Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-03-06:
Som Stortinget selvfølgelig vet vel, er det slik at det dokumentet vi skal behandle i dag, er et grunnlovfestet dokument, Dokument 1, som er kontrollsystemet for norsk forvaltning. Det er tillagt Stortinget å foreta kontroll med den utøvende makt, bl.a. gjennom den årlige revisjon av statens regnskaper. Årets revisjon viser gjennomgående veldig god forvaltning og god kvalitet på statens avlagte regnskaper og den gjennomførte budsjettdisponeringen. Av til sammen 217 statlige virksomheter som har fått revisjonsberetning, er det kun 8 som har fått revisjonsberetning med forbehold. Det er 28 virksomheter som har fått vesentlige merknader til utvalgte disposisjoner. Det er viktig for Stortinget, med bakgrunn i det jeg nå har sagt, å kunne slå fast at det etter hele komiteens oppfatning viser at det er god styring med statens økonomiske midler. Det skal vi være glad for, og dette er det grunn til å understreke – slik jeg nå gjør. Samtidig tar kontroll- og konstitusjonskomiteen det meget alvorlig at flere av virksomhetene som har fått vesentlige merknader, er store virksomheter med ansvar for viktige samfunnstjenester og tjenester med stor betydning for brukerne og den norske befolkning. Jeg vet nesten ikke hvordan jeg skal få sagt dette for at det skal bli lagt merke til. Det er en gjenganger og et problem for Stortinget, regjeringa og forvaltninga at det er de samme som går igjen flere ganger, og til tross for at det diskuteres her i stortingssalen, og at det er enighet mellom regjering og storting om at disse tingene må rettes opp, blir de ikke rettet. Jeg vet, som sagt, ikke hvordan jeg skal få sagt det for at det skal bli lagt merke til. Dette er ingen bebreidelse til den nåværende regjering, dette tror jeg er en ganske stor systemutfordring. Det handler om at f.eks. Arbeids- og velferdsetaten, disposisjoner i Forsvaret, Politidirektoratet, Jernbaneverket, Statens vegvesen og Barne-, ungdoms- og familieetaten får en slik kritikk gang på gang. Jeg har sittet i komiteen i forrige periode og fram til nå i denne perioden og opplever det samme hvert år. Her har vi åpenbart et problem, fordi statens myndigheter – både regjeringa, Riksrevisjonen og Stortinget – er oppmerksom på dette, men vi makter ikke å rette opp feilene skikkelig. Jeg sier det på denne måten, jeg henvender meg til presidenten, fordi det er viktig å få understreket dette – hvis ikke blir behandlinga illusorisk. Den får ikke den effekten den skal ha, og den får ikke den effekten som Dokument 1 skal ha i behandlinga her i salen. Derfor påkaller jeg alvoret i situasjonen under henvisning til de merknadene som jeg – kort riktignok – viste til. Jeg skal komme tilbake til noen av dem om et øyeblikk. Derfor er det en samlet komité som understreker at det fortsatt kreves tiltak for å rette opp betydelige svakheter, og uttrykker at regjeringa straks må legge en plan for hvordan dette kan bedres på de aktuelle områdene som påpekes i Dokument 1. En særlig gjenganger og en utfordring for oss i kontrollkomiteen – men kanskje for alt politisk arbeid – er at det er for tette skott mellom fagområder, og at det på ulike måter rammer våre borgere. Det gjelder særlig, naturlig nok, områder som ligger i grenselandet mellom fagområder som blir svekket som følge av uklar ansvarsfordeling. Riksrevisjonens gjennomgang har f.eks. påvist at ansvarsdelinga mellom Kunnskapsdepartementet og Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har medført at barn i barnevernsinstitusjoner ikke har fått den opplæring de har krav på, og det er uakseptabelt at de som mest trenger oppfølging, ikke får det. Det er bra at Riksrevisjonen avdekker det, og det må gjøres noe med det av de ansvarlige statsråder. De svakeste barna er ofre også i et annet alvorlig forhold som Riksrevisjonens årlige gjennomgang har avdekket. Ordet er forskjellsbehandling. Det er tydelig forskjellsbehandling fra sted til sted og fra institusjon til institusjon, slik Riksrevisjonen beskriver det. Når det gjelder barnevernsinstitusjoners skoleprestasjoner og integrering i klassemiljø, skjer dessverre også det motsatte, nemlig at noen gjør det bra, og noen gjør det mindre bra. Her har jeg lurt på hvilket uttrykk jeg skal bruke, men jeg bruker det folkelige uttrykket som jeg mener er veldig dekkende her: Dette kan vi rett og slett ikke leve med. Vi kan ikke leve med at vårt system, som er så omfattende og som Stortinget bevilger så mye penger til – altså innenfor barnevernsinstitusjonene – ikke klarer å oppfylle