trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2006-10-24:
Det er slik at militære styrker er dyrere enn mange andre aktiviteter når man først setter dem inn, tilsynelatende. Men de er altså forutsetningen for at man faktisk kan komme inn med sivil hjelp. Det er jo den samme diskusjonen i spørsmålet om vi skal bidra i Darfur. Vi kommer altså ikke til å klare å få til trygghet rundt den sivile hjelpen i Darfur, som jeg skjønner at Regjeringen ivrer veldig sterkt for, uten at vi samtidig også har styrker som bidrar til at det blir en sikkerhetssituasjon der en får slutt på drapene, på voldtektene, på herjingen med mennesker som foregår. Det er det som må til, samtidig som man sørger for mat, utdannelse, infrastruktur og å bygge opp en utvikling. Å gjøre noe annet ville være å si at vi aksepterer at man skal tilbake til at kvinnene i Afghanistan skal inn under et Taliban-styre. Jeg synes ikke vi skal gjøre det, at vi igjen gjør Afghanistan til et område hvor de terroristene som driver med terrorhandlinger mot vestlige mål, faktisk får et nytt sikkert område å være i. Derfor må vi gjøre begge deler, og jeg har aldri før hørt fra regjeringspartiene at det var penger det stod på.
Erna Solberg (Høyre), 2006-10-24:
Etter min mening, og det hadde jeg oppfattet også var Regjeringens oppfatning, er Afghanistan vårt viktigste internasjonale engasjement. I tillegg er Afghanistan et av NATOs viktigste internasjonale engasjementer for tiden, og det er avgjørende for NATOs utvikling og for NATOs styrke i den pågående diskusjonen f.eks. i Europa om hvor tyngdepunktet skal ligge i forsvars- og sikkerhetspolitikken, at NATO også viser seg som en organisasjon som klarer å løse oppgavene. Derfor er det, når NATO så innstendig ber om ekstra hjelp, og vi har styrkene – det er noe helt annet når vi ikke har styrkene, hvis vi ikke har kapasitetene, men vi har styrkene – og vi sier nei ut fra en diffus helhetsvurdering, faktisk slik at det rokker ved hvordan NATO oppfatter Norge som en troverdig deltaker. Norge er mer avhengig av NATO – vi er mer avhengig av å bevise internt i NATO at vi deltar – enn mange av de landene som deltar utrolig mange andre steder i verden, og som samtidig er med på å bygge opp en europeisk sikkerhetsdimensjon som bidrar til at de får to føtter å stå på, mens vi fortsatt har én hovedfot å stå på.
Erna Solberg (Høyre), 2006-10-24:
Det er avhengig av hva slags argumenter de har brukt for hvorfor de har avslått. Noen gjør det fordi de er inne i en storstilt operasjon i Kongo, med store styrkebidrag, for å hjelpe på situasjonen der. Få land har konsentrert seg så sterkt om Afghanistan som Norge. Det er land som bidrar mer. Det er noen land som foreløpig har sagt nei. Og da blir spørsmålet: Hvordan tror Regjeringen at det at vi av innenrikspolitiske grunner har sagt nei når vi hadde styrker tilgjengelig, vil påvirke de andre landene som kanskje kunne ha deltatt, men som synes at vi deltar litt lite på verdensbasis ellers? Hvilken unnskyldning blir vårt svar for andre land. Men det grunnleggende spørsmål er: Vil vi at NATO skal lykkes i Afghanistan, må vi bidra. Da må vi også bidra, som Senterpartiets leder sa, i de operasjonene som gjør at vi blir skitne på hendene, og i de vanskelige oppdragene. Da synes jeg at når vi har ledig kapasitet, burde vi ha gjort det.
Erna Solberg (Høyre), 2006-10-24:
Ågot Valle sa at vi hadde brukt sterke ord. Jeg mener vi har belegg for hvert eneste ord vi har brukt. Men la meg få lov å si at de som virkelig har brukt sterke ord om situasjonen i Afghanistan, er representanter fra SV og SU. De som har brukt sterke ord til fornedrelse av det arbeidet som norske soldater gjør, er SV og SU – særlig sistnevnte. Den dagen avslaget til NATO ble kjent, uttalte lederen for Sosialistisk Ungdom, SVs ungdomsorganisasjon, at de norske soldatene ikke måtte sendes til Sør-Afghanistan for å «sløye ned sivilbefolkningen». Er det det som er SVs oppfatning av hva mandatet som FN har gitt, er, og hva deltakelsen i Afghanistan går ut på? Eller kan Ågot Valle beklage denne på vegne av SV og SU, og sørge for at SUs leder ikke fortsetter å tråkke ned på norske soldaters engasjement og på det viktige arbeidet de gjør, bl.a. for å gi grunnlag for at kvinner i Afghanistan har en fremtid?
Erna Solberg (Høyre), 2006-10-24:
Jeg registrerer at utenriksministeren forsøker å si hva helhetsvurderingen består i. Det er jo et fremskritt at man greier å konsentrere det ned til å si hva det var som var avveiningene. Da vil jeg spørre utenriksministeren: Hva skal til for at man revurderer standpunktet? Er det slik at situasjonen må forverre seg i Sør-Afghanistan? Er det slik at andre land må bidra? Er det slik at vi må redusere deltakelsen vår andre steder? Eller er det slik at vi må vite at vi ikke skal inn med spesialstyrker i Sudan? Jeg har for øvrig aldri hørt at det noen gang har vært planlagt, det har aldri vært planlagt at det skal være spesialstyrker i Sudan, det er i det hele tatt ikke en del av den type oppdrag som er i Darfur, så det synes jeg kanskje var å trekke argumentenes betydning noe langt. Så da blir spørsmålet: Er det disse tingene som må endre seg? Det andre spørsmålet jeg har, er: Hva sier utenriksministeren og forsvarsministeren i NATO når de nå skal sitte og diskutere behovet for styrkeintegrering i Afghanistan for å gjennomføre vår utenlandsoperasjon nr. 1 med høyeste prioritet? Sier de at de andre skal delta, men at vi ikke skal delta?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2006-10-24:
Begge de to redegjørelsene vi har fått høre her i dag, har pekt på en prekær situasjon i Afghanistan. Utenriksministeren understreket at det må et taktskifte til, både humanitært og militært. Jeg vil understreke at Kristelig Folkeparti er svært enig i at vi også må ha et humanitært taktskifte. Men det vedtaket som ble fattet nå, da spørsmålet kom om å være med på taktskiftet, skjønner vi ikke helt. Og når Arbeiderpartiets utenrikspolitiske talskvinne uttrykte til Ukeavisen at i en trepartiregjering vinner man noe og taper noe – det er jo ikke så lenge siden vi jublet over Mongstad – er det klart at da blir spørsmålet: Har man ofret det militære taktskiftet på kompromissets bord i Regjeringen?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2006-10-24:
Det har blitt fokusert mye på SV i denne debatten, og det er ikke så rart, med grunnlag i SVs kjente forhold til NATO og til USA. Vi har hørt i debatten at vi har flere soldater i Afghanistan nå enn vi noen gang har hatt. Det er ingen begrensninger for hvor disse soldatene kan delta, i nord eller i sør, og det er ikke begrensninger på type personell. Det er tidspunktet det gjelder. Det er ikke i dag, men det kan bli i morgen. Vi har hørt representanten Ågot Valle si at det har vært klok tale både fra utenriksministeren og fra forsvarsministeren. Da forutsetter jeg at SV stiller seg bak det som her er sagt. Da er mitt spørsmål til representanten Ågot Valle: Er det nå slik at vi kan ønske SV velkommen i den store NATO-familien på Stortinget?
Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-24:
Det gode i norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk er at vi har bred enighet om den. Det har det vært bred tradisjon for fra Arbeiderpartiet, via sentrumspartiene og til Høyre. Etter hvert er også Fremskrittspartiet blitt en del av denne – gjennom mange år. Da er det avgjørende at vi har en utvidet utenrikskomite, som representanten Olav Akselsen leder, som er den rette arena for å forankre denne enigheten. Også i saker hvor en kan se for seg at opposisjonen kunne tenkt seg at Regjeringen burde fattet et annet operativt vedtak enn den har gjort, har vi tradisjon for at opposisjonen har stilt opp for dette. Det er nettopp denne muligheten Stortinget og opposisjonen er blitt fratatt ved den handlemåten vi ser nå. Jeg registrerer med glede at utenriksministeren har tatt selvkritikk i sitt innlegg i dag, så langt det er mulig å beklage fra en flertallsposisjon i denne sal, og det er jeg fornøyd med. Det jeg vil utfordre lederen av den utvidede utenrikskomite til, er å gi uttrykk for at han deler denne beklagelsen – ikke det at han står ansvarlig overfor Stortinget på samme måten – og vil bidra til at vi kan komme tilbake på det sporet som har vært en så stolt tradisjon i norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk.
Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-24:
Jeg merker meg at Ågot Valle gjentatte ganger har ment det er for «smått» å snakke om SV i denne debatten. Jeg velger allikevel å gjøre meg så liten, ved nettopp å gi uttrykk for at kjernen i denne debatten er uroen over at SV i regjering har lyktes med å slå en kile inn i den brede sikkerhetspolitiske allianse vi alltid har hatt i Norge, og som har inkludert alle utenom SV. Det er kjernen. Et eksempel: I budsjettet til SV for 2005 ble det foreslått kutt i forsvarsbudsjettet på 3 milliarder kr. For noen dager siden oversendte jeg et spørsmål til finansministeren, også SV-leder, om hva konsekvensene vil være hvis dette forslaget fremmes i år, i 2007-budsjettet. Svaret kom fredag. Der står det at det ikke er gjennomførbar politikk. Det går ikke an å foreslå det på ett budsjettår, det må et langtidsbudsjett til for å få det til. Det SVs leder og finansminister da sier, er at det SV stod for i opposisjon på sikkerhets- og forsvarspolitikkområdet, ikke er gjennomførbart. Jeg håper å få noen forsikringer fra Ågot Valle om at opposisjonen ikke bør være urolig over SV. Vil hun stille seg bak det SVs leder her har sagt, om at vi ikke skal legge merke til hva SV gjorde i opposisjon?
Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-24:
La meg først si at jeg synes det blir feil av posisjonen å bagatellisere måten man møtte Stortinget på. Det synes jeg er innrømmet gjennom dagens debatt i den beklagelse som er gitt av utenriksministeren. For dette handler ikke bare om hvordan man skal snakke med opposisjonen, men det handler om vilje til å vedlikeholde den brede tverrpolitiske basis for norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk som har vært der. Den legger jeg avgjørende vekt på. Bare det er grunnlag for sterke reaksjoner. Så til realiteten omkring Afghanistan. Jeg skal være så ærlig å si at hadde Regjeringen kommet med sitt standpunkt, selv om jeg i og for seg mener man burde ha gjort det annerledes, ville nok jeg i den utvidede utenrikskomite ha bidratt til å gi støtte for det. Jeg ville gitt uttrykk for at jeg mener at det hadde vært rett å svare ja, men ville gitt støtte for den linje fordi jeg synes det er viktig å stille opp for Regjeringen i vanskelige spørsmål. Det ville jeg nok gjort i en slik sammenheng, som mange gjør – man tar det til etterretning.
Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-24:
La meg først si at dette er min 14. stortingssesjon, og jeg har opplevd meget sterkt i alle disse årene at det har vært bred enighet om sikkerhets- og utenrikspolitikken i denne sal, med unntak av SV. Det har vært det gjennomgående i alle år. Det må forklare bakgrunnen og uroen for at SV nå har klart å skyte en kile inn i denne viktige tverrpolitiske enighet. Dette syntes jeg det var viktig å legge vekt på i innlegget, for jeg synes ikke bakgrunnen for den uro som er oppstått, har kommet godt nok fram. Så til Venstres syn: Vår oppfatning er at Regjeringen må satse stort på den sivile, den myke, den humanitære del. Vi vil gi all støtte til det, men poenget er at den innsatsen må få et rom. Det må skapes en type sikkerhet og trygghet i Sør-Afghanistan gjennom nødvendig bruk av militære midler for å gi rom for den humanitære innsatsen. Og SVs ord i denne debatten om at vi må rebalansere, at vi så å si må flytte fra geværer til matpakker, blir feil, fordi det er nødvendig med mange nok geværer og våpen for å sikre at det blir rom for den humanitære og sivile innsatsen. Her er det snakk om å heve balansen til et høyere nivå, og ikke rebalansere det nivået som er der i dag.
Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-24:
Jeg la vekt på at vi har tradisjon for at sakene kommer på rett måte i den utvidede utenrikskomite. Regjeringen kommer ikke med et vedtak, men de kommer med en holdning, et standpunkt, det forankres, og opposisjonen er villig til å strekke sine standpunkter for å gi en bredest mulig basis for Regjeringens senere vedtak. Det er det tradisjon for. Jeg sier at jeg utelukker ikke at både vi og kanskje andre ville ha reagert på en slik måte hvis Regjeringen hadde hatt den nødvendige og tradisjonsrike omgang med Stortinget som det er vanlig å ha. Ikke for det, jeg mener Regjeringen burde ha sagt ja til å sende styrker til Sør-Afghanistan i denne sammenheng. Men det kan godt være at jeg ville vurdert det slik at det å ha bred politisk enighet om dette kunne være et like viktig standpunkt hvis vi hadde vært sikre på at en kunne kommet tilbake til standpunktet på en annen måte. Jeg mener ikke at opposisjonen har overreagert, sett i lys av at dette handler om Regjeringens måte å forholde seg til Stortinget på, og usikkerheten om SVs rolle i sikkerhetspolitikken. Det krever sterke reaksjoner fra Stortinget.
Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-24:
Venstres leder bringer fram Venstres syn i dette spørsmålet, som handler om nødvendigheten av at verdenssamfunnet tar et ansvar i Afghanistan. Vi har gått inn der, vi har fjernet de makthaverne som var der, får vi håpe, og det afghanske folk trenger nå å skape seg et bedre liv og trygghet for sitt liv. Da er det umulig for NATO, verdenssamfunnet og FN å ikke lykkes i Afghanistan. Noe annet ville være en katastrofe. Hvis man vil det målet, er vi nødt til å bruke de midlene som er nødvendig. Det er det Venstre står for. De midlene gjør at det er nødvendig med den økte militære innsats som NATO ber om, og den økte humanitære og sivile innsats som Regjeringen foreslår, og som vi støtter. Det er ikke snakk om å rebalansere, men det er snakk om å øke innsatsen som gjør at vi sikkert når målet om sikkerhet og trygghet i Afghanistan. Det er Venstres syn. Det er ikke avgjørende for meg hva Venstre-folk ellers måtte mene, så lenge jeg har dette synet dypt forankret i dagens Venstre.
Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-24:
Hvis innlegget mitt har virket forsonende, er jeg glad for det. Det er ingenting jeg ønsker mer enn at det intermessoet vi har hatt over noen dager i norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk, blir et intermesso, og at vi kommer tilbake på hovedsporet hvor det er bred enighet om vår sikkerhets- og utenrikspolitikk. Jeg ville normalt – som jeg har sagt noen ganger nå – i et møte i den utvidede utenrikskomite ha strukket meg langt i å bidra til å få til en slik bred enighet. Jeg vil kunne tenke meg at jeg kunne brukt ord som at isolert sett vil Venstre mene at det ville vært rett å svare ja på denne henvendelsen, men jeg vil akseptere – situasjonsbestemt – Regjeringens vedtak, for å holde et mest mulig samlet politisk Norge bak et slikt. Det er det også fra mange hold tradisjon for å si i den utvidede utenrikskomite. Jeg tror ikke det har ført til noen varige skader i forholdet til NATO, hvis man er sikker på at man nå kommer tilbake på dette sporet, og at det ikke skapes usikkerhet om at SV har fått en slags vetorett i sikkerhetspolitikken i Norge – for det tåler ikke forholdet vårt til NATO på lang sikt.
Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-24:
Jeg hørte hva utenriksministeren repliserte til undertegnede. Jeg vil vel replisere tilbake og si at i forhold til resten av debatten i dag har det vært en smule tilbakefall å kalle det spill å peke på den betydning som de formelle forhold mellom regjering og storting har i disse spørsmålene – den utvidede utenrikskomite, konsultasjoner og en opposisjon som er villig til å strekke seg langt for å stille opp for en regjering i disse spørsmålene. Så til det som ble etterlyst. Jeg må også være så ærlig å si at innlegget mitt var nok enda mer forsonende enn slik jeg framstilte det, hvor mye av det vi er enige om i denne debatten, hadde blitt gjentatt. Men jeg synes det var noe som manglet i denne debatten, nemlig den forståelse og betydning den utvidede utenrikskomite har til å etablere et flertall som kanskje ikke er der i utgangspunktet. Men la meg da spørre: Er utenriksministeren enig i at sikkerhetssituasjonen på bakken i Sør-Afghanistan er så dårlig nå at det ikke har vært mulig å komme godt nok i gang med den humanitære innsatsen, og at NATOs ønske om å øke styrkene der med et norsk bidrag er et betimelig og nødvendig ønske?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
Fremskrittspartiet har ikke kritisert Regjeringen for dens ønske om forsterket humanitær innsats og deltakelse i den sivile gjenoppbyggingen av Afghanistan. Fremskrittspartiet har heller ikke kritisert Regjeringen for gjeldende styrkebidrag i Afghanistan. Her er Stortinget enig. Her er det ingen uenighet. Her er alle partier enige om behovet for å satse, og ikke minst er vi enige om at de styrker som allerede er i Afghanistan, gjør en fremragende jobb. Det hele denne debatten gjelder, er altså en anmodning fra NATO om ytterligere bidrag fra Norge, primært for å forsterke innsatsen i Sør-Afghanistan. Det er det denne debatten gjelder. Og jeg registrerer at verken utenriksministeren, forsvarsministeren eller lederen for utenrikskomiteen har nevneverdig behov for å komme inn på akkurat dette. Man brukte veldig mye tid på å drøfte det vi er enige om, og det er for så vidt greit å redegjøre for den alvorlige situasjonen, fordi den er alvorlig. Det bekymrer oss alle, fordi det får store konsekvenser for både Norge og for resten