Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
I arbeiderpartiregjeringens forslag til nasjonalbudsjett for 2002 og i finanstalen som jeg holdt den 11. oktober, ble det lagt stor vekt på å beskrive den økte usikkerheten som vi nå ser både i internasjonal og i norsk økonomi. Etter at arbeidet med nasjonalbudsjettet ble avsluttet, er det kommet nye anslag fra ulike institusjoner. Disse kan tyde på at utsiktene til økonomisk vekst neste år vil kunne bli svakere enn lagt til grunn i nasjonalbudsjettet. Jeg brukte mine siste dager i Finansdepartementet til å få grundige analyser av hvordan dette kan påvirke norsk økonomi, og om det bør få konsekvenser for den økonomiske politikken. Svakere vekst internasjonalt vil kunne påvirke norsk økonomi gjennom flere kanaler. En ser klare tegn til svakere eksport av tradisjonelle varer og svakere utvikling for utekonkurrerende industri. Samlet sett trekker dette i retning av at veksten også i norsk økonomi kan bli noe svakere enn forutsatt i nasjonalbudsjettet. Aktiviteten framover vil likevel ligge på et høyt nivå. Arbeidsmarkedet vil fortsatt være stramt. Samtidig vil tendensene til todeling av økonomien kunne forsterkes i tiden framover. Husholdningenes finansielle situasjon er meget solid, og de vil i tillegg trolig oppleve en sterk vekst i disponibel realinntekt neste år. Sterk vekst i husholdningenes etterspørsel vil på den ene side gi betydelige impulser til de tjenesteytende sektorer og andre næringer som er skjermet for utenlandsk konkurranse. På den annen side vil industrien og andre deler av konkurranseutsatt virksomhet kunne rammes av svakere vekst i den internasjonale økonomi. Styrkingen av den norske krone siden i fjor sommer har bidratt til svekkelse av den kostnadsmessige konkurranseevnen. Dette kommer på toppen av en kostnadsvekst som fortsatt ligger høyere enn hos våre handelspartnere. Vår vurdering var at disse perspektivene klart peker i retning av at en i tiden framover bør være varsom med å stimulere økonomien ytterligere gjennom finanspolitikken. Vi må minne hverandre om at den økte bruk av oljepenger som følge av handlingsregelen, som arbeiderpartiregjeringen allerede har innarbeidet i budsjettet, i seg selv gir en positiv stimulans for økonomien på 0,6 pst. Dersom man skulle gi ytterligere stimulanser, ville dette øke innenlandsk etterspørsel og dermed presset i arbeidsmarkedet. Samtidig ville dette kunne motvirke en rentenedgang, bidra til en ytterligere styrking av valutakursen og dermed forverre situasjonen for konkurranseutsatt virksomhet. De nye retningslinjene for den økonomiske politikken som Stortinget behandlet i vår, tillegger pengepolitikken en sterkere rolle i å stabilisere norsk økonomi. Markedet forventer nå en nedgang i rentene. Dersom den nye regjeringen bruker flere oljepenger enn arbeiderpartiregjeringen foreslo, vil det derfor ha to sikre virkninger. Man får et rentenivå som er høyere enn det ellers ville ha vært, og man gjør situasjonen vanskeligere for den konkurranseutsatte delen av næringslivet. Dersom den nye regjeringen likevel bruker flere penger, er det derfor kun et tegn på at Regjeringen ikke klarer å gjøre de vanskelige valgene. Regjeringen klarer ikke å gjøre den jobben den har påtatt seg å gjøre. Men det er vel også her Regjeringens største utfordring ligger. Sem-erklæringen lover økte bevilgninger til mange gode formål. Samtidig loves 31 milliarder kr i skattelette, først og fremst til dem som tjener aller mest. Dette går ikke i hop. Det kan bare gjennomføres ved kutt i ulike velferdsordninger. Samlet sett vil dette gi større forskjeller mellom folk i Norge. Men dette dilemmaet kommer man ikke utenom ved å sprøyte flere oljekroner inn i økonomien. Da sender man regningen til unge familier med store boliglån og til ansatte i industrien som sendes ut i arbeidsledighet. Derfor må vi alle kunne forvente at Regjeringen gjør den delen av jobben som ikke ble gjort på Sem – at Regjeringen klarer å velge og klarer å skaffe rom for de løftene som den har gitt.