Erna Solberg (Høyre), 2002-10-10:
Høyre gikk til valg på lavere skatter, en bedre skole og en modernisert offentlig sektor til det beste for folk. Så langt har vi fulgt opp i regjering. Skattelettelsene er rekordstore i løpet av de to budsjettårene. Vi har fremmet en rekke tiltak for å heve kvaliteten i skolen. Moderniseringsarbeidet pågår med stor styrke, og vi har kommet med en rekke forslag til forenklinger av lover og regler og bedre målretting av offentlige ordninger. Reduksjoner i skatter og avgifter er viktig både for folk flest og for næringslivet. Det gir økt valgfrihet for folk og økt verdiskapning. Derfor følger Regjeringen opp dette. Regjeringen er som sagt på god vei til å innfri de løftene som er blitt gitt. Skattelettelser har kommet næringslivet og vanlige folk til gode. Gjennom å øke innslagspunktet for toppskatt, øke bunnfradraget og senke boligskatten når vi også vanlige folk. Jeg har merket meg at Arbeiderpartiets kommende leder mener at vi gir til dem som har mest fra før. Jeg synes det synspunktet er ganske avklarende for flertallet av heltidsarbeidende i Norge, at de altså er de som har mest fra før. Skal Stoltenberg holde ord, betyr det at skattene for dem som har en gjennomsnittlig norsk inntekt, må økes. Dette henger for så vidt godt sammen med den vinglingen som har vært i Arbeiderpartiets politikk. Stoltenberg lovde i sommer at han og Arbeiderpartiet skulle fremme et stramt alternativ til budsjettet. Dette er i og for seg også bekreftet av Hill-Marta Solberg i replikkordskiftet tidligere. Samtidig har Arbeiderpartiet vært med på store deler av de skattelettelsene som må finansieres i dette statsbudsjettet, f.eks. investeringsavgiften. Men etter at Regjeringen har fremlagt et stramt budsjett, ser vi at kravene til utgiftsøkninger kommer på løpende bånd til alle formål fra Arbeiderpartiet. I denne debatten vil Arbeiderpartiet ikke svare på hvordan de har tenkt å dekke dette inn. Det nytter altså ikke å vise til dobbeltbeskatningen eller den såkalte skatten til de rike, for den har Arbeiderpartiet allerede brukt opp minst fem ganger. Og da er vi vel tilbake igjen til Arbeiderpartiets sanne sjel, at fjorårets skattelettelser var et unntak, nye skatteøkninger kommer, og det er egentlig den måten de kan få sine budsjetter til å gå i hop på. Jeg minner om at høsten 2000 foreslo arbeiderpartiregjeringen 12 milliarder kr i økte skatter og avgifter, først og fremst rettet mot næringslivet. For Regjeringen er en helhetlig politikk svært viktig. Derfor har vi måttet prioritere og foreta ganske tøffe avveininger. Men vi har altså valgt én klar prioritering i det vi har lagt frem i høst: å trygge arbeidsplasser og bidra til verdiskaping og vekst. Arbeidsplassene i industrien er truet av en høy rente og en sterk krone. Høyre mener at det å bevare arbeidsplasser i konkurranseutsatt næringsliv er en av de største utfordringene vi står overfor. Da kan vi ikke la utgiftene løpe løpsk. Det har vi rett og slett ikke råd til i fremtiden. Et stramt budsjett med kontroll over veksten i de offentlige utgiftene er også det viktigste distriktspolitiske tiltaket vi har. For hvor ligger den konkurranseutsatte industrien i dette landet? Jo, den ligger langs vestlandskysten, i Nord-Norge eller på det indre østlandsområdet. Det er disse områdene som blir hardest rammet av høye renter og høy kronekurs. Det blir ikke mer velferd verken offentlig eller privat av høyere renter og sterkere kronekurs. Det blir derimot lavere velferd gjennom tap av arbeidsplasser, høyere boutgifter for unge og mindre penger til kommunale tjenester. Men for Høyre dreier det seg ikke bare om å bevare. Høyre vil forandre politikken for å bidra til nyskaping. Derfor har vi fokusert på forskning både i privat og offentlig regi og på bedriftenes rammevilkår. Vi har en kraftig styrking av forskningsbevilgningene, og vi gjør det gunstigere for bedriftene selv å drive forskning. Vi har fjernet utbytteskatt og investeringsavgift, og vi har satt i verk en rekke tiltak for å få økt konkurranse i luftfarten. Og vi har lyktes! Men nyskaping betyr også at vi må ta vare på det bestående næringslivet. Vi må ikke miste det vi har, og vi må heller ikke glemme at mye av den nyskapingen som skjer, skjer i eksisterende bedrifter, eller som knoppskyting fra disse. Dette henger nøye sammen, og er det noe vi ikke vil forandre, så er det en ansvarlig politikk som gjør at det er attraktivt å drive næringsvirksomhet. Det er fremtidens velferdsgrunnlag. Både næringsliv, kommuner og hver og en av oss ser behovet for forenklinger og en mer innbyggervennlig offentlig sektor. For oss er dette et hovedmål fremover. Vi ser at lover og regler er i ferd med å vokse oss over hodet. Dette må vi forandre. Vi ønsker å desentralisere og delegere ansvar til det lavest mulige nivå, og vi vil forenkle lov- og regelverket. Dette er vi godt i gang med. Vi har bl.a. foreslått forenklinger i plan- og bygningsloven, vi ser på regelverket