Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2015-04-09:
Først av alt takk til statsråden og regjeringen som har fremmet denne proposisjonen. Jeg vet at statsråden selv har hatt et brennende engasjement i saken og har hatt det i flere år, også da han satt i helsekomiteen. Det bærer også denne proposisjonen preg av. Dette er helt åpenbart en sak et samstemt storting er engasjert i, og hvor man ønsker å bidra. Det viser også helsekomiteens opplegg utenfor her tidligere i dag, der man nettopp viste viktigheten av at vi alle sammen – eller i hvert fall flest mulig av oss – har den overbevisningen, fyller ut et donorkort og er med og bidrar til å kunne redde liv. Framtidens legevitenskap kommer til å gi oss enda større muligheter enn vi har i dag, enda større muligheter og enda større sjanser for å lykkes i forbindelse med det at en som avdød kan være med og bidra, men også innenfor feltet med levende donor. Det er helt klart at Norge faktisk er i verdenstoppen i så henseende, også innenfor det feltet. Siden 1969, da vi på mange måter startet dette løpet, har det skjedd en rivende utvikling. Det viktigste her er å få satt ned noen stolper. En av de stolpene som har vært veldig viktig for Fremskrittspartiet, som følges opp i denne proposisjonen, er nettopp eierskap til egen kropp. De diskusjonene vi har hatt fram og tilbake noen ganger, knyttet til hvorvidt man skulle få lov til å reservere seg eller ikke, har for Fremskrittspartiet vært en debatt om hvem det er som kan ta styring over egen kropp. Det må være enkeltindividet. Derfor er det å bare kunne reservere seg en retning som Fremskrittspartiet alltid har vært imot. Vi har alltid vært klokkeklar på at systemet må basere seg på at en gir samtykke. Det er det gitt gjennomslag for her. Det er det som blir vedtatt i dag. Det er viktig, og Fremskrittspartiet er veldig godt fornøyd med det som ligger i det. Så lite grann om selve systemet. Jeg tror at det aller, aller viktigste for å lykkes, for å få opp igjen prosentandelen som sier ja til donasjon, skjer gjennom en samfunnsdebatt. Det skjer gjennom at vi har økt fokus på saken, og det har å gjøre med måten vi fører debatten på. For noen år siden hadde vi en enda høyere prosentandel som faktisk sa ja. Grunnen til det var at vi med jevne mellomrom tok den debatten. Den viktigste debatten i disse sakene mener jeg faktisk skjer rundt kjøkkenbordet hjemme. Det skjer i den diskusjonen som vi har internt i familien, om hva vi faktisk kan være med og bidra til, hvis vi sier ja til dette. For det er klart at det viktigste vi gjør, er å ha gjort oss opp en mening på forhånd. Hvis vi som enkeltindivider har gjort oss opp en mening på forhånd, enten vi har appen knyttet til dette, om vi har det grønne kortet eller hvilket kort vi har, så har vi et avklart forhold til denne situasjonen, og da har vi også et avklart forhold hos våre pårørende, at det nettopp er dette vi ønsker. Vi ønsker at dersom vi kan være med og bidra til at en annen person kan få et nytt liv, har vi tatt den samtalen – og den samtalen er det viktig å ta. Videre er det ekstremt viktig at vi har fokus på kompetansen hos helsepersonellet i de tilfellene der samtykke ikke foreligger – den samtalen den personen skal ta med disse pårørende som står i en situasjon, kanskje den tøffeste situasjon i deres liv, og skal være med og ta en beslutning som er ekstremt følelsesmessig. Da er det viktig at man har den grunnleggende kompetansen til å kunne ta den samtalen. Men det aller, aller viktigste er alt vi kan være med og bidra til, alle vi rundt omkring i samfunnet som har sagt ja på forhånd, som har tatt denne samtalen, og som er med og bidrar til at enda flere signerer på sånne kort. Videre er jeg utrolig glad for at regjeringspartiene, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, har signalisert at det kommer 1 mill. kr til styrking av dette informasjonsarbeidet, og at også resten av Stortinget har sluttet seg til det.