Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-19:
Norge har en kyst og forvalter havområder som har meget store verdier. De fleste av oss bor langs kysten. De fleste av oss bruker kysten, og kysten er utgangspunktet for næringsutvikling, reiseliv og ikke minst fiskerier og havbruk, som Norge er helt avhengig av økonomisk. Når vi snakker om oljevernberedskap, er det fordi vi ønsker å verne om ressursene langs kysten, også naturverdiene. Vi forvalter havområder som er spesielt sårbare, og som er rike spesielt på fisk, men også på ulike dyrearter. I september reiste jeg Galicia-kysten rundt og så resultatene av manglende oljevernberedskap etter «Prestige»-ulykken, der ca. 80 000 tonn råolje ble sluppet ut i sjøen. Ennå i dag er 20 000 fiskere arbeidsledige, og det er stille i Galicia. Ennå preges samfunnet av det. Det er brukt titalls milliarder kroner på å rydde opp på strender, men de er tomme for turister. Det går trådt med utvikling av reiseliv i det kystområdet som på spansk heter Costa del Morte, altså «dødens kyst», allerede før Prestige-ulykken skjedde. Hensikten med en god oljevernberedskap må være å unngå at denne typen ulykker skjer langs norskekysten, som er enda mer sårbar. Denne meldingen kom fordi et flertall på Stortinget ønsket å få den. Vi ville ha en langsiktig strategi for slepebåtberedskapen, som er viktig i forhold til en god oljevernberedskap. Det fikk vi ikke. Meldingen, På den sikre siden – sjøsikkerhet og oljevernberedskap, inneholder ett tiltak når det gjelder slepebåtberedskap, og det er at den skal vurderes i løpet av 2005. Det var egentlig denne vurderingen vi ventet på; en vurdering av responstid, antall slepebåter og seilingsleder sett i en sammenheng. Dessverre fikk vi ikke det. Responstid er viktig. Vi har sagt 6–12 timer. Rett etter at meldingen ble lagt fram, fikk vi i hvert fall demonstrert at det tok atskillig lengre tid. På tross av at det på en side i stortingsmeldingen stod at det var to slepebåter i beredskap i Kristiansand, viste ulykken med «Fjord Champion» at de var ikke der likevel, eller det var ikke mannskap nok. Det tok 15 timer før det kom slepebåt til havaristen, og da hadde altså «Fjord Champion» ligget og hamret i fjæresteinene i 6 timer allerede. Det er faktisk helt uholdbart. En så dårlig beredskap kan vi ikke ha. Det er ingen her som har sagt at staten skal ha det fulle og hele ansvaret. Vi har faktisk en bergingsplikt til sjøs. Det er helt klart at vi skal inn og forhandle med de private slepebåteierne om en mest mulig effektiv slepebåtberedskap, men det er viktig at vi har et mål, at vi forhandler ut fra at vi ønsker noe, og det vi ønsker, er en bedre beredskap enn det vi har i dag. Da vi for et og et halvt år siden behandlet slepebåtberedskapen i Nord-Norge, så vi på seilingsleder og responstid og kom fram til at ca. 10 timer med de fire båtene som var i bruk da, var greit nok. Hvorfor man ikke kan si at man ønsker 6–12 timers responstid for hele kysten, det er for meg helt ubegripelig. Det er en naturlig målformulering man burde kunne ha skapt bred enighet om, og det ville ha innebåret en skjerping i forhold til i dag. Et annet spørsmål som har vært oppe, og som jeg oppfatter som veldig viktig i forhold til å møte utfordringene fra oljetrafikken fra Russland, er de såkalte PSSA-områdene. PSSA står for Particulary Sensitive Sea Areas – særlig sårbare havområder – og er en ordning under den internasjonale maritime organisasjonen IMO. Den medfører at land kan søke IMO om å få en spesiell status for sårbare havområder som gjør dem i stand til å iverksette flere tiltak for sikker transport langs kysten enn det man kan hvis man ikke har en slik status. Vi ser av meldingen at oljetransporten