Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-05:
Jeg vil takke arbeids- og sosialministeren for redegjørelsen. Jeg syntes den var ryddig, og hun kom med en riktig og viktig unnskyldning på vegne av staten. Samtidig står det en rekke ubesvarte spørsmål igjen. Vi har fått vite mye om hva som har skjedd, men viktige spørsmål knyttet til hvordan og hvorfor gjenstår. Vi står midt i en rettssikkerhetsskandale av historiske dimensjoner. Historiene om de menneskene som er rammet, gjør dypt inntrykk på oss. Det er historien om kvinnen som ikke fikk reise ut av landet for å besøke sin døende søster. Det er historien om bestefaren som holdt skjult for barnebarna at han måtte i fengsel. Det er historien om folk som har kommet til Norge for å jobbe og fått helseplager resten av livet som følge av innsatsen de har gjort her hos oss, og på toppen har noen fått en feilaktig dom for trygdesvindel og store tilbakebetalingskrav. Det er historien om mennesker med psykisk sykdom som har fått lagt ytterligere stein til byrden på grunn av uriktig straffedom. Det er begått urett, og den viktigste oppgaven for oss i denne salen nå er ikke først å finne ut hvem som har skylden for at det ble sånn, men aller først å få på plass en plan for rettferdighet og oppreisning. Rettferdighet og oppreisning er vårt felles ansvar. Jeg pleier å si at det vakreste med Norge ikke er fjorder og fjell, men små forskjeller og sterke fellesskap. Men denne saken viser en annen side ved landet vårt. Det verste med skandalen er den stanken av klassejuss som følger enkelte sider ved den. Vi har sett justismord og urettmessige erstatningskrav med økonomisk krise som resultat som pågår uten at noen har oppdaget det. Det reiser et ubehagelig spørsmål: Kunne dette skjedd med en annen gruppe i vårt samfunn enn Nav-brukerne? Kunne det skjedd dem som har mest penger og tilgang på de beste juridiske rådene, f.eks.? Derfor må vi nå ikke bare stille oss detaljspørsmålene hvordan, når, hvem og hva, men også hvorfor. Ett av svarene frykter jeg dessverre ligger i den kulturen av mistillit som gjennom mange år er skapt mot mennesker som er avhengige av trygd og stønad, i den politiske debatten, og i måten Nav ledes på, der frykten for at noen skal få mer enn de har krav på, har blitt større enn frykten for at noen ikke skal få den hjelpen de trenger. Denne saken er en katastrofe for mange enkeltmennesker, men den er også en systemkrise, en krise som vi må rydde opp i. Vi sitter fortsatt med en lang rekke ubesvarte spørsmål, og det vil jeg si er naturlig, gitt sakens omfang. Vi må få mer informasjon, og Stortinget har nå et stort ansvar for å bidra til at fakta kommer på bordet. SV ønsker å komme raskt i gang med komitéarbeidet. Vi mener også primært at det bør skje i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Vi har en lang rekke spørsmål til arbeids- og sosialministeren, men også til justisministeren. Vi må få vite hvorfor det tok så lang tid før Nav reagerte på Trygderettens første signaler om feil lovanvendelse, og vi må få vite hvorfor det tok så lang tid fra beskjed om dette kom til departementet, til Stortinget og offentligheten ble informert. I denne redegjørelsen kom det ny informasjon, men det er altså en lang rekke spørsmål vi fortsatt trenger å få svar på for å få avdekket hva som har skjedd, hvorfor og hvem som har ansvaret. I den prosessen må vi se både på departementets håndtering etter desember i fjor, Navs håndtering etter 2017 og selvfølgelig gå helt tilbake til det tidspunktet hvor denne feilen oppsto, om det var i 2012 eller tidligere, for å få klarhet i hvordan det kunne skje, og hvordan vi kan unngå at noe sånt skjer igjen. Statsråden har erklært at hun vil ha en ekstern gransking. Vi mener denne saken er for alvorlig til at vi kan slå oss til ro med en gransking initiert av regjeringen alene. Både sakens omfang, dens unike karakter og det faktum at en gransking vil måtte innebære også å se på departementets håndtering, tilsier at Stortinget må involveres, enten gjennom at Stortinget setter ned en kommisjon, eller at arbeidet med dette gjøres i tett dialog med opposisjonen. Rettssikkerhet kan ikke være et klassespørsmål. Rettssikkerheten må gjelde for alle, og det er det grunnleggende i denne saken.