trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trine Skei Grande (Venstre), 2016-03-29:
På vegne av representantene Abid Q. Raja, André N. Skjelstad og meg sjøl vil jeg fremme et representantforslag om tiltak for kvinner på flukt.
André N. Skjelstad (Venstre), 2016-03-29:
Det er jo litt forunderlig å høre både fra representanten Lauvås og sist, men ikke minst representanten Greni, som har en stor hyllest til det indirekte demokrati. Jeg trodde at alle de tre partiene var sterke tilhengere av lokaldemokrati og kanskje ikke minst av å bygge ned dobbel administrasjon, som det er til dels også i samkommunemodellen. Men det som forundrer meg mest, er at når en da skal vise fortreffeligheten til modellen, så viser en til den italienske forvaltningen, som nå tydeligvis er ledestjernen for Senterpartiet. Det synes jeg er forunderlig, men det er også veldig avklarende, når vi skal inn og debattere for ettertiden, at den italienske forvaltningen da er ledestjernen for Senterpartiet. KS var utrolig tydelig med hensyn til samkommunemodellen. Det har også jeg tatt til etterretning, at her ønsker en å avvikle. Representanten Karin Andersen tar opp dette med samarbeid. Ja, en er nødt til å samarbeide videre, uavhengig av størrelsen på kommunene. Det er jo ikke det som er det negative her – det er et indirekte demokrati med oppbygging av til dels dobbeltbyråkrati, og det er ikke Venstre for. Så tror jeg at det er fullt mulig, også i framtiden, å finne gode løsninger for en differensiering av arbeidsgiveravgift ute i kommuner som blir sammenslått. Det tror jeg er fullt mulig. Og når en da går tom for argumenter i argumentasjonsrekken rundt denne motstanden mot samkommunen, så begynner en å bringe inn masse andre temaer. Jeg trodde først og fremst at det var avviklingen av samkommunen vi skulle debattere i dag, og jeg er glad for at det nå skjer, for det er med og styrker lokaldemokratiet rundt i norske kommuner.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Takk til saksordføreren for innledning og avklaring – det var veldig fint. Det er slik at Kommunal- og moderniseringsdepartementet i dette forslaget foreslår å nekte videre drift av samkommunemodellen etter 1. januar 2020 og kjører med dette forslaget fullstendig over ethvert vedtak som lokaldemokratiet selv har sett fornuft i. Forslaget kobles opp mot regjeringens kommunereform og regjeringens sterke ønske om å tvangssammenslå kommuner, og det er også det eneste argumentet som framføres fra departementet i denne saken. Det kan man for så vidt si er en ærlig sak, men noen særlig tillit til nærdemokratiet er det ikke. Her er det kommuner som etter kommunenes eget syn har etablert samarbeidsformer som de involverte kommunene synes fornøyd med. Departementet og regjeringspartiene sammen med støttepartiene mener derimot noe annet, og de tvinger fram en avvikling av dette samarbeidet, med den ene begrunnelsen at dette ikke passer inn i regjeringens ønske om å få slått sammen flest mulig kommuner – uavhengig av hva lokaldemokratiet måtte mene om dette. Dette skriver for så vidt også departementet i dette dokumentet, hvor det står at departementet mener at en kommunesammenslåing er en bedre modell. Det er også verdt å merke seg at når flertallet kommer til å vedta avvikling av samkommunene, må disse kommunene selv sørge for kostnadene ved avviklingen bestemt av stortingsflertallet, og at disse kostnadene i sin helhet må bæres av disse kommunene. Man kunne kanskje forventet at departementet, statsråden og flertallet kunne ha bistått litt når det gjelder kostnadene ved en avvikling som kommunene selv ikke har bedt om, men som de har innført etter et gjeldende lovverk, som det var mulighet for. Arbeiderpartiet er enig i at det ikke bør åpnes for at nye samkommuner etableres. Muligheten for dette har som det ble sagt, vart siden 2012, og det er ganske enkelt å registrere at oppslutningen rundt samkommunemodellen har blitt svært begrenset. Derfor har vi fra Arbeiderpartiets side i våre merknader til saken omtalt at det ikke lenger bør være mulig å opprette nye samkommuner. Derfor framsetter Arbeiderpartiet følgende forslag i saken: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om å avvikle samkommunemodellen på det tidspunkt hvor ingen kommuner lenger bruker modellen for interkommunalt samarbeid.»
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Det vil han.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Statsråden lurte på hvor undertegnede hadde det fra at regjeringen var for tvangssammenslåing av kommuner. Da kan jeg bare informere statsråden om at det har jeg fra hans egen munn og hans egne representanter. Det er det de har uttalt, og så kan man se på det forslaget til inntektssystem som foreligger. Men hvis vi nå skal holde oss til saken, som gjelder samkommunene/samkommunemodellen: Den står jo for fall – det tror jeg står veldig klart for oss. Og kanskje kan det virke som en liten detalj, det ble framstilt som det, at avviklingen av dette ville ikke koste særlig mye penger. Da vil jeg bare spørre statsråden: Har han noen anelse om hva det vil koste? Koster det 1 000 kr, 100 000 kr eller 2 mill. kr – som jo er et kjent tall fra før – å avvikle dette? Og hvorfor mener han at kommunene skal stå for dette selv, når de nå får dette vedtaket tredd nedover hodet på seg? De har i hvert fall ikke bedt om det selv.
