Inge Lønning (Høyre), 2008-12-02:
Det hørtes ut på den avsluttende replikkveksling som om begrunnelsen for SVs forslag denne gang er at vi er i en helt spesiell situasjon i 2008. Hvis jeg ikke husker helt feil, har vi vært i den samme spesielle situasjonen hvert år, for dette er jo reprise på en velkjent forestilling som SV pleier å fremføre hvert år når vi behandler den tilsvarende innstilling. Representanten Karin Andersen sa at hun synes det er et sunt prinsipp å begynne med seg selv. Det synes faktisk jeg også. Det er derfor vi har fremsatt et tilbud som man kan takke nei til eller takke ja til. Grunnen til at det er fremsatt i forslags form, er at denne debatten ikke dreier seg utelukkende om stortingsrepresentanters lønn, som Karin Andersen sa, det dreier seg også om regjeringsmedlemmenes lønn. Dersom denne mulighet skal åpnes også for Regjeringen, er den ryddige måten å gjøre det på et forslag som det Carl I. Hagen og jeg har tillatt oss å fremsette, om å gi Regjeringen fullmakt til å iverksette det samme. Det er en fullmakt Regjeringen kan bruke eller la være å bruke. Det tvinger ingen. SVs parlamentariske leder påberopte seg Trygve Hegnar, og det er jo et godt selskap, selvfølgelig! Trygve Hegnar har påstått at dette forslaget skulle være en form for mobbing av et parti på Stortinget. Det må i tilfelle være den snilleste form for mobbing som norgeshistorien hittil har sett. Ingen pålegger noen noe, vi bare minner om noen ganske enkle, allmennmenneskelige prinsipper. Det hevdes fra SV-hold at eksemplets makt skal være det som bør legges til grunn. Ja, hvis man har stor tro på eksemplets makt, så er det jo ikke urimelig om man tester det ut. Det som er det springende punkt i innstillingen, er setningen: «Presidentskapet viser til at Stortingets lønnskommisjon har avgitt innstilling i samsvar med det mandatet Stortinget har gitt.» Det konstaterer et samlet presidentskap, inklusive SVs medlem av presidentskapet. Med det utgangspunkt har Stortinget etter mitt skjønn bare to mulige veier: Enten aksepterer man den ordningen vi har – når man konstaterer at Lønnskommisjonen har gjort akkurat det Stortinget selv har pålagt den å gjøre – eller så går man bort fra den ordningen og insisterer på at Stortinget på fritt grunnlag skjønnsmessig hvert år skal fastsette sin egen godtgjørelse. Det man ikke kan gjøre, er etter forgodtbefinnende å sette Lønnskommisjonens tilråding til side samtidig som man konstaterer at den har gjort det Stortinget har bedt den om å gjøre. Jeg oppfattet Inge Ryans innlegg slik at han selv også tolker SVs forslag slik at om det skulle bli vedtatt, så betyr det i praksis å nedlegge ordningen med en lønnskommisjon, for en lønnskommisjon til å regne ut et kronebeløp er det formodentlig ikke behov for. Men det ville kanskje ha vært nyttig om SV da hadde gjort det eksplisitt, tydelig, i sitt forslag at det er det man mener – at Stortinget en gang for alle skal gå bort fra ordningen med en lønnskommisjon og gå tilbake til den ordning man hadde med selv å fastsette lønn på fritt grunnlag. Man kan føre mange interessante generelle debatter om hvorvidt den godtgjørelsen norske parlamentsmedlemmer mottar, er høy, rimelig eller lav, men hvis man skal forankre en sånn debatt i virkelighetens verden, finnes det bare én måte å gjøre det på, nemlig å foreta en enkel sammenligning med andre europeiske land, f.eks. våre nordiske naboland. Det ville være relevant. Så langt jeg har kunnet bringe i erfaring, ligger vårt norske nivå nokså nøyaktig der hvor den nordiske tradisjon ligger, altså relativt sett, i forholdet mellom stortingsrepresentanters og statsråders godtgjørelse og lønnsnivået i de respektive land. Det er ingenting ved vår norske situasjon som peker seg ut som noe unntak. Jeg sa at jeg har sans for representanten Andersens prinsipielle tilnærming – å begynne med seg selv.