Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Debatten de siste par ukene har dreid seg mye om hva som ikke måtte være i det budsjettet vi nå behandler. I en situasjon der det satses mer på sykehusene enn noen gang, er vi konfrontert med store underskudd for året som snart er slutt, og dystre prognoser for året som kommer. Det er ikke noe nytt at sykehusøkonomien er anstrengt. Likevel tror jeg vi skal ta opplysningene med stort alvor. Det er da også heldigvis gjort på alle ansvarlige hold. Regjeringspartiene har i samråd med Regjeringen foreslått en økning for sykehusene på vel en kvart milliard kroner på 1999-budsjettet og har fått flertall for dette i komiteen. Det kommer vi tilbake til. Nå gjelder det budsjettet for 2000. Og vi har alle en felles intensjon om å opprettholde og styrke så vel kapasitet som kvalitet på våre sykehus. Vi ønsker ikke at sykehusøkonomien skal begrense helsetilbudet. Da må vi, som nevnt, ta på alvor opplysningene fra sykehusene bl.a. ved en systematisk gjennomgang med sikte på å klarlegge årsakene for å finne de beste botemidler slik at årets situasjon ikke gjentar seg. Og det er et paradoks at denne situasjonen har oppstått. Tilskuddene til sykehussektoren har økt relativt kraftig utover hele 1990-tallet. Staten har økt sin finansieringsandel, særlig gjennom den innsatsstyrte finansieringen. Fylkeskommunen har fulgt opp med å øke aktiviteten, og siden 1997 har utbetalingene til innsatsstyrt finansiering økt med 1,8 milliarder kr. Det har vært en gledelig vekst i antall behandlede pasienter og en reduksjon i antall brudd på den nye ventetidsgarantien. Økt aktivitet for 1999 har medført at Regjeringen har foreslått en økning av vedtatte bevilgninger til sykehusene på til sammen 433 mill. kr. Budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet har gitt en ytterligere styrking av fylkeskommunenes rammer og også en økning av regionsykehustilskuddet. Helseministeren har varslet at han vil komme tilbake til Stortinget med en vurdering av sykehusenes økonomiske situasjon. Slik informasjon vil selvsagt være mer enn en oppsummering av de samlede budsjettunderskudd ved landets sykehus. Dette materialet må analyseres for å finne årsaker som igjen kan gi grunnlag for tiltak for å rette opp situasjonen. Jeg er derfor glad for at departementet har lagt opp til en bred gjennomgang av sykehusenes økonomiske situasjon, også på grunnlag av samarbeidsgruppen som etableres med Kommunenes Sentralforbund, og hvor det legges opp til bred deltagelse fra fylkeskommunen og sykehusene. Jeg mener at denne organiseringen av arbeidet vil sikre at synspunkter fra sykehusene og fylkeskommunene kommer inn i arbeidet og vil gi et bedre grunnlag for at alle sider ved sykehusenes økonomi og driftssituasjon kan komme frem. Ikke bare sykehus, men også noen sykestuer har akuttberedskap. Dette er en slags halvannenlinjetjeneste som bør opprettholdes i alle fall inntil akuttmeldingen er behandlet, og komiteen ber derfor Regjeringen bidra til at kommuner og fylkeskommuner, som har ansvaret for sykestuene, prioriterer og viderefører dette innenfor sine budsjettrammer. Komiteen har bare gjort små endringer i budsjettproposisjonen. Jeg ser dette som et uttrykk for at komiteens handlingsrom med den nye budsjettordningen er begrenset, som komitelederen gav ganske så klart uttrykk for i sitt innlegg, men også for at det fremlagte budsjett i utgangspunktet er et godt budsjett. Økningen på 20 mill. kr for å redusere og utjevne egenandelsbetalingen på opptreningsinstitusjoner samt 4 mill. kr i forbindelse med utbygging av Glittreklinikken, er inndekket under samme budsjettkapittel. Dette gjøres ved å øke egenandelen ved opptrening for pasienter med ortopediske sykdommer, som likevel betaler en langt lavere egenandel enn pasienter med andre diagnoser, og ved at en med henvisning til den sterke utgiftsveksten i refusjoner til private laboratorier og