Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2010-11-23:
I løpet av det siste året har kommunalkomiteen besøkt sju fylker og møtt mange ordførere. Mange steder har barnevern vært temaet. Hver eneste dag gjøres det et viktig arbeid for barn og unge i kommunene. Antall barn som får hjelp av barnevernet, har økt kraftig. Det er flott, og jeg er enig i barne- og likestillingsministerens analyse. Når kommunene gjør en god jobb, blir terskelen for å ta kontakt med barnevernet lavere. Det er grunnleggende positivt, men fører også til at barnevernet får flere saker, og til at behovene blir mer synlige. Bekymringsmeldinger skal ikke henlegges av kapasitetsårsaker. Det skal ikke tas mer hensyn til foreldre enn til unger som trenger hjelp. Marius Sørensen-Sjømæling, i organisasjonen Barn av rusmisbrukere, har pekt på problemet med at taushetsplikten tolkes slik at det ikke blir dialog mellom barnevernet og skoler, barnehager og andre varslere. Jeg har møtt lærere som forteller at det kun er idealistiske, nyutdannede lærere som melder fra til barnevernet. Det slutter de raskt med. For enten følges ikke sakene opp, eller så blir lærerne selv sittende med bevisbyrden. Ikke bare må de svare for barnevernet, de må også tåle konfrontasjoner med foreldrene – og iblant med foreldrenes advokat. Ordførerne kommunalkomiteen møter, gir uttrykk for bekymring. Uroen handler om at det er vanskelig å prioritere barnevernet på bekostning av andre oppgaver, men også om at samarbeidet mellom det kommunale og det statlige barnevernet ikke er godt nok. Flere kommuner melder om mangel på fosterhjem og andre tiltak, andre opplever staten som en lite fleksibel samarbeidspartner. KS Storbynettverk mener dagens organisering gir dobbeltarbeid og dårlig utnyttelse av knappe barnevernsressurser. Evalueringer gjort av Fafo og NTNU viser at Oslo og Trondheim, som også har ansvar for den statlige delen av barnevernet, har oppnådd større fleksibilitet i tiltakene og fått mer ut av ressursene. Det er gledelig at barne- og likestillingsministeren inviterer til en debatt om organisering av barnevernet. Diskusjonen må ta utgangspunkt i at kommunene er forskjellige. Flere større kommuner bør kunne overta barnevernsoppgaver fra staten. I fjor brukte barneombud Reidar Hjermann begrepet «dyp krise». Han pekte særlig på problemet med at mange kommuner har mindre enn én stilling i barnevernet. Det skal ikke mye fantasi til for å ane hvilken formidabel personlig og faglig utfordring det er å være barnevern på egenhånd i en deltidsstilling i et gjennomsiktig lokalsamfunn. Tidligere etatsleder i Rissa kommune, Unni Korshavn, satte ord på konsekvensen – i Adresseavisen: «Rettssikkerheten for barn er dårligere i små kommuner fordi terskelen for å melde fra om omsorgssvikt er større. Det skal også mer til før barnevernet griper inn i kommuner der alle kjenner alle.» Når vi kan lese i samme avis at Åfjord kommune, med 1 200 innbyggere, ikke har hatt én eneste omsorgsovertakelse på elleve år, kan de være et uttrykk for at barn i Åfjord har det bra, men det kan også bety at barnevernet ikke fungerer som det skal. Dessverre er vi ikke der vi burde være, men vi er på rett vei. En bedre kommuneøkonomi, øremerking av midler til barnevernet, debatten om organisering og vurderingen av det biologiske prinsippet er gode grep som vil sikre flere barn den hjelpen de trenger. Måten vi ser på og behandler sårbare unge mennesker på er selve lakmustesten på hva slags samfunn vi er. Det er tankevekkende at presselosjen er tom – helt tom – og har vært det under hele denne debatten. Er den ikke viktig nok?