Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-04:
Penger, makt, arbeid, rettsikkerhet, helse og utdanning - alt dette er skjevt fordelt. SV ønsker mindre forskjeller. Det må til hvis alle skal få like muligheter. Kampen mot fattigdommen er slett ikke avlyst, det viser bl.a. statsrådens innlegg i dag med den sterke satsingen på kvalifiseringsprogrammet. Det at vi nå har sikret brukerorganisasjonene både økonomi, mer makt og innflytelse, og også det arbeidet som nå gjøres rundt sosialhjelpen og den sterke satsingen på arbeidsmarkedspolitikken, gjør at den påstanden tror jeg vi kan legge død. Men det er dessverre for store forskjeller både på kvaliteten på bistanden en får, og det en får til å leve av hvis en er avhengig av sosialhjelp, avhengig av hvor en bor. Det er ikke fordi mat og klær, aviser og TV-lisens varierer i pris landet over. Det er dessverre stor forskjell på de holdningene en blir møtt med også, om det er respekt og verdighet og nødvendig bistand, der forvaltningen sjøl gjør jobben med å koordinere seg, eller om det er avvisende og nedverdigende holdninger og en sjøl må finne fram til rettighetene sine og slåss for dem mot systemet. Derfor er Regjeringens beslutning om å innføre statlig kontroll og reell klageadgang knyttet til sosialhjelpen meget viktig både prinsipielt, fordi det betyr slutt på den uforklarlige unntakstilstanden det har vært på dette området, og fordi det er nødvendig for at folk skal få reell rettssikkerhet, også de som trenger velferdsordningene mest for å overleve. At sosialhjelpsmottakere ikke har hatt samme adgang til å klage på vedtak, og at staten ikke har ført tilsyn på dette kjerneområdet for sosial utjevning, har ført til rettstap for brukerne og bidratt til forskjeller i kommunal praksis. Så jeg er veldig glad for det som skjer nå med dette spørsmålet, og også for at vi skal vurdere om det er behov for en normering. Sosialhjelpen skal ikke være en langtidsytelse, men den er det for mange. Kvalifiseringsprogrammet vil forhåpentligvis rette på noe av dette, men det tar tid. Og kvalifiseringsprogrammet har standardiserte ytelser. I mellomtida må altså mange leve på en sosialhjelp som ikke strekker til, der ulikhetene er veldig store mellom kommunene, og der man ikke kan se at de er basert på en vurdering av hva det faktisk koster å leve et verdig liv. Den rapporten som det er tatt utgangspunkt i i dag, fra Foreningen Fattignorge, Fagforbundet og Jussbuss, bekrefter jo bare hva tidligere rapporter f.eks. fra Helse- og sosialdirektoratet, Telemarksforskning, SIFO og SSB har vist før. Flere kommuner enn før følger den veiledende satsen, men hva de inkluderer i satsen, varierer mye, og det er stort avvik fra de anbefalinger staten har gitt om hvilke utgifter som skal inngå i normen, og hvilke som kan utløse tillegg. Om de gjør det, vet vi lite om, for det kommer jo av den individuelle vurderingen, som mange har sagt. Slike systematiske forskjeller kan imidlertid ikke begrunnes. Så de forskjellene vi ser nå, kan ikke begrunnes i den individuelle vurderingen som sosialtjenesteloven krever. Det er geografiske forskjeller. Det er forskjeller mellom kommunene og ikke mellom enkeltmenneskers behov. Mange av disse utgiftene varierer, men SV har vært spesielt opptatt av barn og fattigdom. Rapporten fra Telemarksforskning viser at det er ingen linje i hva det er kommunene behandler likt eller ulikt i forhold til utgifter til barn. Derfor deler jeg Åse Gunhild Woie Duesunds syn på dette, men det er litt underlig å oppleve - for disse sakene tok jeg opp ganske mange ganger da Kristelig Folkeparti også satt i regjering. For eksempel tar hun opp barnetrygden. Jeg er enig i det. Enda verre synes jeg det er at engangsstønaden ved fødsel regnes som vanlig inntekt i nesten alle kommuner, og bare 5 pst. av kommunene lot de fattigste barnefamiliene få beholde disse pengene, som skal gis til mor som ikke har rett til fødselspenger. Dette er jo ikke penger som er beregnet til mat, klær og husholdning. Dette er penger som skal gå til de ekstrautgiftene som en fattig familie har når de får et barn. Men slik er det altså ikke. Det er veldig stor variasjon i satsene for spebarnsutstyr, fritidsutstyr og fritidsaktiviteter. Dette varierer. Så vi vet veldig lite om hvordan vi greier å ivareta barns behov slik at de kan leve et normalt sosialt liv og være inkludert i det andre barn driver med gjennom dette systemet. Det er altså et behov for å gjøre noe med de uforklarlige og vilkårlige forskjellene som særlig rammer barn og dem som må forsørge seg lenge på sosialhjelp. Penger er ikke alt i livet, men de er viktigere dess mindre en har av dem. Derfor er nivået på ytelsene også viktig. Det er avgjørende at folk ikke blir behandlet vilkårlig og ulikt. De skal, som alle andre, behandles som likeverdige borgere av et land, og bør, som andre som lever på offentlige ytelser, omfattes av regler som ikke skiller geografisk, men etter behov.