Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-11-18:
Det vi diskuterer i dag, er lovtekster og paragrafer, men det dreier seg i realiteten om store ting. Det dreier seg om et regelverk, et rammeverk for å få demokratiet vårt til å fungere best mulig. Det dreier seg om å legge til rette for ytringsfrihet, et mangfold av meninger, en mulighet for å komme til orde og en mulighet for folk til å skaffe seg informasjon gjennom mange uavhengige og ulike kilder med ulike vurderinger og prioriteringer. Et slikt mangfold er et grunnleggende fundament for en fungerende meningsbrytning og et godt demokratisk samfunn. En viktig faktor i en slik regulering er å sørge for et mangfold av eierskap. Det diskuteres hvorvidt eierskap har noen betydning for mangfold, og om mangfold i eierskap er en forutsetning for mangfold i ytringer. Kan ikke redaktørens frihet, redaktørens lovfestede rett til selv å bestemme hva som skal stå på trykk, være en sikker nok forankring for å sørge for at vi får det mangfoldet vi ønsker oss. Men i realiteten er det en klar sammenheng mellom en eier, et styre og en redaktør. I en grunnleggende konflikt mellom redaktøren og eieren av et medieorgan vil alltid eieren vinne. Derfor er det viktig og riktig å regulere eierskapet på den måten at vi sørger for et mangfold, og at ikke én eller noen få aktører sitter med kontrollen over de fleste kanalene for informasjon og meningsutveksling i et samfunn. De aller fleste land som vi kan sammenligne oss med, har slik regulering. Land som vi ofte ser på som mer liberalistiske enn vårt eget, f.eks. USA, har sågar en strengere regulering av denne typen spørsmål enn det selv vi legger opp til i dag. Samtidig er det viktig at loven legger til rette for en god forretningsmessig virksomhet. Vi er et lite land, vi er et lite språkområde, og det er ikke overalt i landet mulig å ha et slikt mangfold som vi helst skulle ønsket oss. Mange steder bor det rett og slett ikke mange nok folk, eller det er ikke et stort nok næringslivsgrunnlag til å få det annonsevolum som kreves for å få en slik virksomhet til å gå rundt. Selv med viktige og store støtteordninger fra staten, hvor momsfritaket er den suverent største, og som for øvrig blir større nå etter at momsen øker, og produksjonsstøtten, som dessverre står stille, men som også er en viktig ordning, er det ikke bestandig slik at man kan ha flere aviser på et lite sted. Derfor må loven finne en balanse mellom hensynet til mangfoldet og hensynet til at man skal kunne drive godt forretningsmessig. Arbeiderpartiet synes Regjeringen med sitt lovforslag stort sett har funnet en ganske god balanse mellom de to hensynene. Vi er enig i at man opphever eierskapsreguleringen på det lokale nivået. Vi er enig i at man finner fornuftige ordninger på et regionalt nivå, presiserer at det må være større enn fylke, at man ser på andre områder. Vi er også enig i at dette er inndelinger som Regjeringen må gjøre, det ville være uhensiktsmessig om Stortinget skulle gå inn og detaljere den type ting. Vi er også fornøyd med at man nå får en regulering av multimedieeierskap. Det er en sammenheng mellom at man eier aviser, TV og radio og formidler sin nyhetsproduksjon gjennom forskjellige kanaler, og det hensynet til mangfold som vi ønsker. Mange steder er det kanskje radioen som er alternativet til den ene avisen man har. Samtidig mener vi at det også er viktig forretningsmessig for en del av mediehusene nettopp å kunne formidle nyhetsproduksjonen sin gjennom ulike kanaler, og igjen er det da viktig med en balanse. Der vi ikke har kommet til samme konklusjon som regjeringspartiene, er når det gjelder hvor mye av det totale markedet én aktør kan kontrollere på nasjonalt plan. En heving av grensen fra 33 til 40 pst. synes vi ikke er en riktig vei å gå. Vi synes også at det bryter med den logikken som proposisjonen ellers kommer med, fordi man understreker veldig at man ønsker et treaktørprinsipp. Da må det også være en mulighet for de tre aktørene å ha det samme vekstpotensialet og kunne komme på samme nivå. Det man nå i realiteten gjør, er at man sier at én aktør kan komme opp på 40 pst. Da er det veldig vanskelig å se for seg at de to andre skal kunne bli like store, for det blir til sammen 120 pst., og så stort er dessverre ikke mediemarkedet i Norge. Den logiske konsekvensen av et treaktørprinsipp hadde vært å beholde 33 pst. Og jeg mistenker at proposisjonen er skrevet nettopp ut fra den logikken, men at kompromisser og forhandlinger internt mellom partier som kanskje ønsker 33 pst., og andre som kanskje ønsker 49 pst., har gjort at det ene punktet ikke stemmer med resten av logikken. Det er synd, fordi det er det som ville ha vært det logiske resultatet. Jeg synes også at det mangler en viss logikk i forhold til at de to andre aktørene ikke skal kunne kjøpe andeler i hverandres konsern, for slik som jeg leser loven, kan det ikke være til hinder å kjøpe deler av konsernet i form av enkelte aviser, og dermed er jeg litt usikker på hvordan dette i praksis vil slå ut. Jeg understreker også det vi sier i innstillingen om at samarbeidsavtaler ikke omfattes av loven. Hvis samarbeidsavtaler helt klart er laget for å omgå ervervssituasjoner, vil de selvsagt bli omfattet av loven, men for øvrig må samarbeidsavtaler om redaksjonelt stoff være redaktørens ansvar og derigjennom ikke reguleres av en eierskapslovgivning.