trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Arbeiderpartiet er en frihetsbevegelse. Vi arbeider for like muligheter. Fra talerstolen i går fastslo Jonas Gahr Støre at Høyre-regjeringens politikk fører til svakere fellesskap og økte forskjeller. Det er dessverre godt synlig også i norsk høyere utdanning. La meg ta noen eksempler – først internasjonalisering. Kunnskapen er global. Internasjonalisering er en forutsetning for god høyere utdanning, men hva skjer i Norge? Etter at Høyre og Fremskrittspartiet la ned kvoteordningen for utviklingsland, kommer det færre utenlandske studenter hit. Tallet på studenter fra utenfor EØS-området, ikke minst fra utviklingsland, har gått betydelig ned. De som nå kommer til Norge for å studere, er gjennomgående rikere, og de kommer fra bedre stilte land enn før. De afrikanske studentene er nesten helt borte. Så hevet Høyre-regjeringen terskelen for utenlandsstudenter ytterligere da de økte visumavgiften for internasjonale studenter med 65 pst. fra januar i år. Dette svekker særlig mulighetene for dem som ikke har mye midler fra før. Arbeiderpartiet står for en annen politikk. Vi står for internasjonal solidaritet og lik rett til utdanning. Vi vil ha mangfold. Norsk høyere utdanning berikes av studenter utenfra, ikke minst fra utviklingsland. Vi vil åpne for viktig kompetanse og erfaring. Vi ville aldri ha gått med på den snikinnføringen av skolepenger som Venstre lot passere da de salderte budsjettet med økt studentvisumgebyr. Et annet eksempel på økende skjevhet under denne regjeringen er innenfor velferdsstatens profesjoner. Noen fag og yrker er i ferd med å bli totalt kvinnedominert, som psykologi. Innen noen fag har man sett at man med fordel kunne rekruttere bredere, f.eks. medisin. Da er det et paradoks at Høyre-regjeringen hindrer lærestedene i å motvirke økende skjevhet. Hvorfor tviholder regjeringen på karakterer som et så dominerende kriterium, med alle de svakhetene det har, særlig innenfor profesjonsutdanningene? For Arbeiderpartiet er dette veldig enkelt. Vi bygger kunnskapsnasjonen Norge på bred deltakelse i forskning og høyere utdanning – for bedre verdiskaping, mer vekst og mer velferd.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Nærpolitireformen skulle styrke lokalt politiarbeid og gi mer tilgjengelig politi over hele landet. Jeg har vært opptatt av tilgjengelig politi siden lensmannskontoret i hjemkommunen min ble nedlagt og Follo politidistrikt ble etablert som en prøvestein for politireformen. Follo-politiet fikk aldri de nødvendige ressursene til lokal bemanning, og tilliten til politiet i Follo sank. Klok av skade leverte jeg derfor en høringsuttalelse på vegne av kommunestyret der vi ba om at de frigjorte ressursene måtte gå til bedre og mer lokalpoliti. Det skjedde aldri. Det nye Øst politidistrikt, som består av Follo, Romerike og Østfold, ligger langt bak målet om to politifolk per 1 000 innbyggere. Politimesteren har gått ut og sagt at han er bekymret for finansieringen. Politiet klarer ikke oppgavene sine. Mange saker blir liggende uten å bli etterforsket, og det køer seg opp i Follo tingrett. Høyreregjeringen lovte mer politi der folk bor, men brøt dette løftet allerede i statsbudsjettet for 2018. De kom ikke med flere politistillinger, men har underfinansiert politidistriktene. Dette er et brudd med forliket om reformen. Nærpolitiet er ikke styrket. Reformen mangler lokal forankring. Det var nettopp dette folk fryktet og politiet var bekymret for da de svarte på spørreundersøkelsen om politireformen. Jeg kan huske at justisministeren fra Fremskrittspartiet svarte i 2017 at han trodde nok folk ville bli tryggere på reformen når de begynte å se resultatene. Nå ser vi resultatene. Folket hadde rett. Det er minst politi i noen av de tettest befolkede områdene i Norge. Da er det urovekkende, som representanten Jonas Gahr Støre sa til Dagsavisen den 2. oktober, at det eneste høyregjeringen sier i trontalen om politireformen, er at den skal videreføres, mens både politiet og kommunene fortviler over situasjonen. Arbeiderpartiet ville ikke gjort det på denne måten. Vi ville tatt oss tid til å gjennomføre reformen på en ordentlig måte, lyttet til folk, politi og lokalpolitikere og justert kursen når det var nødvendig. Vi vet at synlig politi er viktig for tillit, forebygging, tilgjengelighet, beredskap og responstid. Det er alvorlig at denne bærebjelken for politiet undergraves.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Representanten Tybring-Gjedde kritiserte i sitt innlegg Arbeiderpartiet, slik hun bruker å gjøre. Blant annet tok hun opp kompetansekrav, der Høyre ser ut til å synes det er vanskelig at det bare er regjeringspartiene selv som synes det er en god idé å avskilte lærerne i skolen. Så må jeg si at det at Arbeiderpartiet ikke prioriterer skole, er en freidig påstand. I VG-oppslaget hun refererer til om Arbeiderpartiets viktigste saker foran kommunevalget, sa Jonas Gahr Støre bl.a. at Arbeiderpartiet vil be alle kommunene prioritere aktivitetsskolen. En annen viktig ting er at han varsler en stor satsing på 3–4 mrd. kr mer til kommunene. Mye av grunnen er at vi skal oppfylle de løftene vi har når det gjelder skole. Her er det opposisjonen som driver fram politikken, ikke omvendt. Når det gjelder tidlig innsats, har Høyre flere ganger stemt ned våre forslag om en lese-, skrive- og regnegaranti. Dette forslaget var vi ute med lenge før Høyre kom med sin plikt til tidlig innsats.
