Gunnar Kvassheim (Venstre), 2001-05-30:
På mange måter er det en historisk sak vi behandler i dag. Miljøargumentene nådde fram og stoppet utbyggingen i Saltfjellet–Svartisen-området. Dessuten var dette utløsende for at flertallet slår fast at det er slutt på vannkraftepoken og de store, kontroversielle utbyggingene. Behandlingen i Stortinget viser at Regjeringen har en solid ryggdekning for sin kursendring på dette området. Det som er skjedd med Beiarn-utbyggingen, er rett og slett oppsiktsvekkende. For nøyaktig et år siden tok jeg spørsmålet om utbygging i Beiarn opp med statsråden i spontanspørretimen, fordi jeg ønsket at utbyggingsplanene skulle vurderes på nytt. Olje- og energiministeren svarte: «Ein slik konsesjon er bindande, varig bindande, og den kan ikkje gjerast om.» Og på mitt oppfølgingsspørsmål svarte han: «Sjølv om eg skulle ynskt det, kunne eg ikkje gjort noko anna enn å seia ja til ei redusert utbygging, som det no er søkt om.» Denne replikkvekslingen har jeg hjemme som et kjært samleobjekt, og som et eksempel på at det nytter å stå på i viktige miljøspørsmål. For heldigvis nådde opposisjonen fram, og miljøbevegelsen, anført av «Folkeaksjonen Spar Saltfjellet», var med på å lage miljøhistorie. Det umulige ble mulig. Det er overraskende – der deler jeg synspunktene som flere allerede har gitt uttrykk for – at Senterpartiet og Høyre vil bygge ut Melfjord. Begge applauderte Regjeringens snuoperasjon. Høyre har også et landsmøtevedtak senere som forsterker skepsisen til kontroversielle utbygginger. I miljøpolitikken framstår Høyre som et vingleparti. Jeg vil ikke rette kritikken mot dem som utgjør partiets fraksjon i energi- og miljøkomiteen. Jeg regner dem som umyndiggjort og parkert i denne saken av flertallet i gruppen. Det finnes fortsatt interessante vannkraftprosjekt som en kan ta fatt på. Blant annet er det mulig i Sauda gjennom moderat utbygging og opprustning å få 400-500 GWh uten å komme i konflikt med miljøbevegelsen. Vi vet at mikro- og minikraftverk kan bidra betydelig. NVE har et anslag på 10 TWh. Problemet her er sen saksbehandling. Vi vet også at det er mulig å få økt produksjon i eksisterende anlegg, ikke minst få stor gevinst når det gjelder effekt. De siste årene har vi hatt vekst i forbruket og lite ny energiproduksjon. Årsaken er åpenbar. Det er vedvarende lav pris. Vi er i en situasjon som er utfordrende, men som på ingen måte kan betegnes som en krise. Vi vet hva som må gjøres, og derfor er det beklagelig at Regjeringen har en defensiv holdning som underslår at det finnes et betydelig handlingsrom for Norge, og at de dermed istedenfor å gripe dette handlingsrommet iler mot de dårlige miljøløsningene, f.eks. forurensende gasskraftverk. Alternativet burde vært en storstilt satsing på fornybare energikilder, på enøk og på de store kvantesprangene som er knyttet til ren gasskraft og til hydrogen. Mange ønsker å redusere strømregningen sin. Regjeringens svar er: Vent på gasskraftverkene. Det er altså gasskraftverk som kommer om tre-fire år i beste fall, og som forutsetter en energipris minst på dagens nivå. Den muligheten folk har for å redusere strømregningen, går på veiledning og stimulans til å kutte i forbruket, installere ny teknologi. Det burde vært Regjeringens svar på den utfordringen som vi i dag står overfor. I stedet velger en å betjene et stadig økende forbruk med tradisjonelle virkemidler. Da energi- og miljøkomiteen var i Tyskland, fikk vi en beskrivelse av ambisjonene om å stabilisere og redusere energiforbruket mellom 2010 og 2020. Jeg mener det burde være naturlig for Norge, som har et betydelig høyere energiforbruk pr. innbygger enn Tyskland, å forsere en slik ambisjon ved å stabilisere og redusere energiforbruket i Norge lenge før det tidspunktet. Jeg har registrert at vi nå har fått et gjennombrudd og en nyorientering når det gjelder vannkraftpolitikken. Det vi nå trenger, er en nyorientering og et gjennombrudd i den overordnede energipolitikken. Jeg er optimist. Jeg tror tiden arbeider for en slik løsning. Foreløpig registrerer vi at det ikke er flertall i Stortinget for å legge om hovedlinjene i energipolitikken, men den endringen som vi har fått til når det gjelder vannkraftpolitikken, er et inspirerende utgangspunkt for videre arbeid.