trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Jeg har lyst til å rette oppmerksomheten mot tidsbruken, den tida barna bruker på å ta til seg næring, altså hvor mye tid det er satt av til å spise. Statsråd Røe Isaksen var litt inne på det selv, at retningslinjene sier 20 minutter. Situasjonen er den, som dokumentert forskning viser, at stadig færre barn får de anbefalte 20 minuttene til matpause. Det har vært en nedgang siden 2006. Noen har bare 10 minutters matpause. «Det er bekymringsfullt», sier professor i ernæring, Nanna Lien. Det som i tillegg kommer fram i denne forskningen, er at bare halvparten kjenner til retningslinjene, og så viser det seg at det er færre som kjenner til retningslinjene nå enn i 2006. Jeg synes dette nesten er verre å konstatere enn at det er tilfeldig om de ulike skolene har skolemåltid eller ikke, og i hvilken grad de har noe tilbud om mat på skolen overhodet. For skolemåltid er ikke bare ren fôring, det er ikke bare å få i seg mat. Det handler om læring – det sier alle fagfolk som uttaler seg om dette – og det er en viktig pause for små barn. Klinisk ernæringsfysiolog ved Rikshospitalet, Østberg Landaas, sier bl.a. at 10–15 minutter til spising er for lite. Det bør være 20–30 minutter, og det bør helst følges opp med 15 minutters fysisk aktivitet. Altså: Alle barn trenger egentlig 45 minutters pause midt på dagen. Så jeg ønsker å utfordre statsråd Røe Isaksen på hva han synes om å tenke nytt rundt skoledagen når det gjelder akkurat dette – ikke nødvendigvis å ha en heldagsskole, som det er mye debatt om, men nå mener jeg akkurat det jeg nå snakker om: en lengre matpause midt på dagen, som kobles til det å være ute i friminutt rett etterpå, at det skal være 45 minutter. Det jeg nemlig vil stille meg spørsmål om, er: Senere i høst skal vi vedta en formidabel satsing på forskning. Vi bruker masse penger på forskning i dette landet, men noen ganger – og ikke rent sjelden heller – bruker vi ikke den kunnskapen vi får. Og det lurer jeg på hvorfor vi ikke gjør, når alle forskere som jobber med mat og helse og folkehelse – og som Helsedirektoratet skriver i sine retningslinjer – ønsker å innføre skolemåltid fordi det bedrer folkehelsa kraftig. Det kommer rett og slett til å bli et kjempeproblem og en kjempekostnad for dette samfunnet. Så tør vi ikke gå inn i det, men bare lager det til en slags debatt om at det partiet er imot læring, og det partiet er for læring, når attpåtil mange av disse forskerne mener at barna kommer til å lære bedre. Det blir for meg et altfor enkelt spor – som Høyre går i bresjen for, og som statsråden argumenterer sterkt for – når det eneste virkemiddelet, som skal slå knockout på alt, er etter- og videreutdanning alene.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
For elevene i en klasse som har veldig gode mattelærere – har høyt utdannede og veldig kvalifiserte lærere – er kanskje det mest effektive tiltaket nettopp at de er mette hvis de ikke har spist. En ernæringsfysiolog ville sagt det. Så det kommer helt an på. Men i en annen klasse, hvor det kanskje er sånn at barna får med seg sunne måltider hjemmefra, er det kanskje etter- og videreutdanning av lærere som er svaret – det kommer helt an på. Men i norsk skole er det så store forskjeller at dette varierer kraftig. Det som gjør det veldig bekymringsfullt, synes jeg, er den tida som er satt av til spising. Det viser seg jo at skolene i veldig stor grad kan bestemme dette selv. Da er det oppsiktsvekkende at vi har vedtatt en arbeidsmiljølov som sikrer at alle voksne har krav på en halvtime pause midt på dagen, men at barn ikke har det. Barn er helt overlatt til hvordan lærere og rektor organiserer dette. Jeg synes ikke det er godt nok med retningslinjer. Jeg har sittet på Stortinget i flere år og har også sittet i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen i flere år, og jeg mener at dette burde vi ha gjort noe med for lengst. Det jeg har lyst til å utfordre alle partier på, er at vi rett og slett går sammen og nå bestemmer at det ikke holder med retningslinjer. Vi er nødt til å sette en standard for hvor lang tid barn skal få til å sitte og spise måltidet sitt. Enn så lenge er vi uenige om hvem som skal lage denne maten, og hvor den skal lages, men vi kan i hvert fall sikre at barn får samme tilgang på pauser som det voksne får, for sånn er det ikke nå. Det hadde vært veldig interessant å høre hva statsråden mener om dette, om han kunne tenke seg å jobbe med akkurat denne problemstillingen, for jeg tror ikke det kommer til å skje noen endringer i dette. Det er prisverdig av helseminister Høie å jobbe videre med det, men dessverre tror jeg ikke det kommer til å hjelpe. Norsk skole er så presset på veldig mange områder at med mindre det blir gitt klar beskjed fra denne salen om at alle barn skal ha en halvtime, vil ikke det skje på alle norske skoler.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-11-10:
Jeg slutter aldri å undre meg over det manglende forsøk på analyse som er i disse redegjørelsene under ulike statsråder. Boka «Det norske paradoks – Om Norges forhold til Den europeiske union» fra 2014, utgitt på Universitetsforlaget, som var et viktig bidrag fra ARENA forskning til Norges forskningsråds forskningsprogram om «Grunnlovens betydning for utviklingen av Norge som demokratisk stat», drøfter bl.a. dette på en analytisk måte. I dette dokumentet står det at det som utvikler seg i EU, er «et eksperiment uten forbilde», og det som er bakgrunnen for det utsagnet, er at en har en euro uten et finansdepartement. En har altså en felles valuta uten et finansdepartement, noe som ikke finnes i andre deler av verden. Det vil da innebære at en står dårligere rustet til å takle ubalanser mellom de ulike deler av en slik union. Når representanten Harald T. Nesvik fra Fremskrittspartiet sier at det er et totalt sammenbrudd på Schengens