Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2005-05-31:
Glem den gamle industrien! Bruk heller elkraften til noe nyttig. Det vil være mer lønnsomt å dyrke bananer i Tyssedal enn å produsere aluminium, raljerte finansakrobaten Trygve Hegnar på lederplass i Kapital midt i jappetiden på 1980-tallet. Tidligere statsminister Kåre Willoch og tidligere industriminister Jan P. Syse fnøs den gang av Trygve Hegnars tennishvite kjekkaseri og startet det siste industriutviklingsprosjektet Høyre har stått for i Norge. I dag står eiere og arbeidstakere i prosessindustrien gjennom sine forbund skulder ved skulder for å sikre at denne viktige industrien skal overleve i Norge. Det er ikke enkelt når den nåværende regjeringen har tom verktøykasse, næringsnøytralitet og hvite tennissokker som det levende motiv for sin næringspolitikk. Bondevik-regjeringen er maktesløs, ja bokstavelig talt kraftløs, i denne saken. Hvor der er vilje, er der vei, sa Sam Eyde da elektrifiseringen av Norge startet for ca. 100 år siden. Og 100 år etter er det fortsatt slik i politikken. Slik vil vi i Arbeiderpartiet også at det skal fortsette å være. Jeg vil benytte anledningen til å takke de partiene som i dag sikrer flertall for den innstillingen vi behandler. Det bekrefter mine tidligere utsagn om at det handler om vilje og mot. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet viser gjennom denne innstillingen at vi kan samarbeide, også om industripolitikk. Jeg skjønner at dette er en ytterligere utfordring for regjeringspartiene, som nå igjen viser sitt sanne ansikt, en manglende industripolitikk. For ca. et år siden anmodet Stortinget – alle partier unntatt Fremskrittspartiet – Regjeringen om å sette i gang arbeidet for å utrede et industrikraftmarked som kunne sikre kraftforedlende industri konkurransedyktighet. En enstemmig komite viste til at den kraftforedlende industrien i Norge er en av de viktigste næringene i landet. Denne industrien sysselsetter i dag ca. 22 000 mennesker direkte og er en svært viktig næring for Distrikts-Norge. Tilgangen på kraft til konkurransedyktige priser har vært avgjørende for at Norge kanskje har den beste, mest miljøvennlige og kompetansegivende industrien i verden. I Arbeiderpartiet er vi glade for at stortingsflertallet i dag, alle unntatt regjeringspartiene, pålegger Regjeringen å legge fram en sak om å etablere et eget industrikraftmarked. Prosessindustrien innbringer over 130 milliarder kr i eksportinntekter til Norge hvert år. Så lenge jeg har drevet politikk, har samtlige partier snakket om viktigheten av å bli mindre avhengig av oljeinntektene. Det må vi bli fordi oljeinntektene en dag tar slutt. Da må vi ha flere ben å stå på enn bare å basere oss på ikke-fornybare ressurser. Den økte fattigdommen i Norge er en gjenganger i den politiske debatten. Regjeringen velger å løse problemet gjennom almisser til de fattigste. Men det er arbeidsledighet, sammen med fordelingspolitikken, som er den virkelig store utfordringen for å hindre økt fattigdom. Industrisysselsetting er avgjørende for å opprettholde og videreutvikle velferdssamfunnet. Stortingsflertallet står i dag sammen med ansatte i industrien, med eierne, miljøorganisasjoner og befolkningen i de lokalsamfunn som er berørt, for å sikre at denne industrien også er en del av det norske industrisamfunn i framtiden. Det er ingen enkel oppgave når meningsdannere, enkelte kapitaleiere, politikere og myndigheter oppfatter denne industrien som et glam fra fortiden. Det virker for oss i Arbeiderpartiet som om Regjeringen opplever prosessindustrien som en anakronisme som har overlevd både SND-midler og andre subsidier. La meg derfor presisere: Det er ingen i flertallet i dag som snakker om subsidier eller priser under markedspris. Vi snakker om en industri som tjener inn hundretalls milliarder til samfunnet, en kompetanseindustri som er nødt til å være ledende i verden for i det hele tatt å overleve. Vi snakker om å vise vilje til å sikre denne industrien rammevilkår som gjør at de ikke flytter til lavkostland uten rensekrav. For Arbeiderpartiet er det definitivt slik at ordningene som kommer, må være innenfor EØS-avtalens virkeområde. Prosessindustrien i Norge er den mest miljøvennlige i verden. Gjennom flere år har det vært satt krav til utslippene fra industrien i Norge. Det har igjen ført til at industrien har lagt seg i selen for å bli best på miljø. Det er bra! Norge har også den mest miljøvennlige energiproduksjonen i industrialiserte land. Å produsere aluminium og metaller basert på vannkraft er et gedigent miljøtiltak globalt sett. Jeg har merket meg at regjeringspartiene i fravær av egen politikk i innstillingen har sitert flere tidligere representanter fra Arbeiderpartiet. Vi kunne selvfølgelig også valgt gamle sitater, men vi driver ikke politikk på den måten – heldigvis. For Arbeiderpartiet er det løsningene som er viktige. Da må en forholde seg til dagens virkelighet og dagens løsninger. Arbeiderpartiet og flertallet i Stortinget mener at man innenfor EØS-avtalen kan finne ordninger som sikrer industrien konkurransedyktige priser på kraft. Vi mener også at Regjeringen frykter det. Hvorfor skulle ellers Regjeringen sette ned et såkalt ekspertutvalg for å utrede om det er mulig innenfor EØS-avtalen? La meg for ordens skyld vise til to tilfeller der politikerne har sørget for kraft til industrien etter inngåelsen av EØS-avtalen. Sauda-utbyggingen: Elkem ønsket å bygge ut kraften i Sauda for å sikre industrien kraft, sa de. Arbeiderpartiet mente den gang at Statkraft burde stå for utbyggingen, fordi vi mener Statkraft også skal ha ansvar for å levere kraft til industrien. Vi kjenner vel alle resultatene. Elkem solgte smelteverket, men beholdt kraften. Det er en annen debatt. Alle som er interessert i kraft og politisk vilje, bør også lese jubileumsboken til Årdal verk, en industrihistorie fra 1947 til 1997. Der er det et kapittel som er skrevet av min sambygding Andreas Hompland. Det er et kapittel om når Gro Harlem Brundtland var i Årdal 1. mai 1995. Det er interessant lesning. Hydro fikk kraft selv med en EØS-avtale. Det er altså mulig. Det er gode konjunkturer i industrien nå, og tanker og planer om utviding av produksjonen hvis vi greier å skaffe kraft til konkurransedyktige priser. Dette er hovedutfordringen for oss som energipolitikere, industripolitikere og samfunnsborgere. Vi skal sikre industrisysselsettingen, distriktene, verdiskapingen og miljøet. Det er en bærekraftig politikk! Kanskje er den viktigste oppgaven nå framover å sørge for at Norge faktisk får tilgjengelig nok kraft, slik at vi slipper disse debattene, slik at vi slipper skyhøye priser fra husstander og andre private. Det er en annen utfordring enn den vi står overfor i dag. I dag skal vi prøve å løse et problem som er satt opp i forhold til industri, industrisysselsetting, lokalsamfunn, distriktspolitikk og – ikke minst – verdiskapingen i Norge.