trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-04-18:
Jeg tillater meg å stille dette spørsmålet til kunnskapsministeren: «Lavutslippsutvalget anbefaler en langsiktig nasjonal innsats for klimainformasjon og en vedvarende klimavettkampanje. Hvilke systematiske tiltak vil bli iverksatt i grunn- og videregående skole som følge av Lavutslippsutvalgets innstilling?»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-04-18:
Jeg vil takke statsråden for et grundig svar. Jeg er også takknemlig for den grunnholdningen som kommer fram. Det er vel slik at de som går på skolen akkurat nå, er de som, som voksne, forhåpentligvis skal få oppleve at det går an å snu det som vedrører oss alle. Jeg synes at det var en grundig redegjørelse, som fortalte hvordan skolen allerede er i gang. Det visste jeg. Jeg oppfatter nå statsrådens svar slik at det er et verktøy som vi stadig kan bruke. Jeg synes også det er viktig det statsråden sa om å bruke Al Gore-filmen. Da jeg så den, tenkte jeg at dette var gammeldags skolefjernsyn, men skolefjernsyn for voksne på en slik måte at vi faktisk blir sittende. Jeg tror veldig mange kan være i den situasjonen. Jeg vil bare be statsråden vurdere om ikke selve det forhold ved Lavutslippsutvalget at det er en løsning, og at det er mulig å finne løsninger i stort og smått, kanskje er en type grunnleggende optimisme som en kan prøve å formidle – ikke istedenfor det utmerkede som det er gjort rede for her, men i tillegg til. For vi trenger den optimismen overfor en så stor sak.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-04-18:
Jeg deler statsrådens oppfatning fullt ut, at realfag er avgjørende. Jeg vil gjerne tilføye at også vår forståelse av at demokratiet kan klare dette, er viktig – jeg oppfatter ikke at det står i motsetning til det statsråden nå har sagt – både at demokratiet kan klare det, at realfagene er viktige, og at vi har teknologioptimisme. I tilknytning til at statsråden har pekt på den utmerkede bruken av Al Gore-filmen, vil jeg bare be statsråden ta med seg som en tanke om han kunne finne noe tilsvarende som tegner løsningen, optimismen, også for de aller yngste i skoleverket vårt. For jeg har også opplevd, akkurat som statsråden har gjort, at det er unge mennesker som i stort alvor stiller meg viktige spørsmål, og som kanskje ofte kan merke det når noe framstilles galt – man skal ikke lyve. Det er ganske viktig da å få fram at det faktisk er mange håpefulle perspektiver oppi noe som er veldig alvorlig. Så hvis man kunne finne et lignende pedagogisk tilsvar for grunnskolen som man har gjort for videregående, ville jeg be statsråden ta med det – ikke istedenfor noe, men i tillegg til det som jeg synes statsråden har gjort skikkelig rede for.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-18:
Representanten Odd Einar Dørum viser i sitt spørsmål til at Lavutslippsutvalget anbefaler en langsiktig nasjonal innsats for klimainformasjon og en vedvarende klimavettkampanje, og reiser spørsmålet om hvilke systematiske tiltak som vil bli iverksatt i grunn- og videregående skole som følge av Lavutslippsutvalgets innstilling. Jeg setter stor pris på representanten Dørums engasjement. Det er viktig at skolen er en arena for den nasjonale innsatsen med hensyn til miljø. Bærekraftig utvikling er et spørsmål som Regjeringen er meget opptatt av, og skolen har en viktig rolle i å bidra til økt bevissthet, til kunnskaper og til holdninger blant barn og unge om dette. Grunn- og videregående skoler har gjennom mange år arbeidet med miljøspørsmål som en del av utdanningen for en bærekraftig utvikling. Her kan vises til læreplanen for naturfag i Kunnskapsløftet, der hovedområdene Mangfold i naturen for 1.–10. trinn og Bærekraftig utvikling for Vg1 gir en naturlig ramme for å ta opp klimainformasjon. Utdanningsdirektoratet har på oppdrag fra departementet utarbeidet planen Utdanning for bærekraftig utvikling. Planen er også en nasjonal oppfølging av FNs utdanningstiår for bærekraftig utvikling. I samarbeidet med faglige ressursmiljøer også innenfor miljøforvaltningen er det utviklet et Internett-basert søkeverktøy som heter www.miljolare.no, som bygger opp under denne planen. Denne inneholder over 130 veiledninger knyttet til tema som bl.a. biologisk mangfold, luft- og vannforurensning, energi og ressurser. Slike aktiviteter har også bidratt til energisparing på den enkelte skole. Jeg har ved to anledninger, sammen med miljøvernministeren, sendt brev til alle grunn- og videregående skoler om Utdanning for bærekraftig utvikling, bl.a. om deltakelse i miljøkampanjer som Vårsjekken. Dette er et samarbeid med NRK og Miljøverndepartementet for å se om våren nå kommer tidligere enn før. De videregående skolene skal også nå få hver sin kopi av Al Gore-filmen «En ubehagelig sannhet», sendt ut av Miljøverndepartementet som ledd i en klimavettkampanje. Denne filmen gir et viktig budskap om klima, og er en viktig del av klimainformasjonen som går ut til skolene. Planen Utdanning for bærekraftig utvikling gir også en faglig og pedagogisk ramme for å følge opp brede kampanjer for klimainformasjon og klimavett. Gjennom å styrke oppfølgingen av denne planen vil vi også på best mulig måte kunne følge opp Lavutslippsutvalgets tilrådinger mot grunn- og videregående skoler. Planen Utdanning for bærekraftig utvikling er et knippe med systematiske tiltak for klimainformasjon og klimavett i grunn- og videregående skoler.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-18:
Det er helt riktig som representanten Dørum sier, at vi på bred front nå tilnærmer oss dette, og det er riktig at vår grunnholdning er optimisme, ved at det er mulig å løse dette. Al Gore-filmen har jo bidratt også positivt i den forstand at her fins det framtredende internasjonale politikere som bruker sin faglige autoritet til å bidra til å styrke dette. Det er også veldig gledelig – og det vil jeg tro representanten vil være enig i – at det er større fokus rundt klima- og miljøspørsmål i den alminnelige debatt, som gjør det mer relevant nå å peke på løsninger. La meg peke på én løsning som jeg ikke trakk fram i mitt svar. Vi har en omfattende realfagskampanje som jeg personlig fronter, og jeg deltar på mange møter ikke minst med ungdom i den videregående skole. Der bruker jeg ofte eksempler fra miljø på hvorfor vi har bruk for mer kunnskap om realfag. Skal vi løse de store klimautfordringene, er én ting vår egen atferd og holdning, noe annet er selvfølgelig den teknologien som skal til for å håndtere CO2-utslipp eller håndtere andre vanskelige, teknologiske spørsmål knyttet til miljø. I så måte må jeg si at jeg møter en optimistisk ungdom som gjerne ser at realfag er en del av dette. Det er også en del av det brede engasjementet vår regjering har formidlet.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-18:
Jeg synes at dette bærer mer og mer preg av en klok utveksling av gode erfaringer om hvordan vi gjør dette bedre. Vi er fra vår regjerings side veldig opptatt av å lykkes med at miljøet skal høyt på den politiske dagsorden, og skolen er en av de aller viktigste arenaene for dette. En del av det jeg har redegjort for, er verktøy som er til rådighet for skolen i dag. Vårsjekken er for de minste barna, som skal ut i naturen og se om det er tegn som tyder på at våren kommer tidligere. Tilsvarende hadde vi en kampanje sammen med NRK i fjor, som mange hundre skoler deltok i, og som vi har inntrykk av ble veldig godt mottatt. Sammen med direktoratet har vi utarbeidet veiledningsmateriell som skolene gratis kan hente ned fra nettet, og som er til hjelp for pedagogen i pedagogens arbeid i klassen. Men hvis det er andre filmer eller annet verktøy som i dag eksisterer som vi kan gjøre skolene oppmerksomme på, stiller departementet seg selvfølgelig til rådighet. Vi vil bistå i den grad det er ønskelig, så hvis representanten har et tips om det, tar jeg gjerne imot det. For jeg mener, og det forstår jeg representanten er enig i, at skolen er en av de viktigste arenaene for at ungdommene våre skal skjønne alvoret og se de mulighetene som ligger der for å løse dette problemet.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeids- og inkluderingsministeren: «FrP var fornøyd med innføringen av NAV, som var i tråd med partiets velferdsmodell. Et av fortrinnene ved NAV-reformen var at brukerne skulle ha en dør inn til et samlet tilbud av tjenester, til informasjon og assistanse fra en fast konsulent som skulle være kjent med brukerens samlede behov. Nå mottar vi meldinger om at dette ikke skjer. Per telefon skal det bl.a. være umulig å komme i kontakt med sin saksbehandler. Man blir henvist til en kundesentral. Mener statsråden dette er i tråd med intensjonene i NAV-reformen?»
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg tolker dette svaret som positivt, og som at det ikke er slik det skal være. Hvis man ønsker å nå en kundebehandler, skal man nå det, og man er i gang med å nå det målet etter hvert som det etableres nye NAV-kontorer. Organiseringen skal altså gjøres mer brukervennlig, og det var også det Stortinget hadde som intensjon da det behandlet dette. Når vi også får høre at personer som har levert inn bilag for å ha betalt regninger for medisin, penger som brukerne har fått vedtak om skal refunderes, må vente i månedsvis for å få pengene sine tilbake, og til og med opplever at bilagene er blitt somlet bort på veien, kan man kanskje stille alvorlige spørsmål ved brukervennligheten. Vil statsråden ta initiativ til å rette opp slike forhold?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Da kommer vi inn på det neste spørsmålet jeg har. Det går på at flere trygdede må legge ut store summer. Jeg har fått brev fra bl.a. en som måtte legge ut 9 000 kr, og som måtte vente i tre–fire uker på å få pengene tilbake. Det er klart at et beløp i den størrelsesorden kan det være vanskelig for en som har uføretrygd og kanskje ikke noe formue, å legge ut. Det kan føre til at en må gå på sosialkontoret for å få hjelp til det. Det er etter mitt syn uverdig. Det må da finnes metoder, slik at man slipper slike utlegg, f.eks. at man får vedtakene på forhånd, og at regningen sendes direkte til NAV-kontoret eller til den som er mottaker. Vil statsråden ta initiativ til å gjennomgå ordningen, slik at man slipper disse utleggene, og at regningen går direkte til rette etat?
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2007-04-18:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «I ordinær spørretime 25. oktober 2006 stilte jeg spørsmål om saksbehandlingstiden til billighetserstatninger for blant annet tatere etter oppmykingen i 2005. Det ble svart at det skulle settes inn ekstra ressurser i saksbehandlingen, og at saksbehandlingstiden skulle ned. Hovedpersonen i filmen «Tradra: I går ble jeg tater» har igjen kontaktet meg. Han venter fortsatt. Han har jobbet med saken sin i over 10 år. Hvor mye lenger har statsråden tenkt å la ham vente?»
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2007-04-18:
Jeg takker justisministeren for svaret, som nok er et eksempel på hvor vanskelig og tungt byråkrati vi har. En målsetting på 14 måneder – det var også det svaret jeg fikk fra statsråd Bjarne Håkon Hanssen i oktober. I det svarbrevet som er mottatt fra departementet nå i denne saken, antyder man en saksbehandlingstid på 20 måneder. Det synes jeg jo på en måte er negativt i og med at det er satt inn ressurser og det er satt inn en gruppe til å jobbe med dette. Likevel har man altså en for lang saksbehandlingstid. Statsråd Bjarne Håkon Hanssen sa i sitt svar at han ikke trenger å mase på justisministeren, han er sterkt engasjert i saken selv. Jeg betviler ikke at statsråden er engasjert, men maset synes jeg nok er fortjent – det at jeg står her i dag og har dette spørsmålet. Kan statsråden nå love at det ikke vil bli nødvendig med enda flere purringer eller et nytt spørsmål før det er gått et halvt år?