overfor kommunesektoren, og vi vil delegere ansvar nedover i systemet på flere områder, bl.a. innen miljø og landbruk. Dette gjør vi for å skape økt kreativitet og for å sørge for at beslutninger kan tas så nært som mulig den det gjelder, og for å fjerne hindre for nyskaping. Høyre og de andre partiene gikk til valg på ønske om en bedre skole. Når 20 pst. av dem som går ut av ungdomsskolen, ikke kan lese og skrive skikkelig, da har ikke det norske skolevesenet lyktes godt nok. Det var et hovedbudskap fra Høyre i valgkampen. Vi er et av de landene som bruker mest penger på skole – 46 pst. mer enn OECD-gjennomsnittet. Samtidig viser internasjonale sammenligninger at resultatene vi oppnår, er middelmådige. Derfor fokuserte Høyre på kvaliteten i skolen i valgkampen i fjor. Og vi følger det opp i Regjeringen. Vi styrker lærerutdanningen, styrker opplæringen i basisfagene og har innført bonus- og demonstrasjonsskoler, for å nevne noe. Men satsingen på skole avgjøres ikke bare av prioriteringer på nasjonalt plan, men også av valg lokalt i kommunene. I Oslo, hvor Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre styrer, satses det på skolen. I arbeiderpartistyrte Bergen er skolen det første man kutter på! Det handler altså også om prioriteringer, men like mye om å slippe skolene fri til å utvikle gode undervisningsformer og et opplegg tilpasset den enkelte elev. Derfor ønsker vi å forandre skolen for å gi elevene en bedre skole. Det er på denne måten vi skaper en fremtid som gjør at vi også får et robust velferdssamfunn. Det er påfallende at Arbeiderpartiet på hele 1990-tallet snakket om at arbeid og utdanning skulle lønne seg. Ja, det var sågar slagordet i 1997 – som Jagland gjentatte ganger har understreket at man fikk 35 pst. oppslutning om: Arbeid og utdanning skal lønne seg. Ut fra de reaksjoner som Arbeiderpartiets representanter har kommet med på statsbudsjettet og i trontaledebatten, ser det ut som om partiet har forlatt denne linjen. Regjeringen vil følge opp arbeidslinjen, og vi har foreslått en del endringer i budsjettet, alle med den fellesnevner at det skal lønne seg å jobbe. For det viktigste for dem som står uten jobb i dag, er å komme i jobb og ikke først og fremst hvor mye man får i dagpenger. Det skal ikke være slik at man skal tjene mer på å kombinere jobb og trygd enn ved bare å jobbe. Da er vi på ville veier i vårt samfunn. Derfor vil Regjeringen forandre arbeidsmarkedspolitikken for å få flere i arbeid ved å styrke den personlige oppfølgingen av arbeidssøkende i Aetat, endre dagpengeordningen slik at vi skal stimulere til mer aktiv jobbsøking, og målrette tilbud mot langtidsledige sosialhjelpsklienter. Vi vil forandre sosialpolitikken slik at den når dem som virkelig har behov for hjelp. Vi må tørre å stille spørsmål ved om de ordningene som velferdsstaten tilbyr, virkelig når frem til dem som har de største behovene for støtte fra det offentlige. De aller fleste har det svært bra i Norge, men noen faller utenfor. Vi er derfor nødt til å gjøre forandringer for å nå de mest vanskeligstilte. I Regjeringens fattigdomsmelding har vi gjort nettopp dette. Vi har satset på målrettede tiltak som vi vet når frem. Det er ikke slik at det er best å smøre tykt utover, men derimot å målrette for å nå dem som faller gjennom. Hvis det er dette Arbeiderpartiet kaller Høyre-politikk, så vedkjenner jeg meg det. Jeg er mer opptatt av dem som faller helt utenfor, enn dem som ligger midt på treet i det norske samfunnet. Det er etter min mening bedre å ha en politikk med innhold enn å forfalle til retorikk, slik Arbeiderpartiet har gjort i denne debatten. Det er altså slik at mens en økning i innslaget for toppskatten fra 320 000 kr til litt over 340 000 kr av Arbeiderpartiet i denne debatten blir karakterisert som å gi dem som har mye, mer, er det største poenget til partiets kommende leder at en person som nå har 6 G-tak i arbeidslivet, kan tape 20 000 kr i ferietillegg i dagpengene, med de endringene vi legger opp til – et søkt eksempel som det nesten ikke finnes noen av, men som altså gjelder akkurat samme gruppen som man på det ene området kaller rik, og på det neste området da definerer som fattig. Det er grenser for hvor lenge veksten i offentlige overføringer kan fortsette. Vi er nødt til å foreta oss noe for å dempe disse utgiftene. Jeg mener vi må våge å se kritisk på dagens ordninger, slik at flest mulig i arbeidsfør alder skal være yrkesaktive. Det gjør vi altså ved å holde fast på basistryggheten. Men vi må også vri på ordningene, slik at vi når dem som har mest behov for hjelp, samtidig som vi stimulerer til at folk går ut i arbeid. Det trenger vi. Derfor ønsker vi å forandre Norge. Vi trenger det både for næringslivet og for dem som faller utenfor. Vi trenger en annen politikk enn den som er ført tidligere. Arbeiderpartiet svarer ikke med annen politikk, de svarer for øyeblikket bare med å være imot enhver omlegging. Fremtiden ligger i alle fall ikke der.