av verden. Grunnen til at hele debatten kom opp, var altså denne anmodningen fra NATO om å stille med styrker. Det er ikke mangel på penger som er Norges problem. Det er åpenbart heller ikke mangel på tilgjengelige styrker. Meg bekjent er spesialstyrker klare for å kunne påta seg dette engasjementet. Men det er altså heller ikke dette som er Regjeringens hovedbegrunnelse når den sier at det som en del av en helhetsvurdering ikke har latt seg gjøre å sende styrker nå. Det som virker mer og mer åpenbart, er at Regjeringens beslutning ikke er tatt ut fra en helhetsvurdering av situasjonen i Afghanistan eller ut fra en utenrikspolitisk, sikkerhetspolitisk og forsvarspolitisk helhetsvurdering. Den er tatt ut fra en helhetsvurdering av andre konflikttemaer i Regjeringen, altså i innenrikspolitikken. Mongstad kom først, så kom Afghanistan. Det er i så fall på bakgrunn av en slik helhetsvurdering jeg kan forstå den konklusjonen Regjeringen har trukket, fordi det blir ubehagelig for enkelte partier i Regjeringen å gå på altfor mange nederlag. Jeg skulle ønske at Regjeringen hadde vært ærlig nok, anstendig nok, til å innrømme at dette faktisk er hovedgrunnen. For det er ikke pengemangel, og det er ikke styrkemangel, som er hovedgrunnen; det er interne problemer i Regjeringen. Jeg registrerer også Regjeringens hovedargument for å forklare dette massive bidraget som Norge angivelig har i Afghanistan. Man har altså begynt med en ny teknikk, og det er å regne norske mannskaper pr. innbygger. Hvorfor bruker man ikke den samme teknikken når man skal regne på norsk bistand, hvor mye bistand Norge gir pr. innbygger?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
Showet stod Arbeiderpartiet for gjennom utenriksministerens pressekonferanse i vandrehallen, helt uten at opposisjonen i Stortinget var orientert om Regjeringens beslutning. Jeg synes dette er en altfor alvorlig sak til at representanter fra Arbeiderpartiet skal forsøke å prate seg bort fra det som faktisk har skjedd. Fremskrittspartiet er opptatt av begge de momentene som representanten Nybakk tar opp, både en fortløpende vurdering av de anmodninger Norge får, og Norges totale innsats over tid. Selvsagt betyr begge deler noe, men det har altså vært vanlig at denne type beslutninger forankres i Stortinget, i første rekke gjennom konsultasjoner i Stortingets utvidede utenrikskomite, slik at man til enhver tid får anledning til å vurdere helheten i saken, og de vurderinger og betraktninger som ligger til grunn fra Regjeringens side.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
Nå forvrenger jo representanten Jacobsen sannheten. Sannheten er at den beslutningen som Regjeringen tok, kom som lyn fra klar himmel på Stortinget og på de aller fleste andre også. Det kom som en konsekvens av at det føltes svært ubehagelig for SV – anti-NATO-partiet SV – å skulle delta i en regjering som ytterligere forsterket Norges NATO-innsats. Det er et faktum. Det er også et faktum at det var en beslutning som ble tatt fra Regjeringens side helt utenom det som er kutyme og ikke minst også nedfelt i Stortingets forretningsorden, nemlig at man bør konsultere Stortinget om denne typen beslutninger før de blir fattet. Det er også grunnen til at det sjelden er konflikter i Stortinget om denne typen beslutninger: De blir forankret før de blir offentlig kjent.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
Det er et faktum at talsmenn for de tre regjeringspartier gjentatte ganger har understreket at det norske bidraget må ses i forhold til bidrag pr. innbygger. Det ser det ut til å være veldig viktig for Regjeringen å understreke, i stedet for å se på det som er situasjonen, nemlig anmodningen fra NATO om å sende spesialstyrker fra Norge til Sør-Afghanistan. Det er det dette dreier seg om. Fremskrittspartiet har ikke fremmet noe forslag i salen i dag. Det er igjen fordi vi mener at denne typen beslutninger bør forankres bredest mulig, bør tas ut fra en bredest mulig konsensus, og ikke tilspisses mer enn nødvendig. Regjeringen skapte den konflikten som har oppstått, i forrige uke. Nå synes jeg det er viktig å få klarhet i hva Regjeringens helhetlige vurdering betyr, og at det faktisk også innebærer at man vil vurdere å sende styrker til Sør-Afghanistan hvis anmodningen kommer på ny.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
Det er nettopp derfor det er så viktig at disse diskusjonene tas i den utvidede utenrikskomite før en beslutning fattes. Jeg registrerer og husker godt at den forrige regjering – det var da en mindretallsregjering – tidvis fikk kritikk fordi den brakte for mange saker inn for den utvidede utenrikskomite. Men det var nettopp fordi at man heller var føre var og sørget for å få forankret flest mulig beslutninger, enn det motsatte. Og det synes jeg den regjeringen skal ha honnør for. Denne regjeringen har tidvis brakt mange saker inn for den utvidede utenrikskomite, men i denne spesielle saken, som man burde ha skjønt er av en spesiell karakter og betydning, burde man ha brakt den inn før man traff beslutningen. Da kunne man jo ha ryddet av veien eventuelle misforståelser som det ikke var mulig for opposisjonen å få klarlagt før beslutningen fra Regjeringen ble kjent.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