Hårek Elvenes (Høyre), 2018-10-04:
Senterpartiet og Arbeiderpartiet har brukt trontaledebatten til å felle en dom over politireformen og karikere situasjonen i norsk politi. Glemt er utgangspunktet. Glemt er utgangspunktet for politireformen, som fortalte at vi hadde store forskjeller i Politi-Norge som spesielt hadde rammet polititjenestene i distriktene. Glemt er at organiseringen av norsk politi faktisk er et hinder for å kunne levere bedre polititjenester. Glemt er også det faktum at kun 85 lensmannskontor og politistasjoner hadde muligheten til å stille en politipatrulje, av hele 354 politistasjoner. Politireformen kan ikke brukes som en forklaring på de utfordringene man til enhver tid står overfor i norsk politi. Har man problemer i straffesaksbehandlingen i enkelte politidistrikt, må man inn i det konkrete tilfellet og se hva årsaken til det er. På samme måte er ikke flere ressurser alltid løsningen på enhver oppdukkende utfordring i norsk politi, som Politiets Fellesforbund har en tendens til å framstille det som. I går opplevde vi en milepæl i Stortinget. Senterpartiet, ved representanten Toppe, omtalte faktisk sentralisering i positive ordelag. Representanten var inne på at i enkelte tilfeller måtte man samle de faglige ressursene i helsesektoren for å kunne gi et bedre helsetilbud. Det er akkurat samme situasjonen i politiet. Kriminaliteten er blitt så kompleks og krevende at man må kraftsamle de faglige miljøene for å kunne håndtere organisert kriminalitet, it-kriminalitet, svindel på nett, identitetstyveri. Skapsprengeren er faktisk borte i Bygde-Norge. Politidirektøren framhevet på en høring om objektsikring her i Stortinget forleden at det har vært gjennomført «et enormt beredskapsløft» i norsk politi. Det har hele kongeriket glede av. Samtidig viser innbyggerundersøkelser at 95 pst. av befolkningen er fornøyd med polititjenestene og føler seg trygg. Dette henger sammen. Det henger sammen fordi vi har styrket de nasjonale beredskapsressursene. Nytt beredskapssenter bygges, og nye politihelikopter kjøpes. Beredskapstroppen er økt med 50 pst. Politidistriktene har fått nye pansrede kjøretøy, og nå kan faktisk 1 200 politibetjenter håndtere skarpe situasjoner. Det er en dramatisk forbedring i forhold til få år tilbake. Den utviklingen som opposisjonen beskriver for norsk politi og tryggheten i samfunnet, stemmer ikke med det som denne regjeringen har levert politisk, eller hvordan folket der ute oppfatter dette.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-10-04:
VG har gjennom en serie artikler den siste uken hatt fokus på hvordan seksåringene har det i skolen, og overgangen mellom barnehage og skole. Disse artiklene er nedslående lesning. Lærerne slakter skolen for de yngste. For lite lek og for mye stress og teori er lærernes harde dom. Barnepsykiatere, forskere og lærere forteller om hvordan prestasjonspress og timevis med stillesitting allerede fra første klasse skaper frykt og skolevegring. SV har ved gjentatte anledninger prøvd å hamre inn hvordan og hvorfor vi må skape en mer praktisk og variert skoledag, ikke bare for seksåringene våre, men for alle ungene i skolen: en skole med nok lærere, med tid til å se og følge opp hver enkelt elev en skole som er praktisk og variert en skole med tid til lek og fysisk aktivitet en skole som sørger for at ungene våre får spise et sunt måltid i løpet av dagen en skole der ungene får hjelp til leksene og kan ha fri når de kommer hjem Dette er det SV kaller for heldagsskolen, og som politikere både fra høyre- og venstresiden ynder å kritisere. Men nå gidder ikke elever, foreldre og lærere være stille lenger. Et opprør vokser i styrke. Både Kristin Clemet og kunnskapsminister Sanner er tvunget til innrømmelser om at lek også er viktig i skolen. Dessverre har regjeringen bare ett svar når de blir konfrontert med behovet for en mer barnemoden skole, som Sanner så vakkert uttrykte det i VG: fagfornyelsen, fagfornyelsen, fagfornyelsen, som Stortinget har vedtatt. Men nye læreplaner i seg selv endrer ikke praksis i skolen. Regjeringspartiene har systematisk stemt ned alle forslag som elever, lærere og forskere har etterspurt for å få til en mer praktisk og variert skoledag. Heldagsskolen er mer aktuell enn noen gang og vil gi en bedre skoledag for elevene, en bedre arbeidsdag for lærerne og en bedre hverdag for familiene.
Kari-Anne Opsal (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
For Arbeiderpartiet er likeverdig rett til spesialisthelsetjenester i hele landet viktig. Både mennesker som bor i by, og de som bor mer grisgrendt, skal ha trygghet for at de får hjelp når de trenger det. Man trenger sterke fagmiljøer med god kvalitet. Det fordrer at man har enheter av en viss størrelse. Men når det gjelder akuttmedisin, er også tidsfaktoren helt avgjørende. Hvert minutt teller, og da må man ha god akuttberedskap. Det er trangt i sykehusøkonomien. Arbeiderpartiet foreslo 1,5 mrd. kr mer enn dagens regjering til sykehusene i sitt alternative budsjett. Når det er trangt, må man prioritere. I flere helseforetak foregår det større omstillinger i akuttberedskapen. Det ser vi et grelt eksempel på i mitt hjemfylke i disse dager. Krav om økt kompetanse og en villet overgang til tilstedevakt gjør at kostnadene øker. For å håndtere det svarer styret i helseforetaket med mer sentralisering, nedleggelse av ambulansebåttilbud, omkamp om flytting av helikopterbase og nedleggelse av ambulansestasjoner. På Senja vurderer man f.eks. å slå sammen to slike stasjoner. Responstiden blir kraftig økt. Omorganiseringen gjør det rett og slett umulig å nå fram til mange innen tidsfristen. Penger er den store driveren. Helseforetakets styre organiserer seg med åpne øyne inn i en dårligere akuttberedskap. I dag foreligger det svar fra helseminister Høie til Senterpartiets Sandra Borch på spørsmål om responstider. Slik jeg leser det, oppfyller man ikke de veiledende normene for responstid i en eneste av Troms’ kommuner. Likevel skal man organisere seg til noe som vil forverre situasjonen. Vi får sterkere fagmiljøer og bedre kompetanse, sier styret. Det hjelper ikke om det er selveste Mads Gilbert som kommer i ambulansen, hvis jeg er død når han kommer fram, svarer senjaværingen, og det er han som har rett. Dette er styrets ansvar, og de bør stoppe denne omorganiseringen. Men det er også sentrale myndigheters ansvar. Slike situasjoner oppstår når sykehusene er underfinansiert. I Arbeiderpartiets alternative budsjett ser vi viktigheten av at sykehusene får mer penger. Derfor foreslo vi 1,5 mrd. kr mer. Kanskje bør man se på en finansieringsmodell som tar hensyn til store avstander. Det gjør ikke dagens modell. Helseministeren har også et betydelig handlingsrom. Han kan gjennom foretaksmøter fatte vedtak og stille mer konkrete krav og følge utviklingen tettere. Stortingets anbefalte responstidsnorm er veiledende, men vi er på ville veier når man ikke engang har en teoretisk mulighet til å oppfylle normen for mange. Med Arbeiderpartiet i førersetet ville vi hatt en annen situasjon. Foretakene ville hatt mer penger, og vi ville hatt en statsråd som ikke forholdt seg passiv til utfordringene. For oss er likeverdig rett til helse viktig, både for dem som bor i by, og for dem som bor på landet – by og land, hand i hand.
