Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-06-12:
I 2010 kalte statsrådene Trond Giske og Terje Riis-Johansen inn til pressekonferanse sammen med energiselskapet General Electric. De presenterte den store nyheten at amerikanerne ville investere 600 mill. kr i offshore vindteknologi i Norge og skape 100 nye arbeidsplasser. Daværende olje- og energiminister Riis-Johansen sa: «Det er størrelse og perspektiv på dette. Norge skal(…) bli verdensledende på offshore vind.» (…) Næringsminister Giske var ikke snau han heller: «Det er noen ganger i politikken man føler man er med på noe som er virkelig retningsgivende. Norge skal være med på det neste store industrieventyret til havs.» Stortingets behandling av klimameldingen i 2008 hadde fyrt av startskuddet for en norsk havvindsatsing. Det skulle satses på havvindforskning, utarbeides juridisk rammeverk og lages en havvindstrategi. Det ble etablert forskningssentre for miljøvennlig energi og finansiert pilotprosjekter gjennom Enova. 735 mill. kr er ifølge informasjon fra statsråd Lien brukt til forskning osv. på havvind siden 2008. I 2010 la NVE fram rapporten Havvind – forslag til utredningsområder. Der ble det gjort en konsekvensutredning om åpning av havvindområder for konsesjonssøknader. De to konkrete norske demoprosjektene for offshore havvind, Sway og Hywind, prøvde ut banebrytende teknologi og tiltrakk seg stor internasjonal oppmerksomhet. Det juridiske rammeverket for havvind kom på plass gjennom havvindloven i 2010. Men så løyet det brått i havvindpolitikken. Etter halvannet år trakk General Electric seg ut igjen. Begrunnelsen var mangel på hjemmemarked for havvind i Norge. Tildelingen av prosjekter i åpnede havvindområder stoppet opp, havvindstrategien er ikke laget, Sway er avviklet – eller iallfall under salg og en eller annen form for omsetning – og Statoils Hywind hører vi knapt om. Statoil signaliserer at de ikke har noen spesielle satsingsplaner der. Forskningssentrene begynner å signalisere tegn til forvitring. Fravær av politisk prioritering og forutsigbare rammevilkår for havvindsatsing for næringslivet fører naturlig nok til at både forskere og investorer spør seg om det er verdt å satse. En forklaring på at havvindsatsingen i Norge har stagnert, er at den eneste viktige fornybarsatsingen vi har hatt i Norge de siste årene, er fullstendig motproduktiv når det gjelder havvind. De teknologinøytrale grønne sertifikatene gir subsidiene til den eldste og billigste teknologien, nemlig vannkraft. Havvind er den store taperen og får ingenting. De grønne sertifikatene har dessverre blitt en politisk sovepute som har svekket utviklingen av nye, fornybare teknologier kraftig. En annen forklaring er selvfølgelig høykonjunkturen i oljeindustrien. Pengene følger satsing og rammevilkår. Det er tildelt konsesjoner, f.eks. havvindkonsesjoner utenfor Møre og Romsdal, på Havsul, men det prosjektet mangler finansiering. Vi er i en situasjon som begynner å minne bekymringsfullt mye om utviklingen i karbonfangstprosjektet på Mongstad: først store visjoner og stor satsing, og så lekker lufta stille ut av ballongen. Derfor haster det med en politisk avklaring. Internasjonalt skjer havvindsatsingen nå. Det er allerede bygd ut mer enn 6 GW havvind i Europa, 50 GW er planlagt innen 2020, Kina planlegger 30 GW innen 2020, osv. Dette skjer, men stadig større deler av norsk politikk og næringsliv uttrykker bekymring for ensidig oljeavhengighet. De fleste – om ikke samtlige – partier sier at den store satsingen på neste generasjons bærekraftig norsk næringsliv må i gang. Det er vel ikke særlig diskutabelt at denne utviklingen av et næringsliv som skal sikre norsk livskvalitet om 20 og 50 år, faktisk må innebære aktiv politisk prioritering av nye løsninger, betydelig økonomisk satsing, reell risikovilje når nye løsninger skal prøves ut og vilje til å lage forutsigbare rammevilkår som gjør det meningsfullt for næringsliv og forskning å satse. Skal vi utvikle en næringspolitikk for havvind, må vi ville det. Det kommer helt sikkert ikke til å skje av seg selv. Med den banebrytende elektrifiseringen vi får på Utsira, som vedtas i Stortinget om et øyeblikk – eller om en stund – i dag, åpner det seg plutselig helt nye muligheter for å tenke havvindsatsing. Miljøpartiet De Grønne fremmer derfor denne interpellasjonen for å utfordre olje- og energiministeren og Stortinget til å gripe denne muligheten, enten gjennom en ambisiøs og forpliktende satsing på havvindutvikling knyttet direkte til Utsirahøyden, eller gjennom bedre alternativer, hvis de finnes. Uansett