trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christian Holm (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Først til det representanten Trine Skei Grande sa om at det ikke blir mer penger av en innføring av minstestandard. Da må jeg gjenta det jeg sa i mitt innlegg, at det er en klar forutsetning fra SVs side at en slik reform må kompenseres. Det er en satsing som også gjenspeiles i vår vinkling av statsbudsjettet. Så til dette med at forslaget ikke tar hensyn til forskjeller mellom skoler. Der kan jeg bl.a. peke på innspill fra lærerorganisasjonene – som også ble trukket fram av representanten Sortevik – som ikke er motstandere av dette forslaget, men tvert imot støtter det. De har imidlertid kommentarer til hvordan dette kan innrettes for å få det til å virke etter hensikten, og det er verdifulle kommentarer som bl.a. går på dette med forskjeller mellom skolene. Så det vil kunne løses. Så skal jeg ikke gjenta det jeg har sagt om en økonomisk handlefrihet som forutsetning for lokalt selvstyre, men heller peke på et annet eksempel sett fra en kommunes side. Satsingen på eldreomsorg var på mange vis en statlig styring og en inngripen i det lokale selvstyret. Men ute i den fattige kommunen ble det på mange måter følt som en befrielse, fordi det iallfall i noen grad fulgte penger med – ikke tilstrekkelig, syntes vi, men dog. Det gjorde at vi på et vis kunne rette ryggen og konsentrere oss om andre oppgaver, og at noen av de største utfordringene på den sektoren ble avhjulpet gjennom en statlig satsing. Så det er ikke nødvendigvis noen motsetning mellom selvstyre og statlig satsing.
Christian Holm (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Vi skal bære over med karakteristikken av SV som et schizofrent parti. Jeg forstår at det er billedlig ment, og vi kan leve med det. Det jeg synes man bør ta innover seg, er at vi ikke har en debatt for og imot det lokale selvstyret, men at vi derimot har en forskjellig oppfatning av hvilke forhold det er som gjør at det lokale selvstyret kan virke. Der legger altså SV vel så stor vekt på den økonomiske handlefriheten for kommunene og muligheten for å utøve lokalt selvstyre basert på en solid økonomi som på dette med statlig styring i form av minstestandarder osv. for at lokaldemokratiet skal virke. Andre har i debatten nærmest slått SV i hartkorn med Fremskrittspartiet i dette spørsmålet. Det synes jeg er helt meningsløst, all den stund Fremskrittspartiet har sagt tydelig at de mener at kommunene ikke har noen rolle i dette. Vi er sterkt opptatt av lokalt selvstyre, men mener at en av forutsetningene er økonomisk handlefrihet.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2003-02-06:
Jeg har lært å tenke positivt om de fleste, også om de fleste utsagn. Derfor har jeg som utgangspunkt at SV gjerne vil det beste for de fleste, også når det gjelder skolen. SV ønsker på den ene siden lokalt selvstyre, mens de på den andre siden påtvinger kommunene det ene detaljforslaget fra Stortinget etter det andre, som detaljregulerer hva kommunene skal gjøre. De ønsker på den ene siden lokal handlefrihet, mens de på den andre siden vedtar reformer i Stortinget som fratar kommunene handlefrihet. Jeg nevner ett eksempel: Når SV nå ønsker at kommunene skal få bedre økonomi i forhold til skolene, er SV samtidig med på å vedta på Stortinget en barnehagereform som fratar kommunene handlefrihet, og som en rekke ordførere, inkludert Kommunenes Sentralforbund, argumenterer sterkt mot og fraråder at Stortinget vedtar. På den ene siden ønsker SV at kommunene skal få mer midler til skolene – 1,5–2 milliarder kr, blir det sagt her. På den andre siden fører man en politikk som gjør at rentenivået går motsatt vei hvis SVs politikk hadde blitt ført, i forhold til det som stortingsflertallet har vedtatt. Innser ikke SV at det bør være samsvar mellom det man gjør på Stortinget i enkeltsaker, og det man ønsker at kommunene skal gjennomføre på lokalt hold? Bør det ikke være samsvar mellom ønsket om lokal handlefrihet og den sentraldirigeringen SV står for i Stortinget?
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2003-02-06:
Den problemstillingen som interpellanten tar opp, går rett inn i den dagsaktuelle skolepolitiske debatt. Det vises bl.a. til forskningen som sier at enhetsskolen ikke har gitt alle elever like muligheter, og sågar at enhetsskolen reproduserer ulikhet. Så har vi en skolestreik blant lærerne pågående akkurat i dag. Lærerne streiker fordi kommunene har fått forhandlingsretten når det gjelder lønn til lærerne, og fordi dette truer enhetsskolen. Man streiker for noe som man ikke har oppnådd med det skolesystemet vi har. Jeg må også få lov til å ta avstand fra den enigheten som Arbeiderpartiets representant syntes å tilkjennegi her om at det er den offentlige fattigdommen som er problemet. Når Arbeiderpartiet greier å skape et flertall i Stortinget for å bevilge 5 milliarder kr mer til barnehagene, vitner ikke det om at man satser på å styrke skolen, og at det er kommunal fattigdom ute og går, for det er jo nettopp kommunene som blir tilført disse pengene, som de egentlig ikke vil ha, og som de ikke får lov til å bruke til å styrke skolen. Jeg synes mye av den politikken og mange av de tiltakene som den nåværende regjering og stortingsflertall gjennomfører, er med på å imøtekomme det behovet som interpellanten tar opp. Kvalitet og kreativitet i skolen og skolehverdagen er grunnleggende i den rådende skolepolitikk. Det å mestre et fag, det å kunne noe er noe av det mest gledelige vi kan oppleve som mennesker. Greier vi å få våre elever og våre studenter til å beherske sitt fag, kunne sin fagkunnskap, gir vi dem en veldig stor individuell glede og mulighet og ikke minst rett. I tillegg imøtekommer vi samfunnets behov for å ha gode arbeidstakere med god fagkunnskap og god kvalitet i forskning og utdanning. I tillegg gir dette med god fagkunnskap og god utdannelse mulighet til sosial mobilitet. Det er kanskje den største muligheten vi har til å gi alle en lik mulighet og lik evne til å nå fram i samfunns- og yrkesliv. Men med den politikken som har vært ført av tidligere regimer, har vi oppnådd det stikk motsatte. Vi er på en langt bedre vei i dag.