Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-03-19:
Mange bruker ordet «miljø» fra denne talerstolen. Jeg har lyst til hovedsakelig å snakke om biologi. Det er en samlet komité. Derfor velger jeg å ikke kommentere innstillinga så mye, men jeg vil snakke om biologi. Saken gjelder havbruksforvaltninga, bruk av hav. Det gir meg som gårdbruker assosiasjon til jordbruk, bruk av jord. Hav og jord kan brukes på forskjellige måter. Her snakker vi om den bruken av hav hvor næringa til fisken, som lever i havet, blir tilført av menneskene – til dyra som heter fisk. I jordbruket er parallellen til den formen for husdyrbruk kyllingproduksjon, hvor vi tilfører all maten til kyllingen, og kyllingen holder seg innendørs i bygninger. Fisken har ingen bygning. Fisken holder til i havet. Fisken må altså fôres i havet, med de utfordringer som det gir. Vi snakker om en næring som er svært stor, og som vokser svært raskt. Statsråden kan korrigere meg, men så vidt jeg veit, snakker vi her om en næring som i volum er mer enn fire ganger så stor som samlet norsk kjøttproduksjon av våre husdyr. Den var i 2010 på 1 000 millioner tonn. Den er nå på langt mer enn 1 200 millioner tonn. For hvert tonn som det produseres av fisk, må det anslagsvis til tre ganger så mye fôr. Vi snakker her om et dyr som er et kaldblodig dyr, i motsetning til de dyr som lever på land, som er varmblodige. Dermed har fisken en mye større energieffektivitet enn et varmblodig dyr. Oppdrettsfisk er altså en effektiv energiansetter. Den maten som fisken spiser, er prinsipielt slik at den maten kan mennesket spise. Enkelte husdyr er jo gitt den gave at de kan foredle fôr som mennesket ikke kan spise, og dermed har de et fortrinn, men fisk og enmagede husdyr er prinsipielt like. De spiser menneskemat av ulik kvalitet. Fisken har sin forankring i fôr fra fiskeriene og fra jordbruket. Jordbrukets fôr til havbruksfisken blir importert. Vi snakker her om enorme mengder importert fôr i en effektiv biologisk produksjon. Men det er import, og det er en import som er basert på at en har et marked, og en kan betale det som markedet krever for den fisken. Fjøset til fisken er altså i havet. Det betyr at det som fisken ikke spiser av mat, eller det som kommer ut når fisken har spist, kommer ut i havet. Vi snakker om store, store mengder. Vi snakker om et hav og en sjø som må være en resipient – for å bruke et faguttrykk – som kan ta imot de enorme mengdene med næringsinnhold som vi her snakker om. Det er derfor helt avgjørende at resipienten er slik at den kan ta imot disse enorme mengdene uten at det forrykker balansen i naturen. Enkelte steder har en langt bedre forutsetninger for det enn andre steder. Derfor har vi arealbruksdiskusjonen om hvor havbruksnæringa best kan lokalisere seg. Det å ha fjøset i sjøen eller i havet gir sjølsagt noen muligheter, og det gir noen problemer. Jeg var inne på fôrspill, jeg var inne på det som kommer ut av fisken, som fra ethvert annet levende vesen. Vi kan også trekke inn sjukdom og lus. Lus er noe som helt naturlig er i havet, og som ikke er noe som er spesielt for denne fiskearten. Det er altså noe som beveger seg på en måte som menneskene i liten grad kan kontrollere. Rømming av fisk, som etter mine informasjoner nå er nærmere 25 pst. i sjøfasen, er sjølsagt en stor utfordring for dem som påføres et stort tap økonomisk, og det medfører en genetisk påvirkning av villaksen og de implikasjonene det har. Men det å ha merder i hav innebærer risiko. Det er noe som enhver må akseptere når en har gått inn på det. Det er virkeligheten – virkeligheten som vi hele tiden prøver å gjøre bedre. Vi skriver i vår innstilling om miljøtilpasset vekst. Det er et flott