Jan Petersen (Høyre), 2009-06-08:
Dette er en meget stor sak i økonomisk omfang. Det regnes at i den tiden man vil ha det flyet som nå anbefales som kampflyvåpen, vil det koste 145 milliarder kr. Det er en sak av største viktighet fordi et effektivt forsvar av Norge forutsetter et moderne kampflyvåpen. Dette har Stortinget tidligere lagt til grunn under behandlingen av langtidsprogrammet for Forsvaret og i en del andre sammenhenger. Det spørsmålet som nå skal behandles, er derfor ikke om vi trenger et kampflyvåpen. I dag har vi F-16, som tjener oss vel. På ett eller annet tidspunkt vil det nå sin tekniske levealder, og diskusjonen er ikke om det skal skiftes ut, men når og med hvilket alternativ. Vi er ikke bundet rettslig sett i denne saken før i 2014, og Stortinget får seg forelagt saken på nytt i 2011. Allikevel er det denne beslutningen som er den avgjørende. Statsråden nevnte under høringene at dette kan betegnes som en nedvalgsak. Ja, det er slik det er. Det har vært to alternativer – etter Stortingets beslutning i dag er det bare ett. Vi vet jo at det ikke er mange alternativene til det valget som nå skal foretas. Derfor er løpet klart. Alle unntatt Fremskrittspartiet er parat til å ta dette valget i dag. Tatt i betraktning størrelsen på saken, er det mer enn forbausende at Regjeringen ikke har noe mer å meddele enn at det kan uttrykkes på 11 sider. Det er klart for lite. Men komiteen har vært i stand til å supplere vurderingene gjennom å spørre, gjennom å ha høringer, gjennom å foreta reiser og gjennom å grave seg ned i de store dokumentbunkene vi har bedt om. Derfor har det vært mulig å supplere Regjeringens kortfattede proposisjon, slik at Stortinget nå bør være i stand til å ta standpunkt i saken. At Fremskrittspartiet ikke har greid å følge med i denne prosessen, er mer enn forbausende. Jeg kommer tilbake til dette. Regjeringen har hatt tre hovedkriterier å vurdere det nye kampflyet ut fra, hvorav jeg ikke er i tvil om at det er de militære ytelsene som er det helt fundamentale. I denne saken har vi en helt klar og entydig militærfaglig vurdering: Det er bare F-35 som dekker de norske behovene. Det svenske alternativet, JAS Gripen, er ikke rangert som nummer to, det er å anse som ikke aktuelt. Det betyr ikke at det er et dårlig fly eller at det ikke er velegnet for andre formål enn det norske, men poenget for oss er altså at det ikke dekker de norske behovene. Det vi vil få, er et femte generasjons kampfly. Mye tyder på at dette er et kampfly som vil bli produsert i store enheter, ikke minst fordi det ser ut som om amerikanerne legger et av de andre avanserte kampflyene til side, nemlig det såkalte F-22. Dermed er vi ganske trygge på at vi tar et valg som også andre i stor utstrekning tar. Det andre kriteriet som har vært lagt til grunn, er økonomi, og det er store tall ute og går. Under presentasjonen av Regjeringens anbefaling la jeg merke til at både finansministeren og statsministeren la stor vekt på de økonomiske sider, nemlig at F-35 blir billigere enn det svenske alternativet. Det har for så vidt blitt en diskusjon om dette i etterhånd, og Stortinget må gjøre seg opp en oppfatning av om dette argumentet er viktig. Etter mitt skjønn er det slik at når det bare er ett fly som anbefales fra et fagmilitært synspunkt, er det ikke lenger det økonomiske spørsmålet som avgjør. Eller sagt på en annen måte: Det er jo ikke slik at vi ville kjøpt et fly som ikke var anbefalt, selv om det mot formodning skulle være litt billigere enn det som anbefales. Av den grunn har ikke komiteen gått dypt inn i den diskusjonen som har utspunnet seg nettopp om de økonomiske forholdene, for det kan ikke være det som kan tippe rundt en vurdering av hvilke fly som tjener Norges forsvarsbehov best. Nå er det jo slik at de tallene som ligger der, viser at det svenske alternativet er dyrere, og mye tyder på at det er riktig. Men etter mitt skjønn er det altså ikke behov for Stortinget til å gå dypt inn i denne problemstillingen. Det er mange åpenbare momenter som taler til fordel