Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-05-14:
Å skape arbeidsplasser og bekjempe arbeidsledighet vil alltid være det fremste vernet mot fattigdom. Einar Gerhardsen sa det slik: Det verste med fattigdom er følelsen av å være uønsket. Vi vet at barn som vokser opp i fattigdom, har større muligheter for å forbli fattige. Våre nye medborgere, psykisk syke, rusmiddelavhengige og barnefamilier med bare én inntekt er blant dem som først og fremst utgjør de fattige i vårt samfunn. Barn som vokser opp i fattigdom, sliter også ofte med andre sosiale problemer. Derfor er ikke fattigdomsdiskusjonen en debatt alene om inntekt, selv om det også er viktig. Like viktig som økonomi er det å gi mennesker verktøy til å mestre det livet en har fått utdelt. Vi skal være stolte over det sikkerhetsnettverket vi har bygd opp i Norge. Enten det er dagpenger for dem som mister jobben sin, en anstendig uføretrygd eller overgangsstønad for enslige forsørgere er dette med på å gi viktig inntektssikring for de fattigste i vårt samfunn. Det er tøft å falle utenfor i et samfunn med så mange muligheter som vi finner i vårt land, særlig i skolegården, hvor den statusen det gir å gå med bestemte klær, med merkeklær, og ha de rette tingene, er med på å gjøre det ekstra synlig hvis man ikke har råd til nettopp de samme tingene. Én ting er inntekt, men noe annet er å ha de verktøyene en trenger for å skape seg selv et godt liv. Når vi vet hvem de fattige er, og barna, er det kanskje også åpenbart for oss alle at vi er nødt til å investere i den sosiale infrastrukturen som gjør det mulig for enda flere mennesker å tro på seg selv. Statsråden har vært inne på barnevernsbarna. Det at vi fortsetter en videre opptrapping i Barnevernsløftet, er helt nødvendig. Også i oppfølgingen siden, når barnevernsbarna blir voksne, ser vi at mange faller gjennom. Det handler om en rusomsorg som kan være med og gi familier mulighet til å mestre det livet man har fått utdelt. Det dreier seg om å sørge for at de unge kan få tidlig hjelp ved å bygge ut skolehelsetjenesten. Det dreier seg om fritidsklubbene, som skal være et trygt sted å kunne høre til og oppleve mestring. Vi trenger kanskje også å satse mer på sosialfaglig oppfølging i fritidsklubbene våre. I arbeidslivet gjør arbeidstakerorganisasjonene en fantastisk viktig jobb med å sørge for at vi har en anstendig inntektsutvikling for alle grupper, jobbe videre med en sterk organisasjonsgrad, flere tillitsvalgte og sørge for at vi sikrer respekten for ærlig, hardt arbeid. Mennesker som står på jobb i løpet av en dag, skal ha nok inntekt til å kunne leve av og forsørge seg selv og sine egne barn. Men i kunnskapssamfunnet, som vokser fram, må også alle få mulighet til kunnskap ikke bare når man går på skolen. Vi vet at mange faller utenfor skolen, men man må også ha muligheten videre i arbeidslivet – med en skikkelig etter- og videreutdanningsreform i bredden som gjør det mulig for alle å kunne hente inn kunnskaper man trenger i framtidens arbeidsliv. Debatten om å forby tigging forteller også noe om hvilken plass det er for å være fattig og be om hjelp i det offentlige rom. Jeg synes det er et paradoks i debatten at det er fritt fram for enhver å tigge og man kan ha med seg kredittkort hver gang man går gjennom vår paradegate, mens det er enkelte politiske krefter som ikke ønsker at de fattigste av oss skal ha den samme muligheten. Vi kan ikke bekjempe fattigdom ved å bekjempe fattige folk. Vi må tåle å se det i øynene. Sosial inkludering kan ikke bare foregå på et Nav-kontor, men i vårt eget møte med mennesker som av ulike grunner faller utenfor. Mange som lever i fattigdom, har gitt opp seg sjøl. Nettopp derfor er det viktig at vi møter mennesker med positive forventninger. Det er utrolig hva vi kan få til om vi har troen på oss selv.