Borghild Tenden (Venstre), 2012-12-18:
Det har nærmest blitt en tradisjon at vi på en av Stortingets siste dager, før julefreden senker seg, behandler en nysaldering av et budsjett som viser at vi ikke bare er heldig stilt, men at vi er overmåte heldig stilt her i Norge. Nok en gang viser en nysaldering at vi bruker mindre oljepenger enn det vi la til grunn, og at skatteinntektene øker mer enn det vi la til grunn. Det er selvfølgelig isolert sett positivt, men det gir også grunn til noen refleksjoner. Den ene refleksjonen er i forlengelsen av den debatten vi hadde på tirsdag, om dynamiske effekter av skattepolitikken. Jeg husker godt tilbake til 2004. I januar det året varslet Venstres daværende leder, Lars Sponheim, at gjennom en ny skattereform, med målrettede skattelettelser, ville skattelettelsene finansiere seg selv gjennom en større aktivitet i økonomien. Dette ble i VG 29. januar 2004 latterliggjort av Jens Stoltenberg, som kalte Lars Sponheim for «Voodoo-Lars» fordi han mente at det ikke var mulig å gjennomføre en slik reform uten kutt i budsjettet. I ettertid har det vist seg at Lars Sponheim hadde rett – også i nysalderingen i år. Nå er det den samme retorikken når det gjelder formuesskatten. Fjernes eller reduseres formuesskatten, har vi ikke råd til skole, helse, gamle og kultur. Sannheten er jo at vi i 2012 kunne ha redusert formuesskatten med 4 mrd. kr og likevel brukt nøyaktig like mye til skole, helse, gamle, kultur osv. Det er jo det som tallene i nysalderingen viser oss. Skatteinntektene fra formue og inntekt anslås til om lag 4 mrd. kr mer enn budsjettert. Dessuten viser tallene oss at formuesskatten er en stadig mindre viktig del av skatte- og avgiftssystemet. Den andre refleksjonen gjelder hele handlingsregelen, eller oljepengebruken. Hva pengene skal brukes til, skal jeg i denne sammenhengen la ligge. I 2006 anslo vi at oljepengebruken i 2012 kom til å være på om lag 100 mrd. kr dersom vi brukte 4 pst. statisk. Da mente alle at den regjeringen som satt da, kom til å ha tidenes handlingsrom. Sannheten er at vi i 2012 ser ut til å bruke 109 mrd. kr – og da kraftig nedkorrigert fra det opprinnelig budsjetterte, som var 122,2 mrd. kr. Og selv om vi bruker betydelig mer enn det vi la til grunn i 2006, er det bare 3,3 pst. av forventet realavkastning av Statens pensjonsfond utland, altså langt under 4 pst. Jeg har tidligere vært skeptisk til sentralbanksjefens forslag om å endre handlingsregelen til 3 pst. Jeg er langt mer usikker nå. Mye tyder på at det kan være fornuftig. En grunn er utsiktene fremover. Folketrygden er underfinansiert med over 100 mrd. kr. Samtidig står vi foran den kanskje største demografiske endringen Norge har sett på lang tid. Eldrebølgen kommer, og underfinansieringen av folketrygden vil bare øke om vi ikke gjør noen grep. Det er det liten eller ingen vilje til. Derfor blir grepet fort at vi må bruke mindre av fremtidens pensjonsforpliktelser – oljeformuen. Den tredje refleksjonen er knyttet til CO2-håndteringen på Mongstad. Igjen reduseres bevilgningene kraftig når vi kommer til budsjettrevisjon. Det har dessverre blitt slik at Mongstad nå mer og mer fremstår som et symbolprosjekt uten reelt innhold. Det budsjetteres friskt hvert eneste år – på samme måte som det gjøres med kjøp av klimakvoter – men når vi kommer til slutten av året, viser det seg gang på gang at det er klima- og miljøpenger som ikke blir brukt, og som kunne vært brukt på områder der effekten ville ha blitt mye større. Avslutningsvis: Om jeg skal ha et ønske for det neste året, er det at vi tar fordomsfrie og ærlige debatter om nettopp disse temaene: om skattepolitikken, om handlingsregelen må og bør strammes inn, og om miljø- og klimapolitikk.