yttergrense, forstår jo alle at det blir en økende ubalanse mellom de ulike stater, delstater – kall det hva du vil – innenfor Den europeiske union. Så det er jo behov for en større fellespolitikk. Den støter imidlertid an mot demokratiske krefter innenfor EU som ikke ønsker det. Så problemene vil bare øke. På arbeidslivsområdet vil fri bevegelse fra land som har veldig store forskjeller i både ledighet og lønns- og arbeidsvilkår, føre til store migrasjonsutfordringer, og kampen mot arbeidslivskriminalitet og sosial dumping må vi jobbe med. Men med dagens planmessige tilrettelegging for ubalanse i maktforholdene i norsk arbeidsliv mellom arbeidsgivere og arbeidstakere til bedriftenes fordel blir det bare økende problemer, som gjør det vanskeligere også å sikre aktivitet for de flyktninger som trenger aktivitet for det midlertidige oppholdet. Den nordiske modellen med balanserte maktforhold mellom arbeidsgivere og arbeidstakere, mellom produsent og handel, er under veldig press, og den kan over tid bare sikres når folkevalgte kan korrigere og styre kapitalkreftene over landegrensene og ha kontroll på arbeidskraftbevegelsene over landegrensene, med unntak av de nordiske land, hvor vi har likeverdige forhold og det dermed ikke er noe problem.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-11-10:
Det er viktig å ha drømmer – det er viktig å ha drømmer om et bedre liv. Men når representanten Svein Roald Hansen kommer inn på poenget eksperiment uten forbilde, må en jo ta med hele historien. For det som er det katastrofale, det som er det fatale, er at en kjører videre med en felles euro uten et finansdepartement. Det vet en ut fra historiske erfaringer ikke går over tid, for i et stort territorium, som EU er, er det ulike økonomiske situasjoner, og da må en ha et folkestyre som kan korrigere ubalanser. Det heter et finansdepartement. Sånn er det i USA, sånn er det i alle land. Det er et kjempeproblem, som ikke minst Europabevegelsens tidligere leder sjølsagt er enig i, for det er jo derfor en har argumentet om Europas forente stater. Da jeg ba om ordet, var det på grunn av Bakke-Jensen, som sa at fisk eller poteter er for lite. Det er jeg rimelig enig i – det er for smått. Men det som er stort, er det grønne skiftet, og det som er viktig, er at begrepet «det grønne skiftet», som er abstrakt, snart må bli konkret. Hvis ikke det grønne skiftet skal innebære de fornybare naturressursene som en har i havet og på land, som har sin basis i fotosyntesen, og at alle som arbeider i den verdikjeden til havs og til lands, får en bedre lønnsomhet, tilrettelagt av nye rammebetingelser, får vi ikke til noe grønt skifte i de bransjene i hvert fall. Det foreligger forslag i Stortinget om å etablere et grønt investeringsselskap som kan sikre kommersialisering av nye produkter med basis i disse fornybare ressursene, som er enorme, og det er veldig spennende å se hvordan det går. Men dette er en stor og viktig diskusjon, som dreier seg om noe langt mer enn fisk eller poteter. Når det så gjelder dagens jordbrukspolitikk, viser ikke den noe tegn til det grønne skiftet. Det er en radikal endring i norsk jordbruk basert på at det er 6 pst. produktivitetsvekst innenfor arbeidsforbruket per år, uten realinntektsøkning, og det er det svake tollvernet som gjør at en ikke kan ta ut de prisene som en trenger i markedet, noe som gjør at nettopp de bedriftene som Bakke-Jensen her snakker om er framtida i norsk jordbruk, aldri har vært mer avhengige av statstilskudd. Så dagens politikk fører til at Høyre produserer jordbruksbedrifter som blir mer og mer avhengige av statstilskudd, noe som ikke er bærekraftig.
Anders B. Werp (Høyre), 2015-11-10:
Statsråden har gitt en god redegjørelse for viktige saker i samarbeidet mellom Norge og Europa. Det er et samarbeid bygget på felles interesser og felles mål. Resultatene er gode. Samtidig legger ikke statsråden skjul på at det er mange utfordringer som må løses av Europa i fellesskap. Finanskrisen viser det. Flyktningsituasjonen viser det. Jeg takker for statsrådens optimistiske realisme i beskrivelsen av utviklingen i Europa. For de av oss som mener at samarbeid er bedre enn alenegang, er det godt at visjonen om fellesskapet i Europa holdes høyt. Det er den beste strategien for fred, velferd, trygghet og miljø i vår del av verden. Jeg vil berøre ett samarbeidsområde som har stor betydning, nemlig det utstrakte justissamarbeidet mellom Norge og Europa. Utviklingen viser mer organisert kriminalitet som blir mer avansert, grenseløs, brutal og kynisk. Dette er svært ressurskrevende både å avdekke, etterforske og straffeforfølge. Det er helt avgjørende at vi bekjemper denne kriminaliteten. Vi ser den tar nye former, den tilpasser seg nye kriminelle muligheter. Menneskehandel, menneskesmugling, narkotika, våpensmugling og cyberkriminalitet blir mer grenseløs. Arbeidslivskriminalitet er et annet eksempel. Den brer om seg. Samtidig blir flere bransjer berørt, og den angriper selve livsnerven i et lands økonomi, nemlig verdiskapingen. Alvoret forsterkes ytterligere av urovekkende trendanalyser som påpeker et økende samarbeid mellom organiserte kriminelle miljøer og terrororganisasjoner. Alt dette krever internasjonalt justissamarbeid. Vi deltar og bidrar til Europol, Eurojust og Frontex. Dette samarbeidet gir store gevinster tilbake til vår egen kriminalitetsbekjempelse. Vi må samarbeide mer, ikke mindre, på et bredt spekter: taktisk politiarbeid, etterretning, etterforskning og påtale. I tillegg må vi styrke arbeidet med å inndra økonomisk utbytte av kriminalitet og hindre mulighetene for hvitvasking. Europa gir det helt nødvendige bakteppet for dette samarbeidet. Skal vi lykkes i å bekjempe alvorlig og avansert kriminalitet her hjemme, er vi helt avhengige av et bredt, tillitsfullt og effektivt samarbeid med Europa. Vi må samarbeide tettere, og det legger regjeringen til rette for.