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Takk for utfordringen til å si – og gjenta det som jeg sa i mitt innlegg – at Kristelig Folkeparti ønsker en god offentlig skole. Det er det ikke tvil om. Og der står vi sammen med Høyre. Det er derfor vi regjerer sammen med Høyre; bl.a. står vi sammen i skolepolitikken. Vi vil satse på en god offentlig skole. Jeg la vekt på at dette ikke står i motstrid til at vi også gir tilbud om friskoler. Det som skjedde ved behandlingen av det siste statsbudsjettet, med en økning i overføringene til friskolene, var et rettferdighetskrav, i og med at privatskoleloven sier at friskolene skal ha 85 pst. dekket i forhold til det man gir til offentlig skole. Det ble nå fulgt opp med en ny utredning, som viser at friskolene har vært underbudsjettert til nå. Det er ikke dermed mindre penger til den offentlige skole. Vi holder på å styrke den offentlige skole ved å gjøre mange andre grep enn bare å fokusere på penger. Jeg sa ikke at det ikke er bruk for penger. Jeg sa tvert imot at det ikke bare er et entydig samsvar hele tiden med hensyn til disse tingene. Men jeg sa at jeg er glad for at vi har en høy ressursbruk når det gjelder skolen i Norge. Det skulle bare mangle! Og rentenedgangen, som har kommet som resultat av et stramt statsbudsjett, har gitt 2 milliarder kr mer til kommunene. Det er altså en sammenheng her med et stramt statsbudsjett for å få renten ned, samtidig som man fokuserer på en god skole. Vi kaster ikke våre verdier over bord. Arbeiderpartiet kan være trygg på at for oss er offentlig skole noe vi vil satse på framover også.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Jeg skjønner at kommuneøkonomi blir tema i en debatt der man snakker om minstestandard. Men derfra til at man også tar opp SFO-saken – den kan ikke jeg se har noe med minstestandard å gjøre. For meg er ikke SFO noe som har med skolehverdagens offentlige engasjement å gjøre. Det er en frivillig ordning for foreldrene, som jeg da mener de bør betale for. Dette må også ses i sammenheng med andre oppgaver som kommunen har i forhold til sine innbyggere. For meg betyr ikke det at vi ser at SFO kommer dårligere ut mange steder. Det gjør ikke SFO, etter det jeg kjenner til, men man må her sette det i sammenheng med kommunens tilbud for øvrig. Når det er snakk om å være bekymret og bare bekymret, er jeg ikke det. Vi gjør også noe med det, ved å se på hvordan tingene kan gjøres på andre måter. Vi prøver å snu saken, slik at vi ikke kommer inn i en svartmaling av norsk skole. Det er bare å ødelegge, og det er jeg mer bekymret for. Jeg ser at skolene utvikler seg bra rundt omkring i de forskjellige kommunene. Jeg er på veldig mange kommunebesøk og ber om å få se hva skolene driver med, så jeg kjenner dette fra innsiden. Det er så mye positivt som skjer, og det må vi også holde fram, ikke bare la oss dupere av all svartmalingen som vi kan lese om i avisene. Så vi gjør noe for å utvikle skolen. Det har aldri vært satt i gang så mange utviklingstiltak i norsk skole som pr. i dag, og dette ønsker vi skal komme flere til gode.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Jeg har mer enn forståelse, og jeg prøvde også å utdype i mitt innlegg at vi gjør noe med det. Skolen utvikles innenfra, og vi ser på ting som kan gjøres på en annen måte enn før, ved å utnytte de ressursene som er. Det er å ta ansvar. Det er jo derfor dette er ute på høring, og det er lagt fram flere forslag som vil gjøre noe med akkurat dette. Å holde et stramt budsjett er å ta ansvar. Det er å ta ansvar for renten, som jeg bl.a. viste til i mitt forrige svar. Vi gjør noe når vi peker på at kommuneøkonomien er noe vi må gjøre noe med. Det er jeg helt enig i, og det har vi i vårt parti også sagt. Det blir også vist til at statsråden i spørretimen i går sa at det følges nøye med på hvordan dette med kommuneøkonomien utvikler seg. Det har heller aldri vært mer penger ute i kommunene enn det er pr. i dag, men det er noe med måten de brukes på. Blant annet går det mer til lønninger, f.eks. i skolen ved at vi har ønsket å heve lærernes lønn. Da blir ressursene brukt på en annen måte enn før. Jeg står ikke og lover noe for et nytt budsjett, men jeg lover at vi skal følge situasjonen, at vi skal gjøre noe med den, og at vi skal ta ansvar, slik at vi hele tiden kan utvikle en god skole. Det ønsker Kristelig Folkeparti å være med på.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
I skolen blir mennesket formet, og da skal man trå varsomt, sies det. Like mye som om utdanning handler det om danning av mennesket. Derfor satser Kristelig Folkeparti på en god offentlig skole. Om vi kaller det en enhetsskole eller fellesskolen, er ikke det avgjørende. Det er innholdet som er viktigst. Når en OECD-rapport viser at det er store forskjeller i norsk skole, vil vi ta det på alvor og gjøre noe med det. Denne OECD-rapporten anbefaler større lokal handlefrihet, sterkere resultatorientering og tiltak som øker elevenes leselyst, som viktige virkemidler for økt kvalitet og mindre forskjeller. Vi har diskutert lokalt selvstyre i dag, og jeg kan bare understreke igjen at Kristelig Folkeparti vil videreutvikle den lokale skole. Gjennom forsøksordninger ønsker vi å utvikle en mer fleksibel skole. Ved siden av lokale forsøk bør fornyelsen i skolen komme som resultat av en gjennomgang av skolens læreplaner og lovverk. Slik får vi en bedre skole som er nær de menneskene som bruker den – både elever, foreldre og lærere. Skolen favner alle barn og skal samtidig utfordre den enkelte elev ut fra individuelle forutsetninger og behov. Dette innebærer at skolehverdagen må være preget av mangfold og variasjon, men likevel trygt forankret i lokale forhold. Skolen skal utfordre elevenes arbeidsglede og læringsevne ut fra individuelle behov, interesser og forutsetninger, og da må elevene også ha reell innflytelse i utformingen av skolehverdagen. Det må åpnes for å ha et sterkere og kvalitativt bedre samarbeid også mellom skole og hjem. Et slikt samarbeid er nødvendig bl.a. for å møte mobbe- og voldsproblemene som vi hører om i skolen. De ødelegger hverdagen for svært mange elever. Hjemmets kulturelle bakgrunn er viktig. Det er ikke bosted eller økonomi, men, slik som professor Birkemos forskning viser, hjemmemiljøet som er avgjørende, slik som interpellanten viste til. Foreldrerollen må også komme i fokus. I tidsskriftet Utdanning, nr. 1 i år, , er det nevnt en undersøkelse som viser at autoritative foreldre med varme og kontroll har de mest veltilpassede barna, mens dårligst ut kommer barn av neglisjerende foreldre. Det har vært et mål å utfordre foreldre til å ta del i sine barns skolehverdag. At foreldremøter også fokuserer på foreldrerollen, er derfor viktig. Så var det elevenes leselyst, som viser store variasjoner. Her står det også i St.prp. nr. 1 at det er et satsingsområde for Regjeringen å stimulere leseinteressen hos elevene, og dermed også styrke kompetansen i bruk av skolebibliotek, som også Lena Jensen var inne på. Det er satt i gang noe, vet jeg, bl.a. på Sandefjord videregående skole, om biblioteket som en pedagogisk ressurs. Også lærerrollen må utvikles og læreren gis muligheter for kompetanseheving. Læreren er nøkkelpersonen i skolen og en nødvendig drivkraft i skoleutviklingen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-02-06:
Hvis det er en forutsetning at slike reformer skal kompenseres, burde jo dette være en budsjettsak og ikke et Dokument nr. 8-forslag. Representanten Holm drog fram et godt eksempel i forhold til eldresatsingen. Det er helt klart at det er veldig mange kommunestyrerepresentanter – sjøl om vi også har støttet mye av det som er gjort – som har følt at dette må vi prioritere nå, for det er nå pengene fra staten er der. Det er nå vi må begynne å bygge. Og det er egentlig en inngripen i den kommunale og lokale prioriteringen. I tillegg hadde flere kommuner, som den kommunen jeg opprinnelig er fra, gjort ferdig veldig mye da staten fant ut at dette var viktig, noe som også førte til store lokale ulikheter. Og vi ser også i dag – med den potten vi har på skolebygg, som vi alle er enige om at det er et desperat behov for – at dette i mange kommuner fører til skolesentralisering, fordi det er billigere å bygge nytt i tilknytning til annet enn å pusse opp de gamle, små skolene. Så alt vi gjør her i salen, griper inn i det lokale sjølstyret. Jeg mener også at det prinsipielt ikke er noen forskjell mellom rettighetstankegangen til Fremskrittspartiet og minstestandardtankegangen til SV. Det er like mye brudd på det kommunale sjølstyret, og det er like mye tiltro til at alt vett er i denne sal, og ingen andre steder.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-02-06:
Det er mye av de gode intensjoners tyranni her, det er jeg og Skjælaaen enig i. Men skolebibliotek som pedagogisk virkemiddel er mer enn det var i Fillan på 1980-tallet, da jeg gikk på skole der. Den satsingen man ser på de skolene som virkelig har satset på skolebibliotek, er både et vedlikehold i forhold til investeringer, det er snakk om man skal ha bibliotekkompetanse, og hvor mye bibliotekkompetanse man skal ha, og det er snakk om hvor aktivt man bruker skolebiblioteket som pedagogisk virkemiddel. Skolebiblioteket da jeg gikk på skolen, var fire hyller på et rom, der det var noen bøker som var veldig ofte lånt ut – jeg skal ikke fortelle hvilke det var – og så var det noen bøker som aldri hadde vært ut av hyllene. Det kan man godt si er en minstestandard på skolebibliotek. Men bruken av skolebibliotek som pedagogisk virkemiddel må henge sammen med den pedagogiske tankegangen i hele skolen, hvis man ønsker å bruke det. Det betyr at skoler kan ha ulike satsinger på dette, fra de to bokhyllene som vi hadde i kottet på Øysletta barneskole, helt til det man har på Trasop skole, der skolebiblioteket er hjertet i skolen og hjertet i skolens pedagogiske tankegang.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-02-06:
Her er det et glassklart skille mellom Fremskrittspartiet og Venstre. Vi har helt ulik tilnærming til akkurat dette. Fremskrittspartiet forholder seg til borgerne i samfunnet som kunder, klienter og bestillere i en type tjenesteproduksjon. Jeg ser på skolen som en viktig samfunnsinstitusjon. Det betyr faktisk noe om man har en stor skole eller om man har en liten skole, om man har en skole med den ene pedagogikken eller den andre pedagogikken. Dette er samfunnsvalg, det er valg som kommunestyrer må ta, og det er prioriteringer som våre lokale folkevalgte må gjøre. Og så er det klart at foreldrene har en rolle i utformingen, i deltakelsen og i alt dette. Men det er lærerne og den pedagogiske kompetansen som faktisk lager filosofien, himmelen, retningslinjene som man jobber etter, og de må også ha en rolle. Da vi delegerte dette til styrene i denne byen, fikk vi en balanse mellom foreldrene, kommunen i de lokale folkevalgtes posisjon, og lærerne, der ingen av dem har flertall, og der man faktisk må bli enig når man finner løsninger. Disse tre interessene må være sammen når man skal styre skolen. Det er disse tre interessene som ligger der, og hvis man tar bort to av dem, forsvinner en viktig dimensjon i hva skolen er. Dette er ikke å lage kjøttkaker, men det er faktisk å hjelpe unger med å klare å fikse livet på en bedre måte.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-02-06:
Jeg syns også at Arne Lyngstad har tatt et veldig riktig initiativ, og i fokus her er, som mange sier, tilpasset opplæring. Det fokuseres på de svakeste. Det er klart at for de aller svakeste elevene er en god offentlig skole det mest sosialt utjevnende vi kan få til. Når det gjelder de aller svakeste elevene, har PISA-undersøkelsen vist at vi ikke er så dyktige med dem som vi trodde vi var dyktige med. Vi har også fått historier – de aller fleste av oss, vil jeg gjette – fra foreldre som føler at noen elever ikke får et godt nok tilbud, noe som også går ut over tilbudet til de andre elevene i klassen. Det er mange ting vi kan gjøre. For det første tror jeg det må være lov å velge en annen type skole. I gamle dager het det spesialskoler. Det må gå an for elever å velge andre måter å gå skoleløpet på, velge mer praktiske veier og andre måter å gjøre det på, men i fokus bør være elevenes valg ut fra egne forutsetninger. Vi må også se på spesialundervisningen. Vi må bryte ned systemene våre, slik at vi kan gi unger følelse av mestring, selv de ungene som vanligvis er dem som oftest får høre at de ikke mestrer. Jeg tror at aldersblanding er en viktig nøkkel for å få til mestring blant unger. Ingen barn har godt av å gå ti år på skole sammen med alle de andre og alltid være dummest. For det andre tror jeg skoleledelse er et veldig viktig moment for å få til et felles lag, et felles team, med en felles overbygning som også hjelper de aller svakeste. Jeg tror at den kampanjen Regjeringa har startet i forhold til mobbing, er viktig for å bryte med det vi gjør i dag, å skape tapere av unger gjennom å ødelegge barndomstida deres med mobbing. Så vil jeg bruke de siste 40 sekundene på å snakke litt om språk og lesing. Jeg tror at vi må bryte med noen av våre forståelser når det gjelder språk. Jeg tror at tospråklighet blant barn kommer til å bli mer og mer vanlig. Kanskje kommer det til å bli normen, og det må ikke bli et problem. Vi må utvikle pedagogikk der det ikke er et problem at noen barn faktisk kan noe mer enn andre barn. Skal vi klare å bryte koden til lesing, gjør vi ikke det bare med å putte inn norsktimer. Nøkkelen er å finne en måte å jobbe med lesing på som gjør at unger får et intenst ønske om å bryte koden, fordi de har så veldig lyst til å vite hva det står akkurat der. Jeg tror ikke det bare har med norskundervisning å gjøre, men også med at språket og bøkene våre er en del av alle de andre fagene vi syns er morsomme.