Siri A. Meling (Høyre), 2004-05-13:
Høyre har både gjennom sitt stortingsprogram og gjennom Sem-erklæringen stadfestet at partiet ønsker tilstedeværelse av rovvilt i Norge, dvs. at vi stiller oss bak målet om å sikre at vi har levedyktige bestander av de fem store rovdyrene her i landet, nemlig ulv, jerv, gaupe, bjørn og kongeørn. Da blir det ikke et spørsmål om, men hvordan disse best skal forvaltes. Høyre stiller seg selvfølgelig bak den framlagte rovviltmeldingen og det viktige prinsipp, eller todelte målsetting, at det skal være mulig med levedyktig næringsvirksomhet i landbruket, også i områder med rovvilt. Høyre mener at rovviltmeldingen og forliket legger til rette for at vi kan forene disse to målsettingene. Det har vært et overordnet mål å senke konfliktnivået når det gjelder rovviltspørsmål. Derfor har behandlingen i komiteen vært en relativt lang prosess, hvor mange parter har hatt anledning til å komme med sine meninger. Jeg er glad for at det nå er et bredt flertall som stiller seg bak innstillingen i denne saken. Et bredt forlik sikrer forutsigbarhet i utmarksnæringene og blant befolkningen for øvrig. Jeg synes at den innstillingen som nå foreligger, viser at komiteens flertall har vært lydhør for mange av de innspill som har kommet i løpet av prosessen. I en sak med såpass mange ulike oppfatninger, gjerne på tvers av partigrupper, skal det noe til for at den enkelte skal bli 100 pst. fornøyd med resultatet. Men jeg mener at det forliket som nå foreligger, bør være en retning som de fleste kan leve med. Jeg vil framheve noen linjer i det som foreligger. Den første er at vi gjennom denne behandlingen har satt konkrete bestandsmål for den enkelte rovviltart, og disse er lagt opp slik at vi unngår rovdyr i de mest følsomme områdene for beitedyr, bl.a. på Vestlandet. Den andre hovedlinjen dreier seg om problemstillingen knyttet til frykt for rovdyr. Representanten Knut Werner Hansen var inne på at Norge er et stort land. Som rogalending uten særlig erfaring med disse rovdyrspørsmålene har jeg hatt en veldig ydmyk tilnærming til saken, og jeg er veldig imponert over det engasjement som har blitt utvist fra flere kanter, enten det tales varmt for rovdyrenes tilstedeværelse i norsk natur eller det motsatte. Frykten gjelder spesielt i områder med forekomst av ulv og er absolutt reell for den personen som opplever dette. Jeg forstår at mennesker som opplever frykt for rovdyr, blir provosert over å bli møtt med: Det du trenger, er mer informasjon. Det betyr ikke at vi ikke skal både forske og informere om realiteter knyttet til rovdyr, men jeg synes det er positivt at flertallet både signaliserer et ønske om å utrede nærmere konsekvensene av det å leve med rovdyr i nærheten av seg, og at den enkelte region får mulighet til å bruke penger lokalt i forhold til spesielt hardt belastede områder, og at de stilles fritt med hensyn til hvordan pengene best kan brukes. Det innebærer handling i forhold til å ha respekt for menneskers frykt for rovdyr, og spesielt ulv. På denne måten viser vi også at vi her tar på alvor de innspill vi har fått i prosessen når det gjelder hvordan ulv påvirker befolkning og lokalsamfunn. Den tredje linjen gjelder erstatningsordningen. Vi må sørge for å ha erstatningsordninger som ivaretar tap på husdyr, men som samtidig gir en motivasjon til forebyggende tiltak eller en omlegging av jordbruksproduksjonen. Dette blir ivaretatt av det flertallsforslaget som i all hovedsak følger Regjeringens forslag. Det er også positivt at det foreslås en pott penger til kommuner som har spesielt stor rovdyrbelastning, og at disse som sagt kan brukes fritt til bl.a. konfliktdempende tiltak. På denne måten vil også den enkelte kommune kunne bidra med lokale løsninger og sikre en større forankring i rovviltspørsmål. Den fjerde linjen gjelder det å sikre en regional forvaltning. Gjennom de regionale forvaltningsregionene som det nå blir bestemt skal følge fylkesgrensene, er mulighetene bedre for å oppnå enighet rundt løsninger som angår rovviltspørsmål, enten det dreier seg om forvaltning eller bestandsmål. Disse regionale utvalgene vil være styrt av folkevalgte, og de har også mulighet til å delegere oppgaver og myndighet til lokale myndigheter dersom det virker formålstjenelig innenfor den aktuelle region. Jeg tror at lokalt og regionalt ansvar på denne måten er blant de beste suksesskriterier i forhold til å dempe konfliktnivået i vanskelige saker. I denne sammenheng vil jeg også si at det er en styrke at forvaltningen av ulv også skal skje på regionalt nivå. Jeg er glad for at Miljøverndepartementet blir ankeinstans for denne typen saker.