Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Det å revidere eit nasjonalbudsjett der meirutgiftene er på netto 3,5 milliardar kr i forhold til føresetnaden i statsbudsjettet, er krevjande. Vegvala våre er klare. Det enklaste og sannsynlegvis også det mest populære er å bruke meir av oljepengane, som vi visseleg har ein del av. Den andre vegen som Regjeringa foreslo, og som komiteen i si innstilling har klart å følgje opp, er å dekke utgiftene med omfordeling innafor budsjettramma. Det siste vegvalet er ein smerteleg og på mange måtar sjølvpinande prosess, og eg registrerer at mange meiner at vi ikkje skal drive med denne sjølvpininga. Men finanspolitikken må medverke til å halde kostnadsnivået i Noreg nede og til at norsk næringsliv blir konkurransedyktig. Utan eit konkurransedyktig næringsliv vil arbeidsplassar bli usikre, verdiskapinga raknar og dermed også moglegheitene til å gi nødvendige velferdstilbod innafor heile spekteret. Dessutan vil ulikskapen mellom folk auke og moglegheitene til omfordeling bli reduserte. Vi ropar på meir pengar til mange gode formål nokon kvar av oss, men poenget er at greier vi ikkje å føre ein ansvarleg finanspolitikk, er det nettopp desse gode formåla som på sikt tapar. Vel ein ei ansvarleg linje der stramheita i budsjettet blir halden, blir prioriteringa av tiltaka desto viktigare. Regjeringa prioriterte å sikre rettane i folketrygda og velferdsordningane, å vidareføre dei fredsbevarande operasjonane i Kosovo og styrkje økonomien til sjukehusa. Desse prioriteringane har fått tilslutning av fleirtalet i komiteen. Ja, komiteen har også greidd gjennom ein del andre grep å frigjere meir midlar til sjukehusdrift, altså heilt i tråd med den prioriteringa som arbeidarpartiregjeringa har lagt opp til. Det er også viktig at vi prioriterer det vi skal leve av i framtida, og da blir utdanning, forsking og stimulering til ny næringsutvikling sentralt. I tråd med dette aukar vi kapitalen i fondet for forsking og nyskaping med 1 milliard. Dette er også i samsvar med det som det var lagt opp til i statsbudsjettet. Det viser vilje til å satse på forsking frå Regjeringa si side. Det er også viktig at målet om å styrkje forskingsinnsatsen slik at Noreg i løpet av fem år kjem på linje med gjennomsnittet i OECD-landa, står fast. Går ein inn på årsaka til at vi må gjennomføre den smertelege prosessen midt i budsjettperioden som nedskjeringar i budsjettet er, er det eitt trekk som spesielt uroar, og det er utviklinga i utgiftene til sjukepengar og folketrygd. Vi ser ein stadig auke i den relative delen av befolkninga som har alderspensjon, uføretrygd eller sjukepengar. Dette kjem i tillegg til at stadig fleire tar ei lang utdanning før dei kjem i arbeid. Det gjer at ein stadig relativt mindre del av befolkninga skal skape dei verdiane vi treng for å ha eit godt velferdssamfunn og ei rettmessig fordeling. Om ikkje skattetrykket skal bli for stort for den yrkesaktive befolkninga, kan ikkje denne utviklinga berre halde fram. Vi skal for all del slå ring om folketrygda og sjukelønsordninga, men målet må vere å få fleire ut i arbeid, med dei ulike føresetnadene som kvar enkelt har å medverke med i arbeidslivet. Uttrykket «arbeid skal lønne seg» er i høgste grad aktuelt. Vi må skape eit meir fleksibelt arbeidsliv og eit arbeidsmiljø som gir rom for fleire. Vi må bruke både økonomiske og andre middel for å stimulere næringslivet til å ta seg av folk som av ulike årsaker ikkje kan gjere ein arbeidsinnsats på heiltid. Det vil vere eit samfunnsøkonomisk riktig og nødvendig tiltak. Gjennomføringa av kompetansereforma med høve til etter- og vidareutdanning, til livslang læring, vil òg bli avgjerande for å lykkast i dette. Og arbeidslinja med høve til auka utdanning må difor vere vår linje for å snu ein negativ trend som ikkje kan halde fram.