Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2017-06-15:
Uten å ty til klisjeer er det liten tvil om at maktstrukturene i verden opplever grunnleggende endringer. Bånd mellom land vi tidligere tok for gitt, utfordres av ulike årsaker, og usikkerheten dominerer. I en slik situasjon er det åpenbart at norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk ikke kan ligge fast. Vi må etter beste evne tolke og forstå endringene og tilpasse oss slik at Norges interesser ivaretas på best mulig måte. Norge har over lengre tid spilt en global rolle som langt overgår vår størrelse og betydning. Det kan i enkelte tilfeller være positivt for landet, men det kan også stille oss overfor et utenrikspolitisk ansvar utover det vi evner å takle på egenhånd. Det betyr at Norge bør være varsom med å innlede nye diplomatiske oppdrag. Resultatet av presidentvalget i USA vil på sikt kunne få store konsekvenser for samarbeidet over Atlanteren. USAs nye og sterke skepsis til internasjonalt samarbeid og overnasjonale forpliktelser er noe nytt og stiller alle europeiske land overfor nye og ukjente utfordringer. Vi må samtidig forholde oss til realitetene. USAs uttalte ønske om at USAs interesser er bedre ivaretatt ved delvis alenegang og reforhandling av internasjonale avtaler, skyldes strømninger som lenge har ligget latent i den amerikanske befolkningen. Dette er ikke en enkelthendelse, men en trend som vil kunne forsterke seg i årene fremover. Tiden tilsier at amerikanere flest i stadig mindre grad har et forhold til den kalde krigen, og at nye generasjoner ser fremover, ikke bakover. Demografiske endringer i både USA og Europa bidrar til at vår tidligere felles identitet ikke lenger er like tydelig, og USAs utenrikspolitiske prioriteringer endres som en konsekvens av dette. Det er uansett helt avgjørende at Europa og USA opprettholder det forsvarspolitiske samarbeidet, og at vi evner å stå sammen i vårt vern av demokratiet og felles frihetsverdier. Skal vi få dette til, er det viktig at vi gjør NATO mer relevant, og at alliansen holder seg til oppgaver den er satt til å gjøre. NATO skal være en forsvars- og sikkerhetsallianse, og da må diskusjonene innad i alliansen forholde seg til det. Som medlem av Stortingets parlamentarikerdelegasjon til NATO har jeg dessverre til dels opplevd det motsatte, noe som amerikanske kolleger har reagert på. Samarbeidet innad i NATO opplever flere utfordringer. Alliansen vokser raskt og har til dels voksesmerter. Utviklingen i autoritær retning i Tyrkia kan på sikt skade samarbeidet, og sprikende allianser i krigen mot terror kan på sikt gjøre NATO-samarbeidet mer krevende. At det heller ikke finnes en definerbar slutt på en krig mot terror, gjør at en exit-strategi i realiteten ikke finnes. Det betyr ikke nødvendigvis at internasjonale styrker ikke gjør en god og idealistisk innsats, med mål om å bekjempe barbari og ondskap, men på et tidspunkt å stadfeste at terror er bekjempet, og at krigen er vunnet, vil være nærmest umulig. Krigen mot terror har også en annen konsekvens som europeiske land i liten grad var forberedt på. Flukt og migrasjon med begrunnelse i de pågående krigene setter hele det europeiske samarbeidet på prøve. Bare i år er det forventet 200 000 migranter som vil forsøke å ta seg over Middelhavet. Det er et paradoks at samtidig som europeiske land sender sine unge menn og kvinner for å bekjempe terror i flere land i Midtøsten, flykter landenes egne unge menn til Europa for å søke asyl. Det er liten tvil om at oppslutningen om radikal islam øker – det gjelder i alle deler av verden. Bestialsk terror, med mål om å drepe flest mulig sivile, er blitt en del av den nye hverdagen mange steder. Terror er en form for krigføring det er vanskelig å beskytte seg mot. Skulle man ønske det, ville det innebære restriksjoner på innbyggernes friheter som vi ikke kan eller vil akseptere. Kampen mot terror må derfor starte der den finner grobunn. Fanatisme og terror skyldes verken fattigdom eller arbeidsledighet. Det skyldes aksept av hatbudskap formidlet gjennom muslimske trossamfunn og ikke minst koranskoler i den muslimske verden. Norsk utenrikspolitikk må ta dette inn over seg, og vi må være konsekvente med hvem vi spiller på lag med – Saudi-Arabia er eksempelvis ikke et land Norge på noe vis bør dyrke et nært samarbeid med. Gjør vi ikke det, er det lite troverdig dersom vi hever vår røst overfor andre lands eller andre gruppers brudd på menneskerettighetene. Vår fredelige sameksistens med Russland er blitt satt på prøve de siste årene. Det er derfor positivt at regjeringen uttrykker en ambisjon om å bedre og videreutvikle vårt forhold til Russland. Det må selvsagt ikke gå på tvers av den internasjonale rettsorden, men vi må samtidig vurdere vårt naboskap i et bredt og langsiktig perspektiv. Det er f.eks. sjelden klokt å innføre sanksjoner uten at man har et realistisk mål for når sanksjonene kan avvikles. I en verden i bevegelse er det viktig at Norge knytter seg nærmere de landene som deler vårt verdigrunnlag. Det er derfor positivt at regjeringen ønsker å styrke den europeiske og nordiske dimensjonen i norsk sikkerhetspolitikk gjennom et tettere sikkerhetspolitisk samarbeid med utvalgte europeiske allierte. Dette fellesskapet må naturlig nok også inkludere en felles kamp mot radikal islam og islamistisk terror. Norsk utenrikspolitikk skal sette Norges interesser først. Det er derfor svært viktig at regjeringen jobber aktivt med å etablere gode handelsforbindelser med nye stormakter i Asia. Det er i den sammenheng viktig at regjeringen og våre eksportbedrifter spiller på lag, og at vi gjennom vårt diplomati åpner dører. Det er i den sammenheng veldig positivt at våre politiske kontakter og forbindelser med Kina normaliseres. At Asias stormakter, Kina og India, har fått millioner av mennesker ut av fattigdom, er en bragd av dimensjoner, og det viser hvor avgjørende viktig det er å ha et stabilt styresett og ikke minst et utdanningssystem som fokuserer på kunnskap og vitenskap.