Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-12-04:
Jeg fremmer denne interpellasjonen fordi jeg, som mange andre i en landsdel der seilskuter var en del av hverdagslivet, er stolt av skuta som Sørlandet har, fullriggeren «Sørlandet». Langs kysten har seilende båter vært en viktig del av livsgrunnlaget og gitt arbeid og velstand. Seilskuter brakte inntekter og verden til Sørlandet, og ikke minst brakte de Sørlandet ut i verden. Hvite seil var et begrep, men ikke uten innhold. Jeg er sikker på at det er tilfellet i alle regioner som har seilskuter. Sverre Mørkhagen har skrevet flere bøker om utvandringa til Amerika, og han har som tittel på et av sine foredrag: «Hvite seil, overfylte mellomdekk». Store deler av Norges befolkning flyktet fra sult og nød og jaktet på et bedre liv på midten av 1800-tallet. Det er ikke ulikt situasjonen vi opplever i dag. Forskjellen er at vi ikke hadde krig. Mange fikk sin første erfaring med de hvite seil under denne reisen. Lenge før det erobret vikingene verden til sjøs – med seil. Så vi kan godt si at seilene representerer håp – håp om mat, inntekt og også håp om et bedre liv. Men baksida av de hvite seilene er frykt. Døden på havet var kjent, og langs vår kyst er det mange graver uten kister. De tre store skutene vi har igjen fra Norges århundrelange sjøfartshistorie, er tre flotte, gamle skuter: «Christian Radich», «Statsraad Lehmkuhl» og fullriggeren «Sørlandet». Jeg vil hevde at skutene har vært stemoderlig behandlet i forhold til andre, landliggende, kulturminner over lang tid, kanskje fordi vannveien er så lite brukt av de fleste av oss nå om dagen, kanskje fordi de er så få og holder til i byer som har andre – kanskje mer moderne – utfordringer, kanskje fordi ikke mange nok mener at de er viktige nok, eller kanskje fordi det koster penger. Det er ikke godt å si, men de har fått politisk oppmerksomhet før. Kulturdepartementet fikk utredet skværriggerne i 2002, og en enstemmig kulturkomité slo den gangen fast at skipene er noen av de viktigste kulturskattene vi har i Norge. Alle skutene er vernet, og fullriggeren «Sørlandet» har høyeste vernegrad. Det koster å vedlikeholde vernede skip i henhold til myndighetenes vernekrav. Skutenes stiftelser gjør mye for å sikre økonomien og sørge for egen inntjening. Alle har inntekter gjennom aktiviteter i markedet og avtaler med stat, kommune og fylkeskommune om driftstilskudd. Det kulturhistoriske er ikke bare knyttet til synet av skutene for fulle seil en fin sommerdag med solgangsbris. De museale og kulturhistoriske elementene handler om å verne og bringe videre maritime håndverkstradisjoner – spleise tau, hale og låre seil, styre mot vind og strøm. Arbeidet handler om å utføre gamle maritime håndverkstradisjoner i et levende, sjøgående museum. Det er derfor stor grad av enighet om at de har sin velfortjente plass i Norges kulturhistorie. Opplæring har vært en viktig oppgave for skutene. Mange gutter som hadde vanskeligheter med å tilegne seg teori på skolen, klarte seg etter noen uker i en hengekøye under dekk. Hardt arbeid og krav og forventninger om å bli en del av fellesskapet gjorde at de fikk gode liv. De ble sjømenn, og de fikk en sosial tilhørighet. I vår tid er The Tall Ships Races blitt en ubetinget suksess. Hvor enn seilskutene kommer, er det en fest og et folkehav. Det kan tas til inntekt for den anerkjennelsen som ligger i at vår sjøfartshistorie bringes til oss i en moderne form, men det må ikke undergrave det ansvar vi har som nasjon for å ta vare på disse kulturskattene, slik at de kan sikres for senere generasjoner. Fullriggeren «Sørlandet» er verdens eldste fullrigger i aktiv tjeneste. Våre to andre skuter har en lang og lengre historie. Jeg vil gjerne tro at alle skal få like lang tid foran seg som bak seg, og at vi kan få det til ved hjelp av kloke politiske grep. For det er utfordringer. Finansiering er én av dem – en finansiering som kan sikre helårsdrift, og som kan sikre at disse skipene faktisk kan seile. Vernekravene er én ting, sertifikater og kompetent mannskap en annen ting som påvirker økonomien. Skal de oppfylle sine museale forpliktelser til ivaretakelse av håndverk og sjømannskap, må de brukes året rundt. Å beholde og rekruttere tilstrekkelig kompetent personell og mannskaper er en annen ting, og vedlikehold, som jeg har vært inne på, er en tredje oppgave og en utfordring. Jeg vil berømme stiftelsene for deres systematiske arbeid med å konsolidere seg. De samarbeider godt om felles utfordringer og arbeider konstruktivt opp mot andre forvaltningsnivåer. Det er bra, og det har vært nødvendig. I 2001 ble Skværriggerutvalget nedsatt. De leverte en rapport som omhandlet en del av de samme utfordringene som disse skutene har i dag, og de pekte på en del løsninger. Det har vist seg at noen av disse løsningene i markedet er problematiske å få til. Derfor tenker jeg at en del av hovedutfordringa er hvordan en skal sikre at det offentlige bidrar med tilstrekkelig økonomi, sånn at disse tre flotte skutene kan ivareta sin funksjon som stolte kulturbærere for Norge og bidra til å bringe Norge ut i verden på en tradisjonsrik og viktig måte.