Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Da arbeiderpartiregjeringen tiltrådte i mars, lå det mange udekkede regninger og ventet. Merutgifter på trygdebudsjettet, helt nødvendige ekstrabevilgninger til sykehusene og underbudsjettering på vår deltakelse i Kosovo utgjorde de største regningene – totalt hele 5,2 milliarder kr i økte utgifter. Ved behandlingen av revidert nasjonalbudsjett har vi sikret at statsbudsjettet for 2000 holdes innenfor de rammer som Regjeringen la opp. Det sier vi oss tilfreds med, først og fremst av hensyn til sikkerhet for sysselsetting og velferd. Hovedpunktene fra budsjettavtalen mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet står ved lag. Her var det bl.a. viktig med et mer rettferdig skattesystem med skattelette til de med lave lønnsinntekter, økt satsing på kommuneøkonomien og økt satsing på utdanning og boligpolitikken. Dette føres videre. Den økonomiske politikken over de siste ti årene har bidratt til en sterk økning i sysselsettingen og kraftig reduksjon i ledigheten. Lønnstakerne har fått merkbar reallønnsvekst. Fra 1992 har antallet sysselsatte personer økt med om lag 250 000. Veksten fordeler seg på om lag 160 000 personer innenfor næringsvirksomhet og om lag 90 000 i offentlig sektor. Yrkesdeltakelsen i befolkningen mellom 16 og 74 år er nå om lag 74 pst. Det er en rekordhøy yrkesfrekvens både historisk sett og også i internasjonal sammenheng. Norge har nå en svært lav arbeidsledighet. Det betyr at den viktigste ressursen i økonomien, arbeidskraften vår, er så godt som fullt utnyttet. Politikken har bidratt til en økonomisk handlefrihet som har blitt benyttet til å bygge ut offentlig velferd, bl.a. til barnehager, til skolefritidsordning, til utdannelse, helse og omsorg. Det betyr likevel ikke at alle målsettinger er nådd. Behovene øker stadig. Offentlig sektor vil i årene som kommer, bli større og få flere ressurser. Vi vil trenge flere offentlig ansatte til å løse oppgavene innen undervisning, helse, eldreomsorg og kriminalitetsbekjempelse. Vi står også foran andre utfordringer. Oppgavene innen helse og utdanning skal vi greie samtidig som folketrygdens utgifter er i kraftig vekst. Sykefraværet øker nå med opp mot 10 pst. årlig, noe som tilsvarer at om lag 10 000 årsverk hvert år tas ut av økonomien. Også utviklingen innenfor uførepensjoneringen er sterkt foruroligende. Dette er utfordringer som vi ikke kan løse uten bred politisk enighet. Det vil kreve politisk samarbeid og at vi evner å løfte oss ut av politisk småkrangel som vi til dels nå bedriver. Representanten Bondevik har invitert til samarbeid med Regjeringen og med andre partier for å møte nettopp disse utfordringene. Det er prisverdig. Det er en invitasjon som vi skal ta vel imot. Målet må være å skape bred oppslutning om nødvendige tiltak for fortsatt å sikre folketrygden som grunnpilar i vårt velferdssystem, samtidig som vi skal løse økende behov innen utdanning og helse. Arbeiderpartiet og sentrumspartiene stod sammen om å få vedtatt årets budsjett. Ved revisjon av budsjettet valgte sentrumspartiene å si nei til forhandlinger med Arbeiderpartiet. Avstanden mellom sentrumspartienes og Arbeiderpartiets prioriteringer er likevel ikke stor. Legger vi standpunktene ved siden av hverandre, ser vi følgende: Sentrumspartienes utgiftsvekst er om lag 256 mill. kr høyere enn det Arbeiderpartiet går inn for. I forhold til Arbeiderpartiets standpunkt vil sentrumspartiene flytte på om lag 1,1 milliarder kr på utgiftssiden. Sett i forhold til at statsbudsjettet er på om lag 550 milliarder kr, blir dette meget små størrelser, og de foreslåtte omdisponeringene er på om lag 0,2 pst. Sentrumspartiene foreslår å styrke kommunesektoren for inneværende år med 57,1 mill. kr mer enn Arbeiderpartiet. Sett i forhold til kommunesektorens samlede inntekter på nær 220 milliarder kr, blir dette direkte beskjedent. Grunnlaget for å si nei til reelle forhandlinger med Arbeiderpartiet om revideringen av budsjettet er derfor ikke lett å finne i sentrumspartienes faktiske standpunkter og prioriteringer. Tvert imot burde vi stått sammen om å finne rom for å prioritere viktige områder. Gjennom samarbeid og forhandlinger vil det normalt være mulig for alle parter å finne rom for sine fremste prioriteringer innenfor rammen av en stabil økonomisk utvikling. Det går fram av innstillingen at sentrumspartiene fremmer 20 mindretallsforslag, forslag til bevilgninger som ikke vil få flertall ved voteringen her i salen i kveld. For sentrumspartiene må det være et tankekors at dette blir resultatet når de har valgt å stille seg utenfor den innflytelse en framforhandlet avtale ville gitt. Tallene viser jo at avstanden ikke er stor. Da sentrumsregjeringen la fram utjamningsmeldingen i fjor, ble det klart uttrykt at sentrum bare kunne sikre en bedre fordelingspolitikk i samarbeid med Arbeiderpartiet. Sosialkomiteens innstilling og Stortingets behandling for to dager siden bekrefter for så vidt de tradisjonelle skillelinjene i fordelingspolitikken. Høyrepartiene har på en rekke områder sin egen tilnærming, mens sentrum og Arbeiderpartiet gjennomgående står sammen. Skattepolitikken, boligpolitikken og en rekke enkelttiltak rettet mot svake grupper, er tydelige eksempler på nettopp dette. Nå blir det avgjørende framover at sentrum, ikke minst i skattepolitikken, virkelig er villig til å drive fordelingspolitikk. Når de samme partiene i dag går sammen med høyrepartiene om å fjerne deler av formuesskatten, er det dessverre et steg i motsatt retning. Det er personer med de aller høyeste inntektene som får den desidert største skattelettelsen ved en slik omlegging. Det er det ingen tvil om. Også framtredende professorer i økonomi står i dag fram og hevder det samme. I praksis kan slike endringer gjøre at formuesskatten fort framstår som en skatt utelukkende på bankinnskudd og bolig. Det er sannsynligvis bare i et fredelig velstandssamfunn som vårt at vi i nasjonalforsamlingen kan bygge konflikter på så små motsetninger som de vi finner i innstillingen til revidert nasjonalbudsjett. Jeg tror vi er tjent med ikke å se oss blinde på de mange relativt beskjedne forskjellene mellom forslagene som fremmes av ulike partier. Og om jeg må få si det: Når sårene etter regjeringsskiftet forhåpentligvis er grodd i løpet av sommeren, bør vi kunne ta mål av oss til å håndtere de mindre uoverensstemmelsene gjennom forhandlinger og samarbeid. Det ville vært naturlig. Og så kan vi ta ut uenigheten der hovedskillene i politikken i virkeligheten går. Selv om det har vært vanskelig å oppnå forhandlingsløsninger med opposisjonen, får Arbeiderpartiet denne våren gjennomslag for alle viktige saker. Det er vi naturligvis tilfreds med. Men med henvisning til det jeg har berørt i innlegget mitt om den kraftige økningen vi ser i utbetalinger over folketrygden, samtidig som behovene for velferdstjenester stadig er økende, vil jeg understreke at det er en utfordring i norsk politikk som påkaller politisk samarbeid. Og det er en utfordring som ingen kan stille seg utenfor.