Kristian Torve (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
I går sto LO-forbundet NNN utenfor Stortinget og markerte motstand og fortvilelse over høyreregjeringens uforutsigbare framferd i sin næringspolitikk. Ansatte tilknyttet norsk mat- og drikkeproduksjon har grunn til å være bekymret, og de fikk bevis for sine bekymringer i forrige års vedtatte statsbudsjett. Høyreregjeringen innførte en økt sjokolade- og sukkervareavgift over natten uten at den var utredet på noen som helst måte annet enn at regjeringen regnet seg fram til hvor mange prosent avgiften måtte opp for å dekke gapet mellom inntekter og utgifter i statsbudsjettet. 83 pst. avgiftsøkning ble fasiten. Mens svenske grensebutikker jubler over avgiftsøkningen, sier Orkla samtidig at de har blitt så hardt rammet av avgiftshoppet at det helt åpenbart kan bli aktuelt ikke å gjennomføre framtidige investeringer i Norge. Fasiten etter ett år er at regjeringen rokker ved fundamentet for trygge norske arbeidsplasser, nemlig en forutsigbar næringspolitikk. Avgiften, slik den ligger i dag, er svært lite treffsikker. 40 pst av sukkeret som spises i Norge, er ikke avgiftsbelagt. Dagens innretning på avgiftene er utdatert, ulogisk og konkurransevridende. Økt grensehandel til Sverige med over 500 mill. kr det siste året understreker nettopp det. Hva er da logikken? Hvor er logikken i at det er avgift på sukkerfri tyggis, men ikke på sjokoladekjeks, og at det er avgift på vitaminbjørner, men ikke på ispinner? Det henger ikke på greip. Det virker som høyreregjeringen har gått bort fra prinsippene som ligger til grunn for en aktiv og forutsigbar næringspolitikk. Når prinsippet om at det er greit å hoppe bukk over å utrede hvordan endringer i skatter og avgifter slår ut for ulike grupper i samfunnet, er tannkremen ute av tuben, og det skapes presedens for å fortsette på samme sti i påfølgende budsjettforhandlinger. I 2018-budsjettet var det ansatte på Nidar i Trondheim som ble rammet. Året før var det ansatte på Rygge flyplass som sto uten arbeid etter at regjeringen innførte flyseteavgiften. Jeg tenker med bekymring på hvilken næring som er nestemann ut i budsjettet for 2019. Arbeiderpartiet er bekymret for at tryggheten og forutsigbarheten for både norske bedrifter og vanlige arbeidsfolk svekkes. Vi mener det er på tide med en gjennomgang av alle særavgiftene, og at det utredes en mer produktiv og fornuftig sukkeravgift. Hvis avgifter skal innføres, er det to ting som må være klart først: Avgiftene skal være forutsigbare og varsles i god tid, og de skal være godt faglig begrunnet. Vi i Arbeiderpartiet kommer i hvert fall ikke til å lansere nye, kreative avgifter som resultat av en hestehandel for at man skal komme i mål med et budsjett.
Bengt Rune Strifeldt (Fremskrittspartiet), 2018-10-04:
«Se oftere mot nord.» Sånn begynner Rolf Jacobsen diktet Nord. I mange tiår var det lite utvikling og etablering av arbeidsplasser i den nordligste landsdelen. Nå ser mange og stadig flere mot nord. Etter fem år med Fremskrittspartiet ved makten er det større optimisme og framtidstro i nord enn på svært lenge. Vi ser det innen olje- og gassindustrien og innenfor fiskeri- og sjømatnæringen – to næringer som kommer til å bli særdeles viktige for nasjonen Norge og ikke minst det nordlige Norge i årene framover. Det bidrar til at andre næringer i nord styrker seg. Vi ser en tydelig vridning i aktiviteten – hvor det meste skjer i nord. Dette kan vi vise til ved å se på konkrete tall og resultater. Det er en svært stor vekst i norsk sjømat. Eksportverdien har økt til stadig nye rekorder for femte år på rad, i 2017 med samlet eksportverdi på 94,5 mrd. kr. Siden vi tok over regjeringskontorene, har eksportverdien økt med 33 mrd. kr. I tillegg ble det satt nok en ny rekord første halvår i år, med en eksportverdi på 48,1 mrd. kr, så også 2018 ser ut til å bli et nytt rekordår. Med tre måneder igjen av året er det langt fra urealistisk at norsk sjømateksport passerer en milepæl ved årets slutt. Vi har i disse dager passert 71 mrd. kr i sjømateksport, og det ligger an til at vi passerer den magiske grensen på 100 mrd. kr allerede før året er omme. Potensialet for ytterligere vekst innenfor sjømat er enormt. Derfor må hovedfokuset i politikkutformingen framover fortsatt være å bidra til å skape helårlige, lønnsomme arbeidsplasser. Sjømatindustrien skaper arbeidsplasser og bidrar til lokalsamfunn langs hele kysten. Derfor er satsingen fra dagens regjering på vekst i sjømatnæringen en viktig satsing på distriktene og skaper viktige arbeidsplasser i Distrikts-Norge. For ikke mange uker siden var jeg på et sjømatseminar på Skjervøy i Nord-Troms, dagen etter at tildelingen fra havbruksfondet ble offentliggjort. Havbruksfondet ble opprettet i 2016 for å stimulere kommunene til å legge til rette for havbruksnæringen, og i år blir det utbetalt 2,7 mrd. kr til kommuner som legger til rette for vekst og skaper arbeidsplasser i sine kommuner. Jeg har sjelden sett så mange glade og fornøyde ordførere som den dagen. De ble tildelt midler fra havbruksfondet, som gjør at de kan utvikle sine kommuner og gi gode velferdstjenester. Vi legger forholdene til rette for videre vekst i nord. Jeg vil avslutte som jeg startet, med Rolf Jacobsen: «Se mot nord. Oftere. Det er langt dette landet. Det meste er nord.»
