trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Petersen (Høyre), 2000-01-27:
Jeg hadde faktisk ikke trodd at Gundersen skulle ta opp dette, men desto mer velkomment, fordi det gir meg anledning til å si litt om forholdet til USA og NATO. Jeg er ikke et øyeblikk i tvil om at vårt forhold til USA er av særdeles stor betydning, og at den én linjes bemerkningen, eller operative konklusjonen, som utenriksministeren hadde i sin redegjørelse, nok var i snaueste laget. Men det kommer sikkert mer ved senere anledninger, så det vil vi komme tilbake til. Men mitt poeng er for så vidt å uttrykke atskillig forbauselse – ikke over at Gundersen uttrykker det han gjør om forholdet til Washington, men over at de til de grader er så negative til våre øvrige alliertes innsats og interesser. Og det var på mange måter det som slo meg veldig tydelig i debatten med Hagen. Mitt poeng er videre at hvis Fremskrittspartiet tror at man ikke skal operere innenfor en felles NATO-ramme, men utvikle et slags eget bilateralt forhold til Washington, fordi man ikke interesserer seg for den europeiske scene, har man et problem. Jeg tror nok man fort vil oppdage at i Washington snakker ikke alle om Norge, ja det er relativt få som gjør det. De betrakter oss som en del av Europa, og det er det som er selve sammenhengen. Men så var mitt polemiske poeng – som da tente Gundersen – at hvis man først skal til Washington og forsøke å utvikle et slikt eget bilateralt forhold utenfor den europeiske konteksten, tror jeg det bare er et rent faktisk forhold at man har et problem hvis man samtidig synes at Cuba har et menneskesyn som overgår det norske. Gundersen kan sikkert forklare dette i Washington, men det kan bli ganske spennende. Og mitt spørsmål er i grunnen om jeg kan få lov å være med, for det der vil jeg gjerne høre på.
Jan Petersen (Høyre), 2000-01-27:
Det eneste som i så fall kunne berettiget det, var om presidenten mente at spørsmålene falt på sin egen urimelighet, men jeg skal allikevel besvare dem. Jeg skjønner for så vidt Steensnæs godt, med den rollen han har her i huset, at han etter hvert føler at alt som sies, er en kritikk av Regjeringen – og jeg som synes jeg de siste dagene har vært så vennlig jeg bare kan i både den ene og den andre saken! Til Steensnæs har jeg lyst til å si: Slapp av! I Europa-spørsmålet har jeg faktisk ikke snakket om Regjeringen i det hele tatt – muligens er det det som skuffet. Mitt poeng er egentlig å bidra til en forståelse av hvilken situasjon Norge er i, fordi jeg føler ofte at dette snakket om Europa-debatt uten medlemskap betyr at da må man heller ikke erkjenne at det er en del problemer med den løsning som Norge gjennom folkeavstemningen har valgt. Jeg var som kjent uenig i den løsningen, og jeg synes det er viktig at vi er åpne og sier at ja, det er en del problemer. Alle de nødløsningene som Regjeringen forsøker å skaffe innenfor de rammer den har å arbeide etter, blir aldri fullgode, de vil aldri skaffe oss den løsningen vi er ute etter. Og jeg registrerte nettopp at når det gjaldt forsvars- og utenrikssamarbeidet, var utenriksministeren åpen med hensyn til hva problemet bestod i, og jeg siterte også dette. Jeg synes på mange måter at Steensnæs på dette punktet kanskje var litt overfølsom – ja ikke bare kanskje, han var definitivt overfølsom – på Regjeringens vegne. Det var han nok også når det gjaldt karakteristikken. Jeg tror at hvis han går gjennom redegjørelsen, vil han finne at man f.eks. når det gjelder konklusjonen på drøftelsen av USA, ikke kan si at det var noen utfyllende policystatement, og det samme gjelder Russland. Så jeg tror nok han bør ta innover seg at det kanskje ikke var all verden av politikk i dette, at det på mange måter var et grunnlag som var velskrevet og godt, men at det nok gjenstår en del tenkning før vi kan si at vi har alle deler av norsk utenrikspolitikk godt på plass. Men igjen: Poenget ligger i at vi rett og slett har fratatt oss et viktig virkemiddel. Vi fører norsk utenrikspolitikk med en hånd bundet på ryggen, fordi vi har sagt nei takk til den aller viktigste samarbeidsinstitusjonen på det europeiske kontinent.
Jan Petersen (Høyre), 2000-01-27:
Etter å ha hørt dette, er jeg jammen i tvil om hvem som er forkjølet, om det er jeg eller Solheim. Jeg trodde det var meg, men når jeg hører hva han sier, så kan han umulig ha hørt etter hva jeg sa. Jeg har snakket om medlemskap når det gjelder løsningen på en del spørsmål. Det spørsmålet jeg tok opp som eksempel, som er eksempel nr. 1 er det sikkerhets- og utenrikspolitiske samarbeidet. Det er nå oppe til drøftelse, det skapes, og vi skal forsøke å finne vår plassering i dette. Og jeg kan ikke skjønne at det kan være noe problem å si at den eneste fullgode løsning på Norges problem i forhold til denne problemstillingen dreier seg om medlemskap. Det er det jeg har snakket om. Jeg har i denne sammenheng ikke tatt opp noen form for spørsmål om nye norske søknader. For jeg tror det er svært viktig – og det tror jeg jeg også sa – at når det spørsmålet eventuelt skal komme opp igjen, er det på et tidspunkt hvor vi vet at folk mener noe annet enn forrige gang. Men det må ikke føre til at vi når vi snakker om utenriks- og sikkerhetspolitikk, ikke erkjenner at alle de nødløsningene vi nå forsøker å få til, er nettopp substitutt som aldri kan bli fullgode. Den erkjennelsen kan vi ta nå, den er det ingen grunn til å vente med. Jeg skjønner derfor ikke Erik Solheims poeng på dette punktet. Så stilte han meg ikke spørsmål om hvorfor vi aldri hadde meninger om hva vi skal bruke våre medlemskap til, men det får meg ikke til å la være å svare. For det var også en helt urimelig premiss, og jeg vil bruke et eksempel. Er det noe parti i denne sal som tidlig og konsekvent har snakket om utvidelsesspørsmål når det gjelder NATO, er det nettopp Høyre. Et typisk eksempel på hva vi ønsket å bruke NATO til, var å bygge det større europeiske og atlantiske fellesskapet også på dette området, og vi var med på å pushe ikke minst Regjeringen til å innta mer positive standpunkter i den sammenheng. Det er et helt konkret eksempel på hva vi ønsker å bruke medlemskap til. Derfor var også denne innledningen helt urimelig.
