Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2010-05-25:
Norge og den norske FN-delegasjonen er og har vært svært delaktige i utviklingen av FNs strategi for integrerte operasjoner. Norge har fremmet økt sivil beskyttelse, og Norge er en betydelig økonomisk bidragsyter til FN. Det er bra. Det er ingen andre organisasjoner i verden som kan måle seg med FN, og det er derfor ingen andre som er like viktige. Alle nasjoner har en plass, og for en liten nasjon som Norge er den folkerettsbaserte verdensorden den eneste farbare vei. I Senterpartiet mener vi derfor det er uheldig å bygge opp parallellstrukturer, fordi det i sum svekker FNs evne til å være effektive bidragsytere til konfliktløsning. Ressurser brukt via andre kanaler betyr som regel færre ressurser til FN. Ofte er det de samme som f.eks. i sin tid var positive til krigsdeltakelse i Irak, som påpeker svakheter hver gang FN mislykkes. Både her hjemme og ute er det slik. Jeg er i hvert fall overbevist om at dersom Norge ikke bare la ned betydelige ressurser i Afghanistan, men også i Irak, ville vårt bidrag til FN vært ytterligere svekket, for ikke å snakke om det bidraget vi ville gitt til en svekkelse av folkeretten og Norges plass i historiebøkene. Jeg vet at dette er litt på siden av dagens tema, men FN må prioriteres av verdenssamfunnet om FNs store verktøyboks skal kunne brukes. FN tar nå på seg skarpere og mer sammensatte og krevende oppdrag enn de tradisjonelle fredsoperasjonene vanligvis innebar. FN har samtidig et unikt virkemiddelapparat som skiller organisasjonen fra militære aktører. Mens NATO sliter med å finne formen – og hode og hale – på sitt samarbeid med sivilsamfunnet, har FN alltid hatt en humanitær/sivil og en militær grein. En spesialrepresentant leder FN-operasjonene og er sivil overordnet både for den militære og den sivile gjenoppbyggingen. Så ser jeg – som det også ser ut til at Eriksen Søreide har gjort – at forskningsmiljøet på FFI og andre er bekymret for at Norge ikke har deltatt i særlig grad i FN-operasjoner etter at måten FN jobber på, er betydelig endret siden slutten av 1990-tallet. Jeg beklager at Norge ikke har sett seg i stand til å delta i enda større grad i FN-operasjoner og deler bekymringen for at våre offiserer og soldater ikke har tilstrekkelig oppdatert kunnskap om FN. Derfor mener jeg at Norge, når tiden for nedtrapping i Afghanistan kommer, umiddelbart må prioritere FN høyere igjen. Samtidig tror jeg at både forskere og politikere bør lytte til Forsvaret når de beskriver den betydelige erfaringen de har fått i Afghanistan. Den erfaringen er høyst relevant også i integrerte FN-operasjoner. Høyre virker uansett mindre opptatt av forskningsmiljøenes bekymring for de utfordringene de nye integrerte operasjonene skaper for den tradisjonelle forståelsen av det sivil-militære konseptet, og at grensene mellom militære og sivile ressurser viskes ut. I rapporten NUPI ga ut i fjor om Norges forsøk på å få til en sivil-militær samordning i Afghanistan, påpekte de viktigheten av at myndighetene finner gode løsninger på hvordan den humanitære delen av oppdraget kan gjøres mest mulig upartisk og selvstendig. Det grelleste eksemplet på det motsatte er det amerikanske «hearts and minds»-prinsippet, der militæret kjøper seg støtte gjennom utbetalinger fra hånd til hånd. Men gråsonene er mange, og talspersonene likeså. I Norge har den tidligere forsvarssjefen uttalt at bistandsorganisasjoner som ikke vil innordne seg Forsvaret i Afghanistan, ikke har noe der å gjøre. Jeg er glad for at den sittende regjeringen aldri har gitt etter for disse holdningene. Bred erfaring fra Afghanistan viser at militære som utfører – eller kommanderer – sivile oppgaver, gjør det dårligere enn sivile med kompetanse på feltet, og det fører til mer kortsiktighet. Lokalbefolkningen skal kunne være trygge på at noen opptrer upartisk i konflikten. Det er den eneste måten å sikre sivile en form for trygghet når de skal drive utviklingsarbeid. Og stabil utvikling over tid oppnås ikke om kortsiktige politiske og militære vurderinger av hva som tjener oss best i øyeblikket, skal være rettesnor, og ikke lokalbefolkningens egne ønsker og prioriteringer. Jeg skulle derfor ønske at Høyre i større grad hadde sluttet opp om den nordiske og folkerettslige tradisjonen og ikke hengte seg på kortsiktige løsninger som kun ser bra ut i øyeblikket, men som ikke har vist seg å være solide over tid.