Frida Melvær (Høyre), 2018-10-04:
Når eg høyrer på innlegga frå opposisjonen i denne trontaledebatten, lurer eg på om dei har dukka opp i feil nasjonalforsamling. Ja, det er anten det, eller så har dei rett og slett teke med seg innlegg frå den tida då Stoltenberg var statsminister. For pilene peikar i rett retning. Den økonomiske veksten er solid. Samtidig går klimagassutsleppa ned. Over heile landet investerer bedriftene meir, og stadig fleire kjem i jobb. Det går så det susar i Distrikts-Noreg. Arbeidsløysa er rekordlåg, næringslivet blomstrar, og det vert bygt veg og bane som knyter by og bygd i hop. Lat meg ta nokre eksempel: Sjømatnæringa har auka eksporten til 95 mrd. kr – ein auke på 50 pst. på berre fire år. Det svarar til 36 millionar måltid kvar dag. Havnæringane opplever ei formidabel utvikling, og atter ein gong kjem vi til å skrive nye heltehistorier om det norske eventyret til havs. Gjennom utviklingskonsesjonar i laksenæringa foreinar vi oljeteknologien vår med fiskerinæringa og dannar grunnlag for fleire jobbar i distrikta. Skogbruket hadde i 2017 det beste året sidan 1989. Det kjem m.a. av at investeringane i vegar og kaier for skogbruket har vorte dobla sidan 2013, og at biopolitikken har vorte lagd om slik at skogressursane vert meir verdifulle. Reiselivet har i fire år på rad sett rekord. Sidan dei raud-grøne styrte landet, har talet på utanlandske turistar auka med meir enn to millionar. I den maritime leverandørindustrien langs kysten vert det levert innovative produkt i verdsklasse, og mange nye elektriske ferjer og hurtigbåtar er sette i produksjon eller er i bestilling. I norsk landbruk vert det lagt ned færre gardsbruk per år under denne regjeringa enn då landbrukspartiet Senterpartiet sat i regjering. Inntektene aukar, og produksjonsveksten er sterkare. Poenget med dette er ikkje å skjønnmåle situasjonen, men å rette opp det inntrykket som opposisjonen gjer forsøk på å teikne. Høgres prosjekt er å byggje eit berekraftig velferdssamfunn der vi tek eit viktig forvaltaransvar for framtidige generasjonar. Då må vi skape fleire jobbar og kvalifisere folk til desse jobbane. Alle som kan jobbe, skal jobbe – og ingen skal gå ut på dato. Difor prioriterer denne regjeringa satsing på kunnskap og kompetanse. Den utvida regjeringa har ei klar retning for kva vi vil med Noreg. Vi har nye idear og betre løysingar som løyser verkelege problem som folk opplever i kvardagen sin.
Frida Melvær (Høyre), 2018-10-04:
Mykje har vorte sagt om politireforma i løpet av desse to siste dagane. Innbyggjarundersøkinga frå 2017 viser auka tillit til politiet: 95 pst. føler seg trygge der dei bur. Dette er ein viktig kvalitet i det norske samfunnet som eg set høgt. Politiet formidlar ofte eit ærleg og godt bilete av situasjonen. Det er tøft å stå midt i ei reform som påverkar arbeidskvardagen til folk, og det skal vi ha respekt for. Alt er ikkje på plass overalt, og det kan vi heller ikkje forvente når vi er halvvegs i reforma. Men det er òg ei heilt klar tilbakemelding om at retninga for reforma er rett. Politiarbeid på staden, nye arbeidsverktøy, etterforskingsløftet, patrulje på nettet, sterkare fagmiljø, ei styrking av Kripos og PST, etablering av beredskapssenteret og nye politihelikopter er rette grep for å møte det nye kriminalitets- og trusselbiletet. Samfunnet har endra seg, kriminaliteten har endra seg, og truslane har endra seg. Det er dette vi skal møte med eit sterkare politi.
Turid Kristensen (Høyre), 2018-10-04:
Under replikkordskiftet som fulgte talen til statsminister Erna Solberg i dag, var det tydelig at det var en del som ikke likte å høre om alt det som går bra i landet vårt. Det er fint, det, men de som bidrar til at ting faktisk går bra og bedre – og da snakker jeg ikke om regjeringen eller oss her på Stortinget – fortjener å høre at innsatsen bærer frukter, og at det blir satt pris på. Det betyr selvfølgelig ikke at vi ikke også skal snakke om utfordringer vi står overfor, og ting som fremdeles bør bli bedre – selvfølgelig ikke. Det er jo nettopp det som er grunnen til at de fleste av oss sitter i denne salen: å jobbe for at ting blir bedre for innbyggerne i landet vårt. Men det går faktisk an å ha to tanker i hodet samtidig. Det går an å glede seg over det som går bra, samtidig som vi bretter opp ermene for å fortsette å forbedre det som bør forbedres. Jeg har lyst til å dele min store glede over en sak som er god for landet vårt. Jeg snakker selvfølgelig om yrkesfag og yrkesfaglig utdanning. Vi trenger mange flinke fagarbeidere i årene framover, og derfor er det så gledelig at enda flere nå velger yrkesfag. Halvparten av dem som begynner på videregående, velger nå en yrkesfaglig utdanning. Derfor er det så gledelig at enda flere får lærekontrakter, og at flere fullfører den yrkesfaglige utdanningen sin. Gjennom yrkesfagløftet var det veldig mange gode tiltak som ble gjennomført og satt i gang i forrige periode. Jeg skal ikke dvele så mye ved det, men jeg er veldig takknemlig for at regjeringen og Kristelig Folkeparti prioriterte dette så høyt. Det som gleder meg enda mer, er at vi ikke lener oss tilbake og sier oss fornøyd med framgangen. Det er mer som kan og skal gjøres. Framover skal vi sørge for både å gjennomføre de viktige strukturendringene som er i gang, og å gjøre yrkesfagutdanningene mer praktiske og mer relevante for det arbeidslivet elevene skal ut i. Elevene skal få spesialisere seg tidligere, og vi skal sørge for flere muligheter både til omvalg og til videre utdanning, for dem som måtte ønske seg det. Noe av det viktigste er likevel å inspirere til at enda flere ønsker å velge yrkesfag, sørge for at enda flere får øynene opp for de fantastiske mulighetene som yrkesfag gir. Like viktig er det å sørge for at enda flere fullfører, og ett av de viktigste tiltakene for å lykkes med det er å sørge for at elevene har en lærlingplass å gå til. Til det siste trenger vi hjelp fra og samarbeid med næringslivet. For selv om det nå ordner seg for flere, er det fremdeles for mange som står utenfor. De som i dag ikke er lærebedrifter, går glipp av viktig arbeidsinnsats. Og når bedriftene selv skriker etter kvalifisert arbeidskraft, må de også bidra til at flere får fullført utdanningen sin, gjennom å åpne dørene og gi plass. Jeg vil derfor utfordre både bedrifter og det offentlige til å kaste seg på den viktige jobben med å gi alle elevene læreplass, og ikke si seg fornøyd før alle har fått en plass. Det kommer i hvert fall ikke jeg til å gjøre, og dette er jeg sikker på at vi skal klare sammen.
