trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 1999-02-16:
Det er mange gode tiltak i handlingsplanen. I mitt innlegg vil jeg ta opp problemstillinger som gjerne burde vært presisert litt nærmere. Begrepet «funksjonshemmet» kan virke noe uklart med tanke på merknader og innlegg her i dag. Det virker som om det er symptomer og behov for tilrettelegging som er utgangspunktet, og det kan for så vidt være en grei tenkemåte, men hvordan vil det slå ut når vi skal diskutere rettigheter, spesielt i lovs form? Som eksempel kan nevnes komiteens merknader og innlegg om Alzheimer og senildemens. Hører det hjemme i de funksjonshemmedes handlingsplan eller skal det fortsatt være i geriatrien? Og skal normal aldringsprosess, som fører til bevegelseshemming, leseproblemer og pleiebehov, være et satsingsområde innen de funksjonshemmedes handlingsplan? Til nå har det vært samarbeid for felles tilrettelegging. Innholdet i begrepet «brukermedvirkning» bør også gjøres klarere, for det dreier seg om tre grader, eller nivåer, på medvirkning. Det første er brukermedvirkning med kompetanse på eget behov for tilrettelegging, det andre er brukermedvirkning der en representerer en diagnosegruppe, en organisasjon, og det tredje er brukermedvirkning der en representerer mange typer funksjonshemminger og mange organisasjoner. Dessverre skjer det fortsatt såkalt kvalitetssikring etter kontakt med kun én organisasjon, og det kan bli svært galt når en vet at behovet for tilrettelegging er forskjellig for ulike grupper funksjonshemmede. Dette gjelder også IT-senter på Rena, der handikaporganisasjonen representerer de bevegelseshemmede og ikke andre grupper funksjonshemmede. Videre er politisk deltaking i kommuner, fylkesting og storting tatt opp både i merknader og i innlegg her i dag. Men det meste av vinklingen skjer i forhold til bevegelseshemmede, hvor det også blir gjort et poeng av at denne talerstol ikke er tilgjengelig for de funksjonshemmede. Men hva med alle de funksjonshemmede vi allerede har på Stortinget, og tilgjengelighet i skriftspråket, den saksmengden vi skal gjennom? Jeg savner en verbal støtte til den uformelle dyslektikergruppen som består av stortingsrepresentanter fra de fleste partier. Vi jobber for å finne fram til hjelpemidler som letter arbeidet, i god og konstruktiv dialog med våre hjelpere her på Stortinget. Skrifttype og skriftstørrelse er bra i husets egen produksjon. Verre er det med lange setninger og vanskelige ord, ikke minst i Regjeringens stortingsmeldinger og proposisjoner. Det kan bli mye bedre. Brukermedvirkning er også et stikkord her.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Stortinget tar i dag et viktig skritt framover til fordel for barn med store bevegelsesvansker, spesielt barn med cerebral parese, CP, ved at Stortingets flertall slutter seg til Arbeiderpartiets forslag om å gjøre den såkalte Petø-metoden tilgjengelig i opptreningssammenheng. Dette er et systematisk opplagt program der læringen er basert på samspill mellom barn i grupper, og der barnets foreldre hele tiden er med, mens det hele ledes av instruktører med bred tverrfaglig kunnskap basert på fysioterapi, barnepleie, logopedi, pedagogikk, psykologi, anatomi og nevrologi. Det opplagte målet er å lære barna ferdigheter til å mestre dagliglivet bedre, og selvsagt med stor vekt på gangfunksjonen. Ulempene så langt har vært at opplegget har vært dyrt for foreldrene og lite tilgjengelig siden fagpersonalet for Norges vedkommende har vært hentet fra Ungarn. I de aller fleste tilfellene har opplegget vært gjennomført uten offentlig støtte. Jeg er imidlertid kjent med at Regionsykehuset i Tromsø har gått inn i prosjektet og både faglig og økonomisk gitt sin støtte til et opplegg i Tromsø. Jeg er også kjent med at norske fagfolk bestående av bl.a. psykologisk rådgiver, barnelege, fysioterapeut og spesialpedagog har fulgt prosjektet i Tromsø over tre år og evaluert dette. Rapporten bekrefter resultater som tilsier at dette tilbudet må nå fram til CP-rammede barn i Norge. Derfor må vi nå gjøre dette til et tilbud som det offentlige helsevesenet tar ansvar for, eventuelt i et samspill med private utøvere. Jeg regner med at det i lang tid vil være aktuelt å bruke utenlandsk helsepersonell, men at vi alt nå vurderer hvordan vi kan bygge opp egen kompetanse hos norsk helsepersonell. Når jeg har nevnt tiltak i Tromsø spesielt, har det sammenheng med at tiltakene der har vært mest omfattende, men jeg er vel kjent med at det også i andre deler av landet har vært gjennomført opplegg etter samme metode. Jeg har registrert at tiltakene ofte stopper opp på grunn av mangel på økonomi. Dette kan ikke Helse-Norge lenger være bekjent av.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Antallet overdosedødsfall var 134 i Oslo i 1998. Sju personer blir hver dag reddet fra overdosedøden i Oslo. Trolig har narkotikarelaterte dødsfall nå passert 250 pr. år på landsplan. Dette forteller om en dramatisk situasjon, og vi må spørre: Er offentlige myndigheter, hjelpeapparat og organisasjoner for passive? Denne virkeligheten forteller oss at mye ikke er godt nok i tiltakskjeden. Det hevdes fra kompetent hold at ca. 50 pst. av dem som dør av overdose, er totalt ukjente for hjelpeapparatet og politiet. Dette er skremmende. Dette er ytterst alvorlig. Og igjen må jeg stille spørsmålet: Er det slik at terskelen til hjelpeapparatet er for høy for de fleste? Svaret er åpenbart ja, og konsekvensen er at vi må ha lavterskeltilbud som møter de narkomane der de er. Dette krever nye holdninger, og dette krever nye handlinger. Forebygging er selvsagt det aller viktigste, men med henvisning til overdosetallene, både de over 2 000 som hvert år blir reddet fra overdosedød bare i Oslo, og de ca. 250 som dør i Norge, gjelder det å redde liv. For andre grupper enn narkomane skyr vi ingen anstrengelse for å redde liv. Når Arbeiderpartiet i dag fremmer en rekke forslag, er det nettopp med bakgrunn i den virkelighet vi nå ser. Å hjelpe narkomane må også bli en helseutfordring, og vi må ikke lenger betrakte disse som håpløse sosialkasus. Vi må vurdere muligheten for og konsekvensen av å opprette sprøyterom. Vi må la de narkomane få tilgang til rene sprøyter for å hindre smitte av f.eks. hepatitt og hiv. Vi må bort fra hospitsene som nær sagt eneste botilbud, og kommunene må ansvarliggjøres for å få til gode botilbud. Vi må høste av erfaringene fra andre land. Vi må vurdere medikamentbruk som et reelt alternativ til kriminalitet og død. Vi må utvide metadonprosjektene i kombinasjon med verdige boforhold og tett faglig oppfølging, og vi kan ikke tilby dem som venter på å bli med i metadonprogrammene, et fortsatt liv i misbruk og kriminalitet, når medikamentell behandling kunne hjelpe. Selv om forebyggingstiltakene er de viktigste, hjelper dette ikke dem som alt er avhengige.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-02-16:
Eg er glad for at Regjeringa har teke opp problemstillingane rundt yrkesaktivitet blant funksjonshemma i denne meldinga. Her er det viktig med planar som i god tid førebur attføring og arbeid, og det må sjåast tverrsektorielt på dette for å utvikla rette typar attføringstiltak. Tiltak for å motivera og meistra i kommunal regi er eit godt døme på dette. Det bør elles vera ei fallitterklæring for oss alle når menneske med funksjonhemmingar som gjerne vil over på yrkesmessig attføring, endar opp som sosialklientar. Her er samarbeidet mellom trygdeetat, arbeidsmarknadsetat og sosialetat viktig. Over ein kvart million menneske i Noreg er uføretrygda. Me veit at mange av desse har ein arbeidskraftreserve som kunne vore nytta både til eige og samfunnet sitt beste. Kor mange av desse som ønskjer jobb, veit ingen, men det er truleg stor skjult arbeidsløyse. Og me veit at mange etter kvart gir opp å søkja etter arbeid. Arbeidskontora har fleire tiltak for å få uføre ut i jobb, men berre halvparten lukkast i jakta på ein tilpassa arbeidsplass. Då bør det vera ein tankekross at staten, fylkeskommunen og kommunane er dei arbeidsgivarane som er minst flinke til å ta inn uføre arbeidssøkjarar i faste stillingar, etter det som står i Stavanger Aftenblad 28. januar. Det burde vera ei utfordring for nettopp desse å retta opp denne statistikken. Samtidig betalar altså Rikstrygdeverket ut milliardbeløp årleg til uføretrygda. Rikstrygdeverket si siste oppteljing synte at berre 12 000 av til saman 322 000 sjukemelde gjekk på aktiv sjukemelding. Ei undersøking frå Moss synte at berre halvparten av dei langtidssjukemelde kom tilbake til sitt vanlege arbeid. Derfor er det så viktig med tidlege tiltak, og at dei sjukemelde held kontakten med arbeidsplassen. Ved aktiv sjukemelding kan den sjukemelde få halda fram i jobben med tilrettelagde oppgåver. Ein har tru på at aktivitet for mange er betre medisin enn å vera passiv og isolert heime. Elles må det òg vera ei hovudline for innsatsen at arbeidslivet vert slik innretta at ei funksjonshemming ikkje fører til yrkeshemming. Partane i arbeidslivet må òg engasjerast i dette. Det trur eg alle er tente med at me får til.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-02-16:
Rusgifter og andre avhengighetsskapende stoffer forårsaker tragiske dødsfall. Som interpellanten påpeker, har det i 1998 vært ca. 200 overdosedødsfall som følge av narkotika. Tallmessig representerer dette bare en liten brøkdel av dødsfall på grunn av avhengighetsskapende stoffer, først og fremst tobakk, som hvert år er skyld i 7 000-8 000 dødsfall i Norge, dvs. et dødsfall omtrent hver time i døgnet, alle årets dager, dernest alkohol, med antatt rundt 1 500 dødsfall pr. år. Både tobakk og alkohol fører ofte til langvarig sykdom, men også plutselige dødsfall. Ulykker i forbindelse med alkohol er bl.a. den største dødsårsak blant ungdom under 25 år. I tillegg til ulykker har vi også drap og selvmord. Dessuten er det viktig å huske at alkohol spiller en økende rolle i dødsfall som tilskrives narkotikaoverdoser. Blandingsmisbruk er som kjent en stadig viktigere årsak til overdosedødsfall. De tragiske dødsfallene som skyldes overdose av narkotika, er på mange måter altså et dramatisk uttrykk for toppen av et isfjell. Når vi ønsker å forebygge og hindre disse over 200 dødsfallene, må vi også satse på forebyggende arbeid mot de bortimot 10 000 årlige dødsfall som skyldes rusgifter og andre avhengighetsskapende stoffer. Vi må også ha klart for oss at overdosetallet alene ikke er det eneste målet på effekten av en nasjonal narkotikapolitikk. Når det gjelder de konkrete tiltak, vil jeg vise til sosialministerens innlegg. Jeg er spesielt glad for den nye feltpleien som Oslo kommune har åpnet som helsetilbud for hovedstadens rusmiddelmisbrukere. Som interpellanten påpeker, er det snakk om pasienter med en rekke ulike sykdommer. Det er blitt sterkt fokusert på metadonbehandling. Slik behandling krever en motivert stab, aktiv rådgivning og klar struktur. Å utdele metadon uten aktiv oppfølging har liten positiv effekt på atferd og livskvalitet. Det tar derfor tid å bygge opp dette tilbudet, som Stortinget allerede har vedtatt skal være landsomfattende. Det er derfor ingen grunn til å vedta dette en gang til i dag, slik som Arbeiderpartiet foreslår. Jeg merker meg med undring at Arbeiderpartiet nå også vil slå inn på den nye praksis å starte behandling med navngitte medikamenter på grunnlag av en interpellasjonsdebatt. Jeg anser meg ikke som kompetent til å dele ut slike resepter, og det tror jeg med respekt å melde heller ikke Stortinget som helhet er. Et annet av Arbeiderpartiets forslag stikker seg også ut. Her ber Arbeiderpartiet om at Regjeringen skal utrede etablering av sprøyterom bemannet med helsepersonell. Dette betyr i klartekst at helsepersonell i så fall skal være til stede, eller for den saks skyld assistere ved bruk av illegale stoffer. Dette er et forslag som vil innebære en om ikke juridisk, så i hvert fall praktisk legalisering av narkotikamisbruk. Hvis det er det Arbeiderpartiet egentlig ønsker å utrede, synes jeg det hadde vært mer skvært å si det rett ut. Etter mitt syn er det ikke helsepersonells oppgave å assistere ved narkotikamisbruk. Det er heller ikke Stortingets oppgave å drive den form for regjereri som Arbeiderpartiets mange og detaljerte forslag legger opp til.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-02-16:
Jeg vil slutte meg til det som Annelise Høegh sier. Det dreier seg om 13 forslag. Det dreier seg til dels om forslag som tidligere er vedtatt av Stortinget, og det dreier seg også om forslag som er uforståelige, iallfall for meg, og som ikke er blitt videre klargjort i debatten. Det synes helt klart at forslagene gir et skrøpelig grunnlag for komitebehandling, men de gir iallfall intet grunnlag for votering, så jeg vil slutte meg til at det er bedre å få dem oversendt til komiteen enn å ta dem opp til behandling nå.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Debatten og virkeligheten viser at noe er riv ruskende galt innenfor behandlingen av de narkomane. Jeg er enig med SV-representanten i at alle partier har sviktet sitt ansvar i narkoomsorgen, og jeg er veldig glad for at mitt eget parti nå tenker nytt. På et hvilket som helst annet område i samfunnet med så mange dødsfall blant unge mennesker ville politikere og helse- og sosialvesen stått på hodet for å redde dem. Det har ikke skjedd. Hvorfor har det ikke skjedd? Har de ikke livets rett? Er det ikke verdt å forsøke å redde dem? Har vi gitt opp? Vi har alle et ansvar, som jeg sa. Og det billigste er jo å la dødsfallene skje. Det er nemlig ikke noe nytt at det blir reist kritikk mot narkoomsorgen, og at vi har sett at den ikke har fungert. Overdose er blitt mer omfattende, men det er ikke noe nytt. Hvor mange foreldre og søsken lurer på om sønnen, broren eller søsteren vil overleve neste sprøytestikk? Interpellanten lurte på om hjelpetiltakene har spilt fallitt. Det er sterkt av sosialkomiteens leder å stille det spørsmålet, og det verste er jo – når vi ser tallene – at han har rett. Jeg skal gi et eksempel: For kort tid siden var det en jeg kjenner som forsøkte å komme inn på akutten ved Ullevål sykehus. Han hadde ventet i to måneder. Så kommer han inn, og han får selvfølgelig abstinens, blir smågal, skriver seg ut igjen neste dag og spaserer ut av akutten på Ullevål. En behøver ikke ha mye greie på dette for å skjønne at det må være noen tvangstiltak i denne type behandling. Når en frivillig skriver seg inn, må en også frivillig kunne si at en må ha noen tvangstiltak akkurat i den verste fasen. Så går det to nye måneder da, med å vente og håpe på å komme inn – om han lever. Dette er snakk om folk som har skuffet familien, skuffet seg selv, skuffet alle dem som har trodd på dem og hjulpet dem oppover. Da blir kanskje overdosen en vei ut av det, for de ser ikke noen annen utvei. I dette tilfellet skulle vedkommende avruses sammen med folk som gikk på metadon. Noen er helt skjelvne og andre er høyt der oppe, og da går det simpelthen ikke an å la være å sprekke. Vi må møte motiverte rusmiddelmisbrukere på en helt annen måte i behandlingssystemet. Så har jeg lyst til å si at det gjøres en masse i Oslo. Men jeg synes alle partier her må ta innover seg at det ikke gjøres nok, og det gjøres kanskje ikke det riktige. 500 mill. kr til Oslo, det er antakelig til hele rusomsorgen. Kort vil jeg si om sprøyterom: Det er ikke snakk om at det skal være veien å gå; det er ett av mange tiltak vi vil iverksette, og som jeg synes at flertallet i Stortinget bør – og jeg håper vil – være med på å prøve ut, for å forhindre flere overdosedødsfall.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-02-16:
Jeg er glad for at forslagsstillerne og Fremskrittspartiet har besinnet seg og gått tilbake på sitt opprinnelige forslag om å forby omskjæring av guttebarn i Norge. Men jeg er oppskaket over at Fremskrittspartiet i sin argumentasjon likestiller omskjæring av guttebarn og jenter. Omskjæring av jenter er kjønnslemlestelse og fører til store skader, mens omskjæring av guttebabyer er et enkelt inngrep uten skadevirkninger. Jeg syns det er leit at Fremskrittspartiet opprettholder sin holdning gjennom å ville forby at dette inngrepet skjer ved offentlige sykehus. Og jeg er sjokkert over at Alvheim i sitt innlegg kaller inngrepet for uetisk handling. Slik jeg ser det, er en slik holdning klart diskriminerende overfor store deler av vår befolkning, samtidig som et slikt forbud ville virke inn mot vår grunnlovsfestede rett til fri religionsutøvelse. Et slikt forbud ville også virke inn mot den sedvane som gjennom mange år er utviklet i Norge på dette området, for omskjæring av jødiske gutter er blitt utført i Norge så lenge det har bodd jøder her i landet, og etter hvert som vi har fått innbyggere med muslimsk tro, er antallet som ønsker omskjæring av guttebarn, økt. Men ifølge Helsetilsynet dreier det seg fortsatt bare om ett – to ukeverk i løpet av et år, og i forhold til det arbeidet som gjøres innen helsevesenet, er det således bagatellmessig. Vi må ta innover oss at vi lever i et flerkulturelt samfunn. Vi må leve etter det vi har sagt om religionsfrihet. Det er en del av vår demokratiske arv, og vi bør ikke undergrave vårt demokrati og våre demokratiske verdier ved diskriminerende vedtak. Vi må ta innover oss at for noen er omskjæring av guttebarn en del av en religiøs handling, et påbud og en del av ens identitet. Omskjæring er i enkelte religioner et ufravikelig krav. Den ene religionen dette gjelder, er jødedommen, hvor omskjæring oppfattes som et paktstegn, en paktslutning som beskrives i 1. Mosebok kap. 17, versene 9 – 14, og det dateres til ca. 1800 f.Kr. Den andre religionen der omskjæring er et ufravikelig krav, er islam, som ble skapt av Muhammed i første halvdel av det 7. århundre e.Kr. I islam begrunnes omskjæringen med kravet til renhet. En gutt eller mann som ikke er omskåret, er å betrakte som uren og dermed avskåret fra å tilbe Allah. Men inngrepet er også omtalt i Det nye testamente, i Lukas kap. 2, vers 21, i forbindelse med omskjæring av Jesus. I flere kristne miljøer, som f.eks. i USA, er da også omskjæring vanlig. Vi som ikke lever med den tro som er knyttet til disse religiøse påbudene, har kanskje vanskelig for å forstå betydningen av et forbud og hvilke moralske dilemmaer det ville ha skapt for store deler av vår befolkning dersom dette forbudet skulle bli vedtatt. Jeg er derfor glad for at komiteen – med unntak av Fremskrittspartiet – avviser forslaget.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-02-16:
