Trine Skei Grande (Venstre), 2013-03-05:
22. juli har satt merker i Norge og vil alltid være et merke vi bærer framover. Jeg vil samtidig med alle andre uttrykke min dype medfølelse med alle som ble rammet den dagen. Når det ondeste i mennesker blir synlig for oss, kommer også det beste fram i mange andre mennesker rundt oss. Det gjorde det den dagen, med alle som stilte opp for hverandre. Sjøl om mange av dem som har hatt ansvar for de tingene som gikk feil den dagen, sviktet, var det store fellesskapet rundt oss mye sterkere enn politiske vedtak. Det var også flere som ville bidra med sin ekspertise, enn dem som fikk lov den dagen. Jeg vil også takke komiteen for en krevende jobb, sjøl om konklusjonen i den komitéinnstillingen som i dag ligger på Stortingets bord til behandling, nok er en anerkjennelse av den jobben som også Gjørv-kommisjonen gjorde. Det stilles ingen spørsmål ved Gjørv-kommisjonens konklusjoner i kontrollkomiteens gjennomgang. Den kommisjonen var viktig først og fremst fordi den var så ærlig. Alle nasjonale katastrofer bør møtes med ærlighet, med åpenhet, med ønske om å snu hver eneste stein sjøl om det vi finner under, kan være ubehagelig. I dag er jeg taler nr. 7. Det betyr at jeg ikke kommer til å gjenta mange av de svakhetene som andre har påpekt, og som jeg støtter. Jeg har bare lyst til å løfte noen viktige poeng. Tilliten til viktige institusjoner hos oss bygger ikke på at de aldri gjør feil, men at de er åpne og ærlige, og at de klarer å håndtere de feilene de har gjort. Jeg må si at tilliten til norsk politi hadde vært større om de hadde vært i stand til å legge fram en egenevaluering som hadde vært betraktelig mer ærlig enn den første vi fikk. Stor grad av etterrasjonalisering og lite åpenhet om egne feil er ikke med på å skape tillit når man har gjort feil. Å snu en kultur er vanskelig, men enormt viktig. Det vi opplevde i høringene, var manglende forståelse, stor grad av etterrasjonalisering og en lite lærende kultur. Det er en enormt stor utfordring for sittende justisminister. Jeg må si at høringene var gode, men skuffende på ett område: Man opplevde at man skjøv ansvar opp og ned i systemet, bort fra der man sjøl satt. Det sier noe om kultur, det sier noe om ledelse, ja, det sier kanskje noe om det som er kjernen i problemet når slike saker oppstår, nemlig hvordan vi leder dette landet. Det svekker også tilliten når det tok så lang tid å få ut dokumenter og avhør. Jeg må si at jeg er forundret over at dokumenter har hemmelighetsstempling «strengt hemmelig», og det viser seg at det kun er få setninger som er sladdet når vi får det til gjennomlesning. Her står man seg på åpenhet, og mange av argumentasjonene for hemmelighold har lite tillit i ettertid. Vi ser at det var grobunn for vikarierende argumenter, og at mange argumenter er svekket når man får hele dokumentet liggende foran seg. Det overordnede spørsmålet som ble reist i vår høring, var om det politiske systemet i dag har et stort fokus på å fatte de riktige vedtak, men et lite fokus på ledelse og gjennomføring. I mitt første spørsmål til statsministeren under høringen spurte jeg om det gikk an å definere forskjellen på å lede og bestemme. Det var ikke et spørsmål statsministeren ønsket å svare på. Vedtak er vi veldig gode på å fatte i denne salen. Vi vedtar veldig mange riktige ting, men vi er ikke like gode til å sørge for at det blir ledet og iverksatt. Den utfordringen er veldig synlig i denne saken. Vi har hatt en stadig større diskusjon om at det har blitt satt stadig flere mål for politiet, stadig flere vedtak politiet vårt skal gjennomføre. Da Bondevik II-regjeringen la fram sin politirollemelding, som ble behandlet i denne salen i 2006, var det fire viktige oppgaver som ble definert. Én av de fire var beredskap. Det burde ikke være tvil om at beredskap og sikring for sånne tilfeller som vi her ble utsatt for, skal være en av de viktigste oppgavene for politiet. Det var i hvert fall klart slått fast i politirollemeldinga. Så noen kommentarer til Grubbegata: Jeg er glad for at man her i dag har slått fast at det ansvaret ikke ligger på Oslo kommune. I dag har man mulighet til å stenge de gatene man synes det er viktig å stenge for sikkerheten. Den myndigheten ligger hos den som skal ha den myndigheten, nemlig den som har kunnskapen om hva det er som er farlig, og om hva som bør stenges. Det er ikke sånn at vi regulerer norsk sikkerhet med plan- og bygningsloven. Plan- og bygningsloven er ikke laget for det. De som er satt til å fatte vedtak på bakgrunn av det, har ikke noe bakgrunnskunnskap for å gjøre det. Det er helt klart at det ansvaret ene og alene ligger hos statsråden. Jeg har lyst til å sitere fra innstillinga – på et enstemmig punkt – der komiteen skriver: «Komiteen vil understreke at en statsråd har et selvstendig ansvar for å skaffe seg nødvendig informasjon og å etterspørre framdrift i saker. Dette ble ikke gjort. Komiteen er enig i 22. juli-kommisjonens vurdering av at ingen i FAD fulgte opp eller kontrollerte prosjektet slik at prosjektledelsen hadde nødvendig gjennomføringskraft til å møte de problemer og hindringene som etter hvert oppsto.» Det er en sterk enstemmig merknad. Jeg tror at vi etter å ha lest den, vet klart hvor det ansvaret ligger. Og jeg stiller meg bak representanten Anundsen som også forventer at statsråd Aasrud svarer på den utfordringa i denne saken. Statsministeren sa kloke ord etter at vi hadde blitt utsatt for terrorhandlinga. Han snakket om mer åpenhet, mer demokrati, sjøl om han også understreket at vi ikke skal være naive. I et demokrati er trygghet og frihet to styrker som alltid må veies opp mot hverandre. Det kommer vi til å bli presset på på mange områder framover. Jeg syns vi har sett gode tendenser her, og vi har sett dårlige tendenser. Regjeringas hastebehandling av psykisk helsevernlov var en dårlig tendens. Man var villig til å kaste allmenne rettsprinsipper over bord for å hastebehandle en lov, der vi kunne hatt tillit til at en klok domstol med kloke fagfolk fatter de riktige avgjørelsene ut fra hva man i denne salen har ment. Det samme må vi også ha når vi diskuterer våpenbruk. Jeg syns det er viktig å ha en lyttende holdning til politiets ønsker om hvordan de kan gjøre jobben sin best mulig. Jeg er også villig til å være med og diskutere hvilke typer ammunisjon det er riktig at vårt politi har, men det å gå helt over til en generell bevæpning av norsk politi som et svar på dette, syns jeg har så mange negative trekk ved seg at det er en frihetsavgivelse som jeg ikke vil være med på. Så har jeg lyst til å kommentere samarbeidet mellom politi og forsvar. Alt det som skjedde den 22. juli, bunner jo i at vi har en kultur der bistand er noe man ikke skal be om. Det tror jeg vi kan slå fast. I ettertid er det også kommet fram at det er uklarhet i loven, og statsråden har etter spørsmål fra meg sagt at dette bør man rydde opp i ved å få en ny lov. Det syns jeg er viktig og riktig. Det bør være klart hva som er politiets ansvar, hva som er Forsvarets ansvar, og i hvilke tilfeller man skal bruke hverandres ressurser. Vi må ta inn over oss at vi er et utrolig stort land med utrolig få mennesker. Da må vi også klare å dra ressursene våre sammen, men det skal gjøres på en riktig måte, sånn at vi har lovverket vårt i orden når det gjøres. Lærdommene av 22. juli bør gjøre at vi skal rydde opp i det forholdet, men det bør også være en større tillit mellom politi og forsvar med hensyn til hva man kan bruke hverandre til. Jeg har også noen bemerkninger når det gjelder PSTs rolle. Jeg er veldig glad for at man i den åpne trusselvurderinga vi nå fikk, hadde et mye mer nyansert syn på ekstremisme enn det vi har sett tidligere. Vi gikk inn i 22. juli med en klar setning i den åpne trusselvurderinga om at sjansen for vold fra høyreekstreme så å si var borte. Vi fikk liketil den samme setningen året etterpå. Så lærdommen hadde ikke glidd inn. Nå er jeg veldig glad for at den åpne trusselvurderinga mye mer tar inn over seg at ekstremisme og forskrudde forestillinger om samfunnet vårt kan oppstå i alle ulike miljøer, og det må vi ha et PST som tar inn over seg. Så til slutt til voteringa. Jeg vil stille meg bak både Foss’ og Anundsens tolkninger av det forslaget som Venstre står bak i innstillinga, og forklaringa knyttet til dagens vedtak. Vi i Venstre ønsker også at det legges opp til en votering der vi subsidiært kan stemme for regjeringspartienes forslag her i denne salen. Da vil jeg bemerke én ting: Begrepet «myndighet» i denne salen har for meg ingen annen tolkning enn «regjeringa». Det er ingen annen myndighet vi kjenner fra denne salen, enn regjeringa. Og da vil vi ha en sterk kritikk – enstemmig – fra denne regjeringa som det vil være opp til regjeringa sjøl å tolke. Tidligere justisminister Odd Einar Dørum har ofte sagt at når man sitter med et slikt ansvar som f.eks. det å være justisminister, så skal man minst 5 minutter hver uke tenke på det aller, aller verst tenkelige. Man skal ikke tenke på det hele tida, for da blir man gal. Men man skal alltid tenke på det med jevne mellomrom, for ellers er man aldri forberedt. Vi kan aldri være helt trygge og helt frie. Balansen i det liberale demokratiet ligger i å kjempe for akkurat den riktige balansen mellom trygghet og frihet. Men har man ansvar for tryggheten, må man ta det ansvaret ved å være forberedt på at også det aller, aller verste kan skje.