Turid Kristensen (Høyre), 2018-10-04:
En av grunnene til at jeg valgte meg Høyre som parti, er vår sterke tro på at samfunnet bygges nedenfra – at de små fellesskapene er viktig. For fellesskapet er noe annet enn staten, fellesskapet er noe annet enn det politikerne vedtar. Fellesskapet er ikke et samfunn der ulike mennesker skal behandles helt likt. En annen grunn til at jeg valgte meg Høyre, er at vi setter enkeltmennesket foran systemet. Valgfrihet og mangfold er viktige verdier. Derfor er jeg så glad for at de ikke-sosialistiske partiene har stått godt sammen bak visjonen om bl.a. pasientens helsetjeneste – hvor fritt behandlingsvalg er ett av de viktige tiltakene – at vi verdsetter innsatsen til dem som investerer i og jobber i de private barnehagene og helse- og omsorgsinstitusjonene, at det er pasienten og brukeren som står i sentrum, og at det er kvaliteten på tilbudet til pasienten og brukeren som er det viktigste, ikke hvem som tilbyr tjenesten. Jeg har undret meg over at Arbeiderpartiet i stadig større grad tar til orde for at det bare er det offentlige som kan tilby tjenester til innbyggerne våre. Jeg synes det er trist å se hvordan Arbeiderpartiet omtaler hardtarbeidende mennesker, og i stedet for å takke dem for å gi et godt tilbud kaller dem velferdsprofitører. Representanten Kjerkol påsto under debatten i går at det uttalte formålet med fritt behandlingsvalg er å gi private behandlere tilgang til norske pasienter – snakk om å misforstå. Men det forklarer kanskje litt av motstanden mot ordningen når en av Arbeiderpartiets helsepolitikere så til de grader har misforstått og ikke har fått med seg at hensikten er å gi innbyggerne i Norge muligheten til å være med og bestemme selv hvilken behandling de skal ha, og hvem som skal gi dem denne behandlingen. Hadde det ikke vært for mange av de hardtarbeidende menneskene i de private helseinstitusjonene, hadde vi stått i lange køer for å gå til fastlegen og tannlegen og for å få hjelp med vår mentale helse. Uten hardtarbeidende mennesker i de private barnehagene hadde vi ikke hatt full barnehagedekning i dag. Uten hardtarbeidende mennesker i den private delen av helsevesenet hadde mange rusmisbrukere ikke fått den hjelpen de trenger for å overleve. Det andre jeg undrer meg litt over, er at jeg aldri har hørt noen fra Arbeiderpartiet kalle privatpraktiserende leger, tannleger eller psykologer ute i kommunene for velferdsprofitører. Mener de egentlig at alle disse også skal kommunaliseres og bli offentlig ansatte, slik de mener ansatte i barnehager, sykehjem og behandlingsinstitusjoner skal? Eller er ikke disse tilbyderne av velferdstjenester velferdsprofitører på lik linje med andre, ifølge Arbeiderpartiet? Jeg mener at tiden har løpt fra politikere som setter systemet foran pasienten. Jeg mener at tiden har løpt fra politikere som skal bestemme om innbyggerne skal få lov til å ha valgfrihet, eller om de må innrette seg etter en standardløsning som de samme politikerne har definert. Jeg er glad for å tilhøre et parti som setter mennesker, ikke systemer, i sentrum.
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2018-10-04:
Vi vet at kulturopplevelser gir mening til folk i hverdagen og utvikler både enkeltmennesker og hele samfunnet. Den frie kunsten og kulturlivet henger helt uløselig sammen med et sterkt demokrati. Det har vi blitt tydelig minnet om når en høyreautoritær regjering i Ungarn først la ned sitt kulturdepartement, og så har begynt å stoppe forestillinger med innhold de ikke liker. Derfor må vi forsvare den frie kunsten som frie ytringer i et demokrati. For å gjøre det trenger vi en sterk faglig kulturforvaltning, og nettopp derfor er så mange i kulturlivet nå redde, fordi kulturen kanskje skal splittes og flyttes ut i fylker. Men SV skal, når vi i denne sesjonen skal behandle oppgaveflytting, være helt tydelige på at vi skal sette kunstens frihet og kvalitet først. Kultur og demokrati henger altså sammen. Derfor må vi også ha en demokratiserende kulturpolitikk. Vi må sørge for at alle, uavhengig av lommebok og adresse, får tilgang til gode kulturopplevelser. Men ikke alle får ta del i det rike kulturlivet vårt i dag. De med minst blant oss har ikke like gode muligheter til å bli både underholdt og utfordret av kunst og kultur. I møte med de økende forskjellene mellom folk trenger vi en kulturpolitikk for de mange, slik at flere får ta del i kulturlivet vårt. Det skal SV jobbe for denne sesjonen. For det første vil vi jobbe for at alle barn og unge skal få tilgang til fritidstilbud, aktiviteter og kulturopplevelser. Vi vil f.eks. gi fylker og kommuner støtte til å lage lokale kultur- og aktivitetskort, som gir gode kulturopplevelser gratis eller til rabattert pris. For det andre vil vi kjempe for en kulturskole for de mange, gjennom å innføre en makspris så flere får råd, og gjennom å gjeninnføre kulturskoletimen – som denne regjeringen har tatt vekk – for å gjøre kulturskolen tilgjengelig for flere. Og for det tredje har SV foreslått et nasjonalt løft for bibliotekene, som skal behandles denne sesjonen. Bibliotekene gir lik tilgang til kultur og til kunnskap, uavhengig av lommebok og adresse. Bibliotekene er i en rivende utvikling, men det er store forskjeller mellom kommunene. Derfor trengs det en øremerket milliard til bibliotekene for å nå ut til enda flere lag av befolkningen med kunnskap og kultur. Til slutt: Skal vi ha et rikt og variert kulturliv også i framtiden, må de som skaper og framfører de gode kulturopplevelsene, få en lønn å leve av og et trygt arbeidsliv. Derfor vil SV denne sesjonen jobbe for sterkere sosiale rettigheter for de selvstendige, og økte stipender. Alle fortjener gode kulturopplevelser, uavhengig av lommebok og adresse.
