Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
På vegne av forsvarskomiteen legger jeg hermed fram Innst. S. nr. 129 for 1998-99 om regionalt skyte- og øvingsfelt for Forsvarets avdelinger på Østlandet. Utkast til innstilling har vært forelagt energi- og miljøkomiteen, og uttalelse herfra følger trykt i innstillingen. Innstillingen har som grunnlag St.meld. nr. 11 for 1998-99. Jeg må si at meldingen har en noe uvanlig form, om mulig nærmest en krysning mellom en melding og en proposisjon, og da er det sannelig ikke lett å vite hva Regjeringen egentlig vil. Dermed er det også på mange måter lagt til Stortinget å ta et ansvar for å føre saken fram. For komiteens arbeid har det derfor vært nødvendig å avklare en rekke forhold gjennom omfattende høringer og gjennom spørsmål til departementet. Dette er en sak som naturlig nok har opptatt mange, så vel de direkte berørte parter som organisasjoner med varierende tilknytning til saken. Det har derfor fra komiteens side, som jeg sa, blitt lagt opp til omfattende høringer med de interessegrupper som har hatt ønske om å møte komiteen. En oversikt over høringer – i alt 32 – finnes i innstillingen som vedlegg. Videre har komiteen foretatt åstedsbefaringer så vel på bakken som fra luften og har hatt møte med berørte kommuner, fylkeskommuner og fylkesmannen for Hedmark. Utover dette har komiteen mottatt en betydelig mengde skriftlige henvendelser med synspunkter på saken. Svært mange av henvendelsene har naturlig nok gitt uttrykk for motstand mot etableringen, men også mange har gitt uttrykk for støtte til en etablering av feltet. Høringene har som sagt vært svært omfattende. La meg først slå fast grunnlaget for nødvendigheten av å etablere et regionfelt på Østlandet. Forslaget om etablering er en direkte følge av Stortingets beslutning om gjennomføring av ny forsvarsstruktur gjort gjeldende gjennom behandlingen av Innst. S. nr. 150 for 1992-93. I en slik sammenheng kan det være nyttig å sitere fra side 58 i den refererte innstilling. Der heter det: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmet fra Sosialistisk Venstreparti, noterer at det vil bli lagt stor vekt på å bygge ut skyte- og øvingsfelter med den nødvendige infrastruktur, for å sikre at mer garnisonsorientert trening skaper muligheter for en større grad av realisme og effektivitet». Det var altså kun SV som stod utenom denne komitemerknad. Videre heter det i en flertallsmerknad fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet at de «har merket seg og tar til etterretning hvordan øvingsfrekvensen samt øvelsenes omfang og innhold søkes lagt opp. I denne forbindelse er det av sentral betydning at personellet gis en tilstrekkelig oppøving både i å betjene sitt materiell og i evnen til å samvirke med andre avdelinger og enheter. Høy treningsstandard er en vesentlig del av kvalitetsbegrepet». Fremskrittspartiet og Høyre har i sine merknader i samme dokument et enda mer robust syn på nødvendigheten av å legge forholdene til rette for øving og trening. Det er bl.a. på dette grunnlag at Forsvarsdepartementet påla Forsvarets bygningstjeneste å utrede øvingsmuligheter på Østlandet, et prosjekt som har vært gjenstand for konsekvensutredning og høring etter bestemmelsene i plan- og bygningsloven. Ved brev av 15. januar 1998 har Forsvarsdepartementet i samråd med Miljøverndepartementet godkjent det fremlagte utrednings- og høringsmaterialet. St.meld. nr. 22 for 1997-98 følger dette opp og gir omtale av de operative konsepter som må legges til grunn for et moderne landforsvar. Det betyr at moderne materiell krever andre øvingsforhold enn dagens og gårsdagens. Det er behov for samvirke mellom våpenarter og mellom ulike grupper av deltakere i noe som skal formes som et helhetlig instrument for å gjøre de militære oppgaver vi ønsker man skal gjøre av hensyn til nasjonal innsats, men selvsagt også i forhold til samarbeid og samvirke med våre allierte og i forbindelse med internasjonale operasjoner. Det er altså ikke lenger en blinkskyting, som det var i de gamle konsepter, men det er det å kunne øve på samvirke som er det grunnleggende. Og det er altså dette som bl.a. ligger til grunn for komiteflertallets innstilling. Med bakgrunn i de siterte avsnitt fra Innst. S. nr. 150 og St.meld. nr. 11 er det ikke underlig at komiteens flertall finner det bemerkelsesverdig at Kristelig Folkeparti og Senterpartiet nærmest foretar en faneflukt bort fra sine tidligere standpunkter