Hårek Elvenes (Høyre), 2014-12-12:
Som presidenten nevnte, er behandlingen av forvaringsdelen i proposisjonen slått sammen med representantforslaget fra Kristelig Folkeparti om endringer i straffeloven om minstetid, ettervern og permisjoner. For å sikre en bedre sammenheng mellom reglene om forvaring og reglene om ordinær fengselsstraff foreslås endringer i reglene om maksimal tidsramme og minstetid ved forvaring. Maksimal minstetid ved forvaring foreslås utvidet fra 10 til 14 år i tilfeller der det er fastsatt en tidsramme fra 15 til 21 år. Maksimal minstetid foreslås utvidet fra 15 til 20 år i tilfeller der det er fastsatt en tidsramme på over 21 år. Maksimal tidsramme foreslås utvidet til 30 år for forbrytelser med strafferamme på fengsel i 30 år. Forvaring er en tidsubestemt dom som kan idømmes farlige lovbrytere av hensyn til samfunnsvernet og for å beskytte samfunnet mot muligheten for ny kriminalitet. Det er en grunnleggende forutsetning for dom ved forvaring at ordinær fengselsstraff ikke er tilstrekkelig av hensyn til samfunnsvernet. Selv om straffen er tidsubestemt, skal det fastsettes en tidsramme for forvaringen. Tidsrammen kan forlenges dersom det ved tidsrammens utløp vurderes at det fortsatt foreligger nærliggende fare for gjentagelse av alvorlige straffbare handlinger. Tidsrammen har for øvrig den betydning at all løslatelse før tidsrammens utløp må skje på prøve. Etter dagens lovverk kan ikke minstetiden overstige ti år. Minstetiden fastsettes med utgangspunkt i et anslag over når det ville vært aktuelt med prøveløslatelse dersom den domfelte var idømt ordinær fengselsstraff. Med dagens lovverk er det en ulogisk forskjell i minstetiden ved lange dommer avhengig av om man soner på forvaring eller ved ordinær dom. Dersom den domfelte på en ordinær dom er idømt en fengselsstraff på 21 år, vil den domfeltes prøveløslatelse vanligvis skje etter to tredjedels soning, dvs. etter 14 år. En person som derimot er idømt forvaring på 21 år, vil kunne bli prøveløslatt etter 10 år hvis vilkårene er til stede, dvs. fire år tidligere enn om man hadde blitt dømt på en ordinær dom for en tilsvarende handling. Med den foreslåtte lovendringen vil minstetiden ved forvaringsdom på f.eks. 21 år settes til 14 år, som ved ordinær dom. Hovedbegrunnelsen for økningen av minstetiden er i første rekke at det strider mot den allmenne rettsoppfatning dersom den forvaringsdømte kan løslates etter en kortere soning enn om vedkommende hadde vært idømt en ordinær fengselsstraff. Av allmennpreventive hensyn og av hensyn til sammenhengen i rettssystemet vil disse to forhold bli bedre ivaretatt ved at minstetiden og tidsrammen blir utvidet. Reglene om at minstetiden ikke kan overstige ti år, og at tidsrammen ikke kan overstige 21 år, gjelder etter dagens lovverk også for forbrytelser med en strafferamme på 30 år. Det betyr at en person som idømmes forvaring for en forbrytelse med en slik strafferamme, f.eks. en grov terrorhandling, kan prøveløslates etter ti år. Dersom vedkommende hadde blitt idømt ordinær fengselsstraff, ville prøveløslatelse tidligst ha skjedd etter 20 år. Med den foreslåtte lovendring vil maksimal minstetid ved forvaringsdom på 30 år settes til 20 år, som ved ordinær dom.