Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2015-02-03:
I forslaget vårt retter altså Senterpartiet søkelyset mot det såkalte kvalitetsvurderingssystemet generelt og omfanget og innretningen av de nasjonale prøvene spesielt. Det som har slått meg i arbeidet med denne saken, er hvordan både media, skoleledere, foreldre og av og til noen lærere overvurderer hva som kan leses ut av resultatene. Nasjonale prøver ble ikke innført fordi vi ønsket å hjelpe den enkelte elev til å lære bedre. Nasjonale prøver ble innført for å måle hvor den enkelte elev og klasse sto i forhold til andre elever og klasser, og hva myndighetene hadde satt som kompetansemål for trinnene. Det var òg grunnen til at det ble bråk, masse bråk, da prøvene ble innført. Prøveresultatene ble offentliggjort, og resultatene ble rangert i media. La meg ta det med en gang, særlig til representanten Asheim: Senterpartiet ønsker ikke å avvikle nasjonale prøver. Hensikten med representantforslaget er altså ikke å avskaffe prøvene, men å klargjøre formålet og forbedre systemet. Vi mener nasjonale prøver gir viktig informasjon til skolemyndigheter ved å sjekke ut status. Vi registrerer også at Utdanningsforbundet og skolelederne støtter oss i dette. Men det må være samsvar mellom den tida og de ressursene som lærere og elever bruker til disse prøvene, og den gevinsten som det gir. Dersom målet er å gi tilbakemelding til alle elever og lærere for å tilpasse undervisninga og justere kursen, er det ikke nasjonale prøver som er det rette redskapet, for alle elever deltar jo ikke i dem. Da synes jeg det hadde vært mye mer fornuftig om en hadde gitt Utdanningsdirektoratet i oppdrag å lage kartleggingsprøver som lærerne kunne benytte. Når det advares mot å regne et gjennomsnitt av utvalgsprøver, må jeg minne om at det faktisk er det som blir gjort nå. De nasjonale prøvene rangerer til under og over middels – lavere oppnåelse, middels og over middels. All forskning og erfaring viser at det er formativ og læringsstøttende tilbakemelding som er viktig for å sørge for at elevene oppnår framgang. Nasjonale prøver kan i veldig begrenset grad benyttes til å sammenligne fra år til år, sjøl om det gjøres endringer i år. Det er ulike elevgrupper, spørsmålene er ulike, og sjøl om det nå er jobbet fram ankerspørsmål som skal legitimere prøvene bedre, er det sånn. Vi mener det særlig er tre grunner til at prøvene bør gjøres til utvalgsprøver. For det første vil utvalgsprøvene redusere presset på å sette av tid i ordinære timer for å øve på prøvene. Det blir dermed mer tid for læreren til å drive med reell undervisning for alle elevene. For det andre vil det gjøre det mindre interessant å rangere skoler i media, og for det tredje vil det spare ressurser, både hos dem som skal gjennomgå prøvene i byråkratiet, og hos lærerne. Nå har vi akkurat hatt et eksempel på hvor mange prøver dette ble til sammen. Etter Senterpartiets mening er testhysteriet i ferd med å bre om seg i et omfang som vi ikke er tjent med. Vi er positive til informasjon og innsyn, vi er tilhengere av læringsstøttende prøver, av karakterstøttende prøver, kartleggingsprøver og brukerundersøkelser, men vi mener det er på tide å sette en grense for hvor mange prøver elevene skal utsettes for. Etter vår mening er det i ferd med å gå over i en parodi, og det er derfor vi mener at kommunene ikke bør kunne innføre enda flere tester enn det som myndighetene allerede tilbyr i dag. Det gjør inntrykk på oss når foreldre og lærere forteller om hvordan målstyring og testregimer påvirker undervisninga, og ikke minst påvirker elevene. Et av disse vitnesbyrdene kommer fra en mor som sjøl er lærer, som heter Gunhild Nohre-Walldén, i en kronikk for en tid tilbake. Der skriver hun hvordan hun som mor opplever det hun beskriver slik: «Oslo-skolens maniske bruk av testing og kartlegging speiler et trist og tragisk syn på læring og vurdering.» Når hennes daværende femteklassing ble vurdert etter hele 127 konkrete læringsmål gjennom skoleåret og i løpet av 1.–7. klasse skal gjennom ca. 350 tester, gir det et tydelig bilde som vi som utdanningspolitikere må ta på alvor. Å gjøre nasjonale prøver til utvalgsprøver er ikke akkurat noen revolusjon, men det er et skritt i en retning. I dag vet jeg at klassene øver på nasjonale tester i forkant for å være gode til å løse oppgavene når de får dem. Gir det troverdighet til at en tester det elevene faktisk kan – «teach for test»? Ikke etter vårt syn. Spørsmålet om nasjonale prøver er kun et element i et testregime som er i ferd med å løpe løpsk. Ikke bare stjeler det tid fra undervisninga og snevrer inn undervisninga, det forleder både politikere, skoleledere og foreldre, og mest alvorlig: Det gjør at enkelte elever mister motivasjonen og «dør» litt hver dag.