trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1998-11-03:
I lys av det ordskiftet vi nå har, som jo gjelder en spesiell resolusjon og teksten i den, tror jeg kanskje det kunne være nyttig at jeg på det nåværende stadium i debatten gjennomgikk litt av det vi synes er vanskelig. Vi har vært i nær kontakt med den svenske medforslagsstilleren, og vi vil fortsette med det også etter at dette eventuelt er vedtatt i FN, fordi vi hadde som målsetting faktisk å kunne støtte denne resolusjonen. Vi så dette som et positivt alternativ, og vi er av de første som beklager at det ikke har vært mulig. Noe av grunnen til det kunne jeg tenke meg å nevne. Hvis vi går gjennom resolusjonen og nevner noe av det som er vanskelig, ser man at i den preambulære § 2 reiser henvisningen til utsiktene til ubegrenset besittelse av kjernevåpnene tvil om kjernevåpenmaktenes vilje til å oppfylle sine folkerettslige forpliktelser i henhold til NPT. Dette er i strid med hva de faktisk selv gir uttrykk for. Initiativtakerne har strøket en tidligere henvisning til kjernevåpenmaktene, men den er likevel klart underforstått. Paragrafen fremstår altså etter vårt syn som unødvendig provoserende. Påstanden i preambulær § 4 om at det ikke er troverdig at man kan besitte kjernevåpen uten å bruke dem, med eller uten hensikt, savner begrunnelse. Dette er en påstand som land som er tilsluttet en strategisk forsvarsallianse med bl.a. omfattende kontroll- og sikkerhetssystemer for å forhindre ikke-intensjonell bruk, ikke kan underskrive på. Så har man preambulær § 5 og den første operative paragrafen, som har en negativ tone i omtalen av kjernevåpenmaktenes nedrustningsvilje og synes fortsatt å reise tvil om deres vilje til å oppfylle sine folkerettslige forpliktelser under NPT. Den kan således ha en undergravende effekt på et av hovedelementene innen Ikke-spredningsavtalen. Operativ § 2 er ubalansert i den forstand at den fordeler et likt ansvar mellom USA og Russland for at START II ikke er trådt i kraft. Som kjent har Senatet ratifisert START II. Formuleringen i operativ § 13 om at nedrustningskonferansen skal gis mandat til å «behandle» eller «deal with» kjernefysisk nedrustning, er problematisk. Vi ville ha ønsket at et slikt mandat hadde en presisering som begrenser det til «discussion/exchange of information» for å avgrense det mot kravet om multilaterale forhandlinger om atomnedrustning innen en fastsatt tidsramme, som jo er hovedproblemet i den såkalte Malaysia-resolusjonen. Det er også en rekke andre elementer. Totalt sett anser jeg at 8-landsresolusjonen er mer problematisk enn den såkalte Malaysia-resolusjonen. Sistnevnte adresserer i hovedsak én bestemt problemstilling, nemlig igangsettelse av multilaterale forhandlinger om atomnedrustning innen fastsatt tidsramme og med bakgrunn i den internasjonale domstols konklusjoner. 8-landsresolusjonen favner mye videre, og har også flere problematiske innslag.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1998-11-03:
La meg også takke for debatten. Jeg tror dette er en viktig debatt, og de synspunkter som er kommet frem, vil vi selvsagt ta med oss i våre drøftelser. Tre minutter er veldig kort tid, men jeg skal kort nevne for representanten Kolle Grøndahl at jeg også selv var overrasket da jeg gikk inn i teksten og så på den nye 8-landsresolusjonen og de vanskene som der oppstod. Malaysia-resolusjonen er mer ensporet, eller fokusert på multilaterale forhandlinger, mens 8-landsteksten er mye videre, og det er et problem. Men vi skal følge opp. La meg også si at når det gjelder nedrustning, er det et titalls resolusjoner som kommer opp på høstens generalforsamling, hvor Norge er aktive. For å følge opp representanten Nybakks spørsmål om hva vi gjør, kan jeg bl.a. nevne at vi er medforslagsstillere sammen med Japan til en resolusjon om kjernefysisk nedrustning med sikte på nettopp å eliminere kjernevåpen under streng og effektiv internasjonal kontroll. Der har vi også et program for videre arbeid. Videre vil vi også støtte en resolusjon som vi tidligere ikke har kunnet støtte, om å etablere hele den sørlige halvkule som atomvåpenfri sone. Vi er også medforslagsstillere til en resolusjon som hilser velkommen og støtter opp om den fremgangen som har skjedd i de bilaterale forbindelsene mellom USA og Russland når det gjelder rustningskontroll og nedrustning. Jeg har også lyst til å si at vi ønsker å bidra til at generalforsamlingen i år tar et oppgjør med den uakseptable opptredenen som India og Pakistan viste, og vi vil videreføre dette aktive engasjementet vårt for kjernefysisk nedrustning, bl.a. gjennom å støtte politiske initiativ som har som formål å redusere kjernevåpnenes rolle i internasjonal politikk, som er av en slik karakter at de kan samle så stor bredde som mulig. En hovedoppgave fremover blir å få bevegelse i den multilaterale dialogen om kjernevåpen og ikke-spredning innen rammen av NPT og nedrustningskonferansen i Genève. Vi vil legge særlig vekt på å få resultatorienterte forhandlinger om en avtale om forbud mot produksjon av spaltbart materiale, og Utenriksdepartementet har i den forbindelse nylig gjennomført et seminar, en rådslagning, med norsk ekspertise på kjernevåpenspørsmål for å legge grunnlaget for nettopp en målrettet norsk innsats både i de kommende forhandlinger om forbud mot produksjon av spaltbart materiale, og på andre områder. En annen viktig forutsetning for å komme videre med reduksjoner i de strategiske våpen, er at START II-avtalen ratifiseres, som representanten Godal var inne på, og jeg vil gjenta mitt ønske og min appell om at dette må skje snart. Det ville åpne opp for nye muligheter for å få en START III, få en fremdrift i omfattende nedrustningsforhandlinger, som vi alle ønsker.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1998-11-03:
Den siste uttalelsen fra utenriksministeren om at han anser denne resolusjonsteksten for mer problematisk enn Malaysia-resolusjonsteksten, høres overraskende ut. Noe av hensikten med dette N.A.C.-initiativet, har jo vært å komme videre i det arbeidet FN i årevis har forsøkt å gjøre, nemlig å få til et forbud mot atomvåpen og en eliminasjon av våpnene. Jeg håper at utenriksministeren kan forklare det litt nærmere. Det var en forholdsvis overraskende ny vending i saken, for å si det slik. Jeg vil tro alle partier i Stortinget er enige om ønskeligheten av å eliminere atomvåpen og naturligvis om erkjennelsen av at dette er veldig vanskelig. Jeg for min del ser dette initiativet, som er tatt av utenriksministrene i Brasil, Egypt, Irland, Mexico, New Zealand, Slovenia, Sverige og Sør-Afrika, som et godt initiativ. Man har grepet fatt i den vedvarende trusselen mot menneskeheten som atomvåpnene er, og man prøver å leve opp til det arbeidet som generalforsamlingen i FN allerede i 1946 startet, nemlig å fjerne fra nasjonale arsenaler atomvåpen og alle andre våpen egnet til masseødeleggelse. Vi har i den perioden som har gått siden 1946, hatt den glede å oppleve at det er innført forbud både mot kjemiske og biologiske våpen. Det er positivt, men forbudet mot og elimineringen av atomvåpen lar vente på seg. Jeg må si at det høres litt følsomt ut, kanskje til og med litt overfølsomt, at man ikke kan godta noen litt kritiske kommentarer om atomvåpenmaktene. Også jeg stiller meg litt spørrende til deres vilje til å eliminere atomvåpen. Jeg tror nok at deres vilje til nedrustning er til stede. De har vist flere ganger at de har en vilje til å nedruste i forhold til atomvåpen, men det man kan sette spørsmålstegn ved, er altså deres ønske om eller vilje i retning av å eliminere atomvåpen, og det er jo det denne saken går på. Det første jeg ville spørre utenriksministeren om, om man vil følge opp denne teksten, har han svart positivt på. Men jeg vil også be utenriksministeren om, i egnede fora, å følge opp en del av de forslagene som ligger i denne teksten, om hvordan man kan nærme seg den situasjonen, at man får en nedbygging som til slutt ender opp i en eliminering og som kan gjøre verden litt mindre farlig å leve i.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1998-11-03:
Initiativet fra 8-landsgruppen er viktig. Ingen kan være uenig i at arbeidet med den kjernefysiske nedrustningen går for langsomt. Kristelig Folkeparti har også i sitt handlingsprogram forpliktet seg til å arbeide for en kraftig styrking av den internasjonale kontrollen med våpensalg og spredning av kjernefysisk materiale gjennom forpliktende avtaler i FN. Vi går også inn for at Norge skal arbeide for en nedbygging av atomvåpen og for atomvåpenfrie soner innen rammen av nedrustningsforhandlingene mellom stormaktene. Andre partier har formulert seg tilsvarende i sine programmer. Det er derfor ingen tvil om at det er en klar og sterk nærmest tverrpolitisk vilje i Stortinget til å komme videre mot en atomnedrustning, slik representanten Nybakk tar til orde for i sin interpellasjon. Dessverre må en slå fast at skrittene mot en slik nedrustning har vært små, nesten ynkelige til tider. Det er grunn til både bekymring og ettertanke når India og Pakistan skal måle politisk og militær styrke med en meningsløs rekke atomsprengninger, som uroer hele verdenssamfunnet. Det gir dessverre et korrekt og usminket bilde av hvor kort vi egentlig har kommet i arbeidet med kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning. Det er derfor både befriende og oppmuntrende når det tas initiativ utenom de ordinære institusjonene til slike forhandlinger med sikte på å sette ny fart i samtaler som kan føre til en konkret oppfølging. Et slikt initiativ er resolusjonsforslaget fra 8-landsgruppen New Agenda Coalition, som ble fremlagt i FN 26. oktober, dvs. forrige mandag. Nå går det fram av utenriksministerens innlegg at selve resolusjonsteksten ikke er så uproblematisk som man i første omgang kunne anta. Det dreier seg ikke om en manglende erkjennelse av at det er nødvendig å knuse egg for å lage omelett, dvs. at noen stormakter vil måtte bli utfordret på sin politikk og sin vilje i sine resolusjonstekster. Problemet er heller mangelen på balanse og noen mindre heldige formuleringer, som utenriksministeren viste til, som snarere kan virke splittende enn samlende. Jeg er glad for at utenriksministeren gav uttrykk for at Norge har hatt god kontakt både med 8-landsgruppen og med FN-systemet bl.a. for å medvirke til at dette initiativet kan få mer samlende formuleringer, og dermed styrke muligheten for at en slik tekst kan bli vedtatt i FNs hovedforsamling. Men Norge kan altså ikke stemme for resolusjonen slik den nå foreligger, og jeg synes utenriksministeren har fremført gode grunner for dette. Det er imidlertid å håpe at det kan være mulig å arbeide fram formuleringer som kan samle et bredt flertall i FN, og som ivaretar 8-landsgruppens intensjoner. Det er det så absolutt et behov for.
