Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
De fleste partiene er enig i at Norge skal gi 1 pst. av bruttonasjonalinntekten i utviklingshjelp. Dette er bl.a. for å nå tusenårsmåla. Det er altså stor enighet om utviklingspolitikken, noe ikke minst Marit Nybakk gjorde rede for i sitt innlegg. Jeg vil i mitt innlegg snakke mest om makt, fordi verdens fattigdom skyldes ikke bare det, men i stor grad internasjonale maktstrukturer. Målet med utviklingspolitikken må derfor være å endre disse maktstrukturene. Alt vi gjør i forhold til utviklingsland må være å ta parti for de fattige og for de undertrykte. Det er ikke bare bistanden som derfor må være fattigdomsrettet, handelspolitikken vår må også være det. Det samme må vår politikk overfor Verdensbanken være. Hver gang vi opptrer i internasjonale fora, må vi handle på en slik måte at det er til fordel for de fattige. Norge – er min påstand – er nå mer på de fattiges side, og utviklingsministeren fortjener sin del av æren for det. På viktige områder ligger Norge et hestehode foran. Et eksempel er gjeldslette. Ikke bare har vi fjernet en skamplett fra vår egen historie, vi har også lettet gjeldsbyrden for land som tok opp lån vi gav dem for å løse våre, ikke deres, problemer. Ikke minst ved å gjøre det, kan vi være et eksempel til etterfølgelse og utfordre andre aktører til å se på sitt eget kreditoransvar. Og Norge fortsetter med å gjøre det. Statsråden tok i sin redegjørelse opp Gribbefondene. Gribbene er personer og selskaper som kjøper opp et utviklingslands gjeld for en billig penge og så saksøker utviklingslandet for å drive inn gjelda. Et eksempel er rettsaken mellom Donegal International Limited og Zambia. I vår bestemte en domstol i London at Zambia måtte betale over 93 mill. til Donegal International. Grunnen var at Donegal hadde tatt over gjeld fra den rumenske regjeringa. Den hadde Donegal betalt mindre enn 24 mill. kr for. Gribbene går etter land som har fått, eller vil slette, gjeld. Det anslås at land som har fått gjeldslette, allerede har måttet betale mer enn 6 milliarder til slike gribbefond. Betegnelsen gribbefond er egentlig en fornærmelse mot gribbene, for de er tross alt nyttige. Det er altså ikke disse fondene. I framtida må vi ikke bare slette gjeld, men vi må også hindre at slike fond profiterer på at fattige land har blitt kvitt deler av gjelda si. Regjeringa har frontet kampen mot skatteparadiser. Ifølge Eva Joly er det første gang en vestlig regjering erklærer krig mot skatteparadiser. Tax Justice Network påviser et globalt skattejuks som er katastrofalt for de fattigste landa, som går glipp av 3 000 milliarder kr hvert år i tapte skatteinntekter på grunn av skatteunndragelser og skattekonkurranse. Det er ti ganger det totale bistandsbudsjettet i verden. Hvem beriker seg? Både den politiske og økonomiske eliten og de transnasjonale selskapene. Nigerias økokrim er bygd opp med norsk støtte. I løpet av tre år har Nigerias økokrim fått 120 saker for retten, fått 2000 dommer og inndratt 5 milliarder kr knyttet til korrupsjon. Korrupsjon hadde ikke gått an dersom det ikke hadde vært noen steder å gjemme vekk pengene. Det er derfor en offensiv mot skatteparadiser er så viktig. Samtidig må vi være klare i våre krav overfor norske selskap som investerer i utviklingsland. Ansvaret for korrupsjon ligger faktisk på begge sider. Mo Ibrahim sa på konferansen «Nye bilder av Afrika» her i Oslo for litt tid siden: Ikke betal bestikkelser! Det trengs to til å danse tango! Internasjonal handel er ikke bare utveksling av goder over landegrensene. Det er også utøvelse av makt. Enhver som har vært på internasjonale forhandlinger, har sett maktstrukturene i konferansesalen og i møterommene, og hvem det er som møtes rundt forhandlingsbordene. Skal vi bidra til en rettferdig verden, får det konsekvenser for hvilke bord vi sitter ved, og hvem vi sitter sammen med. En viktig endring etter regjeringsskiftet er at Norge i større grad har vært på parti med utviklingsland. Mange land i verden står overfor samme situasjon som Norge gjorde