Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2003-12-17:
Norge har en mangeårig tradisjon for å bidra med norske militære styrker i utlandet i fredens tjeneste. I løpet av 1970- og 1980-tallet var mange norske soldater med i fredsbevarende og fredsovervåkende styrker med FN-mandat og under FN-ledelse. I dag ser verden annerledes ut enn under den kalde krigen. Og som flere har vært inne på i debatten: Konfliktene har en annen karakter. Forutsetningen for at Norge skal delta med styrker i utlandet, må være at oppdraget har en klar folkerettslig forankring, slik utenriksministeren sa i sin redegjørelse. Vanligvis vil dette være et mandat fra FNs sikkerhetsråd eller fra et annet lands regjering. Norges viktigste rolle i verdenspolitikken bør være å arbeide for fred og forsoning. Områder som har vært holdt nede av konflikter og uro, trenger hjelp til å komme på fote. Avhengig av situasjonen i landet kan det være behov for ulike kombinasjoner av virkemidler. Det kan være nødvendig med militære styrker, men også humanitær nødhjelp og bistand til utvikling av det sivile samfunn, godt styresett og korrupsjonsbekjempelse. Irak har på tross av at landet er okkupert av USA og Storbritannia, behov for bistand av ulike slag. Både FNs sikkerhetsråd og det midlertidige styringsrådet har bedt om bistand av ulike slag. Norge har valgt å være med og gi et visst bidrag, og slik sikkerhetssituasjonen er pr. i dag, er det vanskelig å se at denne bistanden kunne vært gitt av andre enn militære styrker som om nødvendig kan forsvare seg selv. Samtidig vil jeg understreke at situasjonen i Irak ikke må ta all Norges oppmerksomhet og ressurser. De gode mulighetene for en fredsavtale i Sudan har vært nevnt. Dersom en avtale kom på plass, ville det trolig bli behov for en militær FN-ledet styrke for å overvåke og opprettholde freden. En slik styrke har Norge spesielle forutsetninger for å være med i, både fordi Norge og vår utviklingsminister har vært sentrale i arbeidet for en fredsavtale, og fordi Norge har en lang historie med engasjement i området. Det vil forhåpentlig også kunne influere på kamphandlingene i Nord-Uganda. Et annet sted der det kunne være naturlig at Norge bidrog, er Sri Lanka. Her har Norge hatt hovedansvaret for å mekle mellom partene i borgerkrigen. Akkurat nå ser det ut til å være et stykke fram, men Sri Lanka er etter min mening absolutt aktuelt. Likevel vil jeg understreke at dersom det kommer til en avtale, må vi være forberedt på at det også der kan være behov for en styrke til å overvåke avtalen. Den vil det også være svært naturlig at Norge er en del av, dersom en avtale kommer på plass. Det landet vi kommer til å bruke mest militære ressurser på utenlands neste år, er trolig Afghanistan. Dette landet står overfor enorme utfordringer etter snart 30 år med borgekrig og uro og fem år med terrorstyre fra Taliban-regimet. Landet trenger hjelp på en rekke områder, og Norge er med og yter sin del. Derfor har da også Afghanistan blitt gjort til nytt samarbeidsland for Norge. På den sivile siden satser vi på bistand til de områdene de afghanske myndighetene prioriterer, bl.a. å få en offentlig forvaltning på bena og bedre sikkerhetssituasjonen f.eks. ved å utdanne politi, og vi arbeider for å demobilisere milits, for reintegrering av flyktninger og ikke minst utdanning, særlig for jenter. Samtidig vet vi at det sivile bistandsarbeidet er avhengig av en rimelig sikkerhetssituasjon. I en del områder er situasjonen så usikker at internasjonale organisasjoner ikke kan operere. Her har militære mannskaper en viktig rolle for å stabilisere situasjonen. Målet må være gradvis å få en mer normal situasjon i hele landet. NATO har overtatt det operative ansvaret for ISAF-styrken, men mandatet er gitt av FN og av regjeringen i Kabul. I dag opererer ISAF bare i og omkring Kabul, men som utenriksministeren redegjorde for, er planen å utvide dette gradvis. Dette er et oppdrag Norge må være med på. Jeg har i mitt innlegg pekt på at Norges innsats med militære styrker er ønskelig i en rekke land. Norge må prioritere sine styrker ut fra hvor det er særlig behov for våre bidrag, og ut fra hvor vi er spesielt kvalifisert til å gjøre en jobb. Siden vi støttet den militære intervensjonen mot Taliban-regimet, ser jeg det slik at Norge har et spesielt ansvar for også å være med og vinne freden i Afghanistan. Dessuten må vi være beredt til å overvåke fullføringen av fredsprosesser der vi har brukt vår spesielle rolle til å mekle mellom partene. Det kan etter min mening gjelde både Sudan og Sri Lanka.