røntgeninstitutter ber departementet foreta en reduksjon av satsene til disse. Etter Kristelig Folkepartis mening er det viktigste helse- og sosialpolitiske grep vi gjør i dag, å videreføre de tidligere vedtatte opptrappingsplaner for eldreomsorg, kreft, psykisk helse og utstyr ved sykehusene. Samlet innebærer dette det største helse- og sosialpolitiske løft i vår historie. Det er en satsing som det er bred politisk enighet om, fordi det gjelder områder som tidligere i altfor stor grad har vært forsømt. Men det er også områder av livet som berører svært mange mennesker, både som pasienter og som pårørende. Det er også viktig å fortsette den økte satsingen på forebyggende arbeid. Det gjelder forebygging av uønskede svangerskap og abort, det gjelder et bredt spekter av forebyggende arbeid innen området alkohol og tobakk, og det gjelder økt satsing på ernæring og mosjon. Det er helsepolitikerens dilemma at forebyggende arbeid vanligvis ikke gir umiddelbare resultater verken når det gjelder helseeffekt eller budsjettvirkning. Men fremtidens nordmenn vil takke oss, både for bedre helse og dermed for bedre helseøkonomi. Forebygging er å se fremover. Og ved årtusenskiftet er det naturlig både med tilbakeblikk og fremtidsvisjoner. For hundre år siden var infeksjonssykdommer den ledende dødsårsak i Norge. Ved utgangen av århundret innser alle at infeksjonssykdommene fortsatt er den største trussel mot folkehelsen globalt sett. Blant annet problemer med resistente mikrober gjør dette til en trussel også mot Norge. Det er vel heller ikke vanskelig å spå at kreftsykdommer og psykiske lidelser vil være en stor utfordring for helsetjenestene også i det kommende århundre. Dette inntrykket forsterkes av Verdens Helseorganisasjons liste over årsaker til det som kalles «forkortede og byrdefulle liv». Der kommer depresjoner, tuberkulose, trafikkulykker, alkoholmisbruk og selvforskyldte skader på de første plassene. Men når jeg ser en slik oversikt over årsaker til død og lidelse, slår det meg at fellesnevneren for alle de nevnte er alkohol. Det sier meg at det er behov for økt innsats på dette område, både med holdningsskapende og med restriktive tiltak. Og det sier meg at også livsstilssykdommene vil ha en økt betydning i neste århundre. Hvis vi skal finne løsninger for morgendagens helseutfordringer, må vårt helsevesen ha både kvalitet og kvantitet. Og kvaliteten kan ikke opprettholdes uten forskning. Jeg er glad for den klare vilje til satsing på medisinsk forskning som fremkommer av både forskningsmeldingen og dimensjoneringsmeldingen samt i sosialkomiteens budsjettinnstilling i dag. I alle disse sammenhenger legges det vekt på medisinsk forskning som satsingsområde, med behov for en forpliktende opptrappingsplan og for økt satsing for å opprettholde og styrke små og sårbare miljøer. Dette er spesielt viktig i en situasjon der en på ny tar opp studentundervisning ved Sentralsykehuset i Akershus. Dette vil bety en styrking av medisinsk forskning i Norge bare hvis forskningsmiljøene ved de øvrige medisinske fakulteter også blir styrket. Små miljøer, som ofte kan være svært avhengig av enkeltpersoner, må ikke bli svekket. Det er i denne sammenheng vesentlig å stimulere til forskerrekruttering for disse fakultetene, som i stor grad selv utdanner sin egen akademiske arbeidskraft. Det er foruroligende at antall medisinske doktorgrader både absolutt og relativt sett ligger lavere i Norge enn i Danmark, Finland og Sverige, noe som naturligvis har sammenheng med satsingen på dette område. Vi går inn i år 2000 med et godt helse- og sosialbudsjett. Budsjettet løser ikke det grunnleggende og tilbakevendende problem, gapet mellom det medisinsk-teknisk mulige og det økonomisk gjennomførbare. Det vil fortsatt være vår utfordring. Vi kommer ikke utenom å prioritere. Det kan innebære vanskelige valg, men jeg vil hevde at årets budsjett er et uttrykk for en god prioritering.