John Dale (Senterpartiet), 1998-11-03:
Det kan ikkje herska tvil om at det fremste ansvaret for atomnedrusting ligg hjå kjernevåpenmaktene. Ei slik konstatering er høgst realistisk. Etter at India og Pakistan sprengde bombene sine, finst det vel få som for alvor kan meina at det å halda oppe ein klubb av atommakter, eit atommonopol, har noko for seg som lekk i ein strategi for å unngå spreiing av atomvåpen – tvert om. Kjernevåpenlanda bør så fort som råd ta aktive steg for å kvitta seg med våpna sine i samsvar med dei formuleringane som f.eks. kjem til uttrykk i artikkel 6 i Ikkje-spreiingsavtala. Ingen treng å ha illusjonar om at det er lett å gjennomføra ei slik sak. Utanriksministeren nemnde sjølv ein del av dei vanskane ein står framfor. Eg vil leggja til: Me bør ikkje kjenna oss altfor trygge på at dei små stegs politikk vil føra fram eller gje snøgge nok resultat. Nye land kan koma til å melda seg inn i atomklubben, og me har ikkje eit hav av tid å ta av. Difor må det vera lov å håpa på at eit større gjennombrot kan koma om ikkje altfor lenge. I alle fall trengst det ein kraftig verdsopinion – kjernevåpenmaktene må få føla presset av eit universelt ynske om å fjerna det trugsmålet me alle er utsette for både på kort og på lang sikt. Då Noreg i si tid heller enn å avvisa avstod frå å røysta over Malaysia-resolusjonen i FN, vart det av mange tolka som eit uttrykk for ei meir aktiv norsk line, og med rette. Det låg eit signal her om at me framover vil vera meir opne for å støtta opp om politiske initiativ som tek sikte på å redusera faren for spreiing av atomvåpen. Dette er bakgrunnen for at Regjeringa, slik utanriksministeren opplyste her i dag, har lagt stor vekt på det initiativet som vart lansert den 9. juni dette år av den såkalla 8-landsgruppa, der mellom andre Sverige er med. På det diplomatiske planet har Noreg aktivt vore med på drøftingar om utforminga av tekstforslag. Føremålet er denne gongen å finna eit moderat alternativ til tidlegare resolusjonar, slik at også NATO-land kan sjå seg tente med å støtta resolusjonen. Men det er altså ikkje situasjonen pr. dato. Forstår eg utanriksministeren rett, held arbeidet med tekstane fram i håp om at fleire NATO-land kanskje kan verta med. Folk flest vil nok ha vanskeleg for å forstå kva som er den reelle konflikten her. Det bør utanriksministeren i tilfelle kanskje opplysa noko meir om. I alle fall: Spørsmålet om korleis Noreg vil røysta, er då stadig noko ope. Lat oss håpa at Noreg vil kunna støtta resolusjonen når saka kjem opp til handsaming. Me skal ikkje undervurdera kva røysta til eit lite land kan bety når det står ein sterk verdsopinion bak.
Harald Victor Hove (Høyre), 1998-11-03:
Når det gjelder Venstres arbeid i forhold til atomvåpen, har jeg ved tidligere anledninger trukket linjene langt tilbake, til da Venstre kanskje som eneste parti klart formulerte at Norge i hvert fall ikke burde skaffe seg atomvåpen. Det var på et tidspunkt hvor det var en aktuell problemstilling, hvilket det heldigvis ikke er i dag. Gjennom dette ønsker jeg klart å gi uttrykk for støtte til interpellantens anliggende ved interpellasjonen som er reist i dag, og til beskrivelsen av atomvåpnenes grusomhet. Det er et paradoks at biologiske og kjemiske våpen er forbudte våpen, samtidig som vi er i den situasjonen at forbudet ikke gjelder for atomvåpen. Jeg velger med vilje ikke å bruke formuleringen «atomvåpen er tillatte våpen» – det håper jeg i alle fall må oppfattes som en for sterk formulering. De viktige arbeidene som nå må gjøres, er knyttet til spørsmålet om ikke-spredning, til spørsmålet om nedrustning – altså reduksjon av atomvåpen blant de land som har atomvåpen – og til et mer langsiktig arbeid for avskaffelse av atomvåpen, at de kommer på linje med biologiske og kjemiske våpen. Men det er vel i og for seg riktig å slutte seg til det Jan Petersen gav uttrykk for da han formulerte det slik at pr. i dag er det vel kanskje ikke-spredning som på mange måter er det viktigste spørsmålet på agendaen når det gjelder atomvåpen. På denne bakgrunn er jeg glad for den klare vilje utenriksministeren gav uttrykk for når det gjelder at Regjeringen arbeider aktivt med disse spørsmålene og med å få tilslutning til vedtak som gir uttrykk for en klar holdning når det gjelder ikke-spredning og avskaffelse av atomvåpen. Samtidig er man i disse spørsmålene nødt til å ha en realistisk innfallsvinkel, og ha som mål å påvirke utviklingen ved å få flere land til å kunne slutte seg til resolusjonstekster som på en utvetydig måte gir tilslutning til målsettingen. Og det er slik sett vanskelig å overprøve de vurderinger som utenriksministeren og Regjeringen gjør. Det er også viktig her både å holde god kontakt med 8-landsgruppen på den ene siden og selvfølgelig med NATO på den andre siden. Til slutt vil jeg gi klart uttrykk for at det er Venstres vurdering at Regjeringen nok bør vurdere spørsmålet om å avstå på en mer positiv måte enn det som det ble gitt uttrykk for fra Jan Petersens side.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1998-11-03:
Voteringer i denne type spørsmål er selvsagt Regjeringens ansvar og bør forbli det, slik det har vært i moderne tid. Når jeg allikevel tror det er nyttig med den type gjennomgang som dagens interpellasjon har utløst, er det fordi vi er avhengige av en aktiv politisk debatt og en vital folkeopinion i håndteringen av disse spørsmålene. Jeg tror utenriksministeren har rett i at en gjennom en ratifikasjon av START II-avtalen i Moskva kan aktivisere en ny, omfattende runde, kalt START III, i samsvar med avtalen mellom de to lands toppledere i Helsinki for ikke så lenge siden. Det vil på mange måter være nøkkelen til en videre framdrift når det gjelder atomnedrustningen. Jeg føler at det som var galt med Malaysia-resolusjonen – som vi altså avstod fra to ganger, om jeg husker riktig – var at den fjernet trykket fra stormaktene og pulveriserte ansvaret ved å gjøre det til et generelt nedrustningsspørsmål i Genève. Den resolusjonen som nå drøftes, har den styrke at den ikke pulveriserer ansvaret, men trekker fram med navns nevnelse de land som har et særlig ansvar for å bringe denne prosessen videre. Og det kan ikke jeg se som negativt, men som positivt. Jeg forstår det slik at det nå vil være løpende kontakt mellom Norge, de allierte, de nordiske land og andre med sikte på å se videre på hvordan dette skal håndteres i tiden fram til avstemning. Jeg har den tillit til Regjeringen, også i lys av de råd og synspunkter som kom i debatten, at en her vil lande riktig, og i alle fall ikke svekke vår posisjon i forhold til å drive fram en aktiv opinion omkring disse viktige spørsmålene.