Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-03-18:
For nøyaktig ett år siden herjet det en brutal krig i Sri Lanka, som endte opp med at regjeringsstyrkene nedkjempet de tamilske tigrene. Dette var en krig som kostet tusenvis av mennesker livet, og som drev flere hundre tusen på flukt. Vi fikk høre om en humanitær katastrofe hvor folk mistet alt de hadde, og hvor mange ble utsatt for store overgrep. På Stortinget er det mange som har vært, og som er, opptatt av situasjonen i landet. Jeg har bladd litt i arkivet og funnet at særlig i fjor på denne tiden var det mange skriftlige og muntlige spørsmål som ble stilt. Det handlet da særlig om situasjonen for tamilene under krigen som da var. Det er veldig bra at det er et stort engasjement her på Stortinget, og jeg tror derfor det er viktig at vi også nå etter at krigen er avsluttet, diskuterer hva som blir viktig for landet framover. Sri Lanka har en lang og vanskelig historie. Siden landet fikk sin uavhengighet og fram til i dag, har det vært store uroligheter som har handlet om konflikten mellom majoriteten i landet og minoritetene, med en klar etnisk dimensjon. Særlig de 20–30 siste årene har konflikten mellom myndighetene og de tamiliske tigrene preget landet. I alle kriger og konflikter blir sivilbefolkningen hardt rammet. I alle kriger og konflikter opplever vi også at nettopp de som blir rammet, har behov for å bli sett av det internasjonale samfunnet, og at det internasjonale samfunnet bidrar til å gi sivile beskyttelse. Vi ser det i konflikter verden over, alt fra hos palestinerne til sahrawiene i Vest-Sahara og til tamilene i Sri Lanka. I Norge har vi et engasjert tamilsk miljø som er bekymret for utviklingen i landet, og som konstant er redd for hvordan familie og venner har det. Ikke minst så vi det mens krigen utspilte seg for ett år siden. Norge har en veldig aktiv politikk i forhold til landet, både ved å gi bistand og særlig når det gjelder fredsprosessen som startet opp på slutten av 1990-tallet, hvor Norge ble bedt om å spille en rolle, og hvor en virkelig håpet på å få til en fredelig og politisk løsning. Til tross for mange forsøk på å skape varig fred, endte landet opp i krig høsten 2008. Man valgte en militær løsning istedenfor forsoning og en forhandlingsløsning. Noen mener kanskje generelt at krig av og til er uunngåelig. Men problemet med krig er at det ikke nødvendigvis klarer å løse den reelle konflikten, det som er årsaken til at det bryter ut krig. Den ene eller andre siden kan vinne, men det er til syvende og sist bare forsoning og politiske løsninger som kan føre til varig fred, slik jeg ser det. Vi ser også i Sri Lanka at krig ikke fjerner konflikten. Det er ikke sånn at de etniske skillelinjene er blitt mindre etter krigen. De har tvert imot blitt forsterket. Det er ikke sånn at store tap av sivile liv akkurat gjør det noe enklere å komme fram til løsninger. Det skaper dype sår. Så spørsmålet nå er selvfølgelig hvordan konflikten på Sri Lanka nå utvikler seg i tiden framover. Den 26. januar i år var det presidentvalg. Den sittende presidenten Mahinda Rajapaksa ble gjenvalgt med klar margin, og han er valgt for seks år. Det skal bli interessant å se om han tar noen store initiativ for å nærme seg minoritetene og gjennomføre en forsoningsprosess. Det er lite som tyder på at han følger opp de signalene som han ga rett etter krigens slutt. I dag sitter rundt hundre tusen internflyktninger fra den siste krigen fortsatt i leirer. Det skal være en positiv utvikling i situasjonen for de internt fordrevne, men det er åpenbart en lang vei å gå. Det er også en lang vei å gå når det gjelder den humanitære situasjonen, når det gjelder ytringsfriheten og menneskerettigheter generelt. I tillegg henger mistanken om krigsforbrytelser fra slutten av krigen over regjeringen, noe som de åpenbart burde tatt et selvstendig initiativ for å granske og håndtere. Hvis de ikke gjør det, mener jeg faktisk at FN bør ta den oppgaven. Norge spiller ikke lenger en spesiell rolle i noen fredsprosess. Det at vi fikk en militær konflikt, satte på mange måter en effektiv stopper for det. Grunnlaget for den jobben