Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2012-10-04:
Gjennom første del av denne debatten har vi fått bekreftet de avklaringene som norsk politikk nå ser: Et tydelig rød-grønt alternativ på den ene siden og en samlet opposisjon mot denne regjeringen. Det er helt greit, det er en bra avklaring, og det tyder på at folk ved neste valg vil få et grunnleggende verdivalg og et valg som er retningsgivende. Spørsmålet er ikke da om landet er perfekt. Er det noen som påstår det? Det er det selvsagt ikke. Spørsmålet er ikke da om regjeringen eller Arbeiderpartiet ikke har gjort feil. Selvfølgelig har vi det. Men som min utmerkede kollega Martin Kolberg pleier å si: I Arbeiderpartiet forlot vi idéen om at samfunnet var bygget ferdig én gang for alle i 1927. Selvsagt er ikke alt perfekt, selv etter at Jens Stoltenberg har vært statsminister i åtte år i det fantastiske landet Norge. Men vi kommer likevel ikke unna at resultatene taler for seg. Jeg hadde ikke tenkt å bruke så mye tid på dette, men jeg må si at jeg blir relativt skremt når Høyres leder bruker en god del av sin taletid på å omtale de skattekuttene som høyrepartiene nå foreslår – Høyre på ca. 25 mrd., litt avhengig av hvordan du regner, og Fremskrittspartiet på 100 mrd. Det sies at det er nærmest småpenger i den store sammenhengen og at det nesten ikke har noe å si om du velger dét eller dét, fordi handlingsrommet har økt så kraftig, sier de. For det første er de tallene Høyres leder bruker, feil. Selv med det Høyre omtaler som nye idéer og bedre løsninger, kommer du ikke utenom prisstigningen i samfunnet. Du må ta høyde for det. Da er det reelle handlingsrommet til dagens regjering – målt i disse årene regjeringene Stoltenberg har styrt – ca. 140 mrd. kr. Så antar jeg at også høyrepartiene mener at vi skal dekke folketrygdens økte utgifter. De har i samme periode økt med ca. 50 mrd. kr. Da er vi nede på under 100 mrd. Og da er det store spørsmålet: Mener ikke høyrepartiene at det er relevant å spørre om det er en sammenheng mellom å bruke f.eks. Høyres opplegg, med 25 pst., en fjerdedel, av det reelle handlingsrommet på skattekutt – mest til dem som har mest fra før – og Fremskrittspartiets opplegg, der hele handlingsrommet er gått med i dragsuget i skattekuttenes ånd før man har begynt å tenke på å satse på ny og bedre velferd. Hvis ikke dette er et grunnleggende skille i norsk politikk, hvor folk kan stille seg på den ene eller den andre siden og si at i landet mitt synes jeg det er viktigst at vi satser på fellesoppdragene i samfunnet, fellesinvesteringer og ikke mer privat velstand til hver og en av oss, så forstår ikke jeg noe. Det er den ene veldig grunnleggende tingen. Det andre dette valget vil handle om, er trygg økonomisk styring eller mer hjemmesnekrede alternativer eller økonomiske eksperimenter. Jeg er gjerne med på å diskutere både innholdet i handlingsregelen og andre ting, men det er ikke det som er saken. Saken er at det er viktig at man har en regel og at et flertall i Stortinget over lang tid har tort å stå ved den. Det har gitt tillit til alle som sitter på utsiden av dette landet – og i landet vårt – og titter inn på Det norske stortinget: Hva har de tenkt å gjøre med alle disse pengene? Jo, de har faktisk en plan, de har en regel. Det har skapt tillit, og det har skapt grunnlaget for å kunne styre i den økonomiske politikken. Her er altså skillene fortsatt helt fundamentale mellom alle dagens regjeringspartier, men også langt inn i det alternative, men problemet er at f.eks. Høyre har Fremskrittspartiet på slep i den økonomiske politikken, og da blir det krevende. Her er det et grunnleggende retningsvalg. Skal vi stå på den kursen som regjeringen har styrt etter i syv år: Trygg økonomisk styring og forventninger om at det er tillit til det systemet man har laget? Eller skal vi prøve noe nytt fordi det er så spennende i et rikt land å gjøre det? Jeg synes ikke det. Dette er et tydelig verdi- og retningsvalg. Skal vi i næringspolitikken fortsette å videreutvikle det aktive eierskapet og eie en del av de viktige, nasjonale bedriftene og interessene i fellesskap, eller skal vi selge? Vi mener det første. Høyrepartiene mener at vi skal selge – selge ut i en skala som Norge aldri vel har sett tidligere. Vi snakker om opp mot 70 mrd. kr i statlig nedsalg. Det finnes ikke den type kapital i landet. Jeg vet hvem som kommer til å kjøpe det. Det er utlendinger og andre med store eierinteresser som vil inn i disse selskapene som skaffer staten store inntekter, og som er viktige for et nasjonalt eierskap. Det er også et veldig viktig skille. Så til dem som nå prøver å late som om denne debatten ikke teller, at det er nesten litt hipp som happ nå hvem man velger, vil jeg si at det er ikke sant. Jeg er helt sikker på at vi i løpet av det neste året vil få fram dette på en grundig måte, og jeg er glad for at dette kan være startskuddet på et slikt viktig retnings- og verdimessig valg.