Michael Tetzschner (Høyre), 2013-10-22:
Det ble sagt tidligere her i dag at både trontalen og regjeringens tiltredelseserklæring begge er litt runde i kantene, og det er så mye man kan nikke gjenkjennende til, enten man er i opposisjon og leser tiltredelseserklæringen kritisk, eller tilhører stortingsflertallet og leser trontalen fra den avgåtte regjeringen kritisk. Men dette er jo utmerket, for det viser jo at vi har mange verdier felles, og at vi ser nokså likt på de oppgavene som må løses. Det er mange områder dette stortinget skal samarbeide om. Så har noen sagt at regjeringsplattformen og tiltredelseserklæringen, som bygger på denne, enten har for lave ambisjoner, har utelatelser eller en retning man er bekymret for. Jeg kan slett ikke forstå en slik frykt, og særlig ikke når man ser regjeringsplattformen, ikke sammenlignet med trontalen, men med regjeringens egen perspektivmelding, som ble fremmet for Stortinget i Meld. St.12 for 2012–2013. Regjeringen – altså den avgåtte – beskriver der de utfordringene som norsk økonomi står foran, og de valgene vi må gjøre for at vi ikke skal bli ytterligere oljeavhengig, og for at vi ikke skal utdype skillet mellom oljedrevet industri og resten av norsk næringsliv. Meldingen fra den forrige regjeringen beskriver helt presist hvordan velferden ikke kan bygges ut videre gjennom flere vedtak om ytelser, men at oppgavene heretter består i å finansiere velferdsstaten gjennom høyere produktivitet, mindre sløsing og strammere prioriteringer. Perspektivmeldingen forbereder oss på omstillingen når petroleumsnæringen avtar i betydning. For videre lesning henvises særlig til omtalen på sidene 8–15. I kapittel 3 omtales at investeringer i et lands realkapital øker verdiskapingen, at et lands produksjonsevne er bestemt av hvor effektivt en nyttiggjør seg ressursene arbeid og kapital, og ikke minst omtalen av de middelmådige skoleresultatene, som etterlater avstand til de landene som oppnår best resultater. Jeg vil våge den påstanden at denne regjeringserklæringen inneholder flere svar enn noe annet dokument Stortinget har sett, på de problemstillinger som Stoltenberg-regjeringen riktignok reiste, men ikke hadde kraft til å gjøre noe med. Kanskje var det arbeidsfellesskapet med SV, som er mer opptatt av forbrukssiden ved velferdsstaten, og arbeidsfellesskapet med Senterpartiet, som er opptatt av at vi ikke skal gjøre ting på nye måter, som har preget regjeringen, slik at den ikke handlet der den burde vite bedre. I denne regjeringserklæringen som vi nå har fått på bordet, ser vi en sammenhengende satsing på alt fra skole, infrastruktur, veier, kollektivtransport i byene, mindre bruk av tid, enklere planprosesser, større tillit til lokaldemokratiet gjennom å gi større oppgaver til et folkevalgt nivå – troen på at andre enn staten kan bidra til å bygge velferden, ønsket og løftet om å opprette en produktivitetskommisjon, hvor man skal gå gjennom alle disse områdene mer systematisk. Vi ser et tydeligere skille mellom kapitalsiden og driftssiden når det gjelder offentlige utgifter, og også gjennom å bedre forvaltningen av fellesskapets formuesverdier og synliggjøre vedlikeholdsetterslepet, som i det stille har fått akkumulere seg, selv om den foregående regjering meldte fra f.eks. i bygningsmeldingen at offentlige bygg hadde et akkumulert vedlikeholdsetterslep på 170 mrd. kr, men uten å komme med et eneste operativt tiltak for å gjøre noe med det. Dette er store oppgaver som den nåværende regjeringen griper fatt i. Jeg nevner, for å avslutte, noe av menyen her: satse på næringsrettet innovasjon og forsterke forskningen, så det næringslivet vi har, utenom staten, kan gjøre en bedre jobb og være internasjonalt konkurransedyktige. Det er altså ingen mangel på ambisjoner i denne regjeringserklæringen. Jeg vil si at det er mye å glede seg til – det er mye å glede seg til for de nordmenn som er vanlig arbeidende og skapende i sin gjerning.