Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2004-03-05:
Med fare for å bli omtalt som nostalgisk av utenriksministeren skal jeg starte med å gå hundre år tilbake i tid. Da kjempet arbeidsfolk i Norge for et samfunn uten fattigkasse og klasseskiller. Og vi skal huske på at det også var en kamp fra underdanighet til likeverd, fra almisser til rettferdighet. Og møysommelig, skritt for skritt, ble det norske velferdssamfunnet og velferdsstaten bygd opp. De store massene jobbet seg bort fra undertrykking og fattigdom, og ikke minst fra forsorgsvesen, de krevde rettferdige lønninger og rettferdige skatter. Det ble satset på skole, helse, deltakelse, demokrati og rettsstat. Vi fikk økt kjøpekraft og økt vekst. Ved inngangen til et nytt hundreår er det global rettferdighet det må fokuseres på: en fundamental omfordeling av ressurser, verdier og ikke minst av makt i globale institusjoner, og utforming av regler for verdenshandelen, slik at landene i sør kan få sin rettmessige plass i internasjonal økonomi. Men det betyr også systemer for internasjonal beskatning for å sikre inntekter, både til FN og andre internasjonale institusjoner, og for å bygge opp globale fellesgoder. Representanten Lilletun likte ikke at jeg tok opp at innstillingen fra utenrikskomiteen er et betydelig bedre grunnlag for å jobbe videre med global fordeling enn meldingen fra Bondevik-regjeringen – med all respekt for øvrig – og at Arbeiderpartiet og SV er blitt stående alene om vesentlige virkemidler for omfordeling mellom fattige og rike i verden. Men i meldingen går det da fram at Regjeringen ikke vil ta noe initiativ til f.eks. Tobin-skatten, og det er vel dette som er Kristelig Folkepartis problem. Jeg antar at Kristelig Folkeparti egentlig har et annet utgangspunkt i denne saken. Globaliseringen innebærer at landegrensene blir stadig mindre viktig for økonomisk samhandel i verden, og det er noe vi må ta innover oss. Da blir det viktig med både regionale og globale styringsredskaper. Både den økonomiske og den tekniske globaliseringen har utviklet seg tilsynelatende ukontrollert. Vi kan ikke stoppe verken teknologisk eller økonomisk utvikling. Men det vi trenger, er vilje og evne til også en politisk globalisering. Globaliseringen fører også til at det som skjer ett sted i verden, får betydning for enkeltmennesker, bedrifter og samfunn andre steder i verden. Verdensbanken har, og nå holder jeg meg til meldingen, beregnet at det tar mindre enn tre år for verdensøkonomien å produsere den samme mengden varer og tjenester som i hele det 19. århundret. Og vi har selvfølgelig helt andre produkter. Produksjonen blir dessuten mer og mer flernasjonal. Dette i tillegg til kunnskapssamfunnet stiller helt nye krav både til bedrifter, til rammebetingelser for bedrifter og til organisering av bedrifter. Det berører næringsliv både i Norge og i andre deler av verden. Så skal vi huske på at kunnskapen også er ulikt fordelt. Vi ser at kunnskap er blitt en ren konkurransefaktor for næringsetablering og produksjon. For u-landene betyr det at det er helt vesentlig i tillegg til markedsandeler i internasjonal handel å utvikle robuste arbeidsplasser. Overføring av kunnskap og satsing på utdanning blir en forutsetning for vekst og utvikling også i fattige land. Og vi har jo hatt viktige debatter om bistandspolitikken i denne salen i mange år når det gjelder nettopp overføring av kunnskap fra nord til sør. Stortinget har ved ulike korsveier behandlet helt nødvendige reformer i FN-systemet. For noen år siden ble det etablert FN-koordinatorer for utviklingshjelp i det enkelte mottakerland, ofte i regi av UNDP, FNs utviklingsprogram. Jeg registrerer at komiteen også tar til orde for at finansinstitusjonene knyttes til samarbeidet. Det synes jeg er en interessant tanke, for dette kan være nødvendig for å nå ambisjonen om en halvering av fattigdommen innen 2015. La oss da til slutt huske på at fattigdommen faktisk feminiseres. To tredjedeler av verdens fattige er nå kvinner. Det betyr at vi har behov for tiltak som bidrar til at u-landenes kvinner ikke bare skal motta utviklingshjelp, men at de skal kunne brødfø seg selv ved etablering av småbedrifter innen industri, håndverk og landbruk. Her ligger veldig mange av løsningene for u-landene til å komme ut av fattigdommen.