Jeg tror representanten Valle skal lese Fremskrittspartiets alternative budsjetter noe grundigere før hun begir seg ut i den type påstander. Det som er et faktum, er at Fremskrittspartiet gikk i bresjen etter 11. september 2001 for å sørge for ytterligere bevilgninger til Afghanistan. Av samtlige partier i Stortinget var vi det partiet som foreslo det høyeste beløpet på den humanitære siden. Det har vi gjort i mange andre sammenhenger også, fordi vi står ved det vi har sagt om behovet for forsterket innsats i nærområder. På område etter område etter område har Fremskrittspartiet gjort dette i gjentatte budsjetter, og vi har ingenting å skamme oss over i så henseende. Hvis Ågot Valle skal gå til angrep fordi Fremskrittspartiet kutter deler av bistandsbudsjettet, ja, så vedstår jeg meg det. Det kommer vi helt sikkert til å gjøre i 2007-budsjettet også. Men vi er særdeles målrettet på hvor vi kutter, og hvor vi forsterker. Ett av områdene som det helt åpenbart er enighet om skal ha en forsterkning, er Afghanistan.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
At Erik Solheim og SV, som i hele forrige periode var i opposisjon til alt som skjedde i denne sal knyttet til Afghanistan, nå hever stemmen sin så totalt og går til angrep på meg, synes jeg er undrende. Erik Solheim kan ikke ha hørt på noe av det jeg sa i mitt innlegg. For det første understreket jeg betydningen av både humanitær og sivil gjenoppbygging i Afghanistan. Men samtidig gjorde jeg det helt klart at den innenrikspolitiske pingpongen, som statsråden selv omtalte det som, er det ikke Fremskrittspartiet som har stått for. Det har Regjeringen selv gjort gjennom å ha skapt usikkerhet med hensyn til hva som er deres politikk. Jeg synes Erik Solheim skal svare på følgende: Er det sant, eller er det ikke sant, at SV har presset på i regjering for at Norge ikke skal sende spesialstyrker til Sør-Afghanistan?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
Jeg registrerer at statsråden ikke vil svare på spørsmål – det er åpenbart ubehagelig. Ågot Valle sa i denne debatten at SV har nådd igjennom i Regjeringen med gode argumenter. Hva mente hun med det at «SV har nådd igjennom med gode argumenter»? Det må nettopp være et bevis for at SV har presset på for å få et annet standpunkt enn det Regjeringen ellers ville tatt – i tråd med det som et flertall i denne salen egentlig mener. Det synes jeg statsråden skal være redelig nok til å redegjøre for. Så er det ikke riktig at Fremskrittspartiet ikke har stilt opp. Vi gikk i bresjen da Afghanistan-krisen var et faktum for noen år siden, og vi var det partiet som fremmet forslag om å bevilge mest penger på den humanitære siden i Afghanistan. Vi kommer til å følge det opp også i vårt alternative statsbudsjett for 2007. – Så la den tvilen være borte. Når det gjelder utsending av spesialstyrker, må det være bedre for Norge å sende spesialtrente styrker med erfaring fra denne typen meget farlige operasjoner enn å gjøre det som ser ut til å være Regjeringens politikk, nemlig å sende ut folk som har fire måneders erfaring gjennom verneplikten i meget farlige operasjoner.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Jo, det gjør vi.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Mener Fremskrittspartiet virkelig at de fortløpende vurderinger av henvendelser fra NATO om styrkebidrag i ulike operasjoner er et mål for vår troverdighet som alliert? Er det ikke heller vår totale innsats over tid, enten den er militær, politisk eller humanitær, som er avgjørende, og som skaper respekt for oss som alliert, enten det er dialogen vi har hatt på Balkan innenfor NATO eller vårt bidrag til Afghanistan fra første dag? Eller er det kanskje slik at for Fremskrittspartiet er det de innenrikspolitiske gevinstene denne saken dreier seg om, og som er det overordnede? Det innenrikspolitiske spillet vi har sett de siste dagene, særlig fra Fremskrittspartiet, i denne saken, kan ikke akkurat kalles en verdig utenrikspolitisk debatt. Jeg vil spørre om det er slik Fremskrittspartiet også framover har tenkt å lage show ut av norsk utenrikspolitikk, noe som ikke akkurat skaper troverdighet utad?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Jeg tror ikke det er noen i denne salen som mener at kvinnene i Afghanistan på nytt skal måtte innordne seg et redselsregime under Taliban. Men når man hører på Erna Solberg, høres det jo ut som om Norge ikke bidrar med styrker til Afghanistan i det hele tatt. Men vi er jo en av de store bidragsyterne, og denne regjeringen har faktisk økt antallet styrker i Afghanistan og setter ISAF-styrkene opp som første prioritet. Det høres også ut som om Norge er det eneste landet som blir spurt om styrker. Da jeg satt og hørte representanten Solberg gå gjennom hele den internasjonale pressen, virket det jo som om Norge er det eneste landet som er blitt spurt, og at vi er de eneste som kan bidra. Nå er det faktisk slik at det også er ganske mange andre toneangivende NATO-land som akkurat nå har sagt nei – andre har sagt ja. Ved neste korsvei kan det være motsatt. Men jeg vil spørre representanten: Det kan da ikke være slik at Norges fortløpende vurderinger av hvilke operasjoner vi skal delta i, og svar på henvendelse fra NATO, er en indikasjon på vår lojalitet som NATO-alliert?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
