregion Nord-Norge som første instans, med klageadgang til Toll- og avgiftsdirektoratet. Finansdepartementet har ikke fattet noe vedtak i saken. Finansdepartementet har imidlertid overfor Tromsø kommune redegjort for bakgrunnen for avfallsavgiften og gjeldende regelverk. Formålet med avgiften er å redusere den totale avfallsmengden samt å prissette miljøskadelige utslipp fra sluttbehandling av avfall. Avfall samlet inn på dugnad eller lignende måter skaper miljøproblemer på samme måte som annet avfall, og er dermed omfattet av avgiftsplikten. Et eventuelt avgiftsfritak bør etter min mening utformes etter objektive kriterier. Dette innebærer at fritak vanskelig vil kunne begrenses til enkelte spesielle aksjoner som «Rusken» o.l., men må omfatte avfall fra all virksomhet som gjennomføres på ideell basis. Da vil kontrollproblemene og omgåelsesmulighetene kunne øke betydelig. På denne bakgrunn er det etter min mening ikke hensiktsmessig med et generelt fritak for avfall innlevert av spesielle grupper eller med en bestemt opprinnelse.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-05-12:
Jeg har svart på spørsmålet, og svaret er miljøpolitisk begrunnet. Miljøvirkningen er jo ikke avhengig av hvem som samler inn avfallet, miljøvirkningen er avhengig av hvordan avfallet behandles. Vi ville hatt et rart miljøsystem dersom det skulle være slik at miljøvirkningen skulle måles etter om avfallet var samlet inn ved frivillig dugnadsinnsats, eller om det var kommunalt betalte vakter eller annet personell som samlet det inn. Svaret på spørsmålet om en evaluering er: Ja, når ordningen har fungert i noen år. Men det har den ikke ennå.