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Jeg kan love at jeg fremmer ingen forslag som jeg tror vil skade skolen. Og det forslaget det refereres til, er for øvrig heller ikke fremmet. Det foreligger i et høringsutkast. Jeg er kjent med at et samlet KS-styre, samtlige partier der, har sluttet seg til forslaget. Det tror jeg er ut fra at man ser at dette med å løse opp disse klassedelingsreglene er best for skolen, for elevene og jeg tror faktisk også for arbeidsmiljøet for lærerne. Men det vi diskuterer her i dag, er de dilemmaene som reiser seg rundt dette i forhold til ressursbindingsmekanismer, og derfor har vi i høringsutkastet også bedt om høringsinstansenes syn på dette med en veiledende ressursnorm. Jeg mener at jeg i innlegget mitt redegjorde for de dilemmaene som er knyttet til å bruke den type normer vis-à-vis det lokale selvstyret. Etter min mening foregår det ikke en debatt her nå bare om kommuneøkonomi, det er også kimen til en debatt om det lokale selvstyret og om lokaldemokrati, og lokaldemokrati betyr å ha og ta ansvar, og det må ledsages av at man har beslutningsmyndighet og beslutningsmakt. Det er det som er problemet ute i kommunesektoren i dag, og som gjør at kommunesektoren og lokalforvaltningen på mange måter er inne i en skjebnetime. Det synes jeg er ganske alvorlig. Det er ubalanse i kommuneøkonomien. Det skyldes at kommunepolitikerne har hatt for høye ambisjoner, og at de har vært for lite flinke til å effektivisere, men det skyldes jammen også at Stortinget har hatt for høye ambisjoner på vegne av lokalpolitikerne og delvis ikke har fullfinansiert reformene, bl.a. fordi det danner seg ulike typer av flertall her i denne salen. Og i tillegg, når vi ser noe vi ikke liker, griper vi til detaljstyringsvirkemidler eller -verktøy og overstyrer kommunene, slik at det blir enda mindre rom for lokaldemokrati. Jeg sa i går, og jeg står fast ved det, at skolen er den sektor som har vært mest lojal mot den lokaldemokratitankegangen vi egentlig har vært sammen om, men derfor er også skolen nå mest utsatt. Det er et veldig alvorlig spørsmål som reises, og det kreves en dugnad mellom lokalpolitikere og rikspolitikere for å komme ut av det, som strekker seg langt utover skolesektoren.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Jeg tror jeg sa at det kommer i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg må være så ærlig nå å si at jeg i farten ikke husker nøyaktig formuleringen fra den avtalen som er inngått. Men jeg akter ikke å begå avtalebrudd, så jeg tror jeg får si det på den måten, og så får vi eventuelt ha dialogen om det utenfor denne talerstolen. Når det gjelder finansiering av skolen, er det i og for seg flere aktiviteter på gang. Det ene er at vi nå har et utkast ute på høring for så vidt gjelder friskolene, med spørsmål om en annen finansieringsordning der. Der er jo finansieringsordningen i dag slik at skolene mottar 85 pst. av gjennomsnittet i den offentlige skolen basert på et nasjonalt snitt. Når det er veldig ulik ressursbruk i kommunene, som det delvis er, kan det medføre at det oppstår urettferdigheter. Vi har i dette høringsdokumentet reist spørsmål om vi isteden bør ha en ordning som ligner på den svenske, hvor friskolene mottar støtte, en andel av et kommunalt snitt, basert på det kommunale utgiftsnivået. Vi går også igjennom finansieringen og ressurssituasjonen. Vi ser ressurssituasjonen og finansieringen i sammenheng både når det gjelder grunnskole og videregående opplæring. Og når vi skal melde tilbake, kommer vi også til å melde tilbake om status vedrørende disse utredningene, i tillegg til å klarlegge selve ressurssituasjonen i skolen.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Jeg tviler ikke et øyeblikk på SVs gode intensjoner i forhold til skolen. Og det er vel slik at vi alle i og for seg går inn for et system hvor vi kombinerer dette med noen nasjonale minstestandarder – det er det jo på skoler uansett, også på andre områder – med en rammefinansiering. Men jeg synes det ville være merkelig hvis man ikke kan innrømme at vi her står overfor dilemmaer. Da har man ikke greid å lytte til hva kommunepolitikere har gitt uttrykk for gjennom år. De kan selvfølgelig klage på at overføringene fra staten er for små, men de klager jammen meg også på mye sentralstyring og regulering fra statlig hold. Det synes jeg kommer veldig tydelig frem. Så er vi vel alle litt schizofrene. Og hvis jeg kan tillate meg å si det, er vel kanskje SV et av de mest schizofrene partier på dette området. Nå skal man ha et kommunevalgprogram hvor man skal satse sterkt på lokal handlefrihet osv,. så vidt jeg forstår. Men samtidig er SV veldig raske til å gripe til minstestandarder og regelstyring og statliggjøring av kommunesektoren. Ikke fordi jeg tviler på deres gode intensjoner, men jeg er mer i tvil om vi kan nå målet på en slik måte. Noe som jeg synes er interessant, er alle de forsøksskolene som er i Norge nå. Det er veldig mange skoler som gjør forsøk etter opplæringsloven og annet regelverk og etter arbeidstidsavtalen. Da får man mer fleksible løsninger. Det rapporteres om at det gir bedre tilpasset og differensiert undervisning. Foreldre er mer fornøyde, elever er mer fornøyde, lærere er mer fornøyde og skoleledere og skoleeiere er mer fornøyde. Samtidig blir ressursbruken mer effektiv i den forstand at man føler at man har det romsligere når det gjelder ressurser, selv om man i utgangspunktet ikke hadde mer. Nå hører det med til historien at det høringsforslaget vi har ute om klassedelingsregler, også inneholder spørsmålet om en veiledende ressursnorm, og da får vi komme tilbake til det. Så til kommuneøkonomien for neste år. Jeg var ikke til stede på det møtet som kommunalministeren tydeligvis hadde vært på for noen dager siden, men en av grunnene til at hun er bekymret også for neste år, er det barnehageforliket som er inngått, og som vil kreve ressurser.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Ja!
Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Kommentaren til avtalen i sted var som svar på et spørsmål fra representanten Sortevik, som henviste til avtalen. Jeg kan bekrefte at det kommer en redegjørelse til Stortinget om ressurssituasjonen med de elementene som nå ble listet opp av representanten Skjælaaen. Når det så gjaldt de syke i sted, presiserte jeg at alle var litt syke, så det gikk i grunnen ut over alle. Så litt til dette med skoleøkonomien og bekymringen. Når alt dette er sagt, vil jeg likevel gjenta det som også er et faktum, at ressursbruken totalt sett er høy, og at det er viktig at vi interesserer oss for hvordan vi bruker ressursene. Det er påfallende, og det må interessere oss, at det finnes andre land som til forveksling ligner vårt eget, som bruker mindre ressurser, og som ser ut til å lykkes mye mer med idealet «tilpasset opplæring» enn vi lykkes med. Man greier å trekke opp de svakeste elevene på en bedre måte, og samtidig hever det den gjennomsnittlige kvaliteten på opplæringen. Det tyder på at det er også noe med organiseringen av vår skole, styringen av skolen, måten vi bruker ressursene på, som kan være bedre. Vi må greie å ha to tanker i hodet på en gang – kanskje tre: Vi må interessere oss for lokaldemokratiet, vi må interessere oss for utviklingen når det gjelder de totale ressursene i skolen, og vi må interessere oss for hvordan ressursene brukes til beste for elever og for dem som arbeider i skolen.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Jeg respekterer naturligvis SVs syn på dette med lokal handlefrihet og lokaldemokrati. Jeg tror imidlertid det er riktig å konstatere at det kommer nokså tverrpolitiske signaler fra kommunesektoren om at man på den ene siden godt kan være misfornøyd med de økonomiske overføringene og i hvilken grad store reformer, oppgaver, handlingsplaner osv. er fullfinansiert fra statens side, men i aller høyeste grad også med det som oppfattes som en statlig detaljstyring. Det er ikke så lenge siden det av landets ordførere – tror jeg det var – ble bedt om synspunkter på dette fra kommunalministeren og Kommunaldepartementet. Det området som ble fremhevet som sterkest statlig detaljstyrt, altså unødig detaljstyrt, var skoleområdet. Et par av de tingene som fra vår side nå ligger ute i høringsforslaget, er et forsøk på å imøtekomme noe av kritikken, som altså er tverrpolitisk, fra Kommune-Norge. Det gjelder dels dette med klassedelingsregler, som har fått tverrpolitisk oppslutning i styret til Kommunenes Sentralforbund, og det andre er kravene til rektorkompetanse versus det å stille krav til hele skoleledelsen, som også gir kommunene noe større handlefrihet. Jeg vil også legge til at det forslaget som det var bred enighet om her i Stortinget, at man kunne se mer fleksibelt på den såkalte 2+2-modellen i videregående opplæring, som også ligger i dette høringsdokumentet, har blitt positivt mottatt, fordi det øker handlefriheten, ansvaret og beslutningsmyndigheten lokalt. Jeg oppfatter, uaktet SVs syn, dette som et nokså tverrpolitisk signal. Jeg har ikke vært kommunepolitiker i ordets egentlige forstand – jeg har ikke vært valgt – men jeg har arbeidet i kommunalpolitikken og også erfart det fra den siden.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Regjeringen tar dette på alvor. Jeg har med interesse lest komiteens innstilling og deler oppfatningen av behovet for et felles regelverk som sikrer elevene en rimelig økonomisk minimumskompensasjon ved ulykker og skader i skoletiden eller i forbindelse med skolens arrangementer. Dagens ordninger der noen skoleeiere har tegnet forsikring og andre ikke, gir utilfredsstillende vern for noen elever. Vi vet heller ingenting om forsikringsnivået eller omfanget av de forsikringer som er tegnet. Så dagens frivillige forsikringer gir heller ikke nødvendigvis et godt nok vern. Jeg er derfor innstilt på å gjøre noe med dette. Å utforme nye lovregler på dette området er imidlertid ingen enkel juridisk oppgave. Det må også, slik komiteen selv er inne på, ses i lys av de forslag som fremmes i utredningen fra Yrkesskadelovutvalget. Utvalget skal ifølge mandatet legge frem sin utredning innen 1. mai 2003, og det vil være naturlig å avvente resultatet av høringsuttalelsene til utredningen. For å være sikker på at et forslag for Stortinget har den nødvendig kvalitet, mener jeg at det er utilrådelig å komme tilbake til Stortinget med forslag allerede i løpet av 2003, slik komiteen ber om. Jeg vil heller legge frem en sak våren 2004. Dette er likevel tidsnok til at loven kan tre i kraft fra skoleåret 2004–2005 starter.