Jan Petersen (Høyre), 2000-01-27:
Når jeg tok opp dette spørsmålet, var det på bakgrunn av en del TV-debatter om forholdet til europeisk sikkerhets- og utenrikspolitikk, hvor Fremskrittspartiets formann har vært innom ideer om spesielle bilaterale arrangementer, fordi europeerne ikke var så mye å tenke på under noen omstendigheter. Mitt poeng var i grunnen at jeg ikke tror det er spesielt realistisk, fordi det er jo, akkurat som Gundersen snakker om, i det brede europeiske–atlantiske samarbeidet vi har vår rolle – nettopp som en del av NATO, hvor artikkel 5 fungerer. Det er det som er hele poenget. Så det var en del av debatten, men jeg er ikke helt sikker på hvor samkjørte Gundersen og Hagen er på det punktet, så jeg skal ikke presse Gundersen på det. Jeg har allikevel lyst til å legge til at det jeg ser som hovedproblemet for Norge når det gjelder det europeiske sikkerhetssamarbeidet, er ikke det at det kan skape problemer over Atlanteren, men tvert imot at det utvikler seg slik på den europeiske siden at det blir en så attraktiv samarbeidspartner for amerikanerne at vi får en akse Brussel-Washington, hvor på mange måter de store beslutningene fattes, og så vil det da bli opp til noen ganske få av oss som ikke er en del av denne aksen, å innta posisjonen som et slags B-medlem i dette atlantiske fellesskapet. Og det er det som bekymrer meg i denne sammenheng.
Jan Petersen (Høyre), 2000-01-27:
Nå var statsministeren svært så generell når han omtalte det europeiske forsvars- og sikkerhetssamarbeidet. Det er vel temmelig på det rene at det resultatet som kom ut av EUs toppmøte i Helsinki, var en skuffelse for Norge, og det er i hvert fall på det rene at det er en skuffelse at de problemene som var viktige for oss, i så liten grad ble gjenstand for oppmerksomhet i Helsinki. Da var det helt andre problemstillinger som stod i sentrum for debatten. Men det synes som om Regjeringens linje er at uansett hvor lite man får til, er det om å gjøre å være like blid og så håpe på at det kommer noe mer i neste runde. Derfor er mitt spørsmål nå hvordan statsministeren vurderer dette Helsinki-møtet. Er vi ikke nå i ferd med raskt å kunne komme i en situasjon hvor det vi kan være med på, er opplegget for de praktiske arrangementene når det gjelder norsk deltagelse i fredsbevarende styrker, mens vi i mindre grad vil kunne være med på de store, viktige politiske beslutninger som dreier seg om å legge premissene for beslutningene? Er det ikke derfor slik at vi nå på område etter område ser at vi på tross av et iherdig bilateralt diplomati etter hvert faller ut av det som er interessant? Jeg er klar over at statsministeren ikke var til stede på det partilederarrangementet han var invitert til i forkant av EUs toppmøte, men jeg tror allikevel at han må ha merket at det er andre problemstillinger enn de norske som er de mest sentrale nå for EUs politikere.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Nå synes jeg at Høyres leder sa mye klokt om den europeiske utvikling. Desto mer oppsiktsvekkende synes jeg det var å lese representanten Svein Ludvigsens uttalelser til en av dagens aviser, der han uttaler at det ikke er noe i den faktiske europeiske utvikling som tilsier det utspill Arbeiderpartiets leder kom med i et foredrag for kort tid siden. Han mer enn antyder at dette var et utspill av indremedisinske årsaker i Arbeiderpartiet. Kan jeg tolke Høyres leders innlegg i dag som en kommentar til dette, og at han faktisk tar avstand fra et så barnslig synspunkt – om det er et tillatt uttrykk, president?
Siri Frost Sterri (Høyre), 2000-01-27:
Jeg vil – i den grad det kan oppfattes som en honnør – i hvert fall si at hr. Gundersen aldri slutter å overraske. Han skal i hvert fall ha det når det gjelder hans innlegg, at jeg alltid er spent på hvilket tema, hvilken innfallsvinkel, han vil velge i debatten. I så måte overrasket han også denne gang ved å holde et foredrag, riktignok relativt teknisk, med en avveining for og imot EU-medlemskap. Jeg håper at dette foredraget, som nå ble holdt fra talerstolen, også er et varsel fra hr. Gundersens side om at han nå ønsker å engasjere sin egen stortingsgruppe og sitt eget parti, som så langt jo har privatisert spørsmålet om hvilken holdning Norge skal ha til Europa og utviklingen innenfor Den europeiske union. Det har ikke vært mulig å få noen form for veiledning fra Fremskrittspartiets side, verken når det gjaldt den seneste folkeavstemningen vi hadde, eller senere. Jeg vil derfor be hr. Gundersen bekrefte at også Fremskrittspartiet nå tar dette på alvor. Det har blitt et så stort parti at også Fremskrittspartiet innser at det er viktig å ta sitt ansvar og holde en debatt i sitt eget parti, som, om ikke annet, bør munne ut i noen veiledninger også til det norske folk, og ikke bare gjøre det til et nærmest privatisert livssynsspørsmål.
Siri Frost Sterri (Høyre), 2000-01-27:
Høyre setter pris på at representanten Steensnæs nå gjennom sitt innlegg bekrefter at også Kristelig Folkeparti er opptatt av at Norge må utvikle en egen Russland-strategi, slik Høyre en god stund har tatt til orde for. Men det førte til at han ikke fikk komme innom det tema som så langt har vært et gjennomgangstema i debatten i dag, nemlig spørsmålet om Norges forhold til EU og spørsmålet om en ny Europa-debatt. Jeg vil ta utgangspunkt i et sitat fra Kristelig Folkepartis partileder i Bergens Tidende den 8. desember i fjor, hvor hun uttaler: «Denne regjeringen kommer aldri å søke om medlemskap. Og mitt nei ligger fast. Men det betyr ikke at andre regjeringer kan søke og at KrF kan sitte i regjeringen for det.» Jeg har selv vært til stede i et møte i EPP-gruppen innenfor EU, hvor Steensnæs bekreftet den holdning fra Kristelig Folkepartis side som gikk på at spørsmålet om medlemskap ikke er av prinsipiell art for Kristelig Folkeparti, men de ser det som et praktisk spørsmål. Oppstår det en endring i folkeopinionen, vil det også oppstå en endring i Kristelig Folkeparti. Det var omtrent det jeg fikk ut av hva han uttalte da Kristelig Folkeparti ble opptatt som observatør i EPP-gruppen. Betyr det at også Kristelig Folkeparti ser betydningen av å skaffe seg handlefrihet med tanke på neste stortingsvalgperiode når det gjelder vårt forhold til EU, at de vil, på samme måte som Arbeiderpartiet og Høyre for lengst har gjort, sikre den handlefriheten gjennom valgprogrammet?
