Christopher Amundsen Wand (Høyre), 2014-01-30:
Jeg er veldig glad for interpellasjonen fra representanten Bollestad. Det gir oss muligheten til å diskutere menneskelivet og menneskeverdet. Personlig har jeg en ikke-religiøs tilnærming til menneskeverdet, og jeg mener at siden Norge er et sekulært og multikulturelt samfunn, bør vi også ha en ikke-religiøs tilnærming til denne debatten. Ved nettopp å ha en sånn tilnærming har vi gjort det litt vanskelig for oss selv, for hva er egentlig menneskeverdet da? Jeg skal komme litt tilbake til det. I Norge er det forbudt ved straffelovens § 236 å ta liv og ved § 235 å utføre et såkalt medlidenhetsdrap. Medlidenhetsdrap skal etter loven være straffeformildende. Den europeiske menneskerettighetsdomstolen har til nå dømt mot en påstått rett til dødshjelp, men anerkjenner samtidig at det å forby individer å motta eller yte hjelp til å dø er en krenkelse av retten til privatliv og samvittighetsfrihet. Derfor etterlater domstolen et visst rom for tolking til oss nasjoner. Som interpellanten og flere andre har vist til er svarene, som pasientene gir som begrunnelse for ønsket om eutanasi, noe oppsiktsvekkende. Smerte kommer ikke først. De svarer at tap av verdighet, uavhengighet, ønske om å unngå forfall og opplevelsen av smerten som meningsløs går foran. Det er jo et lite tankekors når tilhengerne ofte argumenterer med at det nettopp dreier seg om smerten. Undersøkelser fra Nederland viser at legestanden er for eutanasi, men mange ønsker ikke å utføre dette selv. Mange forteller oftere om en større følelsesmessig belastning og påkjenning når de har gjort dette. I kriteriene for eutanasi i Nederland ligger det at lidelsen skal være uutholdelig. Samtidig vet vi at forskning viser at palliativ behandling kan føre til uro, hallusinasjoner, affekt og vrangforestillinger som, i tillegg til selve smerteproblematikken, gjør det ganske vanskelig for pasientene å ta et rasjonelt og klart valg. Studier viser også at terminalt syke pasienter ofte er klinisk deprimerte, og at det er denne gruppen som ønsker seg eutanasi mest. Det er ingen menneskerett å kunne fri seg fra alt som er ubehagelig, men det betyr heller ikke at vi ikke skal gi god omsorg i livets siste kapitel. Vi må også huske på at noens rett til å dø på samme måte er noens plikt til å ta liv. Hvem skal være bøddelen? Hvem skal ta avgjørelsen? Hvor skal grensene gå? Og hvor stor vekt bør vi legge på verdien av menneskeverdet og menneskelivet og konsekvensene av å gjøre oss selv til dødens voktere? Spørsmålet jeg stiller meg selv, er om døden er noe vi kan sette under menneskets kontroll. Eller finnes det en grense for hva som er rett eller galt, og går den grensen akkurat her? Selv fra mitt ikke-religiøse perspektiv mener jeg at livet vi har fått, er en gave. Og det at det en gang skal bli tatt fra oss, er en del av de grunnleggende rammene for et menneskeliv. Dermed mener jeg at det å opphøye seg selv til herre over liv og død ikke sammenfaller med mitt syn på menneskeverd. Mitt nei til eutanasi er ingen suveren anerkjennelse av menneskeverdet dersom vi ikke har en god palliativ behandling i Helse-Norge. Mitt nei til eutanasi er også bygget på at jeg mener vi har forskningsbelegg for at det er mer problematisk å innføre eutanasi enn det å la være. Mitt nei til eutanasi er en erkjennelse av at jeg tror menneskelivet er mer verdt enn det å unnslippe smerte i livets siste fase.