Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-06-15:
Jeg må bare innrømme at jeg ikke har vært blant de sterkeste pådriverne for nytt operahus. Tvert imot hevdet jeg på et visst tidspunkt at andre investeringer var viktigere. Jeg vil derfor understreke sterkt at min prioritering den gang ikke hadde bakgrunn i en negativ holdning til kunstartene opera og ballett. Når vi ser oss omkring i vår hovedstad, er det ikke vanskelig å se behovet for offentlig innsats på andre områder. Det gjelder spesielt i forhold til de som vokser opp i denne byen. Men den diskusjonen er nå tilbakelagt. Jeg har heller ikke særlig sans for forsøkene på å gjøre denne saken til en kampsak mellom by og land. Det finnes i dag blomstrende operamiljøer over det ganske land. Også jeg vil starte med å gi kulturministeren honnør fordi hun så tidlig i prosessen denne gang signaliserte at hun ville legge all prestisje med hensyn til tomtevalg på hylla. Det var voksent gjort. Særlig fra Fremskrittspartiet er det gjort et nummer av at opera ikke er noen norsk kunstart. Representanten Per Sandberg har bl.a. pekt på at han ikke finner spor av opera i norsk kulturarv. Det er fullt mulig han har rett. Men personlig er jeg oppriktig glad for at vi ikke ser spor av Fremskrittspartiets kultursyn i vår kulturarv. Hadde det vært framtredende, er jeg redd vi ikke hadde hatt så mye å glede oss over i dag. Da hadde vi hatt kjøpesentrenes sterile salgsbokser med utenlandske CD-er til «nice price», og kanskje et og annet sangkor i de største byene med «Mellom bakkar og berg» og noen andre norske sanger på programmet, for å spissformulere litt. At vi i Norge ikke har noen operatradisjon, er det aller svakeste argumentet mot nybygg. Man kan jo dessuten diskutere når en tradisjon begynner. Jeg tør ikke tenke på hvordan det ville sett ut her på berget om de som gikk foran oss, bare hadde konsentrert seg om det urnorske. Jeg vil derfor ta sterk avstand fra den kulturegoismen som Fremskrittspartiet representerer. Hadde det bare vært satset på det som var 100 pst. vaskeekte norsk, og det som var økonomisk lønnsomt, ville store deler av norsk kulturliv vært en eneste stor ørken. Også i framtiden må vi tørre å ta opp i oss impulser utenfra, som kan berike hele vår tilværelse, både i hverdag og fest. Når det gjelder lokaliseringen, har det vært brukt store og sterke ord fra enkelte hold om Arbeiderpartiets standpunkt. Men hva er det egentlig Arbeiderpartiet har gjort? Jo, vi har valgt ett av de andre alternativene Regjeringen utredet. Og i dag ser vi at også regjeringspartiene vil stemme for vårt alternativ, om enn subsidiært. Noe av kritikken mot Arbeiderpartiet har gått på at vi ser byggingen av operahuset i sammenheng med mulighetene for utvikling av en bydel som absolutt trenger det. Dette blir ifølge enkelte galt. Men når storsamfunnet går til det skritt å investere nærmere 2 milliarder kr i vår hovedstad, skulle det bare mangle at vi ikke forsøker å se ting i sammenheng. Et operahus i Bjørvika kan bli den utløsende faktoren dette området så sårt trenger for å komme videre. Denne offentlige storinvesteringen vil trekke private investeringer med seg, og så kan det hele være i gang. Det kalles framtidsoptimisme. Det har alltid vært god sosialdemokratisk politikk å se ting i sammenheng og foreta de politiske grep som skal til for at helheten skal bli slik vi ønsker den. Å la være å ta hensyn til helheten og ikke se på hvilke muligheter en så stor investering som dette kan utløse, vil være særdeles lite vidsynt og svært så kortsiktig. Jeg føler meg overbevist om at framtiden vil gi Arbeiderpartiet rett. Det dreier seg om å legge til rette for å utvikle vår hovedstad på en måte vi som en rik kulturnasjon kan være bekjent av, totalt sett. Et annet forhold som enkelte, merkelig nok også Regjeringen, synes å bagatellisere, er rivingen av en del av den fredede bygningsmassen på Vestbanetomta. Med rette har både Byantikvaren og Fortidsminneforeningen reagert sterkt. Og ærlig talt, slik kan ikke staten gå fram. Staten, som pålegger private å ta vare på sine gamle bygninger – ofte får eierne ikke forandre så mye som en dørkledning – kan ikke opptre etter eget forgodtbefinnende for at storsamfunnet kanskje skal spare penger. Det kan slett ikke være det nye formålets høyverdighet som skal være bestemmende for et vernevedtaks varighet. Da kommer vi skikkelig ut å kjøre. Mange vil med rette kunne hevde at det finnes mange like høyverdige formål som opera både i Oslo og andre steder. Alle som mener kulturvern er viktig, bør være redd for den presedens et rivingsvedtak i denne sammenheng vil få. Det vil uten tvil være en bombe under kulturminnevernet, slik Byantikvaren har sagt det. Til slutt vil jeg personlig si meg enig med Jan Petersen i beskrivelsen av et nytt operahus, at funksjonalitet og innhold er viktigst – det monumentale må være underordnet. Det er bare det at Høyre i komiteen flere ganger understreker viktigheten av at bygget blir et såkalt monumentalbygg og har lagt det inn som en viktig premiss.