Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-06-12:
Kampen mot terror er av det viktigste det sivile internasjonale samfunn står overfor. Terror rammer hardt og brutalt uskyldige mennesker. Terroren utnytter menneskene der vi er svakest. Anslagene kan få dramatiske og alvorlige konsekvenser for hele samfunnet. De fleste av oss har friskt i minne terrorangrepet i New York 11. september i fjor. Forleden ble vi også gjort kjent med mulige planer om alvorlige terrorangrep mot Washington, som det er sannsynlig skal være stanset i tide. Plutselig er terror blitt noe nært. Noen ynder å kalle dagens lovendringsforslag for «terrorlovene». Jeg syns det er en uheldig språkdrakt. Det gir et inntrykk av at her foreslås en uttømmende tiltaksliste. Dagens lovendringsforslag er ikke noen ny måte å bekjempe kriminalitet på. Forslagene utvikler og forbedrer eksisterende lovverk. Uenighet om deler av bestemmelsene bør ikke i noen sammenheng tas til inntekt for at en ikke er villig til å sette i verk tiltak. Snarere kan det tvert imot dreie seg om at man mener at man allerede har tilstrekkelige hjemler fra før, og at nye formuleringer faktisk kan svekke bruken av de hjemlene vi har. Jeg syns det er grunn til å gi ros til Regjeringa for å ha tatt høringsinstansene på alvor, og at man i denne runden har moderert forslagene betydelig. I hovedsak er det undertegnedes mening at Regjeringa har funnet en god balanse mellom effektive tiltak og kravet til en rettssikker lovgivning. Kampen mot terror løses dessuten ikke bare gjennom straffe- og utlendingslovgivning alene. Årsakene til terror er bredt sammensatt og krever et bredt sett av virkemidler. Disse årsakene må være vel så viktige i kampen mot terror. Sentralt her er kampen for bedre global fordeling og et løft i levevilkårene til brorparten av verdens befolkning. Vår egen beredskapskraft og etterretningsstyrke er dessuten avgjørende. Vi straffer oss med andre ord ikke vekk fra terrorens årsaker. Den type lovgivning vi nå diskuterer, må derfor ikke erstatte den nødvendige debatt og for så vidt heller ikke tiltak for mer generelt å kunne redusere terrorens årsaker. Debatten skal heller ikke skygge over det arbeid som må gjøres internasjonalt, eksempelvis for en internasjonal strafferettsdomstol og effektive etterforskningsressurser internasjonalt. Kampen mot terror kan lett bli som nasjonal miljøpolitikk. Suvereniteten ligger nasjonalt, mens mulighetene ligger internasjonalt. Således trenger vi absolutt en terrorens Kyoto-avtale med bindende mekanismer. Regjeringas forslag om ny lovgivning om terror kommer da også på bakgrunn av resolusjon og konvensjon i Sikkerhetsrådet i FN, og er et skritt i denne retning. Det er særs viktig å følge opp våre internasjonale forpliktelser. Det er viktig med straffeskjerping. Vi trenger nye lovbestemmelser bl.a. for å fange opp behovet for å kriminalisere finansiering av terrorvirksomhet. Det er samtidig av sentral betydning at denne kampen ikke står i motsetning til grunnleggende menneskerettigheter. Kampen mot terrorisme må ikke ta fra oss det terroren truer, demokrati og rettssikkerhet. Et flertall mener det er riktig å definere terrorhandlinger. Etter Arbeiderpartiets oppfatning bør ikke definisjonen av terrorisme bli for vid, og grensene må være sylskarpe. Folk og myndigheter må vite eksakt hvor grensene går for den mulige, kraftige maktutøvelse man nå ber om. Det er også viktig at vi politikere ikke innfører velmente lover som blir uhåndterlige i praksis. Da vil resultatet være at politi og påtalemyndighet nøler med å ta i bruk loven. Det er et tankekors at da Regjeringas forslag var ute på høring, stod Riksadvokaten og landets dommere på én side og politiet på den annen. Definisjonen