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Representanten Steensnæs peker på at Russland må trekkes med på alle områder, og det er kanskje det viktigste grepet vi kan gjøre nå når det gjelder utvikling og stabilitet i Europa i vårt område. Grensen mellom Norge og Russland er antakelig den grensen i verden som skiller fattigdom og rikdom på den mest dramatiske måte, og det gir naturligvis en del perspektiver. Får jeg lov til å gå tilbake til replikkordskiftet mellom representanten Steensnæs og komiteens leder, Blankenborg, tidligere i dag, hvor Steensnæs spurte Blankenborg om hva som egentlig ligger i kritikken av Regjeringens EU-politikk. Nå opplevde ikke jeg at Blankenborg hadde noen generell kritikk av Regjeringens EU-politikk, snarere en mild forundring over hvor langt Regjeringen har klart å fjerne seg fra sine opprinnelige standpunkter med hensyn til vårt forhold til EU. Det som framføres som kritiske bemerkninger, er at Regjeringen synes å mangle initiativ til en aktiv EU-politikk. Det er for mye av en vente og se-holdning i Regjeringen. Nå kan det av og til virke som om Norge har sagt nei til EU, men en slik autoritet har ikke det norske folk. Norge sa nei til norsk medlemskap i EU. Men EU ligger der, som en bastant og viktig del på alle områder, så å si, og vi må forholde oss til EU på en aktiv og engasjert måte. Så brukte representanten Blankenborg et par eksempler, nemlig Schengen, narkotikasamarbeidet og politisamarbeidet, hvor man utviklet seg fra å ha en negativ holdning i Regjeringen til langsomt å trekke i gang, slutte seg til og til slutt bli entusiastisk. Og det er dette som vi syns kan være verdt å se nærmere på. Jeg må spørre representanten Steensnæs om det etter hans vurdering hadde vært en fordel om Regjeringen i større grad hadde hatt et noe mer aktivt politisk forhold til EU.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
De ulike replikantene har rost Solheim for hans innlegg, og det er det grunn til, fordi representanten Solheim er jo blant disse meget kunnskapsrike og dyktige folk når det gjelder den utenrikspolitiske situasjonen. Hans innlegg her var nærmest en forelesning om utenrikspolitikk og utenrikspolitikkens vesen, og det var prisverdig kort – 10 minutter, han hadde jo ikke lengre tid – og mange forelesere kunne ha noe å lære av det i og for seg. Solheim sier at det er viktig å definere hva vi vil, og det er også en del av den utenrikspolitiske debatten, ikke bare en analyse av hva som foregår ute i den store verden, hvordan ulike land forholder seg til hverandre, hvilke typer konflikter det er, og hvilke grep som må gjøres for å få det på plass. Det er viktig. Det er en vesentlig del av den utenrikspolitiske debatten, naturligvis. Det andre er: Hva er den norske utenrikspolitikk? Hva vil f.eks. SV? Solheim har mange ganger i mange sammenhenger pekt på globaliseringens vesen og utvikling, og det vil være en av de viktige tingene i årene fremover – ingen tvil om det. Og for å gjøre dette litt konkret og få et lite grep om SVs holdning til eksempelvis et forhold som globalisering, kan jeg tillate meg å spørre: I globaliseringen skjer det, ved siden av alle andre ting, også en dramatisk galopp i finansverdenen, med storfinansen som galopperer i vilden sky rundt omkring. Er det slik at SV kunne tenke seg et overstatlig organ for å bidra til å få en viss mulighet til å styre og en viss mulighet til å regulere dette markedet?
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Venstre sier at forskjellen mellom Arbeiderpartiet og Venstre i forhold til EU og utviklingen der ikke er særlig stor. Det som er forskjellen, er at Arbeiderpartiet mener at medlemskap kan være en konsekvens, ikke særlig sannsynlig, men en mulig konsekvens i tiden fremover, Venstre vil diskutere, vurdere og analysere, men vil ha satt bom for et eventuelt medlemskap, selv om utviklingen skulle tilsi at dette vil være en ønskelig, kanskje til og med en nødvendig, løsning. Deri ligger det en forskjell. EU har forandret seg relativt mye. Nå vil nok representanten Hove si at dette er en forandring som vi har vært klar over. Sikkerhetspolitikken og en felles valuta var vi klar over da vi drøftet dette sist. Utvidelsen østover var vi ikke klar over. Det er kanskje noe av det mest fundamentale og dramatiske av det som skjer. Jeg ser i dag ingen grunn til å vurdere norsk medlemskap i EU, men det kan heller ikke være slik at en god EU-motstander skal være nærmest fundamentalistisk i sitt standpunkt. Man må ha mulighet til å gjøre de vurderingene som er aktuelle og nødvendige. Og jeg mener at en ny runde eller en omkamp – eller hva man nå ønsker å kalle det – kan være ønskelig og nødvendig om utviklingen skulle bli slik. Jeg må spørre representanten Hove – vi har vært gjennom dette tidligere også: Hvilken saklig grunn har Hove for at vi bør binde oss i ytterligere fem år i dette spørsmålet? Folkeavstemningen var i 1994. Neste milepæl for å gjøre noe med dette, er altså i neste programperiode for alle partiene – i 2005. Det betyr elleve år, og med den raske utviklingen som vi nå ser, kan det kanskje være vel lang tid.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Representanten Steensnæs sa i en replikkveksling med representanten Engebretsen at Regjeringen har et aktivt forhold til EU når det gjelder å ivareta norske interesser. Jo, resultatet er slett ikke blitt så aller verst. Det er faktisk blitt riktig bra. Men spørsmålet er jo hva utgangspunktet var. Stikkord her vil være utgangspunktet når det gjelder Schengen-samarbeidet, deltakelse i Europol og for ikke å snakke om det vi skal diskutere senere her i dag, nemlig narkotikasenteret, som det faktisk er veldig viktig at vi deltar i. Så er det slik at statsministeren har varslet at Norge skal bli en partner for EU for å medvirke til den utvidelsen som nå er underveis i EU. Kanskje noe av det viktigste som skjer i EU-systemet framover, er at Sentral- og Øst-Europa etter hvert blir en del av EU. Jeg vil vise til at man i Helsingfors faktisk vedtok at alle østeuropeiske og sentraleuropeiske land skal i en forhandlingsposisjon i løpet av februar. Hva slags politikk mener Steensnæs at Norge bør ha overfor søkerlandene, særlig vil det gjelde våre nærmeste naboer, Polen og de baltiske land? Så har Tyrkia fått status som kandidatland. Vi opplever faktisk det paradoksale at det nå er Den europeiske union som vil presse Tyrkia til å bedre sine menneskerettighetsbestemmelser, til å bedre sin demokratiutvikling og til å endre på viktige deler av det tyrkiske samfunnet. Hva mener Steensnæs er Norges ansvar, ikke minst som NATO-partner eller NATO-medlem sammen med Tyrkia, med hensyn til å bidra til at Tyrkia kvalifiserer seg for EU-medlemskap, slik at man bedrer både menneskerettigheter og sikrer demokratiutvikling?