Innledningsvis vil jeg sitere fra Dokument nr. 8:6 for 1998-99, for etter å ha hørt debatten her i dag er det tydelig at enkelte enten ikke har villet eller ikke har vært i stand til å lese det som står i dokumentet. Der står det: «Omskjæring er ikke behandling for en lidelse eller et fysisk handicap og bør således ikke prioriteres innenfor norsk helsevesen i dag. Det bør være norsk helsevesens oppgave å sørge for at menneskelige lidelser reduseres og at pasienter med en soleklar rett til å motta behandling blir prioritert. Dersom det finnes kapasitet i privat virksomhet kan de det gjelder eventuelt prioritere slike inngrep gjennom henvendelse til disse og de økonomiske utlegg dette medfører.» Altså: Forslaget viser til at et forbud skal gjelde det offentlige helsevesen. Skal man utføre denne type religiøse handlinger, får man betale for det selv. Endringene til forslaget har representanten Alvheim vist til. Så til Britt Hildeng, som tydeligvis ikke kan ha vært til stede i den samme komiteen som meg, i hvert fall ikke under høringen til dette forslaget, for representanten Hildeng sa vitterlig at det ikke er noen komplikasjoner ved omskjæring av guttebarn. Hvis representanten Hildeng hadde vært til stede under den høringen, noe hun umulig kan ha vært, ville hun blitt presentert den samme billedserien som komiteen fikk, og hørt den samme påpekning fra Lægeforeningen om at det kan oppstå senkomplikasjoner, at det forekommer blødninger som kan medføre alvorlige lidelser senere i livet. Det er derfor helt tydelig at representanten Hildeng ikke kan ha vært til stede der jeg var. Så litt til representanten Ballo, som gikk videre med sine kjente argument om at dette er redsel for fremmede religioner, for det som har med innvandring å gjøre. Han viste bl.a. til piercing. Men hvis man leser Dokument nr. 8:6, ser man at det dreier seg om et forbud i det offentlige helsevesen. Driver man med piercing, driver man med hull i ørene på barna sine, betaler man det i hvert fall selv. Enkelte kan også vise til at det ikke ser særlig pent ut når folk springer rundt med ansiktet fullt av ringer og knapper her og der. Det skal jeg være helt enig i!
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-06-15:
Først til dette med riving av stasjonsmeisterbygget. Me skal vera klare over at i den førre stortingsproposisjonen om nytt operahus låg dette inne som eit forslag frå Regjeringa, nettopp for å kunna få reist eit monumentalbygg med utsikt til hamna og sjøen, og kunna gjera meir ut av dette. Så vart det ikkje syn for dette i førre handsaminga, og dermed står det ikkje i den siste proposisjonen. Men eg tykkjer dette skal kunna takast med og også vurderast – det er det eg har sagt om dette. Så er det ganske klart at alle senterpartirepresantantar vil stemma subsidiært for Bjørvika, men vårt primære ønske er jo Vestbanen, av veldig gode grunnar. Av og til, når Arbeidarpartiet kjem og snakkar om distrikta, vegpengar og forskjellig, føler eg litt at det er vikarierande motiv. Eg hugsar debatten i fjor, då til og med representanten Schjøtt-Pedersen brukte heile innlegget sitt om Operaen til å snakka om vegmidlar. Då begynner me jo å lura på kva det eigentleg dreier seg om for Arbeidarpartiet. Og dersom det er det at ein vil ha aktivitet i dette området i Oslo, så må eg spørja: Kvar var Arbeidarpartiet då ein skulla lokalisera Telenor sitt nye bygg med fleire tusen arbeidsplassar, og valde Fornebu? Kvifor valde ein ikkje Bjørvika då, dersom det var dette ein hadde i tankane – eller var det berre for å bruka statlege pengar på dette området?
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-06-15:
Eg la merke til at representanten Sandberg hadde eit presseoppslag i Trønderavisa i går, der han var redd for Senterpartiets truverde som distriktsparti. Samtidig er han redd for, viss me tenkjer kultur, at alternativet kan vera Bjørvika når me vil noko med kulturen i Senterpartiet. Så veit me, viss ikkje Framstegspartiet har endra oppfatning sidan sist møte vart sett, at dei vil stemma imot alt. Eg tykkjer det er eit ganske stort paradoks at Framstegspartiet prøver å gjera det dei kan for å få endra forslaget til vedtak, og etterpå set dei seg på sin bak, koplar totalt ut og vil ikkje vera med på nokon ting. Eg vil sjå den dagen Framstegspartiet, etter å ha stemt imot alt, stemt imot Bjørvika som det dyraste, stemt imot Vestbanen, som kunne ha vorte mykje billegare, skal forklara folk dette og snakka om skattebetalarane sine pengar, etter å ha sete roleg og stille og berre late det verta Bjørvika. Her kunne Framstegspartiet ha gått inn og verkeleg gjort noko, vore med og lokalisert Operaen til den billegaste og dertil beste plassen. Dette vil eg kalla uryddig spel frå Framstegspartiet. Me er eit distriktsparti, og me vil ha ein opera for heile landet. Det går òg klart fram av alle gallupar at folk vil ha ein opera. Me tykkjer det beste alternativet er Vestbanen, men me stemmer subsidiært for Bjørvika fordi at me nå vil få til ein opera. Me veit òg at me har sagt ein sum, og den går me ikkje utanfor.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-06-15:
Lat det vera heilt klart at Senterpartiet nå ønskjer å få eit vedtak om eit operabygg i Noreg lokalisert til Oslo som den naturlege plassen for eit slikt bygg. Samtidig sa eg òg i mitt innlegg at parallelt med dette ligg det i forslaget til vedtak II at me òg vil få eit opplegg for ballett-, operette- og operautvikling i heile landet. Dette skjer parallelt med at me byggjer ut Operaen i Oslo. Eg sa òg at me treng ein opera i landet, me treng eit nytt bygg. Det er ikkje ein opera verdig å ha det slik som dei har det nå. Det har me sett ved sjølvsyn ganske mange av oss. Då skal me, anten me kjem frå Oslo eller frå Rogaland, vera med og bestemma kvar Operaen skal liggja, korleis den skal sjå ut og kva den skal kosta. Nettopp me går inn for å få til noko, i motsetnad til Høgre, som kunne ha vore med og stemt subsidiært for noko anna enn Vestbanen. Nå er det mykje betre utgreidd enn det var for eit år sidan, nå ligg dei økonomiske rammene fast, og me koplar dette heilt ifrå anna veg- og byutvikling i Bjørvika-området. Det hadde òg Høgre hatt moglegheit til å støtta, men dei set seg berre ned når dei ikkje får det som dei vil. Endå så trygt grunna og utgreidd dette var, vil dei ikkje vera med. Så skuldar dei Senterpartiet for ikkje å ta ansvar! Me gjer nettopp det for å få til eit bygg, i motsetnad til Høgre.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-06-15:
I Nationen i dag gir flere senterpartirepresentanter uttrykk for sterk skepsis til Bjørvika, som deres egen statsråd har anbefalt subsidiært. Bakgrunnen synes å være håpet om at mange nye veimillioner vil bli tilgjengelig for Distrikts-Norge hvis Vestbanen blir valgt. Inga Kvalbukt gir faktisk inntrykk av at hun kan komme til å stemme imot Bjørvika. Det utløser to spørsmål. For det første: Har Senterpartiet gitt nye løfter om veimillioner? Og: Kan Unn Aarrestad forsikre oss at Senterpartiet i kveld vil sørge for flertall for den subsidiære løsningen som deres statsråd ønsker? Det siste kan være greit å vite under den videre debatten. Jeg må også spørre representanten Unn Aarrestad om kulturminnevernet. Medlemmer fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet skriver i en merknad følgende: «Etter disse medlemmers oppfatning kan det neppe tenkes andre utbyggingsformål enn et operahus som skal kunne rettferdiggjøre riving av stasjonsmesterbygningen og dermed utløse denne økonomiske gevinsten. Samtidig vil dette også åpne for en bedre eksponering av operahuset som monumentalbygg.» Det forutsettes også at Kulturdepartementet, av alle, skal iverksette en prosess for å oppheve fredningen av en del av bygningsmassen på Vestbanen. Det er første gang noe slikt skjer, og det er mildt sagt oppsiktsvekkende. Og kulturministeren skal føre an! Staten pålegger privatfolk over det ganske land å ta vare på vernede bygninger uten noen form for statlig økonomisk bistand. Ofte får eierne ikke engang lov å skifte en dørkledning, for ikke å si vinduer i boliger som de er nødt til å bo i. Når så staten selv ser muligheten til å spare noen millioner kroner på en milliardinvestering, så opphever man bare fredningen gjennom et enkelt vedtak. Ser ikke representanten Unn Aarrestad og Senterpartiet hvor galt dette blir? Og hvilken presedens vil dette kunne skape i framtidige saker, spesielt når man legger til grunn formålets høyverdighet, som skal være avgjørende for om et fredningsvedtak skal oppheves eller ikke?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-06-15:
Jeg oppfattet innlegget til representanten Aarrestad dit hen at halvparten dreide seg om en kritikk mot Arbeiderpartiet for at de har falt ned på Bjørvika-alternativet. Og så kom det en liten sekvens om at Senterpartiet fastslår at de også subsidiært ønsker å gå for det samme alternativet. Jeg føler at dette ikke henger på greip, så jeg kunne gjerne tenkt meg at representanten kunne klargjøre det litt. Representanten Aarrestad brukte også mye tid på dette med at en skal bruke vett og sunn fornuft i denne saken. Jeg har lyst til å utfordre representanten: Hvor langt er Senterpartiet og representanten Aarrestad villig til å gå i form av bruk av midler til opera? Jeg la også merke til at representanten var veldig opptatt av at styrking av regionopera og distriktsopera skulle gå parallelt med bygging av nytt operahus. Jeg har i et tidligere innlegg i dag vist til at vi ved et vedtak av Bjørvika-alternativet i dag vil få årlige kostnader på 550 mill. kr til opera. Vi vet også at i fjor, da proposisjonen ble lagt fram, var anslaget for opera i Bjørvika l,4 milliarder kr. Det har altså steget til 1,8 milliarder kr. Hvor langt er representanten Aarrestad villig til å gå før Senterpartiet tar i bruk vett og sunn fornuft i denne saken? Hvor langt er Senterpartiet villig til å gå etter hvert som vi nå får de store overskridelsene gjennom anslagene på Bjørvika-alternativet, hvis det blir et vedtak om det? Er de villig til å bruke 3 000 mill. kr, er de villig til å bruke 600 mill. kr i årlige utgifter til opera, eller er de åpne for å bruke sunn fornuft og vett, slik Unn Aarrestad selv la opp til?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-06-15:
Det som er helt klart, er at tilgjengeligheten til den nye operaen i Bjørvika i hvert fall ikke blir for folk flest. – Så har jeg fått sagt det. Det som egentlig fikk meg til å ta ordet, var min samfylking Arne Lyngstad, som hadde et innlegg hvor han presiserer at han var rettelig glad nå for at det blir en opera i Bjørvika. Og ved samme anledning presterer han å si at Fremskrittspartiet opptrer arrogant i forhold til subsidier. Jeg vil slå tilbake. Det er en arroganse uten like av representanten Lyngstad å overse alle de subsidiene som voksne mennesker får i dette landet. For å gå på det konkrete, det som gjelder opera, så vet vi at der er det pengesterke mennesker i 45 - 66-årsalderen som går. De har høyest utdannelse og høyest inntekt. De som går i den nye operaen eventuelt, hvis det blir et vedtak for Bjørvika, vil få subsidiert sin kulturinteresse med 1 500 kr hver gang de trer inn i den operaen, og det har representanten Arne Lyngstad fra Kristelig Folkeparti god samvittighet for. Der ser vi hvor langt vi har kommet. På den andre siden kan vi snakke om ungdom og deres interesser, som må spare og spinke i flere måneder for å få en opplevelse innenfor pop, rock eller lignende. Jeg hadde selv min sønn og flere kamerater fra Trøndelag på besøk her i Oslo for tre uker siden. De betalte hele opplevelsen selv, mens altså voksne, oppegående mennesker med store inntekter skal subsidieres i denne størrelsesordenen. En kinobillett koster i dag 50 kr. Hvis den hadde vært subsidiert like mye som en operabillett er i dag, ville den ha kostet 8 kr. Med den nye operaen ville den ha kostet 4 kr med de samme subsidier. En billett til en popkonsert koster i dag anslagsvis 230 kr. Hvis den hadde fått like store subsidier som en operabillett, hadde den kostet 37 kr. Jeg kunne ha fortsatt på denne regla over det hele og om det som gjelder alminnelige folk, som representanten Valle var opptatt av i stad, som vi skal nå fram til. Men de er altså nødt til å betale alle sine kulturelle opplevelser av egne oppsparte og hardt tjente penger. Det er arrogant av det norske storting at vi ikke på en måte prøver å innse at voksne mennesker kan betale for sine opplevelser selv. Når vi i tillegg vet at det i Operaen kanskje er anslagsvis 200 000 besøkende og det gjennomsnittlige besøk kanskje er 3,5 pr. person, er det et klart bevis på at vi her snakker om en smal kulturell gruppe.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-06-15:
Ett minutt er for lite til å oppsummere, men det er to ting jeg gjerne vil si til slutt i debatten. Det var først og fremst til statsråden, som påstod at Fremskrittspartiet har drevet et «uverdig spill» i denne saken. Det vil jeg si er en frekk påstand. Da kan ikke statsråden ha fulgt med i prosessen. Fremskrittspartiet stilte seg til disposisjon da proposisjonen ble lagt fram, og regjeringspartiene kontaktet oss. Ja, vi fikk til et resultat, men fortsatt lå det igjen 1,2 milliarder kr i statlige subsidier. Og det sa stortingsgruppen til Fremskrittspartiet nei til. Til Arbeiderpartiet: Det er kanskje ikke bare rykter det Grethe Fossum la fram om voteringsrekkefølgen. Men det Fossum sier indirekte, bekrefter bare at Arbeiderpartiets innsats, som de i denne debatten har lagt så stor vekt på i forhold til å få til et operavedtak, ikke er reell. Det dreier seg kun om en lokaliseringssak i Oslo.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-06-15:
Vi skal alle være med og bestemme hvor Operaen skal ligge, sier representanten Aarrestad. Men ikke Senterpartiet, for de sier samtidig: Det er det samme for oss hvor Operaen ligger. De vil altså ikke være med og bestemme dette. Har det gått representanten Aarrestad forbi at jeg i mitt innlegg gjorde oppmerksom på de 375 mill. kr i hittil beregnede ekstrakostnader som kommer ved å reise et bygg i Bjørvika i forhold til et identisk bygg på Vestbanen? 375 mill. kr representerer mer enn ti års bevilgninger til lokale og regionale kulturbygg. Men dette går altså distriktsparitet Senterpartiet inn for! Hvor har de tenkt å hente pengene fra? Skal det være fra distriktene? Det lurer jeg virkelig på. Senterpartiet er kjent for å være utmerkede hestehandlere, det er noe dette partiet kan. Men jeg er stygt redd for at denne hesten blir et tapsprosjekt, det må jeg si. Men det blir i tilfelle Senterpartiets hodepine. Jeg har også merket meg at representanten Aarrestad er veldig rask til å si at Fremskrittspartiet kobler seg ut. La det være helt klart at verken Senterpartiet eller Fremskrittspartiet kan koble ut Fremskrittspartiet i denne saken. Det ligger opp til at Fremskrittspartiet styrer Senterpartiet, og det må da virkelig være et problem for Senterpartiet. Synes ikke representanten Aarrestad det?
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-06-15:
Det er en fest å høre på Ågot Valle når hun beskriver Operaen og Operaens betydning, kulturen, utbredelsen over det ganske land, og hvor viktig dette er. Hun er den beste til å sette ord på det en hel komite mener. Jeg er hjertens enig, helt frem til vi kommer til plassering. Dessverre, for SV vil gå på tvers av alle faginstansers råd og dømme Operaen til et liv i Bjørvika, en løsning som vil redusere Operaens muligheter til å være akkurat en ressurs- og kompetansebase for distrikts- og regionaloperaen som SV forventer at den skal være, og som vi alle ønsker at den skal være. De går inn for en løsning som blir så kostbar at det med all sannsynlighet vil føre til mindre bevilgninger til operasatsing i hele landet for øvrig. Er det slik at SV i denne kulturpolitisk viktige saken setter hensynet til kulturen og Operaen selv i annen rekke, og fremdeles vil bruke operabygget som brekkstang for bydelsutvikling i Bjørvika? Ser ikke SV at kostnadene ved å utvikle Bjørvika kan bli så store at det muligens bare er boligkomplekser for millionærer som kan bli regningssvarende her? Og hvilken glede vil SVs velgere ha av at private investerer i boliger ved sjøen med en prislapp fra 10 mill. kr og oppover? Millionærene får det sikkert praktfullt der. Det kan bli en nydelig bydel, men det var vel kanskje ikke dette som var Arbeiderpartiets og SVs tanke bak hele bydelsutviklingen. Og hva vil det bety for Operaen om dette skulle bli nabolaget? Skal SV være med og på en måte øremerke Operaen til rikfolkets høyborg? Det er noe vi på den aller sterkeste måte tar avstand fra. For Operaen skal ligge der hvor alle mulige mennesker naturlig ferdes, og det gjør de på Vestbanen. Det er der det kulturelle tyngdepunktet i Oslo ligger, rundt øvre Karl Johan, fra Nasjonalgalleriet og nedover mot Vestbanen. Her har vi et kulturelt tyngdepunkt med institusjoner som har sine faste bygg, og de flytter ikke etter til Bjørvika. Oslo er ikke stor nok til to slike tyngdepunkt.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-06-15:
Det er ingen som betviler statsråd Lahnsteins glødende engasjement for kunst og kultur og hennes gode vilje, men som statsråd er hun innmeldt i en politisk og økonomisk virkelighet hvor hun dessverre gang på gang med gråt og tenners gnissel har måttet si nei til det hun har lyst til å si ja til, og skjære ned på det hun har lyst til å oppjustere. Slik er dessverre den politiske virkeligheten, og som kulturminister har hun ansvar for en helhetlig kulturpolitikk. Vi ser at selv om Senterpartiet liker å si at de slett ikke vil samarbeide med Carl I. Hagen og Fremskrittspartiet, er de nå veldig opptatt av å si at Fremskrittspartiet melder seg ut. Det går ikke an for noen å melde seg ut. Vi er alle her og deler ansvaret. Likevel ser vi altså i denne viktigste kulturpolitiske saken i Norge i nyere tid at statsråden legger seg flat for Carl I. Hagen, og i realiteten overlater til ham og hans parti å bestemme hvor operaen skal ligge og hvor meget den skal koste, til tross for at Fremskrittspartiet klart har sagt fra at de vil stemme slik at en opera skal koste mest mulig og få den dårligst mulige plassering i forhold til de aktuelle alternativene. Statsråd Anne Enger Lahnstein binder regjeringspartiene til å åpne for et «Lahnstein-sluk» i Bjørvika, som har like uforutsigbare kostnader som Romeriksporten hadde da den ble vedtatt, og dette i en tid da vi vet at det er andre nasjonale kulturinstitusjoner som har et skrikende behov for penger til rehabilitering og opprustning – behov som ikke kan utsettes i årtier. Jeg nevner Nasjonalbiblioteket, Nasjonalgalleriet, det gamle universitetsbygget og kirker som holder på å falle i hodet på folk. Høyre vil være med på å bevilge det som det koster å få et topp bygg på Vestbanen. Vi unner Operaen det aller beste. Hvorfor i all verden skal vi da velge det dyreste og det nest beste? Det kan ikke Høyre forstå. Kanskje statsråden kan forklare meg det?