I likhet med sin kollega Dagfinn Høybråten fra Kristelig Folkeparti var representanten Sponheim mye mer forsonende i sitt innlegg enn det vi har hørt fra Høyre og Kristelig Folkeparti. Selv om jeg forstår at representanten var svært misfornøyd med håndteringen i forholdet mellom Stortinget og Regjeringen, gikk han langt i å si at han kunne ha tenkt seg å støtte den avgjørelse som var tatt, dersom dette var blitt håndtert på en skikkelig måte. Dette er også i samsvar med Venstres holdning den 15. november i fjor, da Venstre støttet Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i at vi gikk ut av Operation Enduring Freedom, men forsterket vår innsats i ISAF – i motsetning til Erna Solberg, som mente at det var et alvorlig signal til NATO og våre allierte, og at det nærmest ville ødelegge forholdet mellom Norge og USA og Norge og NATO. Betyr det at representanten også er enig i at løpende vurderinger av hvilke operasjoner vi skal delta i, neppe har noen betydning for vårt forhold til alliansen NATO?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Det gleder meg no at også Framstegspartiet har fått med seg heile vedtaket til Regjeringa. Det kunne verke som om ein berre hadde fått med seg den eventuelle SV-sigeren og var interessert i å hausse han veldig opp. Men det å deltake i ei regjering er også å få til eit balansert vedtak. Noreg har den siste tida to gonger sagt nei til oppmodingar frå NATO når det gjeld styrkegenereringsprosessen – først frå FOHK på Jåttå i Stavanger. Eg hørte ikkje eit pip frå Framstegspartiet då Jan Reksten avslo NATO sitt forslag om at våre soldatar i nord skulle sendast sørover. Men når Regjeringa kjem med eit balansert vedtak der vi klart og tydeleg seier at vi ikkje skal sende styrkar no, men i prinsippet skal vurdere denne situasjonen fortløpande, kvifor forteiknar Framstegspartiet biletet av det Regjeringa eigentleg har sagt, og kvifor forvrengjer Framstegspartiet den politiske situasjonen, som er ganske alvorleg både for Afghanistan og for Noreg?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Vi er i Afghanistan, vi skal vere der lenge, og vi skal vere der langsiktig. Om det er det ingen tvil. Eg ser at Høgre også prøver å gjere eit veldig godt poeng av dette med SV. Ja, eg var glad då avgjerda kom, ut frå at vi hadde blitt høyrde, våre argument var gode nok til også å tole ei regjeringsbehandling. Men dersom ein les Bergens Tidende i dag, vil ein sjå at eg innrømmer også at ja, vi kan i framtida komme til å vurdere også spesialstyrkar. Men lat oss begynne å diskutere det som er viktig, korleis løyse problema i Afghanistan. Vi veit også at det er mye politikk i dette. På 1980-talet var parolen «Sovjet ut av Afghanistan». I Afghanistankomiteen var Høgre og RV dei mest aktive. Vi veit jo også at då begynte det ein kampanje for å byggje opp Taliban, for å byggje opp bin Laden, osv. Vi veit jo at det er vår eigen gaukunge vi no slåst mot. Vi veit at Colin Powell, USAs tidlegare utanriksminister, seier det rett ut: Han tviler på det moralske grunnlaget for denne såkalla krigen mot terror. Ser også Høgre at vi kanskje bør skifte kurs litt, stikke fingeren i jorda, vurdere korleis Noreg kan bidra humanitært og sivilt?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Eg hadde sist laurdag gleda av å take del på Globaliseringskonferansen, saman med Venstre sin tidlegare leiar Gunnar Garbo. Han er no ein av dei framståande personane i organisasjonen Nei til nye NATO, dvs. nei til NATOs «out of area». Hovudpoenget hans var at vi skulle trekkje oss ut med alle med ein gong, ut frå argumentet at vi ikkje skal halde fram med ein krig som ikkje verkar. Eg måtte sjølvsagt seie at SV sitt standpunkt på langt nær er der. Vi meiner at vi skal vere i Afghanistan, vi skal vere der lenge. Å trekkje seg ut no ville kunne føre med seg ein humanitær katastrofe. Dei råda eg har fått frå bistandsorganisasjonar og andre som er der, er at det går ikkje an å ha eit Afghanistan utan at ein har militære styrkar til stades som understøttar det ein prøver å få til sivilt. Men korleis er det, deler Venstre sin noverande leiar SV sitt syn eller den tidlegare leiaren sitt syn?
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2006-10-24:
Jeg la merke til at representanten Siv Jensen i innlegget sitt påstod at Regjeringen framstiller Norges styrkebidrag som mye større enn det i realiteten er. Det synes jeg er en alvorlig påstand. Jeg har lyst til å spørre om hun står fast ved det hun sa i innlegget sitt, eller om hun vil utdype det videre. Jeg har også lyst til å spørre om det betyr at Fremskrittspartiet er villig til å foreslå at det skal sendes flere styrker ned til Afghanistan?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Arbeiderpartiet og Regjeringen vil legge vekt på konsultasjoner med Stortinget når det gjelder utenriks- og sikkerhetspolitikken. Men jeg kan ikke erindre at en regjering i alle sammenhenger der en har fått anmodninger fra NATO, har konsultert Stortinget – når en bare bestemmer seg for å videreføre det som er gjeldende styrkebidrag. Jeg har to spørsmål til Siv Jensen. Det første er: Mener hun at en automatisk skal imøtekomme alle anmodninger fra NATO for å opprettholde NATO-solidariteten? Og det andre spørsmålet: Mener hun at andre land som har avslått å øke sine styrkebidrag til Afghanistan, truer NATO-samarbeidet?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Jeg vil også understreke at vi fra norsk side bidrar på et høyt militært nivå i Afghanistan. Jeg er ikke overrasket over at NATO selvfølgelig offisielt beklager at vi ikke følger opp den ytterligere forespørselen, men det er altså gjort etter en vurdering i Norge. Erna Solberg forsøker, som også Marit Nybakk var inne på, å framstille det som om det er en endret politikk, og at vi skulle svikte NATO-samarbeidet i Afghanistan, mens den endrede politikken faktisk har bidratt til at vi har økt vårt nærvær militært. Jeg skal da gjenta overfor Erna Solberg de spørsmål som jeg også stilte til Siv Jensen, men som jeg ikke fikk svar på: Ivaretar ikke de land som har avslått å øke sine militære styrkebidrag, sine NATO-forpliktelser, og er de en trussel mot NATO-samarbeidet?