trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Sponheim (Venstre), 2003-11-13:
Landbruksdepartementet har ingen planer eller andre tall på sitt bord enn de konsesjonsgrenser som er kjent gjennom behandlingen i dag. Jeg tror også det er grunnlag for å tilføye at med de konsesjonsgrenser og de størrelser som vi kan få på produksjonen innenfor de konsesjonsgrensene vi nå får, er det tatt ut betydelige deler av stordriftsfordelene som måtte være. De gir robuste størrelser. Det som da skiller oss fra sammenlignbare produsenter, er først og fremst kraftfôrprisen. Og det er der norsk kanaliseringspolitikk, som er et bærende element i landbrukspolitikken, gjør at korn og kraftfôr er om lag dobbelt så dyrt i Norge som i andre land. Hadde vi med de størrelser vi her snakker om innenfor konsesjonsgrensene, hatt samme kraftfôrpris som f.eks. danske produsenter, ville ikke forskjellen på sluttproduktene vært så veldig stor, fordi vi her står overfor robuste og proporsjonelle størrelser i både svineproduksjonen og fjørfeproduksjonen.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-11-13:
Det er ikke tvil om at kostnadsforholdene og kostnadene i fjørfeproduksjonen og svinekjøttproduksjonen er det kanskje mest avgjørende poenget i forhold til hva sluttprisen vil være, og hvor konkurransekraftig den vil være i forhold til våre konkurrerende land. Hovedkomponenten i kostnadene i disse produksjonene er kraftfôrkostnaden, og den er veldig mye høyere i Norge, fordi det har vært politisk ønsket. Men nettopp fordi det er veldig virksom konkurranse i leddene over, ser vi at det er mulig å kjøpe svinekjøtt ikke minst i grenseområdene til ganske lave priser, fordi konkurransen virker – som er det andre viktigste virkemidlet framover. Så er det også hyggelig å kunne si at selv i en slik situasjon er det svinekjøttprodusentene som økonomisk har kommet best ut i de siste årene og hatt betydelig inntektsøkning, og som kanskje er noen av de mest profesjonelle og effektive bøndene vi har. Og det at vi gir dem disse mulighetene i dag, og også følger med på konkurransen og marginene, vil bidra til at vi vil kunne klare å få dette til fornuftige priser også framover.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-11-13:
Uavhengig av størrelsen på den enkelte produsent skal dyrevelferden bli bedre framover som en konsekvens av bl.a. den behandling av dyrevelferdsmeldingen som ble gjort i dette hus. Her er det mange tiltak som vil bli iverksatt, og som skal føre til at dyrevelferden blir bedre. Jeg er enig med representanten i at vi har viktige utfordringer innenfor fjørfesektoren når det gjelder dyrevelferd. Man arbeider her med å finne fram til nye driftsmåter som gjør at vi kan bedre dyrevelferden, og det er en utfordring. Det er flere produsenter som har sagt til meg at man ved å kunne bli noe større kan bruke mer av sin tid til å konsentrere seg enda mer om disse produksjonene, og så å si leve av disse produksjonene alene. Det gjør at vi kan bruke både mer kapital og investeringer og også mer menneskelig fokus hos den enkelte produsent til å bedre dyrevelferden. Det kan godt være mekanismer som slår inn. I alle fall er det definitivt ikke slik at disse endringene som gjøres i dag, skal dra i negativ retning når det gjelder bedre dyrevelferd.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-11-13:
Jeg stemte feil!
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-16:
Jeg foreslår Heidi Grande Røys.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-16:
SV er enig i at vi gjør et viktig vedtak i dag. Som en liten kommentar til forrige taler har jeg lyst til å si at i den grad man fremmer seriøse og ikke-diskriminerende forslag som sikrer alle kvinner som bor i Norge, likestilling, er det fullt mulig å få dem vedtatt i Stortinget, men de må være gjennomarbeidet og være slik at vi faktisk oppnår hensikten. Jeg har lyst til å slutte meg til det innlegget som Høyres representant Afshan Rafiq holdt. Jeg oppfattet tydeligvis det innlegget annerledes enn Per Sandberg, for jeg oppfattet at Afshan Rafiq nettopp sa at her hadde de muslimske miljøene et stort ansvar sjøl. Vi vedtar nå noen lovreguleringer som jeg er ganske sikker på vil hjelpe i en del tilfeller, men det verste er på en måte å bli uglesett eller utstøtt fordi du foretar en handling som du sjøl synes at du må. Du velger jo ikke skilsmisse fordi du synes det er morsomt. Det er jo et nederlag for alle – noen av oss har prøvd det, og vet det. Det største problemet for veldig mange er lojaliteten til familien, og det at man vet at man sårer andre og gjør andre vondt med det i tillegg, er vanskelig. Og det er noe som lovgiver ikke kan lovgi seg vekk fra. Det er viktig å etablere et klima innenfor familien, innenfor menigheten, innenfor det sosiale miljøet man er en del av, som aksepterer at man av og til er nødt til å ta slike vonde beslutninger. Det vi kan gjøre, er å sikre det formelle grunnlaget for lik rett til skilsmisse, og det skal vi gjøre. Den andre jobben skal hele storsamfunnet være med på å bakke opp under. Men det er helt riktig, som representanten Afshan Rafiq sier, at det påhviler de muslimske menighetene og miljøene et stort ansvar. Det gjelder også andre menigheter. Jeg har kjennskap til noen andre, kristne menigheter også, som er forferdelig tøffe med sine egne hvis de f.eks. vil gå til skilsmisse eller i noen av livets situasjoner velger litt annerledes enn det som er ansett som det riktige. Dette kan være veldig tøft i sosiale sammenhenger. Det kan være tøft innenfor ulike religiøse miljøer. Her må utfordringen gå til dem, at de er nødt til å anerkjenne lovlige vedtak eller lovlige forvaltningsbeslutninger som er tatt. Man må appellere til at man tar menneskelige hensyn og viser større forståelse for de vanskeligheter som enkeltpersoner kan treffe på i livet sitt. Så jeg er veldig glad for det innlegget, og jeg er veldig glad for det vedtaket vi kommer til å gjøre i dag. Jeg er også veldig glad for at vi skal få forskriftsendringen kvalitetssikret mot våre internasjonale forpliktelser. Jeg er helt sikker på at det går an å få på plass en forskriftshjemmel med en ordlyd som er helt i tråd med våre internasjonale forpliktelser, og at det ikke er noe problem. Og jeg er veldig glad for at vi som storting og komiteer – for å si det slik, det er jo flere komiteer inne her – har greid å behandle denne saken raskt. Jeg synes at dette har vært veldig positivt, også fordi vi nå greier å gjennomføre denne debatten på en høvisk og respektfull måte.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-16:
Det er jo dumt hvis dette blir en debatt om Fremskrittspartiet, for det blir det lett i slike debatter. Men Per Sandberg er oppe og okker seg over at hver gang vi har slike debatter, påstår de andre partiene forskjellige ting om Fremskrittspartiet, og at de har en annen agenda enn oss andre. Jeg må bare si at hver gang Per Sandberg går på talerstolen, bekrefter han det inntrykket sjøl. Forskjellen på oss og de andre er jo at de menneskene som Per Sandberg nå – prisverdig – er med på å fremme et lovforslag for som skal hjelpe, ikke hadde vært her i det hele tatt, hvis Per Sandberg hadde fått det som han hadde villet. De hadde jo ikke fått noe norsk statsborgerskap. De hadde ikke fått komme inn i landet engang, mens vi andre syns at det er greit. Vi vil gjerne at man kommer, men her i landet praktiserer vi altså likestilling, og vi aksepterer ikke noen forskjell på det. Der skal vi være sterke. Der skal vi ikke akseptere noe slinger. Men det er stor forskjell på det å ha en åpen holdning til innvandring og til flyktninger og asylsøkere og det ikke å ha det. Og det er der forskjellen går. Så vil jeg også rette et spørsmål til statsråden, som hun har fått fra flere. Det er viktig også for SV at vi her får en så rask saksbehandling som overhodet mulig, innenfor de rammene som har vært nevnt her, at her er det også noen konvensjoner som bl.a. dreier seg om barns rett til å være sammen med helst både mor og far og ha mulighet til å ha nær og tett kontakt med dem. Det er et element som må ses på når man utformer den faktiske ordlyden. Men det skulle, for å si det slik, ikke være noe til hinder for å ha en forskrift som slår fast som prinsipp at et ekteskap som inngås, skal gi lik rett til skilsmisse både til mann og kvinne, parallelt med at man har andre ordninger som gjør at man kan ta foreldreansvaret sitt for barn.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-06-16:
Jeg viser til debatten i Stortinget tidligere i kveld og skal nå bare gi noen korte kommentarer til noen punkter. Utvalget som ble nedsatt av Presidentskapet den 9. januar i år, ble i sitt mandat spesielt bedt om å vurdere gjeldende ordning med såkalt ventelønn eller førtidspensjon. Utvalget foreslår at vi fortsatt skal ha en slik ordning, og peker på at den formen for ventelønn/førtidspensjon vi har, er fleksibel og gjør at ytelsen kan innvilges til dem som har størst behov for den. Det foreslås samtidig at betegnelsen på ordningen endres til ventegodtgjørelse. Noe av kritikken som har oppstått i forhold til den ordningen vi har hatt, skyldes at praksis var relatert til mottakerne som i stor grad var førtidspensjonister. Denne praksisen passet ikke uten videre like godt i forhold til yngre søkere. Dette har pensjonsstyret sett og gjort noe med ved utarbeidelse av nye retningslinjer. Hovedvekten i de endringene pensjonsstyret har vedtatt, og som utvalget og Presidentskapet støtter, er lagt på bedre oppfølging og kontroll, og avkortingsreglene i forhold til annen inntekt er vesentlig skjerpet. Utvalget foreslår for øvrig at det utredes alternative modeller for organisering av pensjonsstyret, der det bl.a. vurderes en organisering med deltakelse av eksterne medlemmer. I innstillingen fremmer Presidentskapet forslag til endringer i pensjonsloven som følger opp forslagene om avkorting i ventegodtgjørelsen i forhold til annen inntekt, jf. § 7. Avkorting skal skje dersom «annen årsinntekt overstiger 1/12 av stortingsrepresentantenes faste godtgjørelse». Videre foreslås at de som mottar pensjon eller ventegodtgjørelse fra Stortinget, og som møter på Stortinget som vararepresentanter, skal få en avkorting i frammøtegodtgjørelsen tilsvarende det de får utbetalt i pensjon eller ventegodtgjørelse. Med dette anbefales Presidentskapets enstemmige innstilling.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2003-06-16:
Det er ingen grunn til å ha noen lang debatt om denne saken. Vi har nettopp unnagjort en debatt om alle hovedtrekkene i barnehagepolitikken i forbindelse med stortingsmeldingen. Jeg vil bare henvise til merknadene fra de ulike partiene i Innst. S. nr. 250. Det gjelder også for gjennomføringen av denne loven.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2003-06-16:
La meg innledningsvis gi forslagsstillerne ros for å ha fremmet forslag om å endre lov om ekteskap, slik at loven sikrer kjønnenes like formelle rett til skilsmisse. Komiteinnstillingen er enstemmig. La meg understreke at i Norge skal norsk lov gjelde. Det skal etter norsk lov være frivillig å gifte seg, og det skal etter norsk lov være lik rett for mann og kvinne til å be om skilsmisse. En enstemmig komite ser med bekymring på at muslimske kvinner ikke har de samme rettighetene som menn til å tre ut av en ekteskapskontrakt. Jeg gjentar: I Norge er det norsk lov som skal gjelde. Et enstemmig odelsting kommer i dag til å vedta en nødvendig endring i ekteskapsloven, som bl.a. sier: «Hver av brudefolkene skal hver for seg erklære på ære og samvittighet at ekteskapet blir inngått av egen fri vilje, og at de anerkjenner hverandres like rett til skilsmisse.» Det er tydeligvis en nødvendig lovendring i vårt etter hvert så flerkulturelle samfunn. Jeg viser med dette til en enstemmig innstilling.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2003-06-16:
Arbeiderpartiet er svært fornøyd med at usikkerheten om folkebibliotek i alle kommuner nå er over én gang for alle. Det ble et opprør da det ble sådd tvil om hvorvidt det skulle være et bibliotek i hver kommune. Bibliotekene har etter hvert utviklet seg til å være mye mer enn bare et sted hvor man låner ut bøker. Det har blitt et samlingspunkt i kommunen, der små og store treffes, leser sammen og lytter sammen. Bibliotekenes ansatte skal ha ros for kreativitet og engasjement. Bibliotekene samler folk i kommunene for å presentere forfattere og ny litteratur. Det blir arrangert litteraturseminar, høytlesning, eventyrstunder og fortellerseminar. Alle disse aktivitetene har gitt bibliotekene et nytt innhold, og folk i by og land, gamle og unge, har fått et nært og godt forhold til bibliotekene. Da er det helt nødvendig at bibliotekene har kvalifiserte ansatte. Arbeiderpartiet er fornøyd med at Regjeringen har signalisert at det skal lages en stor bibliotekutredning. Komiteen har samlet seg om at både situasjonen omkring fengselsbibliotekene og bokbusser tas med i denne utredningen. Jeg vil, så inderlig jeg kan, siden jeg representerer Hedmark og har grisgrendte distrikter i mitt fylke, be statsråden merke seg at bokbussene er et kjært element i bygdene. De har gitt mange rundt omkring i vårt langstrakte og grisgrendte land interesse for lesing og litteratur, ikke minst blant ungene våre.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-06-16:
La meg først oppklare en misforståelse. Jeg tror i hvert fall det var det. Jeg sa ikke i mitt hovedinnlegg, i forhold til innlegget til representanten Rafiq, noe om hva som gjaldt i de miljøene. Det jeg kommenterte i forhold til innlegget, var at jeg faktisk tror at lov kan påvirke holdning. Det hørte jeg også med interesse at en representant fra Kristelig Folkeparti sa i ettertid. Det tror jeg fortsatt på, selv om representanten Blankenborg ikke vil debattere innholdet i problemet. Jeg har mest lyst til å le av det innlegget, men jeg har lagt meg på den linje at jeg ikke skal la meg provosere av slike meningsløse innlegg. Men det er faktisk et av de grunnleggende problemene vi har i Stortinget, i Regjeringen og i den norske debatten, at Blankenborg og statsråd Solberg ikke vil debattere innholdet i problemet, men at de lytter til Fremskrittspartiet med en forutinntatt holdning som tilsier at alle forslag som vi fremmer, er dumme. På tross av at mange land ned gjennom Europa nå vedtar de forslagene som Fremskrittspartiet har fremmet, er de likevel dumme når de fremmes i Det norske storting. Jeg registrerer det, og jeg synes det er synd at det er slik, for her er det snakk om en hel masse unge mennesker med norsk statsborgerskap som enten blir tvangsgiftet, kjønnslemlestet eller nektes skilsmisse, eller i verste fall sendes ut av landet som sju-åtte-niåringer for å få en oppdragelse på Taliban-skoler, for så å komme tilbake til Norge. Men det er ingen som tar hensyn til det. Jeg synes det er trist, men jeg skal love både representanten Blankenborg, statsråd Solberg og resten av Stortinget at noen munnkurv greier de ikke å sette på Fremskrittspartiet i den sammenhengen. Jeg vet at før eller senere må også sunn fornuft innta plass hos statsråd Solberg, representanten Blankenborg og andre som måtte representere i det norske storting. Jeg vil til slutt gjerne få spørre Erna Solberg om en ting i forhold til framdrift. Nå står det klart her at loven skal tre i kraft straks. Jeg lyttet til Erna Solberg. Hun har veldig lyst til å trenere hele framdriften. Det vet jeg. Aller helst hadde hun vel sett at dette forslaget ikke ble fremmet, og slett ikke vedtatt, for det burde departementet, embetsverket og Erna Solberg ha gjort selv og sittet og pludret om det et par års tid. Men nå er det nå slik at dette blir vedtatt. Og da er spørsmålet: Vil statsråd Solberg nå følge opp dette straks, og i tråd med det som faktisk skjer i en sak vi skal behandle senere i dag, som er mer omfattende enn denne, som gjelder Dublin II-forordningen? Der var det 14 dagers høring. Eller vil hun fortsatt stå fast på at hun skal trenere framdriften også i denne saken?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-06-16:
Jeg synes faktisk ikke det svaret som statsråden gav i forhold til framdriften, var beroligende. Så la meg spørre litt mer konkret: Vil statsråden ha lengre høringsfrist på denne saken enn i den saken som handler om Dublin II-forordningen? Er det slik at det her skal være 6 måneders høring, eller holder det med 14 dager eller 3 uker? Eller vil statsråden tillate seg å bruke unntaksbestemmelsene i forhold til § 37 i forvaltningsloven, for det går an å gjøre unntak? Så vil jeg bare kort gi en kommentar: Ja, det er riktig at Fremskrittspartiet har en stram innvandringspolitikk i forhold til de andre partiene, og at med vår politikk hadde kanskje mange av disse menneskene ikke vært her. Det er helt riktig. At resten av Stortinget ønsker enda større innvandring enn det som eksisterer, er også helt riktig. Det som er forskjellen, er at når mennesker har fått opphold i Norge, har norsk statsborgerskap og legalt oppholder seg i Norge, så er det i hvert fall ett parti som ivaretar deres rettigheter. Det er beklageligvis bare Fremskrittspartiet.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2003-06-16:
Dublin-konvensjonen vert no erstatta av Dublin II-forordninga. Det betyr visse endringar i utlendingslova for Noregs del. Det er det saka handlar om i dag. Dei reelle endringane i forordninga inneber at fristane landa imellom for å koma fram til kven som skal ha ansvaret for ein asylsøkjar og søknaden til vedkomande, no vert skjerpa. Nytt er det også at dersom ein ikkje held ein frist på viktige område, er det likestilt med aksept av ansvar. Dette betyr raskare realitetsbehandling av søknadene, noko som er positivt for alle partar. Samla sett er det anslått ein reduksjon i saksbehandlingstida på 14 veker. Det som er svært positivt i endringa, er at omsynet til familien er styrkt. Komiteen er også tilfreds med at forordninga styrkjer einslege mindreårige asylsøkjarar. Ansvarsfordelinga landa imellom er dessutan klarare definert. Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti påpeiker at høyringsfristen i denne saka har vore kort. Det har han vore, men forordninga gjeld frå og med 1. september 2003, altså før Stortinget kjem saman igjen. Høyringsbrevet gjekk ut 21. mars, og 26 instansar uttala seg utan å ha innvendingar mot dei aktuelle endringane i utlendingsloven og utlendingsforskrifter. Nokre av desse høyringsinstansane, i alle fall ein, har likevel generelle innvendingar mot visse moglege negative utslag av Dublin-forordninga. Eit breitt fleirtal i komiteen strekar under at ingen skal verta sende tilbake dersom dei risikerer forfølging, og at prinsippet om non-refoulement vert slått uttrykkjeleg fast i forordninga sin fortale. Det er viktig for Kristeleg Folkeparti å streka under at slik er det. Det same fleirtalet strekar også under at Noreg skal føra ein flyktningpolitikk som sikrar at asylretten er reell, og at asylsøkjarane sine behov for vern vert tryggja. Eg anbefaler den samrøystes tilrådinga.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-06-16:
Arbeiderpartiet er enig i at det er et viktig vedtak vi kommer til å fatte her i dag. Arbeiderpartiet mener at kvinners og menns rett til skilsmisse skal være lik her i landet. Derfor kan vi ikke akseptere at muslimske kvinner som har inngått ekteskap i opprinnelseslandet eller i en muslimsk menighet i Norge, ikke skal ha den samme retten til skilsmisse som f.eks. andre kvinner i Norge, eller de mennene de giftet seg med. Det viser seg at et økende antall muslimske kvinner havner i en vanskelig situasjon når ekteskapet går i oppløsning. Etter norsk lov kan ekteskapet oppløses, men dersom mannen ikke vil gi ekteskapet den formelle avslutning som foreskrevet i islam, slik det ofte skjer på grunn av at en skilsmisse som oftest er en konfliktsituasjon, vil kvinnen fortsatt være gift etter islam. Ekteskapet er riktignok juridisk oppløst når det foreligger en skilsmissebevilling fra fylkesmannen. Mannen er skilt og har sin frihet, men ikke kvinnen. Til tross for at de er skilt etter norsk lov, betraktes de altså fremdeles som gifte i sine egne miljøer, med de begrensninger dette gir for den ene parten, nemlig kvinnen. Dette er ikke akseptabelt. Mannen kan inngå ekteskap på nytt, noe kvinnen ikke har tilsvarende adgang til. Mannen sitter med nøkkelen, kvinnen blir den tapende part. Dette strider imot all rettferdighet. Det er derfor Arbeiderpartiet har vært med på å fremme det forslaget som vi behandler her i dag, som alle partiene slutter seg til, og som dermed blir vedtatt. Det lovforslaget som blir vedtatt i kveld, vil kunne hjelpe de kvinnene som gifter seg når loven er iverksatt. Men hva med alle de kvinnene som allerede er gift og vil komme opp i en skilsmissesituasjon? Det må vi også ta på alvor. Det er derfor komiteen også ber Regjeringen følge opp saken med sikte på å foreta endringer i den gjeldende norske ekteskapsloven, slik at mannen i lov eller forskrift skal kunne pålegges å medvirke til å oppfylle islamske oppløsningskriterier. Dersom en slik bekreftelse uteblir, må det medføre at han selv risikerer å være fortsatt «gift», noe som får konsekvenser i forhold til et eventuelt nytt ekteskap og ny familiegjenforening i Norge. Til slutt: Arbeiderpartiet er ikke enig med Regjeringen i at det skal etableres et sharia-råd her i landet. Men jeg regner med at med det forslaget som vi vedtar her i kveld, er forslaget om sharia-råd lagt i skuffen. Jeg ber statsråden bekrefte det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-06-16:
Det er ikkje så ofte at det ligg føre eit felles Dokument nr. 8-forslag fyrst, som så blir behandla veldig raskt gjennom den aktuelle komiteen, som òg kjem med ei samrøystes tilråding. Frå Senterpartiet si side er det då berre nødvendig å tilføye til det som allereie er sagt her, at vi legg vekt på for det fyrste at det skal vera lik rett til skilsmisse for kvinner og menn, og for det andre at det er norsk lov som skal gjelda for dei som bur i Noreg. Vi er litt usikre på både kor gjennomtenkt og kor alvorleg meint det var at Regjeringa vurderte sharia-råd. Vi er iallfall no trygge på at det legg Regjeringa vekk. Det er slik at vi kan gjera lovvedtak, og vi kan seia kva vi meiner forskrifter skal innehalda. Vi kan òg forventa at Regjeringa innser at det er ei tverrpolitisk melding frå Stortinget om at vi vil at Regjeringa skal følgja dette opp veldig fort. Vi føreset at Regjeringa set i verk det som vi kallar for «en hurtig prosedyre» for at så skjer. Men så veit vi at det å endra haldningar er eit noko meir langsiktig og omfattande arbeid. Det er noko som eigentleg skjer over veldig lang tid. Difor er vi òg inderleg klåre over at dette lovverket får betydning for dei det er aktuelt for etter at lova tek til å gjelda, men det er veldig mykje anna som her må gjerast i forhold til haldningar og kultur for at det skal vera forståing for dette vedtaket, og ikkje minst for at det òg skal skje ei haldningsendring. No har statsråden fått fleire spørsmål, og eg går ut frå at ho stadfestar at det kan ta lang tid å gjera endring i forskrifta. Men det kan òg gjerast veldig kvikt, når statsråden er positiv til det.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-06-16:
Om eit par minutt skal Odelstinget behandle tiltak mot Zimbabwe på grunn av bl.a. den politikken som president Mugabe fører der. Han brukar store og enkle ord om faren i samband med framande som bur i landet. Han ser på dei som eit stort problem, og det slår meg, når eg høyrer på innlegget frå Per Sandberg, at «Mugaber» kan vi få i alle land. Eg synest det er på sin plass å slå fast det som ikkje er blitt slått fast klart nok så langt i denne debatten, at Stortinget, unnateke representanten Sandberg og venteleg Framstegspartiet, faktisk ser på innvandring og på muslimske norske statsborgarar som eit gode. Vi ser i det heile ikkje på det som eit problem. Sandberg startar med å seie at det er synd at Stortinget ikkje er einig med Framstegspartiet i at innvandring er eit problem. Ja, det fører til problem, men innvandring er ikkje eit problem. Vi støyter på konkrete problem som skal løysast. Fleirtalet i Stortinget, eit samrøystes storting, ser det ut som, vedtek konkrete tiltak her no når det gjeld likestilling. Det er eit godt steg på vegen. Det farlege er dei som slår om seg med store ord og enkle løysingar og trur at ein løyser religiøse, kulturelle og tradisjonsbundne forhold berre med store ord. Det gjer ein ikkje. Det fører til mistru, og det fører til nye fordommar.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-06-16:
Eg sluttar meg naturlegvis til det som vart sagt frå representanten Lilletun. Det er ei samrøystes innstilling i samsvar med det som Regjeringa har lagt fram som forslag. Eg skal ikkje gå inn på situasjonen i Zimbabwe konkret. Eg har berre ein kort merknad, som heng saman med det Lilletun sa om tidlegare vedtak om å innskrenke samkvemmet med andre land, og om sanksjonar mot andre land. Ved den debatten vi hadde for tre år sidan, gav Stortinget ein heimel til Regjeringa til å setje i verk slike tiltak også utan å gå til Stortinget dersom det var nødvendig ut frå tidsomsyn. Den fullmakta ligg naturlegvis som tidlegare. No har Regjeringa hatt tid til å leggje ho fram, og eg set pris på at det har skjedd. Denne loven gir også rom for å gå ut over dei konkrete tiltaka som saksordføraren var inne på. Eg ønskjer berre å seie at så sant det finst råd, håpar eg at Regjeringa vil samrå seg med Stortinget om det skulle vere aktuelt å gå vidare på konkrete tiltak. Då har ein her eit lovgrunnlag som gjer at ein slepp å gå til Stortinget med ein ny lov, men med heimel i den loven som no blir vedteken, kan ein gå vidare om nødvendig. Vi får håpe at det ikkje blir nødvendig, men at Regjeringa samrår seg med Stortinget før ein tek vidare skritt på dette området. Det er av to omsyn. Det eine er at eg trur dei fleste partia er klare i høve til at ein skal forsøke å unngå å bruke økonomiske og andre sanksjonar mot andre land. Det bør brukast positive verkemiddel. Derfor bør ein i kvart enkelt tilfelle gå grundig gjennom dei tiltaka som blir sette i verk. Den andre grunnen er at vi stadig understrekar at det skal vere klare FN-mandat for slike tiltak, men vi gjer unntak når vi gjer det saman med resten av Europa, og faktisk mange land som er utanfor Europa. Like fullt bør vi halde fast på at det normale er FN-mandat for slike tiltak, og dermed at vi handterer kvart tilfelle særskilt, også når nye tiltak blir gjennomførte. Dette var ikkje eit innlegg for å reservere seg mot det som ligg der, men for å halde fast på den linja som eigentleg starta for tre år sidan, då denne fullmaktsloven vart gitt til Regjeringa.
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-16:
La meg begynne med å si at jeg er enig med sistnevnte taler. Vi kommer veldig skjevt ut i disse diskusjonene hvis utgangspunktet vårt er at fordi vi er opptatt av likestilling, likebehandling, skal vi også være like, men ikke likeverdige. Det viktigste vi kan gjøre i en slik debatt, er å respektere at noen har andre religiøse overbevisninger enn det flertallet, eller kanskje mindretallet, i Norge faktisk har – de fleste er vel blitt så sekulære at man ikke har så mange – og at det er en respekt vi må ha. Det skaper selvfølgelig en del store problemer i et land som vårt, bl.a. skaper det et problem ved at unge og eldre kvinner opplever at deres religiøse tilhørighet gjør at de løsningene som vi har i Norge, ikke nødvendigvis gir samme virkning for dem i hjemlandet. Det er etter min mening en oppgave for norske politikere å sørge for at vi tar deres problemer like alvorlig som vi tar andre kvinners problemer. I så måte er jeg glad for det forslaget vi har i dag, for vi tar faktisk deres problemer like alvorlig som vi tar norske kvinners problemer på likestillingsområdet alvorlig. Så har jeg gitt uttrykk for i et brev at jeg er enig i intensjonene. Vi trenger en viss tid til å gå gjennom dette. Vi har allerede satt i gang det arbeidet, både med å be uavhengige eksperter på menneskerettighetene og lovavdelingen i Justisdepartementet foreta en grenseoppgang av dette, fordi retten til familieliv og barns rett til kontakt med sine foreldre er garantert i menneskerettighetene. Vi kan ikke bare ha familiegjenforeningsperspektivet på spørsmålet. Vi må også se hvilke ringvirkninger og konsekvenser dette har. Vi skal utrede dette så raskt som mulig. Vi skal utforme en forskriftstekst. Vi må altså etter forvaltningsloven ha en høring på dette, og vi må faktisk også lytte til høringsinstansene når de kommer med sine uttalelser. Så til spørsmålet om vi har lagt dette med et sharia-råd dødt. Regjeringen har aldri foreslått at vi skal opprette et sharia-råd, for det kan vi ikke gjøre. Det er faktisk noe som religiøse menigheter selv kan opprette. Det har ikke noe med å ha domsmyndighet å gjøre. For alle som bor i Norge, regulert av norsk lov, har det aldri vært et spørsmål om det. Et sharia-råd vil i stor grad fungere som en meglingsinstans. Og hvis jeg skal være ærlig, knyttet til mange av de generasjons- og kulturkonflikter vi faktisk har her i Norge for innvandrerbarn, hadde jeg ønsket en sterkere fokusering på meglingsinstanser internt i miljøene som kunne gjøre noe. I de land i Europa som har denne typen meglingsinstanser, fungerer det progressivt i forhold til islam. Det trekker med tradisjonelle, konservative islamske miljøer inn i en kontekst om å leve i et vestlig og moderne samfunn. Jeg skjønner at jeg har provosert mange. Vi skal se nærmere på hvordan det er. Men vi kan bare opprette dette ved at de muslimske menighetene også må ta ansvar for dette. Det er jeg helt enig med Afshan Rafiq i.
