Torild Skogsholm (Venstre), 2002-06-13:
Jeg har aller først veldig lyst til å gi uttrykk for glede i dag, for jeg synes det er svært gledelig at vi nå kan behandle kollektivmeldingen. Og det er med stor glede jeg leser innstillingen og ser at det er et stort flertall for og tilslutning til punkt for punkt i meldingen. Dette tar jeg som et tegn på at det i denne meldingen ligger mye god politikk. Det er en enighet om utgangspunktet som ikke minst gjelder miljø- og helseproblemer på grunn av biltrafikk. Fram til i dag har vi rett og slett manglet en kollektivpolitikk for de største byene våre. Selv ikke enkle og billige tiltak som kunne gjort hverdagen bedre for de reisende, har blitt gjennomført. Vi har lenge visst hvor viktig det er både for de reisende og for økonomien i selskapene at bussen ikke blir stående fast på rødt lys i en bilkø. Likevel har vi ikke klart å få på plass signalprioritering som gir bussen grønt lyst. Slik kan vi ikke ha det lenger. Derfor er bedre kollektivtransport et sentralt mål for Samarbeidsregjeringen. Kollektivtransporten er nødvendig for et velfungerende, samlet transportsystem, for verdiskaping og velferd, for å bedre folks helse og miljø og for å øke sikkerheten i trafikken. For å nå disse målene trengs økte ressurser. Men det trengs også tiltak for å få mer ut av de pengene vi allerede bruker, og ikke minst tiltak som gir bedre organisering og samordning, spesielt for å sikre storbyenes behov. Jeg er derfor glad for at komiteen, med unntak av Fremskrittspartiet, slutter opp om de hovedmål, strategier og veivalg som denne aller første kollektivmeldingen står for. Jeg merker meg at komiteens flertall gir klar tilslutning til Regjeringens forslag om målrettet satsing på de største byene, tilslutning til at kvalitetsløft for kollektivtrafikken må prioriteres foran generelle takstreduksjoner, og tilslutning til forslaget om å opprette en insentivordning som belønner byer som får til overgang fra privatbil til kollektivtransport. Jeg merker meg videre støtten til at det er en kombinasjon av bedre kollektivtransport og lokale trafikkregulerende tiltak som gir mest effektiv ressursbruk – pisk og gulrot. Jeg ser det også som svært positivt at det er bred støtte til å gi storbyene større frihet til å ta grep om egne transportutfordringer, at Stortinget slutter seg til mer bruk av resultatavhengige tilskuddskontrakter og et friere regime for etablering av nye ekspressbussruter. Disse avklaringene på sentrale områder i kollektivmeldingen er viktige og gir et godt grunnlag for å følge opp meldingen i Regjeringens videre arbeid. Regjeringens mål om økt innsats på kollektivtransport på 1,5 – 2 milliarder kr er en ekstrasatsing for å få til et kvalitetsløft som styrker kollektivtrafikkens konkurranseevne i de største byene og gjør kollektivtransport billigere for ungdom og studenter. Jeg nevner 40 pst. studentrabatt i lokaltrafikken, insentivordninger for storbyer som satser kollektivt, og betydelige midler for å få T-banen i Oslo til å bli en hovedstad verdig. Alt dette er områder som knapt var berørt i Nasjonal transportplan. Mangelen på en slik målrettet kollektivpolitikk var etter regjeringspartienes syn en stor svakhet ved Nasjonal transportplan. Nettopp derfor har vi vært så opptatt av raskt å få fram en offensiv kollektivmelding. Regjeringens holdning er at det trengs mer målrettede virkemidler enn i dag for å sørge for at kollektivtrafikken faktisk blir prioritert. Samtidig må ansvarsforholdene være så klare som mulig. Derfor foreslår vi at fylkene skal beholde helhetsansvaret for kollektivtrafikken, men at det opprettes en incentivordning som utløser statlige tilskudd der det er lokal vilje til å prioritere kollektivtransport framfor bilen. På samme tid inviterer vi storbyområdene til å få makt over egen transportpolitikk og forsøke ut hvordan de kan bruke midlene på tvers av formål og forvaltningsnivå. Jeg har med stor glede sett at kollektivmeldingen har ført til debatt og engasjement. Det har vi sett her i dag. Kollektivmeldingen i seg selv gir ikke bedre kollektivtransport. Det er oppfølgingen som avgjør. Det krever en stayerevne og disiplin, ikke bare fra Regjeringen, men også fra de partier på Stortinget som denne våren har latt pengene sitte løst i lommeboka til de fleste gode formål. Jeg inviterer da hjertelig til videre arbeid i kollektivsatsingen.