Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-13:
Jeg vil først takke komiteen for et konstruktivt samarbeid om en meget omfattende plan. Det er enighet om store deler av planen. På noen områder har Fremskrittspartiet og i mindre grad Høyre mindretallsmerknader. Den store enigheten betyr ikke at planen er tannløs. Tvert imot ligger det klare synspunkter og forslag her. Det er viktig å hindre at barn og unge kommer ut på en kriminell løpebane, og når de gjør det, trengs det rask og effektiv hjelp og reaksjoner så de blir stoppet. Derfor er det viktig at planen blir satt ut i livet med de tiltakene som trengs. Det handler om at alle har rett til å bli sett og hørt og delta i samfunnsutviklinga som de unike og verdifulle individer vi alle er. Essensen i innstillinga fra komiteen er at det viktigste er forebygging. Når barn og unge får vansker, trengs det hjelp fra et samordnet hjelpeapparat som samarbeider med dem som står barna og de unge nærmest i hverdagslivet, det vil si foreldrene først og fremst, men også skole og barnehage. Komiteen har merket seg at kriminaliteten blant barn og unge har økt i betydelig mindre grad enn den totale kriminaliteten. Det er med andre ord ikke omfanget av barne- og ungdomskriminaliteten som er begrunnelsen for denne planen, men det faktum at ett barn eller én ungdom som begir seg ut på en kriminell løpebane, er én for mye, og at kriminaliteten og volden som begås av de få som opptrer i gjenger, særlig i Oslo, ser ut til å bli mer alvorlig og grovere. Når tegn på uønsket atferd eller problemer som vi vet kan føre til tapsopplevelser og uønsket atferd, oppdages, enten det er på helsestasjonen, i barnehagen eller på skolen, trengs det tidlig og samordnet intervenering og innsats. Barn og unge er i utvikling, og man har derfor ikke én dag å miste til hjelpen blir satt inn. En samlet komite peker på at det i hovedsak er gutter som begår kriminelle handlinger. For egen regning vil jeg tilføye at vold og kriminalitet først og fremst er et kjønns-/mannsproblem. Komiteen peker på at dette perspektivet er viktig når en skal vurdere hvilke tiltak som skal settes i verk. Alle unntatt Fremskrittspartiet understreker at tiltak mot barne- og ungdomskriminalitet må settes i verk på grunnlag av viten om tiltak som virker, og ikke på grunnlag av lettvinte krav om handlinger når media blåser opp de episodene som skjer. Det er ganske påfallende at forebygging og tiltak som virker, sjelden er hot stoff i media. Det samme flertallet har merket seg at den forskning og evaluering som er gjort, har vist klare sammenhenger mellom samfunnsstrukturer, oppvekstmiljø og kriminalitet. Det faktum at Norge til for relativt kort tiden siden har vært et land med små forskjeller, en velferdsstat der den bærende ideen er at alle skal kunne sikres muligheter til å delta på de viktige samfunnsarenaene, er i seg sjøl en forklaring på at vi til nå har hatt forholdsvis liten kriminalitet. Komiteen mener derfor at den aller viktigste forebyggingsstrategien vil være å sørge for et inkluderende samfunn som gir alle rett og muligheter til å delta med sine ressurser, og til å motvirke de forskjellene i inntekts- og levekår som utjamningsmeldinga dokumenterer har fått utvikle seg på 1990-tallet. Komiteen er enig i den overordnede målsettingen om å sikre alle barn og unge gode oppvekstvilkår. Det betyr gode barnehager, en levende, inkluderende skole, gode fritidstilbud og møteplasser i nærmiljøet på ungdommens egne premisser. Det betyr også godt samarbeid mellom offentlige myndigheter, barn og unge, foreldre og frivillige organisasjoner og grupper. Et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, sentrumspartiene og SV, er opptatt av levekårene til de 50 000– 70 000 barna som lever under fattigdomsgrensa. Blant dem er det forholdsvis mange barn i familier med etnisk minoritetsbakgrunn. Forsørgere med etnisk minoritetsbakgrunn rammes langt oftere av arbeidsledighet enn forsørgere med majoritetsbakgrunn. En del barn med flyktningbakgrunn vokser opp i familier hvor ingen av foreldrene er i jobb eller utdannelse. Etter SVs mening gir dette signal om ekskludering og marginalisering. Det samme flertallet mener at en viktig forebyggingsstrategi vil være å forsterke tiltak som løfter de barn og unge som lever under fattigdomsgrensa, ut av fattigdommen. For fattigdom fører ikke nødvendigvis til kriminalitet, men marginalisering, og utstøting fra samfunnsarenaer øker risikoen for utvikling av en kriminell løpebane. SV peker på at fattigdom fremdeles er forbundet med skam. I et så gjennomkommersialisert samfunn som vårt, der det å handle, og hva du handler, blir det som gir identitet, er fattigdom ekskluderende. Det finnes få fritids- og fellesarenaer som ikke koster noe. Ikke engang grunnskolen