trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Etter gjeldende regler i opplæringsloven er det bare elever og ikke lærlinger som har rett til gratis skyss. Personer som tar yrkesfaglige studieretninger, omfattes av bestemmelsene om skyss når de får opplæring i skole og har status som elever. Når disse blir lærlinger, omfattes de ikke av definisjonen «elev» i loven og har derfor heller ikke rett til fri skyss. Lærlingene mottar lønn i læretiden. Det er et hensyn som taler mot at de får samme rettighet til skyss som elever, og formodentlig grunnen til at det har vært slik siden Reform 94 ble innført. På grunn av at lærebedriftene er lokalisert mer spredt og finnes i et langt større antall enn videregående skoler, vil skyssansvaret for lærlinger bli langt mer kostbart og mer komplisert å organisere enn skoleskyss for elever. Det er antakelig ytterligere en grunn. På denne bakgrunn har jeg ingen aktuelle planer om å vurdere å innføre rett til fri skyss for lærlinger. Jeg vil imidlertid vise til at flere fylkeskommuner allerede har rabattkortordninger for ungdom. Disse ordningene omfatter normalt hele ungdomsgruppen 16-19 år, herunder lærlingene – dette gjelder altså mange fylker. Dessuten vil jeg vise til Sem-erklæringen, som under sitt kapittel om samferdselspolitikk redegjør for den kollektivsatsing Regjeringen ønsker å foreta, og der heter det bl.a. at et prioritert felt er prisreduksjon for studenter og skoleelever. Dette er et arbeid som er i gang, men da i Samferdselsdepartementet.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
For det første vil jeg vise til at det i en rekke fylker ikke er noen forskjellsbehandling fordi man simpelthen har rabattkortordninger for hele gruppen, uansett hva de driver med – det gjelder også lærlinger. Jeg har fått opplyst i dag at det dreier seg om ca. halvparten av landets fylker, og det kan man vel tenke seg er ordninger som vil bli utvidet. For det andre: Når det gjelder forskjellsbehandling, må man også ta i betraktning at det er en forskjell ved at disse lærlingene mottar lønn. De mottar altså noen tusen i måneden, og det øker opp gjennom lærlingperioden. Så det er jo forskjeller her som begrunner hvorfor det er slik. Jeg føler at det er riktig å avvente de satsingene vi nå skal gjøre på det samferdselspolitiske området. Da kan vi også ta med dette i vurderingen. Jeg har ikke noen planer om å endre opplæringsloven slik at lærlinger får samme status som elever på akkurat dette punkt, men jeg vil ta det med meg i den samferdsels- og kollektivsatsing som Regjeringen skal gjøre.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Mangelen på arbeidskraft innenfor visse områder bekymrer meg. Det må vi være opptatt av, og det er vi på mange fronter. Akkurat når det gjelder dette med skyss, har det meg bekjent ikke vært noe stort problem. Det har i liten grad vært fremme siden denne reformen ble innført. Men jeg tar det som sagt med meg, og jeg vil også studere utviklingen i fylkene for å se om det skjer en utvikling der som gjør at dette til slutt er et problem som faktisk løser seg selv ved de ordningene fylkene selv velger å gjennomføre.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Det gis normalt ikke gebyrstipend til doktorgradsstudier i utlandet. Unntak er gjort for studenter som tar Ph.D.-utdanning i psykologi i USA eller Canada. Dette unntaket fra hovedregelen ble innført i studieåret 1996-97, da det var lange ventelister for å komme inn på profesjonsstudiet i psykologi i Norge. Det var på denne tiden et stort behov for flere med cand.psychol.-grad i Norge. Ph.D.-utdanning i klinisk psykologi fra USA og Canada sidestilles med en cand.psychol.-grad i Norge, og man ønsket derfor å stimulere økonomisk til at flere tok denne utdanningen. På den tiden da unntaket ble innført fantes det knapt norske studenter i Australia, og den problemstillingen som reises i dette spørsmålet, var derfor ikke aktuell på det tidspunktet. Det er i denne sammenhengen ikke foretatt noen kvalitativ vurdering av doktorgradsutdanningen innen psykologi i Australia, hvorvidt den kan sies å være på nivå med Ph.D.-studiene i psykologi i USA og Canada eller ikke. Det er imidlertid slik at det pr. i dag ikke gis gebyrstipend til doktorgradsstudier i noen andre land enn USA og Canada, og da bare til psykologistudier. Departementet er nylig blitt gjort oppmerksom på at dagens forskriftstekst kan misforstås, men intensjonen bak forskriften er at det kun kan gis gebyrstipend dersom doktorgradsutdanningen i psykologi tas i USA eller Canada. Departementet arbeider nå med forskriftene for studieåret 2002–2003, og vi vil da omformulere forskriftsteksten for å unngå misforståelser med hensyn til hva slags Ph.D.-utdanning det kan gis gebyrstipend til. Når det er sagt, kan jeg også opplyse at departementet har mottatt en rapport fra Rådgivende utvalg for gebyr- og tilleggsstipend, det såkalte Lykke-utvalget, der det foreslås endringer med hensyn til gebyrstipend til psykologistudier i utlandet. Departementet vil nå vurdere disse forslagene.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Jeg legger veldig stor vekt på at vi får til en internasjonalisering av høyere utdanning. Det kan skje på flere måter, og det ligger inne i kvalitetsreformen for høyere utdanning. Det kan skje ved at studenter tar hele sin utdanning i utlandet – vi ønsker selvfølgelig også utenlandske studenter til Norge – og det bør i større grad også skje ved at norske studenter reiser ut som en del av sin utdanning, gjerne som en del av utvekslingsprogrammer. Jeg synes det er riktig å beholde økonomiske incentiver til dette, gebyrstipendordningen er et kraftfullt incentiv. Det kan hjelpe oss til å dekke behov på spesielle fagområder og utdanninger hvor vi har mangler. Det bidrar også til denne generelle internasjonaliseringen. Samtidig er det selvfølgelig også en kostbar ordning, så vi er nødt til til enhver tid å vurdere hva vi har råd til og hva vi vil prioritere ut fra de behov vi har. Men mine føringer vil i hvert fall være at jeg ønsker å bidra til internasjonalisering, og så vil jeg også selvfølgelig fra tid til annen evaluere gebyrstipendordningen og sikre oss at den virker på en hensiktsmessig måte.