Frank J. Jenssen (Høyre), 2016-03-29:
Avvikling av samkommunemodellen innebærer en styrking av primærkommunene. Samkommunemodellen var en modell som var ment å flytte direkte folkevalgt makt over i et nytt selvstendig forvaltningsorgan. Hvis ordningen i sin tid var tenkt som et forsvarsverk mot kommunesammenslåing, var det i hvert fall ikke et alternativ som styrket de folkevalgtes innflytelse og innsyn på vegne av sine innbyggere. Rent generelt har omfanget av interkommunale samarbeidsordninger skutt fart de siste årene – så ikke med varianten samkommune, den er ikke veldig utbredt, og det er sikkert gode grunner til at ikke mange har prøvd ut den. Men det er også sånn at alle de argumentene som anføres for å bruke samkommunemodellen og for å beholde den, fra dem som ønsker det, tilsier egentlig bare én konklusjon – hvis kommunene som inngår, ikke er i stand til å løse oppgavene som skal inngå i samkommunen, selv, er det kommunesammenslåing som er det naturlige alternativet. Interkommunalt samarbeid har grovt sett to hovedbegrunnelser. Det ene er oppgaver som er et kommunalt ansvar, men som i sin natur f.eks. har, eller kan ha, en veldig stor geografisk utbredelse som gjør at det kan være kostnadseffektivt og fornuftig av mange grunner at flere kommuner går sammen om å løse det. Jeg tror at mange steder vil man si at renovasjon, f.eks., er en slik oppgave, ikke fordi kommunen må, men fordi man velger å si at dette er praktisk, og det er hensiktsmessig. Men den andre begrunnelsen som anføres for interkommunalt samarbeid, er når en kommune må strekke hendene i været og si at dette er en oppgave som vi ikke makter, vår kommune er for liten, vi har for få ressurser, vi er ikke i stand til å ta ansvar for denne lovpålagte oppgaven, og derfor må vi rett og slett tvinges – om man vil – til å inngå interkommunalt samarbeid. Det er en type interkommunalt samarbeid som flytter makt og innflytelse ut av kommunene. Barnevernstjenesten er et typisk eksempel på en slik oppgave hvor veldig mange kommuner ikke ser seg i stand til å ivareta en viktig lovpålagt oppgave for sine innbyggere på egen hånd. I Høyre ønsker vi sterke kommuner som i størst mulig grad kan løse sine lovpålagte oppgaver, og som kan løse dem selv. Når omfanget av interkommunalt samarbeid som følge av at kommunen selv ikke ser seg i stand til å ivareta oppgavene, blir for omfattende, bør ikke svaret være å lage stadig nye interkommunale selskaper og samarbeidsordninger som flytter beslutningsmakt, budsjettmakt og innsyn bort fra folkevalgte organer. Alternativet er like gjerne at kommunestyret og lokalpolitikerne tar tilbake styringen, men at man gjør det i en ny og sammenslått kommune som er stor nok og sterk nok til å ivareta sine lovpålagte oppgaver på egen hånd. Det er i dette lyset det er naturlig å avvikle samkommuneordningen. Har man så omfattende samarbeidsbehov som samkommuneordningen la opp til, er ikke løsningen mer kompleks forvaltning, mindre åpenhet og mindre folkevalgt kontroll. Da er løsningen å bygge en ny kommune som kan løse oppgavene for innbyggere og næringsliv, men med kommunestyret og de direkte folkevalgte som de øverste ansvarlige.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2016-03-29:
Regjeringen kommer med stadig nye tiltak for å tvinge kommuner til å slå seg sammen, selv om de ikke ønsker det. Vi har fått det nye inntektssystemet, som skal tvinge gjennom kommunesammenslåing, og nå kommer det da en begrensning på å fortsette denne modellen som vi diskuterer her i dag. Etter regjeringsskiftet i 2013 har samarbeid blitt et skjellsord. Regjeringen gir tydelig inntrykk av at interkommunalt samarbeid er noe herk. Kommuner, både små og store, mener at interkommunalt samarbeid gir bedre tjenester til innbyggerne. Er det slik at regjeringen vil spenne føttene også under andre modeller for interkommunalt samarbeid? Det er jo slik at kommuner mener de leverer bedre tjenester når de kan benytte seg av interkommunalt samarbeid på den lille femprosenten de mener de ikke løser best på egen hånd. Er det sånn nå at statsråden vurderer å fjerne også andre modeller for interkommunalt samarbeid?
Heidi Greni (Senterpartiet), 2016-03-29:
Jeg tror aldri vi blir enige om at tvangssammenslåing av kommuner er å styrke lokaldemokratiet. Kommunene tvinges nå til kommunesammenslåing på grunn av inntektssystemet, og fordi de taper framtidige inntekter. Det er det vel ingen tvil om. Jeg kan altså være helt trygg på at det ikke kommer endringer når det gjelder andre former for interkommunalt samarbeid, at regjeringen ikke vurderer forbud mot andre former for interkommunalt samarbeid, og at vi fortsatt skal ha de gode interkommunale samarbeidene framover som gjør at de leverer bedre tjenester på de smale områdene med interkommunalt samarbeid og bedre tjenester på de brede områder fordi de får fortsette som egne kommuner?
Heidi Greni (Senterpartiet), 2016-03-29:
Siste taler gjorde at jeg ble nødt til å ta ordet igjen. Altså: Ledetråden for Senterpartiet er gode tjenester til innbyggerne. Ledetråden er respekt for lokaldemokratiet. Og begge disse tingene mangler i denne diskusjonen, både den vi har om kommunereformen, og den vi har her i dag. Når jeg nevnte Italia i mitt innlegg, så var det nærmest en kuriositet fordi komiteen var der på reise rett før påske. Der hadde de nå en form for kommunereform der de prøvde å få innført en samkommunemodell, fordi de mente det løste tjenestene best. Det vi snakker om, når vi diskuterer interkommunalt samarbeid, er at ca. 5 pst. av oppgavene i en kommune løses gjennom interkommunalt samarbeid, og ca. 95 pst. løses i egen kommune. Hvordan det er nå, vet jeg ikke, men på et tidligere tidspunkt hadde Trondheim og Bergen interkommunalt samarbeid på IKT-siden. Det fungerte bra, og det var en god løsning for de to kommunene. Det er vel ingen i denne salen som mener man skal slå sammen Trondheim og Bergen av den grunn. Interkommunalt samarbeid har helt forskjellige størrelser ut fra hvilke tjenester det er. Tekniske