Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-04:
I serien «Norske fjellbeite» ble det i 1965 gitt en omfattende oversikt over vegetasjons- og beiteforhold for reinsdyr i Finnmark. Erling Lyftingsmo var leder og koordinator for det arbeidet. Hovedkonklusjonene fra Lyftingsmo var at lavheiene i sørlige deler av Finnmarksvidda tidlig på 1960-tallet var av stor mektighet, med en tykkelse på 10–15 cm. Det ble registrert «smale reinstier som skispor i lavmatta.» Forskningsselskapet NORUT IT har gitt ut flere rapporter om beitesituasjonen på Finnmarksvidda, bl.a. basert på satellittdata fra 1973 til 1996. Disse rapportene står i skarp kontrast til Lyftingsmos beskrivelse av desimetertykke lag med dyneaktig reinlav på 1960-tallet, for NORUTs forskningsrapporter viser at mens bare 15 pst. av reinbeiteområdene i Finnmark var sterkt beitet i 1973, var 42 pst. sterkt beitet og 50 pst. utbeitet i 1996. Tallene viser at denne utviklingen siden bare har fortsatt. Med den hastigheten beiteområdene blir nedbeitet i, vil mesteparten av tidligere beiteområder om få år ikke lenger kunne brukes til reindrift. Tall fra beiteområder utenfor Finnmark, som Trøndelag-fylkene og Hedmark, viser at færre dyr gir høyere slaktevekt. Halvparten så mange dyr pr. areal som i Vest-Finnmark vil ut fra tallene kunne medføre doblet slaktevekt for hvert dyr. Det betyr at næringen vil kunne sysselsette like mange som i dag, selv om reintallet reduseres vesentlig. Større vekt pr. dyr gir også færre tap, siden godt ernærte dyr både vil klare seg bedre gjennom vinteren og ikke så lett blir utsatt for rovdyrangrep. Men dette betyr også forpliktelser som næringen ikke har villet ta innover seg, i form av langt færre dyr for de største driftsenhetene. Når reinsdriftsnæringen i Finnmark i enkelte år har oppgitt over 50 000 tapte dyr, eller omtrent en tredjedel av oppgitt totaltall, forteller det om et dyrehold som er i total økologisk ubalanse. Bak tallene skjuler det seg også en dyretragedie av vanskelig fattbare dimensjoner, med store påførte lidelser for hvert dyr, uansett om tapene skyldes utmagring, angrep fra rovdyr eller en kombinasjon av begge. Det vil være å begynne i helt gal ende dersom overbeitet skal løses slik det til dels har vært løst, gjennom at man skyter ned så vel jerve-, gaupe- som kongeørnbestanden i Finnmark. Det er jo heller ikke ulv lenger. Det er også sånn at hele erstatningsordningen for reindriften har stimulert til å produsere for tap og ikke for slakt. Ved å dokumentere høye tap har man også fått høye erstatninger, og på den måten har det vært et poeng å koble de tapene man har hatt, opp mot rovdrift. Derfor bør man tilrettelegge for en erstatningsordning som stipulerer tap, og der de eiere som tar best vare på dyrene sine, også er de som sitter igjen med den største fortjenesten. Også reingjerdene representerer et betydelig miljømessig problem på vidda. Fra 1992 og fram til i dag er det bygd over 700 km med reingjerder bare i Vest-Finnmark. NORUT har gjennomført en konsekvensutredning der man påviste at det var en betydelig og stor terrengslitasje rundt de eksisterende gjerdene. Det står nå rundt 200 000 trykkimpregnerte gjerdestolper rundt omkring på vidda. Stolpene er impregnert med kobber, krom og arsen. Det er så giftig at det klassifiseres som spesialavfall. Stokkene antas å ha en levetid på ca. 50 år, men hele tiden siger det noe ned i jordsmonnet. Jeg har omtalt de miljømessige og næringsmessige sidene ved reindriften. Men det er også en annen side som man bør legge vekt på, og det er den sosiale, knyttet til utøverne og deres familier. I år da man har hatt store tap, har det fått betydelige konsekvenser for Indre Finnmark, og nedgangen i næringen har vært dramatisk. Det sviktende næringsgrunnlaget har også medført sosial nød for reindriftsutøverne og deres familier, samtidig som bindingen til denne samiske kulturbæreren gjør det vanskelig å bryte med forfedrenes tradisjoner og finne seg et annet utkomme. Uansett vil det være sånn at hvis det nå oppstår et tilnærmet normalår – ut fra de opplysningene jeg har fått når det gjelder snøsituasjonen på vidda – og man skulle få smelteperioder hvoretter det fryser på, vil man kunne få nye dyretragedier, det vil være en rekke dyr som dør. Derfor er det helt nødvendig å igangsette tiltak som gjør at man får et samsvar mellom antall dyr og det det er beitegrunnlag for. På mange måter kan man si at det er en klar parallell mellom fiskeriene og reindriften. Noen har brukt betegnelsen «viddas fabrikktrålere» om de største næringsutøverne. Og vi så i et Brennpunkt-program i forrige uke hvordan en del mindre utøvere fortrenges fra sine områder ved at store flokker kommer inn på disse områdene og flokkene på den måten blandes. Når man ser på det som har vært situasjonen over mange år, og de debattene som har vært i Stortinget, ser man at beskrivelsene er ganske like fra år til år, mens tiltakene har vært beskjedne. Det er åpenbart, på samme måte som i fiskeriene, at man ikke kan overlate til næringen selv å skulle finne de tiltakene som har effekt. Til det vil næringsinteressene være for sterke og viljen til å skape bærekraft for liten. Derfor går det mer og mer i retning av at man må være villig til å ta i bruk drastiske tiltak for å bøte på den situasjonen som er, og det er bra at et så klart flertall i Stortinget tar til orde for det. Men det er også en betydelig mangel på vilje i næringen, og en evne til å lukke øynene for den virkeligheten som man står overfor, som ikke kan være førende for norske myndigheter når man skal sette i verk tiltak. Man er nødt til å erkjenne de problemene som er. De har fått utviklet seg over 30 år. Man kan ikke sitte rolig og se på at den utviklingen bare fortsetter. Og det gjør at tiltak nå er nødt til å gjennomføres.