Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-02-22:
I respekt for Stortingets tidsbruk er det ikke sikkert at jeg bruker 10 minutter, men vi får se. Jeg har lyst til å takke saksordføreren og for så vidt også komitélederen for gode innlegg. Jeg har lyst til å begynne med en anekdote, en liten avsporing. Riktignok er det sånn at bråk og uro også er en viktig tidstyv i skolen. I snitt spiser det et og et halvt år av tiårig grunnutdanning. Jeg er ikke sikker på om det enkelte foreslår, å gjeninnføre spanskrøret i skolen, er veien å gå heller, for å si det sånn. Jeg er rimelig sikker på at vold mot barn ikke bidrar til å redusere tidsbruken i skolen. Om det hadde gjort det, tror jeg likevel vi burde vært forsiktige med å ta opp den debatten. Jeg har lyst til å gripe tak i noe som Utdanningsforbundet sa i går. Mimi Bjerkestrand, som er leder i forbundet, sendte i går ut en pressemelding hvor det sies at Utdanningsforbundet er glad for at man tydeligvis er enig om utfordringene i skolen, men at man er skuffet over at de konkrete tiltakene er fraværende. Nå er det min rolle å være skuffet over regjeringen, og det er klart at jeg kunne ha ønsket meg mer konkrete tiltak. Jeg tror likevel at man skal omfavne det at Stortinget nok en gang har en skolepolitisk debatt, og at man for så vidt er enig om utfordringene. Jeg oppfatter dette som en klar bestilling fra komiteens flertall, og for så vidt en enstemmig komité, om faktisk å jobbe videre med dette, og som en viktig og prioritert oppgave, slik komiteen ser det. Jeg håper statsråden tar denne invitasjonen på alvor. Jeg regner med at hun kommer til å adressere hvordan hun ser for seg veien videre i sitt innlegg. Samtidig mener jeg at det er ingen tvil om at de aller fleste kommunene i Norge nå er styrt av partier som er representert i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen på Stortinget. Det er klart at – uavhengig av hvor mye tro jeg har på sittende kunnskapsminister – det er ingen kunnskapsminister i Norge som klarer å løse disse utfordringene alene. Her må man også ha kommunene med på laget. Derfor er det gledelig at kunnskapspolitikerne – forhåpentligvis de fremste kunnskapspolitikerne i alle store norske partier – er enige om at dette er en utfordring som må tas tak i. Det er ingen tvil om at statsrådens første mulighet til å adressere dette overfor Stortinget er ungdomsskolemeldingen, som er varslet allerede nå i vår. Da har man muligheten til å ta grep, og grep må tas. Skal vi løse utfordringene som skolen har, som jeg har inntrykk av at vi er enige om, er vi avhengig av å ha kvalifiserte lærere i skolen. Skal vi få kvalifiserte lærere i skolen – jeg skal ikke gå inn på lønnsdebatten, den får vi ta en annen dag – må det å jobbe i skolen oppfattes som meningsfylt, både for dem som i dag er 18-, 19- og 20-åringer, og også for dem som i dag er i skolen og nærmer seg 62 år. Jeg skal heller ikke ta en AFP-debatt, men vi må gjøre hva vi kan for også å holde 62-åringene i skolen. Vi vet at tidsbruk er en av utfordringene som må løses for å klare det. Jeg er glad for at statsråden i Dagsavisen i dag allerede adresserer den utfordringen jeg kom med i Dagsavisen i går når det gjelder det byråkratiet som har oppstått i forbindelse med å skaffe grunnlag til vurdering i skolen. Jeg er glad for at statsråden understreker at det å skaffe et karaktergrunnlag i ungdomsskolen ikke bare er et ansvar for skolen, men også for den enkelte elev. Allerede der er vi et skritt nærmere mindre byråkrati i skolen. Kan lærerne slippe unna med å lage en eller kanskje to prøver om et tema, er det bedre enn å lage tre–fire prøver om samme tema. En annen ting som komiteen er inne på som en viktig utfordring for å løse tidsbrukproblematikken, er kompetanse på alle nivåer i skolen. Jeg har for så vidt lyst til å gi ros til regjeringen for at man nå har satt i system en utdanningsplan for norske skoleledere – rektorutdanning kan man kanskje kalle det. Der er man i noen grad på rett spor. Kapasiteten kunne sikkert ha vært større også der, men det er i hvert fall gledelig, det som har skjedd. Når det gjelder etter- og videreutdanning av lærere, tror jeg vi må ta inn over oss at det er nå engang slik at selv om