Hårek Elvenes (Høyre), 2015-11-10:
Europa står overfor den største flyktningkatastrofen siden annen verdenskrig. I 2014 kom det 250 000 illegale immigranter til Europa. I 2015 er det anslått å bli det mangedobbelte. Skal retten til å reise fritt i Europa opprettholdes, må Schengens yttergrense ivaretas på en forsvarlig måte. I så måte nærer jeg ingen bekymring for vår 196 km lange grense i nord, men jeg nærer en smule bekymring for grensepasseringspunktet på Storskog. Daglig får vi rapporter om et myndighetsapparat som er strukket til bristepunktet på Storskog. Derfor er det viktig at vi nå er til stede med de ressursene som kreves for at man skal kunne håndtere situasjonen der på en god måte. Migrasjonsstrømmen er en humanitær utfordring, men det er like mye en sikkerhetsutfordring. Det fikk vi tydelig presisert da justiskomiteen var på besøk hos Europol i Brüssel. Jeg merket meg at ministeren sa at skal muligheten til å reise fritt i Europa kunne opprettholdes, må flere land i Europa ta ansvar for at Schengen-samarbeidet fungerer. Der ligger utfordringen – så enkelt og så vanskelig. Siden 2006 har vi sett at det har vært en formidabel økning i den grenseoverskridende, organiserte kriminaliteten. Det er et uttrykk for de ulempene som også følger med muligheten til å kunne reise fritt i Europa. I erkjennelsen av at disse problemene ikke kan løses idet de banker på nasjonalstatens grenser, at man må gjøre noe før det, har Norge faktisk satt i gang to bistandsprogram, som skal trappes opp til 200 mill. kr – ett knyttet til organisert kriminalitet og ett knyttet til radikalisering og voldelig ekstremisme. Regjeringen går også inn for å styrke tilstedeværelsen i Middelhavet ved å øke bevilgningen til det formålet med 10 mill. kr i statsbudsjettet for 2016. Situasjonen som vi nå står overfor, er en varslet katastrofe. Det går tydelig fram hvis man tar fram Frontex’ risikoanalyse for fjoråret. Der beskrives veldig mye av det som vi nå er vitne til – som de sa kom til å skje.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Det er stor enighet om denne saken, og det er veldig bra. Derfor er det ikke nødvendig å utbrodere det i veldig stor grad, annet enn å si at norsk deltagelse i europeisk infrastruktur er viktig for engasjementet vårt i europeisk forskning, og ikke minst for vår mulighet til å ta aktivt del i Horisont 2020. Vi vet også at i omstillingstider og i et Europa preget av økonomisk krise prioriteres forskningsinfrastruktur allikevel, både på nasjonalt og europeisk nivå. Så vil jeg legge til at vi er i startfasen med arbeidet for å etablere to ERIC-er i Norge. Dette er CESSDA – et samarbeid om samfunnsvitenskapelige datatjenester som har startet opp i Bergen – og ECCSEL, som er et samarbeid om forskning på karbonfangst og -lagring. ECCSEL-prosjektet har Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet og SINTEF som norske deltagere og vil bli lagt til Trondheim. De to ERIC-konsortiene planlegges etablert i løpet av 2016. Dette lovvedtaket er etter min mening et lite, men likevel viktig, skritt for økt norsk deltagelse i det europeiske forskningssamarbeidet.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Som jeg også sa i innlegget mitt: Er dette tilstrekkelig? Nei. Man behøver ikke se på langtidseffektene av dette. Hvis man ser på f.eks. nasjonale prøver i 8. klasse og leseferdighetene der, i lys av f.eks. asylsituasjonen i Norge nå, ser man: Av barn som selv innvandret til Norge, ligger over halvparten på kritisk lavt nivå i lesing i 8. klasse. Så kan man si at noen av dem har kanskje kommet til Norge sent. Ja vel, la oss da se på barn som er født i Norge, men som har minoritetsbakgrunn. Blant dem er det over 40 pst. Blant norsk-norske barn, altså barn med majoritetsbakgrunn, er tallet noe over 20 pst. Kommer vi til å klare å løse dette på 1-2-3 med de tiltakene jeg har skissert? Nei, det gjør vi ikke. Derfor kommer regjeringen, med god støtte fra samarbeidspartiene på Stortinget, til å jobbe mer med flere tiltak også for tidlig innsats. Jeg deler Arbeiderpartiets intensjon, nemlig at flere kommuner må gjøre mer. Jeg er nok litt skeptisk til om akkurat den måten det er lagt opp på her, er den riktige.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
La meg først bare si at selv om jeg deler Arbeiderpartiets intensjon, er det Arbeiderpartiet ber om, en plan. Jeg mener at vi isteden skal la tidlig innsats gjennomsyre alle sakene vi legger frem. Jeg har også redegjort for i innlegget mitt hvordan både regjeringen og samarbeidspartiene hele tiden tenker tidlig innsats i det vi legger frem. Jeg mener at det allikevel – selv med disse tiltakene – kan være grunn til å stille spørsmålet: Hvorfor går elever igjennom år i norsk skole uten at de får den undervisningen de skal ha for å lære seg å lese og skrive skikkelig? Mener jeg og tror jeg at vi kommer til å avskaffe dette neste år eller året etter, med lese- og skrivestrategien vår? Nei. Jeg er heller ikke fremmed for at vi kan diskutere om vi skal stille større krav til kommunene og ha bedre oppfølging. Jeg har tidligere også varslet at jeg mener vi skal se på hele det statlige støtteapparatet – for å se om vi bruker for mye tid på skoler som er gode, og burde bruke mer tid på de skolene som trenger ekstrahjelp.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Nå skal jeg gi et svar som jeg er helt sikker på at representanten Knag Fylkesnes vil sette pris på, nemlig at det skal vi finne ut, gjennom systematisk forskning på hvordan økte lærerressurser kan brukes på en måte som gir elevene best undervisning, altså mer kunnskap igjen. Så har vi flere ganger tidligere hatt diskusjonen om hvorvidt høyere lærertetthet i seg selv er utslagsgivende. Jeg vil nok si at det aller viktigste er hvordan man bruker økte lærerressurser. Bruker man det f.eks. på å ha to elever færre i alle klasser i snitt, eller bruker man det på å sette inn ekstra undervisning og ekstra oppfølging og støtte til de elevene som trenger det aller mest? SV har valgt den ene løsningen, for SV har valgt å være aller mest opptatt av hvor store klassene er i snitt. Jeg mener at det aller viktigste hvis man skal sette inn ekstra ressurser, er å bruke dem på de elevene som trenger det aller mest.