Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2002-06-06:
Dessverre har det vist seg nødvendig å intensivere arbeidet med å avdekke trygdemisbruk. Kontroller har avdekket at vi har et trygdemisbruk som er av en slik størrelse at det kan være med på å svekke den tilliten folk bør ha til folketrygden, og redusere muligheten for å finansiere velferdsordninger for dem som har et reellt behov. Dette er en form for kriminalitet som ikke må tas lett på. Noen ganger kan man få følelsen av at enkelte tar lettere på å tilegne seg midler på en urettvis måte fra fellesskapet enn fra private. Det kan til og med oppfattes som smart. Men om man underslår 50 000 kr i en privat bedrift eller mottar 50 000 kr urettvist fra trygdekontoret, er man en like stor kjeltring. Offentlige myndigheter og etater må derfor få de nødvendige virkemidlene for å kunne avdekke trygdemisbruk, enten det dreier seg om den som jobber svart på heltid og samtidig mottar dagpenger, eller om organisert trygdemisbruk i stor skala med forgreninger til utlandet. Et effektivt system for å ta trygdemisbrukerne vil også ha en forebyggende effekt. Det er derfor positivt at Regjeringen vil gå offensivt til verks for å avdekke trygdemisbruk, bl.a. ved å be Stortinget foreta lovendringer som gjør det mulig å forebygge og avdekke trygdemisbruk. Regjeringen har fremmet forslag på fire områder, og hele komiteen slutter seg til Regjeringens forslag på tre av områdene: ønske om samling av bestemmelsene om informasjonsplikt, innføring av informasjonsplikt for banker, og utvidelse av adgangen til å utelukke behandlingspersonell fra å praktisere for trygdens regning. Når det gjelder innføring av informasjonsplikt for bankene, er det ingen grunn til at bankene skulle opprettholde sin særstilling i forhold til andre finansinstitusjoner, som f.eks. forsikringsselskapene. I proposisjonen kommer det klart fram hvilke begrensninger som gjelder vedrørende hvilke opplysninger bankene kan pålegges å bidra med, og regjeringspartiene støtter derfor ikke Fremskrittspartiets og SVs forslag om å regulere dette i selve loven. Når det gjelder forslaget om å utvide adgangen til å utelukke behandlingspersonell fra å praktisere for trygdens regning, har dette dessverre vist seg å være nødvendig. Det har blitt avslørt flere omfattende tilfeller av trygdesvindel i samarbeid mellom lege og pasient. Mot betaling har pasienter fått hjelp fra legen til bl.a. å oppnå urettmessige langtidssykemeldinger og uføretrygder. I disse dager omtaler mediene en sak om en lege fra Buskerud som selger sykemeldinger i stor skala fra et hotellrom i Oslo. På det fjerde området Regjeringen har foreslått endringer for å komme trygdemisbruket til livs, har det ikke lyktes å samle et flertall i komiteen. Å ikke tillate at de personene og institusjonene som er pålagt informasjonsplikt ved henvendelse fra trygdeetaten, også skal kunne gjøre dette på eget initiativ uten hinder av taushetsplikten, gjør at et viktig middel for å ta trygdemisbrukerne ikke tas i bruk. Det er et paradoks at de samme opplysningene som man kan bli pålagt å komme med, ikke kan gis på eget initiativ. Personer som ser klare indikasjoner og har velbegrunnede mistanker om lovbrudd, skal fortsatt nektes å melde fra om dette. Ved andre lovbrudd føler de fleste av oss en moralsk forpliktelse til å melde fra. Oppdager man f.eks. butikknasking, ville det være få som ikke synes det er på sin plass å melde fra til butikkinnehaveren. Men når det gjelder nasking av fellesskapets midler, skal enkeltpersoner og institusjoner være tvunget til å lukke øynene selv om det etter deres vurdering begås lovbrudd kanskje av både omfattende og organisert art. Dette er dessverre med på å bygge opp under forestillingen om at tyveri av fellesskapets midler ikke er så alvorlig som andre forbrytelser. Frykten for at dette kan bli tilfeldig og eventuelt misbrukes, deles ikke av regjeringspartiene. Jeg har liten tro på at dette forslaget ville ha ført til en rødglødende linje mellom eksempelvis en ansatt i den lokale sparebanken og trygdeetaten. Tvert imot tror jeg at terskelen for å melde fra om mistanke om lovbrudd vil ligge meget høyt, nettopp av frykt for å melde noen som ikke har begått lovbrudd. Det er også viktig å presisere at dette ikke dreier seg om en opplysningsplikt, men om en -rett, og at personer og institusjoner ikke risikerer sanksjoner dersom de ikke melder fra ved tilfeller hvor de burde ha sett indikasjoner på lovbrudd. Det skal dessuten ikke meldes fra til det lokale trygdekontoret, men til fylkestrygdekontorene eller til trygdemisbruksteamene. Videre blir det trygdeetatens rolle eventuelt å avsløre og identifisere trygdemisbruk, mens det er politiets oppgave å foreta selve etterforskningen av saken. Selv om høringsuttalelsene har uttrykt skepsis til innføring av en informasjonsmulighet, er det verdt å merke seg at Finansnæringens Hovedorganisasjon etter en helhetsvurdering ikke vil gå mot forslaget. Innvendingene oppveies av mulighetene til å ta svindlere og misbrukere av fellesskapets midler. Selv om det ikke er en erstatning for retten til å gi informasjon, ville det imidlertid vært en styrke for arbeidet med å ta trygdemisbrukere om Økokrim kunne få muligheten til lettere å avsløre denne form for kriminalitet. Derfor er det en enstemmig komite som ber Regjeringen gjennomgå Økokrims retningslinjer for å oppnå dette. Kunne denne gjennomgangen også ført til smidigere samarbeid mellom Økokrim og trygdeetaten, ville det vært et ytterligere fremskritt. Da vil jeg til slutt få fremme forslaget fra Høyre og Kristelig Folkeparti, som er inntatt på side 7 i innstillingen.