Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2018-06-01:
Brukerstyrt personlig assistanse, forkortet BPA, ble rettighetsfestet fra 1. januar 2015, etter mange års innsats og kamp, vil jeg si, fra funksjonshemmedes organisasjoner. I løpet av de siste månedene har det kommet ulike evalueringsrapporter om utviklingen av BPA etter rettighetsfestingen. Helse- og omsorgsdepartementets egen evaluering er utført av Rokkansenteret, og her sies det bl.a.: «Vår konklusjon er at rettighetsfestingen så langt kan karakteriseres som en betinget suksess. Den er en betinget suksess vurdert opp imot konkrete målsettinger som myndighetene har til rettighetsfestingen, ikke minst til likebehandling, men også sett på bakgrunn av utviklingen i antall brukere, i antall kommuner med BPA-brukere og utviklingen i antall klagesaker.» Også KS har gjort en evaluering av BPA, som bl.a. påviser at det er ulike forventninger til innhold og organisering av BPA mellom kommuner og personer som har søkt BPA, og organisasjoner som representerer målgruppen. Videre har det kommet erfaringsrapporter fra flere organisasjoner av funksjonshemmede, som viser at organisasjonenes og deres medlemmers forventninger til BPA ikke er innfridd med den praksis som i dag utføres. En av disse erfaringsrapportene er utført av Norges Handikapforbund. En spørreundersøkelse blant medlemmer som er innvilget BPA-tjenester både før og etter rettighetsfestingen, påviser utviklingen. Denne erfaringsrapporten viser at antallet personer som er innvilget BPA, har gått ned etter rettighetsfestingen, og at timetallet som personer er innvilget, også er redusert. Videre viser denne erfaringsrapporten noen utviklingstrekk som vi må ta på stort alvor, i lys av Stortingets forutsetninger da rettighetsfestingen ble vedtatt. Det kan se ut til at den kommunale kontrollen med hva den enkelte arbeidsleder bruker innvilget timetall til, har økt. Ifølge denne erfaringsrapporten er det 60 pst. som etter rettighetsfestingen mener at kommunene begrenser hvordan den enkelte kan bruke sine tildelte timer, og at kommunene vil bestemme hvilke oppgaver BPA-brukeren skal bruke assistenten til. Blant dem som var innvilget BPA før rettighetsfestingen, var det 48 pst. som opplevde slike begrensninger, altså en forskjell på 12 prosentpoeng. Erfaringsrapporten viser også at det er svært mange som klager på første vedtak. Blant de 245 medlemmene i Norges Handikapforbund som svarte på spørreskjemaet, var det 31 pst. som svarte at de måtte klage på vedtaket. Det er også kjent at fylkesmennene ved første gangs klagebehandling opphever – eller mer sjeldent omgjør – de kommunale vedtakene i faktisk mer enn 40 pst. av sakene. En rapport fra Helsedirektoratet utført av Rambøll i 2010 viste at BPA var viktig for utdanning og arbeid. Det kommer fram i den rapporten at blant BPA-brukere over 18 år var det adskillig større andel med fullført universitets- eller høgskoleutdannelse enn blant funksjonshemmede for øvrig. 33 pst. av BPA-brukerne hadde universitets- eller høgskoleutdanning, mot 23 pst. blant funksjonshemmede generelt. I erfaringsrapporten er det dessverre også historier om personer som måtte avslutte studier fordi de ikke har fått nødvendig antall BPA-timer. Som vi alle vet, er utdanning sjølsagt avgjørende for mulighetene til arbeid. Jeg synes det er grunn til å minne om at da Stortinget vedtok BPA-retten, uttalte en enstemmig helse- og omsorgskomité: «Komiteen støtter regjeringens visjon om et samfunn der alle kan delta, og deler synet på brukerstyrt personlig assistanse som et bidrag til å nå målet om et aktivt og mest mulig uavhengig liv for personer med funksjonsnedsettelse. Komiteen viser til at brukerstyrt personlig assistanse er en alternativ måte å organisere tjenestene praktisk og personlig bistand(…) på for personer med nedsatt funksjonsevne og stort behov for bistand i dagliglivet, både i og utenfor hjemmet. Brukeren har rollen som arbeidsleder og påtar seg ansvar for organisering og innhold ut fra egne behov. Innenfor rammen av vedtaket og reglene for arbeidslivet kan brukeren styre hva assistenten skal gjøre, og til hvilke tider og hvor assistansen skal gis. Arbeidslederrollen gir brukeren innflytelse over egen livssituasjon. Målet er å bidra til at brukeren får et aktivt og mest mulig uavhengig liv til tross for funksjonsnedsettelsen.» (…) Videre uttalte komiteen: «Komiteen vil understreke viktigheten av tydelige retningslinjer, slik at ordningen blir så lik som mulig i kommunene.» Evalueringsrapportene som er presentert, tyder på at vi ikke har kommet dit som intensjonene fra Stortinget var, og at det heller går feil veg. Det sentrale spørsmålet er om vi har etablert de nødvendige og riktige virkemidlene som skal til for å oppnå Stortingets intensjon og vedtak. Jeg vet at det pågår en debatt i og blant funksjonshemmedes organisasjoner og leverandører av BPA om hva som er nødvendige tiltak for at BPA skal bli et godt virkemiddel for å oppnå sjølstendighet og samfunnsdeltakelse for personer med nedsatt funksjonsevne. Jeg synes det er mange grunner til å fokusere på hvordan BPA praktiseres og fungerer for dem den er til for, snart tre og et halvt år etter at Stortinget gjorde sine vedtak rundt rettighetsfesting – derfor denne interpellasjonen. Jeg har ikke klare svar på hva som er de beste løsningene, men ønsker dialog med alle som ser situasjonen som brukere, og – jeg vil legge til – de som er myndigheter i denne sammenhengen. Så hvordan mener statsråden at BPA-retten bør forvaltes, og hvilke virkemidler mener hun må til for å oppnå Stortingets intensjon med denne rettigheten?