Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2009-02-05:
La meg først takke interpellanten for å ha tatt opp «Responsibility to Protect» til debatt. Jeg kan slutte meg til praktisk talt alt som Vallersnes sa. Som utenriksministeren startet med, er det dessverre slik at vi har ganske mange eksempler også i nyere tid på regimer som har begått bestialske overgrep mot egen befolkning mens verdenssamfunnet – det inkluderer dessverre FN – har stått passive som tilskuere. La meg nevne noen eksempler. Den 11. juli 1995 stod FNs styrker hjelpeløse og så på at 7 000 bosniere regelrett ble likvidert – kanskje den mest grusomme massakren i borgerkrigene på Balkan. Styrkene hadde ikke mandat til å gripe inn, og i mange år etterpå var FN-operasjoner i miskreditt på grunn av dette. NATO intervenerte, og NATO tok også på seg ansvaret for stabiliseringsstyrkene i Bosnia og Kosovo. Den amerikanske, demokratiske politikeren Richard Holbrooke forhandlet fram Dayton-avtalen. Den kanskje største unnfallenheten fra verdenssamfunnets side skjedde under folkemordet i Rwanda. Her ble det såkalte suverenitetsargumentet hovedsakelig brukt som unnskyldning for å slippe å ta den risikoen som en intervensjon ville innebære. Går vi lenger tilbake, har vi andre problematiske eksempler. Det kanskje største og mest grusomme folkemordet i nyere tid stod Pol Pot-regimet i Kambodsja for. Verdenssamfunnet var passive tilskuere til at halvparten av landets befolkning ble drept. Til slutt intervenerte Vietnam og befridde Kambodsja for folkets lidelser, med katastrofale konsekvenser for Vietnam som ble frosset ut for å ha brutt suverenitetsprinsippet og invadert et naboland. I dag skjer det en humanitær katastrofe i Sri Lanka. Regjeringen bryter folkeretten ved ikke å slippe inn hjelpeorganisasjoner og forsyninger. Bare ettertiden vil vise oss om det var et folkemord vi var vitne til. Så litt problematisering: Enda vanskeligere er faktisk den langsomme utpiningen av eget folk som Robert Mugabe driver med i Zimbabwe. Hva har vi gjort for å hindre katastrofen i Zimbabwe? Ifølge «Responsibility to Protect» er forebygging veldig viktig. Jeg tilhører en generasjon som i sin tid gikk i demonstrasjonstog for både Zanu og Patriotic Front. Har vi i tilstrekkelig grad forsøkt å forebygge den ødeleggelsen av et land og et folk som Mugabe bedriver? Og gjelder «Responsiblity to Protect» i et tilfelle som Zimbabwe? Hva er egentlig forbrytelser mot menneskeheten? Det var en milepæl for FN da toppmøtet i september i 2005 vedtok «Responsibility to Protect». Som det har blitt nevnt tidligere, var det fire forbrytelser som ble anerkjent som grunnlag: folkemord, krigsforbrytelser, etnisk rensing og forbrytelser mot menneskeheten. Men så vidt jeg vet, var det en rekke av de opprinnelige kriteriene den daværende generalsekretær Kofi Annan hadde lagt til grunn, som ikke ble vedtatt på toppmøtet. Nåværende generalsekretær, Ban Ki-Moon, har påpekt viktigheten av å anvende begrepet riktig på relevante prosesser. Det betyr en snever forståelse av når begrepet skal tas i bruk. Når FN skal behandle videre «Responsibility to Protect», er det etter min oppfatning viktig å understreke hvor viktig kompromisset fra toppmøtet i 2005 er. Det er viktig med fokus på folks rett til beskyttelse. Det inkluderer også aktiv forebygging – konfliktforebygging, humanitær hjelp, langsiktig bistand og en systematisk oppbygging etter en konflikt eller en borgerkrig. Til slutt. Ved en gjennomgang av «Responsibility to Protect» må det også tas hensyn til Sikkerhetsrådsresolusjon 1325 fra 2000, om kvinner, fred og sikkerhet. Resolusjon 1325 setter bl.a. krav om kvinners deltakelse i fredsprosesser, i forhandlinger og i konfliktforebygging, men også om økt andel av kvinner i fredsbevarende styrker og i humanitære oppdrag. Kvinner rammes særlig hardt i voldelige konflikter. Deres innsats for fred og utvikling blir ofte marginalisert. Derfor er det viktig å ha med seg også dette i det videre arbeidet.