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Det er ikke vanskelig å være enig med representanten Jakobsen når han sier at det er beklagelig dersom Haider blir utenriksminister eller kommer inn i den østerrikske regjeringen. Det blir også gitt uttrykk for her, fra Jakobsens side, at vi ikke kan forholde oss likegyldig til den saken. Det kan jeg også være enig i. Men hva mener representanten Jakobsen at vi kan og bør gjøre i den sammenhengen? Så sa Steensnæs i sitt svar til representanten Blankenborg litt tidligere her, at hans mening er at Regjeringen viser positiv vilje til å gå aktivt med, eller til å få til avtaler med viktige samarbeidsstrukturer i EU, som f.eks. narkotikaenheten, Schengen og Europol. Deler Johan J. Jakobsen Steensnæs’ vurdering og synspunkt? Er Jakobsen enig i Regjeringens framlegg om deltakelse i narkotikaenheten, når Regjeringen skriver i sin proposisjon bl.a. at dette vil gi et betydelig bedre grunnlag for å bedre forebygging av narkotikamisbruk og behandlingsstrategi også her hjemme. Eller er han enig med sin partifelle, sosialminister Kleppa, som senest i månedsskiftet februar/mars 1999 i Bergens Tidende mente at dette ikke var noen prioritert oppgave for Regjeringen. Deler Jakobsen Steensnæs’ syn på Regjeringens aktive og positive vilje, eller gjør han det ikke?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Jeg synes det var et interessant innlegg representanten Solheim holdt. Jeg skal ikke si så veldig mye om den første halvdelen av innlegget hans; jeg er stort sett enig i de betraktningene. Jeg tror det er viktig at vi i større grad enn det vi gjør, også ser på globaliseringen, på den økonomiske utviklingen i verden og ikke minst på behovet for kjøreregler i internasjonal økonomi. Vi må derfor også stå på både når det gjelder UNCTAD-konferansen og en videre oppfølging av WTO. Det som fikk meg til å ta replikk, var det som Erik Solheim sa om verdensorganisasjonen FN, den eneste egentlige verdensorganisasjonen vi har. Den ble jo skapt etter de rykende ruiner fra annen verdenskrig, og målsettingen og FN-pakten dreier seg stort sett om å hindre krig mellom stater. Vi vet alle som sitter her, at verden ikke er slik i dag. Det er andre konflikter. De fleste kriger og voldshandlinger skjer enten internt, innenfor en stats grenser, eller er regionale. Likevel er det mer interessant det som Solheim trekker opp når det gjelder reformene, eller behovet for reformer, og maktesløsheten til selve FN-apparatet. Erik Solheim bruker uttrykk som at FN i dag er en organisasjon uten makt, praktisk talt uten innflytelse, og der FNs apparat nesten ikke fungerer. Det kan hende at det er slik. Det som er helt sikkert, er at det er behov for reformer. De nordiske land har presset sterkt på for å få reformer, og den nåværende generalsekretæren har også lagt fram forslag til reformer og fått gjennomslag for dette. Jeg vil i grunnen understreke at selv om vi av og til føler en frustrasjon over den måten som FN fungerer på, eller ikke fungerer på, så er det viktig at vi ikke undergraver FNs autoritet, og at vi sikrer at vi kan få til de nødvendige reformene. Jeg vil be Solheim også bekrefte dette.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Ettersom representanten Jakobsen uttalte at Frihetspartiet i Østerrike var et parti med rasistiske og langt på vei nazistiske holdninger – og han gav tilsvarende karakteristikker av Jörg Haider – tillater jeg meg av nysgjerrighet å spørre Johan J. Jakobsen: Hvilke uttalelser og hvilke standpunkter har henholdsvis Haider og Frihetspartiet i sitt program som er rasistiske og nazistiske? Østerrike er tross alt et av våre demokratiske naboland som vi ønsker å ha et godt forhold til, og det er stor sannsynlighet for at Haider vil komme i en ledende posisjon i den østerrikske regjering. Så vil jeg videre få lov til å sitere hva Hundseid, den daværende formannen i Bondepartiet – Bondepartiet var som kjent det nåværende Senterpartiet – sa i trontaledebatten den 12. februar 1931 om innvandringen til Norge: «Og dog sier jeg at den økonomiske side ved denne sak er den minst viktige. Langt viktigere er den rase-biologiske. En god del av disse utlendinger som kommer inn i landet, er rasemessig sett av mindreverdig kvalitet. De har dårlig arvestoff, men de har en stor vitalitet i retning av å formere sig. Vår rase lider under denne innvandring. Vår gode nordiske rase blir oppblandet på en måte som er uheldig for vår rases fremtid. Dette er den verste og i lengden den kostbareste følge av vår slappe innvandringskontroll. En økonomisk tapning kan vi vinne over, men dårlig arvestoff, som er kommet inn i rasen, blir man aldri kvitt.» Osv. osv. Meg bekjent har verken Frihetspartiet eller Haider noen gang stått for standpunkter som er i nærheten av dette, så jeg vil gjerne be om representanten Jakobsens kommentar til dette. –
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Det som fikk meg til å ta ordet, var representanten Hoves bemerkning om at han var mer positiv til USAs holdning til deltakelse i verden enn til Fremskrittspartiets holdning til Norges deltakelse i verden. Nå er som kjent USA verdens fremste supermakt med over 270 mill. innbyggere og dertil ressurser. Norge er, som Korvald en gang sa, et lite land i verden, med 4,5 mill. innbyggere. Grunnlaget for Fremskrittspartiets politikk har hele tiden vært at vi støtter et aktivt internasjonalt engasjement. Men vi har samtidig sagt at vi ser det formålstjenlig å prioritere ressursene og bruke dem der hvor det er mest hensiktsmessig, noe jeg også regner med at representanten Hove i grunnleggende trekk er enig i. Det jeg gjerne kunne tenkt meg å få en utdypning av, er hva han mener er mer positivt med USAs engasjement i verden enn med hva Fremskrittspartiet mener om Norges engasjement i verden. Er det kanskje atomvåpenstrategien eller rollen i Latin-Amerika? Hva er begrunnelsen for hans uttalelse?
