Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2011-03-29:
«Du må ikke sitte trygt i ditt hjem og si: Det er sørgelig, stakkars dem! Du må ikke tåle så inderlig vel den urett som ikke rammer dig selv! Jeg roper med siste pust av min stemme: Du har ikke lov til å gå der og glemme!» Disse ordene er hentet fra Arnulf Øverlands dikt «Du må ikke sove». Selv om dette er skrevet for en helt annen sak enn mobbing, syns jeg det passer godt som overskrift på debatten vår i dag. Nå har de to foregående interpellantene både trukket tråder til hva de mener er nødvendige reaksjoner på uakseptabel adferd, og påpekt de store utfordringene som skyldes framveksten av digital mobbing. Sånn sett har vi fått et godt grunnlag for å diskutere forebygging og altså hvordan vi ikke skal få bruk for sanksjoner eller få mobbing på nett i det hele tatt. Vi blir jevnlig presentert hjerteskjærende historier fra unge og voksne som er blitt mobbet. Det er mobbeofrenes historier som griper oss. Det er de som har tort å stå fram og fortelle om hvordan det føles og hvordan det har preget deres liv og kanskje også ødelagt dem. Det er flott at de står fram. Det viser styrke ved at de gjør det! Likevel ønsker jeg å stoppe ved mobberen. Det er ingen som er født som mobber. Det er noe vi lærer oss på veien mens vi vokser opp i interaksjon med andre mennesker. Vi har hatt stort fokus på mobberne i forhold til hvordan vi skal sanksjonere mot dem og «plukke av dem» uakseptabel og krenkende adferd og be dem ta ansvar for egne handlinger. Det er veldig viktig. Jeg tror likevel også det er fornuftig å tenke gjennom hva vi kan lære av dem. Da jeg forberedte meg til debatten i dag, lette jeg etter litteratur og nettartikler der mobbere sjøl står fram med egne historier og årsaker til hvorfor de ble mobbere. Jeg har ikke funnet særlig mye. Det er et paradoks når vi skal prate om forebygging. Men VGs kampanje «Bry deg» har vært til hjelp. Man kan si mye om kampanjejournalistikk, men de har i alle fall spurt mobbere. En av dem som sto fram, visste ikke helt hvorfor han ble en mobber, men han trodde det kunne skyldes at han ville unngå å bli et offer sjøl, og fordi han ville hevde seg. En stor andel i VG/Infacts spørreundersøkelse om mobbing pekte på at de mobbet fordi de ble med når andre gjorde det, altså som gruppe. 17 pst. i spørreundersøkelsen pekte på at de ikke likte personen som hovedårsak til mobbingen. Hele én av fire innrømmet å ha mobbet. Likevel er det altså vanskelig å få noen til å innrømme det offentlig. Det tyder på at det er en aktivitet en slett ikke er så fornøyd med i ettertid. Årsakene til at noen mobber, er nok veldig sammensatt. Jeg har ikke sett noe sted at man kan begrunne mobbing utelukkende basert på sosial bakgrunn. Det handler ikke så mye om hvor du kommer fra. Det handler om sjølbilde, sjøltillit, evne til empati og medfølelse for andre, sjølkontroll og trygghet. Derfor blir det for lettvint å si at mobbere kommer fra hjem med dårlig oppdragelse. Jeg ønsker ikke å være med på å bære stein til byrden for noen. Det hjelper ikke saken, verken mobber eller den som blir mobbet. Det å innta rollen som mobber handler om sjølhevdelse, om gruppeforventninger, om å tro at man viser styrke, om å få ut egen frustrasjon og sinne, om reaksjon på manglende trygghet i egen oppvekstsituasjon, og det kan også handle om mangel på empati og manglende aksept for ulikheter. Derfor trenger både hjem, barnehage og skole hjelp til å bygge miljøer der man aksepterer ulikheter, gir tilbakemeldinger på positiv adferd og på empatiske handlinger, der man bygger sjøltillit og et godt sjølbilde og har klare og tydelige grenser og konsekvenser. Det høres veldig enkelt ut – det er forferdelig vanskelig. Dette er altså alle elementer som også kjennetegner et godt arbeids- og læringsmiljø. Mål nummer én når det gjelder forebygging, må altså være å bli kvitt mobberne. Da mener jeg ikke fysisk å sende dem vekk eller overlate dem til andre, men sørge for at disse uvesena aldri ser dagens lys i første omgang. Jeg har lyst til å vise til epilogen i boka til Kristin Oudmayer, «Fordi jeg fortjener det? En bok om mobbing, håp og ansvar». Epilogen har hun kalt: Dialog – ikke duell. Oudmayer tar nettopp til orde for å utvide fokuset vårt. Mobbing er ikke utelukkende skolens problem, ei heller myndighetenes alene. Kjeft og anklager fra partene hjelper heller ikke. Hun peker på hvor viktig det er at vi alle tør å snakke åpent om hvilket ansvar det hviler på hver og en av oss når det gjelder hvilke holdninger vi formidler hvor, som det tidligere er tatt til orde for her i dag. Hvordan opptrer vi som forbilder? Vi må ikke glemme at den viktigste jobben gjøres før mobbingen og dens konsekvenser er et faktum. Mobbing er komplekst, og utrydding krever et helhetlig fokus fra hver og en av oss, sier Oudmayer. I VGs kampanje gjentar hun viktigheten av å