Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-27:
Et «særegent» og «populistisk» forslag kalte lederen i sosialkomiteen det forslaget som vi i dag har til behandling. Det er det vel verdt å lytte til, for ingen kan med samme tyngde dokumentere kunnskaper om særegne og populistiske forslag som nettopp lederen i Stortingets sosialkomite. I en artikkel i Aftenposten 16. januar 2001 gis det uttrykk for følgende: «I Fremskrittspartiet er det også enighet internt. Sosialpolitikeren John Alvheim og finanspolitiker Siv Jensen synes begge det er greit at utenlandsmilliarden blir brukt i Norge. Fremskrittspartiet og SV er de to partiene som har tatt avstand fra tenkningen om at det er inflasjonsdrivende og farlig for norsk økonomi om man bruker en ekstra milliard eller to i helsevesenet.» Samme kveld, i «Redaksjon 21», tok den samme Alvheim til orde for at midlene kunne brukes i Norge, da på gitte premisser. Det som Alvheim altså den gang karakteriserte som fornuftig på visse betingelser, harselerer han i dag over fra talerstolen, fordi det ikke lenger er opportunt å gå inn for det. Jeg tror man skal besinne seg litt før man velger karakteristikker som «særegent» eller «populistisk» brukt om andre partier. Jeg registrerer også at Asmund Kristoffersen uttalte til Aftenposten den 16. januar i år: «Pengene er bevilget, så hvis vi kan få stanset utsendelsen av pasienter, har vi ingenting imot at pengene blir brukt ved norske sykehus». Gunhild Øyangen uttalte til Dagbladet den 15. januar: «Det er bra de andre partiene endelig tar til vettet. Men de visste norske sykehus kunne avhjelpe sykehuskøen hvis de fikk penger.» Så sier altså Asmund Kristoffersen i dag: «Arbeiderpartiet og jeg har ikke forandret syn.» Men i januar gikk altså både Asmund Kristoffersen og Gunhild Øyangen ut – henholdsvis til Aftenposten og Dagbladet – og tok til orde for at midlene burde brukes til norske sykehus. Jeg har med min beste vilje vanskelig for å se at dette forslaget er et «populistisk» forslag, som enkelte har valgt å karakterisere det. Man har altså fra Stortingets side bevilget 1 milliard kr til bruk i utlandet, og så synliggjøres det gjennom skriv fra diverse norske sykehus at brukt målrettet kunne en god del av de midlene vært brukt til behandling i Norge i stedet. Vi har fått brev fra Martina Hansens Hospital, Røde Kors Klinikk og Rogaland sentralsykehus, og fylkeskommunen i Rogaland har tatt kontakt. Det samme har Sentralsykehuset i Hedmark gjort. Til og med fra sykehuset i Mo i Rana har vi fått høre at 3 mill. kr brukt målrettet på ortopediske inngrep kunne ha gjort at en del av køen kunne vært avviklet der. Så kan man saktens spørre: Burde ikke Stortinget visst dette på forhånd? Jeg vil si at de skriv og de innspill som har kommet fra norske sykehus, gir Stortinget en unik mulighet til å målrette innsatsen. Her kunne man jo brukt anbudsprinsippet. Her kunne man stilt krav i forhold til hva man skal ha igjen for ressursene. Her kunne man ha sammenlignet priser med prisene i den utenlandsbroen som allerede er skapt, for så å se om det går an å drive norske sykehus rimeligere. Situasjonen når det gjelder driften av norske sykehus, er jo på mange måter motsatt av det den er til vanlig, fordi man der hele tiden får krav om mer midler, uten at man nødvendigvis får mer effektivitet med på kjøpet. Slik sett var man i Stortinget i en unik situasjon, der man virkelig kunne ha stilt krav til ulike norske sykehus, fått presentert en liste over hva slags tilstander som kunne vært behandlet, og brukt disse midlene – ikke som en ekstrabevilgning, men rett og slett disse midlene som allerede var bevilget – til å avvikle køer ved norske sykehus. En del av de eksemplene man nå får fra utlandet, er jo rimelig groteske. Her er det enkelte som for å bli operert for en meniskskade må ha med seg ledsager til Tyskland og være der 3-4 dager. Når man begynner å regne på det i forhold til at det kunne vært gjort poliklinisk på hjemstedet til den enkelte, får man kostnader som kanskje kommer opp i det tjuedobbelte. Og så skal man altså ikke ta innover seg den typen konsekvenser, vurdere om det finnes alternativer og så kunne bruke midlene målrettet – ikke i stedet for at noen skal få behandling i utlandet, men for at noen av dem som må reise dit i dag, skal kunne få den samme behandling i Norge. Ordet frekkhet er vel uparlamentarisk, hr. president?