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2007-04-18:
Den saken som vi snakker om her, gjelder taterne. Vi har jo andre minoriteter også i Norge. De har en historie som vi fra myndighetenes side ikke har grunn til å være veldig stolte av. Det at disse sakene nå kommer på dagsordenen, vil bli fulgt med argusøyne ute i samfunnet, og en unnfallenhet og vanskeliggjøring fra norske myndigheter vil lett kunne mistolkes i forhold til de intensjoner justisministeren nå framfører. Men er statsråden bekymret for Norges renommé i denne sammenhengen?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Det er jo litt avhengig av hva slags terskel man har for å purre. Men det er klart at for oss som var med og vedtok dette i Stortinget i forrige stortingsperiode, og som ivret for at vi skulle få erstatningsordninger slik at folk ikke skulle vente i tiår etter tiår, var det også avgjørende at vi fikk en organisering av erstatningsoppgjøret som gjorde sitt til at man raskest mulig fikk erstatning. Mange begynner å bli gamle. Mange har behov for å få erstatning så tidlig som mulig for å få bøtt mest mulig på de skadene som ligger til grunn for sakene. Det har vært bakgrunnen for mitt initiativ til at vi får økte ressurser både til justissekretariatene og de underliggende faginstanser. Jeg skal i hvert fall love at jeg fortsatt skal – og særlig i forbindelse med den stortingsproposisjonen som kommer – se på ytterligere tiltak for å få ned denne saksbehandlingstida. Men jeg er glad for at vi nå har et stort volum av avgjorte saker, og for at også billighetserstatningsutvalgene, som sorterer under Stortinget, ser ut til å fatte flere og flere vedtak. Det ser ut til at vi nå er over bøygen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Det er jeg ikke. Jeg mener at Norge har et godt renommé og i framtida også vil ha et godt renommé i forhold til denne type erstatningsoppgjør. Det er jo særlig på bakgrunn av at man tverrpolitisk i denne sal har samlet seg om ganske brede erstatningsordninger for ulike grupper, til tross for at man rent erstatningsrettslig kan si at det ikke har vært vilkår for å idømme erstatning overfor det offentlige, men at man av billighetsgrunner velger å gi erstatning fordi man ser at her er det bl.a. overgrep og forhold i historien som absolutt taler for å kunne gi flere grupper en slik erkjentlighet. Samtidig må jeg si at jeg syns at man skal være varsom med i denne diskusjonen umiddelbart å gjøre den til en byråkratidebatt, fordi jeg vet at det byråkratiet som skal håndtere slike saker, enten det er de underliggende faginstanser eller justissekretariatene, nettopp gjør hva man kan for å bringe fram informasjon. Jeg kan ikke legge skjul på at når det gjelder noen av disse gruppene, er det informasjon som er særdeles vanskelig tilgjengelig, som faktisk ville kunne begrunne en god erstatning. Den vil vi også skaffe til veie, og jeg vil nødig komme i en situasjon hvor vi har hatt så hastig saksbehandling at vi blir beskyldt for å gi for lave erstatninger fordi vi ikke har skaffet nok dokumentasjon. Så det er mange hensyn å ta, men jeg skal i hvert fall fortsatt gjøre mitt for at dette skal gå så raskt som mulig.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Dette er en situasjon som Regjeringa absolutt tar på alvor. I løpet av det halvannet året vi har sittet i posisjon, er det tatt betydelige grep for å kunne gjøre noe i forhold til rettssakkyndighet. Jeg skal komme tilbake til det. I dag foretas rettsmedisinske obduksjoner ved RMI og ved universitetene i Bergen, Trondheim og Tromsø samt ved noen sykehus tilhørende helseforetakene. Politiet skal – og jeg sier skal – etter påtaleinstruksen § 13-1 sørge for at det foretas rettslig likundersøkelse «når det er grunn til mistanke om at noens død er voldt ved en straffbar handling». I en del andre tilfeller bør obduksjon «i alminnelighet» foretas, bl.a. dersom «dødsårsaken er uviss og døden er inntrådt plutselig og uventet». Det er etter det jeg kjenner til, ikke holdepunkter for at politiet i dag ikke følger disse reglene. Spørsmålet om finansiering av rettsmedisinske undersøkelser har vært omtalt i flere ulike sammenhenger, bl.a. i NOU 2001:12, Rettsmedisinsk sakkyndighet i straffesaker. Justisdepartementet nedsatte i 2004 en bredt sammensatt arbeidsgruppe som utredet spørsmålet om avklaring av ansvarsforholdet for de ulike administrative sider ved virksomheten og fremmet forslag om endring i finansieringsordningen. En arbeidsgruppe fremmet høsten 2006 forslag om å etablere et statens rettssakkyndige institutt. Forslaget innebærer at det etableres et institutt som bl.a. skal utføre sakkyndige undersøkelser og analyser på oppdrag fra politidistriktene, Kripos og andre offentlige institusjoner vedrørende rettspatologi, rettsgenetikk, rettstoksikologi og kjemiske analyser. Rapporten har nylig blitt framlagt for berørte institusjoner til uttalelse og høring og skal deretter behandles hos oss i Justisdepartementet. Den videre behandling av spørsmålet om man bør innføre en sentral finansiering av sakkyndige likundersøkelser vil bli vurdert i denne sammenheng – også i sammenheng med den DNA-satsingen som Regjeringa har høyt trykk på. Vår generelle tilnærming er at når vi nå bidrar til å styrke politiet med bl.a. over 100 mill. kr i løpet av det siste halvannet året hvor vi har sittet i posisjon, og har styrket investeringer til utstyr, våpen og kjøretøy, settes politidistriktene i stand til å håndtere utgifter til rettsmedisinske undersøkelser innenfor sine egne budsjetter. Regjeringa har i Soria Moria-erklæringen sagt: «Vi ønsker sentral finansiering av DNA-analyser, og vil utvide DNA-registeret.» Regjeringa har derfor senere fremmet forslag om å lovfeste utvidet adgang til registrering i DNA-registeret. DNA er et effektivt redskap for å oppklare flere forbrytelser, akkurat som obduksjoner i mange situasjoner ville være det. Dersom vi oppklarer mer kriminalitet, vil kriminaliteten gå ned. Her kan obduksjoner være viktige innspill. Og når det gjelder DNA, viser erfaringer fra Storbritannia at utvidet adgang til registrering kan effektivisere etterforskningen og frigi politiressurser. I sammenheng med denne DNA-debatten, som jeg velger å ta med her, er det naturlig å se på finansiering i forhold til obduksjoner, og særlig når vi nå ser på det organisatoriske aspektet av hvordan rettssakkyndigheten utføres.