for hundre år siden. De trenger både internasjonale investeringer og frihet til å bestemme sin egen økonomiske politikk. For hundre år siden valgte vi å lage konsesjonslover som gav ekstra fordeler til vår egen industri. Norge valgte å sikre at vannkrafta skulle være folkets eiendom. I dagens språkbruk valgte vi en økonomisk politikk som diskriminerte mellom norsk og utenlandsk næringsliv. Utviklingslandene må, dersom de vil, få samme frihet til å bestemme sin egen politikk som Norge hadde for hundre år siden. De må få muligheten gjennom både utviklingshjelp og handelspolitikk til å ha verktøy i kassen. Statsråden understreket i sin redegjørelse det absurde i at USA skal peke ut sjefen for Verdensbanken, og at noen få europeiske land peker ut sjefen for Det internasjonale pengefondet. Utnevnelser på grunnlag av pass internasjonalt minner mye om partibokutnevnelser i mange land. I tillegg viser det hvordan makt er fordelt i to av de viktigste internasjonale organisasjonene vi har. Det er derfor gledelig at Norge vil få slutt på det vestlige hegemoniet neste gang det skal velges en sjef for Verdensbanken. Dette handler også om utviklingspolitikk. Statsråden viste i sin redegjørelse til en studie om i hvilken grad Verdensbanken stiller krav om privatisering. Studiet viste at det har vært en nedgang i slike krav. Likevel forekommer det ennå, noe følgende eksempel fra Afghanistan viser: Det europeiske gjelds- og utviklingsnettverket, Eurodad, beskriver i en rapport fra november hva Verdensbanken gjør i Afghanistan. Det er mange ting å være bekymret for i Afghanistan. Størrelsen på offentlig sektor er neppe den største. Likevel arbeider Verdensbanken for å privatisere mer enn femti statlige selskaper i løpet av to år. Disse selskapene har i dag omtrent 25 000 ansatte. 15 000 av disse kan bli overflødige som en følge av privatiseringen. Jeg har også en annen fortelling fra Afghanistan: Det er at Den Nationale Scene i Bergen i samarbeid med Kabul Teater og med støtte fra Norge gjenoppbygger teateret og dermed demokrati fra scenekanten. For kultursamarbeid med utviklingsland er demokratibygging og nasjonsbygging. Det gir folk opplevelser, mestring, utfordringer og erfaringer. Dette er god utviklingshjelp, både i Kabul og i Ramallah, der vi er med på å bygge opp et kunstakademi. Menneskeskapte klimaendringer rammer de aller fattigste. Mange av dem bor utsatt til. Et eksempel er verdens største delta der elvene Ganges og Brahmaputra møtes. Mange av dem er fattige, og de er utsatt for flom og høyere vannstand. Klimatiltak er derfor helt nødvendig, også i utviklingspolitikken. En ting Norge vil gjøre, er å ta vare på regnskogen og biologisk mangfold. Ved å ta vare på regnskogen hjelper vi også urfolk i utviklingsland. Det har kommet opp spørsmål som dette i media i det siste: Skal satsing på klima komme på bekostning av fattigdomsbekjempelse?Mitt svar er klinkende klart: Nei! Klimatiltak i utviklingspolitikken er ikke til for at vi skal kjøpe oss fri på bekostning av de fattigste. De er heller ikke til for å sikre Norge strategiske interesser. Klimatiltak er til for å unngå menneskeskapte klimaendringer, endringer som først rammer de aller fattigste. Som UNEP peker på: Det er ikke mulig å nå tusenårsmåla uten klimatiltak, uten å gjøre noe med de menneskeskapte klimaendringene. Jeg vil også legge til at fredsbygging i land som er i krig, også er viktig i dette arbeidet. Ikke minst viser erfaringene fra Afrika det. Verden når heller ikke tusenårsmåla uten en bevisst satsing for å bedre kvinners og jenters situasjon. Det handler om å styrke kvinners politiske og økonomiske deltakelse, en tøff kamp mot vold mot kvinner og jenter og for deres seksuelle og reproduktive helse og rettigheter, og å integrere kvinne- og jenteperspektivet i helse og utdanning. Hvordan vi kan få det til, vil Stortinget kunne se på når den bebudede stortingsmeldinga om kvinner og utvikling blir lagt fram. Jeg vil understreke at jeg er glad for at vi har en utviklingsminister som har dette som ett av hovedmåla i utviklingspolitikken.