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Jeg har ikke noe å kommentere til det. Med jevne mellomrom, årlig faktisk, vurderer man gebyrstipendordningen, hvilke fag og utdanninger den skal omfatte. Den blir gjenstand for en årlig vurdering. Da ser man på behov, men man ser også på budsjettmessige forhold.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Sakens bakgrunn er at EFTAs overvåkningsorgan, ESA, i august 2000 mottok en klage mot Norge vedrørende øremerking av vitenskapelige stillinger for kvinner ved Universitetet i Oslo. Det ble hevdet at universitetets ordning med øremerking var i strid med EØS-avtalen. Universitetet i Oslo øremerket 20 postdoktorstillinger for kvinner i 1998. I departementets budsjett for 2001og 2002 er det også satt av sentrale midler til øremerkede postdoktorstillinger og professorater for kvinner. Norge mottok en grunngitt uttalelse fra ESA i november i fjor. ESA slo da fast at den anser universitets- og høgskoleloven og ordningen med øremerking ved Universitetet i Oslo for å være i strid med EØS-avtalen. Regjeringen har etter en grundig vurdering kommet frem til at den vil fastholde det syn Norge tidligere har gitt uttrykk for i saken. Det vi si at universitets- og høgskoleloven og ordningen med øremerking av vitenskapelige stillinger for kvinner ikke vurderes å være i strid med EØS-avtalen. Departementet utarbeider nå et svarbrev til ESA i tråd med Regjeringens vurdering. Dette vil kunne innebære at ESA bringer saken inn for EFTA-domstolen, og vi vil da få domstolens syn på saken. Som jeg har konstatert tidligere, er andelen kvinner i ledende stillinger innen akademia meget svak. Bare 13 pst. av professoratene og 29 pst. av førsteamanuensstillingene er besatt av kvinner, dette på tross av at vi gjennom en årrekke har hatt en høy kvinneandel blant dem som tar høyere utdanning. Det er derfor viktig med ulike tiltak for å øke kvinneandelen i vitenskapelige stillinger. En mulighet er å benytte kvoteringstiltak ved å øremerke stillinger i en periode for å få i gang en endring, slik bestemmelsene i universitets- og høgskoleloven gir adgang til. Dette er dog en midlertidig løsning, og det må også benyttes andre virkemidler for å styrke kvinneandelen i akademia, slik som etablering av mentorordninger for kvinnelige tilsatte, fastsettelse av måltall for likestillingsandel m.m. Departementet har oppfordret institusjonene til å lage handlingsplaner for likestilling, og de må rapportere til departementet om sitt arbeid på dette området i budsjettsammenheng. Jeg vil dessuten henvise til at departementet denne våren skal legge frem en stortingsmelding om rekruttering av vitenskapelig personell til høyere utdanning, der også likestilling blir behandlet.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Vi er jo kjent med de vurderinger som gjøres på den andre siden, men jus er ikke matematikk, og derfor er det rom for tolkning. Vi mener at vi har en sak som bør prøves. Denne saken utfordrer Norge og norske forhold på to måter, kan man si. Det ene er at den utfordrer norsk lov, i dette tilfellet særlig universitets- og høgskoleloven. Dette punktet i loven ble vedtatt midt på 1990-tallet av et ganske bredt flertall i Stortinget – faktisk på eget initiativ, fordi regjeringen ikke hadde foreslått denne paragrafen i sin tid. Man kan vel si at denne paragrafen i loven siden har vært nokså uomstridt i Norge, og jeg har derfor ikke til hensikt å foreslå å endre den dersom jeg ikke blir tvunget til det, eller problemet i sektoren så å si blir løst. Den andre måten dette utfordrer Norge på – det er i og for seg ikke bare Norge, for det er det underliggende problemet i sektoren – er at vi har et lite antall kvinner i vitenskapelige stillinger. Det er akkurat som kvinner faller av gradvis ettersom de nærmer seg toppen i universitets- og høgskolesystemet. Vi vet at det er svært mange kvinner som studerer, så det er ikke der problemet er, men de faller fra. Det er 13 pst. kvinner blant professorene i Norge. Det er et lite tall. Men i EU-landene er tallet faktisk enda mye lavere, slik at 13 pst. er et høyt tall sett i sammenheng med mange EU-land. Så hvis vi holder oss til det politiske, omfattes denne saken i mange land – og særlig i denne sektoren i mange land – med meget stor interesse, og man er veldig interessert i ulike typer av tiltak for å få opp kvinneandelen. Dette er ikke det eneste som kan brukes, og det er ikke det mest positive, jeg må si det også. Jeg nevnte noen andre, og de vil jeg også forfølge.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Det er kanskje riktig som replikanten her antyder, at dette åpner opp for en litt stor og bredere debatt enn det som egner seg for denne delen av spørretimen, hvor også utenriksministeren burde være involvert. Men jeg informerer ham gjerne om dette oppfølgingsspørsmålet. Men bare la meg si en ting: Jeg sa ikke at «jus ikke er politikk» – det er i og for seg riktig. Jeg sa at «jus er ikke matematikk». Min erfaring er at i enhver sak hvor det er jurister, enten det nå er rettssaker eller andre saker, er det som regel en jurist på hver side, og begge høres veldig sikre ut. Det forteller noe om at det er rom for tolkning og rom for skjønn, og at jus altså ikke er et matematisk fag hvor det er et endelig svar. Jeg mener at vi har en sak som bør prøves, og det er dette Regjeringen nå har bestemt.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Jeg har ikke uttalt meg så sterkt som spørsmålet tyder på. Stavanger Aftenblad har da også dementert at de har sitert meg, og endret et oppslag som, så vidt jeg vet, var på deres nettavissider. Men mitt poeng er å sette søkelyset på matematikkfagets plass i skolen og ønsket om å styrke elevenes matematikkunnskaper. En del av dette bildet er at om lag halvparten av lærerne som underviser i matematikk på barnetrinnet, oppgir at de har null vekttall i matematikk. Dette er etter min mening bekymringsfullt. Manglende kompetanse i matematikk kan lett føre til at læreren ikke makter å inspirere elevene til å like matematikk, noe som igjen kan føre til manglende interesse for de andre realfagene. Internasjonale undersøkelser viser generelt sett at norske elever viser mindre positive holdninger til matematikk på mellomtrinnet enn de gjør på lavere trinn. Dessuten viser undersøkelser at det er store forskjeller mellom kjønnene her i landet når det gjelder holdninger til matematikk og