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Det overordnede nå må være å få ned det høye rentenivået og hindre økende arbeidsledighet. Regjeringen anslår i nasjonalbudsjettet at arbeidsledigheten ikke vil øke neste år. Arbeiderpartiet sa da nasjonalbudsjettet ble lagt fram, at Regjeringens økonomiske opplegg neste år kan føre til økende arbeidsledighet. Dette ble benektet av finansministeren samme kveld, bl.a. i TV-debatter. Arbeidsdirektoratet roper nå et alvorlig varsku. I et brev av 15. oktober sier Arbeidsdirektoratet at arbeidsledigheten kan begynne å øke allerede neste år og komme opp i hele 70 000 ved utgangen av 1999. Signaler i byggebransjen og i verkstedindustrien peker også i samme retning. Jeg vil gjerne høre om statsministeren har endret oppfatning i forhold til det som står i nasjonalbudsjettet, og det som ble sagt da det ble lagt fram for to uker siden.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Jeg er glad for at Regjeringen vurderer dette løpende. Det tror jeg er klokt. Men det kan være for sent å vurdere det i revidert, iallfall hvis man skal holde seg til hva Arbeidsdirektoratet sier i sitt brev. Oppgaven nå må være å slå ring om arbeidslivet, næringslivet og bedriftene. De skal nå kjempe med en prisstigning som er dobbelt så høy som våre handelspartneres, og med sviktende utenlandske markeder. Jeg vil høre om Regjeringen mener det fortsatt er klokt å øke skatter og avgifter som vil forverre den særnorske prisstigningen, og jeg vil høre om Regjeringen mener det fortsatt er klokt å foreta så store kutt når det gjelder arbeidsmarkedspolitikken som det Regjeringen har lagt opp til. Det er den som kan avhjelpe en eventuell økende ledighet utover året. Både NHO og lønnstakerorganisasjonene har advart sterkt mot begge disse tiltakene.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1998-10-21:
Jeg vil på vegne av representantene John I. Alvheim, Øyvind Vaksdal og meg selv fremme forslag om at legemiddelet Aricept og tilsvarende legemidler mot Alzheimers sykdom kommer inn under ordningen med blå resept.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Jeg er enig med representanten Jagland i at to hovedmål for den økonomiske politikk er å trygge arbeidsplassene og få arbeidsledigheten ytterligere ned og å få ned rentenivået. Så langt har ikke Regjeringen grunnlag for å endre de forutsetninger som er lagt til grunn i nasjonalbudsjettet, om at ledigheten vil kunne synke noe også i 1999, fra 3,3 pst. til 3,2 pst. Men dette er vurderinger som gjøres fortløpende i de aktuelle departementer, og vi innhenter selvsagt også vurderinger og materiale fra andre kompetente instanser, slik som Arbeidsdirektoratet, Statistisk Sentralbyrå og internasjonal ekspertise, og vi vil komme tilbake med vurderinger av dette fortløpende og bl.a. i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, som jo er den vanlige anledning til å revidere både forutsetninger og eventuelt forslag. Konjunkturavgiften – og det ligger i navnet konjunkturavgift – var ment for å dempe et på det tidspunkt høyt investeringspress. Hvis det skulle forandre seg, ligger det også i sakens og navnets natur at konjunkturavgiften kan bli revurdert.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Regjeringen har lagt fram sitt budsjettforslag for Stortinget og står selvsagt på det. Når det gjelder skattene, er det en tilnærming av skatt på kapitalinntekter og skatt på lønnsinntekter, og omleggingen gir skattelettelser eller uendret skatt for inntekter opp til ca. 300 000 kr. Det er først over det beløpet at det kommer etter mitt skjønn relativt beskjedne skatteøkninger. Når det gjelder avgiftsopplegget, er hovedkomponenten en økning av elavgiften på 2,5 øre. Den økningen er langt mindre enn reduksjonen i strømprisene har vært gjennom 1998, ca. 6 øre, og går en tilbake til høydepunktet ved årsskiftet 1996/1997, har det vært en reduksjon på 11 øre, slik at strømprisene i 1999 etter all sannsynlighet vil bli billigere enn de var f.eks. i fjor. Men det et interessant signal hvis Arbeiderpartiet nå vil gå bort fra skatte- og avgiftsøkninger, for i det stabiliseringsprogrammet Arbeiderpartiet har lansert, er det betydelige skatte- og avgiftsøkninger.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Ved utgangen av siste kvartal 1998 vil antall tiltaksplasser være 10 000, og ut fra den gledelige nedgangen vi har hatt i arbeidsledigheten og den betydelige økningen vi har hatt i sysselsettingen, finner Regjeringen det forsvarlig å redusere antall tiltaksplasser i 1999 til 8 000. Men dette er selvsagt også et virkemiddel som fortløpende blir vurdert. Skulle ledigheten begynne å ta seg opp igjen, vil en selvsagt også ha muligheten til å justere dette. Når det gjelder arbeidsmarkedsetatens oppgaver, mener vi at med det betydelig lavere ledighetsnivået vi nå har i forhold til for noen år tilbake, er det riktig å justere dimensjoneringen av arbeidsmarkedsetaten i samsvar med de reduserte oppgavene. Jeg tror det nå er for tidlig å konkludere med at det blir en helt annen utvikling enn det vi så for noen uker siden.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Nå er jeg klar over at noen fra opposisjonen har beskyldt denne regjeringen for å ha forårsaket dårlig vær sist sommer, men det tror jeg nok varierer med varierende regjeringer. Jeg var selv på ferie i Storbritannia sist sommer, og der har man en arbeiderpartiregjering, men det var et usedvanlig dårlig sommervær! Den regnfulle sommeren har imidlertid gjort at magasinene nå er ganske fulle, og det betyr at strømprisene også i 1999, som selvsagt påvirkes av hvordan magasinene er utover høsten og vinteren, blir lave. Derfor mener vi at denne avgiftsøkningen er fullt ut forsvarlig. Den er også fornuftig miljøpolitisk og energipolitisk – noe mange partier tidligere har talt for. Det dreier seg om en økt utgift for husholdningene på gjennomsnittlig 2 kr pr. dag, og det kan faktisk de aller fleste spare seg til ved litt fornuftig strømbruk. Når det gjelder ledigheten, som flere var inne på, vil jeg ellers vise til at den faktisk gikk ned med nær 8 000 så sent som i september måned.