vi ble bedt om å gjøre, ble endret. Spørsmålet nå er: Hva bør Norge gjøre nå? Hvordan bør det norske engasjementet rette seg, og hvilket handlingsrom har vi? For det er helt åpenbart at vi må finne en ny rolle og tilnærming. Norge har gjennom lang tid opparbeidet seg stor kunnskap om landet, og det mener jeg vi må bruke på en konstruktiv måte i tiden framover. Jeg mener også det er viktig at Norge har en tydelig politikk overfor landet. Vi bør kunne være sterke og klare hvis det skjer framskritt og positive ting, men også klart kritiske hvis vi ser at ting går i feil retning. Til det siste: Det handler gjerne om å være tydelig og kritisk når det gjelder de internt fordrevne, menneskerettighetssituasjonen og den humanitære situasjonen generelt. Norge kan også være en klar røst i de internasjonale fora hvis vi ser at situasjonen ikke blir bedre, og vi kan være et land som er aktivt der. Men samtidig tror jeg vi også skal innse at Norge er et lite land i den store sammenhengen. Vi kan ikke flytte fjell alene. Nå er det kanskje heller ikke sånn at vestlige aktører er de med mest gjennomslagskraft for tiden, og i den sammenhengen er det for øvrig interessant å følge hvordan regjeringen på Sri Lanka orienterer seg overfor andre land. Det kan virke som de i større grad orienterer seg mot de asiatiske stormaktene når det gjelder relasjoner, både i forhold til samarbeid og bistand. Japan er f.eks. den største bilaterale bidragsgiveren. Kina er inne i mange bistands- og infrastrukturprosjekt. Det har også utviklet seg gode relasjoner til Pakistan, noe som kanskje ikke er helt uproblematisk når det gjelder det forholdet landet har hatt til India over lang tid. Det skal bli interessant å følge den utviklingen videre. Et annet spørsmål jeg mener det er viktig at vi tar opp her i dag, er Norges framtidige rolle når det gjelder bistand. Hvordan ønsker vi å bruke bistand overfor landet, og i hvilket omfang? Dette tror jeg det er nødvendig at vi snakker om, ikke minst fordi mye av de ressursene vi har brukt på bistand, har vært knyttet opp mot at vi hadde en rolle som tilrettelegger i fredsprosessen. Det som er viktig for innbyggerne nå, handler mye om å få til gjenoppbygging og få returnert og gjenbosatt de internt fordrevne. Norsk bistand bør ses i sammenheng med det. I tillegg vet vi at Sri Lanka har mange utfordringer, for selv om de kanskje er mindre avhengige av bistand enn mange andre land, lever en fjerdedel av innbyggerne under fattigdomsgrensen, og de sosiale skillelinjene er store og følger en klart etnisk dimensjon. Dette bør også være et viktig bakteppe når vi vurderer situasjonen på Sri Lanka og hva Norge bør gjøre. Som nevnt innledningsvis, har vi et aktivt miljø blant tamilene i Norge. Og siden det ble kjent at jeg skulle ha denne interpellasjonen, er det mange som har tatt kontakt med meg for å komme med sine synspunkter på situasjonen. Det som har vært litt gjennomgående i tilbakemeldingene, er rett og slett en fortsatt fortvilelse over den krigen som ble ført fra høsten 2008 og fram til mai i fjor, hvor de følte at verdenssamfunnet sviktet, eller kanskje mer riktig at verdenssamfunnet ikke forsto hva som egentlig foregikk på grunn av at media og vitner ble nektet adgang til konfliktområdet, og flere av dem mener også fordi store deler av verdenssamfunnet kanskje ikke hadde lyst til å se det som foregikk. Her ser vi på mange måter den klassiske motsetningen i det internasjonale rettssamfunnet mellom en selvstendig stats plikter overfor sine innbyggere og det internasjonale samfunnets ønsker om kanskje å gripe inn. I tillegg får jeg klare tilbakemeldinger om at den humanitære situasjonen for mange fortsatt er prekær, særlig for dem som er i leirene, og at de er utålmodige med tanke på å få løst den situasjonen. Det er tilbakemeldinger som vi skal ta på alvor. Jeg mener også at vi i dag og i tiden framover bør tenke igjennom hvordan vi i enda større grad kan involvere det tamilske miljøet i diskusjonen om landets framtid. Jeg ser fram til svaret fra utenriksministeren på interpellasjonen min, og jeg ser fram til – forhåpentligvis – at vi får en god debatt her i dag.