naturfag. Jentene er klart mindre positive enn guttene. PISA-undersøkelsen viser samme tendenser i 2000. Etter min mening kan vi ikke utelukke at slike holdningsforskjeller også gjør seg gjeldende blant lærerne, og i så fall er det også av denne grunn ønskelig med en bedre kjønnsbalanse i lærerkorpset. Om lag 92 pst. av lærerne på småskoletrinnet i grunnskolen er i dag kvinner, mens det er om lag 72 pst. kvinnelige lærere i grunnskolen sett under ett. Vi har nå satt i gang en lærerrekrutteringskampanje som bl.a. legger vekt på å få flere menn inn i lærerutdanningen. I tillegg arbeider vi nå med en lærerutdanningsmelding, hvor styrking av matematikkopplæringen blir foreslått. Denne meldingen vil bli lagt fram om kort tid. Det er også meget viktig å ta vare på de lærerne som er i skolen, både kvinner og menn, og gi dem mulighet for kompetanseutvikling. Derfor vil vi fra høsten starte opp en nyutviklet etter- og videreutdanning i bl.a. matematikk med vekt på bruk av IKT. Tiltakene når det gjelder å styrke lærernes kompetanse i matematikk, er en prioritert oppgave. I tillegg til dette vil vi sette i gang en rekke tiltak for å utvikle bedre arbeidsmåter og læringsstrategier i matematikkfaget.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Jeg vet ikke helt om jeg forstod det siste spørsmålet, hvilke «tøffe og konkrete tiltak» som her etterspørres. Intervjuet i Stavanger Aftenblad var for øvrig et ganske langt intervju som jeg gjorde med en journalist som jeg selv oppfatter som ganske saklig. Jeg tror overskriften ble litt uheldig – jeg vet ikke om det var så veldig mye mer, og jeg tror heller ikke at dette fører til noen veldig dårlig dialog i forhold til lærerorganisasjonene. Jeg kommer nettopp fra et møte med dem nå, og der var det meget hyggelig stemning, og ingen reiste spørsmål om akkurat dette. Jeg synes ikke det er så veldig oppsiktsvekkende det jeg her er inne på. Vi er veldig opptatt av, inklusive spørgeren her, at vi må få flere kvinner inn i yrker og posisjoner som er mannsdominert. Jeg svarte nettopp på et annet spørsmål som jeg tror replikanten er ganske opptatt av, når det gjelder universitets- og høyskolesektoren. Da må selvfølgelig nøyaktig det samme gjelde når det er et motsatt bilde. Jeg synes det er bekymringsfullt at vi ser en grensende til total feminisering av barn og unges barndom og oppvekst, hvis vi nå holder oss til barnehage og skole. Andelen kvinner i barnehage er enda mye høyere enn den er i grunnskolen, og hvis det er noe i at vi har litt forskjellige holdninger til fagene, er det klart at det også kan gjenspeile seg blant lærerne, akkurat som det gjør det blant barna. Hvor disse holdningsforskjellene kommer fra, er litt vanskelig å bedømme – det kan vi spekulere i, men jeg har altså bare antydet at det også av denne grunn er ønskelig med en bedre balanse. Jeg må nesten be replikanten gjenta spørsmålet om tøffe tiltak, for jeg forstod ikke riktig på hvilket område hun etterlyste tiltak.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Jeg vil ikke gå inn på de enkelte ord og uttrykk her, men jeg har prøvd å redegjøre for et fenomen som jeg i hvert fall synes vi må ta alvorlig. Det har vært mulig for dem som skal bli lærere, å ha sitt siste år med matematikk i 1. klasse i videregående skole. Fra da av kunne man velge matematikk helt bort, og etter at man har valgt det helt bort og blitt lærere, kunne man bli underviser i matematikk i grunnskolen. Så kan man spørre seg: Hvorfor velger man det bort? En grunn til at man velger noe bort, kan være at man misliker faget, har litt dårlige holdninger til faget, ikke er motivert for faget, ikke liker faget. Det er det vi ser bl.a. gjør seg gjeldende i forskjellen mellom jenter og gutter i skolen i dag. Men det kan jo også gjelde de som har utdannet seg til lærere, og jeg mener at da har det formodentlig noe for seg at hvis de underviser i matematikk i dag og selv har valgt det bort siden de gikk i 1. klasse på videregående – hvis det skjer – kan den holdningen forplante seg over til barna. Jeg bare prøvde å formidle en refleksjon omkring det, og det synes jeg må være tillatt. Når det gjelder tøffe tiltak for å styrke matematikkopplæringen, handler det om lærerutdanning, om etter- og videreutdanning, og vi kommer også snarlig til å legge fram en handlingsplan for å styrke matematikkfaget i grunnopplæringen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Som representanten Reikvam påpeker i sitt spørsmål, har det offentlige lagt til rette for voksnes kompetanseutvikling gjennom ulike virkemidler, bl.a.: Voksne har rett til videregående opplæring.Fra 1. august i år vil voksne også ha rett til grunnskole.En arbeider med å etablere et system for kartlegging og dokumentasjon av voksnes realkompetanse.Arbeidstakere har rett til utdanningspermisjonReglene for studiefinansiering er endret for å samsvare bedre med voksnes behov. Særlig relevant med tanke på å stimulere næringslivet til å satse på kompetanseoppbygging er: Utdanning er skattefritt. I 1999 ble skatteloven endret slik at i hovedsak er utgifter til utdanning fradragsberettiget for arbeidsgiver.I løpet av tre år er det bevilget 250 mill. kr til kompetanseutviklingsprogrammer som skal bidra til ågjøre private og offentlige virksomheter bedre i stand til å identifisere, uttrykke og oppfylle sine kompetansebehovvidereutvikle arenaer for samarbeid mellom aktører på arbeidslivssiden og utdanningssidenutvikle etter- og videreutdanningstilbud som i større grad er tilpasset behov i arbeidslivet Programmet er opptatt av å nå frem til virksomheter som møter spesielle utfordringer i å integrere etter- og videreutdanning med daglig drift. Kompetanseutviklingsprogrammet forutsetter en betydelig egenfinansiering fra brukerne. Det vil bli evaluert, og erfaringene vil bli distribuert til aktuelle aktører og drøftet med næringslivet. Realkompetanse erverves også i arbeidslivet. Partene i arbeidslivet vil derfor ha et særlig ansvar for sammen med myndighetene å utvikle ordninger for å dokumentere læring på arbeidsplassen. Jeg vil for å forsøke å få fortgang i dette arbeidet etablere et forum for kompetanse og arbeidsliv, som bl.a. vil bestå av partene i arbeidslivet og andre aktører på dette markedet, om jeg kan uttrykke det slik. Dette forumet vil jeg bruke til å sette kompetanseutvikling på