Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Representanten Gitmark sa at verden går raskt framover, og det er jeg enig i. Det kan vanskelig finnes noe bedre belegg for det enn FNs utviklingsindeks, som ble lagt fram i forrige uke, hvor Norge kom på topp. Det var det som ble dekket i norske aviser. I det landet i verden som har den laveste forventede levealder i år, Sierra Leone, har man en forventet levealder på 47,8 år. Det er selvfølgelig skremmende lavt, men samtidig er den høyere enn hva verdensgjennomsnittet var da jeg ble født. Da kunne man regne med å bli litt under 47 år der. Nå er levetiden der den laveste noe sted i verden. Men i land som Kina og Vietnam, som er nevnt her, har man nå en forventet levealder på snart 75 år. Så verden går veldig raskt i en positiv retning når det gjelder fattigdomsbekjempelse. Desto større skandale er det at det fortsatt er en milliard som lever i absolutt, ekstrem fattigdom. De mangler det mest grunnleggende innen helse og utdanning, de vet ikke helt hva de skal spise i morgen. Det er også ille at vi ikke klarer å håndtere miljøet på en god måte. Alt dette, krig, fattigdom og miljø er de reelle, store utfordringene menneskeheten i dag står foran. Det dilemmaet vi har, er at verden er veldig oppsplittet. Jeg er en blant de relativt få som deltar i både miljø- og utviklingssammenhengene. Det slående er at dette er to helt separate verdener. I klimaforhandlingene møter du klimaforhandlere og miljøvernministre som i all hovedsak har et nasjonalt fokus og veldig liten forståelse for utviklingssammenhengene, mens du i utviklingssammenheng veldig ofte møter folk som ikke egentlig synes at miljøet er spesielt viktig, i alle fall kan det være en hemsko for utvikling. Det er derfor veldig gledelig at et samlet storting her mener at Norge skal være en pådriver for å se miljø og utvikling som et samlet hele. Vi må ha en rask fattigdomsreduksjon, men den kan ikke skje på en slik måte at den bidrar til oppvarming av kloden og ødeleggelse av det miljøet som vi alle har felles. La oss aldri glemme at det er de aller fattigste som lider mest under miljøødeleggelser. Jo rikere man er, og jo mer effektiv en stat er, jo større sannsynlighet er det for å kunne beskytte innbyggerne mot f.eks. klimaendringer. Jo fattigere et samfunn er, jo større og mer ekstreme konsekvenser vil flom, tørke eller andre klimakatastrofer ha. Det som har vist seg å være veldig fornuftig i vår utviklingspolitikk, er nettopp å koble tingene sammen. Det er ikke det å gi ut penger i seg selv som løser verdens problemer, men det har vist seg å være veldig mye mer effektivt når man har klart å koble pengebruk med politiske initiativ og faglige prosesser. Vi skal koble sammen de beste fagfolkene i verden på et område, politiske prosesser som nødvendigvis må engasjere statsledere og folk på høyt politisk nivå, ellers får vi ikke tyngde, med pengebruk. Det er her suksessen så langt i det såkalte klima-/skogprosjektet, altså regnskogsbevaringen, ligger. Det er koblingen mellom norske penger og politisk engasjement hos Indonesias og Brasils presidenter, oppkobling mot brede, faglige miljøer, enten det er de som forstår seg på satellittfoto utviklet for militære formål, men som dermed kan gå inn og se på om skogen faktisk avskoges eller ikke, eller det er folk som er på bakken i urskogene og vet hva de faglige spørsmålene der er. Regnskogsbevaringen har så langt vært, som jeg ser det, en stor suksess, den største suksessen i klimaforhandlingene. Jeg deler de synspunktene som Høyre og Kristelig Folkeparti her framfører, at selvsagt skal det være både en klimadimensjon og en naturmangfoldsdimensjon og utvikling av levestandard for dem som bor der. Det er også helt riktig at dette har en veldig tett oppkobling mot landbruk, for det er ikke som de fleste i Norge tror, at det er nedhogging av tømmer for – la oss si – båtpaneler av teak som er den viktigste drivkraften i regnskogødeleggelsen i verden. Det er også en drivkraft, men de suverent viktigste drivkreftene i Latin-Amerika er kvegdrift og soya, og i Indonesia og Sørøst-Asia er det palmeolje. Verken kvegdrift eller utvinning av palmeolje er i seg selv galt. Begge deler er helt akseptabelt. Folk spiser kjøtt, og palmeolje er en helt naturlig del av kosthold og mange produkter. Men dette kan ikke skje på områder hvor man ødelegger regnskogen. Som det viser seg i Brasil, er det fullt mulig å ha stor vekst i landbruket, men i områder hvor man ikke avskoger, og i Indonesia er det enorme, allerede ødelagte skogområder, som kan tas i bruk for videre utvikling av palmeolje uten å ødelegge regnskogen. Det er koblingen av penger og politikk som har