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Stortingets vedtak skal selvfølgelig følges opp. Det man forholder seg til her, er først og fremst den satsingen vi nå skal ha på DNA, hvor regjeringsplattformen har uttalt seg klart i forhold til det. Jeg har sagt at også når det gjelder spørsmålet om obduksjoner, får man vurdere det i denne sammenheng. Samtidig må jeg si at mye av den etterforskningen politiet gjør ute, koster mye penger. Obduksjoner utgjør ikke noen særlig stor andel av etterforskningskostnadene. Vi kan ikke basere finansieringen av norsk politi på sentral finansiering av det ene og det andre. Det skal særlige grunner til at man har en slik særlig finansieringsordning. Vi har sagt at det er aktuelt når det gjelder DNA-finansiering. Så vil vi komme tilbake til spørsmålet om obduksjoner. Jeg minner om at påtaleinstruksens krav er helt klart, uavhengig av spørsmålet om kost–nytte og kostnadene ved obduksjoner, særlig når man står overfor alvorlige situasjoner hvor man har mistanke om drap.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Det er i stor grad et fagspørsmål spørreren nå stiller. Det er en åpenhet i både lovgivning og regler knyttet til politi og domstoler i forhold til det å kunne trekke på rettssakkyndige i forskjellige typer saker. Der jobber man for så vidt ikke med noen terskel i forhold til alvorlighet. Min erfaring, både fra konkrete straffesaker før jeg ble politiker og også i departementet, er at man i større grad trekker veksler på sakkyndighet. Og det er mitt håp at man, når man nå har debatter rundt hvordan man skal organisere rettssakkyndigheten, får større oppmerksomhet rundt rettssakkyndigheten, slik at den i framtida kan utgjøre et viktigere element i forhold til å avklare veldig viktige spørsmål som går på skyld eller ikke skyld.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Ved finnmarksloven ble omkring 95 pst. av landområdene i Finnmark overført fra statlig til lokalt eierskap. Retten til å jakte på storvilt er i Norge normalt en grunneierrett. Da eiendomsretten ble overført fra Statskog til Finnmarkseiendommen, fulgte derfor i utgangspunktet retten til å jakte på storvilt med. Det samme gjelder andre former for utmarksutnyttelse som normalt tilkommer grunneieren. Jeg hører sjelden spørreren stiller spørsmål om diskriminering når det gjelder alle de andre som ikke får adgang til å jakte på private grunneieres grunn. Dette er en rett som tilligger grunneier. I finnmarksloven ble det imidlertid fastsatt en del viktige unntak fra dette utgangspunktet. For det første ble innbyggerne i kommunen sikret visse rettigheter til utmarksutnyttelse innen kommunen. For det andre ble det fastsatt at folk bosatt i Finnmark har rett til bl.a. storviltjakt på Finnmarkseiendommens grunn. For det tredje – og det var et viktig spørsmål i forbindelse med finnmarksloven, husker jeg – ble det lovfestet at allmennheten skal ha adgang til jakt og fangst av småvilt og fiske i vassdrag med stang og håndsnøre, samt plukking av multer til egen husholdning. I så måte gikk finnmarksloven lenger enn den gamle rettstilstanden og gav allmennheten videre adgang enn det den tradisjonelt hadde hatt. Denne reguleringen var stort sett i samsvar med tidligere forvaltningspraksis for eiendommen. Det er klart at Finnmarkeiendommen er i sin fulle rett når den vil forbeholde storviltjakten for fylkets egne innbyggere. Dette er en direkte konsekvens av finnmarksloven slik den ble vedtatt av et bredt flertall i Stortinget. Det var allmennhetens adgang til småviltjakt og fiske som mange den gang var opptatt av å beholde, og som nevnt ble denne adgangen sikret i loven.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Finnmarkeiendommen håndterer jo Finnmarkseiendommen som grunneier, med de rettigheter som tilligger grunneier, og med de unntak som jeg har nevnt. Jeg mener vi på mange måter må akseptere at man får en slik eierkonstellasjon i Finnmark, nettopp på bakgrunn av den store diskrimineringen som har skjedd opp gjennom tidene. Folk i Finnmark, og særlig urfolket, oppnådde ikke å få de rettighetene som vi fikk over det ganske land, nemlig retten til å eie og retten til å bruke området som eier – da man hadde hevdet landet, eller da man ønsket å kjøpe det. Det var en massiv diskriminering overfor urfolket som man har rettet opp. Det er den store diskrimineringen i denne saken. Jeg er overbevist om at Finnmarkseiendommen som grunneier vil kunne forvalte de rettigheter som tilligger den på en fornuftig måte.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Jeg synes ikke det er riktig av meg som regjeringsmedlem og justisminister å gi den ene eller den andre attesten i forhold til hvordan Finnmarkeiendommen som grunneier forvalter denne eiendommen, på lik linje med at jeg viker tilbake i forhold til andre grunneiere. Om det må man også innhente mer informasjon. Når det gjelder spørsmålet om småviltjakt, er dette regulert klart i finnmarksloven. Men man har adgang til å foreta begrensninger der man bl.a. ut fra bestanden har behov for å gjøre dette, noe man også må gjøre andre steder i landet. Jeg minner igjen om at det store diskrimineringsspørsmålet i forhold til denne loven nok ikke dreier seg om spørrerens jaktrett, men om urfolket – og også andre i Finnmark – som over lang tid ikke har hatt de samme rettighetene som man har hatt ellers i Norge.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til justisministeren: «NRK hadde 20. mars et oppslag med professor Torleiv Rognum, som var bekymret for at antall obduksjoner var gått dramatisk ned de siste årene. Rognum hevdet at det muligens skjer drap som ikke avdekkes pga. manglende obduksjoner, og at det slik sett er et samfunnsproblem. Jeg deler disse bekymringene, og er skuffet over Regjeringens manglende vilje til å ta dette problemet på alvor. Når vil statsråden foreslå en ordning som sikrer en sentral finansiering av slike saker og slik bedre etterforskningen av mulige drap?»