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Pappa, som for øvrig heter Carl Magne Isaksen, har mange meninger. Det er helt riktig at min far, ungdomsskolelæreren, mener at vi også trenger flere lærere, og at mindre klasser er viktig. Men heldigvis er jeg gammel nok til å bestemme selv, så jeg behøver ikke lenger å gjøre alt foreldrene mine sier. Det er mange interessante innfallsvinkler i denne diskusjonen, og som Kristelig Folkeparti flere ganger har påpekt, er det også ting som tyder på at hvis vi setter inn lærerressurser tidlig, kan det ha en effekt for de aller svakeste elevene. Men paradokset her er jo at det er ikke sånn at vi ser at i de kommunene og på de skolene som har minst klasser, lærer elevene mest. Snarere tvert imot ser vi at de skolene og de kommunene som sliter mest med skoleresultatene sine, gjerne også er de som har minst klasser. Jeg skal ikke her nevne fylker ved navn, men gå gjennom fylkene i Norge og se på hvilke fylker, hvilke kommuner, det er som har flest elever under kritisk grense i lesing, i skriving og i matematikk. Det er ikke de store bykommunene, som har størst klasser.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Mitt budskap er vel egentlig det samme som jeg synes Arbeiderpartiet i og for seg også formulerer ganske godt i representantforslaget sitt, nemlig at systematikken er viktigere enn antallet. Det å tilføre ressurser er i seg selv ingen garanti for at alle disse elevene blir fanget opp. Hvis det var slik, burde jo det landet i verden som bruker mest penger på skole, også klart å fange opp aller flest elever. Hvis det var slik at vi bare kunne tilføre mer ressurser, og med det fange opp alle disse elevene, burde det være slik at de kommunene i Norge som bruker mest penger per elev, også har færrest under kritisk grense i lesing og skriving. Er det slik? Nei, det er det ikke. Så betyr ikke det at det ikke kan være en god idé å tilføre ressurser til skolen. Det gjør vi. Vi tilfører også penger til f.eks. å frikjøpe læreren for å bruke mer tid på f.eks. begynneropplæring innenfor matematikk og regning. Vi har sammen med Kristelig Folkeparti tilført flere penger til lærerstillinger i skolen. Alt dette er en god idé, men troen på at hvis man bare tilfører ressursene, så vil resultatene følge – det stemmer ikke.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Nå satt jo ikke representanten Knag Fylkesnes på Stortinget den gangen. Det gjorde ikke jeg heller. Men SV og Høyre var den gangen enige om at man ikke skulle ha et fast klassedelingstall. Det er mulig SV har gått bort fra det, men det var altså SVs stemmer som sikret Kristin Clemet og Bondevik II-regjeringen flertall for det. Og så må jeg bare stille spørsmål ved det grunnleggende premisset her, for hvis man har 19 elever, andreklassinger, i en klasse i dag – SV vil ha 15 som maksgrense – skal vi da mene at det er greit at elevene ikke får med seg det de skal, at de ikke får ekstra oppfølging hvis de ligger kritisk lavt på kartleggingsprøvene i lesing f.eks.? Er det sånn da at vi skal sitte og vente til vi har 15 elever per klasse i snitt? Grunnen til at ikke flere av disse elevene plukkes opp, er at for mange kommuner rett og slett ikke har et godt nok system for det. Lærerne sier helt sikkert fra. Lærerne vet jo hvem det gjelder også. Men kommunene, skoleeierne, har ikke et godt nok system for det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Elevenes helse er helt avgjørende for å lære godt – både psykisk helse og fysisk helse. Jeg synes nettopp den virkelighetsbeskrivelsen som representanten gir, tyder på at man ikke burde starte med et forslag om en nasjonal ordning som skal omfatte alle. Snarere er det et veldig godt argument for at kommunene selv bør vurdere om de har skoler i, la oss kalle det, belastede områder – hvor de vet at veldig mange elever ikke får med seg mat hjemmefra, hvor de vet at det kanskje er lite kunnskap om godt kosthold blant foreldrene – og om de der skal sette inn en forsterket innsats. Det vil jeg være veldig for. Jeg synes representanten Knag Fylkesnes ga et godt eksempel fra en skole i Asker, var det vel. Meg bekjent er den kommunen fremdeles borgerlig styrt, for å si det forsiktig. Det er den innfallsvinkelen jeg mener er best. Så må staten ha et støtteapparat og støtteordninger for dette og bidra til at gode eksempler spres. Men jeg mener ikke en nasjonal ordning for alle er riktig løsning.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Evaluering av skolefruktordningen viser at elevene spiste mer frukt, og det er bra. Jeg holdt på å si: Det skulle bare mangle når man brukte så mange titalls millioner, ja over hundre millioner kroner på å gi elevene gratis frukt. Så er spørsmålet: Hva er den viktigste prioriteringen i skolen? Jeg mener at det er ikke slik at skolene har lagt bort eller burde legge bort skolemat og god fysisk og psykisk helse. Men jeg mener at det er enda viktigere at man har styrket skolehelsetjenesten, at vi styrker helsestasjonene rundt i kommunene, at vi gir kommunene midler til flere helsesøsterstillinger. Jeg mener det er enda viktigere at vi prioriterer lese- og skrivearbeid, særlig med tidlig innsats, at vi prioriterer å få realfagsresultatene opp, at vi prioriterer videreutdanning av lærere. Det har også vært denne regjeringens hovedprioriteringer. Vi var mer opptatt av det enn av å ha en skolefruktordning. Der var vi uenig med det rød-grønne flertallet, og det er det vel bare å konstatere, rett og slett.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Det er i hvert fall ikke en teologisk begrunnelse. Dette er jo heller ikke manna fra himmelen, dette er jo ting det må betales for. Så jeg tror rett og slett begrunnelsen er mer praktisk. Av og til omtaler SV det at noe har en økonomisk begrunnelse, som om det var det aller verste i hele verden at man måtte prioritere i politikken. Vi så litt mindre av det etter at det var åtte år med rød-grønn regjering, hvor det for øvrig ikke var noen skattelettelser. Da kunne man tilsynelatende innført skolemat 13 ganger eller 26 ganger eller hva det nå skulle være, uten at det dermed kom skolemat av den grunn. Men begrunnelsen er rett og slett at jeg mener andre satsinger er viktigere i skolen. Så mener jeg at vi kan få både bedre folkehelse og bedre kosthold igjen med enklere og rimeligere virkemidler enn å ha et skattefinansiert måltid til alle. Når det er sagt, mener jeg at den aller viktigste begrunnelsen for fysisk aktivitet i skolen ikke først og fremst er folkehelse, men at det er sunt for elevene å bevege seg i løpet av skoledagen, for da lærer de mer.