Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Dette er en debatt om statsbudsjettet, men jeg har lyst til å starte innlegget mitt et litt annet sted. Jeg bor i og representerer Oslo – Oslo øst, for å være helt nøyaktig. Der lever vi kortere, vi har lavere inntekt, og vi bor dårligere enn folk vest i byen. Vi har høyere risiko for hjerte- og karsykdommer og andre kroniske sykdommer, vi spiser dårligere og beveger oss mindre – vi har til og med en høyere risiko for ulykker enn folk vest i byen. Kort sagt kommer vi egentlig dårligere ut på alle indikatorer det er mulig å bruke for å måle levestandard. I skolen ser vi en segregeringstendens. Oslo er i ferd med å få en delt skolestruktur. Seks skoler i Oslo har over 90 pst. minoritetsspråklige elever. På noen skoler startet det i høst ikke en eneste elev med etnisk norsk bakgrunn. Det trenger ikke være et problem i seg selv, men mange barn på samme sted som ikke har gode nok norskkunnskaper, er et problem. Det nytter ikke å late som noe annet. Oslo øst har en overrepresentasjon av rusinstitusjoner og sosiale institusjoner. Vi har en overvekt av kommunale boliger, hvor man til alt overmål må betale markedsleie for å bo, slik at folk blir tvunget til å bli klienter for å kunne betale husleien sin. De siste dagene har VG skrevet om et borettslag i Sinsenveien, et sted som omtales som Norges nye slum, hvor de kommunale leilighetene ligger tett, og hvor 240 av 450 beboere mottar sosialstøtte. Sinsenveien er ikke et unikt tilfelle på Oslos østkant. Det er et sted hvor Oslo kommune har solgt leiligheter som de leier tilbake i stor skala som kommunale leiligheter, konsentrert på ett sted. Og byrådets svar når de konfronteres med det, er at dette er «privat eiendom», og at «det er eier som har ansvar for å holde boligene ved like». I Gamle Oslo lever hvert tredje barn under fattigdomsgrensen. I min bydel, Grünerløkka, gjelder det én av fire. Hvert fjerde barn i mitt nabolag lever under fattigdomsgrensen. Jeg erkjenner at utfordringene er store, og at stat og kommune har et felles ansvar. Men det virkelig bekymringsfulle her er at Oslo har en sosialbyråd fra Høyre, Anniken Hauglie, som ikke vil innrømme at Oslo er en delt by. Hun har sagt rett ut at for Byrådet i Oslo er det ikke noe mål å utjevne sosiale forskjeller. Det sier hun, som er sosialbyråd i en by hvor en T-banetur på et kvarter innebærer en forskjell i forventet levealder på tolv år. Og hun er sosialbyråd for Høyre, partiet som nå har adoptert sine svenske kollegers retorikk og begynt å snakke om utenforskapet. Jeg synes det er interessant å se på de tunge budsjettsatsingene til Høyre. Det er en milliard til vei, det er en milliard til forskning – det kan være hyggelig nok – og så er det ti milliarder i skattelettelser. Fagforeningsfradraget står igjen som den eneste – og for høyresiden – symbolsk viktige skjerpelsen. Samtidig tar programmet deres til orde for en brutalisering av arbeidslivet. De skal ha sykelønnskutt, og i trontaledebatten fikk vi en viktig avklaring fra Erna Solberg: Høyre vil gjeninnføre den gamle privatskoleloven. Det betyr kommersialisering av den norske skolen, og budsjettet deres legger opp til en kommersialisering i helsesektoren. Skattekutt og privatisering gir dårligere og mindre effektive velferdstilbud. En svekkelse av offentlig sektor betyr privatisering, det betyr mer egenbetaling og større forskjeller. Vi vet at det skaper forskjeller. Også Høyre vet det, men de er vel ikke opptatt av det. Og så er det ganske paradoksalt at de som står mest utenfor, de som Høyre snakker om når de bruker ordet utenforskap, de som står utenfor arbeid, er de eneste som ikke får noen som helst gevinst ut av Høyres mest markante budsjettsatsing, nemlig skattelettelser. Det er vanskelig å snakke om utenforskap med troverdighet når man står for en sånn politikk. Man kan ikke med troverdighet snakke om dem som faller utenfor, når man ikke vil gjøre noe med de sosiale forskjellene i Oslo – og jeg antar at den holdningen kan overføres til å gjelde landet som helhet. Høyre framstår som et parti som ikke skjønner sosioøkonomiske strukturer, som ikke skjønner betydningen av at hvor i en by eller i et land du er født og vokser opp, hva foreldrene dine gjør, hvilke holdninger de har, former deg og legger tunge føringer for hvordan du selv får det. Menn på østkanten i Oslo lever tolv år kortere enn menn på vestkanten. Det virker som om Høyre ikke skjønner at det handler om levekår, hvor belastende jobb man har, hvor mye støy og svevestøv man utsettes for, hva slags naboer man har. Det handler ikke om at folk på vestkanten er flinkere til å spise frukt og grønt og går på tur oftere enn folk på østkanten, for det kan man nemlig få inntrykk av når man hører f.eks. Erik Lundesgaard fra Høyre snakke om dette. Vi prioriterer annerledes. Vi prioriterer inkluderende arbeidsliv fordi vi vet at det er nøkkelen til at folk skal klare seg bra. Høyre styrer i Oslo. Vi ser hvordan forskjeller i folks muligheter til å leve gode liv får vokse og bli større, og at Høyre sier det er helt greit.