Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-02-16:
Jeg vil først få takke utenriksministeren for hans redegjørelse på tirsdag. Jeg vil i mitt innlegg trekke fram noen elementer, mens andre medlemmer i komiteen fra Høyre vil trekke fram andre. Jeg vil først få gi min og Høyres fulle tilslutning til den innledende delen av utenriksministerens redegjørelse. Økonomiske spørsmål, statsgjeld og innstramminger vil stå øverst på den internasjonale agendaen i lang tid framover og vil legge sterke føringer på norsk utenrikspolitikk. Utenriksministeren var videre sterk, klar og korrekt i sin analyse av utviklingen i Europa, gjeldskrisen og konsekvensene for Norge og vårt forhold til våre naboer og venner. Utenriksministeren understreket betydningen av å ta vare på vårt gode forhold. Han understreket vårt ansvar for å bidra til en positiv utvikling, og han formidlet EUs og EU-landenes avgjørende betydning for norsk utenrikspolitikk, verdi- og kulturfellesskapet og det økonomiske interessefellesskapet vi deler. For Norges del kommer vårt forhold til EU særlig til uttrykk gjennom EØS-avtalen. I utenriksministerens redegjørelse er det likevel en subtil endring fra tidligere. Der han flere ganger har innledet med en ulykkesbeskrivelse av Europa, kommer viktigheten av vårt gode forhold om norsk markedsadgang gjennom EØS nå først. Det er etter Høyres oppfatning en riktig endring av fokus. Fra Høyres side håper vi først og fremst at utenriksministerens regjeringskollegaer tar hans budskap til seg. EØS er Norges livline til Europa. Det er uheldig med den voldsomme oppblomstringen av trusler om bruk av reservasjonsretten og hinting om dissenser, som sterke krefter i regjeringa og i fagbevegelsen nå bruker til å drive et «brinkmanship» for å svekke og underminere EØS-avtalen. I motsetning til hva utenriksministeren tidligere har uttalt, er det altså ikke Høyre som snakker ned EØS-avtalen, men hans egne partnere i en regjering som formelt sett nettopp har EØS-avtalen som et sentralt prinsipp for sitt styre. Det er altså regjeringa sjøl som har uenighet, og som skaper usikkerhet. Høyres alternativ er klart: Fullt norsk medlemskap i det verdi-, kultur-, og interessefellesskapet som utgjør Europa. Motstandernes alternativ er ikke like klart. Vi ønsker å være med i kjernen av Europa for å legge premisser for kontinentets utvikling, ikke bare sitte på sidelinjen og håpe at de andre velger riktig. Året vi har lagt bak oss, vil først og fremst bli husket for folkereisningene i Nord-Afrika og Midtøsten – fra Tunisia og Egypt til Libya, Jemen og Syria. Jeg vil gi utenriksministeren rett når han sier at vi står ved begynnelsen av en forandring i regionen – ikke ved slutten. Vi har bare sett det første kapittelet i det som vil ta lang tid. Som jeg understreket for ett år siden: Vi har sett diktaturer falle, men vi har fortsatt ikke sett demokratier og stabile styresett reise seg. I dagens situasjon er utviklingen i Syria den aller mest dramatiske. Regimets reaksjon på det som startet som fredelige demonstrasjoner, og de gjentatte og pågående overgrep mot egen befolkning har en gang for alle vist at al-Assad ikke kan være en del av Syrias framtid. Han har mistet all legitimitet. Høyre støtter utenriksministerens klare fordømmelse av regimet i Damaskus og dets handlinger. Den arabiske liga har lagt fram et forslag til en fredsplan. Behandlingen i Sikkerhetsrådet viste at størstedelen av verdenssamfunnet ville støtte denne. To land gikk imot. Russland og Kina bærer et tungt medansvar for en utvikling med stadig mer vold, drap på sivile og handlinger som av FNs høykommissær for menneskerettigheter omtales som forbrytelser mot menneskeheten i Syria. Det er svært beklagelig at to av Sikkerhetsrådets faste medlemmer stiller seg på feil side av historien. I redegjørelsen nevner utenriksministeren Russland og Kinas veto kun kort, men i FNs generalforsamling i går kveld framførte Norges FN-ambassadør, Wetland, en klar kritikk av vetoene og en hard fordømmelse av det syriske regimet. Dette har Høyres støtte. Det er ventet en ny votering i generalforsamlingen i kveld. Det har den siste uken vært en debatt om Norge bør vurdere å hjemkalle sin ambassadør og gjenværende diplomater fra Syria. Mitt poeng har vært å få fram at det kommer til et brytningspunkt for verdien av en kraftfull politisk markering. Da er hjemkallelse av en ambassadør for konsultasjoner kanskje det mest kraftfulle virkemiddelet en stat kan benytte, og verdien av det diplomatiske arbeidet en liten delegasjon kan utføre, er begrenset både politisk og ut fra praktiske muligheter og sikkerhetshensyn. Høyre mener at det brytningspunktet kan være kommet nå. Jeg har merket meg at utenriksministeren er uenig i den vurderingen, og jeg har merket meg hans begrunnelse: informasjonsinnhenting på bakken og kontakt med opposisjonen. Det er høyst verdige formål. Jeg håper derfor at utenriksministeren på en egnet måte kan komme både til Stortinget og ut i offentligheten med informasjon som bygger opp under den begrunnelsen, og virkelig viser at verdien av vårt nærvær