Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2008-05-29:
Jeg er stolt over at kvinner og likestilling er Regjeringens hovedprioritet i utviklingspolitikken. Og jeg er veldig glad for at Regjeringen tør være en sterk og synlig aktør når det gjelder å fremme nettopp kvinners rettigheter og likestilling i alt utviklingsarbeid, både bilateralt og multilateralt. Norge er, og må være, en uredd forkjemper for kvinners rettigheter og likestilling - og er, og må være, mot forfølgelse og diskriminering på grunnlag av kjønn, funksjonshemning og legning, også der hvor dette er kontroversielt og sensitivt. Som saksordføreren, Valle, sa i sitt innlegg, handler ikke denne meldingen bare om kvinner og kvinners rettigheter, men om kvinner og minoriteter i utviklingspolitikken. Det er det viktig å få fram. Og Norge er nettopp en uredd forkjemper for disses rettigheter. Det er rett og slett nødvendig - om vi skal klare å nå tusenårsmålene. Våre mål om økt utvikling, om fattigdomsreduksjon og om realisering av universelle menneskerettigheter kan bare nås gjennom en sterk fokusering på nettopp kvinner, minoriteter og likestilling. Kvinners rettigheter er menneskerettigheter, ikke en egen og underordnet kategori med rettigheter som kan komme i annen rekke. Derfor må vi ha kvinneperspektivet med oss i alt vi gjør, men vi må også fokusere på det gjennom egne strategier og satsinger. Vi må satse på kvinner i utviklingspolitikken fordi fattigdommen har et kvinneansikt. Fattigdom er et større problem for kvinner enn for menn. 75 pst. av verdens fattigste er kvinner. Kvinner rammes også hardere. 90 pst. av dem som rammes av krig og konflikt, er den uskyldige sivilbefolkningen, det er kvinner og det er barn. Kvinner rammes nå oftere av hiv/aids-epidemien enn menn, og kvinner mangler reproduktive rettigheter. Mange steder i verden er mye av mannens ære knyttet til kvinnens kropp, og det er et problem. Mangel på kontroll over egen kropp og egen seksualitet henger nettopp sammen med grunnleggende mangelfull respekt for kvinner. Det fører til spredning av hiv/aids, vold og overgrep, mangelfull omsorg ved fødsler og graviditet og mangelfull trygghet ved abort. Reproduktiv helse og seksualitet er et veldig ladd tema, og veldig mange krefter internasjonalt jobber for å motvirke åpenhet rundt dette. Mange krefter jobber for å motvirke prevensjonsfremmende arbeid, forebygging av hiv/aids og trygge aborter. Flere i komiteen har dessverre opplevd å se at alliansen mellom USA og Vatikanet, sammen med enkelte islamske stater, blokkerer for framskritt når det gjelder kvinner og reproduktiv helse og seksualitet, f.eks. i FN-systemet. Det er en svært alvorlig utfordring. Det gjør også at verden trenger stater som Norge, som tør der andre tier. Vi trenger de som taler for å avkriminalisere abort, vi trenger de som taler for å la kvinnen bestemme over egen kropp, og vi trenger de som aktivt jobber mot overgrep og vold mot kvinner. Størsteparten av verdens analfabeter er kvinner. Kvinner har færre rettigheter enn menn, men samtidig har kvinner større arbeidsbyrde enn menn. Kvinnene har ofte ansvaret for den viktigste delen av husholdningen og matvareproduksjonen, for ikke å snakke om omsorgen for barn. Allikevel har kvinner færre formelle rettigheter enn menn - de har manglende eiendomsrett, de har manglende arverett, de er ikke økonomisk uavhengig eller likestilt, og de har ofte ikke rett til eller en reell mulighet til å ta jobb. Over store deler av verden har kvinner ikke stemmerett. Kvinner er underrepresentert på alle beslutningsnivåer verden over som følge av holdninger