arbeidsplassen sterkere på dagsordenen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Det spørs antakelig hva slags virkemidler representanten Reikvam tenker på. Men la meg si det slik: Hvorvidt vi greier å realisere visjonen om livslang læring, er avhengig av flere ting. Det er avhengig av det system vi bygger opp, og der er vi vel enige om at vi er ganske gode i Norge. Det er det vi har referert og snakket om nå. Det andre er hvilket omfang vi vil få på deltakelsen i etter- og videreutdanning, og hvilken kvalitet det er på den. Og jeg skal ærlig innrømme at jeg er litt forbauset over resultatene. Jeg trodde kanskje vi skulle komme bedre ut, både når det gjelder omfang og kvalitet, enn det kan tyde på at vi gjør. Det fordrer at vi setter oss sammen og analyserer dette nøye og vurderer andre tiltak vi kan gjennomføre. Jeg er ikke beredt til her og nå å si hva slags tiltak det skal være, eller om det kan gå under overskriften «hardere lut», som representanten Reikvam sa, men jeg synes jo det er en begynnelse at vi etablerer dette forumet for kompetanse og arbeidsliv, at vi kommer sammen med aktuelle aktører og drøfter hva som er situasjonen og status i Norge når det gjelder etter- og videreutdanning og livslang læring, og hvilke ideer vi kan ha til å komme videre med denne reformen. Noe som staten skal bidra med dette året, er jo å utvikle et nasjonalt system for dokumentasjon og verdsetting av realkompetanse.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-13:
Jeg skal gå inn i dette arbeidet med et åpnet sinn og ikke minst lytte til dem som skal delta i forumet for kompetanse og arbeidsliv, og som kjenner disse utfordringene og problemene på kroppen. Jeg er ikke beredt til å si hva jeg skal konkludere med, men jeg kan vel si at det å tenke seg at vi skal pålegge nye avgifter for næringslivet, er vel kanskje ikke helt i denne regjeringens ånd, så jeg tror ikke det er det mest aktuelle tiltaket, for å si det slik.
Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2002-02-13:
«Gebyrstipend styrker muligheten til høyere utdanning i utlandet. En student med fireårig utdanning i psykologi har kommet inn på en doktorgrad i klinisk psykologi i Australia, men fikk avslag på søknad om gebyrstipend. I Lånekassens forskrifter står: «Det kan gis gebyrstipend i normert studietid til å dekke skolepengene helt eller delvis til utdanning på nivå med Ph.D. i USA eller Canada for studenter i psykologi.» Hvorfor kan ikke studier i Australia sies å være på nivå med Ph.D. i USA eller Canada?»
Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2002-02-13:
Jeg takker statsråden for svaret og for en oppklaring så langt. Jeg har et oppfølgingsspørsmål. Gebyrstipend har vært og er en god ordning for norske studenters muligheter til å ta høyere utdanning i utlandet, men det er klare avgrensninger nå som er til vurdering. Mitt spørsmål til statsråden blir: Vil statsråden legge føringer slik at ordningen med gebyrstipend vil bli utvidet og styrket i framtiden?
Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2002-02-13:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg må si at jeg ser med forventning fram til å få en eventuell utvidelse av ordningen.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-13:
: Jeg har dette spørsmålet til utdannings- og forskningsministeren: «ESA har nok en gang svart at UiOs øremerking av professor- og postdoktorstillinger til kvinner er i strid med EØS-avtalen. UiO har bare 13 pst. kvinnelige professorer. Uten øremerking vil det ta mange tiår før likestilling innen høyere utdanning kan nås. Støtter statsråden øremerking som et virkemiddel for at kvalifiserte kvinner kan favoriseres, og vil hun på denne bakgrunn stå fast på tidligere vedtak om øremerking av kvinneprofessorater når Regjeringa skal gi ESA et endelig svar?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-13:
Jeg takker så inderlig for svaret. Jeg må si jeg ble veldig glad. Jeg hadde forberedt meg på å gi statsråden litt refs, men det slipper jeg, og jeg må gi henne ros for at hun virkelig viser muskler i denne saken – ikke bare på vegne av norske kvinner, men også på vegne av kvinner i EU som har vært opptatt av dette, og som faktisk har oppfordret Norge til å stå imot ESA på dette området. EU har et likebehandlingsdirektiv som tillater særbehandling, men så er det en masse annen praksis som gir likebehandling i forhold til menn og kvinner. Og når utgangspunktet er ulikhet, vil resultatet bli ulikhet. Jeg har et oppfølgingsspørsmål. Vi ser at ESA tolker EØS-avtalen og det slingringsmonnet som vi har, veldig strengt. Mener statsråden da at vi har et større handlingsrom enn slik ESA går inn og tolker det nå?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-13:
Jeg takker igjen for svaret, og jeg er veldig glad for at statsråden så klart understreker at jus ikke er politikk, at hun ikke har til hensikt å endre universitetsloven, som gir åpning for øremerking, og at hun ser at dette faktisk har betydning også innenfor EU-området, som har en langt svakere kvinneandel innen akademia enn det vi har. Men det står ikke bra til hos oss heller. Men jeg har lyst til å utfordre statsråden – jeg burde kanskje gjort det overfor utenriksministeren – noe mer i forhold til ESAs rolle. Jeg tror hun er et oppegående menneske som kan svare. Vi ser nå at ESA mer og mer detaljstyrer norsk politikk, f.eks. ved at de ikke tar høyde for at EØS-avtalen gir oss det handlingsrommet som statsråden faktisk har gjort rede for. De detaljstyrer og bruker skjønnet veldig, veldig stramt. Det er veldig mange som er irritert på ESA på grunn av dette, og mange i Norge tror faktisk at det er politikere i Norge som driver og detaljstyrer. Det åpner også for politikerforakt. Vil statsråden ta med seg inn i Regjeringa og diskutere ESAs rolle på dette området og på andre områder, altså problematisere ESAs rolle i forhold til styring av norsk politikk?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-02-13:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «I Stavanger Aftenblad 4. februar 2002 sier statsråden at kvinnelige lærere er for lite interessert i realfag. Hun sier videre at overvekten av kvinnelige lærere hemmer barn sin interesse for realfag. Hva mener statsråden med dette?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-02-13:
Jeg vil takke statsråden for svaret, og jeg er veldig glad for at statsråden har gått bort fra det intervjuet hun gav i Stavanger Aftenblad, som nok gjorde at det var flere enn jeg som kvakk i stolen da vi leste det. Reaksjonen fra lærerorganisasjonene lot heller ikke vente på seg. «Umotiverte lærarar» og «dårlege haldningar» var uttrykk som statsråden brukte om en yrkesgruppe som er meget, meget hardt presset slik situasjonen er i dag. Jeg er helt enig med statsråden i at det å heve kvaliteten og gi de ansatte muligheten til etterutdanning og til kompetanseheving er helt nødvendig. Men jeg tror det er viktig at vi nå ikke går fullstendig i klinsj med en yrkesgruppe som faktisk fortjener noe helt annet. Derfor er jeg veldig glad for det svaret som statsråden nå gir, som er noe helt annet enn det som kommer til uttrykk i Stavanger Aftenblad. En av de konkrete tingene som statsråden der viser til, er at hun nå ønsker «tøffe og omfattande tiltak». Da synes jeg det er på tide å utfordre statsråden på det: Hva kan Stortinget forvente av tøffe og konkrete tiltak fra Regjeringen?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-02-13:
Det skal jeg med glede gjøre. Først har jeg lyst til å si at når en begynner å studere de uttalelsene som er gitt i dette intervjuet fra statsråden, framstår de som ganske sterke og oppsiktsvekkende. Jeg kan referere et par av dem. Hun hevder at «mykje av årsaka til norsk ungdom si sviktande interesse for realfag ligg i dårlege haldningar hjå lærarane, og meiner det er grunn til å ropa eit varsku.– Me kjem inn i ein vond sirkel: Umotiverte lærarar som ikkje viser interesse for faget dei underviser i, greier ikkje å engasjera elevane.» Så til det konkrete spørsmålet som statsråden ikke forstod. Hun sier i det samme intervjuet: «Utdanningsministeren varslar tøffe og omfattande tiltak for å heva kvaliteten på norske lærarar, særleg innan realfag.» Da forventer jeg at vi nå kommer til et punkt der vi begynner å konkretisere. Én ting er å beskrive problemene – vi kan være enig i at det selvfølgelig er behov for å få inn gode rollemodeller både i barnehagen og i skolen, og at vi naturligvis trenger personer av begge kjønn. Men jeg synes at tonen i det intervjuet som statsråden gav, bidrog mer til å stille spørsmål enn til å komme med konstruktive løsninger. Som sagt lot heller ikke reaksjonene vente på seg – vi så at Hjetland kalte hele intervjuet og utspillet «tøvete». Derfor synes jeg det er grunn til å gi statsråden muligheten til å kommentere og utdype dette og komme med sine konkrete tiltak.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-13:
Jeg vil stille følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «I NOU 2001:29 «Best i test» påvises det at næringslivets satsing på FoU og opplæring av ansatte er blant de dårligste innenfor OECD-området. Andelen ansatte som har deltatt i opplæring, er lav. OECD har tidligere uttalt at alt ligger til rette for at Norge kan etablere et opplegg med livslang læring. Det offentlige har lagt til rette med nødvendig lovtilpasning og det er bevilget penger til ulike programmer. Hva vil statsråden gjøre for å få næringslivet til å ta sitt ansvar?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-13:
Jeg registrerte at min partikollega Ågot Valle var innstilt på å refse statsråden, men måtte gi henne ros i et spørsmål tidligere. Det kan ikke jeg gjøre etter dette svaret. Stort sett var dette en oppramsing av det det offentlige har gjort, og det var noe av det jeg påpekte i mitt spørsmål også, at det offentlige har lagt alt til rette. Vi har vedtatt lover, vi har gitt rettigheter, og vi har bevilget ganske mye penger til kompetanseutviklingsprogrammet. I NOU-en som jeg henviser til, påvises det at det det private næringsliv gjør, er dårlig. Statsråden liker jo veldig godt komparative studier, og hvis vi ligger litt under gjennomsnittet, er det ille, trist og leit. Men her ligger vi ikke bare litt under, vi ligger ganske langt under gjennomsnittet når det gjelder næringslivets vilje til å satse på utvikling av sine ansatte og legge til rette for kurs og ulike tilbud. Så her må det nok hardere og sterkere lut til enn det vi har brukt så langt, hvis vi mener dette er viktig. Og jeg regner med at statsråden mener at dette er viktig, for dette har noe med vårt konkurransefortrinn å gjøre. Så mitt spørsmål blir det samme: Vil statsråden ta i bruk virkemidler overfor privat næringsliv for å få til en økt satsing på kompetanseutvikling og på etter- og videreutdanning av ansatte, nettopp for å styrke vår konkurranseevne og styrke vårt konkurransefortrinn?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-13:
Vi vet en god del om status. Vi har denne NOU-en, som beskriver en god del. Vi får sannsynligvis også en rapport fra OECD i løpet av våren, og vi vet vel stort sett innholdet. Vi vet at vi er dårlige, og at vi må gjøre noe – at vi må ta noen grep. Og da skal jeg være rimelig konkret og utfordre statsråden på noe som går utover å etablere et forum. Vil statsråden ta i bruk økonomiske virkemidler, eksempelvis legge avgifter på kompetanseutviklingsprogrammet, slik at man kan få en omfordeling mellom ulike bedrifter over til bedrifter som har en lav andel, og som bruker lite penger til opplæring? Eller vil ikke statsråden bruke den type virkemidler? La oss ta en parallell. Vi har en arbeidsgiveravgift. Kan statsråden tenke seg noe tilsvarende rettet inn mot kompetanseutvikling? Hvis hun gjør det, tror jeg at vi kan gjøre skikkelige framskritt og få gjort et skikkelig grep. Spørsmålet er altså: Vil statsråden kunne ta i bruk den type virkemidler for å påvirke næringslivets vilje til å satse på etterutdanning og kompetansehevende tiltak?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-02-13:
Jeg har følgende spørsmål: «Ifølge media har EU kommet med nye direktiver vedrørende krav til legeattest for fiskere og andre sjøfolk. De nye reglene innebærer at yrkesutøvere kan bli tatt ut av tjeneste fordi de har for høy vekt i forhold til en fastsatt forskrift om BMI, Body Mass Index. Yrkesutøverne kan risikere en slik utestengelse fra yrket sitt, selv om helsa er god og jobben utføres prikkfritt. Har statsråden godtatt disse nye reglene, og vil ikke dette ev. kunne bety at friske folk unødvendig må henvises til trygdesystemet?»