om behov for øvingsområder. Komiteens flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, finner det derfor nødvendig gjennom sine merknader å påpeke at meldingen inneholder en sammenhengende argumentasjon for nødvendigheten av opprettelse av et Regionfelt Østlandet for å ivareta Forsvarets behov, både med basis i landforsvarets oppbygging i Sør-Norge og behovet for å kunne delta med egnede styrker i internasjonale operasjoner. Det mest oppsiktsvekkende og kanskje kritikkverdige er den ansvarsfraskrivelse som vises gjennom en kort avvisning av de utredede forslag, samtidig med at det foreslås utredet et utvidet 0-alternativ. Slike alternativ er klart avvist av Forsvaret, slik det fremgår av teksten i meldingen. Flertallets forslag går ut på å opprette et felt som samtidig gjør det mulig å avvikle et annet og lite tidsmessig felt, nemlig Hjerkinn, nettopp et av de eksisterende felt som regjeringspartiene vil ha utredet. Det regjeringspartiene dermed legger opp til, er altså å vurdere en utvidelse som rokker ved naturvern knyttet til Dovrefjell, samtidig som deres initiativ gir aksept for økt belastning for feltet ved Terningmoen og dermed for Elverums befolkning, som i dag har belastninger langt over det som er forventet å være tilfellet i Åmot når det gjelder støy. Det synes like åpenbart at standpunktet vil gjøre det nær umulig for de samme partier å gå inn for III i innstillingen. Det rimer heller ikke særlig godt med tidligere prioriteringer til Forsvaret, slik jeg har gjort rede for fra tidligere stortingsdokumenter. Det er åpenbart av større betydning for regjeringspartiene å tilfredsstille egne indre behov enn å ta ansvar for utdanning av våre soldater. Jeg regner med at mindretallet vil begrunne sine standpunkter. Det er selvsagt ingen enkel beslutning for flertallet å skulle treffe et valg som vil bety ulempe for befolkningen i det området der et regionfelt velges lagt. Det har imidlertid vært nødvendig at noen har tatt et overordnet ansvar for å nå de mål som Stortinget selv har satt, selv om dette langt fra kan forventes å være populært. Det skulle bare mangle! Det er forståelig at lokalbefolkningen har forsøkt å motvirke etableringen av et regionfelt. Det er legitimt. Når et flertall bestående av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har truffet et valg, er det basert på en rekke avveininger gjennom fordeler og ulemper ved de tre alternativer. Høyre vil begrunne sitt valg, men med utgangspunkt i Høyres merknader i innstillingen synes hensyn til eget fylkesparti ikke å være uten betydning. For øvrig er jeg som saksordfører glad for at Høyre har varslet subsidiær støtte til flertallets innstilling, jf. vedtakspost II. Som sagt, Fremskrittspartiet og jeg selv har stor forståelse for at lokalbefolkningen og grunneiere har reagert. Jeg har derimot mindre forståelse for en rekke mer eller mindre profesjonelle landsdekkende organisasjoner som plutselig synes å ha oppdaget Hedmark, noe også deler av høringene bar preg av. Deler av argumentasjonen mot etablering av regionfeltet har vært preget av overdrivelser og forsøk på å beskrive skrekkscenarier. Til dette har det vært gitt betydelig mediehjelp, ikke minst fra NRK. I perioder har programmer som bl.a. «Ut i naturen», som mange av oss lytter til på søndag morgen, vært preget av en ensidighet som ikke burde være akseptabel i en lytterfinansiert institusjon. Balanse i fremstillingen har åpenbart ikke vært målet. Saken har fra motstandere blitt fremstilt som om 250 km2 skal legges flatt og skytes i stumper og stykker. Det vet vi ikke er tilfellet. Det vil være selve nedslagsfeltet inne i området som vil få den største belastningen. For øvrig vil de største inngrepene bli kjøreløyper, rydding av skytefelt og plattformer for ildgiving. Flertallet viser i denne sammenheng til merknader som peker på at betydelige skader på skog og mark først og fremst vil være en problemstilling innenfor konsentrert målområde, som vil utgjøre 20-30 km2 i de sentrale deler av rød sone, og at 70 pst. av arealet i denne sonen utenfor konsentrert målområde antas å forbli urørt. Det er vitterlig noe annet. En annen faktor som er viktig, er brukstid og bruksfrekvens. Det har til tider blitt brukt en fremstillingsform som om feltet skal benyttes 365 dager i året og 24 timer i døgnet. Det er selvsagt ikke riktig. De tabeller som viser planlagt bruk, forteller noe ganske annet. Jeg viser i denne sammenheng til tabellene