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Her er man etter min mening inne på noe meget, meget vesentlig i forhold til den offentlige skolen. Alle mennesker har ikke de samme evnene og talentene. Vi er ulike, og derfor må vi også møtes ulikt, for det er det som er likeverdighet. Jeg synes at en helt sentral ambisjon ved å ønske seg en enhetsskole, fellesskole, offentlig skole, må være at alle elever, helt uavhengig av sin bakgrunn, enten vi snakker om den materielle bakgrunn eller annen type bakgrunn, skal få lov til å strekke seg etter sine egne evner og talenter ut fra egne premisser. Det mener jeg er helt sentralt. I den grad vi ikke lykkes med det, hvilket det kan være visse tegn som tyder på at vi ikke gjør, mener jeg det kanskje er den største utfordringen vi har i norsk skole. Man skal altså ikke være dømt til en fremtid på grunn av sin bakgrunn. Det er en selv som skal ha muligheten til å strekke seg etter egne evner og talenter. Når vi sier at vi vil bedre kvaliteten i norsk skole, dreier det seg dels om læringsmiljø, dels om de gjennomsnittlige læringsresultatene, men det dreier seg også om å redusere forskjellene. Det interessante er jo at noen land får til dette bedre samtidig. De har både høyere kvalitet og mindre forskjeller. Det viser at det er ikke noen nødvendig motsetning mellom dette, og det må vi strekke oss etter. I noen av de landene som får det til bedre, ser det ut som at det de får til, er denne tilpassete opplæringen. De sjekker elevenes utvikling underveis og greier å sette inn tiltak i tide og driver en aktivt tilpasset opplæring på individuelt grunnlag. Det er interessant å merke seg at de samme landene, etter mitt kjennskap, også har mer fleksibilitet i undervisnings- og arbeidsformer, bl.a. ved at de ikke har den typen rigide klassedelingsregler som vi har i Norge. På den annen side er det også veldig viktig at vi ikke skaffer oss dette kvalitetsvurderingssystemet bare for å drive med kontroll. Det som er hensikten, må være at vi kan få til forbedring, og det er det som er noe av svakheten ved avgangskarakterer, at det jo er for sent å sette inn forbedringstiltak hvis det viser seg at man ikke har lært å lese når man går ut av grunnskolen. Derfor er disse kartleggingsprøvene og et godt veilednings-, utviklings- og støtteapparat helt essensielt for å kunne hjelpe elever underveis. Det vi skal hjelpe dem til, er jo to ting. De skal på den ene side lære seg noe, men de skal også lære å benytte seg av gode læringsstrategier. For det siste er kilden til å lykkes i et samfunn hvor livslang læring blir så viktig. Da må man lære å lære, og da må man skaffe seg teknikker for å lære også etter at man er ferdig på skolen. Hjem-skolesamarbeid er også sentralt. Det er delvis nedfelt i lov, og delvis har det noe med praksis og kompetanse å gjøre. Jeg vet at Foreldreutvalget for grunnskolen kommer med forslag til departementet om endringer på dette området, og det er også et tema for Kvalitetsutvalget.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Det ble stilt et konkret spørsmål som jeg tenkte jeg skulle besvare. Men jeg vil først bare understreke det representanten Lyngstad nå var inne på til slutt, og som en replikk til representanten Eva M. Nielsens innlegg. Enhetsskolen i Norge har lyktes bra når det gjelder å utjevne forskjeller på bakgrunn av økonomi og geografi. I Norge har vi i liten utstrekning det man ofte omtaler som A- og B-skoler. Vårt problem er snarere at det er store forskjeller på elever innad på hver skole, ja, ofte innad i hver klasse, hvilket gjør at norske lærere har veldig store utfordringer. Det har mer sammenheng med den såkalte kulturelle kapitalen man har hjemme, altså hvor skoleinteressert hjemmet er, så å si. Så er spørsmålet hva vi gjør med det. Da kan man gjøre noe gjennom skolesamarbeidet, tror jeg, for at hjemmene kan bli bedre rustet til å bidra. Det andre er at man kan kompensere bedre for det på skolen, gjennom en bedre tilpasset opplæring. Ressurser er selvfølgelig veldig viktig. Men ser man på Norden, er de landene som har lyktes dårligst med å utjevne disse forskjellene, Norge og Danmark, de som har høyest lærertetthet og mest ressurser. Så det må også ha noe med organisering og pedagogikk å gjøre, som representanten Lyngstad var inne på. Det er disse tanker vi må ha i hodet samtidig, som vi også har vært innom i tidligere debatter. Så til det konkrete spørsmålet om norsktimene. Det er selvfølgelig videreført i budsjettet. Når det føres inn med halvårsvirkning, konsekvensjusteres – som det sies på Finansdepartementets språk – helårsvirkningen inn i budsjettet. Det er forskriftsfestet, i likhet med fag- og timefordelingen generelt. Når det gjelder andre fag og hvorvidt man skal endre på timesammensetning, øke antall timer, osv., er det veldig mange ønsker og krav om det, både i forhold til fag og temaer i skolen – litt for mange, tror jeg, for hva man kan forvente at skolen skal greie å ta seg av. Men alt i alt har jeg funnet det riktig å avvente Kvalitetsutvalgets innstilling for å få en helhetlig vurdering av det. For hvis alle disse ønskene skulle etterkommes, måtte barna våre vært på skolen døgnet rundt og vel så det, så det lar seg simpelthen ikke gjøre.