det som er lovens krav når det gjelder utdanning, og at det er store forskjeller. Jeg sier dette med stort alvor, for her skjønner hele Stortinget at vi snakker om de deler av vår befolkning som er veldig utsatt, og som er såkalt – med strek under såkalt – svake grupper. Forskjellsbehandling skjer også innenfor flere forvaltningsområder. Vi kan forstå at det kan være en utfordring å sørge for lik praktisering av regelverket i komplekse organisasjoner, men forskjellsbehandling er svært alvorlig. Det undergraver likhetsprinsippet, og det må det ryddes opp i. Et annet eksempel på forskjellsbehandling er avdekket på et område hvor jeg er saksordfører, og det er en samlet komité som ser svært alvorlig på Riksrevisjonens avdekking av forskjellsbehandling hva gjelder anmeldelse av manglende innlevering av selvangivelser fra selvstendig næringsdrivende. Jeg ser at finansministeren er til stede, og det er bra, for dette retter seg selvfølgelig direkte til hennes fagområde. Derfor slår komiteen fast at det er usaklig forskjellsbehandling av borgerne på dette området, og det må opphøre med umiddelbar virkning. Det må skapes en enhetlig praksis når det gjelder dette. Riksrevisjonen peker på at det er utfordringer knyttet til internasjonalisering, og at det på flere forvaltningsområder er avdekket betydelige mangler og svakheter ved håndteringa av ulike aspekter ved den økende globalisering, og mener dette er alvorlig. Komiteen slutter seg også til dette. Habilitet har grunnleggende betydning for tilliten til forvaltninga, og komiteen er meget tilfreds med at Riksrevisjonen har gjennomført en kartlegging av arbeidet med forebygging og avdekking av misligheter i statsforvaltninga. Vi mener imidlertid at resultatet ikke er oppløftende, idet de fleste departementene ikke har foretatt konkrete vurderinger av mislighetsrisiko – at det både i flere departementer og virksomheter mangler rutiner for å sikre at nyansatte kjenner habilitetskravene i forvaltningsloven, og at det samme gjelder rutinene for å minne nyansatte og innleide om habilitetskravene. Departementene blir bedt om å følge opp Riksrevisjonens anbefaling på dette området, og komiteen mener – nær sagt selvfølgelig – at Riksrevisjonens andre anbefalinger også bør få en nøye oppfølging fra de respektive departementer. Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne har en egen merknad i årets innstilling basert på Dokument 1, Innst. 123 S for 2013–2014, som omhandler mål- og resultatstyring, som jeg vil knytte noen kommentarer til. Da 22. juli-kommisjonen under ledelse av Alexandra Bech Gjørv la fram sin rapport, ble det trukket fram at forvaltninga på beredskapsområdet på flere områder ikke fungerte som den skulle. Målene var for mange, etterprøvinga av dem for dårlig. I Innst. 210 S for 2012–2013 pekte Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet på at målstyringa kan ha blitt «et hinder for at gode og kvalifiserte avgjørelser blir tatt av dem som kjenner området best og et hinder for at etater kan lære av erfaringer og utvikle bedre tjenester». Vi la den gang til – altså i forbindelse med innstillinga om 22. juli-kommisjonens arbeid – at det for framtiden bør være «en overordnet oppgave å sørge for at de målene som utvikles for offentlige etater er få i tallet, at de er kvalitative, og at ansatte selv er med på å forme disse målene, innenfor rammen av overordnede politiske føringer og årlige budsjettrammer». Det er gjentatt i årets innstilling. Det innebærer ikke at Arbeiderpartiet mener at målstyring som sådan er et onde. Vi vil f.eks. også i framtida ha behov for å måle hvor mange som blir kurert for kreft, eller hvor mange som får lærlingplass. Men på et overordnet plan må det erkjennes at alt ikke kan formuleres eller løses gjennom en rekke enkeltmål som skal etterprøves. Dette var mine overordnede merknader, som jeg hadde lyst til å framføre overfor Stortinget når det gjelder Dokument 1. Når det så gjelder de forskjellige fagområdene, viser jeg her til det som er innstillinga på de områder hvor jeg er saksordfører, og jeg formoder at komiteens øvrige medlemmer – hvis de finner grunnlag for det – vil kommentere sine fagområder. Det siste jeg vil si, er at komiteen vil uttrykke sterk tilfredshet med Riksrevisjonens arbeid. Det er et grundig arbeid i Dokument 1, som er en videreføring av det gode arbeidet som Riksrevisjonen gjør på de forskjellige områder, og det danner et veldig godt grunnlag for behandlinga av kontrollvirksomheten i Stortinget på et overordnet nivå, slik vi diskuterer den her i dag.