for at regnestykkene er riktige, f.eks. at en så sentral komponent som oppgraderingen av det flyet vi skal kjøpe om – la oss si – 15–20 år, i så fall vil kunne fordeles på betydelig flere brukere enn dem som skulle kjøpe det svenske alternativet. Etter mitt skjønn ligger det her et viktig punkt som Regjeringen i ganske liten grad adresserer. Jeg mener det vil være sårbart for Norge som en liten nasjon å bli den største bruker av en utgave av et kampfly. Det er tryggere å kjøpe noe som også mange andre vil kjøpe, og om det ikke er mange andre, så i hvert fall noe som vil bli produsert i et betydelig større antall enn det alternativet vil ligge på. Nå har det blitt en debatt i pressen om dette som kanskje er forvirrende. Jeg mener at det i stor grad skyldes at proposisjonen på dette punktet er meget knapp. Mindre enn én side på noe som har livstidskostnad på 145 milliarder kr, hører ingen steds hjemme. Men det har vært mulig å grave ned i dette og finne ut hvordan kontrakten er konstruert på dette punktet, og den er, så langt jeg kan bedømme det, konstruert slik at dette er den beste måten man kan gjøre det på. Det er en incentivkontrakt, og alle partnerne som kjøper samme konfigurasjon i samme år, skal ha samme pris. Det ligger ikke noe element av «wheeling and dealing» i denne prisen, og det synes jeg er betryggende. Men her er det en viktig problemstilling som nok kunne vært forklart bedre enn det proposisjonen legger opp til. Det tredje elementet, og det kan heller ikke snu rundt den rent faglige vurderingen, er at det er viktig at en så stor investering også gir utbytte for norske arbeidsplasser. Denne kontrakten er en annen konstruksjon enn den tradisjonelle gjenkjøpskonstruksjonen, det såkalte «best value»-prinsippet, hvor man ikke har noen garanti for at vi får kontrakter, men er man best og billigst, har man også store muligheter. Dette er vel også et system som samfunnsøkonomisk er bedre enn det tradisjonelle gjenkjøpssystemet. Men det gjelder at det er nok åpenhet og nok transparens i dette systemet til at vi kan følge med i at det virkelig er «best value»-prinsippet som blir lagt til grunn. Det må påpekes nøye overfor de amerikanske leverandørene i hele perioden. Det tror jeg alle er klar over. Derfor er det en stor oppgave departementet nå har foran seg ved å sørge for at norske leverandører kommer i posisjon til å utnytte denne store muligheten som nå er gitt oss. Jeg vil understreke det poenget som også ligger i innstillingen, nemlig at det faktum at vi nå er tidlig ute og foretar et nedvalg, vil sette oss i en enda bedre utgangsposisjon for det som kommer til å bli et langvarig arbeid for å skaffe norske kontrakter i så stor utstrekning som mulig. Dét er også en grunn til å understreke at å foreta nye utsettelser nå, ikke er noen god idé. Så må jeg få legge til et par punkter i tilknytning til dette, fordi selve hovedspørsmålet står for meg som temmelig lett. Jeg er ikke et øyeblikk i tvil om at det er F-35 som er det riktige valget, og er glad for at et stort flertall i Stortinget i dag kommer til å vedta dette, men det er tre ting til: Det ene er behandlingen av det svenske alternativet. Der kan det sies mye, både om når de ble informert, om kvaliteten på dialogen og om det som ble sagt om det svenske alternativet. Jeg vil gjerne igjen understerke at det ikke på noen måte er et dårlig fly, men det er innredet for andre behov enn dem vi har. Jeg tror nok Regjeringen kunne ha behandlet dette spørsmålet – for å si det slik – med noe større diplomatisk finesse enn det som kom frem. Det andre jeg har lyst til å si, er at det å anskaffe nye kampfly innebærer en stor økonomisk beslutning. Det betyr at i et forsvarsbudsjett som er presset, er det viktig at vi får en særlig behandling av kampflyspørsmålet, altså når det gjelder selve investeringen. Jeg vil si her, som jeg sier i en del andre saker, at det nå er viktig at vi danner oss en ordentlig oppfatning av hva som er et riktig driftsnivå for Forsvaret. Vi får stadig forsikringer fra både forsvarsministeren