Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-16:
Krigsbarnas historie angår oss alle, ikke bare krigsbarna selv. Det er viktig å få fram hva som har preget krigsbarnas oppvekst i etterkrigstidens Norge. Jeg vil også si det slik: Det er et samfunnsmessig ansvar å få fram den kunnskapen. Like viktig er det at samfunnet tar ansvar for lidelser og problemer noen av krigsbarna er påført av det norske samfunn. Denne regjeringen har videreført det forskningsarbeid som ble satt i gang av foregående regjeringer. Forskningsprosjektet er bredt anlagt og bygger bl.a. på opplysninger og påstander som er kommet fra krigsbarna selv via deres organisasjoner. Fra myndighetenes side har det vært viktig å fokusere på følgende: myndighetenes syn og praksisholdninger til krigsbarn i skole-, helse- og sosialvesenfolkelige forestillinger om krigsbarna Jeg vil mene at den kunnskap vi får fram via denne forskningen, er viktig, ikke minst for krigsbarna selv. Det er deres historie dette gjelder. Men samtidig er det vår felles historie. Vi må ta lærdom av det vi nå får vite. Jeg er derfor glad for at justiskomiteen i sin innstilling støtter Regjeringen i synet på at forskningen må fortsette, og jeg vil tilføye: Viktige deler av den kunnskapen som forskningen frambringer, er også vesentlig for å kunne finne fram til de avveininger som komiteen ber om at man skal gjøre i forbindelse med mulige alternative erstatningsordninger. Men forskning tar tid. Det pågående forskningsoppdraget ventes sluttført i løpet av 2004, men det er åpning for delrapporter underveis. Det er et omfattende materiale som skal samles inn og bearbeides. Jeg har registrert at krigsbarna begynner å bli utålmodige, og at de synes det er langt fram å skulle avvente forskningsresultater. Reaksjonen er forståelig. For krigsbarna ligger barndommen nå langt tilbake i tid, og de har gjennom lengre tid vært opptatt av spørsmålet om samfunnets reaksjon på den urett enkelte mener er begått. Vi vet tilstrekkelig til å fastslå at mange har hatt det vanskelig, og at disse vansker kan skyldes at de har hatt tysk far. Det er beklagelig at det har vært slik i vårt samfunn. Statsminister Bondevik har da også på vegne av den norske stat gitt krigsbarna en beklagelse. Mange krigsbarn retter nå krav mot myndighetene for å få oppreisning og erstatning. Våre domstoler har nylig hatt til behandling de første søksmål av denne karakter. I disse sakene har staten lagt ned påstand om at eventuelle krav er foreldet. Begrunnelsen er at disse forhold ligger så langt tilbake i tid at det er vanskelig – for ikke å si umulig – å føre de bevis som en rettslig behandling av slike krav forutsetter. Staten har fått rettens medhold i dette syn. Jeg vil likevel mene at vi nå må kunne enes om at oppreisning av den karakter det her dreier seg om, er spørsmål mer av politisk enn av rettslig karakter. Dette er også i tråd med de konklusjoner rettsapparatet har trukket. Den utfordring norske myndigheter står overfor, er å finne konkrete og treffende kriterier som kan danne grunnlag for en rettferdig kompensasjonsordning. Det er denne regjerings syn at vi fortsatt trenger mer konkret viten, og at det mest hensiktsmessige ville vært å avvente den kunnskap som forskningen kan frambringe. Jeg viser her til den uttalelse til saken som er gitt av sosialministeren i hennes brev av 3. mai 2002 til Stortinget, og som er vedlagt saken. Jeg har merket meg at komiteen ikke ser det som tjenlig å opprette en kommisjon for å vurdere et særskilt krigsbarnoppgjør, slik representanten Meltveit Kleppa har foreslått. Jeg forstår Stortinget slik at det er forutsetningen at det skal utredes en ordning for krigsbarna som skal rettes inn mot de personer som har lidd særlig overlast, og at det må være en sammenheng mellom den påførte lidelse og det forhold at vedkommende er krigsbarn. Etter gjeldende ordning for billighetserstatning gis ikke erstatning alene på det grunnlag at vedkommende er krigsbarn. Disse personene vil likevel kunne få billighetserstatning dersom de har lidd overlast og det offentlige kan bebreides. Som komiteen er inne på, må vi derfor vurdere om billighetserstatningsordningen kan benyttes. Jeg tar det derfor for gitt at det fortsatt skal være slik at selv om vi her utarbeider en egen erstatningsordning for denne gruppen, skal vi altså holde fast på billighetserstatningen som en mulighet. Jeg har videre merket meg komiteens forutsetning om at en eventuell kompensasjon må graderes etter den enkeltes lidelser. Jeg vil i den sammenheng peke på at utformingen av en slik erstatningsordning nødvendigvis vil måtte bli svært komplisert. Dette henger sammen med at sakene er svært gamle, at det vil være vanskelig å fastslå hvilken overlast den enkelte har lidd, og at sammenhengen mellom det å være krigsbarn og å ha lidd overlast kan være vanskelig å fastslå. Det er også det synspunkt som har framkommet i salen her fra flere, at det er enkeltpersoner som av ulike årsaker slett ikke ønsker å bli trukket inn i dette. Det har også sammenheng med at antallet krigsbarn foreløpig er antatt å være mellom 10 000 og 12 000 personer. Når Stortinget nå ønsket at Regjeringen skal utrede alternative forslag til erstatningsordninger som en kompensasjon til krigsbarn som er påført særlige lidelser, tap og urimeligheter som følge av at de er krigsbarn, vil Regjeringen selvfølgelig følge opp dette i tråd med de forslag som komiteen nå i dag står samlet bak. Regjeringen vil også prøve å gjøre det så raskt som mulig og fortrinnsvis i løpet av 2003, men jeg kan ikke garantere at det blir resultatet. Men jeg forstår at komiteen har valgt den arbeidsformen som den har fremmet i sine forslag, fordi man har antatt at en kommisjon som skal gjøre en jobb og deretter bearbeide ting, vil ta lengre tid. Jeg er innforstått med at komiteen på denne måten pålegger Regjeringen et ansvar for at vi kommer tilbake til Stortinget så snart som mulig. Regjeringen vil selvfølgelig ta initiativ til å organisere arbeidet for å oppfylle dette – jeg har merket meg fortrinnsvis i løpet av 2003. Vi skal gjøre vårt ytterste for å klare det, men jeg kan ikke her i dag garantere at vi skal klare det. Men det ligger i sakens natur at dette ikke kan trekke langt ut i tid, slik som flere representanter har påpekt i sine innlegg.