Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-03-23:
Jeg vil innledningsvis understreke at Venstre er blant dem som ønsker å gjøre mer for å øke kvaliteten på all bistand. Jeg er derfor glad for Riksrevisjonens gjennomgang av den humanitære bistanden og avdekking av forhold som kan utbedres. Jeg skal være blant de første til å innrømme at humanitær bistand ofte må gis under et betydelig tidspress, gjerne i forbindelse med en omfattende katastrofe i den tredje verden, hvor det er ingen eller dårlig infrastruktur. Mange beslutninger må tas fort, og det må improviseres for å få fram hjelp til nødlidende. Dette fritar oss imidlertid ikke fra ansvaret det er å sikre en høyest mulig kvalitet på den humanitære bistanden. Venstre har derfor gått inn for betydelige økninger til kvalitetssikring i forbindelse med behandlingen av inneværende års bistandsbudsjett. Bevilgningene skulle bl.a. brukes til å videreutvikle nye tilnærminger og metoder for evaluering og kvalitetssikring. Dette gjelder både på nasjonalt nivå og i samarbeid med andre likesinnede giverland. Mottakere av bistanden bør i større grad trekkes med i dette arbeidet. Jeg stiller meg derfor bak forslagene i innstillingen som sikter mot å heve kvaliteten på den humanitære bistanden. Dette mener jeg krever økte ressurser til resultatrapportering og evaluering. Videre bør det utredes hvordan metodene for denne aktiviteten kan utbedres. Det framgår av innstillingen at sluttrapporten fra prosjekter ofte begrenser seg til tekniske og økonomiske forhold. Vurderinger av selve den humanitære innsatsen kommer ofte i bakleksa. Dette mener jeg viser at det er et stort forbedringspotensial med hensyn til kvalitetssikring av den humanitære bistanden. Dette gjelder også i skjæringspunktene mellom den kortsiktige humanitære innsatsen, overgangsbistanden og den langsiktige bistanden. Disse ulike bistandsformene forvaltes av ulike avdelinger i Utenriksdepartementet, og bevilgningene går over ulike budsjettkapitler. Undersøkelsen til Riksrevisjonen avdekker, ikke helt overraskende, at det er liten grad av koordinering mellom disse bistandsformene. Videre planlegger de humanitære aktørene i liten grad for hvordan den kortsiktige bistanden skal avvikles, og for hvordan den eventuelt skal avløses av en mer langsiktig bistand. Jeg mener at det bør legges ned en betydelig innsats for å gjøre overgangen mellom den kortsiktige og langsiktige bistanden om ikke sømløs, så i hvert fall mer strømlinjeformet enn i dag. Her tror jeg det er en stor effektivitetsgevinst å hente. Videre er jeg opptatt av begrensningen som ligger i at departementet inngår ettårige avtaler knyttet til den humanitære bistanden. Jeg innser at denne bistandsformen er kortsiktig i kraft av sin natur, og at ett år i slike tilfeller burde være tilstrekkelig. Men når så ikke er tilfellet, f.eks. i forbindelse med en vedvarende humanitær krise, bør bevilgningen kunne forlenges eller tas med over til neste års budsjett. Dette bør kunne skje uten omfattende prosedyrer som krever unødig mye ressurser av berørte parter. Til slutt vil jeg framholde at mye tyder dessverre på at det blir en økt etterspørsel etter humanitær bistand i framtiden. Den norske humanitære bistanden økte til 2,6 milliarder kr i 2008, og jeg kommer nok også til å være blant dem som vil argumentere for at dette beløpet skal bli enda større til neste år. Dette forutsetter imidlertid økt fokus på kvalitet og økt fokus på midler til dette. Jeg har videre merket meg at den humanitære innsatsen går til 60 land og 186 ulike mottakere. Dette synes jeg er noe mye. Skal vi klare å heve kvalitet og effektivitet, tror jeg vi blir nødt til å konsentrere innsatsen betydelig. For Norge kan ikke være med på alt – overalt.