Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2008-12-09:
Mens vi i utenrikskomiteen satt og avgav budsjettinnstilling, for øvrig inkludert bistandsbudsjettet, satt politiske ledere og organisasjoner i Doha for å drøfte finansiering av utvikling. Konferansen bekreftet det som skjedde i Monterey i 2002, og de målene som ble meislet ut der, understreket betydning av frihet, fred og sikkerhet i tillegg til menneskerettigheter, likestilling og demokrati – dette som forutsetning for utvikling. Selv om møtet sterkt understreket betydningen av bistand, viste også slutterklæringen at bistand bare er en del av pengeoverføringene til u-land, riktignok en viktig del. Det er viktig at rike land som Norge har et høyt bistandsnivå. Men innretningen må være både strategisk og målrettet. Bistanden må også bidra til å øke landenes egne inntekter og deres evne til å finansiere egen utvikling. Det er en milepæl – og flere har sagt det – at Norge i 2009 når målet om 1 pst. av bruttonasjonalinntekten for å bidra til utvikling i fattige land. Norge går nå foran i OECD-området for å nå FNs tusenårsmål innen 2015. Det er åtte ambisiøse mål, bl.a.: en halvering av verdens fattigdom full grunnskoleutdanning til alle barn, gutter og jenter en reduksjon av barnedødeligheten med to tredjedeler en reduksjon av dødeligheten blant kvinner i barsel med tre fjerdedeler Norge har tatt på seg et særskilt ansvar for de helserelaterte tusenårsmålene. I Afrika sør for Sahara er de farligste dagene i livet den dagen du blir født, og de dagene du setter barn til verden. Derfor legger norsk bistand og utviklingspolitikk stor vekt på kvinners reproduktive helse. Jeg vil også vise til det som Ågot Valle sa i den forbindelse. Vi har også forpliktet oss til å bidra med 1 milliard dollar over en tiårsperiode for å få ned barnedødeligheten og for å sikre at barn vokser opp. Jeg vil understreke at trygge fødsler, trygg barsel, kamp mot kjønnslemlestelse og sikre aborter er en viktig del av de helserelaterte tusenårsmålene. I dagens innstilling øker en samlet komité støtten til IPPF – Den internasjonale føderasjon for familieplanlegging – med 10 mill. kr, til 50 mill. kr. Denne organisasjonen har også et parlamentarikernettverk med bl.a. norske deltakere. Så foreslår komiteens flertall 1 mill. kr ekstra til Norsk senter for demokratistøtte. Det vil det bli fattet vedtak om her i kveld. La meg understreke at jeg mener at støtte til politiske partier kan organiseres på en mye bedre måte enn det som gjøres i dag. Derfor er det også viktig med en evaluering. Men jeg vet positivt at det står Kvinner Kan-kurs i kø og venter på støtte, og at det er viktig med en økning også i det året man evaluerer Norsk senter for demokratistøtte. Det sivile samfunn i u-land er viktig, men vi får ikke til et velfungerende demokrati uten reelle politiske partier. Støtte til politiske partier har altfor lenge vært undervurdert i bistanden. Det gjelder for så vidt også aktiv støtte til parlamenter, som er selve grunnlaget for et demokratisk system. Flere av oss har gjennom noen år besøkt land der parlamentarikerkollegaer innstendig har bedt oss om økonomisk støtte for å kunne fungere som folkevalgte i skjøre demokratier. Det er ofte parlamenter og parlamentsmedlemmer uten noen økonomisk støtte til det arbeidet de gjør. Til slutt: Mens verdens statsledere signerer protokollen fra Doha og vi jubler over et historisk bistandsbudsjett, dør Zimbabwes befolkning som fluer. Her står vi overfor utviklingspolitikkens virkelig store dilemma: Hvor langt kan en despot drive sitt land og sitt folk mot avgrunnen uten at FNs vedtak fra 2005 om Responsibility to Protect kan gjøres gjeldende? Hva er forskjellen på nedslakting av folkegrupper, som i Rwanda, og den langsomme og pinefulle døden som Mugabe utsetter sitt folk for? Hadde Doha-møtet noen løsning for Zimbabwe bortsett fra å skrive lange og omstendelige erklæringer om nødvendigheten av demokrati og godt styresett? Zimbabwes barn trenger ikke bare vår oppmerksomhet. Zimbabwes barn trenger at vi handler.