Saera Khan (Arbeiderpartiet), 2008-04-08:
Hvor vil vi egentlig med det nye Norge? Integrering er inkludering i et åpent og demokratisk samfunn hvor det er rom for etnisk og religiøs mangfoldighet, og hvor denne mangfoldigheten blir sett på som et potensial og ikke en belastning. Så er spørsmålet: Hvordan skal vi realisere disse klisjéordene til å bli en god realitet og definere det å være norsk i år 2008? Eller kanskje det ikke er så viktig å være norsk lenger? Jeg tror det er viktig å være ydmyk overfor at det i dag finnes flere måter å være norsk på, selvsagt innenfor rammen av norske lover og regler. Som Oslo-borger er jeg meget privilegert. En av grunnene til at jeg er stolt av landets hovedstad, er at jeg møter alle de spennende impulsene, uttrykkene og ansiktene som eksisterer side om side. Når id finner sted, avslutningsfesten på muslimenes ramadan, er det vanskelig å få tak i drosje i Oslo. Hadde minoritetene sluttet ved Ullevål sykehus, ville byen fått et digert problem. Trikken kjører hvert femte minutt på selve julaften, og i enkelte skolegårder har vi jødiske barn, ateistiske barn, humanetiske barn og katolske barn side om side med direktørens datter, sammen med arbeiderens sønn. Uten minoritetene ville Oslo faktisk stoppet opp og vært en fattig by. Det er ikke et innvandrerproblem at vi har 6-åringer i dag som når de begynner på skolen, er dømt som skoletapere fordi de ikke snakker norsk. Det er et skolepolitisk problem. Det er ikke et innvandrerproblem at vi har mange arbeidsløse tamiler, somaliere, iranere i Oslo. Det er et fattigdomsproblem. Jeg tror det er slik vi må begynne å tenke, og inkludere minoritetspolitikken i en allmenn norsk, god, helhetlig sammenheng. Mangfold og migrasjon er grunnleggende sett positivt, men det gir oss også krevende utfordringer. Det evige dilemma har vært at i redsel for ikke å være politisk korrekt i innvandringsdebatten har mange oppegående og fornuftige mennesker i mediemiljøer, i politiske miljøer og i fagmiljøer vist stor velvilje, men liten interesse. Vi har stilltiende akseptert at kvinners og barns grunnleggende menneskerettigheter dessverre har blitt krenket. Tvangsekteskap, omskjæring, barn som forsvinner fra skolene, æresdrap og overfylte krisesentre med minoritetskvinner - historiene er mange. Skjebnene er altfor tragiske, og det er altfor mange ganger vi har hørt om dem. Vi kan ikke legitimere slike ondskapsfulle ukulturer med kulturer eller religioner. Det må slås hardt ned på, med kompromissløse tiltak og på en kraftig måte. Jeg blir ganske optimistisk når jeg ser hvordan denne regjeringen jobber aktivt med disse utfordringene. Konkrete og tydelige handlingsplaner mot vold i nære relasjoner, handlingsplanen mot tvangsekteskap og kampen mot omskjæring er noen eksempler. Man har gått grundig til verks. Man vil ha egne minoritetsrådgivere ved skolene, bedre kompetanse og sterkere tiltak ved utenriksstasjonene. Man har behov for trygge bosteder for dem som er på flukt, og sist, men ikke minst vil man øke underholdskravet som sikrer at ungdom blir økonomisk og sosialt selvstendige - selvstendige til å være bedre i stand til å ta frie og egne valg. Dette er imponerende. Vi har fortsatt en lang vei å gå, men vi er veldig, veldig godt i gang. Jeg gleder meg over at denne utlendingsloven nå blir behandlet i denne salen. Vi har brukt mye krefter og energi på å finne ut av dette, blant alle partiene på Stortinget. Dette er veldig bra og et skritt i riktig retning for et inkluderende Norge.