Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2009-04-23:
Med denne saken avsluttes en femårsperiode med overgangsordninger for flere EU-land. Jeg viser til innstillingen, som alle kan lese, og vil konsentrere meg om to forhold. Det ene er at vi er positiv til utveksling av arbeidskraft over landegrensene. Det er viktig, det er riktig, og Norge blir bedre av det. Vi får økt verdiskaping og økt mangfold. Den kjente professoren Richard Florida sier at man får mange flere effekter om man ansetter arbeidstakere fra andre land, enn om man ansetter folk med samme etniske bakgrunn. Man får nemlig ikke bare en arbeidstaker. Man får også med på kjøpet kanskje familie, kultur, mattradisjoner, språk osv. Bedrifter og lokalsamfunn som velger å dra nytte av dette, får økt konkurranseevne. Fram til de senere årene har det vært oppgangstider i Norge. Da har vi alle vært glade for arbeidsinnvandringen. Da har vi hatt bruk for den. Nå som finanskrisen fører til økt arbeidsledighet, er det viktig at vi er edruelige selv om vi opplever nedgangstider. Vi har valgt å slutte oss til EØS-avtalen, og vi må forholde oss til det, selv om vi også noen ganger opplever at det utfordrer oss. Noen var til og med så ivrige etter å få inn flere arbeidsinnvandrere at de glemte arbeidet mot sosial dumping. Her var Regjeringen tydelig, til tross for at enkelte mente at det viktigste tross alt var å hente inn folk, ikke velferden deres. I forbindelse med arbeidsinnvandringsmeldingen ble det sagt at Regjeringen skal vurdere om rett og plikt til norskopplæring også skal omfatte arbeidsinnvandrere. Det er viktig å lære av de feilene som myndighetene begikk på 1970-tallet overfor de mange gjestearbeiderne fra Pakistan. Den gang trodde myndighetene at de etter en kort tid skulle dra tilbake igjen, men mange ble. På grunn av at myndighetene tenkte at folk skulle reise tilbake etter en viss tids opphold, ble det heller ikke iverksatt gode integreringsordninger. Det vi må tenke på når vi henter inn folk til å jobbe i Norge, er at mange av dem er potensielle framtidige borgere. Fortsatt er det dessverre en del av den pakistanske befolkningen som ikke kan norsk. Mange av dem jobber livet av seg, og resultatet er at mange av dem nå går på trygd. Det bringer meg inn på det andre forholdet jeg tenkte å snakke om. Det handler om hvordan vi ser på arbeidsinnvandrere og arbeidstakere generelt. Vil vi ha et samfunn hvor vi ikke sikrer arbeidstakere grunnleggende rettigheter? Noen i denne salen mener det. Vi skal ikke lenger tilbake enn til forrige stortingsperiode, da vi hadde en regjering som plukket rettigheter bort fra arbeidstakere. Vil vi ha et samfunn hvor arbeidsgivere kan behandle sine ansatte som de vil? Noen mener det, og noen gjør det. Vil vi ha et samfunn der vi kaster folk ut av landet når vi ikke lenger har bruk for dem? Noen mener det. Jeg kan berolige dem – kanskje i Fremskrittspartiet – som er bekymret for de mange utenlandske arbeidstakerne som fortsatt skal jobbe i Norge etter at overgangsreglene oppheves 1. mai. For utenlandske arbeidstakere som blir ansatt i norske virksomheter, vil akkurat de samme reglene gjelde som for norske arbeidstakere, som f.eks. arbeidsmiljøloven og ferieloven. Hvis det er noen som er bekymret for det, kan jeg i hvert fall berolige dem med dette. Jeg er glad for at flertallet mener at folk som har fått opparbeidet rettigheter i Norge, selvsagt skal kunne ta i bruk disse rettighetene, slik alle andre kan. Bak all teknikken og jusen i denne saken handler det nettopp, dypest sett, om hvordan vi ønsker å behandle mennesker, og hva slags mennesker vi selv ønsker å være.