og tradisjonelle kjønnsroller. Det gjør at kvinner ikke har en reell mulighet til å delta, eller det er lovmessige barrierer som rett og slett forbyr kvinner å delta. Kvinners rett til utdanning er avgjørende og sentralt i kampen mot fattigdom, for å få kvinner til å delta og styrke sine rettigheter. Det at kvinner får utdanning, har også ringvirkninger. Når vi utdanner jenter, øker også sjansen for at barna deres blir utdannet. Når kvinner får skolegang og kunnskap om ernæring og helse, styrker det også barnas helse. Når kvinner får skolegang, føder de færre barn. Utdanning er på mange måter veien ut av fattigdom for kvinnen. Det at kvinner får utdanning, betyr også økonomisk vekst for samfunnet de lever i. At kvinner ikke får utdanning, og at kvinner ikke får delta der beslutninger tas, er ikke bare diskriminerende overfor verdens kvinner, men det er også en brems for nettopp økonomisk utvikling i veldig mange utviklingsland. Akkurat det med kvinners deltakelse i beslutningsprosesser er det mange dokumenter og resolusjoner som slår fast viktigheten av, men jeg vil spesielt nevne viktigheten av at vi tar et krafttak for å få verden til å følge opp FNs sikkerhetsrådsresolusjon 1325. FNs resolusjon om kvinner, fred og sikkerhet framhever nettopp viktigheten av at kvinner deltar på alle nivåer i konflikthåndtering, fredsforhandlinger og gjenoppbygging i krigssoner. 1325 slår fast at kvinners deltakelse er en forutsetning for fred. Derfor er den så viktig. Dessverre er det ikke slik at kvinners deltakelse er en forutsetning i store deler av verden. Om kvinner deltar, marginaliseres ofte arbeidet deres, men hovedproblemet er at de ikke får delta. Vi har veldig mange eksempler på at det nettopp er kvinner og kvinnegrupperingene som i mange tilfeller går foran. I Bosnia var det nettopp kvinnegrupper som var først ute med å møtes, på tross av etniske barrierer. De formulerte en plattform for hvordan landet skulle gå framover. I Israel og i de palestinske områdene samarbeider kvinneorganisasjoner over grensene - de etniske grensene, de religiøse grensene og de politiske grensene. De forsøker å se mulige løsninger på konfliktene. Det samme gjelder i veldig mange konfliktfylte områder, f.eks. i Afrika. I Irak kjemper kvinner mot religiøs ekstremisme og mot terrorisme. Vi har mange andre eksempler på at nettopp kvinner går i front. Problemet er bare at arbeidet deres usynliggjøres og marginaliseres av de storpolitiske aktørene som nettopp domineres av menn. Årsakene til at fattigdommen i stor grad har et kvinneansikt, er kvinners manglende rettigheter, det er mangel på makt og likestilling, det er mangel på rett til reproduktiv helse og det er mangel på utdanning, eiendom og produktive ressurser. Dette handler igjen om grunnleggende holdninger og samfunnsstrukturer. Det handler om å ansvarliggjøre menn og endre menns holdninger. Vi må tørre å utfordre menn i maktposisjoner verden over til å ta ansvar for å fremme likestilling. Det må vi gjøre for kvinners egenverdi, men også om vi mener noe med å nå tusenårsmålene, og om vi mener noe med å skape vekst og utvikling i de fattigste delene av verden. Det skulle derfor bare mangle at Norge ikke prioriterer dette høyt i våre utviklingsstrategier - politisk, gjennom nettopp å tørre der andre tier, tale kvinners sak der andre lar være, og også økonomisk og konkret gjennom prioriteringer i utviklingsbistanden, som f.eks. kvinnebevilgningen. Jeg vil støtte det som saksordføreren, Ågot Valle, sa, at kvinnebevilgningen kommer til å bli stående urørt. Jeg håper også at vi kan øke den i tiden framover.