Michael Tetzschner (Høyre), 2016-01-19:
Det nordiske samarbeidet er omsluttet av stor politisk velvilje – det kan man høre i debatten her. Vi ser at den stort sett er tverrpolitisk, og det er gledelig – på samme måte som at det har vært en glede for undertegnede å være delegasjonsleder i de to årene som vi har bak oss. Nå går stafettpinnen videre til min kollega Sonja Mandt. Det er likevel naturlig å fremheve noen problemstillinger, som også har vært berørt i debatten. Det nordiske samarbeidet har blitt tilført en ytterligere dimensjon ved at man nylig har kunnet ta opp felles nordiske bekymringer om sikkerhets- og forsvarspolitikken. Begivenheter utenfor Norden, som annekteringen av Krim-halvøya, stedfortrederkrigen i Ukraina og et generelt økende trykk mot den tidligere Sovjetunionens influensstater og de baltiske stater, har gjort disse temaene mer aktuelle. De mer organiserte møterundene om nordisk forsvarssamarbeid er løfterike, men de vil bare kunne supplere – aldri erstatte – de allianseforhold Norge og Danmark er en del av gjennom NATO-fellesskapet. Det er med stor interesse vi kan følge den nye NATO-debatten som har kommet opp i Sverige og Finland, men det er nasjonale beslutninger i disse landene som de kommende årene vil avgjøre om man kan realisere et samordnet Norden innenfor samme forsvarsallianse. Norden hadde blitt et tryggere sted hvis dette var mulig. Men det er, som man forstår, ikke Norden eller Nordisk råd som kan drive disse prosessene. Det er opp til det enkelte land. Også når det gjelder forholdet til Den europeiske union, er det en ulempe at de nordiske landene har valgt ulike samarbeidsformer – fra fullt medlemskap, med og uten euroen, til EØS-avtalen. Likevel har det store antallet direktiver som implementeres under EU-avtalene, som sidevirkning at også de nordiske landenes reguleringer blir likere. Det er altså EU som på mange måter driver frem en regelharmonisering i Norden, selv om vi ser at man på det tekniske planet ofte velger forskjellige løsninger, som krever at man kommer tidlig inn for ikke å bygge opp nye grensehindre. Det siste poenget jeg vil fremheve innenfor taletiden, er at migrasjonstrykket og flyktningkrisen også har utfordret det nordiske samarbeidet. Alle de nordiske landene er med i Schengen-arbeidet om en ytre EU-grense, og de har sluttet seg til Dublin-avtalen, med prinsippet om at det er første ankomstland innenfor Schengen som skal ta stilling til søknad om innreise. Men også her har det vært ført forskjellig nasjonal politikk i Norden, som i sum har satt den over 60 år lange passfriheten og prinsippet om fri bevegelighet mellom de nordiske lands borgere i fare. Ett land, Danmark, har grense over land mot kontinentet, men det er ingen ytre Schengen-grense. Derimot skal Norge og Finland håndheve en ytre Schengen-grense over land, mens Sverige har grenser som ikke har disse kjennetegnene. Til gjengjeld har de ført en innvandringspolitikk som har hatt en betydelig dragningseffekt til Norden. I sum har vi sett at dette har medført at vi nå, i en overgangsperiode, ser at det innføres mer ordinært regulerte grenser, med pass- og innreisekontroll, som rett og slett har satt den nordiske bevegeligheten mange år tilbake. Tiltakene har vært nødvendige, men det er å håpe at de blir forbigående. I motsetning til representanten Navarsete vil jeg fremheve at løsningen ligger i at Schengen-systemet og Dublin-avtalen håndheves etter forutsetningene, og at de nordiske landene også utvikler en innreisepolitikk som dem imellom ikke byr på for store forskjeller. Igjen ser vi et eksempel på at hvor langt vi kommer i det nordiske samarbeidet, er avhengig av andre faktorer enn det de nordiske landene selv har kontroll over, men at det også finnes løsninger som kan fremme samarbeidet, hvis man vil ta dem i bruk.