i utredningen og til komiteflertallets merknader, der det legges til grunn en ytterligere skjerming for sommermånedene og høsten enn det meldingen legger opp til, altså en mer restriktiv bruk. Komiteens flertall har gjennom sine merknader vist til at når staten for sitt bruk erverver eiendommer og rettigheter, skal Grunnloven § 105 legges til grunn ved erstatning. Flertallet mener at et makeskifte er den erstatningsform som er mest tjenlig når offentlige inngrep finner sted. I sammenheng med dette understreker flertallet at Statskog og Opplysningsvesenets fond-skog må pålegges å medvirke til makeskifte, dette fordi etableringen av Rena leir har redusert fleksibiliteten innenfor private eiendommer. Flertallet legger videre til grunn at det stilles midler til rådighet for å gjennomføre jordskifte i den region som blir belastet, og på denne måten styrke eksisterende eiendomsstruktur. Videre ber flertallet om at det vurderes muligheter for trekantbytter, der grunneiere bosatt i andre kommuner gis mulighet for å få tilført arealer i sin hjemkommune for derved å frigjøre makeskiftearealer. Flertallet legger videre til grunn for slikt makeskifte at det ikke oppstår problemer i forhold til bestemmelser i landbrukslovgivningen, f.eks. når det gjelder bo- og driveplikt. Endelig peker flertallet på at ny eiendom i størst mulig grad må gi tilsvarende handlefrihet etter overtakelse, som eier hadde på den opprinnelige eiendommen. Når det gjelder naturvern og hensynet til dyr, herunder rovvilt, fugl og planter, har flertallet merket seg de innvendinger som er kommet fra naturvernhold mot en etablering av et regionfelt i en slik sammenheng. For egen del har komiteen gjennom departementet hentet inn opplysninger om erfaringer fra skyte- og øvingsfelt så vel i eget land som i utlandet når det gjelder flora og fauna. I dette ligger selvsagt også en balanse mellom de ulike alternativene, men vi har da innhentet opplysninger der det er kjent at erfaringer fra skyte- og øvingsfelt andre steder i landet og i utlandet viser at dyrelivet synes å tilpasse seg Forsvarets aktivitet, også på en slik måte at områder med restriksjoner kan virke som et fristed på vilt og fugl, og således kunne gi større bestandstetthet. I den sammenheng viser også flertallet i innstillingen til at det finnes en etablert bjørnestamme innenfor Älvdalen skytefelt i Sverige. Flertallet viser også i sine merknader til at flora og fauna innen eksisterende skyte- og øvingsfelt i utlandet synes å utvikle seg positivt parallelt med militær aktivitet. Således synes øvingsfelt å gi beskyttelse for flere arter. Det vises i denne sammenheng til at et 100 km2 stort øvingsfelt i Sverige, Villingsberg, beskrives slik: «Feltet inneholder mange sjeldne fuglearter. Dyrelivet er generelt rikt og rikere innenfor feltet enn utenfor.» Jeg viser her til den oppstilling som er tatt inn som vedlegg i innstillingen, over erfaringer fra andre felter i utlandet. Et annet område som det har vært reist spørsmål om, er hvilken betydning valget av Gråfjellet vil få for luftfarten. Her har komiteen innhentet synspunkter fra departementet, som etter møte med Luftfartsverket har svart at man selvsagt erkjenner at det ville være enklere ikke å ha et skytefelt i Gråfjellet. For lufttrafikken ville det være lettere å ha øvingsfeltet i Granbergsområdet, men det er ikke slik at det svaret vi har fått, utelukker at det er mulig å finne praktiske løsninger for sambruk av luftrommet. Det er bare ca. 10 pst. av den aktuelle tid som det vil være konflikt mellom vanlig lufttrafikk og Forsvarets virksomhet, og jeg har lyst til å peke på at vi i dag har sambruk av luftrom på alle andre områder hvor det er vanlig lufttrafikk og Forsvaret i tillegg driver øvinger og skytetrening, og det også øves med fly. Her har det gjennom kontakt vært mulig å etablere en forståelse med omlegging i de tider hvor det er aktuelt med kontrovers, og det har gått meget bra. Jeg ser derfor ingen grunn til at det skulle bli annerledes i denne sammenheng som vi nå snakker om. Helt til slutt: I Aftenposten i går fremgår det av en artikkel at det har funnet sted trakassering av barn av offiserer ved Rena leir. Hvis dette skulle være mer enn ett enkelt tilfelle, vil det etter min mening være svært uheldig og grunnleggende feilaktig å ha en slik holdning. Dersom dette er et bilde på holdningen generelt, bør noen gå kraftig i seg selv. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.