Erna Solberg (Høyre), 2006-02-09:
Denne regjeringens utenrikspolitikk var lenge preget av en serie markeringer, markeringer som var egnet til å så tvil om hva som var norsk utenrikspolitikk, om hvem som var våre venner ute i verden. Norges forhold til NATO, til Verdensbanken, til EU, til Israel og til USA ble satt på prøve av den nye regjeringen ved Soria Moria-grunnlaget. Det er derfor spesielt gledelig at et av utenriksministerens hovedspor i utenrikspolitikken er å ta vare på og videreutvikle forholdet til venner og allierte, og å være våre venners venn. Da håper jeg at det også er enighet i Regjeringen om hvem våre venner faktisk er. I en globalisert verden blir det som skjer andre steder i verden, viktigere for oss. Avstandene blir mindre. Konsekvensene for enkeltmennesker og for arbeidsplasser av det som skjer andre steder, blir større. Derfor er jeg enig i at internasjonale regler er viktig. Internasjonale organisasjoner som fungerer, er viktig, og noe som ikke minst et lite land er nødt til å jobbe for å stimulere til. Men det er også viktig å innse at et lite land som Norge er avhengig av sterke allierte for å sikre vitale interesser hjemme og ute. Carl Bildt sa på NHOs årskonferanse at på solfylte dager kan det kanskje være en fordel å stå alene, men når det stormer, er det godt å ha stødige venner, venner som ikke faller deg i ryggen. Det krever tid, gjensidig tillit og respekt å bygge opp vennskap. Å ødelegge vennskap er derimot ikke så vanskelig. Vi var altså lenge bekymret for at Regjeringens mange ulike utfall skulle gjøre oss venneløse. Utenriksministerens redegjørelse representerer derfor en etterlengtet normalisering av norsk utenrikspolitikk, og jeg håper det følges opp i fortsettelsen. Det man kan slå fast etter redegjørelsen, er at hovedlinjene i norsk utenrikspolitikk ligger fast. Det er positivt. Det er spesielt gledelig at Regjeringen har valgt å videreføre den forrige regjeringens sterke engasjement for nordområdene. Fundamentet for en aktiv nordområdepolitikk er lagt. I juni 2005 var det en omfattende drøftelse av norsk nordområdepolitikk i Stortinget, der et klart flertall mente at Norge ville styrke sin posisjon i nordområdene ved å legge til rette for at norske selskaper tar del i petroleumsvirksomheten i Barentshavet. Det het: «Norges posisjon som energistormakt må utnyttes også på høyeste politiske nivå. Et slikt fokus er nødvendig for å fremme våre egne natur- og miljøinteresser.» Vi må ha det helt klart for oss at nordområdene kan bli en energiregion av global betydning. Og verden trenger mer energi. Høy vekst i land som Kina og India, sammen med politiske uroligheter i flere viktige oljeproduserende land, gjør at olje i dag oppleves som et knappere gode enn for bare få år siden. Energi- og forsyningssikkerhet har nå blitt et dominerende politisk tema i mange land, og også internasjonalt. Europas energisårbarhet ble tydeligere etter uenigheten mellom Russland og Ukraina ved årsskiftet, om betingelser for gassleveranser og transport. Og USAs president understreket på sin side i State of the Union-talen 31. januar at USA måtte redusere sin avhengighet av olje fra Midtøsten med 75 pst. innen 2025. Under Russlands formannsperiode i G8 er energispørsmål en av hovedprioriteringene. Norge bør posisjonere seg slik i energi- og utenrikspolitikken at vi kan være med på å gi både EU og USA en del av de svarene de søker etter. Tilgangen på tilstrekkelig energi vil være en avgjørende faktor for å kunne opprettholde vår levestandard i Vesten. Men samtidig er energitilgang enda mer nødvendig som forutsetning for økonomisk vekst, utvikling og stabilitet i den tredje verden. Millioner av mennesker kan løftes ut av fattigdom gjennom vekst og økonomisk utvikling, der energi er en helt avgjørende faktor. Det viktigste utenrikspolitiske bidraget Norge kan gi som energinasjon, er todelt. På den ene siden bør norske selskaper og myndigheter fortsette å utnytte sin erfaring og kompetanse til å hjelpe nye petroleumsproduserende land til å utvinne sine ressurser på mest mulig miljøvennlig måte. På den andre siden gjør deltakelse av selskaper fra norske petroleumsmiljøer teknologien tilgjengelig, slik at de kan hente ut mest mulig olje og gass. Det er viktig i utenrikspolitikken også å se på hvordan energi former utfordringer for det internasjonale samfunnet på en ny måte. Vi ser i dag at Kinas posisjonering i veldig mange land i den tredje verden er begrunnet i mangelen på energi. 