Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 1999-12-02:
Bistand nytter. Det finnes det mange eksempler på. Likevel øker gapet mellom rike og fattige i verden, og det mest grunnleggende behov vi mennesker har, nemlig behovet for vann og mat, er fortsatt udekket hos en stor del av jordens befolkning. Den daglige kamp for å overleve, kampen for mat og vann, hindrer mange i å ta del i kampen for demokrati og utvikling. Ved inngangen til et nytt årtusen lever mennesker fortsatt under tilstander som i slaveriets og føydalsystemets tider, selv om historien burde ha lært oss alle at det å bekjempe fattigdom og utnytting er viktige bidrag til utvikling, stabilitet, sikkerhet og fred. Nok rent drikkevann burde være en soleklar menneskerett. Mangel på dette rammer spesielt kvinner og barn, ved diaré, sykdom og død og det faktum at majoriteten av alle de millioner som sliter hardt for sitt daglige drikkevann, nettopp er kvinner. Bistand har skaffet rent vann til mange, ført med seg et bedre og tryggere liv, og tid er frigjort til andre formål. Samtidig ser vi at økende vannknapphet er i ferd med å skape omfattende problemer i mange deler av verden. I løpet av 1900-tallet har verdens vannforbruk økt dramatisk i takt med befolkningsvekst, større matproduksjon og en rask industrialisering samt stadig økende forventninger til en bedre levestandard. I tiden fremover ser det ut til at det er veksten i matproduksjonen som kan komme i klem, for i jordbruket går det med enorme vannmengder. Bare produksjonen av 1 tonn hvete krever omtrent 1 000 tonn vann. Når vi dessuten vet at bysamfunn og industrier har en langt større kjøpekraft enn verdens bønder i kampen om knappe vannressurser, må vi innse at vi står overfor et problem – eller kanskje vi heller skal si en utfordring. Magnar Norderhaug ved Worldwatch Institute Norden peker på at land med lite jordbruksvann i økende grad kan bli tvunget til matvareimport, spesielt korn, og at utviklingen i Kina i denne forbindelse har krav på oppmerksomhet. To uavhengige studier antyder at Kina i tidsrommet fram mot 2025 kan få behov for å importere like mye korn som det for tiden finnes på verdensmarkedet. For land med et godt handelsoverskudd er dette neppe noe problem, men tallrike land med stort importbehov og lite penger kan få problemer – store problemer. Om rike land legger ned sitt landbruk fordi det er billigere å importere maten, vil etterspørsel etter mat på verdensmarkedet øke. Det vil trolig også prisen. Men hvem som høster fordel av dette, vil i stor grad avhenge av hvem som sitter med rettighetene til jorden og hvem som har råd til å kjøpe importert mat. Økte eksportmuligheter kombinert med gode handelsbetingelser, kan øke utviklingsmulighetene til et land, men kan også skape ytterligere press på begrensede jord- og vannressurser og strid mellom en rik over- og mellomklasse og den fattige del av befolkningen. Ikke alltid har de sammenfallende interesser. Marked og markedskrefter trenger ikke være galt i seg selv. Brukt rett kan de være tjenlige redskaper. Økonomisk vekst kan redusere fattigdom, men kan også skape tapere som følge av de tilpasninger veksten forutsetter. Skal fri handel forhindre sult og fattigdom, fordrer det utjamning av kjøpekraft, ikke bare mellom rike og fattige land, men også innad i landene. Derfor er det viktig og positivt at Regjeringen kjørte fram bærekraftig utvikling, beskyttelse av miljøet og hensynet til utviklingslandene blant de overordnede målsettingene i WTO-arbeidet. Gjeldslette, kvalitetssikring av bistand, kamp mot korrupsjon, utvikling av demokrati og offentlige institusjoner er andre viktige elementer for å lykkes med en global utvikling. At Norge har vært med på å skape en ny trend om gjeldslette overfor utviklingsland, er svært oppmuntrende. Bistand nytter. Bistand tenner håp og skaper nye muligheter. Å lære en mann å fiske er utvilsomt mer langsiktig enn å gi ham en fisk. Men om forurensning har forgiftet fisken eller storbåter har sopt havet tomt for fisk, har han ikke stor nytte av sine fiskekunnskaper. I hvilken grad vi lykkes med å nå bistandens egentlige mål, nemlig å overflødiggjøre seg selv, vil til sjuende og sist avhenge av hvilke regler som praktiseres i de enkelte land og i det internasjonale samfunn.