Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
La meg få lov til å starte med å gratulere statsministeren med å ha lyktes med en utvidelse av regjeringen og med å ha fått med seg ytterligere et høyreparti i regjeringen. Hun har ikke kommet helt i mål med sin drøm om en firepartiregjering, men regjeringen teller nå i hvert fall tre fullblods høyrepartier. Det bærer også den politiske plattformen preg av. Jeg er enig med regjeringen i at kommunene er en av bærebjelkene i folkestyret og velferdssamfunnet. De fleste innbyggerne i Norge bruker de kommunale eller de fylkeskommunale velferdstjenestene hver eneste dag – barn i barnehage og skole, ungdom i videregående opplæring, nybakte foreldre på helsestasjonen og eldre som trenger en sykehjemsplass, har bruk for en fastlege eller har behov for omsorg hjemme. Derfor prioriterer Arbeiderpartiet en styrket kommuneøkonomi og en økt satsing på gode skoler, trygg eldreomsorg og gode helsetjenester, foran alle de store skattekuttene til dem som har mest fra før. Denne regjeringen styrer mot en lærerkrise i store deler av landet. Da er det feil oppskrift å avskilte de lærerne vi har. Da kreves det en satsing på å få flere lærere. Tidligere i dag hørte vi representanten Helleland, som var opptatt av å framheve at Norge er et av verdens beste land å bo i, jeg tror til og med han sa at det var det beste. Nøkkelen til den suksessen er at det er små forskjeller mellom folk, og det har ikke kommet av seg selv. Det er et resultat av en vilje gjennom mange tiår etter andre verdenskrig til å bruke politiske virkemidler for å utjevne urettferdige forskjeller mellom folk. En likeverdig rett til utdanning er en av de aller viktigste forutsetningene. Det at alle i Norge har muligheten til en gratis skole, er en politisk prioritering. Vi har i dette landet bygd en felles, offentlig skole, med tilpasset opplæring for den enkelte. Det er utjevnende i seg selv. Barnehageløftet er et annet eksempel – et offentlig tilbud med maksimalpriser som sikrer likeverdige tilbud til alle barn over hele landet, og en god forberedelse til skole og resten av livet. Det finnes mange flere eksempler på politiske valg og prioriteringer. Det viktige i denne sammenhengen er at det som kjennetegner løsningene, er at det er universelle tilbud. De er innenfor økonomisk rekkevidde for alle, de er likeverdige, uavhengig av hvor man bor i landet, eller hvilke andre forutsetninger man har. Det gir alle en mulighet til å realisere sine ambisjoner og talenter og til å nå sine drømmer og mål – det er ikke bare noe som er de få forunt, som har den største lommeboka. Det er løsninger som er gode ikke bare for den enkelte, det er også gode løsninger for landet, for fellesskapet. Med politiske virkemidler og bruk av offentlige løsninger har vi bygd stein på stein for å skape det representanten Helleland omtalte som verdens beste samfunn. Vi har brukt kommersielle interesser, marked og offentlige løsninger i skjønn forening som virkemidler, alt etter hva som ga de beste løsningene. Og det er her regjeringen med de tre høyrepartiene skiller lag med Arbeiderpartiet. I erklæringen slår regjeringen fast at de vil sikre like konkurransevilkår mellom offentlig og privat sektor, fordi de vil ha flere private inn på fellesskapets arena. Der andre partier har et pragmatisk forhold til private tilbydere innenfor offentlig sektor, har denne regjeringen tilsynelatende en ideologisk tilnærming til spørsmålet. Markedet og det å legge til rette for kommersielle interesser er ikke lenger et virkemiddel for å bygge et samfunn. Det er blitt et mål i seg selv. Det er om å gjøre å få et marked ut av flest mulige sektorer. Det er om å gjøre å skape muligheter for å tjene mest mulig penger på å yte grunnleggende velferdstjenester som har sikret sosial utjevning mellom folk. Samtidig som regjeringen gjør det, legger man tydeligvis opp til et løp der man ikke vil forplikte seg til å styrke kommuneøkonomien for å videreutvikle det viktige velferdstilbudet som kommunene yter, og som er grunnlaget for det som er omtalt som verdens beste samfunn i dag. Det finnes ingen slike forpliktelser i plattformen. Det som finnes, er muligheter for å stramme inn kommunenes muligheter til å bruke eiendomsskatt til å videreutvikle lokalsamfunn. Regjeringen fortsetter på mantraet om at strukturelle endringer for å øke produktiviteten er veien å gå, men man avklarer ikke hvilke gevinster det faktisk vil gi. Landet står overfor flere store utfordringer. Mange av dem berører i sterk grad kommunene. Det er i kommunene folk bor og lever sitt liv. Det er kommunene som er den viktigste aktøren for å sikre grunnleggende tilbud som skole for alle, helsetjenester og trygg omsorg. Da er ikke svaret politikken til en regjering som betrakter velferdstjenester først og fremst som en potensiell markedsplass. Da trenger vi en satsing på og en styrking av fellesskapsløsninger for alle, en plan for å bygge verdens beste samfunn videre.