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Jeg vil gjerne få benytte anledningen til å stille utenriksminister Vollebæk et spørsmål vedrørende de opplysninger som kom frem i pressen for noen dager siden, hvor det viser seg at statsministeren i regjeringen som Irak innsatte i Kuwait etter invasjonen i august 1990, oberst Ala"a Hussein Ali, gjennom en årrekke har oppholdt seg i Norge. Etter Fremskrittspartiets mening er dette problematisk bl.a. i forhold til våre allierte som foretok invasjonen av Kuwait i sin tid. En annen problemstilling ved dette er at potensielle krigsforbrytere kan oppholde seg i Norge uten at deres identitet er skjult. Jeg vil gjerne be utenriksministeren kommentere dette og kanskje også komme inn på hvordan det kan unngås i fremtiden.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-27:
Nå vet jeg ikke om jeg i og for seg vil være spesielt opptatt av å fremheve likheten eller forskjellen mellom det som eventuelt måtte være debatten innad i Arbeiderpartiet og innad i Venstre. Men jeg opplever i alle fall at det er veldig klare likhetspunkter ved den innfallsvinkel man har til disse spørsmålene. Det er mulig at det også er noen forskjeller. Det slår meg at en viktig forskjell kanskje er at partiene i alle fall går inn i denne debatten med den situasjon at det i Arbeiderpartiet forut for folkeavstemningen i 1994 var et klart flertall for medlemskap. Det var partiets standpunkt at man ønsket medlemskap, mens vi i Venstre var i den situasjon at det var et flertall mot medlemskap. Det var partiets standpunkt at man ønsket et nei i folkeavstemningen. Jeg tror nok at det er en forskjell som fortsatt vil ligge der i dag, og som kan gjøre at man vil ha litt ulik holdning også til tidsaspektet, kanskje også til hvor sikker man kan være på det når en leder f.eks. gir uttrykk for at det ikke er gitt hvilket standpunkt man skal frem til – da kan det ha litt betydning hva nyansene er, avhengig av det man vet om vedkommendes standpunkt fem år tilbake. La meg så si at det ikke har vært min mening å sette bom for en mulig diskusjon om et EU-medlemskap. Det kan jeg heller ikke gjøre i Venstre. Det får være opp til landsmøtet i 2001 å ta standpunkt til hva vi skal ha som formulering for neste periode. Jeg er enig i at utvidelsen ligger der som en problemstilling, men jeg tror faktisk at den i første rekke vil komme etter 2005, og ikke så mye i neste stortingsperiode.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-27:
Når det gjelder følelseslivet og spørsmålet om en er lykkelig som liten, vil jeg bemerke at Venstre er rimelig lykkelig som det er, men vi ville ikke vært mindre lykkelige om vi f.eks. hadde vært dobbelt så store. Hvis representanten Lønning håpet at Venstres lykkefølelse skulle bli større fremover i tiden, håper jeg at han vil få det oppfylt ved at Venstre gradvis vil bli et større parti. Så til spørsmålet om norsk holdning til andre lands søknad om EU-medlemskap. Jeg vil for det første si at det er Venstres oppfatning at det er et spørsmål som det enkelte land selv bør få muligheten til å avgjøre. Det ville være arrogant av Norge å innta den holdningen at andre land ikke skulle få muligheten til å søke EU-medlemskap – og dersom de selv ønsker et EU-medlemskap, også får det – bare fordi Norge for egen del har valgt å si nei. For det andre tror jeg at det er en fordel at en får en utvidelse av EU-samarbeidet med flere land, dersom alternativet er – og det er det vel dessverre på mange måter sannsynlig at det er – at man ikke vil ha noen tilknytning til EU. Og et inntrykk fra den reisen som Erik Solheim tidligere nevnte, til Slovenia, Slovakia og Ungarn, var nok at disse landene klart ønsker EU-medlemskap. Men jeg hadde også inntrykk av at de understreket at Norge var i en annen situasjon enn dem, fordi nettopp NATO-medlemskapet og EØS-samarbeidet på en måte ikke gjorde EU-medlemskap så viktig. Til slutt: Det at EØS-området utvides, må vel egentlig være en fordel når man mener at EØS-avtalen er god.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-27:
Jeg klarer ikke å la være å starte med den bemerkning at mye kan tale for at det er grunn til å være mer positiv til USAs holdning når det gjelder å være aktiv i den tredje verden, enn til Fremskrittspartiets holdning når det gjelder norsk aktiv deltakelse i de samme områdene. Så til spørsmålet om kritikk av USA. Det var i alle fall meningen å gi uttrykk for en veldig klar, grunnleggende positiv holdning til den bilaterale relasjonen til USA fra norsk side. Og det besøket vi hadde her i Oslo for knapt tre måneder siden, viser vel også veldig klart at USA har en interesse av et bilateralt forhold til Norge, og at USA kanskje er noen hakk mer opptatt av Norge enn det Jan Petersen i alle fall i sine innlegg tidligere gav uttrykk for. Hvis det skulle festne seg at jeg i første rekke var opptatt av de negative sider ved USA, vil jeg klart ønske å korrigere det. Men la meg bare si at når det gjelder kritikk av USA, var det faktisk ikke bare manglende kontingentinnbetaling jeg nevnte. Jeg gav også klart uttrykk for at Norge må følge opp spørsmålet om USAs utstrakte bruk av dødsstraff, og at det også er en negativ faktor ved USA.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-27:
Jeg må si at det var med en viss overraskelse jeg hørte i innledningen at vi hadde søkt om medlemskap to ganger, og da med vekslende hell. Jeg trodde det var det samme uhell representanten Lønning mente at vi begge ganger hadde opplevd. Men det får nå så være. Når det gjelder norsk holdning til at EU utvides med nye medlemsland, vil det være min oppfatning, i forhold til vår egen holdning til norsk medlemskap, at det også må sees i lys av hvilke alternativer de samme landene har. Jeg var i min forrige replikk til representanten Lønning inne på at Norge er i den situasjonen at vi både er NATO-medlem og har EØS-avtalen og EØS-tilknytningen til EU. De fleste av søkerlandene er ikke i den samme situasjon. Så vidt jeg har forstått, vil heller ikke en EØS-lignende avtale være særlig sannsynlig for de samme landene. Men det kan også være tendenser til – det ble i hvert fall nevnt – at etter at Tsjekkia er blitt medlem av NATO, er Tsjekkia blitt et par hakk mindre opptatt av EU-medlemskap. Så det er en sammenheng i disse spørsmålene. Så over til det mer direkte spørsmålet: vekten av norsk innflytelse i EØS-samarbeidet. Det som jeg kanskje er litt overrasket over at ikke representanten Lønning ser, er at betydningen av EØS-avtalen faktisk vil kunne bli økt ved at det blir flere aktører og samarbeidspartnere innenfor EØS-området. Det er det ene. Norsk innflytelse innenfor EØS-område – vel, jeg ser at tiden er ute.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-27:
Dette er et litt typisk eksempel på at noe utvikler seg fordi man ikke greier å dy seg for å komme med en bemerkning, noe som for så vidt ligger litt i selve replikkvekslingens dynamikk. Jeg klarte altså ikke å dy meg for, på bakgrunn av representanten Gundersens positive oppregning av hva USA bidrar med i den tredje verden – og la meg her understreke i den tredje verden – knyttet bl.a. til å sette inn midler for bekjempelse av aids og en del andre forhold, å komme med den bemerkningen at USAs holdning til spørsmål i den tredje verden i alle fall hørtes mer positiv ut enn det inntrykket jeg har fått av Fremskrittspartiets holdning til å gi bidrag fra Norges side til utviklingen i den tredje verden. Og det var i grunnen det som var poenget. Når det gjelder eventuell ros til USA, synes jeg det kan være all grunn til å rose USA i mange sammenhenger, og det kan være grunn til å ha en absolutt kritisk holdning til USA i andre sammenhenger. Og jeg får vel si det slik at det negative i forhold til USA som jeg gav uttrykk for, var relatert direkte til en kritikk av manglende innbetaling til FN-systemet, en kritikk som jeg opprettholder og mener at det er all grunn til å fremføre, selv om USA også åpenbart bidrar i en del sammenhenger. Men det positive var klart knyttet til spørsmålene i replikkvekslingen, og det er i hvert fall helt klart ikke atomstrategien som var det spesielt sentrale for min del.
Inge Lønning (Høyre), 2000-01-27:
Representanten Hove var opptatt av følelseslivet i andre partier, nærmere bestemt lykkefølelsen og graden av den. Og det kunne kanskje høres mellom linjene at han representerer et parti som har lang erfaring i å være lykkelig som liten, og at det kanskje også er det som farger litt den eiendommelige tvetydighet og dobbelthet både i Regjeringens og i Venstres holdning til utvidelsen av EU. Man sier at det er storartet jo flere stater man får innlemmet i EU, det er et fremskritt, og det er gledelig sett fra norsk synspunkt. Men underforstått: Det som gjelder alle andre europeiske land, gjelder ikke for Norge. Og så føyer man til som begrunnelse for at Norge kanskje også bør bidra økonomisk for å få til utvidelsen mot øst, at det samtidig utvider EØS-området. Underforstått: Det må jo være en fordel for Norge. Den tankegangen må jeg innrømme at jeg har meget vanskelig for å forstå logikken i, for realiteten er jo den at EØS-avtalen, som var ment som en improvisert overgangsordning, nå på den ene siden har Norge, Island og Liechtenstein, og på den andre siden øker i omfang i betydelig grad. Hvordan det kan være en fordel for Norge, er meg en gåte. Realiteten er naturligvis at innenfor europeisk politikk blir de gamle EFTA-restlandene, hvorav Norge er det eneste som har en viss størrelse, mindre og mindre interessante og får mindre og mindre betydning. EØS-avtalen blir mer og mer politisk vektløs jo større EU-samarbeidet blir. Jeg skulle gjerne hørt både Regjeringens og Venstres oppfatning av hvorledes det kan være en fordel for Norge.
Inge Lønning (Høyre), 2000-01-27:
Jeg vil gjerne føre samtalen om utvidelsesproblematikken et lite skritt videre. Jeg har selvfølgelig aldri trodd at Regjeringen eller Venstre mener at det er Norges oppgave å avgjøre på andres vegne om de skal søke om medlemskap eller ikke, det skulle bare mangle. Det får være nok at vi har søkt om medlemskap to ganger selv, med vekslende hell. Men det er jo ikke det som er problemstillingen. Det utenriksministeren sier i sin redegjørelse, og som også statsministeren har sagt, er at Norge generelt støtter enhver utvidelse, og ønsker at den prosessen som er innledet overfor andre europeiske land, skal lykkes. Særtilfellet er altså bare Norge – det som gjelder for alle andre land, gjelder ikke for Norge. Nå la representanten Hove vekt på at man må se mulighetene ved utenforskapet mer enn problemene. Og da må jeg spørre: Hvilke muligheter er det man taler om når man sier at grunnen til at det er i norsk interesse at EU blir utvidet med flest mulig nye medlemmer, er at det utvider EØS-området? Betyr det at Norges muligheter øker når det gjelder å få politisk gjennomslag innenfor rammen av EØS-avtalen, etter hvert som antall medlemmer i EU øker? Det er den logikken jeg ikke er i stand til å begripe, for etter alle rimelige politiske erfaringer må jo slutningen bli den motsatte: Norges vekt og interesse som samarbeidspartner i forhold til EU avtar i takt med at utvidelsen lykkes. Hvilke muligheter er det Hove snakker om? Det kan i hvert fall ikke være Norges muligheter i europeisk politikk som utvides på den måten. Da må det være andre muligheter han snakker om. Hvilke muligheter er det?