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Jeg noterte meg med stor interesse at Siv Jensen så klart slo fast at det ikke er uenighet om å sende humanitær hjelp, sende bidrag til å bygge opp Afghanistan sivilt. Men da må jeg spørre om det kan være riktig at Fremskrittspartiet er enig i det, for i budsjettet for 2006 foreslo de å kutte bistanden til Asia med 460 mill. kr. Og med bare 50 mill. kr igjen ville det ikke være mye penger til å bygge opp Afghanistan. Det er altså ikke riktig at det er enighet om økt bistand. Men spørsmålet mitt til Fremskrittspartiet blir: Er det våpen og militære bidrag alene som skal være med på å sikre freden og demokratiet i Afghanistan? Er det ikke sånn at det internasjonale samfunnet nå må bruke mer innsats på det sivile samfunnet, på politiske prosesser?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Nå er jo ikke dette en opplagt artikkel 5-operasjon, som også forsvarsministeren har sagt tidligere. SV har nådd igjennom med gode argumenter, men det er jo en samlet regjering som står bak det vedtaket som er gjort nå. Og så synes jeg at det som er kommet fram i debatten, og som også Fremskrittspartiet er med på nå, blir for smått. Det blir for smått på den måten at man ikke i tilstrekkelig grad spør seg om det er Afghanistan som står i sentrum her. Man må altså spørre seg: Har det blitt brukt nok på humanitær bistand, på oppbyggingen av nasjonen Afghanistan? Nei, det har ikke det. Når det er slik at det internasjonale samfunnet har brukt 10–11 ganger mer på militære operasjoner, betyr det at det ikke er balanse i den oppbyggingen. Og det er det Fremskrittspartiet og andre nå må ta inn over seg.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Det er ytringsfrihet her i landet. Og SV har overhodet ikke tråkket ned på den innsatsen som våre ISAF-styrker gjør i Nord-Afghanistan. Men jeg ber om at Erna Solberg og andre forholder seg til det vi sier her i salen, og det vi sier, er: Vi skal være i nord, og vi skal støtte opp under ISAF-styrkene. ISAF-styrkene har som sitt mandat å patruljere, sikre sivilbefolkningen og sikre rommet for det humanitære bidraget. Så er jeg veldig glad for at Erna Solberg i sitt innlegg sa at hun vil være med på diskusjonen om rollefordelingen. Det er veldig viktig at man er tydelig på at de militære skal gjøre sin del av jobben, og at de humanitære organisasjonene skal gjøre sin del av jobben. Jeg vil nok en gang si at det internasjonale samfunnets bidrag nå må ha sikkerhet, det å bygge opp under politiske prosesser og det å bygge opp under utviklingen som en samlet strategi.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Jeg må igjen si at jeg synes, ærlig talt, at dette blir for smått. Det handler altså ikke om hvorvidt SV støtter opp under NATO som sådan, men om det samlede bidraget som vi skal yte i Afghanistan for at den afghanske kvinne og mann skal få et levelig liv, og at de virkelig skal ha tillit til det Karzai-regjeringa gjør. Det er da vi sier at man må både sikre sivilbefolkninga gjennom de ISAF-styrkene som vi har i Afghanistan, og som har som et klart mandat å patruljere og sikre sivilbefolkninga, og bygge opp under de politiske prosessene – som også betyr at Karzai-regjeringa må inngå dialog med opprørsstyrker av ulike valører. Og så må vi øke takten på den humanitære bistanden, slik at vi ikke igjen får den situasjonen som jeg beskrev, med kommentarer fra den afghanske befolkninga.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Selvsagt stiller jeg meg bak SVs leder. Det hun sier, er at her må det langsiktighet til. Og så får vi komme tilbake til den diskusjonen. Men det jeg ber Lars Sponheim og andre om å forholde seg til, er det vi, sammen med de andre regjeringspartene, har foreslått i 2006, og det vi foreslår for 2007. Så vil jeg aldri på noen måte finne på å si at Lars Sponheim er liten. Det er i debatten det blir for smått, for det er Afghanistan vi er nødt til å ha i fokus. Vi er nødt til å gi et bidrag for at den afghanske befolkninga kan fatte tillit til at det internasjonale samfunnet faktisk vil hjelpe til slik at de kan få et levelig liv, slik at de ikke nok en gang blir skuffet over de løftene som gis, og ikke holdes. Det er dette som må være kjernen i debatten.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Jeg forholder meg til hva Fremskrittspartiet foreslo for 2006. Det er et faktum at når det gjaldt regionbevilgninger for Asia, foreslo Fremskrittspartiet å kutte med 460 mill. kr – altså blir det 50 mill. kr igjen til Asia, og det blir ikke mye til nasjonbygging i Afghanistan. Så er det slik at SV hele tida har støttet opp om ISAF-styrkene, med det mandatet ISAF-styrkene har. SV har i denne regjeringa vært med på å øke bidraget til ISAF-styrkene. Ja, vi erkjenner at det må et militært bidrag til. Men så ønsker jeg at både Fremskrittspartiet og andre er med på den diskusjonen som foregår i NATO, nemlig: Er strategien riktig? For det er helt riktig, NATO kan ikke mislykkes i dette bidraget nå. Det har verken Afghanistan eller NATO råd til. Vi må kunne koste på oss diskusjonen om: Hvordan er strategien for å kunne lykkes i Afghanistan?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
I en kronikk sier Afghanistan-kjennerne Arne Strand og Astri Suhrke: «I landsbyane sluttar dei seg no til motstandssida av fleire årsaker». En viktig årsak er «sinne over uoppfylte lovnader om bistand og tryggleik». Videre: «Utanlandske styrkar vert blinka ut som syndebukkar, og mange føler eit legitimt sinne etter å ha sett dei bombe moskear og landsbyar, invadere heimar og drepe eller arrestere innbyggjarane.» Det er til nå, i de fem årene som er gått, brukt ti ganger mer på militære operasjoner i Afghanistan enn på utvikling. Hvorfor spurte aldri Kristelig Folkeparti seg i sin regjeringstid, da man hadde en utviklingsminister fra Kristelig Folkeparti, om en var på rett veg i Afghanistan, om ikke en fokuserte for mye på kampen mot terrorister og for lite på kampen mot fattigdom og for et anstendig liv for afghanerne?