forstå hvorfor mobbing oppstår. «At så mange innrømmer det, underbygger at vi må være mer nysgjerrige på hvem mobberen er, og hvilken funksjon det har for vedkommende å mobbe», sier hun. Å drive mobbeforebyggende arbeid er altså ikke bare opp til hjemmene, skolen eller kommunene alene. Det handler om hva du og jeg gjør og hva slags holdninger vi formidler. Å ha fokus på hvordan vi kan unngå at noen blir mobbere, høres kanskje enkelt ut, men er antakelig vanskeligst av alt – i all sin enkelhet. Grunnskoleloven slår fast i § 9a-1: «Alle elevar i grunnskolar og vidaregåande skolar har rett til eit godt fysisk og psykososialt miljø som fremjar helse, trivsel og læring.» Og i § 9a-3 står det: «Skolen skal aktivt og systematisk arbeide for å fremje eit godt psykososialt miljø, der den enkelte eleven kan oppleve tryggleik og sosialt tilhør.» Dette betyr at vi som skoleansvarlige har et stort ansvar for å drive forebygging mot mobbing, og jeg syns at regjeringa og kunnskapsministeren på en god måte har tatt mange grep i forhold til å sette mobbing på dagsordenen. Elevundersøkelsene er et barometer på det kontinuerlige arbeidet som pågår. Det er svært viktig at dette følges opp. I Manifest mot mobbing 2011–2014, som regjeringa la fram i vår, er det lagt stor vekt på å forankre arbeidet mot mobbing lokalt. Forskning viser at en forutsetning for å lykkes i arbeidet mot mobbing er at skolen arbeider systematisk, målrettet og over tid med problematikken. Det svares på det målrettede arbeidet på ulike måter i de ulike kommuner og skoler. Noen skoler mener de arbeider systematisk med det psykososiale miljøet uten egne antimobbeprogram, andre jobber systematisk etter slike program. Det får meg til å undres om en kan sammenligne det med at to avdelinger på et sykehus er opptatt av håndhygiene og har regler for det, mens den tredje mener det er greit med håndhygiene, men har ingen felles regler. Forebygging av mobbing handler om å bidra til å skape et godt miljø. Det innebærer tydelige forventninger til positiv adferd og tydelige grenser for krenkende adferd. Skoleeierne har en viktig rolle. Elevenes svar på Elevundersøkelsen 2010 viser at læringsmiljøet generelt svekkes fra 5. til 10. trinn. Det er viktig å ha fokus på tidlig innsats også når det gjelder å bygge godt miljø, men det er kanskje grunn til å analysere nærmere hvordan en i sin kommune kan bidra til å øke trivselsmiljøet og dermed læringsmiljøet etter hvert som en kommer opp i trinnene. Er det her vi mister den enhetlige kulturen? Rektorene har et overordnet ansvar for å bidra til et godt miljø i sin skole. Det gjelder både innad i kollegiet, i klassene og i uterommene. Det fins også lærere som mobber, og disse uvesena skal heller ikke få lov til å vokse. Det skal heller ikke være mulig å mobbe lærere. Den engasjerte rektor og den engasjerte lærer er derfor igjen veldig viktig. Læreren må være engasjert både i det faget han skal formidle og i de elevene han skal undervise. Det går ikke an å skille dette og å overlate det psykososiale miljøet til andre yrkesgrupper. Ansvaret for et godt læringsmiljø tilligger alle skolens ansatte og integreres i all virksomhet ved skolen – til enhver tid. At bruken av antimobbeprogram går ned, er ikke nødvendigvis et tegn på at de fungerer dårlig, men at de kan være for kostbare og at de ikke er integrert i skolens kultur. I stedet for å foreslå å kutte ut midler til slike program burde Utdanningsdirektoratet etter min mening heller ha lyttet til de mange skoler som vitner om positive erfaringer med bruk av slike program gjennom et kontinuerlig arbeid for et godt læringsmiljø der slike program kan være nyttige. Så har jeg lyst til å løfte fram et prosjekt som jeg syns er spennende, og som jeg knytter forventninger til. Det er forskningsbasert og støttes av Utdanningsdirektoratet og inkluderer også min egen hjemkommune, Gran. På Hadeland er alle de tre kommunene inkludert i prosjektet Bedre læringsmiljø. Det inkluderer hele 19 barneskoler og 371 lærere. Prosjektet legger vekt på nettopp det å skape det gode læringsmiljøet, og det fokuserer på læreren. Jeg gleder meg til å følge prosjektet framover og se om det gir resultater i Elevundersøkelsen, som blir foretatt på Hadeland. Vi stiller store krav til lærerne våre. De har en svært viktig jobb. Og for at de også skal kunne gjøre en god forebyggende jobb, tror jeg vi alle må tenke nøye igjennom hvordan vi kan bidra til at det skal bli lettest mulig for dem å oppfylle grunnskoleloven § 9a. Det handler om alles holdninger og formidling av disse. Ved å lansere et nytt manifest overfor kommunene signaliserer regjeringa at den har forventninger til oppfølging av antimobbearbeidet i skolen. Jeg er derfor interessert i å høre hva statsråden mener de nasjonale myndighetene konkret kan bistå med i det lokale arbeidet, både gjennom manifestet og gjerne også på andre måter.