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-02-13:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg føler ikke at statsråden tar avstand fra den merkelige regelen som er kommet inn her, og som jeg bestemt vil si vil få konsekvenser for sjøfolk. Jeg tror at hvis Regjeringen skal ha noen som helst troverdighet med hensyn til å fjerne unødvendige regler, må den i hvert fall tale imot slike regler. Nå er det slik at presset for å få redusert bemanningen på passasjerskip og ferger har vært veldig stort, mot sjøfolkenes advarsler. Redusert bemanning svekker først og fremst beredskapen ved ulykker. En sjømann kan sjømannskap uansett hvor tung han er, og har de beste forutsetninger for å berge seg i en nødsituasjon selv om han eller hun er for tung. En passasjer har ikke denne kunnskapen. Kan vi ut fra dette regne med at disse reglene blir å gjelde også for passasjerer som er for tunge eller som har bevegelsesproblemer? Skal vi få en slags vektkontroll på landgangen som avgjør hvilke passasjerer som får være med, og hvem som må stå igjen når båten går?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-02-13:
Jeg takker igjen for svaret og kan kvittere med å si at jeg synes også det er fint å jobbe på havet selv om jeg er tung, og har klart det rimelig bra til jeg kom i dette hus. Jeg synes denne fokuseringen har skapt usikkerhet hos mange dyktige sjøfolk, og det synes jeg statsråden må prøve å få bilagt. Jeg skal iallfall love statsråden å følge med, og den første som ikke får en slik attest fordi han angivelig skal være litt for tung, skal jeg love å tipse statsråden om. Så får han ta videre tak i saken hvis det skulle bli behov for det.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-13:
Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Posten har nå varsla nedleggelse av flere postkontorer de nærmeste månedene. Det betyr at større kommuner som f.eks. Nome og Vinje i Telemark vil bli uten fullverdige postkontor. Mener statsråden at denne nye nedleggingsrunden fra Postens side er i samsvar med Stortingets forutsetninger bl.a. i behandlinga av St.meld. nr. 26 for 2000-2001 og i samsvar med Postens konsesjonskrav?»
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-13:
Jeg takker statsråden for svaret. Bakgrunnen for spørsmålet er jo at Posten nå har varslet nedlegging av 40 nye postkontor. I denne runden er det ikke små og avsidesliggende kontor med tynt befolkningsgrunnlag som blir rammet. Disse er allerede borte. Nå vil dette ramme til dels store og relativt folkerike tettsteder og kommuner. For Telemarks vedkommende betyr det f.eks. at Nome kommune med 6 700 innbyggere og Vinje kommune, som har et areal som er en og en halv gang så stort som hele Vestfold fylke, vil bli uten fullverdig postkontor. Fra kommunesenteret Åmot i Vinje blir det nå en reise på 50 km hver vei til nærmeste postkontor, og store deler av kommunens innbyggere får opptil 90 km avstand til postkontoret. Mener statsråden at dette er i samsvar med kravene i konsesjonen til Posten Norge AB? Der heter det i punkt 1.3: «Posten skal sikre brukerne et godt og likeverdig tilbud i alle deler av landet.» Og ifølge punkt 2.1: «… tjenestene … skal være tilgjengelige for befolkningen i hele landet gjennom et landsdekkende postnett.»
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-13:
Jeg må vel bare konstatere at statsråden og jeg kanskje har litt forskjellige oppfatninger av hva som er et godt og ikke minst et likeverdig tilbud og tilgjengelighet når det er slik at Vinje kommune, som er større enn Vestfold fylke, ikke har ett ordinært postkontor, mens Vestfold fylke har tolv. Da kan man snakke om likeverdig tilbud! Det syns jeg ikke det er. Vinje kommune har fått utarbeidet en juridisk vurdering av Postens nedleggingsplaner som foreløpig konkluderer med at en nedleggelse av postkontor i Vinje må antas å være i strid med kravet i konsesjonsvilkårene om et godt og likeverdig tilbud. Den samme juridiske vurderingen konkluderer også med at Posten har begått flere åpenbare brudd på forvaltningsrettslige prinsipp. Posten har truffet vedtak om nedleggelse uten at saken overhodet har vært til høring og før kommunen som berørt part har fått anledning til å uttale seg. Hvilket initiativ vil statsråden ta for å sørge for at Posten oppfyller konsesjonskravene og holder seg innenfor forvaltningsmessige lover og regler, både i denne saken og i framtidige omstruktureringer?
