Lars Sponheim (Venstre), 2008-06-12:
Debatten så langt i dag - i begge saker, i og for seg - viser at det kan være like krevende å styre et land i gode tider som i dårlige tider. De gode tidene, som denne kredittmeldingen reflekterer, gir grunnlag for å stoppe opp og gjøre seg refleksjoner over hva som er det mest fornuftige å gjøre i en slik situasjon. Det er ikke tvil om at vi har fått mye av de gode tidene givendes, ikke bare fantastiske rikdommer som vi øser opp av Nordsjøen, men også gode tider ute i verden, som i sum gir Norge en fantastisk situasjon. Men jeg har også lyst til å gjøre den litt historiske refleksjon ved denne anledning å si at det ikke minst er et godt styresett forvaltet gjennom dette storting gjennom flere år og skiftende regjeringer som har bidratt til at det er mulig å ha en så sunn og god økonomi. Jeg har lyst til å stoppe opp ved noen få viktige milepæler som jeg tror er en viktig bunnbjelke for at vi kan forvalte gode tider som vi gjør. Jeg var sammen med mange andre som deltar i denne debatten, i finanskomiteen fra 1993. Det var et viktig tidspunkt, for da hadde man akkurat gjennomført en skattereform som er ualminnelig viktig for at vi har så sunne tilstander som vi har i norsk økonomi, senere fornyet av en skattereform i 2004. Mye lavere skattenivå, mindre fradrag og bredere grunnlag gjør at investeringer og ressursallokering - hvor pengene går i dette samfunnet - er blitt mye sunnere etter disse skattereformene. Fra det samme tidspunkt har Norge vært medlem av EØS. Det er ingen tvil om at EØS-medlemskapet har gitt norsk økonomi mye bedre evne til å tåle skiftende tider. Vi har tatt flere markeder i bruk. Norsk økonomi er blitt større. Det forklarer hvorfor vi er i stand til å ta opp i oss disse svingningene. Det er bare å se på arbeidskraftutvekslingen med Sverige og Polen gjennom gode tider. EØS-avtalen er et helt avgjørende fundament for at det har vært mulig å forvalte de gode tidene på en så god måte som det vi gjør nå. Jeg vil ta fram som den tredje viktige milepælen handlingsregelen, som gjør at vi klarer å opptre - i alle fall de fleste av oss - rimelig edru. Selv om barskapet er fullt, vet vi når vi skal skru igjen korken. I alle fall de fleste av oss klarer å forvalte det. Summen av dette gjør det faktisk mulig å forvalte så pass gode tider som det vi har klart å få til. Jeg har lyst til å trekke dette fram fordi sentralbanksjefen i sin redegjørelse for finanskomiteen brukte nettopp ordet «produktivitetseventyret» på 1990-tallet som grunnlag for veldig mye av det som skjer. Det har ikke minst med den modernisering og akkurat disse tingene som jeg nevnte her, å gjøre, som gjør det mulig å klare å få til den store veksten. For det er slik - og det gjelder også framover - at vi vil ikke kunne ha en god og stor vekst i norsk økonomi uten at vi klarer å følge opp med den produktivitetsvekst som er nødvendig. Derfor synes jeg det er verdt å merke seg det sentralbanksjefen sa gjentatte ganger. I svar til finanskomiteen kom det på hans meget milde måte fram det vi må kunne si er en uro over - kanskje litt kritikk av - at nå er det ikke den fart i produktivitetsveksten som det bør være. Han nevnte i svar til Heikki Holmås, som representanten Sanner refererte tidligere i debatten i dag, at det ikke er skjedd noe nytt på strukturpolitikkens område de senere årene som kan fyre opp under produktivitetsveksten. I et svar til representanten Holmås sa sentralbanksjefen: «Så generell strukturpolitikk - se over skattesystem, se over om man kan bruke markedet mer enkelte steder for å få mer effektiv utnyttelse av ressursene - er oppskriften på å holde produktivitetsveksten oppe.» Og han sa i svar til representanten Syversen: «Det er gjort mye i offentlig sektor, men det er jo usedvanlig mye man kunne gjøre.» Så begynner han å ramse opp en del områder. For dette er helt avgjørende: Skal vi forvalte en vekst framover, er det nødvendig å klare å få en fortsatt god utvikling på produktivitetsområdet, ikke minst innenfor offentlig sektor. Og her er min første kritikk av dagens regjering. Det er en strukturkonservativ regjering, som har stoppet opp viktige sider av en modernisering av den offentlige sektor som kunne ha bidratt til den fortsatte produktivitetsveksten. Det andre jeg har lyst til å reise som en mild kritikk - la meg si det sånn - er: I en situasjon hvor finansministeren skryter av en veldig vekst de siste årene, hvilket jo er rett, ikke minst i privat forbruk, burde det vært en aktiv politikk for å stimulere privat sparing. Det hadde vært en god bidragsyter i den samme økonomiske politikken for å dempe noe av det presset som åpenbart er der. Som sentralbanksjefen selv sa, handler det om at vi må ta ned kapasitetsutnyttingen i norsk økonomi. Til slutt renter. Nå sa representanten Lundteigen at han likte veldig godt begrepet «et mer normalt rentenivå». Det er på mange måter et faglig økonomisk begrep, som sier at vi over tid kanskje bør ha en realrente på 1-2 pst. Jeg er veldig redd for at dette skal bli et politisk begrep. Det må være en regjerings oppgave å gjøre hva man kan i finanspolitikken og økonomisk politikk for å presse renten ned til fordel for dem som ikke har penger, og på bekostning av dem som har mye penger. Så et «normalt rentenivå» opplever jeg som et farlig politisk begrep, selv om det er et korrekt økonombegrep.