Pål Sæther Eiden (Høyre), 2018-10-04:
Jeg har min debut som representant denne uken og under denne debatten. Ut fra debatten her i salen kan jeg konstatere at det er ganske ulike syn på hvordan vi har det i Norge, og hvor vi er på vei. Når vi ser framover på hva som skal gi oss vekst, er svaret for meg at det er et næringsliv. Bor en i distriktene og tror at staten eller offentlige ordninger blir redningen, tror jeg en blir veldig skuffet. Nei, svaret ligger nok hos de lokale næringene, i det lokale initiativet og hos de lokale enkeltindividene, i de lokale bedriftene. Jeg synes kanskje denne debatten har gått mye på hvordan vi skal bruke verdiene, og ikke hvordan vi skal skape dem. Jeløya-plattformen skisserer seks hovedutfordringer. Den første sier noe om behovet for omstilling, behovet for vekst, behovet for nye arbeidsplasser og for flere ben å stå på. Som beboer ved kysten er det to saker jeg vil rette søkelyset på. Først er det beskatning av havbruksnæringen. Jeg registrerer at enkelte er mer enn ivrig etter å finne nye skattemuligheter – for så vidt ikke bare mot havbruk, men generelt. Vi som bor ved kysten, ser at regjeringens løsning med et havbruksfond faktisk har gitt noe konkret tilbake til de kommunene som har stilt areal til disposisjon. Selv om ordningen har noen svakheter, har den også noen styrker. En av styrkene er faktisk at det ble penger til de kommunene som har gjort en jobb, stilt areal til rådighet, og det ble ikke bare fagre ord, utredninger og hule lovnader. Når Stortinget nå har bestilt en NOU som skal se på hvordan eventuell grunnrentebeskatning eller andre ordninger kan innrettes, må man huske på at dette er en næring som opererer i distriktene og gir verdier for distriktene. Den løsningen man velger, må være innrettet slik at vi sikrer videre utvikling av denne næringen og de arbeidsplassene som den representerer. En annen sak som jeg synes er viktig, er jobben med å få mer av laksetransporten fra bil til båt. Regjeringen har prisverdig nok satset mer på havner, bl.a. på min hjemplass, Rørvik, men også på Hitra. Det muliggjør en endring av denne transporten. Tilskudd for å komme i gang med overføring av laksetransport fra bil til båt mener jeg må innrettes sånn at rederiene snarest mulig kommer i gang med slike ruter. Det vil gi norske arbeidsplasser både på land og på sjøen. Jeg tenker at dette er en nødvendig utvikling, da målene for næringen er ambisiøse, med en femdobling som et mulig mål. I sum mener jeg disse to sakene er viktige. Hva må til for å skape vekst i hele Norge, er det sentrale spørsmålet. Næringsliv er sentralt i mitt svar. Det er ikke bare en økning av offentlige rettigheter og offentlige forpliktelser som kan prioriteres og debatteres.
Liv Kari Eskeland (Høyre), 2018-10-04:
Skremmebiletet opposisjonen har teikna her no i to dagar, er av eit Noreg som den vanlege borgaren og næringslivet ikkje kjenner seg att i. Det er med på å undergrava den tilliten som stortingspresidenten så klokt formulerte at me i fellesskap må gjera oss fortente til, me som er valde til å styra dette landet. Spør ein folk, spør ein næringsliv, spør ein organisasjonar, finn ein få, om nokon, som meiner at me i dag har teke eit skritt tilbake frå då me hadde eit raud-grønt styre her i landet. Me vil alltid finna dei som ser at me kanskje kan gjera noko meir og utbetra rammevilkår endå betre, men der eg ferdast, er gjennomgangsmelodien at det går godt her i landet, me har det godt i Noreg, og me har eit godt land å bu i. Dette har me greidd gjennom å setja i gang omfattande reformer som har teke tak i dei grunnleggjande utfordringane som me har. Og ja, sånne prosessar kan vera utfordrande, og dei fører definitivt til at me må tenkja nytt og løysa oppgåver på nye måtar. Og det kan smerta. Men me opplever at det også set i gang kreativitet både hos kommunar, fylkeskommunar og næringsliv. Innan klima og miljø har me gjennom klimameldinga fått på plass eit historisk ambisjonsnivå som vil syta for reelle tiltak når det gjeld klimagassutslepp, og tiltak for å møta klimautfordringane som me står overfor. Men me kan sjølvsagt verta betre. Høgre har ambisjonar om at Noreg også i framhaldet skal vera pådrivar for viktige klimasaker, noko me ser vil skapa grøn vekst og grøne, nye berekraftige arbeidsplassar for klima og miljø. Me ser kommunar som lagar gode og ambisiøse klimaplanar for å nå våre felles klimamål, slik Bærum har gjort. Og me ser fylkeskommunar som utfordrar opptrekte linjer i innkjøpsregelverket for å oppnå best mogleg anbod på klimatiltak for hurtigbåt, slik Trøndelag no har gjort. Difor kan me gle oss over eit næringsliv som verkeleg evnar å utnytta moglegheitene som ligg i å skapa dei nye grøne arbeidsplassane, og teknologiar der me registrerer at det er miljøa våre som finn teknologi for batteridrift i skipsfarten, det er miljøa våre som får fram innovasjon innan havvind, det er miljøa våre som innoverer innan oppdrett og havbruk, og det er miljøa våre som utforskar havet sine ressursar for mineralutvinning og lagring av CO 2 . Det stortingsåret me no er inne i, kjem til å verta spanande på fleire måtar. Høgre kjem til å halda fram sitt arbeid for å skapa berekraftige samfunn også i dette året. Det inneber også ein ambisiøs klimapolitikk der me skal leggja vekt på og leggja til rette for tiltak som verkar, i takt med næringslivet si innovasjonsevne, trygt forankra i vissheit om at me gjer det for å skapa det gode samfunnet for oss som er her no, og for dei som kjem etter oss.