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
De overordnede rammene for den framtidige ekspedisjonsnettstrukturen slik de er presentert i stortingsmeldingen om omlegging av Postens ekspedisjonsnett, ligger fast. Posten har opplyst at det framtidige ekspedisjonsnettet fortsatt skal bestå av mer enn 1 500 ekspedisjonssteder totalt, hvorav minimum 300 Posthandel. De øvrige ekspedisjonsstedene etableres som Posten Bedrift, Post i Butikk eller Post i Offentlig servicekontor. De 40 postkontorene som Posten vurderer nedlagt, skal erstattes av minst 50 Post i Butikk. I tråd med det som ble forutsatt ved stortingsbehandlingen av saken, skal konsesjonskravene oppfylles også etter omleggingen. Dette innebærer bl.a. at alle leveringspliktige tjenester og grunnleggende banktjenester skal være tilgjengelige i alle landets kommuner, og at hver kommune skal ha minst ett fast ekspedisjonssted, Posthandel eller Post i Butikk, som tilbyr slike tjenester. Posten og ikke minst Post- og teletilsynet som tilsynsorgan på postområdet skal påse at disse kravene oppfylles. Samferdselsdepartementet har ved brev av 21. januar i år bedt Post- og teletilsynet fortsatt følge nøye med på at kravene i konsesjonen og Stortingets signaler om service og kvalitet blir oppfylt i forbindelse med omstillingsprosessen i Posten. Etter de vedtatte styringsprinsippene er Posten selv ansvarlig for å oppfylle de samfunnspålagte pliktene for landet som helhet og finne fram til gode og effektive løsninger for posttjenester i de enkelte områdene. Innenfor de overordnede rammene er det derfor Posten selv som på forretningsmessig grunnlag må vurdere hvor hver enkelt Posthandel og Post i Butikk skal lokaliseres. Jeg har forståelse for at det oppfattes som nytt, uvant og negativt at også større steder vil kunne bli uten et fast ekspedisjonssted drevet av Posten selv. Jeg vil imidlertid understreke at det tradisjonelle ekspedisjonsnettet blir av stadig mindre betydning for Postens evne til å tilby sine tjenester, inklusive leveringspliktige tjenester. Mange av Postens tjenester tilbys gjennom andre kanaler. Det er bl.a. etablert en rekke særordninger for næringslivet, som f.eks. avtalebaserte hente- og bringetjenester og åpne omdelingsenheter der odde produkter og større volum kan leveres. En rekke tjenester tilbys også elektronisk, via Internett eller pr. telefon. Gjennom Postens totale nett skal dermed både privatkunder og næringslivet sikres et godt og likeverdig tilbud i alle deler av landet.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Stortinget har lagt premissene for denne omleggingen gjennom sin behandling av nevnte stortingsmelding. Det er viktig, og det er selvfølgelig et mål, og det ligger inne i konsesjonen, at det skal være tjenester tilgjengelig rundt om i hele landet. Denne omleggingen skal også være til beste for brukerne. Som jeg sa i mitt svar i stad, er målet at det skal være 1 500 steder her i landet hvor man skal få tilgang til Postens tjenester. Det vil være i form av forskjellige typer, slik som Posthandel, Post i Butikk og Post i Offentlig servicekontor. Dette er ment å skulle gi en tilgjengelighet som er minst like god som dagens løsning. Jeg vet at det er en kommunikasjon mellom Posten og berørte kommuner i slike omganger. Det er veldig viktig, slik at vi på den måten kan finne de beste løsningene.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Det er slik at når postkontorer legges ned, skal det etableres andre løsninger som gjør at det finnes tilgang til disse tjenestene. Det ligger rimelig klare krav i konsesjonen. Det er helt riktig. Det er nettopp her at Post- og teletilsynet, som er et viktig tilsynsorgan, har en viktig funksjon, nettopp for å påse at konsesjonskravene oppfylles på en god måte. Jeg har allerede tatt initiativ til at dette blir gjennomgått ordentlig, og det vil Post- og teletilsynet gjøre.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Kravene i konsesjonen til Posten om tilgang til og tilbud av leveringspliktige tjenester i alle deler av landet skal oppfylles, også etter overgang fra postkontor til Post i Butikk. Dette er en helt klar forutsetning for omleggingene i Postens ekspedisjonsnett. I tillegg har Posten bl.a. avtalebaserte hente- og bringetjenester for bedrifter med særskilte behov som ikke dekkes gjennom Post i Butikk. Posten gjennomgår i disse dager kommunenes kommentarer til beslutningen om å erstatte flere postkontorer enn tidligere lagt til grunn, med Post i Butikk. I denne forbindelsen vurderer Posten særskilt næringslivets spesielle behov. Jeg har derfor tillit til at Posten også i framtida vil sikre et godt og fullverdig posttilbud til alle kundegrupper – også på Raufoss – uansett om postkontoret videreføres som Posthandel eller erstattes med Post i Butikk. For øvrig viser jeg til mitt svar på foregående spørsmål fra representanten Molvik om en tilsvarende sak.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Jeg er selvfølgelig helt enig i at det er viktig at det finnes gode postløsninger i hele landet. Det er derfor vi har konsesjon, og det er også derfor vi kjøper tjenester av Posten. Posten skal sammen med berørte kommuner ha en dialog for å finne de beste løsningene ut fra de behov som er på de enkelte stedene. Jeg har tillit til at man i denne prosessen følger de konsesjonsvilkårene som er gitt. Det er viktig at man finner løsninger som fungerer godt, og det er viktig at Posten gjør en god jobb i forhold til å finne de beste løsningene. Og det har jeg tillit til at de gjør. Likevel mener jeg at vi skal bruke det tilsynsorganet vi har, Post- og teletilsynet, til å påse at de kravene som ligger inne i konsesjonen, og de behovene som ligger her, blir tilfredsstilt på en riktig og god måte.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Posten har sine rammevilkår, og det er også at konsesjonen ligger der til grunn for den virksomheten de driver. Og det er viktig at Posten får muligheter til å finne de beste løsningene gitt de rammene som foreligger. Jeg vet også at Posten arbeider for å finne spesielle løsninger i forhold til næringslivet der det er behov for det. Som det ble påpekt her: Vi snakker nå om et industrimiljø hvor det kanskje er spesielle behov. Og jeg har tillit til at Posten har kontakt med de delene av næringslivet som har spesielle behov her. Når det gjelder at ikke alle tjenester er tilgjengelige på Post i Butikk, det ble nevnt billettsalg, er det fortsatt slik at det går an å bestille billetter pr. telefon og få hentet dem på Post i Butikk. Det er noen tjenester som ikke finnes, men det er veldig få.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