er Utsira-vedtaket vi nå skal gjøre, en mulighet vi må bruke. Vil vi noe med havvind i Norge, eller skal også denne fornybarteknologien støve ned i en skuff sammen med bølgekraft og andre forspilte muligheter? Vi har visst lenge at Norge rår over de beste havvindressursene i Europa, vi har visst lenge at Norge har forutsetninger og et industrielt behov som gjør havvind til et naturlig område i hvert fall å utforske, og sannsynligvis satse på. Vi har visst lenge at det tekniske potensialet for norsk havvind er i størrelsesordenen 14 000 TWh, altså voldsomt mye, og at det kommersielle potensialet i hvert fall ligger rundt 300 TWh. NVE har anbefalt å se på 10 pst. av det, altså rundt 30 TWh – selv det er et stort tall. I dag tar Stortinget lærdom av Mongstad. Det gode ved Mongstad var politisk og økonomisk satsingsvilje, det dårlige var uvilje mot reell forpliktelse og faktisk gjennomføring. For Utsirahøyden vedtar Stortinget konkrete og forpliktende føringer som sikrer at elektrifisering blir gjennomført selv om det har kostnader. Denne lærdommen må vi nå ta videre til norsk havvindsatsing. NVE har trukket fram Utsira som et av de mest lovende havvindfeltene. Forskere ved Chr. Michelsens institutt mener det er mulig å realisere en testvindpark på Utsira allerede innen 2022, NTNU har presentert lignende løsninger, og Statoil har signalisert at noe slikt er teknisk gjennomførbart. Utsira-området får nå en infrastruktur med kabler og andre installasjoner. Det er nettopp mangler som dette som hittil har vært en årsak og en viktig begrunnelse for manglende havvindsatsing. På Utsira-feltet finnes det potensielle kjøpere av kraft, og en havvindpark ved Utsirahøyden kan dermed bli det første knutepunktet i en framtidig fornybar infrastruktur til havs i Norge. En slik løsning kan også, i hvert fall til en viss grad, gjøre virkelighet av de stadige løftene om at norsk oljeteknologi skal være plattform og fødselshjelper for framtidas energiproduksjon og fornybar infrastruktur. Miljøpartiet De Grønne ber derfor regjeringen benytte den forskningen som er produsert ved hjelp av store bevilgninger, til å utrede en pilotpark for havvind og energilagring på Utsirahøyden. Pilotparken bør brukes til å utvikle en teknologi, identifisere og løse utfordringer og å åpne nye muligheter for bedrifter, som i dag leverer til oljeindustrien. En testpark vil selvfølgelig også kunne fungere som et utstillingsvindu med tanke på teknologieksport senere. Et annet alternativ som man også må se nærmere på, er selvfølgelig å bruke modellen fra det tyske Energiewende, med innmatnings- eller feed-in-tariffer. Havvind kommer til å være dyrt en god stund før det blir billig. Sånn var det også med landvind, sånn var det med sol og sånn er det med all annen ny teknologi. De tyske feed-in-tariffene har altså produsert, som vi nå vet, flere hundre tusen jobber, 50 GW ny kapasitet og fått prisene på vind, og særlig sol, dramatisk ned. Norge kan tenke tilsvarende når det gjelder havvind. Hvis Norge noen gang skal finne ut om havvind har en framtid, må vi gjøre det nå. Vi må avklare om vi vil bruke mulighetene som elektrifisering av Utsira vil by på, eller om det finnes enda bedre løsninger. Svarer vi nei til begge deler, er det vanskelig å se at det er noen vei framover for havvindkraft i Norge. Det er liten grunn til å tro at det plutselig skulle oppstå nyere og bedre muligheter i en eller annen ukjent framtid hvis vi ikke holder koken. Ikke bare vil det å la være å bruke Utsira-muligheten være et problem for videre satsing på norsk havvind, det er også fare for at vi dermed vil dra teppet vekk under resten av den videre utviklingen av all norsk vindkraft fordi det vil være veldig få perspektiver igjen etter 2020 ved utgangen av den grønne sertifikat-ordningen. Havvind i Norge, kombinert med økt overføringskapasitet for kraft, kan bli et næringspolitisk kinderegg i Norge. Vi kan bidra ytterligere til utfasing av fossil energibruk og klimagassutslipp i Norge. Vi kan bidra til økt fornybarandel i Europa og skape arbeidsplasser, og det er liten tvil om at havvind før eller senere må bli en viktig del av fornybare kraftsystemer. Vi er kjent med at den kommende reviderte strategien for klimavennlig energiteknologi, som jeg tror statsråden skal motta denne måneden, antas å ville anbefale en eller annen form for testpark for havvind. Det er i så fall lovende. Spørsmålet er nå hvordan regjeringen vil ta disse havvindmulighetene videre, og om det – for å gå tilbake til Riis-Johansen og Giske – blir størrelse og perspektiv på norsk havvindsatsing.