Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
La meg innledningsvis gi honnør til interpellanten for å ha reist denne debatten og for hans aktive innsats i Nordisk Råd for å styrke kontakten med de systemkritiske i Hviterussland. Det er en innsats som er blitt lagt merke til. Vi deler alle bekymringen over utviklingen i Hviterussland. Mens utviklingen i nabolandet Ukraina gir grunn til håp om økt respekt for demokratiske prinsipper, pressefrihet og menneskerettigheter, representerer de brutale overgrepene i samband med presidentvalget i Hviterussland et alvorlig tilbakeslag. Valgdagen og tiden etter ble et tragisk tilbakeskritt etter år med små skritt i riktig retning, bl.a. en mer forsonende linje overfor opposisjonen, løslatelse av politiske fanger og en mer åpen presse. Lukasjenko-regimets voldsbruk og arrestasjoner av et stort antall demonstranter har avslørt regimets brutalitet og manglende respekt for grunnleggende verdier. Den første dommen etter arrestasjonene lover heller ikke godt for den videre utvikling. Den 27 år gamle Vasilij Parfenkov er dømt til fire års straffarbeid for å ha deltatt i en protestaksjon mot regimet. Slike overgrep skal ikke gå upåaktet hen. Det er derfor viktig at verdenssamfunnet reagerer og følger utviklingen nøye. Reaksjonene har heldigvis vært mange. Og, som utenriksministeren påpekte, det har vært nødvendig med mer enn ord. Nordisk Råds presidium vedtok på sitt møte i Finland i januar å utsette et planlagt studiebesøk fra Hviterussland. Presidenten i Østersjøsamarbeidet – BSPC – utsatte sitt besøk til Hviterussland. EU gikk ut med en boikottliste som nekter 160 framtredende hviterussiske politikere og embetsmenn adgang til Schengen-området, et tiltak som Norge støtter. Det er imidlertid viktig å finne en balanse i reaksjonene. Jeg tror det er riktig å gå veien om konkrete tiltak, slik regjeringen legger opp til. Jeg støtter utenriksministerens vurdering av at en isolasjonslinje ikke er veien å gå. Vi bør ansvarliggjøre regimet gjennom Europarådet og OSSE, som interpellanten pekte på. Vi skal reagere mot regimet, men ikke bryte eller svekke kontakten med opposisjonelle og systemkritiske røster i landet – snarere tvert imot. Det var et viktig signal å være representert på statssekretærnivå på konferansen om støtte til hviterussiske demokratiforkjempere 2. februar i år. Det er viktig at vi øker vår støtte til disse fra 15 til 20 mill. kr for 2011 og kanaliserer midlene mot sivilsamfunnet, bl.a. gjennom Den norske Helsingforskomité. Støtten til eksiluniversitetet i Vilnius er også et viktig tiltak. Likeledes er innreiserestriksjoner og frysing av midler relevante virkemidler. Det vil neppe ramme regimet og ikke gagne noen om Hviterusslands observatørstatus i selve Østersjørådet blir stilt i bero. Praktisk samarbeid mellom stater med felles interesser bør kunne videreføres uten at dette skal oppfattes som støtte til regimet. Det gir, som utenriksministeren pekte på, også en mulighet til å si fra hva man mener om situasjonen til parlamentarikere fra Hviterussland i de fora man måtte møte dem. Derimot vil det neppe være riktig å utvide samarbeidet gjennom å gi Hviterussland observatørstatus i det parlamentariske østersjøsamarbeidet, slik de har ønsket, så lenge situasjonen i landet er som den er. Gjennom vårt ønske om en frihandelsavtale mellom EFTA og Russland har Hviterussland og Kasakhstan fulgt med på lasset gjennom den tollunion de har dannet. Selv om en slik avtale kommer på plass, bør det ikke være aktuell politikk å satse på en aktiv utvikling av det økonomiske samkvemmet med Hviterussland så lenge situasjonen er som den er i landet. Forholdet til Hviterussland har vært et stadig tilbakevendende tema i Nordisk Råds møter. For to år siden anmodet rådet Ministerrådet om å opprette et eget informasjonskontor i Minsk, noe som ikke er fulgt opp. I stedet valgte Ministerrådet å utarbeide særskilte retningslinjer for såkalte hviterusslandsaktiviteter. Det legges vekt på støtte til sivilsamfunnet, til ungdom, journalister og organisasjoner, og på et grenseregionalt samarbeid om konkrete prosjekter mellom det sivile samfunn og lokale myndigheter. Det er også en kanal som bør holdes åpen, fordi det kan være med å skape det fundament som trengs for å bygge det demokrati og den respekt for grunnleggende verdier dette landet nå så sårt trenger.