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Jeg er ikke så veldig god på det – som man kanskje hører – men jeg prøver så godt jeg kan ikke å snakke for mye om hva som foregikk i de foregående årene, under den forrige regjeringen. Det er litt paradoksalt når Sosialistisk Venstreparti kritiserer regjeringen for ikke å prioritere noe vi aldri lovet å prioritere. For øvrig mener jeg at reduksjonen av formuesskatten er fornuftig for norsk eierskap. Arbeidsplasser er også viktig for både folk som har barn i skolen, og andre. I løpet av de foregående åtte årene var det ikke noe kutt i formuesskatten, for å si det forsiktig. Da var det snarere en skjerping av beskatningen av norske eiere som eier norske arbeidsplasser og norske bedrifter. Hva kom ut av det? Da hadde man jo åtte år hvor man kunne prioritert dette, hvis det var så himla viktig. SV hadde gått til valg på å love et varmt måltid til alle barn i skolen. Det som kom ut av det, var en banan. Den var kanskje til og med kald i stedet for romtemperert, som er slik den skal være når den er aller best. Så at vi ikke prioriterer noe som vi ikke lovet å prioritere, synes jeg det er pussig å få kritikk for.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Den viktigste begrunnelsen for å fjerne frukt- og grøntordningen var at jeg mente at andre prioriteringer i skolen var viktigere. Det er ingenting som tyder på at det var en stor helsemessig gevinst av frukt- og grøntordningen. Den kostet ganske mye penger, og jeg mener at de pengene heller burde brukes – som vi har gjort – på lærere, skole, innhold og kunnskap. Det var det aller viktigste. Vi har fortsatt virkemidler for å gi barna grønt, frukt og melk. Skoler og kommuner som mener at dette er viktig – og dette mener jeg at kommunene burde vurdere som en del av en helhetlig skolepolitikk – har mulighet til å prioritere det. Nettopp det at kommuner gjør det – jeg har selv besøkt mange skoler som har innført f.eks. et lite frokostmåltid noen ganger i uken – viser at det fungerer greit. Jeg mener vi kan gjøre enda mer ved å spre gode eksempler og tilrettelegge og bruke statens virkemidler godt nok, men å bruke 1,7 mrd. kr på brød til alle norske elever mener jeg er gal prioritering.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Det er klart at det er sunt å spise frukt. Det er ikke noen tvil om det, men hvis man er aller mest opptatt av hva elevene lærer på skolen og kunnskapen på skolen, mener jeg det finnes bedre bruk av 150 mill. kr eller noe sånt – jeg husker ikke det nøyaktige tallet – enn å bruke det på frukt. Jeg mener også at en annen ting som setter denne diskusjonen litt i relieff, er situasjonen vi er inne i nå med flyktninger og asylsøkere. I lys av denne situasjonen, hvor vi vet at vi kommer til å måtte prioritere hver eneste krone på statsbudsjettet beinhardt – for vi skal ha velferd, vi skal ha omstilling for nye arbeidsplasser, og vi skal klare å satse på utdanning og kunnskap – mener jeg i hvert fall at en ny, stor nasjonal satsing til flere milliarder kroner på dette, som har, for å si det forsiktig, en tvilsom direkte læringseffekt, er gal vei å gå.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Takk for debatten. Jeg skal prøve å si et par ord om de direkte utfordringene jeg har fått. Jeg vil bare først si at hvis det er sånn at kun de partiene som er for en nasjonal ordning med skolemåltid til alle, har elever høyt oppe på sin prioriteringsliste, er det vel nesten bare SV og Senterpartiet som har det, så jeg synes det er en litt merkelig test, for å si det forsiktig. Mitt poeng er rett og slett at noen ordninger i Norge er det en styrke at er universelle og gjelder for alle. Når det gjelder andre ordninger, mener jeg det er mer fornuftig å tenke: Hvem er det som trenger det mest, og hvordan kan man innrette politikken slik at de får det? Med andre ord mener jeg det er en stor forskjell på – det er kanskje et litt kunstig skille, men allikevel – en skole i et ressurssterkt, hvis vi skal bruke det ordet, nabolag hvor man må kunne anta, og se i praksis, at foreldrene både er opptatt av sunt kosthold, barna har med seg matpakke, og de er godt opplyst om det – det er ikke noe mangel på helsetrender i mange nabolag, for å si det forsiktig, noen ganger kan det til og med ta litt overhånd – og en skole i et nabolag hvor man kanskje ikke kan anta at foreldrene har den samme kunnskapen, ikke kan anta at foreldrene har den samme tradisjonen for å sende med barna matpakke, etc. Da mener jeg at det er den sistnevnte skolen vi må adressere, det er der utfordringen ligger. Og den beste måten å gjøre det på er gjennom å ha et statlig virkemiddelapparat, som vi har, dele gode eksempler, som vi skal gjøre mer av, ha veiledninger, som vi også skal ha mer av, men samtidig la kommunene ta den prioriteringen. Så har Marianne Aasen et veldig godt spørsmål. Jeg mener, i likhet med helseministeren, og regjeringen mener at barna skal ha 20 minutters matpause, minst. Det er et minstemål. Så er spørsmålet: Burde det være et absolutt krav, eller burde det være en veiledende retningslinje, som det er nå? Der mener jeg at i denne saken, som i alle andre, må vi huske på hva vi ofte diskuterer ellers, og det er: Er det slik at summen av gode intensjoner i skolen er blitt så stor at skolene, lærerne og ofte også kommunene ikke reelt sett har noe lokalt handlingsrom? Kan vi som storting med trygghet anta at også lokale skoler og rektorer og lærere på skolen er interessert i at barna skal ha god tid til å spise maten sin, at vi kan oppmuntre til det, at vi kan være tydelige på hva som er anbefalte råd, men at vi ikke dermed behøver å forskriftsfeste det eller gjøre det til en absolutt regel for alle? Den avveiningen er i hvert fall for meg ganske tydelig. Jeg avviser på ingen måte diskusjonen, men vi må huske på at det da i realiteten er en avveining vi må gjøre mellom mer sentral kontroll og lokal tillit.