Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2011-05-24:
Europarådet er den eldste av de store samarbeidsinstitusjoner i Europa, og ble etablert så tidlig som i 1949. Organisasjonen har som målsetting å fremme demokrati, rettsstat og respekt for menneskerettigheter i medlemslandene. Et bredt samarbeid med utarbeidelse av felles målsettinger og standarder innenfor disse områdene skal legge grunnlaget for fred og trygghet i vår verdensdel. Jeg har hatt gleden av å være tilknyttet Europarådets parlamentarikerforsamling i snart seks år, og det har vært veldig interessant å delta i organisasjonens arbeid. Thorbjørn Jagland overtok den viktige jobben som Europarådets generalsekretær med en klar målsetting om både å revitalisere organisasjonen og å fokusere på færre prosjekter og områder der organisasjonen har fortrinn og kompetanse. Evaluering av organisasjonens aktiviteter er et viktig grep for å spisse Europarådets arbeid og gjøre organisasjonen mer politisk relevant. Det har lenge vært fokus på å effektivisere Den europeiske menneskerettighetsdomstol. Alle medlemsland har nå akseptert de siste reformene som lå i protokoll 14, men det kreves enda sterkere lut for å få bukt med den økende mengden saker som kommer til domstolen og de voksende køene. Prosesser er nå igangsatt for å søke å utarbeide løsninger, som også utenriksministeren var inne på. Utfordringene er i hovedsak knyttet til saker som faktisk ikke har noe med domstolen å gjøre, og til hvordan man på en effektiv måte tidlig i prosessen kan få avvist disse sakene. Det nødvendige reformarbeidet som er igangsatt både for å modernisere domstolen og resten av organisasjonen, har bred støtte i parlamentarikerforsamlingen, mens man naturlig nok opplever noe mer skepsis i organisasjonens byråkrati. Som jeg sa innledningsvis, prøver organisasjonen å utarbeide mest mulig like standarder med hensyn til både menneskerettigheter og demokrati. En viktig del av dette arbeidet er å assistere de nye demokratiene i Øst-Europa både med råd, veiledning, regelverk og evaluering. I den forbindelse har jeg flere ganger hatt gleden av å delta både i pre-electoral missions og rene valgobservasjoner på vegne av Europarådet i Øst-Europa, og hadde i fjor høst gleden av å delta på begge deler i Aserbajdsjan. Selv om landene i øst har beveget seg betydelige skritt i riktig retning, er det fortsatt et stykke igjen å gå både med hensyn til presse- og ytringsfrihet og selve avviklingen av valg. Så over til noe helt annet, nemlig Den interparlamentariske union, eller IPU, der jeg siden høsten 2009 har hatt gleden av å være nestleder i Stortingets delegasjon. Parlamentarikerforsamlingen har som hovedmål å fremme fred og samarbeid og støtte utviklingen av representativt demokrati i alle verdensdeler. Jeg har i forsamlingen fulgt arbeidet i tredje komité, som har fremme av menneskerettigheter og demokrati som arbeidsfelt. Arbeidet i IPU er interessant, og ikke minst kontaktskapende, men det sier seg selv at når representanter fra nær 160 medlemsland skal bli enige om noe, blir det politiske budskapet ofte veldig utvannet. I 2010 arrangerte IPU en rekke interessante temamøter utover de to vanlige hovedsesjonene. Jeg hadde gleden av å delta både på en konferanse i London om trafficking, og en i New York i forbindelse med FNs tilsynskonferanse til Avtalen om ikke-spredning av atomvåpen. Organisasjonens byråkrati og ikke minst pengebruk har vokst betydelig de senere år, noe også den norske delegasjonen har fått merke på kroppen. Kontingenten for å være medlem i organisasjonen spiser nå opp det aller meste av Stortingets budsjett til IPU, slik at vi i inneværende år kun har midler til å delta i hovedsesjonene. Det er etter min mening fullstendig meningsløst at man skal bruke det meste av midlene på å holde i gang et byråkrati som arrangerer en rekke interessante møter og konferanser som vi selv ikke har råd til å delta på.