Per-Kristian Foss (Høyre), 2013-03-05:
Det er et alvorlig bakteppe i denne saken – mye menneskelig sorg og smerte. Det alvoret har også preget Stortingets og komiteens behandling av denne saken. Formelt er dette en sluttstrek for kontrollkomiteens arbeid med saken, men jeg har lyst til å legge til: Terrorhandlingen kommer aldri til å bli glemt. Den hviler over oss. Innstillingen i dag inneholder en meget sterk kritikk mot den sittende regjering og mot embetsverket. Den bygger på redegjørelsen til statsministeren og justisministeren i Stortinget. Statsministeren viste i sin redegjørelse i Stortinget til at funnene i kommisjonen var alvorlige og at mye sviktet. Viktige deler av beredskapen og evnen til krisehåndtering var ikke gode nok da det virkelig gjaldt. Årsaken til dette er at grunnleggende forhold i beredskapen sviktet. Planene var laget, men de ble ikke iverksatt. Evnen til å ta lærdom av øvelser var for liten, og det gjelder både holdninger til beredskap og evnen til samhandling. Regjeringspartiene vektlegger statsministerens beklagelse i sitt forslag. Denne beklagelsen synes Høyre var en selvfølge, saken tatt i betraktning. Likevel er vår konklusjon at det ikke er grunnlag for mistillit i saken. Det skyldes i stor grad at statsministeren selv overfor Stortinget har beklaget flere forhold fra kommisjonens konklusjoner i sin redegjørelse fra Stortingets talerstol. Så langt jeg kan se, er det ikke holdt tilbake informasjon. Hadde det ikke kommet en slik beklagelse, eller hadde vi kunnet konstatere informasjonssvikt, ville det vært grunn til å fremme mistillit. Jeg har i denne sammenheng særlig lyst til å kommentere det som ble sagt i Martin Kolbergs innlegg. Han gjorde et stort nummer av å beskrive den delegering som alltid har vært tilfellet innenfor forvaltningen, at ikke regjering og statsråder gjør alt, men at ansvaret er delegert. Det er jeg selvfølgelig helt enig i. Men det betyr ikke at det konstitusjonelle ansvar er svekket hos regjeringen og statsråder. Han siterte Gjørv-kommisjonen som har pekt på svikt over hele linjen – stort sett. Jeg bare minner om at Gjørv-kommisjonens mandat ikke var å plassere det konstitusjonelle ansvaret, men det er Stortingets ansvar. Det er derfor vi har behandlet saken annerledes enn Gjørv-kommisjonen. I innstillingen følger regjeringspartiene vår kritikk langt på vei. Men det er en viktig forskjell i ordbruken. Vi taler – som det har vært nevnt i flere innlegg – om regjeringens ansvar. Ordet «myndighetene», som regjeringspartiene bruker, er i denne sammenheng en utvanning. Dette viser en tendens som har kommet frem flere ganger i media og i kontrollkomiteens høringer – at statsråder og sentrale rød-grønne politikere har forsøkt å verne om sine egne. De har plassert ansvaret et annet sted, i myndighetsapparatet, enn hos de politikere der ansvaret rettmessig hører hjemme. Dette er det viktig å si i en stortingsbehandling av saken. Også Dagsavisens redaktør, Arne Strand, skriver i en artikkel den 20. februar: «Det oppsiktsvekkende er at regjeringspartiene med Ap i spissen følger opposisjonspartienes kritikk langt på vei. I Aps forslag til kritikkvedtak i Stortinget er «myndighetene» adressaten for kritikken. Høyre, Frp, Venstre og KrF gir adressaten dens rette navn, som er regjeringen. I praksis betyr det statsminister Jens Stoltenberg og de ansvarlige statsrådene.» Denne saken er på mange måter unik. Det er sjelden at en samlet kontroll- og konstitusjonskomité uttrykker sterk kritikk. Til tross for noen nyanser i formuleringene, er det bred enighet i komiteen om flere forhold. Komiteen har samlet sagt at følgende forhold er sterkt kritikkverdige: at de berørte politidistriktene ikke mottok