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Staten gir, som det har vært sagt i dag, støtte til syv uavhengige stiftelser som driver med dokumentasjon, forskning og formidling innenfor områdene demokrati, fred, menneskerettigheter, fangehistorie og folkemord. Det er dem vi med en fellesbetegnelse kaller freds- og menneskerettighetssentrene, og de befinner seg rundt om i landet og jobber med litt forskjellige problemstillinger, litt forskjellige områder og på litt forskjellige måter. Jeg skal ikke gå inn i beskrivelser av det. Jeg er veldig enig i det som har blitt understreket av flere her, nemlig at vi må legge til grunn at disse sentrene er uavhengige stiftelser. Sentrene er også svært ulike. De er ulike i størrelse, i regional tilknytning, i organisering og når det gjelder arbeidsområder og arbeidsmetoder. Mange av dem arbeider f.eks. med utgangspunkt i annen verdenskrig-historie og kanskje norsk krigs- og fangehistorie knyttet til dette. For eksempel formidler Narviksenteret ut fra nordnorsk krigs- og okkupasjonshistorie viktige fortellinger. I Kristiansand har vi Stiftelsen Arkivet, som holder til i et hus hvor Gestapo hadde hovedkvarter på Sørlandet, etc. Andre er freds- og menneskerettighetssentre. Mange sentre jobber også med å dokumentere og ivareta arkiver og samlinger og driver med andre oppgaver som grenser opp mot museumsvirksomhet. Dette foregår ofte i samarbeid med organisasjoner og andre lokale og regionale museer og bidrar til å holde vesentlig informasjon tilgjengelig for allmennheten. Samtidig er det faste tilskuddet til sentrene i liten grad rettet inn mot det arbeidet sentrene gjør på dette området, og det ville krevd et mer omfattende byråkratisk apparat med nødvendig fagkunnskap som kunne gjort kvalitetsvurderinger av sentrenes museumsarbeid for å få det til. Dagens tilskudd er i hovedsak knyttet til sentrenes formidling av demokratiske verdier og holdninger til barn og unge, i tillegg til innsatsen for å styrke fredsarbeid og mellommenneskelig forståelse. For at sentrene skal få beholde sin autonomi, og for at de skal kunne velge selv hvordan de vil arbeide, mener jeg det er klokt at vi holder fast ved dagens ubyråkratiske ordning. Det kan likevel være verdt å se nærmere på om sentrene i større grad enn før kan komme sammen, lære av hverandre og bli bevisst den felles rollen de har i arbeidet opp mot barn og unge. Det statlige tilskuddet til stiftelsene har vært svært stabilt, og flere sentre har fått økning de siste årene. Komiteen ber om at vi utarbeider en strategi for statens innsats hva gjelder freds-, dokumentasjons- og formidlingsarbeidet disse sentrene gjør. Regjeringen er opptatt av å benytte de ressursene som er i frivillig sektor, og med bakgrunn i det gode samarbeidet vi gjennom mange år har hatt med disse sentrene, er det en oppgave jeg ser frem til – selvfølgelig da med utgangspunkt i at dette er selvstendige stiftelser, og at man må finne en god balansegang opp mot det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Irland er et godt eksempel, men jeg synes ofte at et enda mer illustrerende eksempel er USA. Alle har hørt fra filmer om sånne «high school drop-outs» og ser for seg at det er et stort problem. I USA er det også omtrent ni av ti som gjennomfører high school, som er tilsvarende vår videregående skole. Og når vi har en gjennomføring på rundt 70 pst., er det all grunn til bekymring. Når det gjelder dette med meldedatoer og stykkpris: Disse meldedatoene er der først og fremst som et styringsvirkemiddel for det offentlige rett og slett for å finne ut hvor mange elever man har. Så kan det fungere begge veier når det gjelder stykkpris, for det er klart at hvis man ikke har noen stykkpriselementer, vil det være sånn at man får den samme pengesummen, uavhengig av hvor mange elever man har, altså kan det svekke oppmuntringen til å jobbe med å få ned frafallet. Hvis man har en veldig sterk stykkpris kombinert med meldedatoer, kan det kanskje svekke incentivet til å melde fra. Jeg sa i en debatt med representanten Bøhler tidligere at det var verdt å se på dette. Det synes jeg fortsatt at vi skal gjøre. Nå tror jeg ikke problemet er meldedatoen som sådan. Problemet er eventuelt et annet regelverk som gjør at i det øyeblikket du slutter på skolen, så skjer det ikke noe med en gang, og det er da ikke et godt nok system for at skolen enten melder fra til andre deler av kommunen eller at man har et system for raskt å følge opp den eleven som melder fra. Igjen tror jeg det er verdt også å si her at den enkleste måten å gjøre dette på, er at kommunene jobber bedre med det. Mange kommuner har veldig gode erfaringer med å etablere tverrfaglige team rundt den enkelte bruker, hvor de samler f.eks. barnevern, primærhelsetjenesten, skole og Nav og lager pakker for den enkelte. Jeg har stor tro på det, også fordi jeg tror at for en person som dropper ut av videregående skole, er det langt fra gitt, snarere tvert imot, at et Nav-tiltak er det beste. Det beste er at den personen får støtte til å komme seg tilbake på skolen, og så eventuelt annen type støtte som vedkommende trenger.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Først takk igjen til representanten Bøhler som tar opp et viktig tema. Så vil jeg nevne at i Larvik er det en videregående skole – som for øvrig vant Dronning Sonjas skolepris – som har gjort nettopp det, som så at de fikk veldig mange elever fra ungdomsskolen som reelt sett ikke hadde fått med seg noe av det som skjedde på ungdomsskolen. Det var veldig ofte fordi de ikke var der, fordi de kom fra et annet land under ungdomsskoleløpet. Man har uansett rett til videregående skole når man har gjennomført ungdomsskole eller grunnskole i Norge, uansett hvor lenge man har gått der. De ga ungdomsskoleundervisning i samarbeid med fylket og kommunen på denne videregående skolen. Det var et forsøk, og de måtte søke Utdanningsdirektoratet nærmest hvert eneste år om å få det videreført. Utdanningsdirektoratet var skeptisk fordi dette var mot lover og regler. Hva gjør vi da? Jo, vi endrer lover og regler. Dette blir nå lov, og ikke bare lov, det blir også oppmuntret til det. Det kan godt hende dette også er relevant for skolen som Bøhler snakker om. Send gjerne et skriftlig spørsmål om det, hvis det er interessant å utforske nærmere. Så vet vi at det aller viktigste for å