Inge Lønning (Høyre), 2000-01-27:
Utenriksministeren gav uttrykk for en viss undring over mitt spørsmålstegn ved Regjeringens begrunnelse for sin holdning til ønskeligheten av en utvidelse av EU. Jeg tror utenriksministerens undring var basert på en misforståelse av hva jeg pekte på. Det jeg pekte på, var ikke i og for seg den mulige selvmotsigelse i at Norge anser det som for andre europeiske land er en ubetinget fordel, for å være en ulempe for Norge; det er en form for inkonsekvens som det er mulig å leve med i politikken. Men det jeg uttrykte skepsis til, var den tilføyde begrunnelsen, nemlig at Norge er tilhenger av dette fordi det utvider EØS-området. Det er naturligvis riktig statistisk at selve frihandelsområdet utvides, og det er helt greit. Men det som er ugreit for meg, er at EØS-avtalen i likhet med alle andre avtaler i denne verden også har det formål å regulere eventuelle interessekonflikter og eventuelle tvistemål mellom de partene som har inngått avtalen. Det er en problemstilling som for den sittende regjering ikke er ukjent, for man har jo hypotetisk vært inne i ganske mange slike interessekonflikter hittil. I det bildet har jeg problemer med å skjønne at det kan være i Norges interesse at den annen part skal bli så tungtveiende som mulig, samtidig som den part vi selv tilhører, helt åpenbart ikke kommer til å bli utvidet og dermed ikke kommer til å vinne noe i politisk tyngde. Det er der jeg har problemer med å skjønne Regjeringens måte å tenke på.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Jeg er enig med representanten Blankenborg i at situasjonen i Russland gir grunn til bekymring, både den generelle økonomiske og sosiale situasjonen, og da spesielt knyttet opp til krigen i Tsjetsjenia, selv om jeg synes vi skal minne oss selv om at presidentskiftet nå skjedde etter konstitusjonelle regler, og man hadde et valg som også gikk etter de regler man har. Dette er tross alt en positiv utvikling i Russland som vi skal sette pris på og understøtte. Når det gjelder reaksjoner mot Russlands krigføring i Tsjetsjenia, synes jeg det er et vanskelig spørsmål. Jeg er enig med bl.a. representanten Ingvald Godal, som har pekt på behovet for å reagere. Vi har fra norsk side reagert bilateralt, og jeg har også reagert tidligere som formann i OSSE med å fordømme voldsbruken og understreke behovet for en politisk dialog. Det mener jeg vi fortsatt må gjøre. Jeg vil samtidig være enig med representanten Blankenborg i at man skal være forsiktig med aksjoner eller reaksjoner som fører til en isolering av Russland. Og min forståelse er at de – som Blankenborg selv sier – milde reaksjoner fra EU, nemlig å holde tilbake noen penger i TACIS-programmet, nettopp er en slik mild form for reaksjon. Det viser vel også at man fra EUs side føler et behov for å markere en holdning, men samtidig ikke ønsker å isolere Russland. Jeg vil få anledning til å ta opp disse spørsmålene med utenriksminister Ivanov på mandag og tirsdag i Moskva. Jeg hadde en drøftelse på telefonen med utenriksminister Albright for noen dager siden, og vi er i nær kontakt om hvordan vi skal reagere. Men foreløpig er det min mening at det viktigste er å trekke Russland med og ikke isolere dem.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Hvis jeg ikke visste bedre, hadde jeg trodd at jeg nå var i spontanspørretimen, da hadde jeg antakeligvis vært bedre forberedt på et slikt spørsmål. Men jeg vil prøve å svare representanten Danielsen her og nå, og jeg kan eventuelt gi et mer fyllestgjørende svar skriftlig. Utenriksdepartementet var ikke kjent med at vedkommende kom til landet. Det har vært noe diskusjon frem og tilbake i forhold til Statens utlendingsdirektorat om i hvilken grad man der var kjent med det eller ikke. Min forståelse er at vedkommende hadde oppgitt falsk identitet til UNHCR. Han kom til Norge som en kvoteflyktning innenfor den ordningen vi har med UNHCR. Så vidt jeg husker – men det er mulig jeg tar feil – visste man ikke hvem vedkommende var da han kom til Norge. Imidlertid synes det å være tilfellet at de som arbeidet med vedkommende, på et tidlig tidspunkt ble kjent med hans rette identitet, og fra Utenriksdepartementets side har vi beklaget sterkt at dette ikke da ble formidlet videre til Utenriksdepartementet. Dette er en sak vi har tatt opp med de ansvarlige myndigheter, både Justisdepartementet og Kommunal- og regionaldepartementet, som har ansvaret for UDI. Jeg er ikke kjent med om vi har fått en endelig rapport om denne saken, men jeg skal selvsagt gjerne stille den rapporten til disposisjon for representanten Danielsen og Stortinget når vi får den.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Jeg er helt enig med representanten Godal i at det er dumt å lure seg selv, og det er for så vidt også dumt å lure andre, og derfor har jeg prøvd i hele den prosessen som vi har hatt når det gjelder forholdet til den europeiske sikkerhets- og forsvarsmekanismen, å være realistisk, og både peke på problemene og peke på de målsettingene vi har. Men i tillegg til at det er dumt å lure seg selv, er det etter min mening dumt også å gi opp før man egentlig er kommet i mål. Og jeg er litt overrasket over representanten Godals uttalelser, som tyder på at han allerede nå ikke tror at vi får en fullgod løsning. Jeg er enig i at det er vanskelig, men jeg synes ikke vi skal gi opp. Det ville jo være galt ut fra Norges ståsted i dag, for Norge er ikke medlem i EU, og Norge vil ikke bli medlem av EU – selv om eventuelt stortingsflertallet skulle vedta det i dag – på mange år. Derfor må vi få en ordning ut fra den situasjonen vi har. Og da går jeg ut fra at det er i hele Stortingets interesse at man støtter Regjeringen i de forsøkene vi nå gjør på å få en best mulig ordning overfor ESDP. Det tror vi er i Norges interesse, og det går jeg ut fra at også stortingsflertallet mener. Og da er det vår oppgave, min oppgave og for så vidt alle norske politikeres oppgave å arbeide for å få mekanismer som gjør at vi, selv om vi ikke kan være med i beslutningstakingen, kan være med å forme beslutningen. For etter min vurdering – hvis vi kan få en skikkelig ordning – vil vi ha den nødvendige innflytelse og kunnskap både i forhold til NATO og når det gjelder europeisk krisehåndtering.