Tage Pettersen (Høyre), 2018-10-04:
Norge er et av verdens mest likestilte land. Aldri har flere kvinner jobbet heltid, og det blir stadig lettere å kombinere arbeidsliv og familieliv ettersom flere får tilgang på barnehageplass og et godt skolefritidstilbud. Regjeringen har motbevist venstresidens spådommer om at likestillingen ville settes i revers: Andelen barn i barnehage har ikke gått ned, tvert imot ser vi en gradvis økning. Stikk i strid med påstander tar færre, ikke flere, ut kontantstøtte – fra 2016 til 2018 falt andelen kontantstøttebrukere med 5,5 prosentpoeng. Det er 31 000 flere kvinnelige ledere i 2017 enn da vi overtok i 2013, og det er en økning i antallet kvinnelige styreledere. Andelen kvinnelige professorer har økt med ca. 1 pst. per år de siste ti årene. I statlig sektor er 56 pst. av lederne kvinner, men vi ønsker oss selvfølgelig også flere kvinner i lederstillinger i næringslivet. For oss handler likestilling om like muligheter, ikke om at alle skal velge likt. Men vi er tjent med at vi noen steder faktisk også velger likere, slik at vi kan bryte noen av de tradisjonelle mønstrene. Likestillingen starter allerede i barnehagen og på skolen. Sønnene våre trenger mannlige rollemodeller, og derfor satser regjeringen på bedre kjønnsbalanse blant barnehage- og barneskolelærere. Likestilling handler også om menn i helse. Brukere og pårørende setter pris på også å kunne snakke med mannlige helsearbeidere. Prosjektet Menn i helse har gitt kjønnsperspektivet i tjenestene stor oppmerksomhet og er et av de mest vellykkede tiltakene for å rekruttere menn til helse- og omsorgssektoren i Norge. Vi vet at gutter har en rekke utfordringer som i mange tilfeller kunne blitt mindre dersom de hadde oppsøkt hjelp tidligere. Tittelen «helsesøster» er en utdatert tittel. Den kan føre til at unge gutter vegrer seg for å oppsøke helsesøsters kontor. Den kan også hindre mannlige sykepleiere i å velge denne spesialiseringen. Derfor har vi endret tittelen til helsesykepleier. Høyre og regjeringen jobber med politiske rammer og virkemidler for å gjøre Norge enda mer likestilt. Et viktig supplement til dette er framsnakking og holdningsskapende arbeid, og jeg vil berømme næringsministeren og likestillingsministeren som oppfordrer næringslivet til å ta tak i fastgrodde mønstre og holdninger. De utfordrer normer og strukturer som ikke lar seg endre ved et enkelt pennestrøk. Gang på gang hører jeg dessverre Trettebergstuen fra Arbeiderpartiet snakke ned likestillingsarbeidet i Norge. Hun ignorerer også viktigheten av holdningsskapende arbeid. Vi kan ikke kvotere oss bort fra en ukultur.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-10-04:
År etter år hører vi at også denne regjeringen sier at det er bra med et samfunn med små forskjeller. År etter år mens denne regjeringen har sittet, har forskjellene økt – og det er de vonde forskjellene. Jeg begynner å bli ganske lei av både å høre og se alle de krokodilletårene som gråtes for de fattige ungene. Jeg er også ganske lei av å høre et ensidig snakk om arbeidslinje, hvis man ikke er villig til å gjennomføre en ordentlig arbeidslinje som gjør at alle har mulighet til å få en jobb i det arbeidsmarkedet vi har. Da er vi nødt til å la folk som ikke har kompetanse nok til at noen arbeidsgivere vil ansette dem, få den kompetansen. Vi må ha tålmodighet til det. Det andre er at det er noen som faktisk er sjuke. Sjukdom finnes. Det er en eventyrfortelling at for alle er det bra å gå på jobben uansett. Nei, det er ikke det. Noen trenger til og med å få lov til å ha trygghet og tid i hjemmet sitt, med ungene sine, mens de er i en vanskelig livssituasjon. Barnefattigdommen kan ikke bare avhjelpes ved at flere kommer i jobb. Mange kan komme i jobb, og SV har mange forslag om det. Men vi kan starte med de tre b-ene, for vi må løfte inntekten til disse familiene – de tre b-ene jeg snakker om, er barnetrygden, barnetillegget og bostøtten – og det er viktig at vi gjør det. SV er veldig for gratis SFO, og vi er veldig for billige barnehager og gratis kjernetid. Men noen har unger som er tenårene, og da er man nødt til å ha inntekter, sånn at man også kan forsørge de ungene. Jeg tror det er ganske vanskelig å være barn i disse familiene, men jeg tror faktisk at det er enda vanskeligere å være tenåring enn å være treåring. Det er fordi et tenåringsliv krever at man skal delta i samfunnet på en helt annen måte enn et småbarn skal. Øker vi barnetrygden – og særlig for familier med mange barn og for enslige forsørgere – treffer vi veldig godt dem som trenger pengene mest, og så må vi tette det hullet som gjør at kommunene kan trekke for barnetrygden i sosialhjelpen. Jeg tror ikke at Stortinget egentlig vet hvor mye penger det er, men jeg har spurt finansministeren, og hun har regnet ut det er ca. 360 mill. kr. Vi tar fra de fattigste barnefamiliene, for de får ikke verdien av barnetrygden. Alle får, bortsett fra de fattigste! 360 mill. kr – det er mye penger, dere. Da er det ikke så rart at disse familiene og disse barna lever i fattigdom. Så hvis man vil gjøre noe med det, må man faktisk gjøre noe med det og ikke gjøre de rike rikere og de fattige fattigere.
