Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
La meg først slutte meg til Odd Einar Dørums innlegg fra denne talerstolen, og også vise til at forslagsstillerne hadde en veldig god dialog med Odd Einar Dørum før dette dokumentforslaget ble lagt fram. Samme dag som komiteen avgav innstilling om tvangsekteskap, ble jeg oppringt av en representant for et krisesenter i Norge. Hun sa følgende: «Jeg har nå en jente her som er blitt tvangsgiftet tre ganger. Vet du hvordan et menneske ser ut som har gjennomgått noe slikt? Det er som å ha vært utsatt for tre forskjellige voldtekter.» Arbeidet for å forhindre at unge mennesker giftes bort mot sin vilje, handler om grunnleggende menneskerettigheter, som også alle andre her har sagt i dag. Enkeltmenneskets ukrenkelige rett til selv å bestemme over sin livssituasjon, til å velge egen ektefelle, er nedfelt i artikkel 16 i FNs menneskerettighetserklæring. I utenrikskomiteen har vi nå liggende en stortingsmelding om menneskerettigheter. Én av de problemstillingene vi ser på, er statens og myndighetenes ansvar og forpliktelser til ikke bare selv å overholde menneskerettighetskonvensjonene, men i tillegg sørge for at grupper – enten det er organisasjoner, lokalsamfunn, trossamfunn eller familier – ikke krenker enkeltmenneskets grunnleggende menneskeretter. Debatten om tvangsekteskap dreier seg også om menneskerettigheter for kvinner, at kvinner har samme menneskeverd som menn. Tvangsekteskap er uakseptabelt, på samme måte som all annen undertrykking av og vold mot kvinner er det, og må ses på i den sammenhengen. Det bryter både med norsk lov og menneskerettighetskonvensjoner å bruke kultur, tradisjon eller religion som grunnlag for vold mot kvinner. Kulturrelativisme er uakseptabelt i en menneskerettighetssammenheng, og er for øvrig et ord som bør forsvinne også hos dem som bruker det. Det norske samfunnet har, som også Grethe Fossum sa, utviklet seg med utgangspunkt i et sosialdemokratisk verdigrunnlag, basert på likestilling og likeverd, på solidaritet og menneskerettigheter – med politiske institusjoner preget av humanisme og et legalt system som reflekterer disse verdiene. Derfor er tvangsekteskap forbudt i Norge. Jenter født i Norge eller som har kommet til Norge ved familiegjenforening, har krav på norsk rettsbeskyttelse ut fra norske normer og lover. Hvis vi behandler jenter med minoritetsbakgrunn mer lemfeldig enn jenter med norsk bakgrunn, må det sies å være både diskriminerende og rasistisk, som også Arbeiderpartiets hovedtalsperson understreket her. Arbeidet med tiltak mot tvangsekteskap i kvinnepolitisk styre i Arbeiderpartiet viser at problemet har et betydelig større omfang enn vi trodde da vi startet arbeidet. Og det krever et sett av virkemidler i bredden. Det viktigste er å forebygge, hindre og stoppe tvangsekteskap. Jeg vil også be justisministeren, som sitter her, være oppmerksom på det. Offentlige instanser har et særskilt ansvar. Det gjelder barnevern, skoler, lærere, sosialkontorer, helsepersonell. Kanskje bør vi også se på lærerutdanningen og på utdanningen av helsepersonell. Erfaringene viser dessverre at mange av disse til nå har sviktet. Og kan noen tenke seg hvor grunnleggende svikefullt det oppfattes av en jente som går til en lærer eller til et sosialkontor, å bli sviktet? Utenriksstasjonene må også få kompetanse til å håndtere disse sakene, og lovverket med forskrifter må sikre at det ikke gis oppholdstillatelse til ektefelle hvis ekteskapet ikke er inngått frivillig. Tvang betyr at ekteskapet ikke er gyldig etter norsk lov. Den som utsettes for tvangsekteskap, er ofte i en truet og presset situasjon som kan gjøre anmeldelse svært vanskelig. Kanskje bør bruk av offentlig påtalebegjæring vurderes ved kjennskap til overgrep. Det viktigste er at vi har tiltak som virker i praksis, enten det er lover eller informasjonstiltak. Jeg har først og fremst fokusert på jentene. Jeg har ukentlig henvendelser fra redde unge jenter som ber om hjelp. Hva kan jeg gjøre? Jeg kan sende dem videre til andre instanser, som krisesentrene og MiRA-senteret. Jeg mener også at krisesentrene og MiRA-senteret bør styrkes særskilt i denne saken. Dessverre viser det seg at det er jentene som stort sett er taperne ved tvangsekteskap. Det betyr ikke at det ikke også er gutter som lider. Tillat meg til slutt å sitere avslutningen på et åpent brev fra fire unge muslimer til deres foreldre: «Tør dere forandre litt på tradisjonene, for vår og alle de andres skyld? Gid dere måtte få mot til å gjøre det! Med kjærlig hilsen.»