Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
De to rammeområdene som vi diskuterer her i dag, er typiske områder der det er lett å drive med svartmaling når en beskriver problemer, hvis en vil det. De er fulle av enkeltsaker, enkeltmennesker som kanskje ikke får den hjelp vi skulle ønske de kunne få, og det er lett for opposisjonen, hvis en vil, å peke på statsrådene og si at her har dere et ansvar. Det kan være fristende for opposisjonen å tilnærme seg denne sektoren med svartmaling eller med overbud, og jeg mener det var det den daværende opposisjonen, nåværende posisjon, bedrev tida med i forrige periode. Sånn sett skal jeg prøve å bidra til at det i hvert fall kommer noe godt ut av regjeringsskiftet, nemlig at vi får en mer ansvarlig opposisjon her i landet. Til tross for manglene, som er lett for oss å peke på, vil det være sånn også til neste år at vi har en helsesektor som til tross for de mangler den har, er blant de beste i verden, og som først og fremst er organisert på en sånn måte at alle får et godt tilbud og et likeverdig tilbud. På sosialsektoren vil vi også til neste år sørge for en utjamningspolitikk som for de aller, aller fleste lands del ligger langt tilbake for det vi kan vise til her i landet. Derfor blir det et felles ansvar og en felles oppgave for opposisjonen og posisjonen å følge opp de gode planene som er vedtatt, stort sett enstemmig, i Stortinget – noen etter forslag fra vår regjering, noen etter forslag fra den sittende regjering. Det er altså et felles ansvar å sørge for oppfølging på de områdene, fordi vi skal ta så store løft. Vi skal ta store løft i kreftomsorgen. Vi skal ta veldig store løft i psykiatrien, der har vi de største økonomiske uttellingene i framtida, og vi skal ta store løft når det gjelder fastlegeordningen, og når det gjelder eldrereformen. Det er skuffende at noen av de reformene blir skjøvet på, fordi det har vært så bred enighet om dem, og fordi vi burde kunne være enige om, for kanskje også i noen grad å øke respekten for det arbeid som gjøres her i huset, at vedtatte reformer og vedtatte programmer skal følges opp. Spesielt skuffende er selvfølgelig svikten i eldrereformen, en reform som alle partier kjørte på i valgkampen, som vi alle pekte på var noe av det viktigste vi skulle satse på, som vi skulle prioritere penger til. Nå blir det altså en reduksjon med 2 100 plasser. Så prøver sosialministeren å gjemme seg i skjørtene til kommunene og skylde på kommunene og manglende planlegging. Men det er jo ikke det som er tilfellet. Allerede i innstillingen i 1997 stod det klart at hvis noen kommuner ikke rakk å gjennomføre planen i de fire åra, skulle det være mulig å forlenge perioden noe. Det er ikke det dette går ut på. Det er Regjeringen som foreslår å bygge 2 100 plasser færre enn framdriftsplanen skulle tilsi, og det hadde vært ærligere å innrømme det enn å skylde på kommunene. Så ser vi at fordelingspolitikken, hvis vi kan kalle det det, nå gjør at det blir mer skatt på sykdom gjennom de økte egenandeler som kommer, for å innfri andre mål. I den samme retningen går sykelønnen. Statsråd Kleppa sa den 11. januar i år at i hennes statsrådstid var det helt uaktuelt å svekke sykelønnsordningen. Det var i januar i år, men det løftet var ikke mye verdt. Også der er det de svakeste som skal rammes. De som har inntekt under 57 000 kr, skal altså ikke få rett til sykepenger. Det betyr bl.a. et gedigent brudd med den arbeidslinja som det også har vært enighet om, at vi skulle prøve å legge til rette for at de som har en restarbeidsevne, skal ha mulighet til å delta i arbeidslivet. Men det betyr selvfølgelig først og fremst at de mange som har en deltidsjobb, og som har små inntekter, er de som skal være med og betale utgiftene til løfter på andre sektorer. I tillegg kommer at det er de fattigste, de som har minst i landet, som også blir rammet hardest av den utviklingen vi har sett i forbindelse med renten. Det er de som har gjeld og som er i etableringsfasen, som betaler dyrt for den unaturlige renten som vi har her i landet, som skiller seg fra andre land. Derfor er det sånn at den fordelingspolitikken som disse partiene var opptatt av før de kom i regjering, går i stikk motsatt retning i dag i forhold til det de sa før de overtok regjeringsmakten.