Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
Da utenriks- og forsvarskomiteen besøkte Kina nylig, sa professor Zha Daojing ved Beijing-universitetet at Kina har lært verden at fattigdom bekjempes mest effektivt ved å integrere de fattige landene i verdenshandelen. Nå deler de den lærdommen med fattige land i Afrika, sa han. Det var da Kina på 1980-tallet reformerte sin økonomi og åpnet seg mot omverdenen, at den enestående økonomiske veksten startet. Selv ikke et land med nær en fjerdedel av verdens befolkning kunne utvikle seg økonomisk i isolasjon fra omverdenen. Det er ingen tvil om at globaliseringen har brakt hundrevis av millioner ut av dyp fattigdom fordi stadig flere land tar del i verdenshandelen. Samtidig innebærer denne utviklingen en sterkere konkurranse, flytting av produksjon og et løpende behov for utvikling og omstillinger, både i de gamle industrilandene og i de nye. Kina har utviklet seg til verdens produksjonsverksted. India vokser fram som et globalt tjenesteverksted. Industrialiseringens arnested, Europa, taper arbeidsplasser i vareproduserende sektorer som krever mange hender i arbeid, og må omstille til mer kunnskapsbaserte næringer og tjenester. Denne utviklingen reiser viktige problemstillinger knyttet til miljøhensyn og vilkårene for arbeidstakerne – problemstillinger som til en viss grad er regulert i WTO-avtalen og gjennom Den internasjonale arbeidstakerorganisasjonen, ILO. Det siste tiåret har vi imidlertid fått en sterk vekst i frihandelsavtaler, fordi forhandlingene om en ny WTO-avtale så lenge har stått i stampe. Vår frihandelsorganisasjon, EFTA, har siden frihandelsavtalen med Tyrkia trådte i kraft i april 1992, forhandlet frihandelsavtaler eller startet samtaler om slike med i alt 27 land i Midtøsten, Sør-Amerika og Afrika, og vi forhandler om flere avtaler med en rekke nye land i Asia. EFTA har imidlertid ikke hatt spesielle klausuler knyttet til miljø- og arbeidstakerstandarder i sine frihandelsavtaler, bare generelle henvisninger til andre internasjonale erklæringer i den såkalte fortalen til avtalene. EFTAs parlamentarikerkomité tok opp disse problemstillingene for tre år siden. I EFTA-rådet tok Norge initiativet til å sette ned arbeidsgrupper som skulle se på om og hvordan EFTA kunne legge sterkere vekt på en bærekraftig utvikling og arbeidstakerrettigheter i sine frihandelsavtaler. I parlamentarikerkomiteens arbeid med disse problemstillingene så vi at USA er det landet som har de sterkeste og mest forpliktende bestemmelsene på disse områdene i sine frihandelsavtaler. De har også tvisteløsningsmekanismer knyttet til brudd på disse bestemmelsene. Det var overraskende for oss. Også EU ligger foran EFTA på dette området, i tillegg til at EU ofte kombinerer frihandelsavtaler med ulike former for utviklings- og samarbeidsklausuler og programmer. Det er gledelig at EFTA-rådet på sitt møte i Reykjavik i juni i år ble enige om at kommende frihandelsavtaler skal ha bestemmelser som sikrer at avtalene ikke skal undergrave miljøstandarder og arbeidstakerrettigheter i avtalelandene. Når det gjelder arbeidstakerrettigheter, bygger bestemmelsene på ILO-erklæringen om fundamentale rettigheter og sikrer således både organisasjonsfrihet og den kollektive forhandlingsretten. Dette arbeidet har tatt lengre tid enn vi trodde det skulle ta, da det startet, og det er ingen grunn til å legge skjul på at det har vært uenighet innad i EFTA – ikke om betydningen av å unngå konkurranse på grunnlag av dårlige miljøstandarder og uverdige arbeidsforhold, men om dette skulle være del av frihandelsavtalene eller i hovedsak reguleres gjennom ILO og WTO. Jeg er glad for at vi vant fram med vårt ønske om at disse spørsmålene også hører hjemme i frihandelsavtalene. Nærings- og handelsministeren fortjener honnør for å ha overbevist de av EFTA-kollegene som måtte overbevises. Vi vet at det er en voksende uro for om integreringen av fattige land i verdenshandelen vil være et bidrag til en økonomisk utvikling i disse landene som kommer folk flest til gode. Det er en frykt for at en økonomisk vekst kan forsterke økonomiske og sosiale skiller og svekke mulighetene for små bedrifter i disse landene. I land med svake arbeidstakerrettigheter og svak fagbevegelse er det frykt for at forholdene kan forverres snarere enn forbedres. Dette er selvsagt problemstillinger som først og fremst må løses gjennom landenes egne politiske institusjoner. Men krav om anstendige arbeidsforhold og hensyn til miljøet i frihandelsavtaler vil være et bidrag til og en understrekning av vårt felles ansvar for at slike viktige og allmenne prinsipper ligger til grunn for økonomisk samkvem mellom landene. Så skal vi være klar over at én ting er å formulere gode bestemmelser i en frihandelsavtale, eller i internasjonale konvensjoner, for den saks skyld. Noe annet er å få enighet om dette, og enda mer krevende kan det være å få satt de gode intensjonene ut i livet. Det som fra vårt ståsted synes riktig, rimelig og fornuftig, kan fra motpartens side – med like stor rett – ses på som proteksjonistiske tiltak. Og det er nok i denne problemstillingen vi finner årsaken til at USA er det landet som altså er sterkest i sine krav overfor motparten på disse områdene. Vi kjenner problemstillingen godt fra EØS-avtalen og regelverket i det indre marked. Ensartede regler skal sikre like konkurransevilkår. Høye standarder for helse, miljø og sikkerhet skal beskytte både miljøet, arbeidere og forbrukere. Resultatet er blitt at EU gjennom sitt regelverk ikke bare setter standarden for oss i Europa, EU setter standarden for alle som vil selge sine varer og tjenester på det europeiske markedet. Et annet eksempel er hvor krevende det er å få til det vi alle ønsker, nemlig økt import av landbruksvarer fra fattige afrikanske land. Gjennom frihandelsavtalen mellom EFTA og Den sørafrikanske tollunion, SACU, har vi åpnet for en årlig tollfri importkvote på ca. 4,7 tonn storfekjøtt. Det tilsvarer 5 pst. av vårt kjøttforbruk, så det er ikke et ubetydelig volum. Hovedproblemet for produsentene i Namibia, Botswana og Swaziland ligger i våre europeiske veterinærbestemmelser og krav til trygg mat. Det er et eksempel på hvordan nødvendige og riktige kvalitetskrav i praksis virker som handelshindringer. For afrikanerne, som jo spiser dette kjøttet uten at våre kvalitetskrav er oppfylt, er det nærliggende å se dette som en finurlig form for proteksjonisme. Løsningen på slike dilemmaer kan være det Nortura gjør i Namibia, nemlig å bidra til at slakteriene i disse landene blir i stand til å møte europeiske standarder. Jeg trekker dette fram fordi debatten om hvordan vi gjennom våre frihandelsavtaler kan bidra til en bærekraftig utvikling og et anstendig arbeidsliv, er mer kompleks enn det å formulere spenstige krav med gode hensikter inn i en avtale. Derfor er kanskje spørsmålet til statsråden snarere hvordan vi kan sørge for at kommende frihandelsavtaler bidrar til en bærekraftig utvikling og et anstendig arbeidsliv, enn om vi skal gjøre det. Noe annet svar enn ja på det siste tror jeg ville overraske oss alle.