danner grunnlaget for domfellelser som kan innebære lovens strengeste straff og åpne for utradisjonelle etterforskningsmetoder. Arbeiderpartiet slutter seg i det alt vesentlige til departementets avgrensning og oppbygging av terrorhandlingsdefinisjonen, straffeloven § 147 a, og er enig i de handlinger som danner grunnlag for å bli karakterisert som terrorvirksomhet. Mange handlinger vil falle utenfor, men de fanges opp av andre lovbestemmelser, f.eks. om alvorlig skadeverk. Begår terrorister f.eks. alvorlig skadeverk, vil de fortsatt kunne straffes selv om den nye terrorvirksomhetsbestemmelsen ikke fanger opp slik virksomhet. Det vil derfor fortsatt være alvorlig straffbar virksomhet som må finne andre straffebestemmelser enn den vi nå diskuterer. Vi deler også i stor grad betraktningene rundt hvilke forsett gjerningspersonen må ha for å rammes av bestemmelsene. Å karakterisere visse handlinger som skaper alvorlig frykt i befolkningen, slik lovutkastet skisserer, som terrorhandlinger, er etter vår oppfatning en for vid definisjon. Der hvor fryktelementet er nødvendig å kriminalisere, har vi allerede eksisterende straffebestemmelser. Vi står med andre ord ikke overfor noe lovtomt rom. Flere av de handlinger som er beskrevet i bestemmelsen, vil også kunne sies å skape alvorlig frykt i befolkningen uten dermed å kunne sies å være terrorvirksomhet i ordets rette forstand, f.eks. omfattende pyromani i store befolkningssentre. Lovens formulering i bokstav b) er av den grunn for vid i forhold til det en terrorvirksomhet er ment å rette seg inn mot. For mye rettslig uklare standarder kan raskt bidra til omfattende rettslige prosesser i praktiseringen av lovverket og bidra til å skape mer usikkerhet om gjennomføring av bestemmelsen. Dette kan igjen bidra til å passivisere myndighetsutøverne i deres bruk av lovverket, noe som ikke er ønsket. Det er bakgrunnen for at vi vil stemme mot dette forslaget, § 147 a bokstav b). Forberedelse til straffbar handling er i hovedsak ikke straffbart etter norsk rett. Flere forberedelseshandlinger er i dag kriminalisert i straffeloven der disse kan konkretiseres. Eksempler er forfalsking av pass, oppbevaring og tilvirking av sprengstoff, befatning med kniv og konvensjonelle og biologiske våpen uten tillatelse, og avtale – forbund – om bl.a. bombeattentater, kapring, langvarig frihetsberøvelse, drap og grovere skadeverk. Det er vanskelig å innføre noen generell forberedelsesbestemmelse. Det vil også stride mot norsk strafferettstradisjon. Det er derfor klokt av Regjeringa ikke å foreslå en slik generell bestemmelse. Det vil reise betydelige problemer i forhold til bevisføring og avgrensning å innføre en generell forberedelsesbestemmelse. Riksadvokaten har etter vår oppfatning med rette påpekt at man i dag har tilstrekkelig hjemmel i lovgivningen som vil ramme de forberedelseshandlinger som kan bli aktuelle, og som man kan ha mulighet til å oppdage, etterforske, bevisføre og pådømme. På den bakgrunn mener Arbeiderpartiet at den foreslåtte bestemmelsen om å inngå forbund ikke er nødvendig, men kun egnet til å skape uklarhet. Når Regjeringa mener å ha eksisterende lovhjemler som rammer forberedelseshandlinger begått av én, rammer dette også selvfølgelig når det begås av flere i fellesskap. Igjen – vi står ikke overfor noe lovtomt rom, og det er bakgrunnen for at vi vil stemme mot siste ledd i bestemmelsens § 147 a. Et flertall i justiskomiteen er enig med Regjeringa i ikke å forsere det utvalgsarbeidet som er igangsatt om politiets metodebruk. En slik vurdering bør nettopp foretas med vanlig lovforarbeid og med nødvendig tid. Mange vil også hevde at det viktigste nå er at politiet blir i stand til å bruke de metoder man allerede