tjenester som f.eks. renovasjon er det kanskje 10–15 kommuner som har sammen. Barnevernet er det kanskje 4–5 kommuner som har sammen. I trøndelagsfylkene, både Nord- og Sør-Trøndelag, har samtlige kommuner interkommunalt samarbeid på arkivtjenester. Er det da meningen at vi skal slå sammen alle kommunene i Sør- og Nord-Trøndelag til én kommune for å unngå interkommunalt samarbeid? Det som er problemet i denne saken, særlig med kommunereformen, er at det ikke er innbyggerne og tjenesteproduksjonen som er i fokus, men det er strukturen. Det er vel ingen tvil om at de store tjenesteområdene som skole, eldreomsorg, hjemmesykepleie, barnehage osv. løses best når en har tjenestene nær innbyggerne. Se på utviklingen i Danmark etter kommunereformen. Hva er det de har tjent inn lønnsutgifter på? Jo, det er på nedleggelse av skoler, nedleggelse av barnehager, nedleggelse av bibliotek, større avstand til tjenestene for innbyggerne. Så interkommunalt samarbeid håper jeg vi ser minst like mye av i framtiden, for det gir bedre tjenester til innbyggerne, ikke dårligere.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-29:
Nå viser mange undersøkelser at det ikke er størrelsen det kommer an på nå det gjelder kvaliteten på velferd. Og det blir ikke mindre fjell og mindre avstander i landet om man slår sammen en del kommuner som i dag har få folk, men store arealer. Når regjeringen nå tydeligvis mener at det skal skje en slags revolusjon i muligheten til å tilby gode tjenester, gjenstår det å forklare hvordan det skal foregå. Noe annet er at det inntektssystemet som regjeringen sendte ut på høring, viser at alle kommuner som har fra ca. 10 000 til litt over 20 000 innbyggere, også kommer til å tape. Det er ganske store kommuner i norsk sammenheng. I mitt fylke kan man slå sammen veldig mange kommuner – det blir nesten halve Sør-Norge – til en kommune uten at man bikker 20 000 innbyggere. Betyr det at regjeringen kommer til å holde fast på at alle kommuner som også er i en slik størrelsesorden, skal tape på det nye inntektssystemet for å tvinge dem til å slå seg sammen til å bli enda større?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2016-03-29:
Nå er det, slik det kan se ut til, et flertall i Stortinget, landets nasjonalforsamling, som gjør vedtaket om at samkommunene skal avvikles. Begrunnelsen er gitt i innstillingen og også fremført fra flertallet her i Stortinget. Vi har ikke beregnet hva dette vil koste, men vi legger til grunn at dette kan dekkes innenfor kommunenes egne inntekter. De har nå en god og forutsigbar periode til å avvikle dette. Men når representanten Lauvås nå gjentar dette med regjeringens sterke ønske om å tvangssammenslå kommuner og sier at han har det fra statsrådens egen munn, må jeg nesten be representanten om å dokumentere det. Jeg har brukt samme formulering som ligger i Arbeiderpartiets stortingsvalgprogram, ikke den formuleringen som representanten nå legger i min og andres munn.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2016-03-29:
Det er ikke riktig at inntektssystemet bidrar til tvangssammenslåing av kommuner. Utfordringen med dagens inntektssystem er at det fryser fast i en foreldet kommunestruktur. Et inntektssystem som gjør det ulønnsomt for mange kommuner å slå seg sammen, står i strid med det brede flertallet i Stortinget som mener at vi skal ha sterkere velferdskommuner. Det er heller ikke slik at regjeringen er imot samarbeid. Vi er for samarbeid. Interkommunalt samarbeid kan på noen områder være fornuftig og riktig. Men det bør også være et problem for Senterpartiet, som ellers sier at man er for et levende lokaldemokrati, at man legger til rette for at stadig flere oppgaver løftes ut av kommunestyresalen og inn i ulike interkommunale samarbeidskonstellasjoner. Så denne statsråden har ikke noen planer om å avvikle andre interkommunale samarbeidsordninger. De kommer vi fortsatt til å ha, men det er vårt klare ønske å styrke lokaldemokratiet og flytte flere oppgaver og mer av ansvaret tilbake til de folkevalgte.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2016-03-29:
Det siste henger jo ikke sammen. Når kommuner kan levere bedre tjenester på grunn av interkommunalt samarbeid, betyr det at kommunene er for små. Det er realiteten: at mange kommuner er for små for de store oppgavene de har ansvaret for. Det gjør at vi har fått en fremvekst av for mye interkommunalt samarbeid. Det er et problem at mange kommuner har utfordringer med å følge og kontrollere det interkommunale samarbeidet. En revisjonsrapport for Nord-Gudbrandsdalen slo fast at lokalpolitikerne var sjakk matt på grunn av omfanget av interkommunalt samarbeid. Dette bør bekymre Senterpartiet også. Alternativet til sterkere velferdskommuner er ikke at ting fortsetter som før. Vi står i en annen situasjon nå – kommunene har fått flere oppgaver. Vi har et annet økonomisk fremtidsbilde, som gjør at det blir utfordringer for kommuneøkonomien også i årene som kommer. Det betyr at det er vårt ansvar som ledende nasjonale politikere å tenke på hvordan vi skal legge til rette for et levende lokaldemokrati og sterke velferdskommuner i fremtiden.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2016-03-29:
Nå henger vel ikke det spørsmålet akkurat sammen med den proposisjonen vi nå diskuterer. Regjeringen har valgt å ha det nye inntektssystemet ute til høring. I motsetning til hva Stoltenberg-regjeringen gjorde, har vi valgt å sende det ut på høring. Og når vi har det ute til høring, har vi også til hensikt å høre. Så her blir det vurderinger i departementet og samtaler med våre samarbeidspartier, og så blir saken lagt frem i kommuneproposisjonen. La meg bare vise til at regjeringen fra dag én har vært tydelig på at kommunereformen må ta hensyn til Norges mangfoldige geografi. Derfor har vi ikke satt noen eksakt grense på hvor mange innbyggere det skal være. Det samme prinsippet ligger til grunn for inntektssystemet, hvor kommuner som har få innbyggere, store areal, blir godt kompensert – ved at vi opprettholder de regionalpolitiske tilskuddene, og ved at kommuner som har store avstander, vil få fullt basistilskudd og også bli kompensert gjennom kostnadsnøklene. Vi tar hensyn til Norges mangfoldige geografi i arbeidet med kommunereformen.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