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-06-15:
Jeg trodde at det meste var sagt nå, men det var før Fremskrittspartiet begynte å slå ut håret – hadde jeg nær sagt. Jeg er en rå populist, uttalte Jan Simonsen da han gikk inn i kulturkomiteen. Han har fortsatt med å være en rå populist, og han har oppdratt sine etterfølgere i kulturkomiteen i tråd med det. Men jeg, som høreapparatbruker, vil ha meg inderlig frabedt å bli dratt inn som argument for Fremskrittspartiets populisme. Egenandelen for et høreapparat ligger under prisen på en operabillett. Jeg tror det er mange høreapparatbrukere som er veldig glade for at høreapparatet gir dem en noe bedre mulighet til å nyte den opplevelsen det er å være i en opera. Siden vi først skal snakke om hørselshemmede, kan jeg fortelle representanten Simonsen at for en hørselshemmet er det å være i Operaen – og ta inn musikken, dansen, fargene, bevegelsen, hele stemningen – en strålende, storartet opplevelse som ikke kan erstattes av TV, CD-er eller noe annet. Er det noen som har behov for å kunne oppsøke Operaen, og for at Operaens billetter ligger på et kostnadsnivå som gjør en operaopplevelse tilgjengelig for normale mennesker med normal inntekt, så er det de hørselshemmede. Så bruk ikke hørselshemmede i din populistiske profilering mot kultursatsing i Norge! Det tror jeg du får hele Norges hørselshemmede-gruppe mot deg på.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-15:
Jeg er glad for at vi er enige om at satsing på kultur er viktig. Så har jeg også med meg i bakhodet at SV vil bruke mer penger på kultur, slik at vi kan få en kulturutvikling i hele landet. Det er slik at bare 0,7 pst. av statsbudsjettet går til aktiviteter over Kulturdepartementets budsjett, og det syns vi ikke er særlig verdig for en kulturnasjon. Jeg er også glad for komplimentene. Og jeg må si at jeg ble spesielt glad i fjor da representanten Inger Stolt-Nielsen filleristet Fremskrittspartiet for manglende kultursatsing. Det var det også en fryd å høre på. Så sier hun at alle faginstansers råd er at Operaen skal bygges på Vestbanen. Det er slik at det også innen kulturlivet og blant arkitekter er uenighet om hvor det gis best uttelling. Jeg kan godt skjønne at folk ikke ser for seg Bjørvika i dag som den ideelle plassen for Operaen. Men tenk noen år framover i tida – da ligger Operaen der, feiende flott, synlig, slik at vi sier at kunst og kultur er viktig. Jeg er ganske sikker på at de neste generasjoner vil takke oss for at vi la Operaen akkurat der – hvis det blir resultatet. Og det håper jeg det blir! Så sier representanten Stolt-Nielsen at vi må bare legge Operaen der folk ferdes. Nå tror og vet jeg at folk ferdes akkurat i området rundt Bjørvika, og det ferdes masse folk der. Det er også et naturlig samferdselspunkt. Men jeg er ganske sikker på at når vi først legger Operaen der, vil resten av utviklingen komme av seg sjøl. Og så har vi altså virkemidler i politikken hvis vi ønsker det, og kan legge til rette for at det går an å bygge rimelige boliger slik at vanlige folk kan bo i området.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-15:
Jeg vil gi kulturministeren ros for at hun tok ballen i fjor og jobbet skikkelig med saken, slik at det gikk an å legge fram en proposisjon som gjør det mulig å ta en beslutning i dag. Den rosen skal hun absolutt ha. Jeg har et spørsmål. Når representanten fra Høyre innfører ordet «Lahnstein-sluk» og framstiller det som om en opera i Bjørvika vil bli et slukprosjekt, vil jeg utfordre statsråden på dette: Er det ikke slik at en opera i Bjørvika eller på Vestbanen representerer under 1 pst. av de statlige investeringene i denne perioden? Så til det som går på innhold og planen som statsråden omtalte. Regjeringa har lagt fram en proposisjon som inneholder en plan for formidling av opera. Jeg blir litt bekymret for hva statsråden egentlig mener. Er utelatelsen av ordene «produksjon» og «utvikling» en glipp? Jeg går ut fra at det som skapes utenfor Oslo, skal gjøres tilgjengelig for andre deler av landet også. Men er ikke statsråden enig i at skaping og nyskaping av musikk, dramatikk og dans utenfor Oslo må utvikles nå, og at den kreative infrastrukturen for at dette skal bli et skikkelig løft, må utvikles nå? Jeg vil også utfordre statsråden på hennes syn på regionopera. Det er jo ikke etablert noen regionopera ennå. Skal etablering av regionopera vente til operahuset står ferdig? I det hele tatt: Hvorfor skal man vente med ferdigstillelsen av arbeidet med en helhetlig plan inntil ferdigstillelsen av operahuset? Er det ikke et mer fornuftig forslag det SV har?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-15:
Jeg blir ganske imponert over hva Fremskrittspartiet kan klare å bruke 0,6 pst. av de statlige investeringene i hele denne perioden til. Bygger man ikke en opera for statlige penger, da er det ikke grenser for hva slags oppgaver en kan løse. Jeg registrerer Fremskrittspartiets heroiske og populistiske kamp mot operaprosjektet. Og så sier Jan Simonsen at egenandelene til høreapparatene har økt, samtidig som vi subsidierer dem som går i Operaen. Hva gjorde Fremskrittspartiet i fjor da de virkelig hadde hånda på rattet og kunne styre budsjettet? Resultatet av det var at egenandelene økte. Så kan vi godt snakke om prioriteringer. Jeg vil gjerne være med på å diskutere bruken av 12 milliarder fellesskapskroner til fregatter. Jeg vil gjerne være med på å diskutere IT Fornebu, som etter modellen til Fremskrittspartiet koster fire operahus. Fremskrittspartiet har et ganske forunderlig kultursyn, om de i det hele tatt har noe. Argumentasjonen går på at Operaen er for fiffen. Men hvis en ser på den blomstrende interessen, blir denne argumentasjonen feid til side. I mitt innlegg refererte jeg til Aftenposten på søndag, der vi kunne lese om taxisjåføren som deltok med liv og lyst i opera. Opera er for alminnelige folk. Fremskrittspartiet er imot subsidiering av kunst. Det betyr at det blir ikke tilgjengelig for alminnelige folk med alminnelige inntekter. Hvorfor skal alminnelige lønnsmottakere fratas muligheten til å gå i opera? Det vil jeg gjerne ha et svar på.