riksalarmvarslingene, at politimesteren i Oslo ikke ba om håndhevelsesbistand til vakt og sikring umiddelbart etter at det var klart at eksplosjonen i regjeringskvartalet skyldtes en bombe. Kontrollkomiteen har også sagt at svikten i beredskapen på justissektoren er sterkt kritikkverdig og at beklagelsen til daværende justisminister, Knut Storberget, både var nødvendig og viktig. Dette forholdet belystes også nærmere i en kommentar fra Arne Strand i Dagsavisen den 23. februar i år. Der heter det: «De som etterlyser konsekvenser for personer, bør vite at Knut Storberget hadde måttet gå av hvis han fortsatt var justisminister. Komiteen er nådeløs i sin kritikk av den tidligere justisministeren.» Jeg legger til for egen del at jeg slutter meg til denne oppfatningen. Det er flere forhold som en samlet komité mener er kritikkverdige, bl.a. også at Grubbegata ikke ble stengt tidligere, og at bemanningen ved politiets operasjonssentraler har vært for dårlig. Dette er alle enige om. Som Gjørv-kommisjonens leder Alexandra Bech Gjørv så treffende sa det i sin oppsummering: «Evnen til å koordinere og samhandle har vært mangelfull.» Dette handler i store trekk om ressursene som ikke fant hverandre. Komiteen kritiserer også at politiet ikke hadde tatt tilstrekkelig lærdom av beredskapsøvelsen forut for 22. juli til å kunne takle terroraksjonen på en tilfredsstillende måte. Spørsmålet er: Har dette så langt blitt noe bedre? Jeg tenker bl.a. på de siste måneders hendelser, som Øvelse Tyr og spørsmålet om bistandsanmodning fra politiet til Forsvaret ved Stortingets åpning. Det er grunn til tvil om dette. Videre kritiserer en samlet komité at det overordnede ansvaret for problemstillinger knyttet til terrorberedskapen som ligger hos justisministeren, ikke i tilstrekkelig grad ble fulgt opp, dette på særlig bakgrunn av PST-rapporten fra 2007, som tidligere har vært omtalt i debatten. For meg er det nærmest uvirkelig at man for mange år siden hadde fått et så klart trusselbilde gjennom en PST-rapport, men at dette ikke ble fulgt nærmere opp. Man kunne f.eks. i det minste ha satt opp robuste sperringer på statens egen grunn, utenfor regjeringskvartalet. Men dette ble ikke gjort. Det ble heller ikke på noe tidspunkt vurdert. Når det gjelder politiets mangelfulle IKT-systemer, er dette også noe som har vært kjent for regjeringen i lang tid. At Justisdepartementet ikke har gjort mer for å få fortgang i IKT-utviklingen i politiet og i straffesakskjeden, er en problemstilling departementet er vel kjent med. Dette finner en samlet komité grunn til å kritisere. Det ble også kritisert at Politidirektoratet valgte et nasjonalt varslingssystem som ikke var pålitelig og ikke var forsvarlig. Komiteen har også med forundring merket seg at daværende politidirektør ikke var involvert i avgjørelsen av hvilket varslingssystem som skulle innføres. Det var heller ikke etablert rutiner for kommunikasjon mellom politidistriktene som benyttet nødnettet og politidistriktene som benyttet analogt samband. Dette er en alvorlig svikt, som også komiteen kritiserer samlet. Justisdepartementet avvek den 22. juli fra planverk og etablerte rutiner, bl.a. ved ikke å etablere kriseledelse og stab i tråd med gjeldende krisehåndteringsplaner. I tillegg ble dette dårlig kommunisert og skapte uklarhet om organiseringen og departementets kriseledelse. Det står for meg og resten av komiteen klart at risikoerkjennelsen ikke synes å ha vært høyt nok oppe på dagsordenen, verken hos politiske myndigheter eller hos politiet. Høyre har sammen med en samlet opposisjon funnet at følgende forhold også peker seg ut som sterkt kritikkverdige: En samlet kombinasjon av nedprioritert beredskap, nedprioritert IKT-satsing