De lovendringene som nå skal vedtas, er en direkte oppfølging av Meld. St. 18 for 2014–2015, om strukturreform i universitets- og høyskolesektoren. Jeg synes det er verdt å nevne at det er jobbet godt med innstillingen i komiteen, og jeg takker derfor for godt samarbeid. Lovproposisjonen handler om hva som skal være modellen for styring og ledelse ved institusjonene – om det skal være ansatt eller valgt rektor, og om det skal være ekstern styreleder eller ei. Det foreslås at styret skal bestemme dette med simpelt flertall, ikke med to tredjedels flertall som tidligere. Samtidig foreslår flertallet at normalmodellen i sektoren bør være ansatt rektor og ekstern styreleder. Det stilles ikke krav om at noen av institusjonene må endre styringsform. Ønsker flertallet å styre etter den styringsmodellen man har i dag, kan man fortsette med det. Det er departementet som skal oppnevne folk til styret, men Arbeiderpartiet vil understreke at det er klokt å konsultere institusjonen på forhånd, slik at aktuelle navn sett fra institusjonens ståsted tas med i vurderingen. Det er ulikt syn på om den ene modellen for ledelse er bedre enn den andre, og det finnes argumenter både for og imot. Med dette vedtaket vil institusjonene fortsatt stå fritt til å velge, hvilket innebærer at det vanskelig kan kalles en dramatisk endring. Men det vil være enklere å endre modell. Det som komiteen enes om, er at en god strategisk ledelse har stadig større betydning. Institusjonene i universitets- og høyskolesektoren opplever store forventninger rundt seg. De har en sentral rolle å spille i kunnskapsutviklingen på de fleste områder, samtidig som de er svært viktige i å videreutvikle samfunnet og næringslivet i krevende og omskiftelige tider. De lever i omgivelser preget av økt konkurranse, internasjonalisering, krav om bedre kvalitet innen både forskning og utdanning og økte forventninger knyttet til samarbeid med næringslivet og til formidling av forskning. Dessuten er det det aller viktigste: De skal utdanne framtidas arbeidskraft. Den politiske viljen til å satse på denne sektoren er sterk, men med økte økonomiske rammer følger det med forventninger og krav knyttet til hva universitetene og høyskolene leverer. Skal institusjonene lykkes med samfunnsoppdraget, kreves ledere som evner å tenke strategisk, som behandler mennesker godt, og som forvalter de kunnskapsintensive miljøene som den gullgruven de faktisk er. Det må kunne forventes at det jobbes systematisk med å begrense midlertidigheten i sektoren og med å øke mangfoldet. Kvinneandelen er for lav på toppen av akademia, og det er mer krevende å gjøre akademisk karriere med minoritetsbakgrunn. Begge deler bør være et lederansvar. For oss som samfunn er det avgjørende at de beste velger å bruke talentet sitt på forskning, kunnskapsutvikling og undervisning. Derfor er god personal- og kunnskapsledelse svært viktige egenskaper hos ledere i akademia. Uansett valg av ledermodell bør sektoren merke seg at komiteen er svært opptatt av dette. For øvrig viser jeg til komiteens innstilling.
Lill Harriet Sandaune (Fremskrittspartiet), 2016-03-29:
Den amerikanske politikeren og advokaten Wendell Willkie uttalte i sin tid at utdannelse er all god ledelses mor. Det tror jeg alle vil si seg enig i. I en slik sammenheng er det også lett å se betydningen av at våre utdanningsinstitusjoner ledes på en best mulig måte. Både Produktivitetskommisjonen og flere andre har pekt på hvor viktig det er for Norge og vår framtidige kultur- og verdiskaping at våre utdanningsinstitusjoner må være av høy kvalitet. God styring og ledelse er viktig for å få utdanning og forskning av høy kvalitet. Fremskrittspartiet er enig med regjeringen i at modellen med ekstern styreleder legger mest til rette for rekruttering av den best kvalifiserte ledelsen og gir styret en tydeligere og mer uavhengig rolle overfor den daglige ledelsen av institusjonen. Det blir viktigere og viktigere med god ledelse for å opprettholde legitimiteten overfor samfunnet, god økonomistyring, det å levere gode kandidater og å sikre god og relevant forskning. Fremskrittspartiet mener behandlingen av denne saken har vært god, og at vi har kommet fram til et godt resultat, selv om vi kunne ønske at man hadde være enda klarere på at det er ansatt rektor og ekstern styreleder som skal være gjeldende. Resultatet er uansett et stort skritt i riktig retning, med stor grad av tverrpolitisk oppslutning. Vi i Fremskrittspartiet er derfor glad for at komiteens flertall støtter lovendringen som gjør ansatt rektor og ekstern styreleder til hovedmodell for ledelse i denne sektoren. Det vil likevel være mulig for de styrene hvor et flertall ønsker valgt ledelse, å velge en slik modell, men valget mellom de to ulike modellene vil nå bli mer reelt ved at styrene bestemmer ledelsesmodell ved alminnelig flertall og ikke ved to tredjedels flertall. Når det gjelder oppnevningen til styret, er flertallet enige om at det vil være både naturlig og klokt av departementet å konsultere institusjonene på egnet måte i forkant av oppnevningen, slik at man kan få innspill på mulige navn, både som styreleder og styremedlemmer. Fremskrittspartiet er også glad for at flertallet i komiteen støtter forslaget om at departementet oppnevner styreleder på fritt grunnlag og uten forslag fra rektor, at styret kan endre styrets sammensetning med alminnelig flertall, og at styrets godtgjørelse fastsettes av departementet. Fremskrittspartiet er av den klare oppfatning at disse forslagene vil legge grunnlaget for god og strategisk ledelse ved landets høyere utdanningsinstitusjoner, noe som videre vil bidra til at vi vil nå målet vårt om økt kvalitet i norsk forskning og høyere utdanning.