gjøre noe med frafallet i videregående skole egentlig er to store ting. Det ene er det faglige grunnlaget man har fra ungdomsskolen – det er helt avgjørende. Vi vet også at en annen stor frafallsdriver er psykiske helseproblemer i kombinasjon med at man ikke får f.eks. lærlingplass. Det er disse knekkpunktene i utdanningsløpet som er det største problemet. Derfor er f.eks. helsesøstertjenesten viktig, helsestasjonen er viktig, og det er selvfølgelig også viktig med kunnskapsnivået i skolen. Jeg skal avslutte debatten. Med fare for å dra opp temperaturen en gang til er det bare én ting, som jeg ikke vil si jeg ble irritert over, men som jeg har behov for å understreke. Det er at Senterpartiet flere ganger i denne salen sier at regjeringen ikke følger opp yrkesfagløftet. Så er man aldri konkret. Da lurer jeg for det første på – dette kan også gjerne sendes som et spørsmål: Hvilken del av yrkesfagløftet er det de savner oppfølging på? For ikke bare følger vi opp alt, vi forsterker det. Vi har akkurat nå lansert et yrkesfaglærerløft, en stipendordning for å rekruttere flere yrkesfaglærere. I fjor lanserte flertallspartiene stipendordning for å få kvalifisere ikke-lærerkvalifiserte i skolen, ved mer tilrettelegging for lærlinger som har dårlig utgangspunkt, ved å innføre en forsterket lærlingklausul. Vi innfører en full gjennomgang av alle programmer og linjer på videregående skoler for yrkesfag for å sikre at de er tilpasset arbeidslivets behov, vi har endret timetallsreglene sånn at det skal være enkelt for alle fylker å ha vekslingsmodell og bruke det, vi har økt lærlingtilskuddet som sto stille år etter år, nå er det økt i budsjett etter budsjett, og vi har varslet at vi skal kutte hullet mellom ungdomsrett og voksenrett – for å nevne noe.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2015-11-10:
Jeg føler behov for bare å kommentere replikkordskiftet mellom statsråden og representanten Knag Fylkesnes. Det ble der en diskusjon om å gjeninnføre klassedelingstallet, men jeg tror ingen har tatt til orde for å gjeninnføre klassedelingstallet som det var. Kristelig Folkeparti har ikke foreslått det. Det vi har foreslått, er en nasjonal norm for maks gjennomsnittlig gruppestørrelse på skolenivå, og det er ikke det samme. For vi vet at bare å øke lærertettheten, bare å redusere gruppestørrelsen, har ikke nødvendigvis effekt i seg selv. Det vi trenger, er en fleksibilitet på skolen til å kunne sette inn innsatsen der det trengs. For å kunne få til det er vi avhengig av nok lærerressurser, og derfor trenger vi en norm for ressurstildeling til skolen. Jeg er veldig spent på hva Arbeiderpartiet, som er forslagsstiller i denne saken, egentlig mener om det. Til slutt må jeg si at jeg er enig med statsråden i at det vi trenger nå, ikke først og fremst er en plan. Det vi trenger, er en bevissthet og en vilje til å satse, for jeg tror vi egentlig vet hva det er som fungerer.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2015-11-10:
Denne saken handler om et representantforslag om at Stortinget ber regjeringen utarbeide en systematisk og langsiktig nasjonal plan for freds- og menneskerettighetssentrene i hele Norge. Jeg vil som saksordfører få takke komiteen for et godt samarbeid i denne saken og også få takke forslagsstillerne for å sette et viktig tema på dagsordenen. Så er jeg glad for at komiteen i denne saken har kommet fram til en felles enighet, og at vi fremmer en enstemmig innstilling overfor Stortinget. Det er etablert freds- og menneskerettighetssentre i flere deler av landet. I tillegg til sentre og museer som er drevet av offentlige myndigheter, er det etablert sentre som er eiet og drevet av private organisasjoner. Disse sentrene er organisert som private stiftelser og arbeider på ulike måter med dokumentasjon, forskning og formidling innenfor områdene demokrati, fred, menneskerettigheter, fangehistorier og folkemord. I dag mottar sju slike sentre støtte fra Kunnskapsdepartementet. Sentrene har ulike geografiske nedslagsfelt, og de har ulik profil. Men de har det til felles at de er viktige læringsarenaer og viktige aktører innenfor forskning, dokumentasjon og formidling av norsk krigshistorie. Det er viktig at disse sentrene får forutsigbare og gode økonomiske rammevilkår rundt sin virksomhet. Samtidig er det viktig at stiftelsene får beholde sin autonomi, og at de også i framtiden får stå fritt til å velge arbeidsmetoder og arbeidsform ut fra egne særtrekk og lokale og regionale forhold der de er lokalisert. En langsiktig, nasjonal plan for disse sentrene vil kunne representere en sterkere grad av statlig styring som verken vil være ønskelig eller mulig å følge opp fordi staten ikke har styringsrett overfor private stiftelser. Men staten har likevel et overordnet ansvar for politikken knyttet til freds-, dokumentasjons- og formidlingsarbeidet, og komiteen peker i sin innstilling på at stiftelsene som i dag mottar støtte, naturlig bør inngå som en vesentlig del av dette arbeidet. Komiteen mener det kan være behov for en langsiktig strategi for statens innsats på dette området og retningslinjer for statens finansielle bidrag til stiftelsene som arbeider innenfor dette feltet. På denne bakgrunn fremmer en samlet komité et forslag om at Stortinget ber regjeringen utarbeide en strategi for statens innsats hva gjelder freds-, dokumentasjons- og formidlingsarbeidet samt retningslinjer for statens finansielle bidrag til stiftelsene som arbeider med dette og mottar støtte. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Arbeiderpartiet mener at det ikke er greit at elever går gjennom grunnskolen uten at de lærer seg å lese, skrive og regne skikkelig. Derfor er vi helt enig. Vi er for de foreslåtte satsingene på barnehage, etter- og videreutdanning, realfagstrategier og lese- og skrivestrategier. Men vi mener at det ikke er nok. Vi vil ha bedre oppfølging og ekstra ressurser til dem som henger etter. Vi ville hatt 3 mrd. kr mer til kommunene enn det regjeringen foreslo, slik at de kunne ansette flere lærere, i tillegg til 1 mrd. kr til tidlig innsats i løpet av perioden. Mener statsråden at det han til nå har foreslått, er tilstrekkelig for at skolebarn skal knekke lesekoden etter 2. årstrinn, eller er det kanskje slik at statsråden ikke deler det målet?
