Erna Solberg (Høyre), 2012-11-29:
I løpet av livet er det mange av oss som rammes av psykiske lidelser, i større eller mindre grad. For mange er det heldigvis snakk om lettere og forbigående lidelser, men for andre er det en invalidiserende sykdom som tapper dem for livskraft og gjør det vanskelig å fungere i hverdag og jobb. Psykiske lidelser er en hovedårsak til sykefravær, til frafall i skolen og til at så mange faller ut av arbeidslivet i altfor ung alder. For hvert menneske som blir ufør på grunn av psykiske lidelser, taper vi i snitt 21 arbeidsår. Det betyr også mange tapte muligheter for å delta og dermed få den mestringsfølelsen og den selvrespekten det gir å kunne være en del av det helsefremmende fellesskapet som arbeidslivet faktisk er. Enda mer alvorlig er det at psykiske lidelser koster liv. Vi mister mer enn 500 mennesker hvert år på grunn av selvmord. Det er dobbelt så mange som de som dør i trafikken. Psykiske lidelser rammer ikke bare dem som sliter, men også familiene, og særlig barna. Folkehelseinstituttets forskning har vist at pårørende til psykisk syke og rusavhengige opplever kronisk bekymring som kan skape store helseproblemer også for dem selv. Vi har et ansvar for å sørge for at de som trenger det, får bedre hjelp, slik at psykiske og sosiale problemer ikke går i arv. Et annet og tydelig bevis på hvor viktig det er å diskutere psykisk helse er alle de tilbakemeldingene jeg har fått fra pasienter, fra pårørende og fra fagfolk. De forteller om fortvilelse og mangel på hjelp, men også om gode tiltak som har gitt dem håp. Jeg skal følge opp noen av disse innspillene ved å peke på hvilke utfordringer vi har på det psykiske helsefeltet, men også ta opp forslag til hvordan vi kan løse dem. I 1997 konstaterte et samlet storting at det var svikt i alle ledd av psykisk helsevern. Derfor vedtok vi en opptrappingsplan som ble avsluttet i 2008. Resultatet av opptrappingsplanen var bedre kapasitet, flere fikk hjelp, men vi var altså ikke i mål med å sikre et godt og likeverdig tilbud til pasienter med psykiske lidelser. Det er to hovedutfordringer vi må løse. Pasienter får ikke hjelp når de trenger det, for det mangler tilbud både i spesialisthelsetjenesten og i kommunene. Den andre hovedutfordringen er at den hjelpen som gis, ikke hjelper godt nok, for det er stor variasjon i kvaliteten på tilbudet. Ventetiden for behandling i spesialisthelsetjenesten var 56 dager for voksne og 62 dager for barn ved den siste rapporteringen fra andre tertial i år. Philip på 22 år er blant de modige som har stått frem og fortalt om de lange, vonde dagene som ventetiden faktisk er. Ved utgangen av august i år sto det 2 146 barn og 6 671 voksne i kø for å få hjelp. I alle helseregionene er det brudd på behandlingsgarantien for barn og unge. Vi har også hørt leger, pasienter og pasientombud fortelle at det foregår en god del manipulering av ventetidene ved at pasienter tas inn til en samtale for så å bli satt på vent i lang tid før de får mer hjelp. Riksrevisjonens rapport som ble offentliggjort i går, synliggjør dette. Det påpekes at ventetiden avsluttes før behandlingen starter i mange tilfeller. Og selv om da ventetidene er lange, legges tilbud ned, f.eks. ble Tverrfaglig enhet for pasienter med dobbeltdiagnose ved Diakonhjemmet sykehus lagt ned i år. Her har etter min mening regjeringen mye å svare for. Det første vi er nødt til å gjøre for å gjøre noe med problemene, er å sørge for bedre kapasitet i det psykiske helsevernet. I 2005 innførte Høyres helse- og omsorgsminister Ansgar Gabrielsen en gylden regel om at veksten i psykisk helse og rusbehandling skulle være sterkere enn veksten i somatikken. Det gjorde vi fordi disse pasientgruppene hadde sittet nederst ved det helsepolitiske bordet så lenge at det måtte en kraftig prioritering til for å gi dem et mer likeverdig tilbud. Men fra i år fjernet altså regjeringen Stoltenberg kravet om å prioritere disse pasientene. Daværende helsedirektør Bjørn-Inge Larsen uttalte i Dagens Medisin at det hadde vært nok vekst i det psykiske helsevernet nå. Men det direktoratet som han tidligere ledet, utga i sommer en rapport om de distriktspsykiatriske tjenestene som påviste store forskjeller. Rapporten peker på noen av de naturlige forklaringene til det – og viktig: «I enkelte områder er imidlertid ressursinnsats og ressursandel knyttet opp mot DPS så lav at disse neppe kan dekke de