gjort dette initiativet viktig for verden, og vi må tenke på samme måten på andre områder. Når det gjelder energi, er det avgjørende spørsmålet å få det riktige forholdet mellom privat og offentlig sektor. Jeg må bare si, siden Kristin Clemet ble sitert, og Høyre og Venstre frydet seg over at regjeringen tar i bruk privat sektor og det kommersielle: Jeg fryder meg jo veldig over at det er vi sosialister som har sett privat sektors betydning, en sektor som jo ikke hadde noen sentral plass i norsk utviklingspolitikk før vi kom til makten. Det er vi som har tatt ideen om privat sektor inn i utviklingspolitikken med styrke og tyngde. Det er litt en personlig glede, det må jeg nok innrømme. Men hva skal det bety i praksis? Det må bety at vi ser på hvordan vi kan bruke offentlige midler for å tilrettelegge mer for privat sektor. For å være veldig konkret: Scatec Solar planlegger solenergiinvesteringer i Mali og Sør-Afrika. Da kan vi kombinere private og offentlige midler for å få det til. TrønderEnergi og flere andre energiselskaper planlegger vannkraftinvesteringer i Afrika. Lorentzen-gruppen planlegger en bioenergisatsing i Ghana. I alle disse tilfellene må vi se på om mindre, offentlige midler kan bidra til å utløse mye større private. Men hvis det ikke utløser de store private midlene, gir det ikke mening å bruke små offentlige. Vi kan ikke overta det private selskaper skal gjøre på disse områdene. Det må være private investeringer som driver energisatsingen. Selvsagt må det kommersialiseres. Når REC har problemer i Norge, skyldes jo det at kineserne lager billig solenergi, og ære være dem for det. Det er ingen andre ting enn prisen som hindrer verden i å ta i bruk solenergi. Det er ingen ideologiske, praktiske eller andre grunner. Det er et spørsmål om pris, og prisen må drives drastisk ned. Da vil hele verden kunne bruke solenergi på en mye mer effektiv måte. Hensikten med vårt energiinitiativ er altså det samme som med skoginitiativet – å se om vi kan få til koblingen av offentlig og privat sektor med norske, nasjonale penger med større internasjonale penger og med den politiske driven som fordrer toppnivå. Derfor var det så viktig at FNs generalsekretær Ban kom til Norge og fortalte om sine ganske rørende, personlige erfaringer under Korea-krigen, da han satt og lærte å lese ved et stearinlys. Det kan noen mennesker klare, men det er ikke tvil om at det er veldig mye mer effektivt å lære å lese og skrive under en elektrisk pære enn ved et stearinlys. Det vil være lettere å få hele verden alfabetisert med elektriske pærer i Afrika og andre steder. Så til landbruk, som er den tredje store satsingen. La meg si at når vi vektlegger landbruk nå, er det ikke fordi den andre siden ved klimatilpasning er mindre viktig. Vi har allerede levert en stortingsmelding, jeg tror det var for to år siden, om katastrofeforebygging – naturkatastrofer og politisk skapte katastrofer. Det har vært en lang satsing fra norsk side på forebygging og innsats i forbindelse med naturkatastrofer, enten det er tsunamivarsel koblet til jordskjelv eller til klimarelaterte katastrofer, f.eks. forårsaket av sykloner. Så det nye er å bygge på det vi har gjort på det området, og å gjøre mer på landbruket. Det er også andre sider ved klimatilpasning, men til sjuende og sist er de to store sidene ved klimatilpasning ekstremvær – for mye eller for lite vann – og det er omstilling av landbruket, hvor også vann er det viktigste. Peter N. Myhre pekte på noe helt sentralt, nemlig at Afrika ikke har realisert sine landbruksmuligheter. Hvis man ser på det store bildet, er virkeligheten at Asia på et stadig mindre landbruksareal har fått en stadig større landbruksproduksjon. Afrika har fantastisk nok på et stadig større areal fått en mindre produksjon. Det er ikke det at Afrika mangler jord, men man mangler effektive systemer for å ta den i bruk. Det dreier seg om alt fra veier, marked, god rådgiving, eiendomsrett til jord og en serie andre spørsmål. Vi arbeider nå tett sammen med Kofi Annans initiativ for en grønn revolusjon i Afrika og en serie andre initiativer for å få til mer arbeid på dette området. Det såkalte bevaringslandbruket i bl.a. Zambia og Malawi tar opp i seg det beste, både i kommersielt, tradisjonelt landbruk og i økologisk landbruk. Jeg vil til slutt si at Høyre og Kristelig Folkeparti legger fram en spennende idé. Det er «Fisk for utvikling». Det vil jeg ta med meg, og gjerne utrede og se hva vi kan gjøre videre med. Det ligger helt i forlengelsen av «Olje for utvikling» og «Skatt for utvikling» og er et område som mange utviklingsland etterspør. La oss se på hva vi kan gjøre for å styrke vår evne på det området.