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg takker innledningsvis statsråden for svaret, men tillater meg samtidig å vise til at bl.a. Statens helsetilsyn er svært bekymret fordi man faktisk har halvert antallet obduksjoner i Norge. De er bekymret på grunn av to forhold. Det ene er at den kompetansen som man besitter i forhold til å foreta et visst volum obduksjoner, er viktig å ta vare på. Det andre er selvfølgelig det som går på at mulige kriminelle handlinger ikke avdekkes fordi man ikke obduserer. Statsråden påpekte at man har styrket politiet. Det er selvfølgelig korrekt. Samtidig oppfatter iallfall jeg at i dag har politiet ute ikke de rammene som de føler de har behov for. Det er klart at når en politijurist skal vurdere om det skal foretas en obduksjon eller ikke, ligger det et kostnadsaspekt der som jeg går ut fra vurderes. Det er også et faktum at et samlet storting gjennom justiskomiteen og med varierende flertall har påpekt at man ønsker en sentral finansiering av rettsmedisinske tester. Da forventer jeg at statsråden følger opp det og finner det helt naturlig. Er det slik at statsråden har problemer eller vansker med å følge opp Stortingets vedtak?
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg registrerer at statsråden drar på litt på siden av det som spørsmålet dreier seg om. Da tar jeg sjansen på å gjøre det samme. Det er jo sånn at rettsmedisinere er viktige når det gjelder å være med og beskrive hendelsesforløpet i forbindelse med kriminalitet så nært som mulig. I så måte er de et viktig bidrag når det gjelder å sørge for at fakta kommer på bordet. Spørsmålet til statsråden blir da: Bør vi bruke dette i større grad, la oss si ved mindre eller større voldsepisoder? Bør man supplere vanlige etterforskere med rettsmedisinere, slik at man kvalitetssikrer hendelsesforløpet i enda større grad enn det som har vært vanlig til nå? Og ser statsråden for seg at det kan være fordeler ved å gjøre det på en slik måte, altså at man i større grad bruker rettsmedisinere også i andre saker enn det som har vært vanlig til nå?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kultur- og kirkeministeren: «Saken om eksklusivavtalen mellom TV 2 og Telenor-eide Canal Digital har nå versert for behandling i ESA og hos norske myndighetsorganer i 7–8 år. Den var senest oppe da vi her i Stortinget våren 2005 behandlet den foregående regjeringens St.meld. nr. 15 for 2004-2005 Om konkurransepolitikken. Hva har Regjeringen, på de snart to år som har gått, gjort med hensyn til å vurdere denne praksisen som eksklusivavtalen mellom TV 2 og Canal Digital/Telenor representerer?»
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg takker for svaret. Jeg vet ikke om det er parlamentarisk å si «intetsigende» – men det var iallfall et relativt innholdsløst svar, med få politiske føringer fra statsråden. Vi i Fremskrittspartiet er opptatt av en sunn konkurranse på like vilkår, til beste for alle de som ser TV i Norge. Det kan aldri bli konkurranse på like vilkår når en stor og populær stasjon som TV 2 har en eksklusivavtale med én distributør på satellitt. Det er også et faktum at TV 2 har en særstilling i Norge, fordi de har fått fordeler gjennom den offentlige konsesjonen, som er grunnlaget for den virksomheten som bedrives. Nå har jeg registrert at i en annen ESA-sak har statsråd Giske vært svært aktiv, hatt mange meninger og kommet med flere initiativ i både media og Stortinget, nemlig automatsaken. Jeg har vanskelig for å se hvordan det kan være vesensforskjell på denne og automatsaken.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Fremskrittspartiet har ikke vært alene om å ta opp dette betydelige problemet når det gjelder konkurranse i mediesektoren. Det er tatt opp i forbindelse med Stortingets behandling av digitalt bakkenett. Sågar har statsråden da han var stortingsrepresentant, påpekt problemet under behandlingen av St.meld. nr. 15, om konkurransepolitikken. Det er også påpekt av Post- og teletilsynet og Konkurransetilsynet. Etter at disse vedtakene og synspunktene har kommet, har Telenors makt økt enda mer ved at de har gått inn i eierskapet i Norsk Televisjon AS og søsterselskapet RiksTV. Det kan minne om manglende handlekraft når man fra samlet offentlig side i Norge mener dette er galt, men ikke klarer å få gjort noe med det.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Spørsmålet er stilet til meg som kultur- og kirkeminister, men dreier seg i første rekke om konkurransepolitiske og konkurranserettslige problemstillinger. Jeg vil likevel besvare spørsmålet etter samråd med fornyings- og administrasjonsministeren. Som representanten Knudsen påpeker, har saken om Canal Digitals avtale med TV 2 om eksklusiv distribusjon av kanalen over satellitt en lang forhistorie. Saken begynte med at Canal Digital kjøpte Norgeskanalen i 1999. Norgeskanalen hadde eksklusiv rett til å distribuere TV 2 over satellitt. Denne retten ble overdratt til Canal Digital. Konkurransetilsynet stilte i vedtak av 4. mars 1999 i oppkjøpssaken som krav at Canal Digitals eksklusivavtale med TV 2 ble avviklet. Tilsynets