Åshild Karlstrøm Rundhaug (Høyre), 2003-02-06:
Bakgrunnen for denne enstemmige innstillingen er et forslag fra representantene Magnhild Meltveit Kleppa og Rune J. Skjælaaen om å lovfeste like forsikringsordninger ved ulykker for alle elever i grunnskole og videregående skole. Forslagsstillerne mener at det i dag er stor vilkårlighet når det gjelder forsikringsvilkår, og at dette bryter med prinsippet om likeverdighet mellom elever. Forslagsstillerne mener at utgiftene til en slik forsikringsordning må dekkes av staten. Det kan være grunn til å minne om at alle elever, lærlinger og barn i barnehage omfattes av folketrygdloven og altså vil motta ytelser etter de vanlige reglene i folketrygden ved skade i skolesammenheng. Tilsvarende regler gjelder for studenter. I tillegg vil elever og lærlinger være dekket av yrkesskadeloven ved skade som måtte oppstå i forbindelse med at de utfører arbeid i bedrift. Så langt er altså likheten ivaretatt. Ulikheter elevene imellom oppstår først ved at skoleeierne tegner en kollektiv ulykkesforsikring for sine elever. Selv om det store flertallet av kommuner og fylkeskommuner tegner slike forsikringer, er det et faktum at mange elever ikke har noen forsikringsdekning utover folketrygdens generelle bestemmelser ved ulykker. Det er ingen uenighet i komiteen om at det er behov for å sikre elevene like vilkår når ulykken måtte skje eller skader oppstår i skolesituasjonen eller på skoleveien. Her er komiteen helt på linje med tidligere uttalelser fra Stortinget. Komiteen har imidlertid merket seg at Regjeringen i juni 2001 oppnevnte et utvalg til å vurdere de forskjellige ordningene som i dag gir erstatning/særfordeler ved yrkesskader. Dette utvalget skal også vurdere folketrygdlovens ordninger for erstatning til elever og studenter. Yrkesskadelovutvalget skal avgi sin innstilling i mai i år, og komiteen synes derfor at det er naturlig å avstå fra å fremme konkrete forslag i denne omgang. Komiteen vil derfor avvente utvalgets innstilling, men forutsetter at Regjeringen i løpet av inneværende år kommer tilbake til Stortinget med forslag til ansvarsordninger som sikrer elever, lærlinger, studenter og barn i barnehage ved ulykker som rammer den enkeltes liv og helse. Jeg anbefaler komiteens enstemmige innstilling.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg opplever at vi deler virkelighetsforståelsen når det gjelder utfordringene som vi har i forhold til å sørge for at også skolen løser sitt samfunnsoppdrag med hensyn til å utjevne forskjeller. Statsråden kom inn på mange tiltak som nå var underveis. Det er mange gode tiltak. Men det jeg opplevde var litt av kjernen i det som statsråden var inne på, var å utnytte eller å skape det lokale handlingsrom ved den enkelte skole. Dette er et perspektiv som vi i Kristelig Folkeparti deler. Jeg tror det er utrolig viktig å gi selvtillit for å utnytte den pedagogiske handlingsfrihet som finnes i skolen. Derfor blir det også utrolig viktig å formidle de gode eksemplene som finnes, til andre skoler, slik at det ikke blir bare lokale erfaringer av det. Jeg tror også det er viktig, slik statsråden var inne på, at en gir lærerne permisjoner og kompetanseutviklingsmuligheter for å dra inn nye ideer og gi dem selvtillit til å sette i gang selv. Den større lokale handlingsfriheten må også brukes til å utvikle mer fleksible ordninger i organiseringen av skolen enn det vi klarer i dag. Klasse-/gruppeinndeling er en problemstilling og en utfordring her, men jeg tror også det er en del å gjøre i forhold til skolelokalene for å finne fleksible løsninger. Imidlertid vil jeg nok si at den største utfordringen som vi har for å utjevne og å stimulere elevenes læringslyst, er å skape det jeg kaller en læringskultur og forståelse for at læring er viktig og sentralt. Det handler om læringsstrategier, men det handler også om verdsetting. Her synes jeg vi i samarbeid med foreldrene har en stor utfordring i å fokusere nettopp på betydningen av læringskultur. Kanskje er det slik, som statsråden var inne på, at hjem-skolesamarbeid ikke bare må dreie seg om praktiske ting, men også om foreldreveiledning i en viss grad i forhold til motivering og bevisstgjøring om læringsstrategier. For vi vet at i framtiden vil læringen skje fra barn til voksne, jf. teknologiutfordringen. Da blir dette med læringsstrategier så viktig.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Jeg synes debatten har vist at det er flere som har fått seg en del overraskelser over det skoleforskningen har vist. Samtidig virker det på meg som om det er relativt tverrpolitisk enighet om at vi trenger lokal frihet for å kunne utvikle skolen bedre framover, og at vi trenger større fleksibilitet i organiseringen av skolen. Vi kan ha litt ulik vektlegging av de konkrete tiltak, men jeg er veldig enig med statsråden i at gir vi større lokal frihet, ja, så trenger vi også oppfølging og underveisevalueringer. Det som da blir viktig for Kristelig Folkeparti å understreke, er at underveisevalueringene er et virkemiddel for å videreutvikle skolen. Derfor er jeg så glad for signalet fra statsråden om at det er viktig å følge opp med veiledningsmidler og dialog lokalt omkring dette. Jeg er også glad for at statsråden sier at vi i en framtidig læreplanrevisjon må fokusere mer på mål enn metode. Men hvis jeg skulle tillate meg en liten kritisk kommentar, måtte det være at jeg også tror det er nødvendig å tenke igjennom vektleggingen av kjernestoff, og i hvert fall den massive biten av kjernestoff som dagens læreplaner legger vekt på. Jeg tror det også er nødvendig å åpne for lokalt stoff som har en relevans for elevene, slik at de skjønner at læringen angår dem. Så er jeg veldig glad for at mange understreker dette med tilpasset opplæring. Det er mange som peker på at ressurser er viktig. Ja, jeg ser ikke bort fra og vil ikke benekte at ressurser er viktig, men samtidig tror jeg – som professor Birkemo har sagt – at problemet ikke er ressursene, problemet er heller den pedagogiske fattigdom. Og det er en utfordring til skolen og dem som jobber i skolen. Til slutt. Når jeg tar opp dette, er det ikke fordi jeg ønsker å vedlikeholde økonomiske forskjeller. Rapporter viser at økonomi ikke har noen betydning for læringsutbyttet. Men når jeg drog fram at barn fra ressurssvake hjem forblir blant de ressurssvake i samfunnet, var det nettopp for å vise at vi trenger en skole som kan kompensere for dette. Og da er det at det blir så viktig at skolen virker utjevnende.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Dersom Arbeiderpartiet hadde fått flertall for sitt ønske om oppdekningsplikt i 1990, ville vi – det er min påstand – hatt 10–12 TWh mer i Norge. Statsråden var inne på noen vesentlige ting i forhold til hva som måtte gjøres, og oppsummerte med tre erkjennelser. Samtidig er han veldig positiv i forhold til mobile gasskraftverk og å gi konsesjon til det. Da burde det være nokså kurant å hjelpe til med å få i gang de gasskraftverkene som allerede har fått konsesjon. Naturkraft sier at dersom de får klarlagt de politiske linjene og får de samme konkurransevilkår som konkurrentland, vil de sette i gang med å bygge gasskraftverk. Arbeiderpartiet har etterlyst initiativ fra Regjeringen for å få det til. Mitt spørsmål blir da: Vil statsråden bekrefte at Regjeringen forholder seg til stortingsvedtaket om at norske gasskraftverk skal ha de samme rammevilkår som gasskraftverk i EØS-området?