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Det er underlig hvordan tidene kan skifte. For noen uker siden var det et temmelig unisont krav – uten at jeg dermed skal inkludere SV – om at nå måtte denne regjeringen vise at sentrumspartiene ikke bare kan fordele penger, men stramme inn. Så legger Regjeringen fram et budsjett med en innstramning på opp mot 1 pst. – 9 milliarder kr – og da er det plutselig blitt galt – når sentrumsregjeringen har vist at vi kan stramme inn og ikke bare fordele penger. Det er ikke slik at det nå er en gigantisk nedkjøling på gang. Jeg må gjøre oppmerksom på at bare den siste måneden var det en forbruksvekst på ca. 25 pst. på viktige forbruksartikler i forhold til foregående år. Det er ikke slik at folk nå plutselig helt har sluttet å kjøpe og forbruke. At markedet tok imot budsjettet med «et gjesp», skyldes sannsynligvis at de hadde lagt til grunn at Regjeringen kom med en innstramning om lag på det nivået, og derfor ble det ingen umiddelbar reaksjon. Usikkerheten går nå på hva Stortinget kan komme til å vedta, og det er Stortingets ansvar.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Regjeringen mener ikke at vår klimapolitikk er i motstrid til det norske folks interesser, for det er både i det norske folks og hele verdens befolknings interesse at vi får redusert utslipp av klimagasser og i særlig grad av CO2. Dette er det bred internasjonal enighet om. Det lå til grunn for FNs klimapanels anbefalinger, det lå til grunn for den store klimakonferansen i Kyoto i Japan i desember 1997, og der er det inngått en ambisiøs, forpliktende internasjonal avtale som Norge liksom andre land har å følge opp. Det ville ta seg særdeles dårlig ut om Norge skulle bryte med de forpliktelsene vi her har tatt på oss. Regjeringen har fulgt opp dette på to måter i forhold til Stortinget allerede, både ved klimameldingen og ved forslag om grønne skatter. Dette har blitt behandlet i Stortinget, og Regjeringen har selvsagt nå som oppgave å følge opp det som det avtegner seg et flertall for i Stortinget, nemlig en omlegging til noe mer grønne skatter, og vi er også i gang med å utrede det stortingsflertallet bad om – et videre kvotesystem. Siden representanten Hagen er opptatt av at makten skal ligge i Stortinget – og det er jo riktig i et parlamentarisk system – understreker jeg at Regjeringen følger opp stortingsflertallets uttrykte vilje. Men det er klart at klimapolitikken alltid skal være gjenstand for fortløpende debatt og vurdering, og skulle en bli overbevist om nye erkjennelser på dette området, antar jeg at stortingsflertallet også vil gjøre det, og Regjeringen vil handle i samsvar med dette.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Nei, her motsier statsministeren ikke seg selv – det er god linje i det jeg her har gitt uttrykk for. Jeg må også, fordi tiden ikke tillater meg å gå i detalj, henvise Carl I. Hagen til Regjeringens dokumenter som gir en solid faglig bakgrunn for de forslag Regjeringen har fremmet. Når det gjelder lavere oljepris, er det riktig at det er en hovedårsak til presset mot den norske kronen og dermed økt rente. Men det er bred faglig enighet om at den lave oljeprisen i stor grad skyldes den økonomiske krisen i Japan som har redusert etterspørselen etter olje. Dette er et så viktig faktum at det overrasker meg at representanten Hagen overså det i sitt resonnement. Jeg er klar over at Fremskrittspartiet ønsker en annen pengepolitikk, som de gang på gang hevder ville ført til en lavere rente. Nå tillater ikke tiden meg noe annet enn bare å vise til oppslag i Dagens Næringsliv i går, hvor en rekke fremtredende økonomer tilbakeviste Hagens resonnement.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Nei, det er ikke Regjeringens politikk, derfor er det viktig å ha en god kommuneøkonomi. Her har Regjeringen fulgt opp det vi foreslo for Stortinget i vår og fikk flertall for, nemlig en vekst i kommuneøkonomien neste år på vel 1 pst. Det som er et problem når det gjelder kommuneøkonomien, er at det er nokså varierende forhold fra kommune til kommune. Noen kommuner er oppe i slike problemer som Kristin Halvorsen her gav et eksempel på, andre kommuner står seg bedre. Og det er faktisk også ordførere nå i høst som har våget å si at de står seg ganske bra. Det som vil være svært viktig for kommunene, for at de kan opprettholde gode velferdstilbud og gi den tjenesteyting de skal, er at vi kan få ned igjen rentenivået. Rentenivået er en stor økonomisk belastning for kommunesektoren, i tillegg til at det var et lønnsoppgjør i vår som gav dem store og økte utgifter. Derfor har Regjeringen lagt opp et budsjett tilpasset den økonomiske situasjonen, for å få renten ned. Det vil i dag være det beste håndslaget vi kan gi Kommune-Norge, og det synes jeg også det er viktig at alle partier på Stortinget holder fast ved som en ledetråd gjenom budsjettbehandlingen i høst – et budsjett som er stramt nok slik at vi styrker tilliten til norsk økonomi og får ned renten.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Nå tror jeg ikke vi skal føre budsjettforhandlingene via Stortingets talerstol, det har det egentlig vært gjort altfor mye av allerede i høst. Nå tror jeg de skal henføres dit hvor de skal finne sted. Det er imidlertid en alvorlig overbevisning fra Regjeringens side at det er viktig at kommuneøkonomien er god. Og dette er alltid et dilemma: Når en skal stramme til i et statsbudsjett for å få renten ned, som nå er hovedsiktemålet, vil en ikke kunne bevilge så mye som ønskelig var til en rekke gode formål – også slike som Kristin Halvorsen her var inne på. Men vi mener at det kommuneøkonomiopplegget som vi presenterer i nasjonalbudsjettet, tross alt er såpass godt og i samsvar med det vi fremla for Stortinget i kommuneøkonomiproposisjonen i vår, at det vil være til å leve med. Men at noen kommuner har betydelige problemer, ser vi ikke bort fra.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Jeg er enig med representanten Stoltenberg i at vi har et uønsket høyt rentenivå. Jeg får da kanskje minne representanten Stoltenberg om, selv om det ikke er noen unnskyldning for dagens situasjon, at i 1992-93 – da for øvrig Arbeiderpartiet styrte – var renten en stund over 15 pst., altså langt høyere enn det vi nå har. Dit ønsker vi ikke å komme, og derfor har vi lagt fram et budsjett som har som hovedsiktemål å få renten ned igjen. Det er også riktig at vi står i fare for å få en prisstigning som blir godt over den våre konkurrentland har. Det ønsker vi heller ikke skal festne seg. Dette vet vi også i betydelig grad har sammenheng med vårens inntektsoppgjør. Det ligger bak oss, og vi må ta konsekvensen av det. Når det gjelder prisutviklingen i 1998, ser den faktisk noe lysere ut enn det en kunne forvente. Så vidt jeg husker, er vel den siste prisprognosen for 1998 på 2,3 pst. Det viser at norsk økonomi faktisk er mer fleksibel enn det en trodde, og greier å fange opp kostnadsimpulser i økonomien uten at det slår over i en sterk inflasjon. Når det så gjelder konjunkturavgiften, har