kommunene har bedre økonomi, som jeg ofte hører fra den rød-grønne regjeringen, enn tidligere, har ikke kommunene mulighet til å innfri alle løftene regjeringen kommer med. Derfor er kommuneøkonomien presset, og derfor tror jeg det er viktig å gjøre et løft også fra Stortingets – og statens – side med hensyn til finansiering av etter- og videreutdanning for lærere. Så var komitéleder Aasen inne på dette med skoleeiere og kompetanse på kommunalt nivå. Norsk skole har vært utsatt for en hel haug med forsøksprosjekter opp gjennom årene, men også skoleeierrollen har vært utsatt for et eksperiment, tonivåmodellen, hvor man har fjernet skolekompetanse på kommunalt nivå. Jeg tror på en måte at hvis vi skal ha en kunnskapsbasert skolepolitikk i dette landet, er det på tide at vi i fellesskap sender det signalet til norske kommuner at skal man drive seriøs kvalitetsutvikling på kommunalt nivå – gjerne, som komitélederen antydet, i færre kommuner enn i dag – må man ha skolekompetanse også på kommunalt nivå, ikke bare i skolene. Det handler selvfølgelig også om at mens rektoren de facto er kommunens øverste skolepolitiske myndighet, er det rektoren som må ivareta korrespondansen med omverdenen. Det er også kjent som byråkrati og var noe vi skulle forsøke å lette på i denne debatten. Da å gi rektorene muligheten til å være skoleledere og pedagogiske ledere er helt åpenbart viktig. Men så er det slik at lærerne ikke kan løse alle utfordringene i skolen. Da jeg vokste opp, hadde vi det som het «skolesøster». Når skolesøster er forsvunnet, er ikke det bare fordi yrkeskategorien nå heter sykepleier, men yrkeskategorien, både barnepleiere og sykepleiere, er forsvunnet helt ut av skolen, praktisk talt. Det er ett eksempel på en yrkesgruppe som kunne avlastet lærerne for en god del arbeid som de i dag blir pålagt. Så ser jeg at man ikke har noen konkrete tiltak i dag for å få til det, men der har igjen statsråden en glimrende mulighet når ungdomsskolemeldingen skal legges fram, til å forsøke å konkretisere det som en enstemmig komité nå er enig om. Jeg håper også at man i lys av denne debatten kan få en debatt om praktisk-pedagogisk utdanning. Jeg har sagt det fra denne talerstolen før, jeg har til hensikt å si det nå, og jeg har til hensikt å si det i forbindelse med ungdomsskolemeldingen, at hvis de beste spesialpedagogene, de som har best utdanning til å jobbe med barn, blir satt til å jobbe med papir, feiler vi. Får vi disse menneskene ut i skolen, tror jeg vi får gjort mer, og vi får utnyttet en meget kompetent ressursgruppe i Norge på en bedre måte enn at de i dag sitter på kontorer utenfor skolen og i all hovedsak behandler papir, ikke mennesker, som de faktisk er utdannet til å jobbe med. Så er jeg ikke enig i representanten Aasens tilnærming til dette med et mobbeombud – eller som Fremskrittspartiet foreslår: et ombud som skal jobbe med alle deler av opplæringsloven. Jeg tror vi kan være enige om at om vi måler, så er det ett spørsmål, og noen sier vi måler for mye. Jeg tror heller vi skal diskutere hva vi måler. Vi har en merknad sammen med Høyre i dagens innstilling. Det er ingen som gruer seg til å gå på skolen fordi noen har glemt å fylle ut et skjema, men det å avdekke de som gruer seg til å gå på skolen, er det som er viktig, og det er det vi må få en slutt på. Så noe måling må vi ha, men jeg tror nok det er fornuftig med en debatt om hva vi måler i skolen. Men et mobbeombud trenger ikke å bety mer byråkrati, det kan tvert imot bety mindre byråkrati, fordi man får en gruppe som er dedikert til å jobbe mot dette formålet. Nå går tiden – det var tidsbruk vi skulle diskutere – og når det gjelder måling, har det vært en debatt i denne salen også tidligere. Høyresiden har fått gjennomslag for mer måling. Det er jeg veldig glad for. Men det er ikke slik at skolen blir bedre jo mer vi måler. Det signalet tror jeg vi alle sammen må sende ut til våre lokalpolitikere. Så vil jeg nok en gang si at skal vi løse utfordringene i den norske skolen, handler det først og fremst om å rekruttere mest mulig kompetetente lærere. Skal vi klare det, er vi nødt til å få skolehverdagen for lærere og elever til å bli mest mulig meningsfylt og minst mulig fylt av unødvendig tidsbruk.