Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Etter å ha hørt foregående debatt må jeg si at det begynte å bli vel mye katter ut av sekkene. Vi skal over til hundeloven. Som saksordfører for hundeloven vil jeg gi uttrykk for at aldri har vel, i hvert fall i denne stortingsperioden, en lov engasjert såpass mange, og så mange innspill kommet til flere av medlemmene av justiskomiteen, som det vi har opplevd. Det er ikke noe rart. Denne loven som vi nå blir invitert til å vedta, berører faktisk 400 000 hunder i landet vårt fordelt over ca. 250 000 husstander, og noen mennesker er engasjert, med rette. Heldigvis utgjør hundeskadene bare et fåtall i vårt land. Noen har likevel opplevd alvorlige hendelser mellom mennesker og hund som gir grunn for bekymring i forhold til det lovverket som vi i dag har. Behovet for trygghet, men også behovet for dyrevern er etter min oppfatning i stor grad ivaretatt i departementets og Regjeringens lovforslag. Det samlede lovforslag som ble presentert for justiskomiteen, har klargjort på mange måter uklar rett. Både spørsmålet om retten til å avlive hunder som har begått skade, spørsmålet om retten til å gripe inn i nødvergesituasjoner og også spørsmål om rettigheter knyttet til hundeholdere har til i dag og til den nye lovens eventuelle ikrafttreden vært spredt rundt i lovverket. Man har nå med lovforslaget en god mulighet for å samle reglene og gjøre dem mer tilgjengelige for folk flest. Det er viktig. Det berører mange mennesker, og det er bestemmelser som mange mennesker vil ha behov for å bruke til daglig. Justiskomiteen har også mottatt mange svært gode innspill fra både hundeholdere og andre mennesker i landet vårt. Alt fra Norsk Kennel Klub til Fuglehundklubbenes Forbund og andre har spilt inn mange gode poenger i prosessen. Det har vært grunnlag for å gå gjennom bestemmelsene og også endre disse på flere punkt. Jeg er således glad for, som saksordfører, at i det alt vesentligste har komiteen klart å samle seg rundt brorparten av de endringsforslagene som har dukket opp i justiskomiteens arbeid med loven. Etter min oppfatning har vi til slutt fått en bred, tverrpolitisk enighet om det meste i denne lovteksten. Det er på sitt vis viktig, fordi dette er en lov som på mange måter er avhengig av aksept og legitimitet, og også forståelse, ute i befolkningen. Lovens hovedlinje, som jeg oppfatter har vært viktig i forhold til justiskomiteens behandling, har vært at mennesker – og kanskje særlig barn – har krav på i sitt møte med hunder et vel så godt rettsvern som bl.a. bufe. Der har lovforslaget, og for så vidt behandlingen i justiskomiteen, skapt en god og nødvendig klargjøring i forhold til hjemmelsgrunnlaget for å gripe inn både i de situasjoner hvor hunder er i ferd med å forårsake skade, og i de situasjoner hvor hunder har forårsaket skade. Jeg konstaterer med tilfredshet at de endringer som er gjort i lovens paragrafer, og som jeg ikke skal gå gjennom her og trøtte Odelstinget med, har i stor grad samlet en hel komite. Likevel tillater jeg meg å dvele kort ved lovens § 2, som er viktig, og som berører spørsmålet om å definere «vesentlig skade». Der har komiteen samlet seg om å skape en løsning som etter komiteens oppfatning er både rettsteknisk enkel å bruke, og som også angir et nivå for hva komiteen oppfatter som «vesentlig skade». Det vises der til straffelovens bestemmelser om legemsbeskadigelse. Dette har betydning for lovens anvendelsesområde i forhold til særlig de tilfeller hvor mennesker er skadet, og hvor man har gitt politiet og andre myndighetsorganer en rett til å gripe inn, i de tilfellene hvor det er gjort vesentlig skade. Ved denne definisjonen – og jeg sier det her – har man nettopp luket