Terje Johansen (Venstre), 1999-06-15:
Regjeringen fremmer forslag om godkjenning av fusjonsplan for fusjon mellom Den norske Bank og Postbanken. Alle komiteens medlemmer støtter Regjeringens forslag, med unntak av medlemmet fra SV. Jeg vil her innskrenke meg til å angi to hovedgrunner til at det er såpass bred enighet om dette. For det første trenger Postbanken en partner på grunn av sin noe spesielle innlånssituasjon, og DnB er en god partner med dette for øye. Det andre jeg vil trekke fram er at Norge trenger sterke finansinstitusjoner, og faren for utenlandske oppkjøp via fusjoner er betydelig. I Sverige og Danmark prises finansinstitusjoner til det dobbelte av hva norske finansinstitusjoner prises til, og det betyr at det å fusjonere inn norske banker, ved aksjeutstedelser, som jo betyr å trykke penger, kan utføres til halve prisen i Norge via svensker og dansker. Det er derfor viktig å bevare sterke, nasjonale finansinstitusjoner med hovedkontor i Norge. På dette grunnlag fremmer jeg komiteens tilråding.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-15:
Jeg vil ikke bruke min tid her på Arbeiderpartiets historie. De har sikkert en ganske god historie, forstod jeg på replikken, når det gjelder fredede bygninger. Jeg har faktisk sjekket dette, for jeg har fått dette spørsmålet en gang tidligere fra Grethe G. Fossum. Det er slik at det er én administrativ fredet bygning som har måttet vike, og det var det gamle militærhospitalet, som måtte rives da man bygde Regjeringskvartalet på 1950-tallet. Men jeg vet ikke om det er så viktig å trekke den typen paralleller. Jeg har sagt at stasjonsmesterbygningen bør kunne vike hvis det er for å bygge et monumentalt operabygg på Vestbanen. Det vil gi en slik bygning bedre plass. Det vil åpne mot sjøsiden. Det lå faktisk inne som én mulighet da det var snakk om arkitektkonkurranse i den forrige proposisjonen jeg la fram. Den gangen – i fjor – gikk Stortinget imot det. Jeg konstaterer at det nå er sentrumspartiene og Høyre som åpner for dette. Det er altså ikke flertall for det, slik jeg leser innstillingen, men jeg har sagt at i en vanskelig avveining i en så stor og viktig kultursak som et nytt operahus er for nasjonen, må en bygning fra 1917 kunne vurderes å måtte vike selv om den er fredet.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-15:
Jeg har registrert med glede at Høyre har støttet opp om operasaken, og at man støtter opp om et nytt operahus. Men den raljeringen som jeg nå hørte fra Høyre, stemmer ikke med det inntrykket jeg har av et seriøst parti som forsøker å støtte opp om operasaken. Det er mange uløste oppgaver – det er Nasjonalgalleriet, det er Nasjonalbiblioteket, det er Tullinløkka og det er Middelaldermuseet. Men vi har altså prioritert Operaen, for det har vi arbeidet med i hundre år her i landet, og det er på tide at vi får det bygget på plass. Det er nå slik at vi har en mulighet til å fatte et vedtak. Som Unn Aarrestad sa i stad, er ikke dette første gangen man behandler operaspørsmålet her i salen. Det har skjedd gang på gang, og aldri har dette stortinget greid å samle seg om et sted. Og hva gjør Høyre i dag? Jo, de snakker fint om operasaken, og så velger de altså å stemme mot det som til syvende og sist blir resultatet. Det synes jeg er et litt skuffende engasjement i operasaken. Jeg la merke til at Stolt-Nielsen mente at det kanskje ikke skulle ha vært fremmet noen ny operaproposisjon, at vi skulle ha ventet til neste stortingsperiode, kanskje neste deretter igjen. Det har aldri vært noe veldig sterkt folkekrav om å bygge ny opera, men ansvarlige kulturpolitikere og finanspolitikere for den saks skyld må ta ansvaret for dette når vi sitter her, og kanskje også ta noen belastninger. Men det fortjener dette landet. Det vil kommende generasjoner takke oss for at vi gjør. Vi kommer i dag i en situasjon hvor Høyre vil stemme mot å bygge ny opera – der det blir.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-15:
Jeg tror nok at Ågot Valle og jeg er enige om hvor vi vil hen, men at representanten fra SV er noe mer utålmodig. Jeg tror vi kommer til å trenge den tiden vi har lagt opp til, at dette arbeidet skal være klart i forbindelse med at operahuset står ferdig. Vi har hvert år i forbindelse med budsjettet dette inne som en del av budsjettproposisjonen og bevilgningene. Vi får hele tiden også være klar over det presset som ligger i Stortinget for å få det klarere fram, og arbeide hvert år med proposisjonene. Men den tilslutningen jeg har fått fra flertallet i Stortinget til framdriften av den store planen som vi har beskrevet i operahusproposisjonen, er jeg fornøyd med. Når det gjelder operahusets totale andel av offentlige byggeinvesteringer, tror jeg den er på ca. 0,6 pst. De som legger alle frustrasjoner og alle uløste oppgaver på et operabygg, har en takknemlig oppgave, jf. det jeg sa i stad om at det ikke er noe folkekrav. Men jeg syns dette er noe vi har råd til. Vi har ikke råd til å la være. Det ble nevnt her i stad hvor viktig kulturen, kunsten og kulturbyggene er for en nasjon. I Riga var det første de gjorde da de fikk sin frihet, å bygge opp operaen, til ganske mye penger. Når det gjelder «Lahnstein-sluk», registrerte jeg det begrepet. Jeg hadde aldri anbefalt en subsidiær stemmegivning på Bjørvika hvis jeg ikke trodde det ville bli en god løsning. Jeg mener at det er usikkerhet knyttet til det, det er også beskrevet. Men jeg tror dette kan bli et praktbygg, selvfølgelig, og jeg mener at de premissene som nå er slått fast også av flertallet her i dag, er premisser som vil holde.