ord. Ingen kan være uenig i det, men det er et ord som det er vanskelig å holde i handa. Det er vanskelig å få et ordentlig grep på det. Hva er miljøtilpasset vekst? Begrepet trenger derfor en klargjøring. Det som en vel mener med det, er at det skal være økologisk bærekraftig, altså at vi går til kilden innenfor økologien, som handler om samspillet i naturen. Samspillet i naturen, hvordan havbruksnæringa samspiller i naturen, kommer til å være helt avgjørende med tanke på at det blir gjort på en god måte, for at næringa skal ha legitimitet både i befolkninga, hos forbrukerne og innenfor hele samfunnslivet, og at det blir forbedret. Det er et grunnleggende kvalitetskriterium som jeg vil påstå at alle parter framover kommer til å legge økt vekt på. Samspillet i naturen var noe som var sentralt på 1970-tallet. I dag har det ikke tilsvarende bevågenhet, for i dag snakkes det om miljø med begreper som blir lite operative i forhold til det som er kjernen i saken. Det refereres i innstillinga til tilsyn, og at det må ha en mer preventiv virkning. Jeg kunne ønske at statsråden utdypet dette litt, hvordan en ser for seg at tilsynet skal skje framover, sånn at en kan ivareta det jeg nå har sagt om samspillet i naturen, samtidig som de som er oppdrettere, kan ha trygghet for at det de gjør etter beste evne for å forbedre seg, blir sett positivt på, og at en også kontinuerlig får råd fra tilsynet om hvordan en kan innrette seg for å bli bedre, sånn at ikke tilsynet bare kommer som de som kritiserer smått og stort, og som noe som næringa i mange tilfeller i andre relasjoner i andre næringer ser på som et problem. Istedenfor at det skal være et problem, skal en se på tilsynet som en samhandlingspartner og en samarbeidspartner for å gjøre næringa bedre, samtidig som en sjølsagt skal påpeke feil og ikke god adferd. Vi har ei næring som står overfor det samme som alle andre næringer, nemlig at den må endre seg. Det snakkes da om rammebetingelser. Som i finanspolitikken står vi her overfor det som etter min vurdering heter forutsigbare, endrede rammebetingelser. Det er nødvendig med forutsigbare, endrede rammebetingelser sånn at næringa kan forholde seg til det som kommer. Det er videre nødvendig at vi har likeverdige konkurransevilkår. Jeg vil understreke det siste: likeverdige konkurransevilkår. Om ikke denne næringa er like politisk som jordbruksnæringa – for det skal mye til – så er den politisk. Den er politisk så det holder. De regler som gjelder for denne næringa framover, vil være helt avgjørende for næringas framtid. At det skal være likeverdige konkurransevilkår mellom små og store selskaper, mellom selskaper i nord og i sør, er helt sentralt. Det som utvikler seg i dag, med en eierkonsentrasjon i bransjen, er etter min vurdering et problem. Jeg har lyst til at statsråden utdyper det: I hvilken grad ser hun på eierkonsentrasjonen i havbrukssektoren som et problem – eller er det greit? I tilfelle: Hva kan vi gjøre for å sikre at det blir en mer aktiv konkurranse i denne bransjen, som i andre bransjer, ved at man har flere aktører som har likeverdige muligheter til å utvikle seg? Jeg vil avslutte med at dette er ei viktig næring hvor kunnskapen om de biologiske sammenhengene er grunnleggende. Jeg oppfordrer statsråden og alle til å fortelle om de biologiske sammenhengene, de fortrinn og de krevende utfordringene som næringa har. Næringa kan dermed stå på en tryggere plattform i samfunnslivet, ved at det er flere mennesker som forstår den faktiske situasjonen som næringas utøvere og de mange som er tilknyttet næringa, er i både til oppdrettsfisken og også næringer knyttet til villfisken, er i – at vi får det fram, og at en er klar over det hele.