Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2013-01-24:
Riksrevisjonen har, som saksordføreren understreket, foretatt en undersøkelse for å finne ut om barn som trenger det, får den nødvendige hjelp og omsorg fra barnevernet innen rimelig tid. I Riksrevisjonens hovedfunn er det mange barn som burde hatt hjelp fra barnevernet, men som ikke blir fanget opp tidlig nok. Riksrevisjonen mener også at det er nødvendig med mer bistand til kommunene for å styrke lederkompetansen i barnevernstjenesten. Jeg tror ikke det er noen barnevernssaker som har gjort slikt inntrykk som den såkalte Christoffer-saken. Jeg husker at den slo mot meg slik at det gjorde fysisk vondt. Tenk så alene den gutten var. Ingen skjønte noe, eller snarere; alle lukket øyne og ører. Det inkluderte både skolen og andre myndighetspersoner. Det er et politisk ansvar å sørge for at ingen barn i Norge går igjennom slike lidelser. Her er det ikke bare det kommunale barnevernet og statlige virkemidler som er viktige. Politi, helsevesen, skoler, barnehager osv. har et ansvar, og la meg si til saksordføreren: Ja, barnehager er faktisk svært viktige. Barnehagene kan tidlig oppdage det som skolene eventuelt senere vil oppdage, og da er det kanskje for sent. Barnehagene, skolene og helsevesenet har også en opplysnings- og avvergingsplikt. Men det har også vi andre. Vi kan aldri akseptere overgrep og vold mot barn, og vi skal aldri – verken som naboer, slektninger eller venner – lukke øynene og tie. Jeg har hørt mange – også i barnevernstjenesten – si at hovedproblemet faktisk er at barn ikke får raskt nok hjelp. Riksrevisjonens undersøkelse viser i tillegg også at mange bekymringsmeldinger er feilaktig henlagt. Meldingene burde vært fulgt opp med en undersøkelse. I alle fall burde barnevernstjenesten ha innhentet mer informasjon fra melder før saken ble henlagt. Det synes jeg vi kan være enige om. En enstemmig komité mener at Barne- og likestillingsdepartementet – på bakgrunn av rapporten – bør vurdere hvordan arbeidet i de kommunale barnevernstjenestene kan styrkes, slik at barn får hjelp i rett tid, og at hjelpen faktisk virker etter hensikten. Undersøkelsen i Riksrevisjonens rapport omfatter perioden 2007–2011. Jeg vil vise til at statsråden i sitt brev til Riksrevisjonen viser til at hun har merket en forbedring, og at hun forventer en ytterligere forbedring i 2012, bl.a. som følge av regjeringens opptrapping. Regjeringen er også midt inne i en opptrapping av det kommunale barnevernet, med øremerket tilskuddsordning. I 2013 er det satt av ytterligere 205 mill. kr til kommunalt barnevern. Jeg er også kjent med at regjeringen i vår vil legge fram en proposisjon der flere av tingene som tas opp i Riksrevisjonens rapport, blir tatt opp. Det er viktig, og det er det behov for. Jeg viser også til at Riksrevisjonen tar til orde for at departementet bør vurdere å stille tydelige krav til barnevernstjenestens arbeid med å utforme tiltaksplaner og evaluere hjelpetiltak. Dette er komiteen enig i. Komiteen har merket seg at Riksrevisjonen anbefaler en styrking av Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet som fagdirektorat. Det er interessant at statsråden vil vurdere fordeler, men også ulemper ved å gi direktoratet en utvidet rolle, og at hun eventuelt vil komme tilbake til dette i budsjettsammenheng. Bufetat er for øvrig i en omstillingsprosess. Jeg synes også det viktig at departementet vil vurdere om det er behov for endringer i oppgave- og finansieringsansvar mellom stat og kommune. Dette er noe som bør kunne vurderes som en del av den bebudede proposisjonen nå i vår. Det kan nesten ikke understrekes godt nok hvor viktig kompetanse er i barnevernet. Det gjelder også dokumentasjonskravene i barnevernsloven, og at saksbehandlingssystemer og revidering av saksbehandlingsrundskrivet i barnevernstjenesten klargjør dette. La meg igjen understreke det ansvaret som påligger flere instanser enn barnevernet ved overgrep og vold mot barn. Skoler og barnehager har, som jeg understreket, en opplysnings- og avvergingsplikt, og politiet vil i enkelte sammenhenger ha en avgjørende rolle. Det mest positive som faktisk har skjedd de siste årene, er opprettelsen av barnehus eller Barnas hus, om man vil. Her kan nemlig barnet komme til ett sted. Det trenger ikke å gå fra politiet til barnevernet til helsetjeneste og vandre fra sted til sted. Her kan barna være ett sted, mens hjelpetjenesten fra flere etater – helsesøster, lege, politi, barnevern osv. – kommer til barnet. Her har Justisdepartementet og regjeringen gjort en forbilledlig jobb som jeg vil takke dem for. Dette ble også gjort i nært samarbeid med representanter fra Stortinget. Jeg vil også vise til, som regjeringsfraksjonen understreker i innstillingen, at det er vedtatt og iverksatt en rekke lover for å styrke barneperspektivet og bedre tilsyn under samvær. Likevel – dette er et område der vi må følge nøye med hele tiden. Det er et politisk ansvar å håndtere vanskjøtsel og misbruk av barn, hindre vold og overgrep, hindre understimulering og oppfordre alle til å si fra ved den minste mistanke. Barn er flinke til å skjule sine sår. Sårene er forbundet med skam, og foreldrelojaliteten er sterk. Til slutt: Barnevernet er en gjenganger i Riksrevisjonens rapporter. Også derfor må vi ha økt oppmerksomhet mot denne sektoren. For vi skal ikke ha flere Christoffer-saker.