og dårlig målstyring. Vi finner at regjeringen ikke har evnen til å prioritere hvilke saker som er viktige i beredskapssatsingen. Vi ser at man riktignok har fokusert på målstyring, men det har vært mange mål, altfor mange mål. Det at regjeringen har vært målstyrt på feil kriterier har gjort det umulig å se de viktige målene og skille dem fra de mindre viktige. Derfor har man ikke evnet å beskytte sine borgere. Det er viktig å påpeke at beredskap i liten grad har vært på dagsordenen i denne regjeringens arbeid før den 22. juli 2011. Vi har videre sett at oppfølgingsarbeidet har gått langsomt i politisektoren, særlig i tiden før 22. juli-kommisjonens rapport ble fremlagt. Det vi ser resultatet av, er at politireserven de senere årene har vært nedprioritert, og at dette har skjedd uten tilstrekkelig informasjon til Stortinget. Det er også skremmende at regjeringspartiene forsøker å fremstille det som om PST over tid har fått vesentlig økte ressurser til å drive forebyggende undersøkelser og etterretning når vi vet at en svært stor del av realveksten som er tilført PST siden 2005, faktisk er gått til å øke bemanningen i PSTs livvakttjeneste. Komiteen har også i særlig grad i kontrollhøringene gått inn på Politidirektoratets rolle. Det er ikke et imponerende bilde som etterlates. En rapport fra Direktoratet for forvaltning og IKT, en Difi-rapport som nylig er kommet, understreker at mye fortsatt er ugjort. 22. juli-saken har vekket oss. Den har avdekket problemer med statlig styring. Fryktkultur og manglende gjennomføringskraft er det inntrykket man sitter igjen med etter høringene og etter å ha lest rapportene. Denne kulturen må endres, og den må erstattes med noe bedre. Man får også følgende inntrykk gjennom høringene, nemlig at forvaltningspolitikk ikke er ansett som viktig og politisk interessant, og at Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet har liten faglig tyngde. Statsministeren avsluttet sin redegjørelse med å si at vi plikter å gjøre Norge sikrere. Det er statsministerens ansvar å sørge for at statsrådene i regjeringen har den nødvendige kompetanse til å gjøre den viktige jobben de er satt til. Dersom statsministeren har grunn til å tvile på en statsråds gjennomføringskraft eller oppfatning av eget ansvar, er det statsministerens plikt å bytte vedkommende ut. Høyre har sammen med Venstre og Fremskrittspartiet fremmet følgende kritikkforslag: «Stortinget mener det er sterkt kritikkverdig at regjeringen forut for og under terrorhandlingene 22. juli 2011 ikke i tilstrekkelig grad hadde iverksatt tiltak som gjorde at samfunnet og staten evnet å beskytte landets borgere.» Det er min anbefaling at Høyres representanter stemmer for dette forslaget. Hvis det, hadde jeg nær sagt, mot formodning skulle falle, og jeg sier «mot formodning», for det er nemlig i tråd med komiteens innstilling, anbefaler jeg Høyres medlemmer å stemme for regjeringspartienes forslag. Det inneholder noe uklarhet, men dog en kritikkmessig klarhet. Jeg vil gjerne legge til at uttrykket «anerkjennelse» av det arbeid som gjøres for å følge opp at det ikke skjer nok en gang, ikke er et verdiladet uttrykk. Man kan ikke anerkjenne en stortingsmelding man knapt har sett, selv om jeg forstår at den har gått i trykken og snart kommer til Stortinget, men det er en anerkjennelse av at arbeidet i hvert fall gjøres. Det er ikke en anerkjennelse av et resultat som vi ikke kjenner. Men jeg tror i likhet med forrige taler, Anders Anundsen fra Fremskrittspartiet, at det er viktig at Stortinget kan samle seg i et kritikkvedtak på bakgrunn av alt som er skrevet i denne innstillingen, og at ansvaret også plasseres hos myndighetene, som øverst sett er den norske regjering.