ut de tilfellene som på mange måter har vært anført av dem som har ment at man her har fått seg forelagt lovbestemmelser som nærmest carte blanche gir enhver avlivningsrett for enhver liten skade. Det er ikke lenger tilfellet med den definisjonsopprydning som justiskomiteen faktisk har foretatt samlet. Det er ikke slik at risp fra valper eller andre småskader ved hunder på barn nå danner noe grunnlag for noen særlig alvorlig inngripen på noen som helst måte. Også i spørsmålet om definisjonen rundt husdyr er det i stor grad blitt ryddet opp i forhold til de bestemmelser som gjelder hunder som ferdes i utmark, enten med eller ikke med rette. Jeg vil bemerke at man i innstillingen fra justiskomiteen nettopp har klart å samle seg også rundt sentrale båndtvangsbestemmelser, som jeg vet at andre kommer inn på i debatten, og som nettopp skal sikre mulighetene for et fornuftig hundehold, bl.a. for jegere, men også for friluftsfolk generelt. Det er etter min oppfatning også et viktig forslag som en samlet justiskomite har kommet til i forbindelse med å merke hunder, og hvor man ber Regjeringen komme tilbake til en obligatorisk merking av hunder i løpet av stortingsperioden. Endelig er det vel et signal om hvor justiskomiteen i stor grad har ønsket å legge ressursene, når man har valgt å doble strafferammen for klanderverdig hundehold. Flere av oss har vært opptatt av at det er tiltak mot hundeholder og ikke hunderasen som er viktig i arbeidet med en slik lov, og også spørsmålet om begrensninger i forhold til retten til det å ha hund. Det bringer meg over på det som vel har skapt mest debatt, men som i seg selv kanskje er en mindre del av hva som vil bli denne lovens virkeområde, nemlig spørsmålet om raseforbud. Der er det Arbeiderpartiets oppfatning at man står overfor en situasjon hvor vi ikke har tilstrekkelig dokumentasjon i forhold til farligheten av de rasene som nå er foreslått forbudt, i tillegg til det forbudet vi allerede har i dag. Arbeiderpartiet er av den oppfatning – og jeg oppfatter det slik at flere i komiteen, faktisk et flertall, er det – at det er større variasjoner i rasene enn mellom rasene, og at det er god grunn til i så måte å fortsette det regimet som man har i dag, hvor Regjeringa har en mulighet gjennom forskrift til å forby hunderaser – litt ut fra spørsmålets art, det er ikke særlig egnet å behandle fra denne sal spørsmålet om hunders farlighet, men mest av den grunn at vi mener forbudet i dag, slik det er i forskriften, er tilstrekkelig. Fra Arbeiderpartiets side mener vi det ikke foreligger kvalifisert dokumentasjon på at amerikansk staffordshire terrier eller staffordshire bull terrier bør inn på noen forbudsliste. Det er vår oppfatning at den registreringsordning og den DNA-testing som man nå forespeiles bl.a. rundt amstaffene, er tilstrekkelig for å foreta den sondring mellom pitbullterrier og amstaff som mange har fryktet at man ikke vil kunne få til. Og – kanskje det viktigste: Et forbud og en debatt rundt sjølve forbudet er en avsporing og en forskyvning av hva debatten om et fornuftig hundehold i Norge bør handle om. Det bør i mye større grad dreie seg om hundeholderne og alle de rasene som er langt mer vanlige i Norge i dag, og som faktisk også enkelte ganger har skapt faresituasjoner. Jeg ser tiden løper fra meg, men jeg vil eventuelt i et tilleggsinnlegg komme tilbake til hva Arbeiderpartiet har foreslått i spørsmålet om prosessuelle regler. Jeg er glad for at vi også der i stor grad har fått flertall. Jeg vil ta opp Arbeiderpartiets forslag og også opplyse om at vi for øvrig vil stemme for forslag nr. 10, framsatt av Høyre og Kristelig Folkeparti, og vi vil stemme imot forslag nr. 11, framsatt av Senterpartiet.