40 pst. dekning har de med egen energi. Hvis vi går bare 10–15 år tilbake, hadde de 100 pst. dekning. Vi opplever utfordringen når vi stiller krav om «good governance» til land i den tredje verden. Når det stilles krav om menneskerettigheter fra en samlet FN-organisasjon og fra vestlige land, møter vi den situasjon at Kina i sitt behov for energi går inn og sørger for at de kravene ikke blir effektfulle, fordi de bidrar isteden. Dette gjør at rettsordenen og FN-systemet på menneskerettighetsområdet blir viktigere og viktigere, fordi egeninteressene særlig på energiområdet nå synes å undergrave en del av det vi ønsker å oppnå av menneskerettigheter og demokrati i mange land. Jeg hører at den nye regjeringen skal føre en mer aktiv europapolitikk. Jeg er litt usikker på hva Regjeringen legger i en mer aktiv utenrikspolitikk. Men jeg er fornøyd med at den fremdeles skal være aktiv. I mangel av et fullverdig medlemskap i EU må vi benytte de kanalene vi har på en best mulig måte for å vinne frem med norske interesser. Jeg synes det er betryggende at utenriksministeren sier at Regjeringen vil slå ring rundt det avtaleverket som sikrer norske bedrifter og arbeidsplasser like vilkår. Det tolker jeg både som at EØS-avtalen fremdeles skal være sentral i EU-politikken, og som at man skal sørge for at hele EØS-avtaleverket faktisk skal være likt det som er EUs eget avtaleverk. Det er nemlig litt overraskende at Regjeringens medlemmer gjentatte ganger velger å tenne gnisten som lett kan sette hele avtalen i brann, når ikke mindre enn fire av Regjeringens statsråder har raslet med reservasjonsretten i EØS-avtalen. Det er mulig at det er en aktiv politikk, men jeg mener det ikke er en konstruktiv politikk hvis vi skal slå ring rundt det avtaleverket som kan sikre norske bedrifter og arbeidsplasser like vilkår. En aktiv europapolitikk er helt nødvendig hvis vi skal forholde oss til et Europa i kontinuerlig forandring. I en ellers omfattende redegjørelse fant ikke utenriksministeren plass til noe synspunkt på EUs utvikling eller forestående utvidelser. Det er viktig å understreke at gjennom EØS-avtalen vil vi i høyeste grad bli berørt av en utvidelse. Jeg savner Regjeringens og utenriksministerens refleksjoner rundt dette. Hvordan stiller Regjeringen seg til debatten om hvor EUs ytre grenser skal gå? Det er også viktig at en aktiv europapolitikk favner bredere enn EU. Jeg har gitt uttrykk for at jeg er forundret over at det på 17 tettskrevne sider ikke med ett ord er nevnt verken Ukraina eller Hviterussland. De viktigste demokratiutfordringene i Europa i dag er disse to landene. Begge skal ha valg i neste måned. Det angår Norge direkte. Ukraina og Hviterussland befinner seg mellom EU og Russland. De grenser til EØS-området, som Norge er en del av. Deres fremtid vil påvirke vår og hele Europas fremtid. Jeg har lyst til å utfordre Regjeringen til å utforme en strategi for hvordan vi kan bidra til at demokrati og menneskerettigheter i disse to landene henholdsvis blir innført og blir stødigere. Hvordan skal vi takle å trekke inn det brede nettverket av organisasjoner, frivillighet og parter og i og for seg politiske partier for å bidra til å styrke Ukrainas demokrati, og styrke de opposisjonelle i Hviterussland slik at presset innenfra for å oppleve en endring blir like sterkt? Det må ikke bli slik at det virker som om Norge har en unnfallenhet på grunn av våre prioriteringer om å holde et vennskapelig forhold til Russland, fordi Russland fortsatt oppfatter dette som en del av sin interessesfære. Hviterussland er Europas mest autoritære regime. Ytrings- og organisasjonsfriheten er sterkt begrenset, journalister og opposisjonelle blir forfulgt. Norge må bidra til å redde stumpene av demokratiet for 10 mill. hviterussere, som er på grensen til EØS-området, som vi er en del av. I Ukraina er det drøyt et år siden den oransje revolusjonen. Demokratiprosessen er langt fra fullført, og en kan fort oppleve tilbakeslag i forbindelse med valget. I vår streben etter å forstå angrepene på Norge i Midtøsten skal vi ikke fristes til enkle svar. Aggresjonen henger sammen med undertrykkelse, udemokratiske regimer, strengt forbud mot frie politiske uttrykk, unntatt islam, omfattende korrupsjon, ukontrollert befolkningsvekst og økonomiske spenninger. Regimer som Syria og Iran kan også mistenkes for å røre i dette i forhold til sin egen politikk. Noe av dette preges av en innenrikspolitisk agenda. Med 17 sider er det en stor redegjørelse, med mange temaer. Derfor blir det mange talere fra Høyre som tar opp ulike temaer, for å vise våre synspunkter på det Regjeringen har sagt.