vedtak ble påklaget til departementet. Departementet kom, i sitt vedtak av 21. januar 2000, til at eksklusivavtalen måtte behandles som egen sak, atskilt fra oppkjøpssaken, og opphevet Konkurransetilsynets vedtak. Viasat klaget så eksklusivavtalen inn for EFTAs overvåkningsorgan, ESA, i etterkant av oppkjøpssaken. ESA behandler fortsatt saken. Viasat har ved flere anledninger henvendt seg til konkurransemyndighetene med forespørsel om bruk av konkurranserettslige virkemidler for å forby eksklusivavtalen mellom Canal Digital og TV 2, først og fremst gjennom hjemmelen i konkurranseloven § 14, der Kongen gis rett til å gripe inn ved forskrift mot konkurransebegrensende vilkår, avtaler og handlinger i strid med lovens formål. Fornyings- og administrasjonsdepartementet vurderte denne problemstillingen senest våren 2006. Det er både forvaltningsmessige og rettslige problemer knyttet til å vurdere avtalen så lenge denne er til behandling i ESA. EØS-konkurranseloven setter grenser for anvendelse av nasjonale konkurranseregler for samarbeid som er tillatt etter EØS-artikkel 53. Det innebærer at avtaler som går klar av EØS-artikkel 53, ikke kan forbys etter norsk konkurranselovgivning. Derfor er det vanskelig å ta tak i denne saken før ESA har gjort sin vurdering.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
For Kulturdepartementet er det i hvert fall én vesensforskjell mellom automatsaken og denne, nemlig at vi er part i saken. Det forandrer litt på engasjementet når det faktisk er den norske stat som er innklaget og Stortingets vedtak det blir stilt spørsmål ved, og det er det som er til vurdering i ESA og EFTA-domstolen. Da er det ganske naturlig at både ansvarlig statsråd og Regjeringsadvokaten engasjerer seg ganske kraftig. Det er helt vanlig prosedyre. Her er det altså et spørsmål om den privatrettslige avtalen som TV 2 har gjort med Canal Digital, er tillatt etter konkurransereglene eller ikke – og den ligger til vurdering i ESA. Det er ikke en sak der vi er part. Vi må forholde oss til regelverket, slik som private aktører må gjøre. Når saken ligger til vurdering i ESA, vil det være feil av oss å gå inn og vurdere det etter konkurranseloven § 14, fordi EØS-retten også setter rammer for anvendelse av konkurranseloven i Norge.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Regjeringen er veldig opptatt av at TV-seerne i Norge både skal ha valgfrihet mellom ulike kanaler og mellom ulike distribusjonsplattformer. Det er nettopp derfor vi nå jobber med å få etablert et digitalt bakkenett, som representanten Knudsen viser til. Det fører til at man får enda flere plattformer å velge mellom og øker konkurransen mellom ulike distributører. Så vidt jeg husker, har vel partiet til Knudsen vært imot å få bygd ut det digitale bakkenettet, i hvert fall den måten som det nå blir etablert på. Jeg er av den oppfatning at når vi får flere plattformer, vil også presset på satellittplattformen øke i forhold til konkurranse. Særlig prismessig vil man gjennom den konkurransen være nødt til å ha konkurransedyktige priser og en innholdspakke som er tilpasset forbrukerne. Når det igjen gjelder vurderingen av det konkurranserettslige i avtalen mellom Telenor og Canal Digital, er det ikke Regjeringen som gjør den vurderingen. Det er det konkurransemyndighetene som gjør. I dette tilfellet er det ESA som vurderer det etter EØS-reglene, og også norsk konkurransepraksis må være i overensstemmelse med EØS-regelverket.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg vil få lov å stille den ærede helse- og omsorgsministeren følgende spørsmål: «I Bergens Tidende 28. februar kommer det frem at leger ikke informerer sine pasienter om fritt sykehusvalg. «Det er ikke latskap eller forglemmelser som gjør at pasientene ikke blir informert om Fritt Sykehus», sier Gunnar Ramstad, leder i Hordaland Legeforening. Kan statsråden bekrefte at leger har plikt til å informere sine pasienter om fritt sykehusvalg, og hva vil statsråden eventuelt gjøre for å sørge for at denne plikten overholdes?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg vet at statsråden er engasjert i dette, og at det gjøres et arbeid. Problemet er bare det som vi har blitt gjort oppmerksom på i media, at det ikke fungerer godt nok over hele landet. Og når vi da kan lese at til og med legene selv gir uttrykk for og sier at pasientene kanskje likevel ville valgt det nærmeste sykehuset og derfor ikke trenger å informeres om fritt sykehusvalg – vel, da tiltar legene seg en rolle som de overhodet ikke har, for fritt sykehusvalg er en del av pasientrettighetene, dvs. at det er pasienten og ikke legen, som har retten til å vurdere dette. Slike ting skremmer meg. For når Stortinget lager slike lover og regler av hensyn til pasientene, skal det følges opp der ute. Spørsmålet mitt er helt konkret: Vil statsråden her kunne foreta en henvendelse til Legeforeningen, eventuelt gjennom andre kanaler, og sørge for at legene blir opplyst om den plikten de har til å informere om fritt sykehusvalg? Det er ikke noe de kan velge å gjøre – de har en plikt til å gjøre det!