uansett vil øke fra Russland. Russland har tre seilingsveier vestover. Det er Bosporusstredet gjennom Svartehavet, det er Østersjøen og det er Barentshavet. Østersjøen er allerede PSSA-område, Bosporusstredet er PSSA-område. Pr. dato er seilingen gjennom Barentshavet og utenfor Lofoten den eneste seilingsleden som ikke har denne statusen. Det er en strategisk ugunstig posisjon å være i for våre havområder. Fra et mer miljøfaglig standpunkt har det kanskje blitt slik at det området som er det mest sårbare, i hvert fall ut fra naturverdier, er det området som ikke har status som et særlig sensitivt havområde, nemlig Lofoten–Barentshavet. Jeg håper at Regjeringen legger seg i selen og får av gårde en godt dokumentert ordentlig søknad med gode tiltak, seilingsleder langt lenger ute enn de 12 nautiske mil vi kan få til i dag, gjerne 20–30 nautiske mil ut fra kysten, slik at vi kan unngå de aller verste ulykkene, at vi kan rekke fram til en havarist før den når inn til de sårbare områdene, spesielt rundt Lofoten. Vi må regne med at vi kan komme til å stå oppe i en ulykkessituasjon, og da er det viktig at utstyret ved de depotene vi har langs kysten, er av en slik kvalitet at man kan takle en slik situasjon. Med den utskiftingstakten vi i dag har på oljevernutstyret i våre depot, vil det ta 60 år før det er fornyet. Det er åpenbart at det er for lang tid. Vi må ha utstyr som er på høyden, og som er av en slik karakter at det gjør nytten den dagen uhellet er ute. Når man snakker om oljevern, må det bli mye snakk om risiko. Representanten Froyn var her inne på at den debatten kan være litt komplisert i offentligheten. Det har tidligere i historien i Stortinget blitt diskutert risiko knyttet til olje. I et spørsmål i 1977 til daværende industriminister Bjartmar Gjerde var representanten Berit Ås meget bekymret over sikkerheten i Nordsjøen. En engelsk rapport hadde nemlig slått fast at den var dårlig, her var det risikomomenter. Gjerde prøvde så lenge han kunne, å bagatellisere innholdet i rapporten. Men Berit Ås gav seg ikke, og til slutt svarte en ganske oppgitt Bjartmar Gjerde: «Men jeg har vanskelig for å kunne godta en slik beregning som den representanten Ås her viser til – uansett hennes forskrekkelse. Den minner meg for mye om historien om den kvinnen som hadde hørt at hvert femte barn som fødes, er en kineser. Hun hadde fire barn fra før, ventet det femte og gikk ut fra at resultatet måtte bli en kineser.» To måneder senere gikk alarmen i Nordsjøen. Bravo-ulykken, den gigantiske blow-outen på Philips’ plattform, var et faktum. Det gikk den gangen over en uke før utblåsningen stanset. I Dagbladet het overskriften: En kineser født i Nordsjøen. Representanten Ås fikk den gangen sørgelig rett, og det etter bare to måneder. Vi håper inderlig at vi ikke får rett når vi er bekymret for oljevernberedskapen langs kysten. Vi håper at det ikke skal skje noe. Representanten Froyn var inne på et resonnement tidligere i dag, og vi var inne på det samme: Skulle vi sende denne meldingen med disse få tiltakene tilbake til Regjeringen? Vår konklusjon på det var nei – ikke fordi vi syntes den var bra, men fordi det haster med å få på plass gode, trygge tiltak, slik at vi slipper å gå en ny høst i møte, nye vinterstormer i møte, med en beredskap som man med hånden på hjertet ikke kan si er god nok. Derfor valgte vi å fokusere på tiltak, derfor valgte vi å være konkrete, og derfor valgte vi også i forbindelse med denne meldingen kanskje å være mer konkret og fremme forslag om mer konkrete tiltak enn det som det er vanlig å gjøre fra Stortingets side. Vi ville ikke ta det ansvaret å gå en ny høst i møte med en beredskap vi dessverre ikke kunne si var god nok.