er gratis. Resultatet er at en del ungdom slenger rundt på kjøpesentre og blir lett bytte for gjengledere, slik som på Oslo City. Derfor mener vi i SV at det må sørges for at det finnes noen fellesarenaer for opplevelser, aktivitet og kultur som kan være gratis og tilgjengelig for alle. Hele komiteen mener at det må føres en helhetlig ungdomspolitikk. Jeg er veldig glad for at et stort flertall ber Regjeringa om å legge fram en stortingsmelding om en helhetlig ungdomspolitikk. Den svenske Riksdagen har vedtatt en ungdomspolitikk som tar utgangsunkt i tre målsettinger: Ungdom skal ha muligheter for å leve et selvstendig liv, ungdom skal ha reelle muligheter for medbestemmelse, og ungdom skal ses på som en ressurs. Jeg har lest den svenske meldinga og mener den er et godt utgangspunkt for utarbeiding av en norsk stortingsmelding. Barn og ungdom må få bidra og få være viktige medspillere i samfunnsutviklingen, ikke bare på liksom, men på alvor. Barne- og ungdomsorganisasjonene har alltid vært viktige for at unge skal kunne være med og medvirke. Et flertall, alle bortsett fra Fremskrittspartiet, viser til behovet for støtteordninger som fanger opp minoritetsorganisasjoner. Mange av disse organisasjonene er ikke omfattet av BFDs støtteordninger. Minoritetsorganisasjonene er sentrale i arbeidet blant flerkulturell ungdom, både for å synliggjøre ressurser og positive rollemodeller og for å skape alternative møteplasser. Disse organisasjonene utgjør flertallet blant dem som nå søker støtte fra Idébanken, som LNU har forvaltet. Flertallet mener at Idébanken har fungert bra, men bare SV ber om at ordninga blir videreført. Komiteen har registrert alle de tiltakene som er satt i gang i regi av flere departement. Og det er bra. Men kommunene opplever at tiltakene er lite samordnet. Utfordringen nå er å få til en reell samordning mellom de forskjellige forvaltningsnivåene, og at staten tar ansvar for etater som arbeidskontor og trygdekontor og samarbeider med det lokale nivået. Det samme kravet må settes til det fylkeskommunale nivået. For mange barn og unge faller mellom flere stoler, og det er helt uakseptabelt at f.eks. flere barn og unge med etnisk minoritetsbakgrunn havner i barnevernet, mens det er barne- og ungdomspsykiatrien de skulle fått hjelp fra – slik vi kan lese om i Aftenposten i dag. Komiteen mener at de gode samarbeidsmodellene må synliggjøres. Mange nye tiltak er blitt satt i gang som prøveprosjekt ved hjelp av friske midler. Regjeringa sier sjøl at det trengs mer midler for å styrke og videreutvikle denne innsatsen. Komiteen understreker at barn og unge som er i risikosonen, må følges opp av tette nettverk av voksne med en felles problemforståelse – voksne i familie, nærmiljø, skole og det offentlige hjelpeapparatet. Komiteen ber om at forslaget fra Befring-utvalget om en samlet barne- og ungdomstjeneste, der bl.a. barnevern, PP-tjenesten og helsestasjoner inngår, prøves ut i noen kommuner. Komiteen understreker at skolen er hovedarena for forebyggende arbeid, slik barnehagene er det for mange i førskolealder. Komiteen understreker betydningen av at vi har en levende og åpen skole som bygger opp under den enkeltes ressurser og mestringsevne – som gir eleven beskjed om at «du er verdifull». Komiteen understreker betydningen av at foreldrene er en ressurs som må involveres. Særlig er det viktig å involvere minoritetsetniske foreldre og foreldre til barn med atferdsvansker. For minoritetsetniske foreldre er norsk en utfordring, og komiteen understreker gjentatte ganger at norskundervisningen må bli bedre og innrettes på en slik måte at den fanger opp kvinnene. De gode eksemplene på at foreldre involverer seg, er lørdagsverksteder og lekselesing, og disse må få livets rett og fortsette. Komiteen understreker at et barn som får problemer, må få hjelp fra et kompetent barnevern. Befring-utvalget peker på det samme. Jeg er glad for at en samlet komite ber Regjeringa fremme tiltak som kan bidra til kompetanseheving innenfor det kommunale barnevernet. Jeg er også glad for at komiteen understreker betydningen av at barn med krigsopplevelser og deres foreldre nå må få hjelp. Jeg har snakket mye om forebygging, men lite om hva som foretas med dem som begår alvorlig kriminalitet. Jeg viser til at et stort flertall følger opp hovedlinjene i kriminalomsorgsmeldinga. Jeg viser også til at en samlet komite mener at muligheten for å holde de barn og unge som har de alvorligste atferdsvanskene, tilbake i institusjon med tvang, må vurderes – om dette er tiltak som virker. Komiteen støtter opp om det arbeidet som politiet gjør for å splitte opp gjengene, og mener muligheten for å utplassere personell fra barnevernet på politistasjonene må utvides. Jeg viser for øvrig til komiteens forslag.