Lill Harriet Sandaune (Fremskrittspartiet), 2016-03-29:
Mobbing er et stort samfunnsproblem, og det å gi barn en trygg barndom og oppvekst er det viktigste forebyggende tiltaket vi har. Vi som politikere har et stort ansvar for å prioritere en effektiv kamp mot mobbing, og jeg er glad for at dette nok en gang settes på dagsordenen. Mobbing tar mange liv, og Folkehelseinstituttet presenterte nylig en rapport som viser at selvmord er den vanligste dødsårsaken for personer mellom 15 år og 49 år. Hvorfor er det slik, kan man stille seg spørsmål om. Det handler om enkeltmenneskers liv som blir ødelagt, og dette kan vi ikke akseptere at skal fortsette. Det finnes ingen enkel og rask oppskrift for å bli kvitt mobbeproblematikken. Det kreves langsiktig og målrettet arbeid, der man tydeliggjør ansvarsforhold og stiller klare krav til rektor, lærere, kommunepolitikere og fylkespolitikere. Ikke minst må lærere tørre å ta tak i problemene når man ser at de dukker opp. Det handler også om å stille krav til elevene. Det gjelder å stå fram som en tydelig leder og ta ansvar umiddelbart når mobbing skjer i skole- og klassemiljøet. Det er ofte en tøff jobb å ta tak i disse sakene, og da er det viktig med god ledelse på skolene og et godt samarbeid mellom skole og hjem, slik at man får en felles målsetting om å bekjempe mobbing. Dessverre ser vi altfor ofte at så vel politikere som skoleeiere og den lokale skoleledelsen ikke tar mobbing på alvor. Et trist eksempel på dette er min hjemkommune Malvik, der man nå har hatt en opprivende mobbesak der kommunen gjennom rettssystemet ble kjent skyldig for de skadene en jente ble påført med bakgrunn i mobbing i skoletiden. Men likevel tar ikke kommunen ansvar og søker å oppnå en dialog og en løsning som tar menneskelige hensyn i forhold til mobbeofferet. I dommen ble det påpekt at skolen hadde prioritert arbeid rundt uforpliktende antimobbekampanjer, men ikke maktet å vise handlekraft og å igangsette tiltak som satte en stopper for mobbingen. I det videre arbeidet mot mobbing er det derfor viktig at man ikke bare konsentrerer arbeidet rundt uforpliktende antimobbekampanjer og tomme ord. Det er handlekraft og konkrete tiltak som vil være avgjørende for å sikre at man får bukt med et system preget av ansvarsfraskrivelse og benektelser. Det er mobbeofrene som må bli hørt, og de må slippe å kjempe en maktesløs kamp mot systemet og mobberne. Avslutningsvis vil jeg gjerne berømme det arbeidet som er lagt ned i Djupedal-utvalget, og jeg ser fram til den helhetlige oppfølgingen av denne rapporten, som departementet vil fremme i løpet av våren 2016.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-03-29:
Jeg er enig i at helsesøster er veldig viktig, men jeg tror det aller viktigste er at hver elev blir sett og hørt, og at foreldre også blir sett og hørt. Jeg lurer veldig på hvordan vi som politikere og statsråden skal få skolene til å forstå at de må se og møte dem som henvender seg til dem med det som kan se ut som bagatellmessige ting. Nå har vi hørt veldig mye om at vi skal vente, at det kommer en stortingsmelding, og jeg lurer da ganske enkelt på: Når kommer den stortingsmeldinga, og vil den da inneholde tiltak som vi har etterspurt?
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-03-29:
Nei, jeg har ikke det.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-03-29:
Takk for det. Det kom litt brått på i stad. Jeg synes faktisk det er litt overraskende at regjeringa velger å ikke legge fram en stortingsmelding. Jeg forstår argumentet med at vi har det travelt, og at vi må ha tiltak på plass, og at en ønsker lovendringer. Men jeg kan ikke se at det er noe til hinder for å ha en stortingsmelding om det samme, for en stortingsmelding er jo regjeringas melding til Stortinget om hvordan en ønsker å følge opp dette, og det replikkordskiftet som akkurat har gått nå, har jo beskrevet mange av de tiltakene som en ønsker å følge opp. Så jeg er veldig overrasket over at statsråden ikke vil følge opp dette med en stortingsmelding. Jeg lurer på hvordan statsråden og regjeringa da ønsker å legge fram sine handlingspunkter for hvordan dette skal foregå framover, f.eks. foreldre–hjem-samarbeidet, klasseromsledelse osv., uten at det legges fram en stortingsmelding?
Kristin Vinje (Høyre), 2016-03-29:
Vi er alle enige om at mobbing er et komplekst fenomen, og det er ikke lett å bli kvitt det. Det er nettopp derfor det ikke bare er å rase ut og handle med en gang, og det er derfor det er bra at Kristin Halvorsen satte ned et utvalg som gikk grundig til verks, og som ga oss et godt kunnskapsgrunnlag for hva vi kan gjøre for å bli kvitt mobbing. Mobbesaker er komplekse, og derfor er det ingen lett måte å bli kvitt fenomenet på. Derfor er det også trist, synes jeg, at komitélederen ypper til så heftig debatt og beskylder regjeringen for ikke å gjøre noe som helst, når det er åpenbart at regjeringen iverksetter flere tiltak. Den som leser statsrådens svar på dette representantforslaget, ser at det er flere tiltak som er iverksatt. Regjeringen jobber med saken. Det har kommet penger til helsestasjoner, til helsesøstre, det er laget strategier, og det er lovendringer underveis. Vi vet også at det har vært en gjennomgang av skoleinspektørene av hvilke mobbetiltak som ble satt i verk i perioden 2005–2015. Det ble altså satt i gang forskjellige tiltak til over 209 mill. kr, og ingen av disse tiltakene kan sies å ha hatt noen effekt. Det forteller meg at det er ikke bare om å gjøre å løpe av gårde og sette inn forskjellige tiltak for å kunne stå her og vise at man er såkalt handlekraftig på et felt som dette. Dette er for komplekst til at man kan skynde seg av gårde med hastige tiltak. Det er ikke nødvendigvis det som virker. Derfor synes jeg det er bra at vi nå har fått et grundig bakgrunnsarbeid, og at vi har en kunnskapsminister som tenker seg om før han setter tiltak i verk.