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-16:
Kanskje jeg kan begynne med å rette opp en åpenbar misforståelse, som ikke dreier seg om noe som har skjedd i salen i dag, men som åpenbart har medført at Per Sandberg har brukt ordet «dum» relativt mange ganger. Jeg har ikke på TV sagt at Per Sandbergs forslag er dumme. Jeg har ikke sagt at Per Sandberg er dum. Jeg har derimot sagt at jeg synes det er dumt at seriøse, alvorlige debatter om viktige spørsmål for innvandrere i dette landet skal ende opp i en gjørme av hvilke utgifter vi har i revidert nasjonalbudsjett knyttet til asylsøkere, eller i en diskusjon om Fremskrittspartiets generelle holdninger. Jeg synes faktisk at disse sakene nettopp bør diskuteres for innholdsarten sin, og ikke blandes sammen i veldig mange andre sammenhenger. Så til tempoet: Vi skal gjøre det så raskt som det er mulig, men jeg kan altså ikke utstede noen garanti for hvor raskt det er, før vi kjenner til hvilke problemer vi eventuelt måtte støte på når vi går gjennom konvensjonene. Kanskje støter vi ikke på noen. Men det trenger vi altså juridisk ekspertise til å vurdere. Hvis vi ikke støter på noen problemer, er dette kurant og kan gå relativt raskt. Skulle vi støte på problemer, betyr det at vi må utforme forskrifter som ivaretar intensjonen, men som ikke er i strid med konvensjonene. På flyktningområdet er vi kjent med at dette kravet sannsynligvis ikke vil kunne gjennomføres, fordi kravet til å kunne få beskyttelse vil gå foran kravet om at man har krysset rett av på skjemaet for muslimsk ekteskapsinngåelse. Altså: Da er beskyttelseskravet høyerestående enn det. Det vil være relativt enkelt å komme seg videre. Vi må altså gjøre det grunnleggende arbeidet først, og det har vi allerede bedt lovavdelingen gjøre hurtig, og vi har også bedt Institutt for menneskerettigheter om å gjennomgå lovene for å få en uavhengig vurdering av det lovavdelingen gjør, nettopp for å være sikre på at det blir riktig. Det som er dilemmaet, er at en forskrift som vi måtte ha innført, ikke vil ha gyldighet hvis den støter mot lovverk eller konvensjoner som vi er bundet av. Hvis en sak prøves for retten, vil regelverket altså ikke være gyldig hvis vi ikke har laget det på riktig måte. Vi skal gjøre det raskt, men vi har altså vedtatt en lov for å sikre demokratiet knyttet til høringsprosessen. Vi har ikke noe ønske om å trenere det. Våre partier står bak dette forslaget og har ønsket å gjennomføre det. Vi har fra departementets og min side skrevet at vi er enige i intensjonene i forslaget, og derfor er det ingen grunn til å spekulere i at det skulle bli noen form for trenering. Men jeg synes det viktige er at hvis vi vedtar dette, må vi faktisk også ha et gyldig regelverk. Og det er ikke gyldig regelverk hvis konvensjoner vi har knyttet oss til, som har forrang lovmessig for dette, faktisk står i motstrid til en slik regel.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-16:
Jeg sa i innlegget mitt at dette kanskje kunne bære preg av å være en skinndebatt, og det tror jeg kanskje det er. Jeg er i hvert fall av den mening at statsråden og SV har ganske felles ideer om hvor vi skal i framtiden. Når vi allikevel har en frykt og en mistanke til det som nå foreligger, kan det være ubegrunnet, men jeg må også samtidig si at vi føler oss ikke alene om den frykten. De tilbakemeldingene vi har fått fra store deler av Bibliotek-Norge, viser at det er veldig mange som ser de samme signalene som vi. Når Lånke sier at vi har skiftet standpunkt og at vi ikke kan støtte interkommunalt samarbeid, sier jeg jo i innlegget mitt at vi støtter alt sammen. Det er to ting som jeg ikke har lyst til å endre på nå – og jeg ser absolutt fram til utgreiinga foreligger – og det er kompetansekravet og bibliotek i hver kommune. Hvorfor slik hast? Når det gjeld det som Lånke viste til, er det jo slik at det er ingen ting i dagens lovverk som hindrer at dette blir realisert. I så fall må jeg spørre: Hva er det som må endres i dagens lovverk for å gjøre det? Vi har eksempler fra f. eks. Tønsberg, hvor dette har skjedd, og det har skjedd innenfor dagens lovverk. Vi er ikke imot slike løsninger, men det er to måter å se dette på. Det ene sier vi ja til, og det er kvalitet, kvalitet, kvalitet, og det andre er spare, spare, spare, og det sier vi nei til.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-16:
Ja, om dette strides det faktisk. På vegne av SV vil jeg da si at slike etableringer som det som har skjedd der nede, har vi ingenting imot. Det vil vi kunne være med på så lenge kvaliteten i det er sikret, og i det ligger da det synet: Hvorfor slikt hastverk? Det andre som jeg hadde litt lyst til å kommentere, er bekymringen for bokbussene, som Høyre, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har gitt uttrykk for flere ganger. I kommuneproposisjonen for to år siden ble de øremerkede tilskuddene fjernet, og mot advarsler fra mellompartiene og SV om at dette kom til å bli ille for bokbussene, ble det likevel gjennomført. Sjøli nevnte her at man måtte ha tillit til kommunepolitikerne. Man ser da at en konsekvens av kommuneøkonomien i dag, med ikke-lovpålagte tiltak, er bokbussene sårbare. Konsekvensen er at man nå har et enstemmig vedtak om at det bør lages en nasjonal bokbussplan. Det burde vekke ettertanke.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2003-06-16:
Høyre ønsker et sterkt folkebibliotek preget av høy kvalitet, tidsmessige tilbud og god tilgjengelighet for brukerne. Bibliotekene har spilt en avgjørende rolle i folkeopplysningsarbeidet her i landet. Det å sørge for god tilgjengelighet av kunnskap og litteratur representerer holdninger og verdier det er viktig å ta med seg inn i informasjonssamfunnets tidsalder. Bibliotekene kan ikke behandles isolert, men må ses i sammenheng med en helhetlig politikk der utdanning og forskning – og museum – utgjør en helhet for en kultur der historie, litteratur og kunnskap skal være framtredende. Bibliotekområdet ble også behandlet i forbindelse med St.meld. nr. 22 for 1999-2000, Kjelder til kunnskap og oppleving – den såkalte ABM-meldingen. Høyre støtter konklusjonene fra denne behandlingen, at folkebibliotekene bør stimuleres til nytenkning og utvikling. Kanskje særlig gjelder dette bibliotek i små kommuner, der ressursene rimeligvis er begrensede. De forslag Regjeringen nå kommer med, er en naturlig oppfølging av dette. Høyre støtter de liberaliseringer i form av forsøksordninger det nå legges opp til, og håper at mange kommuner vil sette i gang prøveordninger som vil virke stimulerende på bibliotektilbudet. Mange av de innspillene som kom under høringen, vitnet om manglende tillit til at kommunepolitikerne ville prioritere bibliotektilbudet dersom de stod fritt til å velge dette bort. Dette er en holdning til kommunepolitikerne jeg ikke deler. I svært mange kommuner ser vi at lokalpolitikere gjør en god jobb i kulturpolitikken, selv i økonomisk trengte situasjoner. Bibliotekene er viktige institusjoner som det lokalt ville vært en stor politisk belastning å velge bort. Der noen byer har forsøkt å legge ned filialer, ser vi fort at publikum reagerer og står opp for bibliotektilbudet sitt. Etter Høyres syn er det ingen grunn til å tro at lokale politikere vil behandle dette feltet dårligere enn rikspolitikerne – tvert imot. Dersom lokale politikere ikke kunne dekke seg bak de temmelig lave krav bibliotekloven stiller, men tydeligere måtte ta et kulturpolitisk ansvar for å sette biblioteket på den lokale agendaen, ville antakelig oppfinnsomheten for å skape et bedre tilbud bli enda større. Høyre ser dermed med forventning fram til at vi gjennom prøveordninger skal få belyst dette, slik at vi i det videre arbeidet med biblioteksektoren skal ha et bedre kvalifisert grunnlag for å stake ut kursen videre. Enten man bor i en stor eller en liten kommune, vil man som bibliotekbruker ha den samme forventning til bibliotekets kvalitet. Framtidens bibliotek er ikke bare et sted for bokutlån. Tilgjengelighet av musikk, film, magasiner og nettbaserte tjenester vil etter hvert bli en selvfølgelig del av tilbudet. Her står de offentlige bibliotekene overfor store oppgaver. Veien fram til det sømløse bibliotek, med informasjonsformidling på tvers av tradisjonelle grenser, er lang, men nødvendig å gå. De muligheter de aktuelle lovendringer gir, kan gjøre veien kortere og lede fram til resultater dersom kommuner og fylkeskommuner griper sjansen.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2003-06-16:
Jeg skal ikke bidra til å forlenge denne debatten på overtid. Jeg vil bare si til denne siste bemerkningen om at det ikke har vært nødvendig med en lovendring for å åpne for et interkommunalt samarbeid, at det er i hvert fall stikk i strid med den vurdering som departementet har gjort når det gjelder dette, og det er derfor man også ønsker å lage en hjemmel for at slikt forsøk kan drives. Jeg er klar over at det har vært etablert et interkommunalt bibliotek på Nøtterøy og Tjøme. Det er sågar et meget mønstergyldig og flott bibliotek, men det er nok det å si om det at det har skjedd selv om loven ikke egentlig åpner for det. Nå ønsker man å gi en klar hjemmel, og det er noe annet enn at man har hatt en litt utydelig lovsituasjon på dette området.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2003-06-16:
Ikkje uventa var det betydeleg uro rundt lovforslaga frå departementet om endring av folkebiblioteklova som vart sende ut på høyring. Mange var opptekne av om kommunane med sin dårlege økonomi ville ha økonomisk evne til å halde oppe bibliotektenestene. Folkebiblioteket har hatt og vil ha ei særs viktig rolle i kultursamanheng. Senterpartiet ser på biblioteka som eit velferdsgode – som skal kome alle til gode –der gratisprinsippet er overordna. Høyringsforslaget har skapt debatt og engasjement. Til statsrådens ros skal det seiast at ho har lytta, ho har teke høyringsutsegnene på alvor, og ho har lagt fram eit lovendringsframlegg som har brei støtte i Stortinget. Det er godt at statsråden ikkje lét det gå prestisje i ei slik sak, men valde, etter mi meining, ei svært fornuftig løysing. Her vert det opna for å prøve ut alternative måtar å organisere bibliotekoppgåvene på regionalt nivå på. Departementet kan gi dispensasjon frå kravet om eit fylkesbibliotek i kvar fylkeskommune, som eit forsøksprosjekt. Lovendringa, som gir rom for meir fleksible løysingar, vert støtta fullt ut av Senterpartiet. Vi støttar også at det kan gjerast unntak frå kravet om at det skal vere eit folkebibliotek i kvar kommune. Dette kan gi dei kommunane som ønskjer det, høve til å prøve ut samarbeidsløysingar gjennom interkommunalt samarbeid der dette er ønskjeleg, og der tilhøva elles ligg til rette for det. Eg synest det er ei spennande utfordring, og det gir kommunane mange moglegheiter. Det varsla utgreiingsarbeidet på bibliotekfeltet ser Senterpartiet fram til. Eg går då ut frå at viktige erfaringar frå kommunane og fylkeskommunane som har prøvd ut alternative sambruksløysingar, vil verte tekne med i det varsla arbeidet. Stortinget vil få høve til å gå inn i ein grundigare debatt om biblioteka seinare. Då skal vi debattere både innhald og den store verdien folkebiblioteka har for folk flest, og ikkje minst det som eg vil karakterisere som det moderne biblioteket. Eg vil understreke at Senterpartiet er glad for at statsråden ikkje kjem med endringsframlegg om krav til fagutdanna personale. Eg vil også her gi ros til statsråden for at ho står fast ved gjeldande lov. Til slutt: Senterpartiet stemde i si tid mot å fjerne det øyremerkte tilskotet til bokbussar. Den uroa som komiteen no gir uttrykk for når det gjeld nedgangen i bokbusstenesta, gav vi også uttrykk for då dette vart fjerna. Eg er derfor godt nøgd med at ein samla komite står bak ein merknad om at Regjeringa i samband med den store bibliotekutgreiinga bør vurdere om det må lagast ein nasjonal bokbussplan. Eg trur vi treng både ein bokbussplan og bokbussane, det er ein viktig del av bibliotektilbodet rundt omkring. Og vi må berre erkjenne at det er svært mange i våre grisgrendte strok som saknar dette tilbodet.