og forsvarssjefen om at vi har funnet det riktige nivået. Det er greit, men de leverer oss aldri materiell som gjør at vi kan sjekke tallgrunnlaget for om vi er enige eller uenige i dette utsagnet. Dette fører meg over til det tredje punktet, for dette går igjen stadig vekk, og det er at det ikke informeres godt nok og dypt nok om viktige forsvarsspørsmål. Jeg synes denne proposisjonen er ett av flere eksempler på dette. Jeg tok derfor opp med statsråden i en spontanspørretime for ikke lenge siden om hun nå ville kunne stille seg bak en åpenhetsreform i Forsvaret. Jeg fikk beskjed om at jeg burde lese avisene bedre. Jeg burde kanskje ha blitt oppbrakt over dette svaret. Det gjorde jeg ikke. Jeg skal ta det så pent jeg kan, men det er vel kanskje enkelte ting forsvarsministeren ikke helt har fått tak i hvis hun tror at dette lar seg løse ved at jeg leser aviser bedre. Jeg mener at det er noe grunnleggende ute og går: For at Forsvaret skal få alliansepartnere i det norske samfunnet, er det viktig at man er mer åpen om dilemmaene, at flere alternativer blir lagt på bordet, og at det skapes større mulighet for deltakelse i den forsvarspolitiske debatten. Vi er forbi det stadium hvor vi er for eller mot Forsvaret. Det er nå et spørsmål om hvordan vi skal utvikle det videre. Hvis Forsvaret vil ha venner, må man være åpen om dette. Jeg skal nok komme tilbake til dette i andre sammenhenger. Så et par avsluttende merknader. Det er et bredt flertall bak denne innstillingen. Det betyr at kampflyspørsmålet etter dette ikke er i spill, og at vi har tatt nedvalget og er klare til å gå videre. Derfor er jeg glad for at Høyre og regjeringspartiene står sammen, selv om jeg har lyst til å henlede statsrådens oppmerksomhet på at Høyres merknader i saken kanskje vedkjenner seg noen flere av statsrådens uttalelser enn det Arbeiderpartiet og SVs merknader gjør. Men som jeg har sagt mange ganger før: Hver gang min gode kollega Bjørn Jacobsen har en finger med i spillet, er det jeg som må stille opp for å forsvare Regjeringen. Det har jeg også gjort i denne saken. Så til Fremskrittspartiet: Jeg må si det undrer meg at det ikke er mulig for Fremskrittspartiet etter så lang behandling i komiteen – de kunne til og med fått mer tid hvis de hadde villet – å være med på denne beslutningen. Når man vil sende saken tilbake for å se om det andre alternativet hadde vært godt nok, for det er det realiteten dreier seg om, betyr det at man er parat til å sette til side entydige fagmilitære vurderinger. En må bare konstatere at Fremskrittspartiet er det. Det andre dreier seg om sikkerhetspolitikken. Jeg mener at hvis det svenske alternativet hadde vært klart best og billigst, skulle vi kunne begrunnet det fra et sikkerhetspolitisk synspunkt. Når vi nå velger amerikansk, er det ikke noen tvil om at det styrker et tradisjonelt bånd som jeg trodde Fremskrittspartiet la vekt på, men det er visst ikke så viktig allikevel. Det tredje er: Man er altså nå villig til å sette kampflysaken i spill ved ikke å ta beslutning i saken. Det er også et par av argumentene jeg som saksordfører må si ikke kan stå uimotsagt. Det er bl.a. en bruk av tall som gjør at partiet sammenligner epler og pærer, hvor det ikke er noe relevant sammenligningsgrunnlag, og hvor det ikke er den differansen mellom tallene som Fremskrittspartiet påstår. Det andre er argumentet om at Stortinget har aldri vært borti vurderingen om at våre kampfly må ha såkalt autonom kapasitet. Det bruker Fremskrittspartiet masse tid på å argumentere mot. Ja, det er riktig at ordet «autonom» ikke står der. Men hvis Fremskrittspartiet leser det de selv siterer, vil man se at begrepet «selvstendig» står i dokumentene. Og så får man undre seg på hvordan det har seg at Fremskrittspartiet da ikke får begrepene «selvstendig» og «autonom» til å gå helt sammen. Dette er en stor beslutning, en viktig beslutning, en veldig riktig beslutning, og jeg er glad for at det er et bredt flertall i Stortinget som i dag tar et standpunkt og sørger for at saken ikke kommer i spill.