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2006-10-24:
Representanten Erna Solberg sa i sitt innlegg mange ting, men bl.a. ja takk, begge deler, vi trenger mer militær innsats og mer sivil innsats. Vi er vel ikke direkte uenig i det. Men hvis vi ser på hva disse to delene koster økonomisk, ser vi at den militære innsatsen har kostet betydelig mer enn den sivile innsatsen. Da spekulerer jeg på: Hvis vi sier ukritisk at vi vil ha mer til begge deler, er det et fortsatt gap mellom sivil og militær innsats. Hvordan vurderer Høyre muligheten for at vi kan lykkes hvis denne skjevfordelingen opprettholdes? Eller er Høyre enig i at det må en kraftinnsats til på den sivile siden for å lykkes militært?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
Jeg vil først av alt gratulere Sosialistisk Venstreparti med seieren. SVs NATO-motstand var velkjent for oss alle, men det er stor forskjell på å være motstander av NATO-medlemskap og å la være å stille opp for våre allierte i en organisasjon som vi faktisk er medlem av, og der vi har helt klare forpliktelser. Er man i Sosialistisk Venstreparti virkelig komfortabel med at man her til de grader undergraver vår sikkerhetspolitiske troverdighet, i og med at vi nekter å stille opp i en klart definert artikkel 5-operasjon, som også har FN-mandat?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2006-10-24:
Det burde framgå av mitt innlegg at Kristelig Folkeparti er enig i vurderingen at det trengs et taktskifte. Men vi mener at det trengs et taktskifte langs flere dimensjoner, ikke bare langs den humanitære og den utviklingspolitiske, men også langs den militære dimensjonen. Vi mener det var uklokt av Regjeringen blankt å avslå anmodningen om å yte et bidrag som det står i vår makt å yte, når anmodningen kommer fra våre NATO-allierte, som vi selv er avhengige av støtte fra. Vi sier ja til et taktskifte, men et ja også til et taktskifte langs en helhet i politikken, både militært, utviklingsmessig og humanitært.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2006-10-24:
For å si det på den måten: Jeg er glad for å få dette spørsmålet. Hvis representanten Valle har den forestilling at Kristelig Folkeparti har ment over tid at alt er såre vel i Afghanistan, og at det ingen justering trengs av politikken, så tar hun helt feil. Selvsagt: Alle som har en nærhet til disse problemstillingene, ser jo at utviklingen i Afghanistan, særlig i den senere tid, ikke har gått i positiv retning, og at den heller ikke oppfattes positivt av svært mange afghanere. Det er jo noe av hovedproblemet. Men vi kan ikke her velge et enten–eller. Vi må satse sterkere på utvikling og humanitær bistand, slik Regjeringen har erklært at den vil gjøre. Og jeg har fra første dag da dette ble kjent i vandrehallen, i alt jeg har sagt, støttet Regjeringen på det punktet. Problemet er at Regjeringen ikke vil satse på den økte sikkerhetsinnsats som NATO mener er nødvendig, ved å si nei til å sende styrker vi har klare og kunne ha sendt på dagen. Dét er Regjeringens og SVs problem i denne saken.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2006-10-24:
I en debatt er det viktig å lytte til hverandre, og i denne debatten har jeg lyttet til en ydmyk utenriksminister, som har tatt selvkritikk og sagt han har lært. Og det er klart at det må vi legge til grunn. Når man hører en slik sterk politisk erklæring fra Stortingets talerstol, kan man ikke dure videre som om man ikke har fått det med seg. Kristelig Folkeparti står for den kritikken som vi har framført i denne saken, både når det gjelder håndteringen nå på Stortinget, og når det gjelder sakens innhold. Vi har aldri planlagt å fremme noe forslag i Stortinget. Det ville jo være litt underlig å kritisere Regjeringen for å skape splid på et viktig utenriks- og sikkerhetspolitisk område ved ikke å ta hensyn til å tilstrebe en bred enighet, hvis Kristelig Folkeparti da skulle fremmet et forslag som nettopp ville demonstrere en slik splid og uenighet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2006-10-24:
Hvis jeg stod her og sa at dette var enkelt, hadde vi på en måte ikke hatt behov for å engasjere oss på dette feltet. Dette er på mange måter et sisyfosarbeid, fordi det hele tiden kommer nye regler og nye utfordringer. Men jeg tror kanskje jeg vil anbefale at vi retter fokuset på noen områder hvor det burde være mulig å få gjort noe. Jeg nevnte spesielt det som gikk på studiefinansiering f.eks., og jeg nevnte forholdene der man jobber delt, på den ene og den andre siden av grensen. Jeg tror også at det burde være mulig å få til endringer i forhold til deler av regelverket for næringslivet. Men det er klart at hvis man går løs på matproduksjon, så stanger man veldig fort hodet i veggen. Det vet representanten Nistad, og det er vel derfor han prøver å ta det opp med meg. Jeg tror faktisk at det går an å skape noen løsninger på andre områder, og at vi skal konsentrere oss om områdene der det er mulig å få effekt.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Representanten Høybråten sa at Kristelig Folkeparti ikke ville bidra til å polarisere saken ytterligere. Det skal Kristelig Folkeparti ha ros for, for det er ingen tjent med. Vi har hørt i redegjørelsene i dag at utfordringene i Afghanistan er store og bare kan løses gjennom et bredt, langsiktig og internasjonalt engasjement, og at stabilitet, gjenoppbygging og økonomisk og sosial framgang i Afghanistan ikke kan oppnås med militære andeler alene. Og jo bedre vi lykkes på det sivile området, jo mindre vil vi være avhengige av militære virkemidler. Derfor er mitt spørsmål til representanten Høybråten: Mener Kristelig Folkeparti at det er behov for et taktskifte nå?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Norge skal fortsette å støtte stabiliseringen og gjenoppbyggingen i Afghanistan. Det er slått klart fast. I debatten om utenriksministerens og forsvarsministerens redegjørelser om Norges engasjement i Afghanistan den 15. november 2005 la Venstre vekt på at de var enige i «at militær innsats i seg selv aldri vil være tilstrekkelig for å løse den type konflikter vi ser i Afghanistan». Venstre uttrykte også tilfredshet med at Regjeringen inviterte til åpenhet om hvordan Norge kan stille med sivile og militære bidrag i internasjonale operasjoner. Slik støtte er viktig. Kan vi da tolke Venstre dit hen, etter å ha hørt innlegget i dag, at de også i stor grad nå støtter Regjeringen, og at det som er igjen av kritikken og oppstyret som kom i forrige uke, i stor grad begrenser seg til at saken ikke kom til Stortinget på den måten man ser som riktig? Er dette riktig oppfattet? Eller hva er da Venstres tilnærming til utfordringen knyttet til Afghanistan? Jeg spør fordi jeg er litt usikker etter innlegget.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Jeg har to momenter til Lars Sponheim. Det ene er at jeg følte at innlegget hans i veldig stor grad manglet konstruktive, klargjørende uttrykk for hva som er Venstres løsning på hvordan vi kan lykkes i Afghanistan. Det andre jeg vil bruke tid på, er å si at jeg reagerer på den framstillingen som går ut på at det nærmest er slik at det er bred enighet i Stortinget om utenrikspolitikken, der SV plasserer seg på sidelinjen. Det er ikke riktig. For det første er det slik at det har vært uenighet om mange ting oppigjennom i spørsmål som dreier seg om utenrikspolitikk. Vi har i vår regjering fokusert på at vi i mindre grad skal bidra i koalisjoner av villige. Vi har sagt nei til det og trukket oss ut av «Enduring Freedom», for istedenfor å fokusere på ISAF. Vi har sagt vi i større grad skal prioritere FN enn det den forrige regjeringen gjorde, som brukte lite krefter på det. I tillegg er det slik at Fremskrittspartiet i sak etter sak som gjelder Israel og invasjonen av Irak, har plassert seg på siden av det som er det store, brede stortingsflertallet.