På svært mange av Jernbaneverkets stasjoner er sporplanen fastlagt ut fra driftsmodeller som er forlatt for flere år siden. Jernbaneverket arbeider derfor med å modernisere sporplanene for en rekke stasjoner og sidespor for å kunne få en mer effektiv og hensiktsmessig drift. Dette gjelder særlig for godstrafikk hvor det har foregått omfattende rasjonaliseringsprosesser over mange år, med en dreining fra tradisjonell vognlast til kombitransporter og containere. Dette er en strategi for å styrke jernbanens konkurransekraft innenfor godstransport og dermed underbygge det overordnede målet om å få mer gods over fra veg til jernbane. Når det gjelder industrisporet på Berkåk, ble dette siste gang benyttet i 1995. Et industrispor som ikke er i bruk, genererer i utgangspunktet ikke store kostnader. Kostnadene er i hovedsak knyttet til selve sporvekselen i hovedsporet, på Dovrebanen. Etter noen år må sporvekselen også fornyes. Å la en ubrukt sporveksel ligge i hovedsporet er ikke gunstig for den øvrige togtrafikken, da den er en mulig feilkilde, og den skaper også restriksjoner for gjennomgående snørydding. Kommunen skal ifølge en kontrakt med NSB, nå CargoNet, garantere nærmere angitte årlige trafikkinntektsøkninger for å opprettholde industrisporet. Jernbaneverket er ansvarlig for drift og vedlikehold av dette. Med bakgrunn i at det ikke har vært trafikk på industrisporet de siste sju årene, skrev Jernbaneverket den 16. januar i år brev til Rennebu kommune hvor det ble foreslått å avvikle kontrakten mellom partene, slik at sporvekselen i hovedsporet kan fjernes. Svar er foreløpig ikke mottatt. Dersom det i fremtiden skulle vise seg at det er grunnlag for å ta opp igjen trafikken på sidesporet, vil det være enkelt å legge vekselen inn i hovedsporet igjen.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Jeg er selvfølgelig helt enig i at det er et mål at vi skal overføre godstransport fra veg til jernbane. Da er det viktig at vi legger forholdene til rette sånn at NSB og Jernbaneverket kan komme fram til de mest effektive måtene å gjøre det på. I de tilfellene hvor det er et spor som i en periode ikke er i funksjon, og det er en så relativt enkel sak som en sporveksel det dreier seg om, anser jeg det for å være Jernbaneverkets ansvar å fjerne og plassere på nytt. De har da full mulighet til å legge vekselen inn i sporet igjen, og vi kan ta i bruk det sidesporet om det er ønskelig.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Et mål som er uttalt i mange sammenhenger, er at vi skal få til gode og effektive transporter og få godstransport over fra veg til jernbane. Det er mange årsaker til det, det gjelder selve vegnettet og det man må bruke av midler i forhold til det, og også trafikksikkerhet. Det er mange gode grunner i så henseende, også hensynet til miljøet. Da er det viktig, som jeg har sagt, at rammebetingelsene for operatøren er på plass i forhold til å kunne foreta de nødvendige vurderinger til enhver tid. Og det har jeg tillit til blir gjort her.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Gjennomsnittsalderen på riksvegferjene er ca. 20 år. Gjennomsnittsalderen på Møre og Romsdal Fylkesbåtars riksvegferjer er ca. 25,8 år. I Nasjonal transportplan for perioden 2002-2011 er det lagt til grunn bygging av om lag 15 ferjer. Distriktssamband med gamle ferjer vil bli prioritert. Fornyelsen vil gjøre ferjemateriellet bedre tilpasset trafikken i flere samband, bl.a. ved økt kapasitet for store kjøretøy. I de siste årene har byggeaktiviteten innen riksvegferjedriften vært høy. I perioden 1998-2001 ble det bygd 18 ferjer. I 2002 skal det leveres ytterligere seks nye ferjer. To av disse skal leveres til MRF, og dette vil gi betydelig bedring i standard og kapasitet i de aktuelle samband. Møre og Romsdal har i dag landets eldste ferjeflåte og har til dels dårlig kapasitetsdekning i riksvegsambandene. Jeg mener investeringer i Møre og Romsdal bør prioriteres innenfor rammer og føringer gitt av Stortinget. Dette gjelder både nybygg og rokering av brukte ferjer som er bedre egnet for de aktuelle riksvegferjesambandene. Imidlertid gjør bl.a. hensyn til sikkerhet og fremkommelighet at det også i andre fylker er velbegrunnede krav til utskifting av gamle ferjer.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Når man får to helt nye ferjer, vil etter mine beregninger gjennomsnittsalderen gå ned ganske dramatisk, siden gjennomsnittsalderen i utgangspunktet var ganske høy. Måten vi planlegger disse utskiftingene på, bygger på de overordnede planene som er behandlet i Stortinget. Den videre oppfølging i praksis skjer på grunnlag av det som ligger inne i de årlige budsjettene. Rammene er lagt, og på den måten har vi i mitt departement tenkt å følge opp.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-13:
Det er en rimelig kjent sak at jeg er opptatt av miljø, også når det gjelder ferjedrift. Jeg er interessert i miljøaspektet når det gjelder kjøp av nye ferjer, det være seg ferjer som går på tradisjonelt drivstoff, og ferjer som går på alternative drivstoff. Det er selvfølgelig interessant med gass i denne sammenhengen. Når jeg jobber videre med utfordringene i forhold til gassferjene, ser jeg selvfølgelig på miljøgevinsten i forhold til andre typer drivstoff, og også i forhold til økonomi. Derfor vil jeg ta med dette videre i vurderingene når vi ser på nyinnkjøp, om det er mulig, rimelig og riktig å satse på gassferjer.