Svein Abrahamsen (Venstre), 2016-03-29:
I denne saken har ledelsesmodellen ved høyskolene og universitetene vært hovedspørsmålet. Skal valgt eller ansatt rektor være hovedmodell? Skal det være nok med alminnelig flertall når styrene skal avgjøre dette? Dette har vært diskutert i lang tid, og jeg merker meg at høringsinstansene er delt i synet på dette. Venstre støtter lovendringen som gjør ansatt rektor og ekstern styreleder til hovedmodell for ledelse i sektoren, samtidig som det skal være mulig for institusjonene heller å velge en modell med valgt rektor, når et flertall i styret ønsker det. Vårt utgangspunkt for dette er at vi vil ha flere ledende, internasjonaliserte og mangfoldige forsknings- og utdanningsmiljøer som skal være representert blant de fremste i verden. I den sammenheng er gode modeller for styring og ledelse et av flere viktige virkemidler. Jeg merker meg at en samlet komité viser til at god strategisk ledelse av universitetene og høyskolene er av stadig større betydning, uavhengig av valg av ledelsesmodell. Universitetene og høyskolene er komplekse organisasjoner, og det kreves godt lederskap for best mulig å løse det brede spekter av oppgaver disse har, og for å tilpasse seg stadig skiftende krav og forventninger. Dette er ikke minst viktig i den strukturreformen sektoren er inne i nå, hvor nettopp godt lederskap er en forutsetning for vellykkede sammenslåinger. Per i dag har Stortinget gjennom universitets- og høyskoleloven fastsatt at valgt rektor er hovedmodellen. Til tross for det har flere universiteter og høyskoler gjort sine egne vurderinger av hva som passer best for dem og heller valgt å ha ansatt rektor. Selv om ansatt rektor nå blir hovedmodellen i loven, er det viktig for oss at institusjonene kan fortsette med valgt rektor, eller gå over til det, hvis de vurderer det som best for egen institusjon. Det finnes mange eksempler fra sektoren på at både ansatt og valgt rektor kan fungere godt. En NIFU-rapport fra 2013 kom fram til at de studerte institusjonene var blitt bedre på strategisk styring. Det avgjørende syntes ikke å være ledelsesmodellen i seg selv, men heller forhold som intern dynamikk ved institusjonene. Det handler om endrede relasjoner til Kunnskapsdepartementet og om institusjonenes faglige og institusjonelle tradisjoner og historie. Venstre ser på det som viktig at institusjonene skal ha reell frihet til selv å velge ledelsesmodell. For selv etter strukturreformen vil universitetene og høyskolene variere i størrelse og i fagtilbud og ha ulike prioriteringer, ambisjoner og tradisjoner. Her må hver enkelt institusjon gjøre sine valg, og med kravet om alminnelig heller enn kvalifisert flertall vil det bli et mer reelt valg. Avslutningsvis: Vi ser også på det som naturlig og klokt når det gjelder styreoppnevning, at departementet konsulterer institusjonene i forkant for å få innspill på mulige navn.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-29:
SV ser fordeler og ulemper ved begge de styringsmodellene som i dag er utbredt i UH-sektoren i Norge, og nettopp av den grunn ser vi ikke at det er godt begrunnet å endre hovedmodell i den retningen som regjeringen foreslår. Stortinget vil i praksis med det vedtaket som nå gjøres, sende et signal om en nedvurdering av modellen med valgt ledelse, til tross for at vi står i en situasjon der institusjonene allerede står fritt til å velge den modellen de vil, og der erfaringene med begge modeller er gode når de tilpasses det enkelte lærested, det lærestedets utfordringer og de lokale og faglige særegenhetene som preger de ulike institusjonene. I høringsnotatet fra departementet heter det: «En ansatt rektor vil etter departementets syn ha større legitimitet sett utenifra». Det synes jeg er en påstand som det ikke er belegg for, verken i det som er lagt fram for Stortinget, eller i høringsnotatet, på noe som helst slags tilfredsstillende vis, og jeg synes det er et ganske merkelig argument. Jeg tror tvert imot at systemet med valgt ledelse der det praktiseres, er med på å gi legitimitet, f.eks. til de store universitetene våre som har valgt rektor, som har en åpen og demokratisk prosess knyttet til dette valget, noe som gjør at det blant ansatte og studenter er et stort engasjement for og et stort eierskap til den ledelsen som velges. Jeg tror tvert imot at i en del sammenhenger kan denne særegne måten å velge ledelse på være med på å øke legitimiteten til disse institusjonene, fordi det understreker den spesielle samfunnsrollen som akademia har, og den autonomien som våre akademiske institusjoner skal ha. Det er også et levende og fungerende internt demokrati på flere av disse institusjonene. Nå er jeg glad for at endringen i retning ansatt rektor som hovedmodell ikke vil frata de institusjonene som ønsker å fortsette med valgt rektor, muligheten til det, og sånn sett trenger ikke denne endringen å bli så dramatisk, men jeg synes likevel det er nok et eksempel på at regjeringspartiene legger alle mulige tiltak inn under en overskrift som handler om økt kvalitet, selv om det ikke finnes fnugg av faglig grunnlag for å si at dette er kvalitetsfremmende tiltak. Det handler rett og slett om at flertallet på Stortinget, og da også regjeringen, foretrekker en styringsmodell framfor en annen – noe som er en ærlig sak – men uten å ha godt belegg for å hevde at den ene modellen gir bedre kvalitet enn den andre. Jeg tror vi tvert imot er godt tjent med den friheten vi har til å velge ulike modeller på ulike læresteder. SV mener det er gode grunner til at en del av institusjonene bør fortsette med valgt ledelse, og dermed også at Stortinget ikke skal peke på en annen modell og si at den er en form for foretrukket modell. Det er utgangspunktet for at SV går imot de endringsforslagene som her er fremmet.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-29:
Arbeidet mot mobbing henger sammen med en del brede skolepolitiske spørsmål som vi diskuterer også i andre saker. Det handler om lærertetthet og voksentetthet, som var oppe forrige gang Stortinget diskuterte denne saken, og det handler om det som forskningen sier er det aller viktigste for å bekjempe mobbing, nemlig god klasseromsledelse. Det som foregår inne i klasserommet, er helt avgjørende for hva slags skolemiljø som finnes utenfor. Det betyr at lærerens evne til å skape fellesskap og hindre krenkelser inne i klasserommet kanskje er det aller viktigste, hvis vi skal peke på ett avgjørende tiltak. Da er mitt spørsmål: I hvilken grad har statsråden nå tenkt å gi større rom for klasseromsledelse i det etter- og videreutdanningstilbudet som gis, og i hvilken grad vil han signalisere at dette vil få større plass i den nye femårige lærerutdanningen?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-29:
Jeg er glad for at statsråden åpner for det på slutten. For det som har vært, mener jeg, en berettiget kritikk av innretningen både mot etter- og videreutdanningssatsingen til denne regjeringen, og de signalene som nå har kommet knyttet til den nye lærerutdanningen, er jo at regjeringen er ensidig opptatt av fagkunnskapen alene. Misforstå meg ikke: Jeg er opptatt av at vi skal skape stort rom for mer fagkunnskap i den satsingen som nå gis, men dette er jo én av grunnene til at vi blir bekymret for de signalene som gis om pedagogikkens plass i den nye lærerutdanningen, fordi det nettopp berører disse spørsmålene. Hva skal i praksis til for å være en god leder i klasserommet, som skaper læringsmiljø og et trygt psykososialt miljø? Hvis vi utvider lærerutdanningen til fem år uten å gi større rom for å bygge de lederne, så har vi feilet grovt. Derfor er det min utfordring til statsråden – å forsikre oss om at det ikke er det som nå vil skje.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-29:
Vi kan alle kjefte på hverandre for manglende handlingskraft, men jeg vil ha meg frabedt at det blir stilt spørsmål ved motivasjon og om man faktisk er opptatt av dette, som representanten Asheim gjorde i sitt innlegg. Kristin Halvorsen og de andre kunnskapsministrene fra SV gjennomførte en lang rekke tiltak mot mobbing i de årene de var kunnskapsministre. Jeg betviler ikke den sittende statsrådens engasjement, og jeg synes Asheim skal holde seg for god til å betvile engasjementet til de statsrådene som satt før. Det som derimot er viktig, er at vi sammen erkjenner at den veldig lange rekken med tiltak som er satt inn under ulike regjeringer, ikke har gitt de resultatene vi ønsker oss. Det gjelder både de tiltakene som ble satt inn under Bondevik, og de tiltakene som ble satt inn under vår regjering. Så må det være lov å påpeke at under denne regjeringen har det kommet veldig lite. Jeg håper det betyr at statsråden nå kommer med mye som er gjennomtenkt og bra, på grunnlag av det arbeidet Kristin Halvorsen satte i gang, nettopp fordi så mange av tiltakene som har rullet ut over tid, ikke har gitt den helhetlige effekten som trengs. Under statsråd Halvorsen ble det satt i gang målrettet arbeid mot det som på tabloidspråket blir kalt «versting-kommuner», tilsynet ble styrket og veiledningen ble bedret, men dette henger sammen med den helhetlige skolepolitikken. Spørsmålet er hva slags læringsmiljø vi klarer å skape i klasserommet på norske skoler. Enkelttiltakene mot mobbing er viktig, men den bredere politikken er like viktig. Det er i den rammen vi må forstå behovet for Djupedal-utvalget. Det kom ikke som et resultat av handlingslammelse, men som et resultat av at de ulike politiske strategiene ikke har virket godt nok. Jeg mener vi må slippe å få en diskusjon der ulike utslag i mobbetallene tolkes på en måte som gjør at en tror det finnes en «quick fix», og at det finnes noen enkle politiske grep som gjør at en fjerner mobbing som problem i norsk skole en gang for alle. Det er resultatene av mange tiltak over tid – resultatene av tøff kamp mot mobbing på hver enkelt skole, men også politisk – som vil gi resultat. Istedenfor å prøve å så tvil om tidligere statsråders motivasjon, synes jeg regjeringspartiene skal velge å slutte med dette evige åtteårsgnålet som vi får høre igjen og igjen, ta det ansvaret det medfører å ha makt og ta konsekvensen av at lite har skjedd over lang tid. Dere får anledning til å overbevise oss ved å legge fram noe som det er kraft i, i løpet av denne våren.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-29:
Jeg redegjorde for en del av de tiltakene som ble satt inn mot mobbing under den rød-grønne regjeringen, og også for videreføringen av det manifestet mot mobbing som Bondevik-regjeringen tok initiativ til. Da hadde jeg egentlig også forventet meg litt større ydmykhet fra representanten Asheim i hans svar på det. Hvis man går inn og ser på de sakene som jeg nå gjorde, og som han selv omtalte i sitt innlegg, ser man at der beskrives en del av utviklingen i mobbebildet, bl.a. den digitale mobbingen som slo inn i de årene, neppe på grunn av den politiske endringen på Stortinget fra Bondevik-regjeringen til Stoltenberg-regjeringen, men på grunn av endringer i verden der ute, som det er vår oppgave å møte politisk. Jeg vil vel også tillate meg å tvile på om det i virkeligheten var sånn at mobbingen gikk ned med 75 pst. på tre år, og så opp igjen med 75 pst. de neste tre årene. Det tror jeg egentlig Asheim tviler på også, selv om det var opportunt å bruke det akkurat nå. Jeg foreslår at vi fortsetter denne debatten når statsråden kommer tilbake med sine saker, på en verdigere og sakligere måte enn dette. Det tror jeg ikke minst de barna dette handler om, er tjent med. Da håper jeg vi kan komme tilbake til det som er kjernespørsmålene: Hvordan bygger vi kollektiv kompetanse på skolene? Hvordan lager vi en klagebehandling som fungerer? Hvordan styrker vi lærerens mulighet til å være leder i klasserommet? Hvordan legger vi vekt på klasseromsledelse i etter- og videreutdanningen og i utdanningssystemet? Da er det heldigvis sånn at vi har en innstilling fra et utvalg som har gitt oss råd nettopp basert på de tingene vi har prøvd, sammen, men som ikke har virket godt nok, og så er det nå opp til regjeringen å følge det opp. Det må være lov til å påpeke at det har tatt lang tid, og så håper vi at vi venter på noe godt når vi nå har ventet en stund.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2016-03-29:
Dette er ikke en sak med de største politiske motsetningene. Det er greit med en rolig start etter påskeferien. Representanten Sandaune fra Fremskrittspartiet mente at dette var et stort skritt i riktig retning. Så sier saksordføreren fra Arbeiderpartiet at dette er en sak som ikke er så veldig dramatisk. Det er veldig hyggelig at Fremskrittspartiet er godt fornøyd, og det er jeg også, men jeg er nok likevel mest enig med saksordføreren i at dette er ikke en veldig dramatisk endring tross alt. Jeg tror personlig at ansatt rektor og valgt styreleder er en hensiktsmessig styringsmodell, men jeg har samtidig stor respekt for at enkelte institusjoner gjør andre vurderinger og ønsker å beholde det som er dagens normalmodell. Derfor er jeg veldig godt tilfreds med at det fremdeles skal være fullt mulig å velge begge løsningene. Representanten fra Senterpartiet peker på at fylkeskommunen har et ansvar for de videregående skolene og også, i hvert fall delvis, for fagskolene, og mener at de da også bør ha ansvar for styresammensetningene ved høyskolene. En litt vesentlig endring der er at fylkeskommunen også er eier av de videregående skolene, mens det er staten som er eier av de statlige høyskolene og universitetene. Derfor mener jeg at det er rimelig at departementet kan få utnevne styremedlemmer, jeg mener det er fornuftig, og jeg mener det også er ryddig at det er departementet og ikke styret selv som fastsetter godtgjørelsen til styremedlemmene. Men alt i alt mener jeg at dette er en lite dramatisk endring som jeg tror vi alle – også sektoren – kan leve veldig godt med.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2016-03-29:
Representanten Giske påpeker at Kristelig Folkeparti har vært en pådriver i antimobbearbeidet gjennom mange år, og trekker fram tidligere statsminister Bondeviks innsats. Jeg er helt enig i at statsminister Bondevik gjorde en fantastisk jobb, men det er ikke riktig at Kristelig Folkeparti har sluttet å være en pådriver i antimobbearbeidet. Vi kommer til å være det fortsatt, og vi har vært det så langt i denne perioden. Jeg synes det er trist at komiteens leder forsøker å gjøre dette til et politisk spill og overser de tiltakene som er iverksatt for å bekjempe mobbingen. Jeg kan nevne noe. Vi har forhandlet inn et prøveprosjekt med mobbeombud i fire fylker. Det er et prosjekt Kristelig Folkeparti ønsker å utvide til å gjelde alle fylkene. Vi har vært med på å styrke skolehelsetjenesten, som er viktig både for det forbyggende arbeidet og ikke minst for å hjelpe barn og ungdom som opplever å få ulike problemer. Det er også en viktig del av det forebyggende mobbearbeidet. Regjeringen økte dette budsjettet med 200 mill. kr i 2016. Vi sa det var bra, men ikke nok. Så vi forhandlet inn 100 mill. kr til, som ble øremerket. Vår viktigste skolesatsing i denne perioden har vært økt lærertetthet – flere lærere til de minste elevene. Det vil gi lærerne bedre sjanse til å følge opp hver enkelt elev. Det vil også være viktig antimobbearbeid, med flere voksne øyne i skolen til å se hver enkelt elev og følge dem opp – ikke bare faglig, men også sosialt – og sørge for at de får et godt og trygt læringsmiljø. I tillegg har vi fremmet andre forslag. Vi har fremmet forslag om livsmestring i skolen, som et prosjekt. Det har statsråden signalisert at han ønsker å vurdere i sammenheng med oppfølgingen av Ludvigsen-utvalgets rapport. Vi har også fremmet et forslag om en helhetlig opptrappingsplan for barn og unges psykiske helse, som helse- og omsorgskomiteen skal avgi sin innstilling om i løpet av mai. Så vil jeg nevne RLE i lærerutdanningen. Å ha lærere som har kompetanse ikke bare på konkret antimobbearbeid, men også har god kunnskap om elevene og om ulike religioner og ulike kulturbakgrunner, er viktig for å kunne få et klassemiljø som er stadig mer flerkulturelt og flerreligiøst, til å fungere godt. Da må man ha kunnskap om elevenes tro og bakgrunn for å kunne skape respekt og forståelse på tvers av disse grensene. Igjen, jeg synes det er trist at komiteens leder forsøker å gjøre dette til et politisk spill og overser de tiltakene som allerede er gjennomført. Jeg håper vi får en mer konstruktiv debatt når kunnskapsministeren legger fram sin sak for Stortinget.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-03-29:
Det er ikke riktig, det som representanten Giske sier, at vi ikke har kommet med tiltak mot mobbing. Representanten Tyvand nevnte f.eks. et tiltak som det nåværende, nye byrådet i Oslo, med Arbeiderpartiet i spissen, har tatt over, nemlig mobbeombud. Det er viktig. Å lansere en nettside og en veiledning for foreldre som gjør at informasjonen blir lett tilgjengelig, er viktig. Å ha tiltak som gjør at vi nå har bedt Utdanningsdirektoratet om å lage og starte på det kompetanseopplegget som Djupedal-utvalget skisserer, er viktig. Så har representanten Giske valgt å gjøre dette om til en slags diskusjon om politisk spill og bruker karakteristikker. Jeg har ikke tenkt å følge ham i det, men bare nevne, siden han først legger seg på den linjen, at Djupedal-utvalget ble satt ned 9. august 2013 – ikke i 2006, ikke i 2007, ikke i -08, -09, -10, -11 eller -12. Mobbeproblemet var ikke ukjent. Hvis vi hadde fulgt den opprinnelige tidsfristen, skulle de levert 1. juni 2015, ikke den 18. mars.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-03-29:
Det var ikke byrådet i Oslo jeg viste til, det var Kristelig Folkeparti og Venstre, og så sa jeg at forslaget om mobbeombud også var blitt tatt opp av byrådet i Oslo, og det er bra. Som jeg nevnte i forrige innlegg, er det også andre viktige tiltak som kommer, for ikke å nevne at blant de aller viktigste er helsesøstersatsingen. Vi vet, som Arbeiderpartiet også helt riktig påpeker i sitt Dokument 8-forslag, at hvis en ikke har en god helsesøster- og skolehelsetjeneste, er det vanskeligere å oppdage mobbing. Der er det blitt tilført nesten 750 mill. kr til helsesøstertjenesten. 100 mill. kr blir nå øremerket – det er viktig. Jeg må også bare si at jeg har full respekt for at representanten Giske er utålmodig. Det synes jeg er veldig bra. Jeg deler den utålmodigheten, og det er ikke sånn at departementet har brukt unødig tid på dette arbeidet. Men jeg synes det er litt spesielt når man forsøker å lage politisk spill av det, når faktum er at hvis vi hadde fulgt den opprinnelige tidsplanen, ville Djupedal-utvalgets utredning kommet den 1. juni 2015, ikke 18. mars. Med andre ord ville vi fortsatt ikke hatt ettårsjubileet.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-03-29:
Det kommer ikke en stortingsmelding. Det er hele poenget, for hvis vi skulle laget en stortingsmelding nå, ville det betydd at Stortinget først måtte behandle stortingsmeldingen – og så måtte man gått i gang med det konkrete lovarbeidet. Det vi har gjort, er nettopp det som Øystein Djupedal sa, og som jeg mener han var forbilledlig tydelig på, nemlig at vi har ikke tid til å lage en ny utredning når utvalget har jobbet så grundig og nøye som de har gjort. Men likevel må jo lovforslagene og tiltakene utredes og jobbes med. Vi må ha høringer – ikke bare fordi det er slik at vi formelt sett skal ha det, men fordi det er viktig at pårørende, elever, lærere og andre voksne i skolen slipper til, og på en skikkelig og grundig måte får sagt hva de mener om et av de aller største samfunnsproblemene vi har. Når det gjelder det å bli sett og hørt på skolen, så mener jeg det er viktig at vi ikke svartmaler situasjonen heller, for de aller fleste elever føler jo at de blir sett og hørt. Men hva er det skolene må ha for å gripe fatt i dette? De må ha en rutine. Jeg mener at det er så enkelt – de må ha en rutine som de følger, og som de ikke viker bort fra.