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Bare for å kommentere globalisering: Jeg er enig i at det er viktig. Men nettopp fordi det er viktig tror jeg også det er et poeng å trekke med andre departementer. Det er ingen tvil om at Utenriksdepartementet sitter sentralt når det gjelder globaliseringsspørsmål, men jeg vil f.eks. peke på at i Regjeringens arbeid med langtidsprogrammet vil globalisering måtte være et viktig element, og i den sammenheng er f.eks. Finansdepartementet også et veldig sentralt departement som vi må trekke inn i dette arbeidet. Når det gjelder spørsmålet om hvordan vi vil forholde oss til en eventuell østerriksk utenriksminister ved navn Jörg Haider, ber jeg om respekt for at jeg ikke spekulerer altfor mye i det. Vi har tidligere i dag i denne debatten fått sitert ting som Jörg Haider har sagt, som det er den aller største grunn til å ta avstand fra. Det har vi også gjort i den sammenheng hvor dette falt, og vi kan fortsatt gjøre det. Samtidig er det mitt håp og min forventning at man i Østerrike vil se det ansvaret man har i arbeidet med å danne en ny regjering. Jeg hadde en kort samtale med den fungerende østerrikske utenriksminister Wolfgang Schüssel fredag i forrige uke, og det er ingen tvil om at situasjonen er vanskelig. Én mulighet vil f.eks. være at man utskriver nyvalg relativt raskt nettopp fordi det ikke er noe grunnlag for å danne regjering. Det vil også da synliggjøre den holdningen man har til Haider. Jeg synes for så vidt at det at det allerede nå har trukket så langt ut før man i det hele tatt ønsker å snakke med Haider om regjeringsdannelse, viser at også ansvarlige østerrikske politikere ikke ønsker å samarbeide med ham. Og det er vårt håp at den holdningen holder seg.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Hva angår den eventuelle misforståelsen, kan jeg ikke erindre – men jeg husker ofte feil, så jeg skal ikke påstå dette – men jeg tror i hvert fall ikke at jeg selv har knyttet min støtte til EUs utvidelse direkte opp til at også EØS-området blir utvidet. Det kan ikke jeg erindre at jeg har gjort, men det er mulig. Det har i hvert fall ikke vært det som har vært underliggende i min tankegang når jeg har kommentert dette. Men jeg ser for så vidt at det kan være interessant, for det som er viktig med EØS-avtalen, er jo at vi gjennom den er en del av det indre marked, og det er vel ingen tvil om at norsk næringsliv i stor grad er tilfreds med de ordninger som ligger i EØS-avtalen. Nå er dette annerledes for søkerlandene, der har vi frihandelsavtaler, slik at der er kanskje dette ivaretatt. Men jeg vil nok si at det å få en økonomisk orden, som vi vil få i EØS-sammenheng, vil ikke nødvendigvis, i hvert fall fra næringslivets synspunkt, være negativt, men snarere positivt. Når jeg har uttrykt meg positivt om dette, er det, som jeg også sa i mitt innlegg i dag, ut fra den kjennskapen jeg har til søkerlandene, deres klare ønske om å komme med, og behovet for å støtte dette for å unngå nye skillelinjer i Europa. Jeg synes vel at også representanten Lønning, selv om han har et annet utgangspunkt enn Regjeringen når det gjelder forholdet til EU, må ta hensyn til folkeavstemningen i 1994. Det er den som ligger til grunn for den regjeringen jeg tilhører, men som også måtte ha ligget til grunn for eventuelt en regjering utgått fra Høyre, og da er det, vil jeg tro, i enhver norsk regjerings interesse, ut fra hensynet til norsk sikkerhet, å unngå nye skillelinjer i Europa.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
For det første må jeg ta klart avstand fra Jaglands påstand, som jeg skjønner han kanskje også prøver å bekrefte overfor sosialdemokratiske kollegaer, at det han kalte nei-partiene sier det stikk motsatte av hva de sa før valget i 1997. Da må jeg be Jagland dokumentere det i mitt tilfelle, for dette var jo en replikk til meg. Jeg kan ikke se at jeg sier det stikk motsatte i dag av hva jeg sa før valget i 1997. Tvert imot. Jeg tror jeg har fulgt nokså godt med i hva jeg selv har sagt om EU, om EU-landene, om EØS. Det jeg sier i dag, er godt i samsvar med det jeg har sagt før. Så en slik påstand vil jeg klart tilbakevise. Det bør også Jagland selv bidra til hvis han møter slike ute i Europa for øvrig. For det bør være en oppgave for alle norske politikere å ikke bidra til misforståelser om norsk utenrikspolitikk, men tvert imot bidra til riktige oppfatninger. Så når det gjelder utviklingen i Østerrike, har utenriksministeren uttrykt – og jeg slutter meg til og understreker det – en sterk bekymring for det vi der nå ser på det innenrikspolitiske plan. Vi tar krystallklar avstand fra flere av de uttalelsene som Haider og hans parti har kommet med, enten det gjelder tidligere regimer i Tyskland og deres arbeidsmarkedspolitikk eller andre forhold som f.eks. går på flyktning- og asylpolitikk. Derfor har vi også et inderlig ønske om at den innenrikspolitiske situasjonen i Østerrike blir slik at dette partiet ikke bringes inn i en maktposisjon, enten som utenriksminister eller i andre viktige stillinger. Nå er den interne østerrikske prosessen i gang. Det kan også bli et nyvalg ut av det hele. Jeg tror ikke det er klokt av oss i dag å si hva vi gjør i forhold til OSSE hvis så fremt i fall en bestemt person skulle bli utenriksminister. Etter mitt skjønn er det nokså klart at mye av det Haider og hans parti har uttalt, er klart i strid med grunnleggende prinsipper i OSSE. Det må vi i tilfelle vurdere sammen med OSSEs ledelse for øvrig.