har. Terroren er internasjonal og kjenner ingen landegrenser. Terrorister må kunne pådømmes også i Norge uavhengig av om overtreder er norsk statsborger, og uavhengig av hvor terrorhandlingen er begått. Terrorister kan således ikke søke noen nødhavn. Dette lovforslaget sikrer dette. Arbeiderpartiet foreslår å sende lovendringsforslaget i utlendingsloven tilbake til Regjeringa. Det er grunn til å vurdere så pass vidtgående forslag i samband med den gjennomgangen som skal være av utlendingslovgivningen. Vi påtar oss dessuten som nevnt nå forpliktelser som stat til å bidra til å straffeforfølge utenlandske statsborgere også for terrorhandlinger begått i andre land. Det å utvise mennesker før rettskraftig dom foreligger, kan således være i strid med intensjonene om at hvert land forplikter seg til aktivt å delta i straffeforfølgelsen av terrorister. Vi har dessuten utleveringsinstituttet, som sikrer mulighet for utlevering til en rekke stater for straffeforfølgelse i andre land. Det er derfor gode grunner til å avvente en lovendring som åpner for utvisning før rettskraftig dom foreligger. Når rettskraftig dom foreligger, hjemler eksisterende lover allerede utvisning. Det viktige med dette lovforslaget er at en skjerper kampen mot økonomien bak terroren. Finansstrømmene kjenner heller ingen landegrenser. Den mulighet man nå vil få til å båndlegge, er vidtgående, men nødvendig. Det skal dessuten ikke være slik at penger skal ha like stort krav på rettssikkerhet som mennesker. Det er nødvendig å sikre at myndighetene effektivt kan båndlegge økonomiske ressurser som knyttes til terror eller terrorister. Et flertall i komiteen har dessuten innstilt på at mistanke om finansiering av terror også gir grunnlag for slik båndlegging. Her går vi således noe lenger enn Regjeringens forslag. Samtidig er det viktig at rettssikkerheten sikres for dem som rammes av slike vidtgående beskyldninger om terror, og som rammes av båndlegging. Et flertall går derfor inn og gir disse forsvarerbistand oppnevnt på det offentliges bekostning uansett om siktede varsles eller ei. Beskyldningene om tilknytning til terrorhandlinger og båndleggingens alvorlige konsekvens taler for at siktede skal gis denne rettigheten. Det er overraskende at regjeringspartiene ikke går inn for dette, men desto mer gledelig at Fremskrittspartiet faktisk støtter dette og sikrer flertall for en slik rettssikkerhetsgaranti. Å være tøff mot kriminalitet innebærer ikke nødvendigvis at man skal slakke av på elementære rettssikkerhetsgarantier. Flertallet mener det er avgjort viktig at ha et effektivt strafferettslig vern mot private organisasjoner av militær karakter og organisasjoner med sabotasjemål for øye. Dette er organisasjoner flertallet mener vi overhodet ikke har behov for i vårt organisasjonsdemokrati. Slike organisasjoner kan ofte brukes som basis for sterkt samfunnsskadelig aktivitet og trenger verken lovens eller menneskerettighetenes vern. Flertallet slutter seg for øvrig til bestemmelsens omfang hva angår trussel om terrorvirksomhet. Slike trusler skaper store problemer og merkostnader for det sivile samfunn, og må tas på alvor. Truslene i seg sjøl kan forårsake stor skade og imøtekomme noe av terrorvirksomhetens målsetting, å sette det sivile samfunn ut av spill. Det er et godt utgangspunkt for Norges bidrag til kampen mot terror vi i dag behandler. Det er et bredt flertall for hovedlinjene i forslaget. Det er viktig. Slik blir innsatsen legitim og effektiv. Til slutt tar jeg opp forslag fra Arbeiderpartiet i innstillingen, med unntak av forslag nr. 5. Det er ikke nødvendig å ta opp dette forslaget, da vi vil bli gitt anledning til å stemme imot deler av den aktuelle bestemmelse når denne kommer til votering.