Mudassar Kapur (Høyre), 2018-10-04:
Innlegget fra SV handlet om veldig mange b-er, men ikke så veldig mye om a for arbeid – det får være en debatt vi kan ta en annen gang. Dette har vært en ganske dyr trontaledebatt så langt, må jeg si. Hver gang representantene fra Arbeiderpartiet går opp på talerstolen, begynner taksameteret å gå. De har mange gode ideer om hva man skal bruke penger på, men ikke så mange forslag til hvor disse pengene skal komme fra. For det er nemlig sånn at det Arbeiderpartiet ikke snakker om, er hvordan vi skal betale for alle de offentlige utgiftene som vi må bære i årene som kommer. Vi står foran en kommende eldrebølge, ny teknologi i industrien og i tjenesteproduserende sektor og klimaendringer. Mange av løsningene på disse spørsmålene ligger nettopp i å få til verdiskaping i privat sektor. Vi er på vei – det skapes flere jobber, ledigheten går ned, og veksten går opp. Det satses på innovasjon, og nye næringer skaper stadig nye markeder. Det viktigste vi kan gjøre her i Stortinget de neste årene, er å legge til rette for enda mer verdiskaping og trygge flere arbeidsplasser i privat sektor. Regjeringen satser på næringslivet. Vi investerer i ny kunnskap, i samferdsel, innovasjon og forskning. Vi har allerede redusert næringslivets kostnader med 15 mrd. kr, og de neste årene skal vi redusere rapporteringsbyrden for næringslivet med ytterligere 10 mrd. kr. Vi skal gjennomføre tidenes samferdselsløft, fortsette kompetansehevingen i skolen og i arbeidslivet, og vi skal fortsette å senke skattene for både dem som skaper jobbene, og dem som står i jobbene. Slik skaper vi et bærekraftig velferdssamfunn. Norsk økonomi må omstilles for å legge til rette for at flere bidrar til statsbudsjettet framfor bare å leve av statsbudsjettet. Det har dessverre blitt Arbeiderpartiets kjennemerke, ikke bare gjennom den debatten vi har hatt nå det siste døgnet, men også gjennom de siste årene. De fleste ideene skal faktisk leve av statsbudsjettet, og regningene skal betales fra skattebetalernes lommer. Gang på gang har vi spurt hvordan vi skal finansiere velferden, og da får vi det samme svaret: Skattene må økes. Siden 2013 har vi senket skatter og avgifter med 24 mrd. kr. Arbeiderpartiets løsning er å øke skattene, øke kostnadene for bedriftene og offentlige utgifter. Dette er ikke en bærekraftig politikk som sørger for den nødvendige omstillingen som norsk økonomi må gjennom. Vi kan ikke bare skatte oss til bedre velferd, velferden må også skapes.
Mudassar Kapur (Høyre), 2018-10-04:
Jeg vil starte med å si at mange har i dag på en fortjenstfull måte tatt opp debatten om barnefattigdom, og jeg har lyst til å si noe om det. Jeg tenker at barnefattigdom handler ikke først og fremst om fattige barn, det handler veldig ofte om fattige familier. Og familiefattigdom handler veldig ofte om lav inntekt, eller kanskje ingen inntekt, kanskje bare én inntekt i familien. Det handler veldig ofte om kort botid i Norge, og det handler også om at det er mange foreldre som ikke har den samme muligheten som andre foreldre til å gi barna den klassereisen eller sosiale mobiliteten de kan ha. Det er egentlig derfor det er veldig viktig for oss i Høyre å se litt forbi statistikken. Jeg kan nesten påstå med sikkerhet at de aller fleste innvandrerfamilier en eller annen gang i sitt livsløp har befunnet seg i en fattigdomsstatistikk. Men hvis man ser forbi den statistikken og ser på den enkelte familie, vil man kunne se at den familien ikke er en del av den statistikken fordi de ikke kan bedre, men gjerne fordi de ikke har kommet lenger. Det er nettopp derfor vår inngang til den debatten handler om å se på helheten. Det er nettopp derfor vi satser på gratis kjernetid i barnehagen og en sosial boligpolitikk. Vi har fornyet hele integreringsløpet slik at vi får mer fokus på språkopplæring, arbeid og raskere bosetting, slik at familiene kan komme fortere i gang. Vi har fornyet og forlenget områdesatsingene i områder med store sosiale forskjeller, der språkopplæring, skole, arbeidsplasser og trygge lokalsamfunn er satsingsområder. I deler av verden har man et ordtak som sier at det trengs en hel landsby for å oppdra et barn. Det er et ordtak man kanskje kan oversette til norske forhold. Hva er den moderne landsbyen i vårt land, for det gjelder jo også her? Familien, skolen, arbeidslivet, frivillighet, barnevern, områdesatsinger – alle disse tingene utgjør en viktig del av det som skal til for at vi får et lokalsamfunn hvor flere kan løftes ut av fattigdom. På dette området har Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti gjennom ti budsjetter og flere felles løsninger gjort en formidabel innsats. Vi er stolte, men vi har aldri lovet pennestrøkpolitikk. Vi har lovet å gjøre en skikkelig innsasts på dette området, og det er det vi ser fram til å jobbe videre med.
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2018-10-04:
Nok en gang har ulven forårsaket en enorm og uopprettelig skade gjennom hele sommeren og høsten, i og utenfor ulvesonen. Det er så mye ulv og så mange grusomme hendelser som berører beitebrukere, jegere, friluftsliv og lokalbefolkningen i ulveutsatte områder, at regjeringen er nødt til å få opp øynene og begynne å gjøre noe. I Nord-Østerdalen, utenfor ulvesonen i beiteprioriterte områder, har det i sommer blitt tatt rundt 400 sau av ulv. Det er et forferdelig tall, men det er ikke et overraskende tall. Det er et tall vi kunne forvente oss. Vi så at angrepene startet i begynnelsen av sommeren, vi visste at regjeringen hadde foretatt seg «nada» for å ta ut ulv før den tid, og vi visste at det kom til å bli en katastrofe. I begynnelsen av september var en jeger ute og trente hunden sin i min egen kommune, Åsnes. Han opplevde da at hunden ble angrepet av en flokk ulver kun få meter – så nærme som fem meter – fra ham selv. Han klarte heldigvis å redde sin hund fordi han var til stede, men dessverre er ikke det den eneste hendelsen. Siden den gangen har flere hunder blitt tatt av ulv, og senest på tirsdag da vi var her og åpnet Stortinget, ble en hund tatt av ulv utenfor ulvesonen ved Bruvoll i Nord-Odal. Dette går ikke lenger. Dette er regjeringen nødt til å begynne å gjøre noe med. Bestandsmålet for ulv er nådd for lenge siden. Stortinget har fastsatt et helt klart og tydelig bestandsmål på fire til seks ynglinger per år, hvor tre skal være helnorske. Forrige telling viste at vi hadde 10,5 ynglinger. Likevel viser klima- og miljøministeren en svært manglende handlingsevne og ingen vilje til å gjøre noe med saken. Det som er frustrerende, er at Venstre får lov til å holde på med en vernepolitikk og gjøre ulvesonen til et reservat, uten at Høyre og Fremskrittspartiet tar ansvar og sørger for å slå ned på det. Hvis vi skal klare å nå bestandsmålet for ulv, er vi nødt til å ta ut mer ulv, og vi er nødt til å ta ut ulv innenfor ulvesonen. Statsministeren sitter her i dag. Jeg håper virkelig hun hører hva jeg sier.