funksjoner de er forutsatt å dekke.» Til tross for dette og til tross for de lange behandlingstidene, ventetidene, vi har, uttalte altså helse- og omsorgsministeren i går at psykisk helse ikke lenger skulle være prioritert. Det er jeg uenig i. Selv om veksten i bevilgninger har økt, har vi ikke oppnådd de resultatene vi har ønsket når det gjelder både kapasitet og kvalitet i tilbudet. Derfor mener vi fra Høyres side at vi bør gjeninnføre kravet om å prioritere psykisk helsevern. I tillegg til spesialisthelsetjenesten må vi sørge for et bedre hjelpetilbud der folk bor ute i kommunene. Pasienter med psykiske lidelser har kommet i skyggen av Samhandlingsreformen. Kommunene har ikke fått midler til å bygge opp tilbud, men opplever likevel å få et stadig større ansvar når helseforetakene legger opp til at flere skal bo og behandles hjemme. Jeg ser derfor frem til å høre mer om statsrådens plan for å sikre at kommunene kan gi et bedre tilbud også til disse pasientene. Vi bruker store ressurser på å reparere sykdom i helsetjenesten. Det hadde vært bedre både for pasienten, for helsetjenesten og for det samfunnet vi har, hvis vi hadde klart å forebygge mer alvorlige psykiske og sosiale problemer ved at å gi hjelpen tidligere. Derfor har vi i Høyre gått inn for flere psykologer i kommunene, slik at vi kan gi unge og voksne rask hjelp der de bor. Vi ønsker å prøve ut en ordning der psykologer kan få den samme finansieringsordningen som fastlegene. Det ville være et viktig skritt for å likestille psykiske og fysiske helseproblemer. I tillegg har vi flere ganger foreslått å styrke helsestasjonene og skolehelsetjenesten, slik at helsestasjonene kan gjøre en større innsats for å forebygge og behandle psykiske lidelser. I Akershus fylkeskommune har man satset på skolehelsetjenesten og dermed sørget for at elever som sliter, kan få hjelp før de dropper ut av skolen. Vi må sørge for at flere følger deres eksempel. Landsforeningen for Pårørende innen psykiatri har i samarbeid med Oslo kommune etablert et viktig tilbud for de sykeste pasientene gjennom ordningen med personlig ombud. Jeg vil oppfordre statsråden til å se nærmere på resultatene av dette tilbudet og vurdere om vi skal innføre noen nasjonale støtteordninger for denne type tilbud, som vi har foreslått tidligere. I tillegg til det å sørge for tilstrekkelig hjelp må vi også sørge for at den hjelpen vi gir, faktisk hjelper. Helsetilsynet avdekket i 2008 store variasjoner i tilbudet på DPS-ene. Høyre har tidligere påpekt at retningslinjene for god behandling, bl.a. for tvangslidelser, ikke følges opp. Derfor vil jeg gjerne utfordre statsråden til å svare på hva han kan gjøre for å sørge for bedre kvalitet i tilbudet til de psykisk syke. Fra 2007 til 2011 har tallet på tvangsvedtak økt fra 7 000 til 8 300. 5 600 personer ble innlagt med tvang i 2011. Samtidig ser vi fortsatt store variasjoner i bruken av tvang. I dag på radioen har vi hørt én av dem som har ventet lenge, fortelle hvorfor hun til slutt endte opp med å bli tvangsinnlagt fordi hun hadde stått i en uendelig lang kø for å få hjelp tidligere. Et av svarene er altså å gi hjelp tidligere før situasjonen blir akutt. Sanitetskvinnene på Jæren har laget et godt tilbud. Der kan brukerne selv skrive seg inn til døgnbehandling når de føler behov for det. Det har gitt redusert tvangsbruk og mye mer fornøyde brukere. Vi må altså lære av de gode tiltakene som utvikles ute, enten de er i offentlig, frivillig, ideell eller privat regi. Vi må sørge for at den type tiltak som også overfører makt fra systemet til pasientene, for særlig psykisk syke pasienter føler større trygghet og får et bedre tilbud hvis de selv også føler at de har makt over sin egen situasjon. Høyres svar på utfordringene i psykisk helsevern er at vi fortsatt skal prioritere psykisk helsevern i spesialisthelsetjenestene, slik at pasienter får raskere hjelp og ikke kutt i tilbudet. Vi må starte utbyggingen i kommunene, bl.a. med flere psykologer, bedre kapasitet i skolehelsetjenesten og andre lavterskeltilbud. Vi må også sørge for at det utarbeides flere faglige retningslinjer for god behandling, og at disse følges opp, slik at hjelpen faktisk kommer frem og hjelper. Jeg ser frem til å høre statsrådens konkrete tiltak og hva regjeringens plan er når de nå ikke lenger skal prioritere spesialisthelsetjenesten. Hvordan skal vi da sikre at psykisk helsevern blir bedre?