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-04-18:
Jeg takker statsråden for et svært konstruktivt og godt svar og ser fram til at dette blir påpekt, slik at pasientene ikke blir rammet. Undersøkelser viser at det er ca. 87 pst. av pasientene som kjenner til ordningen med fritt sykehusvalg og 13 pst., som man da skjønner, som ikke vet om ordningen. Da er det viktig at også disse får vite om den slik at de kan treffe sine egne valg. Så vet vi at en del av informasjonen som ligger ute om fritt sykehusvalg, ikke nødvendigvis er etterrettelig. Statsråden har vel også signalisert at hun vil foreta et arbeid knyttet til at det skal være korrekt informasjon om ventelister. Så jeg ber om at statsråden også ser grundigere på dette, og får fortgang i det arbeidet. Kanskje man rett og slett baserer seg på historiske ventetider, og ikke bare på forventede ventetider. Men jeg har et veldig konkret spørsmål, om noe som har overrasket meg over tid: Avtalespesialistene er en viktig del av norsk spesialisthelsetjeneste. De er ikke private aktører – avtalespesialistene er en integrert del av spesialisthelsetjenesten. Og da er det merkverdig at avtalespesialistene ikke ligger ute på fritt sykehusvalg-systemet. Hva vil statsråden her helt konkret gjøre for at også den delen av helsevesenet nå kommer innenfor den ordningen der den helt åpenbart hører hjemme?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Som kjent har pasienter i spesialisthelsetjenesten hatt rett til fritt sjukehusvalg siden 2001. En viktig grunn til å innføre en slik rett var – og er – å utjevne ventetida og bidra til best mulig ressursutnyttelse i sjukehussektoren. Fritt sjukehusvalg skal også øke pasientenes mulighet for sjøl å være med og bestemme mer ved å gi dem rett til å velge hvilket sjukehus de skal behandles ved. Vi vet at ventetida kan variere mye fra sjukehus til sjukehus, og pasienter kan forkorte ventetida betraktelig ved å velge andre sjukehus enn det de naturlig sogner til, hvis de benytter seg av denne retten. Derfor er det avgjørende viktig at pasienter får god informasjon, tidlig informasjon, om de rettigheter og tilbud som er vesentlig for deres mulighet til å velge et annet sjukehus, hvis det er aktuelt. En viktig forutsetning for at pasienten skal få full uttelling for sin rett til fritt sjukehusvalg, er nettopp at pasienten har tilstrekkelig informasjon rundt det å skulle velge sjukehus. Da er pasientrettighetsloven veldig klar på at helsetjenesten skal gi den som søker helsehjelp, de helse- og behandlingsmessige opplysninger som vedkommende trenger for å ivareta denne retten. Opplysningsplikten innebærer at pasienten skal ha den konkrete informasjon han eller hun trenger for å ivareta sin rett til nødvendig helsehjelp. Slik opplysningsplikt påhviler både primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Siden det normalt er fastlegen som henviser til sjukehus, vil han eller hun være pasientens viktigste rådgiver ved valg av sjukehus, og dermed bistå pasienten slik at han eller hun treffer fornuftige valg. Derfor må vi kunne forvente at fastlegene skal gi god informasjon om hvilke tilbud som finnes, om valgets betydning for pasienten og om den praktiske gjennomføringen av fritt sjukehusvalg. Både helseinstitusjoner og fastleger har en plikt til å informere om retten til fritt sjukehusvalg og hvordan pasienter kan benytte seg av denne rettigheten. Vi vurderer nå løpende tilgjengeligheten og kvaliteten på informasjonen som gis, bl.a. ved å forbedre den nasjonale informasjonstjenesten for fritt sjukehusvalg – Fritt sykehusvalg Norge. Sosial- og helsedirektoratet har også gjennomført en informasjonskampanje om fritt sjukehusvalg overfor fastlegene. Som flere her i Stortinget kjenner til, har jeg også igangsatt et prosjekt, i første omgang i Hedmark, der innbyggerne får hjelp fra kommunen til å utnytte sine rettigheter til å få rask helsehjelp, bl.a. ved å bruke denne retten aktivt. De har fått penger til å ansette pasienthjelpere i kommunene Eidskog, Trysil, Hamar og Kongsvinger, slik at de skal bistå pasientene med å finne fram i systemet og få raskere behandling. Erfaringer fra dette forsøket, som jeg har store forventninger til, skal selvfølgelig evalueres med tanke på om ordninga med pasienthjelpere også kan innføres på nasjonal basis som et ytterligere bidrag for at denne retten skal være reell.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
For det første er jeg enig i at vi ser eksempler på at det ikke alltid fungerer godt nok. Det er også bakgrunnen for at vi har ment at det har vært behov for å kjøre en egen informasjonskampanje overfor fastlegene slik at de vet hvilken plikt de har som leger til å informere om retten til fritt sjukehusvalg. Så er jeg innstilt på så fort vi er ferdige med forsøket med pasienthjelpere, å evaluere det og se om det også kan være et verktøy. Men til spørsmålet fra representanten Nesvik om jeg også vil bruke andre kanaler i tillegg til det vi nå allerede har igangsatt, til å informere bedre om hvilken plikt – jeg understreker plikt – legene har til å informere om dette, er svaret ja. Det kan skje både via Legeforeningen, via den kampanjen vi allerede har hatt overfor fastlegene, osv. Jeg oppfatter at det ikke er det viktigste hvilken måte vi gjør det på. Men jeg kan forsikre representanten om at jeg kommer til å følge opp dette, for jeg mener det er viktig. Og det er selvsagt slik at når Stortinget vedtar lover og regler, så skal det følges opp. Da skal vi prøve å bistå, slik at det faktisk skjer i praksis.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Slik jeg har varslet tidligere, jobber vi akkurat med de tingene der ved at vi nå går gjennom avtalespesialistordningen for å se på hvordan den enda bedre kan integreres i spesialisthelsetjenesten, for det er viktig. Og det er veldig viktige mennesker som arbeider der, som vi trenger å dra nytte av i vår totale helsetjeneste, det er det ingen tvil om – også i forhold til fritt sjukehusvalg. Og da er selvfølgelig en av de tingene vi nå ser på, det representanten Nesvik her tar opp i forhold til avtalespesialister. Jeg kan bekrefte at jeg er like opptatt av at Fritt sykehusvalg Norge må være oppdatert på dagens virkelighet. Det må være korrekt informasjon, og det skal være åpenhet, slik at den valgmuligheten er reell for pasientene. Jeg tar til etterretning at vi har fått signaler på at det ikke alltid er sånn pr. i dag. Det tar jeg på største alvor. Derfor har vi allerede igangsatt et arbeid for å forbedre det, og jeg håper vi skal kunne se positive resultater i løpet av kort tid.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
