Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-12-14:
Som denne debatten viser, er ivaretakelsen av våre veteraner ikke en partipolitisk sak. Det er et nasjonalt ansvar, et nasjonalt ansvar som forsvarsminister Anne-Grete Strøm-Erichsen var den første som tok på alvor. Vi er kommet et godt stykke på vei. Det er et helt annet opplegg nå enn det var, fra anerkjennelse, forberedelse og ivaretakelse. Men det gjenstår – jeg hadde nesten sagt selvsagt – fortsatt mye. Når det gjenstår fortsatt viktige ting, er det et uttrykk for at det er sider ved dette arbeidet som er komplekse og krevende. Representanten Dagfinn Høybråten sa – og det er jeg helt enig i – at vi må erkjenne at dette er et langsiktig arbeid, og hvis vi ikke erkjenner det, kommer vi ikke til å finne de riktige grepene. Dette krever mer enn det interpellanten mente skulle til, noen enkle grep. Det er mange tiårs forsømmelser vi snakker om, fra Tysklandsbrigaden i 1947 og framover gjennom ulike oppdrag, som bl.a. representanten Sverre Myrli pekte på. Det var på høy tid da Stoltenberg-regjeringen tok tak i dette for alvor etter 2005. Dette har også selvsagt fått bred tverrpolitisk tilslutning i denne salen. Det skulle da også bare mangle. Det er bra at opposisjonen nå melder seg på i dette arbeidet. Men det er interessant – det må være tillatt å si det – å se hvor mange viktige saker Høyre oppdager at det burde vært gjort noe med, når de ikke lenger er der hvor hovedansvaret for å gjøre det ligger. Handlingsplanen har mange pekt på – 126 tiltak. Det aller meste av tiltakene er iverksatt, enten helt eller delvis, men det gjenstår å fullføre viktige sider av dem: egen veterantjeneste i Forsvaret som blir permanent i forsvarsstaben neste år ett års oppfølging utvikling av en bedre modell, som det er pekt på, i Elverum prinsippet om én dør inn. Men la oss nå ikke i iveren etter å framstå som veteranenes beste forsvarer og venn overse hvor krevende deler av dette arbeidet kan være. Representanten Høybråten ga med en viss ettertanke, tror jeg, tilslutning til tanken om at man kanskje ikke bare skal bruke det vanlige apparatet, men må spesialsy noe for veteranene. Det er mulig at man skal gjøre det på noen områder. Men når det gjelder helsevesenet, lurer jeg på om man ikke da kanskje står i risiko for å få for liten kompetanse. Mange av problemene som veteranene opplever som er av psykisk karakter, kan komme lenge etterpå og kan være utløst også av sammensatte sider, som får den opprinnelige årsakssammenhengen til å dukke opp. Oppfølgingen av dem som kommer hjem med ikke bare gode opplevelser, men med sår og opplevelser som siden kan slå ut i problemer, er selvsagt det aller viktigste. Men også forberedelsene er viktige, fordi de kan forebygge. Det handler om utvelgelsen av hvem som skal reise, gi dem en best mulig forståelse av hva de kan møte der ute når vi snakker om så skarpe oppdrag som dem vi har vært i i Afghanistan. Det handler også om ivaretakelse under oppdraget, og at familien til dem som reiser må være en del av alt dette, for det kan også bidra til å sikre at de som kommer hjem med opplevelser og sår som de selv kanskje ikke erkjenner, blir oppdaget i tide, før det har gått for lang tid og ender med en personlig tragedie.