Sylvi Graham (Høyre), 2012-12-14:
Samfunnet har et ansvar for alle som blir for syke til å jobbe eller trenger hjelp i en overgangsfase. Derfor har vi gode ordninger med sykepenger, arbeidsavklaringspenger og – for dem som har permanent nedsatt helse – uføretrygd. Disse ordningene skal være generelle, de skal være for alle, og de skal være gode. Jeg mener likevel at vi har et spesielt og særskilt ansvar for våre veteraner. Dette er borgere vi politikere sender ut til de farligste og mest krigsherjede områder i verden: Balkan, Afghanistan, Kongo eller Libanon. Dette er steder der vi forventer at de kommer til å bli skutt på eller bombet, eller oppleve at en bombe sprenges i veikanten når de beveger seg ute. Da Norge bestemte seg for å sende soldater til f.eks. Libanon og Afghanistan, visste vi godt at kanskje ikke alle ville komme tilbake i live. Vi visste også at mange kanskje ville komme tilbake såret på kropp eller sjel. Likevel stemte vi for å sende dem ut, fordi det gjaldt Norges sikkerhet, Norges allianseforpliktelser eller Norges bidrag til en bedre verdensorden gjennom FN. Vi gjorde dette med åpne øyne. Derfor mener jeg at Norge har et spesielt ansvar for dem som kommer skadet tilbake, selv om det skulle innebære en forskjellsbehandling i forhold til andre syke i samfunnet. Derfor mener jeg vi ikke må være så altfor redde for å lage ordninger som går utenfor ordningene i folketrygden hvis vi kommer fram til at det er formålstjenlig. Jeg ser derfor ingen prinsipielle argumenter mot en god erstatningsordning, eller en pensjon som går utover det som andre ville fått. Jeg ser heller ingen prinsipielle argumenter mot at vi f.eks. lager et kontor som kan håndtere de spesielle utfordringene våre veteraner står ovenfor. Som det allerede har vært nevnt, er det altfor ofte slik at det sivile hjelpesystemet, både i Nav og i helsetjenesten, ikke har nok kompetanse til å håndtere veteraner og deres unike utfordringer. Vi må derfor samle denne kompetansen slik at våre veteraner, som det blir stadig flere av, får den hjelpen de skal ha innen rimelig tid. Mange greier selvfølgelig overgangen hjem helt fint, men de som på en eller annen måte trenger sivilsamfunnets støtte når de kommer hjem, må få den nødvendige hjelp. Hadde ikke denne saken vært så alvorlig, ville jeg satt den litt på spissen. Og hvis jeg skulle gjort det, hadde det vært nærliggende for en arbeid- og sosialpolitiker å fundere litt over at ikke engang krigssoneerfaring gir tilstrekkelig kompetanse til selv å finne veien gjennom Nav-systemet. Det handler selvfølgelig om at disse soldatene, disse heltene, har med seg en svært stor erfaringsbør i bagasjen, i en del tilfeller også skader, synlige eller usynlige, når de kommer hjem. Da fortjener man ikke i tillegg å måtte sloss seg gjennom et byråkratisk og rigid offentlig system for erstatninger, pensjon eller tiltak for å vende tilbake til det sivile samfunn. Som det også er blitt nevnt av interpellanten, må vi nå få en skikkelig oversikt over veteranenes levekår. For en tid tilbake så vi at ikke engang Forsvaret hadde oversikt over hvor mange som hadde vært i Afghanistan. Vi trenger et godt tallgrunnlag for i det hele tatt å fange opp omfanget av problemet: hvor mange som er arbeidsledige, hvor mange som blir uføretrygdet, osv. Dette er det avgjørende å få på plass så snart som mulig. Denne interpellasjonen er reist av lederen i utenriks- og forsvarskomiteen. Dens tema rekker langt inn i arbeids- og sosialkomiteens tematiske ansvarsområde. Det var fortjenstfullt at den ble reist. Det må ryddes opp videre i veteranpolitikken. Jeg sier ikke at mye ikke allerede er gjort – det kan også sies fra denne talerstolen, som representanten Myrli etterlyste – men det var fortjenstfullt at den ble reist. Det er ikke systemer eller forvaltningsgrener dette dreier seg om, det er enkeltmennesker.