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Statsråden nevnte i sitt innlegg, og for så vidt også nå, at han ikke ville stemt for Arbeiderpartiets forslag, men ser for seg flere nye tiltak i framtiden fordi – det var tydelig i hans replikksvar til meg nå – det som til nå er foreslått, ikke er tilstrekkelig. Hvilke nye tiltak tenker statsråden på?
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Jeg hadde ikke ventet at representanten Knag Fylkesnes og statsråden skulle bli enige om lærertetthet, men jeg hadde håpet at vi kunne blitt enige om det forslaget som Arbeiderpartiet har fremmet. For det som vårt forslag egentlig handler om, er å sørge for at noe skjer, noe som vi vet funker, men som det viser seg er litt vrient å få til der ute. Vi som storting må ta et overordnet ansvar for å sørge for at kommunene har de nødvendige verktøyene og systemene som statsråden snakker om, og ikke minst ressursene som trengs for å ta nødvendige grep. Vi ønsker en praksis som tetter noen av de hullene som finnes i dag, systemer som sikrer elevenes læring, et signal fra denne sal om at det ikke er greit at en elev går gjennom hele grunnskolen uten å tilegne seg de grunnleggende ferdighetene. Lovendringene er på mange måter gjort, men vi ser jo av all statistikk at det ikke er nok. Vi må sørge for at de endringene faktisk skjer. For mange ressurser brukes på brannslokking på slutten framfor forebygging i starten. Det vi ber om, er at det blir lagt fram en helhetlig sak der man går igjennom nettopp disse tingene, der målet er å sikre at vi gjør det vi kan for at skolebarna skal lære seg å lese og skrive innen utgangen av 2. klasse, der vi bruker resultatene fra kartleggingsprøvene på 2. årstrinn, der vi bruker resultatene fra de prøvene som identifiserer de elevene som trenger oppfølging. Vi vet at på de prøvene er det om lag 20 pst. av alle elevene som trenger den ekstra oppfølgingen. Vi må sørge for at de får det. Ansvaret for den oppfølgingen blir ofte lagt til den enkelte lærer, uten at læreren får tilført ekstra ressurser eller mer spesialisert kompetanse. Det er det det handler om. Vi vil ha økt satsing på tidlig innsats, få bedre oppfølging av barn som sliter. Det er Arbeiderpartiets hensikt med forslagene – så enkelt og så vanskelig. Det handler om å gi lærerne bedre muligheter til å hjelpe barna med å nå sine mål. Det får være grenser for hvor vanskelig noen i denne sal forsøker å gjøre dette.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2015-11-10:
Fremskrittspartiet mener at kunnskapsformidling er et av de viktigste verktøyene som finnes i arbeidet for økt toleranse, respekt og menneskerettigheter. Dette arbeidet tror vi blir viktigere og viktigere framover. Man må erkjenne at generasjonene av personer med egen erfaring fra krigsokkupasjonen i Norge fra 1940 til 1945 tynnes ut. Dette stiller både nasjonale myndigheter og sivilsamfunnet overfor et vesentlig ansvar for at kommende generasjoner får mulighet til å bli kjent med denne viktige delen av Norges historie. Spesielt i disse dager er det viktig å satse på kunnskapsformidling om krigstiden, om rasisme og holocaust, om menneskerettighetsbrudd og om vår felles historie. Både i Norge og i Europa ser vi tendenser til økende antisemittisme og oppslutning om ekstreme bevegelser. Det å utbre kunnskap om de historiske erfaringene man har med totalitære ideologier og ekstremt tankegods, er et av de viktigste verktøyene vi har i kampen mot intoleranse og antisemittisme. Her spiller de ulike nasjonale sentrene en nøkkelrolle. Vi i Fremskrittspartiet er derfor glade for at Arbeiderpartiet gjennom sitt forslag løfter disse sentrenes rolle. Prinsipielt vil Fremskrittspartiet legge til grunn at sentrene det er snakk om, er frie og uavhengige. Samtidig deler vi forslagets ønske om å sikre mer forutsigbarhet og en klar arbeidsfordeling for freds- og menneskerettighetssentrene. Vi opplever at det er grunnlag for å vurdere hvordan ressursene fordeles mellom sentrene for å sikre både forutsigbarhet og likhet basert på definerte kriterier. En systematisk og langsiktig nasjonal plan bør primært ha en målsetting om at folk, og da særlig barn og unge, i hele landet har tilgang til et profesjonelt opplærings- og formidlingstilbud som omhandler de temaene forslaget nevner. For eksempel kan formidlingen foregå på samme måte som Den kulturelle skolesekken formidles på. I tillegg bør både bekjempelse av antisemittisme og ikke minst krigsseilerhistorien være relevante tema. Til det siste kan nevnes at Stiftelsen Arkivet nå arbeider med å etablere Norsk senter for krigsseilerhistorie. Krigsseilernes historie har fortsatt en altfor beskjeden og nedprioritert plass innenfor forskning og formidling av annen verdenskrigs historie, og Fremskrittspartiet håper at dette kan løftes fram. En nasjonal plan må etter Fremskrittspartiets mening bidra til å løfte fram kunnskap, sikre forutsigbarhet og utnytte de ulike sentrenes egenart. En nasjonal plan må ikke gripe inn i sentrenes selvstendige daglige virke, og den må heller ikke ekskludere opprettelse av eventuelle nye sentre andre steder i landet.
Ivar Odnes (Senterpartiet), 2015-11-10:
Det vil representanten Knag Fylkesnes gjera.