Wenche Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-10-27:
I interpellasjonsdebatter åpner vi ofte med å takke interpellanten for å ta opp et viktig tema. Når jeg takker interpellanten i dag, er det ikke bare for å ta opp et viktig tema, men også for å bidra til å redusere tabuet rundt selvskading og selvmord ved å løfte temaet fram i den offentlige debatten. Vi må få mye mer åpenhet rundt både selvskading og selvmord. Det er et paradoks med tausheten rundt selvmord når vi vet at i 2009 var det 573 mennesker som tok sitt eget liv, mens det var 214 mennesker som ble drept i trafikken. Debatten rundt trafikksikkerheten har vi ofte, men når det gjelder selvmord, har vi noe å strekke oss etter. Det at selvskading og selvmord er områder som er belagt med tabu, bidrar til at vi vegrer oss for å be om hjelp når vi trenger det, og kanskje bidrar det til at helsepersonell synes det er vanskelig å ta det opp med pasientene. I en europeisk studie som Norge deltok i, rapporterte 6,6 pst. av alle ungdommene i alderen 15–16 år at de hadde skadet seg fra én til flere ganger. Det viser at selvskading er et omfattende problem. Noe som er urovekkende, er at flesteparten av disse ikke hadde vært i kontakt med helsevesenet. Det er sikkert mange grunner til det, men at det er forbundet med skam, gjør det nok ikke enklere. Fordi det er ubehagelig å snakke om det, er det kanskje også sånn at lege eller helsesøster ikke spør pasienten når de har mistanke om at de skader seg selv. Derfor er det viktig å fokusere på temaet og at helsepersonell blir flinkere til å ta den vanskelige samtalen. Det har vært diskusjoner blant fagfolk om personer som skader seg, er suicidale eller ikke. Det er sikkert forskjell fra person til person. Det viktigste er å se årsaken til selvskadingen. Selvskading er jo et symptom, ikke en lidelse i seg selv. Som med alle psykiske helseproblemer, er det viktig at man raskt oppdager selvskading, og da må vi ha fagfolk som våger å ta samtalen. De som velger å begå selvmord, er ikke en homogen gruppe. Derfor er det viktig å ha med seg det når man tenker forebygging. Jeg tror også at vi kanskje må innse at vi aldri kan forhindre alle selvmord, spesielt ikke de som kommer som lyn fra klar himmel. Det har skjedd en god del på feltet de siste årene, selv om man ikke har fått nedgang i antall selvmord. Jeg syns det er viktig at alle de gode programmene og prosjektene som er i gang, blir opprettholdt. Når det gjelder barn og unge, er skolen en viktig arena. Der gjør man gjennom programmet Psykisk helse i skolen et viktig arbeid for å øke kunnskapen om psykisk helse blant barn og unge, som depresjoner og selvmordsforebygging. Satsingen har som mål å gi elever økt kunnskap om psykisk helse, bedre kjennskap til det lokale hjelpeapparatet samt hvordan ivareta egen og andres psykiske helse. Satsingen består av ulike program, hvor flere organisasjoner deltar. I grunnskolen har man Zippys venner og Alle har en psykisk helse. I videregående opplæring har man STEP – ungdom møter ungdom, Venn1.no og VIP samt at det er kompetansehevingskurs for ansatte i skolen og skolens støttefunksjoner. Det er alle gode program som vi må ta med videre. Selvmordsforebygging i kommunene er særdeles viktig. Det er utarbeidet et utkast til en veileder for selvmordsforebyggende arbeid i kommunene. Den har gode eksempler og tiltak som kommunene kan bruke i sitt arbeid. Gjennom Opptrappingsplanen for psykisk helse er det satset på kompetanse på området. Det er, som helseministeren sa, etablert både nasjonale og regionale kunnskapssentre, som Nasjonalt senter for selvmordsforskning og -forebygging. De regionale sentrene har selvsagt en sentral og viktig rolle i å undervise og veilede kommunene i selvmordsforebygging og pårørendeomsorg. Det er også viktig at vi ser på den eldre befolkningen når det gjelder å forebygge selvmord. Personer over 60 år sto for 23 pst. av alle selvmord i Norge i 2007, selv om de kun representerte 13 pst. av befolkningen. Selvmordsforsøk i denne gruppen ender oftere med selvmord enn selvmordsforsøk blant yngre. Det er viktig at helsetjenesten får økt bevissthet og kompetanse om eldre som kan være i risikosonen for depresjon og selvmord. Alle pasienter som kommer i kontakt med psykisk helsevern, bør kartlegges for selvmordsrisiko. Jeg er glad for at helseministeren sier at hun er enig i at det er et behov for å gjennomgå og systematisere det pågående arbeidet på feltet, og at dagens strategi avløses av en ny handlingsplan i 2013. Men det er viktig at vi i tillegg til alle planer og strategier har fokus på at vi alle har et ansvar for å skape mer åpenhet rundt både selvskading og selvmord.