Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-06-06:
Det forslaget Odelstinget nå behandler, er til en lovendring som vil føre til en vesentlig utvidelse av adgangen til å iverksette bilaterale avtaler om fullbyrding av utenlandske straffedommer. Det vil også føre til at Norge vil kunne iverksette en avtale mellom Norge og Thailand om samarbeid om fullbyrding av strafferettslige reaksjoner. Videre vil Norge kunne slutte seg til en tilleggsprotokoll til overføringskonvensjonen som gjør enkelte unntak fra kravet om at den domfelte må samtykke til overføring. Soning av dommer på frihetsstraff i utlandet kan være hardt. Den domfelte er som oftest langt fra slektninger og venner og kan ikke nødvendigvis språket. Forholdene i fengslene kan være dårlige, og soning i utlandet kan ikke minst også vanskeliggjøre den domfeltes tilbakeføring til samfunnet. Det er derfor ønskelig at nordmenn som straffedømmes i utlandet gis en mulighet til å sone i Norge. På samme måte bør det legges til rette for at utlendinger som er straffedømt i Norge, kan få sone i sitt hjemland. Overføringsloven slik den i dag lyder, gir liten mulighet til å fullbyrde frihetsstraff idømt i land utenfor Europa. Behovet for overføring kan imidlertid være minst like stort i tilfeller der en nordmann er domfelt i et ikke-europeisk land. En mer omfattende adgang til å iverksette bilaterale avtaler om fullbyrding av utenlandske straffedommer har støtte både i humanitære hensyn og hensynet til rehabilitering. Og jeg nevner også at de fleste høringsinstansene er positive til lovutkastet. Lovforslaget åpner for at straffen skal kunne fullbyrdes i Norge, selv om den overskrider strafferammene for tilsvarende forhold i Norge. Noen har funnet dette betenkelig, og det kan det også være. Alternativet kan være at den domfelte i stedet må sone i domsstaten, på tross av at vedkommende ønsker å sone i hjemlandet, men likevel vil sone den totale straffen som er pådømt i domsstaten. Etter mitt skjønn bør norske myndigheter i slike tilfeller kunne forsøke å få gjennomslag for å omgjøre straffen, slik at den faller innenfor norske strafferammer. Jeg har vanskelig for å forstå mindretallet, som består av Høyre og Fremskrittspartiet, som sier at fullbyrdingsprinsippet uten videre skal legges til grunn, nettopp fordi man vil kunne få noen veldig ekstreme utslag ved forhold som straffes svært strengt i land med en annen kultur, langt vekk fra Norge – så kommer man hjem og soner en forferdelig mye lengre straff enn mannen på nabocella, som har gjort nøyaktig det samme. Jeg er i tillegg uenig i forslagene fra Fremskrittspartiet om at den domfelte skal ha plikt til å sone i det landet vedkommende er statsborger av. Overføring til hjemlandet mot den domfeltes vilje bør bare skje i de tilfeller der den domfelte har flyttet til hjemlandet for å unndra seg straffen, og i tilfeller der domfelte skal utvises som følge av straffedommen. Forslaget fra Fremskrittspartiet vil innebære en vesentlig utvidelse i dette. Den domfelte kan jo ha sterk tilknytning til Norge selv om han eller hun ikke har statsborgerskap her. Dersom vedkommende skal fortsette å bo i Norge når straffen er sonet, kan fullbyrding i et annet land ødelegge muligheten for en effektiv tilbakeføring til det norske samfunn. Og dette gjør seg i desto større grad gjeldende i de tilfellene som er tatt opp når det gjelder dobbelt statsborgerskap.