vi den fortløpende under vurdering. Det betyr ikke bare at vi nødvendigvis vil vurdere den langt ut i 1999. Finansdepartementet innhenter nå materiale for å få nærmere oversikt over utviklingen når det gjelder investeringer. Dette er en midlertidig investeringsavgift, og den gjelder selvsagt spesielt bygge- og anleggsbransjen. Det er for tidlig for oss å konkludere med at vi har et annet standpunkt enn det vi har foreslått, men jeg kan love at siden dette er kalt en konjunkturavgift, skal den også bare brukes hvis konjunkturene tilsier det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Jeg tilbakeviser klart at Regjeringen ikke tar sin del av ansvaret for den økonomiske politikken og rentenivået. Jeg har bare påpekt enkle fakta i økonomien og det tidligere rentenivået vi hadde, som selvsagt den daværende regjering hadde like mye ansvar for som den nåværende regjering har for et rentenivå som også er for høyt, men som faktisk er betydelig lavere enn det var i 1992-1993. Regjeringen tar selvsagt sin del av ansvaret for dette, men en må ha lov til å peke på andre kostnadsdrivende faktorer i vår økonomi. Når det gjelder konjunkturavgiften, er ikke det jeg har sagt, noe spesielt overraskende, selv om denne avgiften inngikk i et forslag som det ble stilt kabinettspørsmål på i vår, for det ligger jo i avgiftens navn at denne fortløpende skal vurderes. Det er en konjunkturavgift, og den skal brukes hvis og når konjunkturene tilsier det. Og skulle konjunkturene endre seg radikalt, ja, så ligger det i sakens natur at en ikke lenger bruker dette virkemidlet. Men dette hadde virkning for kontrakter inngått etter mai i år, så det har allerede hatt sin betydning.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Når det gjelder avgiftsøkningenes virkning på inflasjonen, er den etter hva jeg vet, på 0,5 pst., så det er dog en mindre del av den forventede prisstigning som skyldes avgiftsøkning. Ellers er det riktig som representanten Jensen sier, at det må være kjøpekraftutviklingen og ikke isolerte avgifter som avgjør hva en legger til grunn for krav f.eks. i forbindelse med neste års inntektsoppgjør. Når det gjelder kjøpekraftutviklingen, må en også ha med seg at på grunn av det inntektsoppgjøret vi hadde i vår er det et stort overheng inn i 1999 som gir en automatisk inntektsøkning uten at det kommer nye høye tillegg på toppen til våren. Derfor mener vi at vårt skatte- og avgiftsopplegg er tilpasset denne situasjonen og ikke ødelegger for denne kjøpekraftutviklingen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Det vil ikke være riktig at meg fra Stortingets talerstol å avlyse en avgift som for øvrig Høyre har vært med på å vedta, før vi har fått innhentet skikkelig materiale om utviklingen. Jeg har fått et brev fra Høyres parlamentariske leder om dette – dvs. det er vel finansministeren som har fått det – og det brevet er nå til behandling på en skikkelig, seriøs måte, og Høyre skal få et ordentlig svar. Vi kan ikke i slike tilfelle bare bygge på medieoppslag om hvordan utviklingen nå er i enkelte deler av bygge- og anleggsbransjen i bestemte strøk av landet. Vi må ha et skikkelig materiale for å vite om konjunkturene nå virkelig er i ferd med å endre seg. Jeg viser som sagt til at vi så sent som i september hadde en nedgang i arbeidsledigheten på nesten 8 000, og vi må vite om dette virkelig er i ferd med å snu, før vi kan gi det klare svaret Jan Johnsen ber om.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Det som Regjeringen har gjort her når det gjelder begrepsbruken for sivile tjenestepliktige kontra militære, er en oppfølging av et enstemmig Haaker-utvalg – hvor for øvrig også representanter for Forsvaret var med – som, så vidt jeg husker, har fått tilslutning fra et flertall i Stortinget. I den begrepsbruken, hvor en bruker sivil tjenesteplikt på samme måte som verneplikt, ligger det ingen endring av politikken i forhold til sivile tjenestepliktige og militær verneplikt, så jeg har litt problemer med å skjønne bakgrunnen for spørsmålet. Det er fortsatt slik at de som har sivil tjenesteplikt, har lengre tjenestetid enn de som har militær verneplikt, nettopp fordi det å nekte militærtjeneste på en måte skal koste, i den forstand at en prøver overbevisningen ved at de har noe lengre tjenestetid. Jeg vil ikke sette meg til doms over dem som av alvorlige samvittighetsgrunner sier nei til militær verneplikt. Det er en overbevisning som jeg respekterer, og som jeg ikke har noen grunn til å stemple som mindreverdig i forhold til de av oss som har vært i Forsvaret.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
For meg er det faktisk et viktig verdivalg å utvise respekt for dem som har en annen overbevisning enn meg. Det har for øvrig representanten Jan Petersen ofte understreket. Det har med toleranse å gjøre, og det er et viktig verdivalg. De som av en alvorlig samvittighetsgrunn ikke finner å kunne gå inn i det militære med våpenbruk, de har krav på respekt og en annen tjenesteform. Dette er altså en oppfølging av et, så vidt jeg husker, enstemmig Haaker-utvalg, hvor det satt representanter for Forsvaret, og de ville jo aldri ha vært med på noe som kunne utlegges som et angrep på Forsvaret. Så verken dette eller vårt forslag til forsvarsbudsjett er noe angrep på Forsvaret. Jeg gjentar: De som har sivil tjenesteplikt, har en lengre tjenestetid enn de som har militær verneplikt. Det synes jeg er riktig, for en skal prøve overbevisningen hos disse for virkelig å teste at de har en alvorlig grunn til å be seg fritatt fra militær verneplikt.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Jeg syns det er noe oppsiktsvekkende at Regjeringa ikke finner grunn til å endre forutsetningene når det gjelder det den har lagt ned i budsjettet i forhold til utsiktene med hensyn til arbeidsledighet, når tallenes tale er så klar som den er. Spesielt har ungdom, langtidsledige og innvandrere fått en betydelig verre situasjon bare i løpet av de siste månedene enn det som var tilfellet før. Og som Thorbjørn Jagland sa, advarer både LO og NHO nå mot å kutte ytterligere slik at situasjonen blir verre for dem som allerede er arbeidsledige, og for å hindre at flere blir det. Statsministeren svarte ikke på spørsmål fra Jagland om Regjeringa mener det er klokt å redusere antall tiltaksplasser til om lag 8 000 for neste år, som altså er en halvering i forhold til inneværende år. Jeg vil også ha statsministerens svar på om Regjeringa mener det er klokt, slik den har foreslått i budsjettet, å kutte arbeidsmarkedsetaten med over 140 årsverk. Er det svaret på spørsmålet om hvordan vi skal få flere i arbeid?