For det første er jeg helt enig med representanten Bøhler i at dette er en viktig sak. Det er dramatisk at så mange mennesker årlig blir sjuke, og at så mange dør av sjukdommen. Jeg kan bare bekrefte det statssekretær Libak sa – til Dagbladet, var det vel – at vi vil gjøre fastlegene oppmerksomme på at de må være flinkere til å henvise de mest utsatte gruppene eller de målgrupper som det er viktig å sette inn ekstra innsats overfor, til screening eller ytterligere undersøkelser. Jeg tar med meg signalene fra representanten Bøhler om pilotforsøk – vi får vurdere det nærmere. Samtidig mener jeg at det aller viktigste er å gjøre det vi kan for å forebygge – så lenge vi vet at røyking er en så stor årsak til denne type sjukdom – og sette inn hovedstøtet der. Men selvfølgelig må vi også gjøre det vi kan for å avdekke sjukdommen så tidlig som mulig. Vi vet at når det gjelder slike alvorlige sjukdommer, er det viktig å få satt diagnosen tidlig – da vil prognosene også være bedre.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Jeg kan bekrefte at jeg i høyeste grad følger med. Og jeg er selvfølgelig svært interessert dersom det er mulig å komme fram til vaksiner, nye behandlingsmetoder eller annet som kan hindre at så mange mennesker blir så alvorlig sjuke, og at mange dør av sjukdommen. Jeg kan ellers orientere om at i USA startet de i 2002 en studie der 50 000 personer med høy risiko for å få lungekreft skal screenes. Det er et program som går over tre år, og de skal så følges opp i ytterligere fire år. I tillegg til det vi velger å gjøre her i Norge, vil dette være et veldig viktig bidrag til å finne ut om det f.eks. er screening – kombinert med andre metoder – som er svaret, eller om det er annet som er mer effektivt. Jeg er helt enig med representanten Bøhler i at dette er et område som det må fokuseres mer på, og som må få høyere status. Vi må se på hva vi mer kan gjøre for å hjelpe de menneskene som får denne sjukdommen – og aller helst gjøre det vi kan for å unngå at de får den.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Det er veldig vanskelig å være helt bastant når det gjelder det spørsmålet. Jeg kan heller ikke si at jeg har detaljert kunnskap om flåtten spesielt. Jeg beklager det. Når det skjer klimaendringer, er det klart at det også teoretisk under gitte forhold kan gi oss utfordringer. Men forskjellen på oss og veldig mange andre land i verden som er betydelig dårligere stilt, er at vi har en veldig god overvåking. Vi følger veldig godt med på hva som skjer med artene, og hva det kan føre til av sjukdommer. Vi har god beredskap og overvåking når det gjelder smittevern, og vi har ikke minst et veldig godt – tross alt – utbygd helsevesen som gjør at vi, i motsetning til veldig mange andre land, kan gi rask behandling når det er nødvendig. Vi kommer fra Regjeringas side selvfølgelig til å følge dette veldig nøye. Det er bakgrunnen for at vi nå oppretter en egen styringsgruppe som skal se på hva de klimaendringene som er i gang, kan bety for helsa vår og også internasjonalt, og vi vil fortsette pådriverrollen i forhold til det nye internasjonale helsereglementet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Jeg vil bare understreke at Regjeringa følger veldig nøye med på denne utviklinga. Derfor setter vi ned grupper som skal følge det helt spesielt. Det er også riktig, som representanten sier, at malariamyggen finnes i Norge. Og som jeg sa, hvert eneste år er det en del mennesker som drar til utlandet og har med seg malariasmitten tilbake. Så teoretisk sett er det ingen tvil om at det kan spre seg her i landet også, dersom vi ikke er oppmerksomme, og dersom ikke nødvendige tiltak blir iverksatt. Men vi har et godt behandlingssystem. Og igjen: Den myggen som gir malariasmitte, ernærer seg av husdyr. Dette dreier seg om områder der det bor få folk, men det er klart at vi vurderer hele tida løpende hva vi må foreta oss. Så det er klart at informasjon er helt sentralt. Jeg nevnte at når det er flom og storm f.eks., er det svært viktig at befolkninga er informert om hvordan man håndterer det for å unngå smitte. Jeg tar med meg signalene fra representanten Ludvigsen i forhold til dette viktige spørsmålet, også i det arbeidet vi nå er i gang med.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «Det er svært alvorlig at det årlig registreres ca. 2 200 nye tilfeller av lungekreft i Norge, og at dødeligheten av sykdommen er like høy som for 30 år siden, dvs. rundt 90 pst. Helt avgjørende for overlevelse er tidlig diagnostisering. Det er derfor viktig å sette inn spesielle tiltak for risikogruppene, bl.a. KOLS-rammede og de som lenge har vært storrøykere. Hvordan vurderer statsråden behov og muligheter for å foreta screening med avansert CT/MR-teknologi og/eller å sette inn andre tiltak for risikogruppene?»
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Jeg takker statsråden for et interessant svar i en veldig viktig sak. Det er en spesiell gruppe vi snakker om – behandlingsprognosen er så dårlig. Cirka 2 000 dør årlig i Norge av lungekreft. Det er et dramatisk tall. Jeg leste i Dagbladet at statssekretær Libak i forbindelse med den samme problematikken sa at han ville at fastlegene i stor grad skulle henvise utsatte grupper til screening når det var mistanke om mulig sykdom. Jeg håper at vi kan innta en noe mer aktiv holdning når det gjelder det å forsøke screening, f.eks. velge ut et fylke eller bestemte risikogrupper – som f.eks. KOLS-rammede eller folk som har røykt lenge, og som har høy alder – for vi får jo ikke dokumentert gevinst før vi har satt i gang et forsøk med screening av mindre grupper. MR, magnetresonans, er vel den sikreste metoden.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-04-18:
Jeg takker også for tilleggssvaret. Denne sykdommen har i det hele tatt hatt liten oppmerksomhet i forskningsmiljøene – det har vært lite trykk på det å utvikle behandlingsformer når det gjelder lungekreft. Det kan skyldes at sykdommen har liten prestisje, at det har vært en slags holdning at sykdommen kanskje ikke har samme årsaksforløp som andre sykdommer, og at en derfor ikke har lagt nok innsats i arbeidet. Man har sagt at man må jobbe forebyggende – og kanskje har man ikke jobbet nok for å utvikle nye behandlingsmetoder. Jeg har hørt omtalt at det bl.a. ved Rikshospitalet pågår forsøk som gjelder en terapeutisk vaksine mot lungekreft. Jeg håper at statsråden vil følge med på dette, og sette trykk på forsøkene på å få fram nye behandlingsmetoder når det gjelder denne svært dødelige sykdommen, som vi må gjøre en mye mer effektiv innsats mot.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-04-18:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «Temperaturøkningen i verden som følge av klimaendringer vil ha mange konsekvenser. En av konsekvensene er at spredningen og oppblomstringen av tropiske sykdommer sannsynligvis vil nå stadig nye områder. Malaria er et eksempel på disse sykdommene som kan nå Skandinavia som følge av økt temperatur. Har statsråden sett på mulighetene for at tropiske sykdommer kan nå Norge, og hva slags tiltak vil statsråden iverksette for å møte disse utfordringene både i Norge og i internasjonalt samarbeid?»