Jan Petersen (Høyre), 2003-06-16:
Formålet med dette innlegget er for så vidt ikke noe mer enn å bekrefte en samforstand med Haakon Blankenborg når det gjelder disse spørsmålene. Jeg er helt enig med ham i at utgangspunktet er FN-vedtak, men det er samtidig viktig at man også reserverer seg muligheten til å gå sammen med f.eks. nære europeiske land. Jeg tror det er svært viktig at hvis man skal anvende sanksjoner, som det er mange motforestillinger mot, må det være en rimelig bredde i det for at det i det hele tatt skal være effektivt å gjøre det. Derfor er det svært viktig at sanksjoner ikke er en slags ryggmargsrefleks i en reaksjon overfor fenomener man ikke liker, men at det nettopp er målrettet og gjennomtenkt i forhold til det land og den konflikten man står overfor. Nettopp i et slikt perspektiv vil en samråding med Stortingets organer være en riktig arbeidsform.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2003-06-16:
Saksordføraren har no gjort greie for saka, så det skulle ikkje vere nødvendig i gå inn på dei enkelte punkta. Eg vil likevel streke under at vi synest dette er eit godt forslag. Det gjeld også forslaget om at skattefordelen av underskot som skriv seg frå fjerningsutgifter, skal utbetalast frå staten når selskapet avviklar si skattepliktige verksemd. Dette er ein fornuftig regel, som legg forholda betre til rette for auka utvinning på norsk sokkel. Dette fordi regelen fjernar eit økonomisk incitament til å stengje ned produksjonen for tidleg, mens inntektene er store nok til å dekkje fjerningsutgiftene. Vi er likevel av den oppfatninga at ein tilsvarande regel burde gjelde der fjerningskostnader medfører underskot det enkelte året. Ein slik regel ville etter vår oppfatning ytterlegare bidra til maksimal ressursutnytting frå norsk sokkel. Men vi tar til etterretning i denne omgangen at det ikkje er fleirtal for ei slik endring, og vi vil derfor støtte innstillinga i sin heilskap.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2003-06-16:
Norsk økonomi er som kjent inne i ei svært negativ utvikling. Vi har stigande arbeidsløyse, og vi har for tida også negativ vekst i økonomien. Den rentenedgangen som vi har sett den siste tida, har heller ikkje greidd å snu denne utviklinga. Det er derfor heilt klart at det er behov for ein monaleg reduksjon i det særnorske skatte- og avgiftsnivået for å betre norsk økonomi og snu denne utviklinga. På bakgrunn av denne situasjonen er det trist at dei endringane som ligg i denne saka, i all hovudsak er skatteskjerpingar og ikkje skattelettar. Den mest alvorlege skatteskjerpinga som er foreslått, er forslaget om å endre reglane for skattlegging av selskap under norsk kontroll i land med låg skattlegging, dei såkalla NOKUS-reglane. Framstegspartiet er oppteke av at næringslivet skal ha stabile og føreseielege rammevilkår. Mange norske bedrifter har dei siste åra investert i utlandet på grunnlag av dei rammevilkåra som eksisterte på investeringstidspunktet. Ved at fleirtalet no vedtek å endre NOKUS-reglane i negativ retning, attpåtil med tilbakeverkande kraft, vil mange investeringar plutseleg framstå som mindre gunstige enn dei framstod på investeringstidspunktet. Konsekvensane av denne endringa er i liten grad utgreidde, og endringa har heller ikkje vore send ut på høyring slik Regjeringa sin utgreiingsinstruks tilseier. Dette betyr at fleirtalet heller ikkje har oversikt over dei konsekvensane dette forslaget kan få m.a. når det gjeld norsk investeringsvilje i utlandet. Framstegspartiet vil derfor sjølvsagt stemme mot denne endringa. Fleirtalet går også i denne proposisjonen inn for at rettsgebyret skal aukast med ca. 6 pst. Dette er etter vår oppfatning eit usosialt forslag som i stor grad vil gå ut over dei med dårlegast økonomi. Det vil m.a. gå ut over personar med betalingsproblem som har saker som blir brakte inn for m.a. forliksrådet, ved at rettsgebyret aukar. Vi synest derfor det er leit at regjeringspartia og støttepartia i denne saka, Arbeidarpartiet og SV, sender rekninga til desse personane. Vi ønskjer sjølvsagt å gå mot denne auken. Framstegspartiet har også nokre eigne forslag som eg kort skal gå igjennom. Det eine er at dagens praksis for taksering av anlegg for overføring og distribusjon av elektrisk kraft gir til dels svært ulike resultat, avhengig av kven som utfører taksten. Vi ønskjer ein meir einsarta praksis her og foreslår derfor ein gjennomgang av denne problemstillinga. Vi har også eit forslag som gjeld tilpassingar i tonnasjeskattlegginga, særleg om valutaskattlegginga. Dette er eit forslag som, dersom det hadde blitt vedteke, ville gjort den norske tonnasjeskatteordninga meir i tråd med andre europeiske ordningar. Avslutningsvis vil eg fremje Framstegspartiet sine forslag i innstillinga.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2003-06-16:
Bjørg Tørresdal var veldig i tvil om kvifor vi var kritiske til fagforeiningsfrådraget, når vi er for skattelette på dei fleste områda. Kvifor vi er det, skal eg forklare veldig raskt. Fagforeiningsfrådraget gir ein veldig avgrensa skattelette, samtidig som det gir meirarbeid for skattytarane, det gir meirarbeid for arbeidsgivarane, det gir meirarbeid for fagforeiningane, og det gir også meirarbeid for likningskontora. Vi ønskjer skattelette for alle, men vi ønskjer også å ha enkle skattereglar som dei fleste kan rette seg etter, slik at det blir minst mogleg arbeid for dei aktørane som eg her nemnde. Derfor går vi inn for generell skattelette, men vi ønskjer i utgangspunktet ikkje at fagforeiningsfrådraget skal aukast. Men når dette er gjort som ein del av samarbeidet mellom Regjeringa og aktørane i arbeidslivet, tek vi det til etterretning, og røystar heller ikkje mot det.