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Det er aldri så galt at det ikke er godt for noe! I energispørsmålet er det på tide å gå fra prat til praksis – og Regjeringen har nå pratet og pratet. Det ser faktisk ut til at den fortsetter med det, og det er skuffende. Når det gjelder prat, har jeg lyst til å spørre statsråden om det er ansvarsfraskrivelse og populisme fra Arbeiderpartiets side når vi hevder at vi ønsker å ha en oppdekningsplikt, når vi vil ha en tilskuddsordning for å få utbygd ny fornybar energi, når vi vil ha en tilskuddsordning som får fortgang på strømsparende tiltak, og når vi vil ha en tilskuddsordning som vil innebære at andre kilder enn strøm blir brukt til oppvarming. I så tilfelle følger Regjeringen opp det statsråden kaller ansvarsfraskrivelse og populisme. Arbeiderpartiet har i budsjettet i to år foreslått en ordning med varmepumpe, og Regjeringen følger det altså opp nå. Det viktigste statsråden kan gjøre, er å svare på det konkrete spørsmålet jeg hadde i første replikkrunde, som han ikke svarte på. Det er om Regjeringen vil sørge for at stortingsvedtaket om gasskraftverk, som sier at norske gasskraftverk skal ha de samme rammevilkårene som i andre EØS-land, blir fulgt opp. Egentlig kan statsråden svare ja eller nei på det. Dermed kan han gi et signal til utbygger, og dermed kan han gjøre noe med kraftsituasjonen, slik at vi slipper å ha diskusjonen om mobile gasskraftverk hvert år i lang tid framover.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Jeg beklager at debatten drar ut, men jeg har samtidig lyst til å takke både representanten Odd Roger Enoksen og representanten Bror Yngve Rahm for at jeg igjen kan dra meg til de store høyder. Nå er det vel et visst definisjonsspørsmål her, om vi har den samme oppfatning av hva som er «de store høyder», men likevel er det farlig å komme med historiebeskrivelser som er totalt misvisende, og som ikke medfører riktighet. I forhold til det Bror Yngve Rahm sa, kan jeg egentlig vise til hans innlegg og si at når Arbeiderpartiet likevel støtter dette, må det ha skjedd noe før det, som jeg håper blir lest av representanten fra ett av regjeringspartiene. I forhold til det representanten Odd Roger Enoksen påpekte, er det helt rett at vi sa at vi skulle ha fornybare energikilder til å dekke opp energibehovet i Norge i et normalår. I et normalår! Jeg vil komme med den påstanden at 2002 og 2003 overhodet ikke har vært noen normalår. Jeg tror at et av de største ønskene til den norske befolkning er at det ikke blir noe normalår. Men hvis ikke dette skal bli noe normalår, kreves det mer strøm på markedet. Her må statsråden sette seg ned med Naturkraft, med utbyggere som har fått konsesjon. Oppfordringen fra Arbeiderpartiet er: Statsråden må sette seg ned sammen med dem som skal bygge gasskraftverk, spørre hva som skal til for at de skal kunne bygge ut, og legge det fram for Stortinget. Da tror jeg statsråden vil få svar på hva som må gjøres. Stortinget har vedtatt at gasskraftverkene i Norge skal ha de samme rammevilkårene som gjelder i andre EØS-land. Da hadde vi sluppet å starte opp kullkraftverk i Danmark og i Polen, og vi hadde sluppet å inngå en avtale om 50 MW strøm fra Nord-Russland. Det er ikke en representant i dette hus som kan si at det er mer miljøvennlig enn å bygge gasskraftverk i Norge. Samtidig er det oppsiktsvekkende at alle vil selge gassen bare den går ut av landet, og så er det slik at da skal vi bruke masse penger på å bygge kabler for å hente den videreforedlede gassen tilbake til Norge som strøm. Det er et tankekors som regjeringspartiene bør ta innover seg nå.
Ingvild Vaggen Malvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Innledningsvis kan jeg ikke motstå fristelsen til å minne representanten Vaksdal om at han faktisk sørget for flertall for Regjeringens budsjett i høst, så jeg synes det er litt sent med de hjertesukkene som nå kommer. Ellers må jeg også si at gasskraftsaken og diskusjonen rundt de mobile gasskraftverkene har gjort meg litt usikker på hvor Regjeringen egentlig står i gasskraftspørsmålet. Statsråden sier at han er positiv til søknaden om de mobile gasskraftverkene, men innrømmer samtidig at det ikke er en miljøvennlig løsning. Han sier samtidig indirekte at det er greit med massiv forurensning – en forurensning som faktisk er større enn ved stasjonære gasskraftverk – så lenge det er midlertidig. Så her synes jeg Regjeringen bør komme med noen avklaringer. Jeg må også si at jeg er glad for at Regjeringen etter hvert har skjønt prinsippet om at husholdningene må få støtte, slik at de kan bli mindre avhengige av strøm til oppvarming. Som jeg sa i innlegget mitt, har 8 200 husholdninger søkt om den nye støtteordningen, som sannsynligvis bare vil rekke til 9 000. Og vi snakker om en halv million husholdninger som har behov for omlegging av oppvarmingssystemet sitt – bort fra strøm og over på ny fornybar energi. Der har vi en kjempeutfordring, og det beløpet som Regjeringen har lagt på bordet, er ganske puslete med tanke på å få til dette. Der tar SV ansvar. Vi inviterer Regjeringen til en dialog om å få på plass en ordning som er langsiktig, og som innebærer en større bevilgning enn 50 mill. kr. Vi ønsker å samarbeide, og Regjeringen har flertall i Stortinget for dette, hvis Regjeringen selv vil – hvis Regjeringen ønsker å få på plass en ordning som innebærer langsiktighet, mer penger på bordet, og ikke kaster blår i øynene på folk som trenger denne støtteordningen.