fortsatt er større enn verdien av et klart og tydelig signal til regimet. I går kom det fram at Sverige nå skal utnevne en egen dedikert ambassadør for kontakt med den syriske opposisjonen. Dette er et spennende grep og kanskje en måte å ivareta behovet for informasjonsinnhenting og ønsket om kontakt og kommunikasjon med opposisjonen, som også Norge kan vurdere. Jeg har også tatt til orde for at Norge så sterkt som mulig bør søke å påvirke alle i det internasjonale samfunnet som har mulighet til å presse regimet i Damaskus, og jeg forutsetter at det er en vurdering utenriksministeren også gjør. Også nærmere hjemme enn i Midtøsten og Nord-Afrika finner vi store utfordringer – utfordringer som utenriksministeren bare behandlet ganske overfladisk på tirsdag. I Russland viser den nære historien at det er en risiko for utvikling av opprør og voldelige konflikter som følge av manglende evne til lovstyrt og fredelig konflikthåndtering. Norge må ha en tydelig stemme når det gjelder systemproblemene i Russland. Uten uavhengige domstoler, frie medier, lovlydig politi, et aktivt og fritt sivilt samfunn og utvikling av en reell politisk opposisjon vil sjøl ikke et fullt ut demokratisk og rettferdig valg gi demokratisk styre. Ved presidentvalget 4. mars finnes det ingen reelle alternativer til Putin. De store protestdemonstrasjonene dreier seg ikke bare som valgjuks, men også om omfattende og grunnleggende mangler ved det politiske systemet i landet. I går deltok jeg på et seminar med russiske forskere og MR-forkjempere. De understreket nettopp dette. Problemet dreier seg ikke så mye om han som sitter på toppen, men om det systemet han sitter på toppen av. Sjøl et helt riktig gjennomført valg uten juks vil være illegitimt fordi systemet er illegitimt. Den 9. mai i fjor reiste jeg en interpellasjonsdebatt om utviklingen av sivilt samfunn og situasjonen for menneskerettigheter i Russland. Vi etterlyser en tydeligere kritikk fra den norske regjeringa av disse grunnleggende manglene ved det politiske systemet i Russland. For det første: Myndighetene i Russland må vedta en plan for å sikre politisk pluralisme. Det finnes konkrete reformforslag for å sikre at det ved neste valg finnes politiske alternativer som er reelle å ta stilling til for velgerne. Det er en vei myndighetene må begynne å gå nå. For det andre: Russland må begynne å forholde seg til dommene fra Den europeiske menneskerettsdomstol på en systematisk måte. De må løse de underliggende problemene som fører til tortur, forsvinninger og manglende etterforskning av overgrep. Jeg er enig med utenriksminister Støre i at valg er sjølve lakmustesten på demokratiet, men Norge må være tydelig på at demokratiproblemene stikker dypere enn dette. Heller ikke i Kiev peker pilene i riktig retning. President Janukovitsj og hans regjering driver forfølgelse av politiske motstandere gjennom et korrupt og politisk styrt rettssystem, de samler all makt i samfunnet i egne hender og beriker seg sjøl og et utvalgt antall medlemmer blant oligarkene på borgernes bekostning. Utsiktene til at parlamentsvalget senere i år skal bli noe i nærheten av fritt og demokratisk, er forsvinnende små. Om vi igjen drar nordover, finner vi Europas siste fullstendig ureformerte og totale diktatur. I sin redegjørelse til Riksdagen i går omtalte Carl Bildt situasjonen i Hviterussland som «mörkret i Minsk» – et følelsesladet bilde og en beskrivelse jeg fullt ut deler, for «mörkret i Minsk» er virkelig tungt. Skruene har blitt strammet ytterligere til overfor sivilsamfunnet, pressen og den politiske opposisjonen siden valget i 2010. Den økonomiske krisen har gjort Lukasjenko enda mer paranoid og repressiv. Fra Høyres side ber vi om en uttalt og klar økning i Norges engasjement i landet, et sterkere samarbeid med sivilsamfunn og opposisjon – rett og slett en fornyet og betydelig styrket norsk strategi for Hviterussland. Det er paradoksalt at utenriksministeren ikke nevnte dette med ett ord, ikke minst fordi Norge og EFTA nå forhandler en frihandelsavtale med Russland, som faktisk vil omfatte Lukasjenkos regime. Norge risikerer å gå et skritt nærmere Hviterussland, samtidig som man i resten av Europa, blant våre venner og allierte, søker å isolere og sanksjonere både politisk og økonomisk. Det samme paradokset gjør seg til en viss grad også gjeldende i vårt forhold både til Russland og Ukraina. Vi kan stå overfor et dilemma hvor våre nye frihandelsavtaler kan leses som bifall og anerkjennelse til en politisk utvikling og et styresett vi ellers ville søkt å motarbeide, og stilt oss kritisk i møte med. I verste fall kan det benyttes politisk til å undergrave andre aktørers – som EUs – politiske press overfor landene. Er dette et dilemma vi er oss bevisst? Høyre ønsker og forventer at Norges stemme er like tydelig, for ikke å si enda tydeligere, og vårt engasjement enda sterkere hva gjelder situasjonen i våre nærområder, på vårt eget kontinent og i våre naboland. Norge og andre demokratiske land kan aldri tillate seg å være passive tilskuere til at autoritære styreformer i Europa består.