Jan Petersen (Høyre), 1998-10-21:
Statsministeren nevnte nettopp at en av hovedkomponentene når det gjelder avgiftsøkninger som folk flest blir utsatt for, vil være den økte elavgiften. Han begrunner det med at strømprisen i år har gått nedover. Nå er det slik at strømprisen ikke minst avhenger av hvor fulle magasinene er, eller sagt på en annen måte: hvor dårlig sommer vi får. Da er mitt spørsmål: Hvorfor satser Regjeringen nå på at vi også til neste år skal få en dårlig sommer? Eller er det slik at hvis vi får en tørkesommer til neste år, ja, da er Regjeringen villig til å reversere sitt forslag om avgiftsøkning?
Jan Petersen (Høyre), 1998-10-21:
Regjeringen har gått til angrep på Forsvaret. Etter at man ved ettårsdagen for Regjeringen har rost seg av å fremlegge langtidsplan for Forsvaret, torpederes den samme langtidsplanen ved det budsjettet som nå er fremlagt. Det kommer vi tilbake til. Men like ille er det at Regjeringen åpenbart mener at militærnekting er like verdifullt som det å avtjene verneplikten sin. Og i et budsjett med store kutt på forsvarsbudsjettet gjør man faktisk militærnekterne til budsjettvinnere. Dette er etter mitt skjønn en helt gal kurs, og mitt spørsmål til statsministeren er om han er villig til å justere kursen ved å si seg enig med meg i at det å avtjene sin militære verneplikt er klart mer verdifullt enn militærnekting.
Jan Petersen (Høyre), 1998-10-21:
Jeg synes at dette var både et litt uklart og skuffende svar. Det er på det rene at Regjeringen kunne fått til andre formuleringer enn det Regjeringen nå skyver seg inn under, ved å søke et flertall i Stortinget, og det ville foreligge hvis regjeringspartiene hadde vært villig til å være med på det. Den likestillingen som vi nå ser, med begrepsbruken, kan etter mitt skjønn ikke oppfattes som annet enn et anslag mot dem som vi krever skal være villig til å gi sine liv, og som vi i gitte situasjoner også vil kreve skal kunne ta liv. Det underlige er at en regjering som roser seg av å være en verdiregjering, i dette spørsmålet viser vassen verdinøytralitet. Derfor gjentar jeg mitt spørsmål, om ikke Regjeringen vil være villig til klarere å tone et verdivalg i dette spørsmålet.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-21:
I det statsbudsjettet som Stortinget nå har til behandling, har Regjeringen lagt til grunn at renten skal ned. Det er begrunnelsen for den store innstramming som Regjeringen har foretatt. Regjeringen sier selv at man ønsker et stramt budsjett for at man skal stramme inn, og da er mitt spørsmål til statsministeren følgende: Sett nå at den årsakssammenhengen ikke er så klar, sett at Regjeringen får flertall for å stramme inn 9 milliarder kr. I tillegg har vi en renteinnstramming for husholdninger, familier og bedrifter på 20 milliarder kr. Vi står altså kanskje overfor en situasjon med en innstramming på 29 milliarder kr. Er statsministeren enig i at hvis det skjer, vil det føre til en dramatisk økning av arbeidsledigheten og for veldig mange familier og bedrifter betydelige problem? Da statsbudsjettet ble lagt fram, ble det mottatt med et gjesp på børsen, det har ikke hatt noen betydning for renten verken før eller etter. Min utfordring til statsministeren er da: Hvis det faktisk er sånn at renten ikke automatisk går ned på grunn av et stramt budsjett, hva vil da Regjeringen gjøre for å sørge for at den vanlige husholdning, den vanlige familie, den vanlige bedrift får et lavere rentenivå, hvis markedet ikke selv er i stand til å ordne opp i dette?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-21:
Det er riktig at økonomi ikke er noen eksakt vitenskap, men det er i hvert fall også riktig å si at Regjeringens politikk ikke er en eksakt vitenskap, for det som finansministeren nå sier, er meget sprikende. Det er lett å tolke det dithen at Regjeringen faktisk ikke tror på sin egen politikk. Det som står i nasjonalbudsjettet, er at kronen skal tilbake til utgangsleiet, og så skal renten tilbake til sitt normalnivå. Det betyr med hensyn til de tiltak som Regjeringen har fremmet i statsbudsjettet, som Regjeringen legger mye prestisje i å få gjennom, og det statsministeren senest i et innlegg her tidligere sa, at forutsetningen for å få renten ned er at vi strammer inn i tilstrekkelig grad, at årsakssammenhengen her er ikke gitt og ikke åpenbar. Tvert imot er det mange som påstår det motsatte, at en så stor innstramming vil bidra til større arbeidsledighet og en større nedgang neste år. Når Restad nå sier at selv om vi får kronekursen tilbake i leie før nyttår, vil ikke det automatisk føre til det rentenivået vi hadde, må jo det bety at Restad ikke stoler på det han selv har lagt frem, ikke stoler på sin egen politikk og ikke har lagt fram det han tror faktisk virker.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-10-21:
Jeg har et spørsmål til statsministeren. Professorene Øystein Nordeng og Svein S. Andersen og forskningsassistent Per Anker-Nilssen har nettopp utgitt en bok på Universitetsforlaget som heter «Klima for alle pengene! Klimapolitikk – økonomisk risiko for Norge?», hvor det bl.a. heter: «Det er uvisst om vi virkelig står overfor nye, alvorlige klimaproblemer, men frykten og en stemningsbølge lar seg utnytte politisk.» Når det gjelder virkningene av den klimapolitikken Regjeringen står for, nemlig å arbeide for lavest mulig etterspørsel etter olje og dermed en synkende oljepris, skriver forfatterne: «For det norske folk vil de praktiske følgene være høyere rente, høyere skatter og dårligere offentlige tjenester, ved siden av lavere levestandard og svekket sysselsetting.» Med andre ord: Den politikken som Regjeringen står for når det gjelder klima, er i direkte motstrid til det norske folks interesser, og det som de hevder i boken, er også i samsvar med de faktiske forhold. Vil Regjeringen revurdere sin klimapolitikk?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-10-21:
Som statsministeren selv vet, er en av fordelene ved å være i regjering at en kan ta initiativ overfor Stortinget om å endre en politikk dersom Regjeringen på selvstendig grunnlag finner ut at det ville være fornuftig. Og nå er det jo slik at Regjeringen og flertallet har valgt en økonomisk politikk basert på at en stabil valutakurs er viktigere enn et stabilt og lavt rentenivå for det norske folk, bedrifter og kommuner. Statsministeren har jo nettopp nå motsagt seg selv. Han har hevdet at en av de viktigste årsakene til presset mot den norske valuta er lavere oljepriser, og lavere oljepriser er en direkte konsekvens også av den klimapolitikken som statsministeren her har redegjort for, nemlig lavere etterspørsel etter olje og dermed lavere inntekter og lavere valutakurser og høyere renter. Direkte er altså klimapolitikken en vesentlig årsak til den elendigheten som Regjeringen selv hevder den vil rette på gjennom et stramt budsjett, så her motsier statsministeren seg selv.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-21:
Jeg har vært mye ute og reist de siste ukene, og det er fordi SV ønsker full oversikt over hva som er situasjonen i Kommune-Norge. Særlig er vi opptatt av situasjonen for barn og ungdom, og for skolen. Det vi ser når vi reiser rundt, er at særlig ungdomsskolen er i en elendig forfatning mange steder. I går var jeg i Sogn og Fjordane …
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-21:
Til statsministeren. Han er klar for å svare på alt! I går var jeg i Sogn og Fjordane og snakket med kommunepolitikere som forteller om følgende virkelighet: De har strammet inn på sine budsjetter nå mange år på rad. Nå er situasjonen at de må stramme inn enten ved å legge ned omsorgstjenester, ved å si opp folk i omsorgstjenestene eller ved å legge ned skoler. Jeg kan ta Gloppen kommune, som nå må stramme inn 8 mill. kr på et fra før magert kommunebudsjett – og det er en kommune med 5 800 innbyggere. Er det Regjeringens velferdspolitikk at det skal legges ned skoler og strammes inn på omsorg?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-21:
Jeg vet ikke om den leksa der går overfor Kristelig Folkepartis eller Senterpartiets ordførere som nå sitter og føler på én ting, og det er at de ikke får kompensert for et rettferdig, men dyrt lønnsoppgjør i kommunene, som også slår ut i økte pensjonsutgifter, og som, slik statsministeren var inne på, betyr at kommunene har økte utgifter på grunn av rentenivået. Det som er virkeligheten rundt omkring, er at veldig mange kommuner vil måtte stramme inn på de områdene som hele Stortinget hele tiden sier er de viktigste, nemlig omsorg og skole, fordi det ikke er penger å ta noe annet sted. Nå har jeg lagt merke til at både Høyre og Fremskrittspartiet har sagt at de ønsker at det skal strammes inn 3 milliarder kr til på kommuneøkonomien. Og vi har også merket oss at regjeringspartiene har sagt at nå går de så fort Høyre og Fremskrittspartiet er klare, i forhandlinger med Høyre og Fremskrittspartiet bl.a. om dette. Er det sånn at sentrumsregjeringen kommer til å finne seg i en enda dårligere kommuneøkonomi som resultat av forhandlingene?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Jeg har også et spørsmål til statsministeren. Det mest synlige problemet i norsk økonomi er kanskje det høye rentenivået, som for tiden er omtrent dobbelt så høyt som i våre naboland. Men på mange måter er de høye rentene bare et uttrykk for at vi har noen mer grunnleggende problemer i økonomien, bl.a. at vi er i ferd med å miste kontrollen over kostnadsveksten og prisstigningen. Regjeringen anslår selv i nasjonalbudsjettet at vi vil ha en kostnadsvekst som er om lag dobbelt så høy som i våre naboland, og en inflasjon som neste år lett kan bli dobbelt så høy som i de land vi handler med. Et bidrag til denne kostnadsveksten er bl.a. konjunkturavgiften. Statsministeren har tidligere i dag sagt at man vil vurdere den i løpet av 1999. Betyr det at man står fast ved at konjunkturavgiften bør vedtas i høst, slik at den gjøres gjeldende fra 1. januar 1999?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Det er mulig jeg hørte feil, men jeg syns jeg hørte at finansministeren sa at det var «urealistisk» å legge til grunn at rentene skulle komme tilbake igjen til det lave nivået ved årsskiftet. Men i nasjonalbudsjettet – jeg mener det er på side 45 – sier Regjeringen at nasjonalbudsjettet bygger på at kronekursen skal være tilbake til utgangsleiet før jul, og at rentene deretter raskt skal normaliseres. «Raskt» må jo da bety at man rundt årsskiftet har rentenivået på plass, og kronekursen på plass før årsskiftet. Det er i hvert fall det som beregningene i nasjonalbudsjettet er basert på.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Det er uklart hva finansministeren faktisk mener, og hva han sier. For i dag mener han å ha sagt at han både tror og ikke tror at kronekursen er tilbake før jul, og at det av det følger automatisk at rentene er tilbake på europeisk nivå omtrent samtidig. Det står i nasjonalbudsjettet at kronekursen skal være på plass før jul – «mot slutten av dette året», som det står. Det er ikke noen liten forutsetning. Det er en hovedforutsetning for alle de økonomiske beregningene. Hvis Regjeringen ikke lenger tror på det, tror den heller ikke lenger på sine egne anslag for arbeidsløsheten. Da vil vi ha høyere rente og høyere ledighet enn det Regjeringen tror, og vi vil ha en vesentlig høyere prisstigning, for hvis kronekursen ikke er tilbake før jul, vil selvfølgelig prisstigningen bli vesentlig høyere enn det Regjeringen har lagt opp til i nasjonalbudsjettet. Derfor er det urovekkende at finansministeren er uklar når det gjelder spørsmål om en av de viktigste forutsetningene i nasjonalbudsjettet, nemlig forutsetningen at kronekursen er tilbake før jul.