Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-10-14:
Jeg har lest nasjonalbudsjettets omtale av utviklinga i arbeidsmarkedet og hvordan Arbeids- og sosialdepartementet i sin budsjettproposisjon omtaler arbeidsmarkedet samt omtalen av arbeidsmarkedet under Arbeidstilsynet i Prop. 1 S for 2014–2015 fra Arbeids- og sosialdepartementet. Vårt arbeidsmarked framstilles som godt. Det er også riktig når det sammenlignes med situasjonen i de fleste andre europeiske lands arbeidsmarkeder. Likevel: Sjøl om vi har lav arbeidsledighet og det går godt for flertallet, har vi voksende problemer i norsk arbeidsliv, slik jeg ser det. Dette skaper utrygghet og problemer for stadig flere og er grunnlag for til dels negative økonomiske konsekvenser for statens finanser på sikt. Dette er bakgrunnen for min interpellasjon i dag. Jeg har ikke den hele oversikt. Derimot er det min oppgave som folkevalgt, hvor mange av mine velgere stemte på meg fordi de forventer at jeg vil forsvare deres yrkesgruppers interesser i et arbeidsmarked hvor stadig flere opplever et press nedover på sine hardt tilkjempede arbeids- og lønnsvilkår, å ta det opp. Denne utviklinga har foregått over flere år, men satte fart for fullt med utvidelsen av Den europeiske union i 2004. Noen år tidligere, i år 2000, hadde også Stortinget vedtatt EU-tilpassinga, med liberalisering av sysselsettingsloven – mer presist: lov om arbeidsmarkedstjenester – som åpnet opp for økt omfang av vikarer i norsk arbeidsliv. Dette var en oppfølging av Blaalidutvalgets innstilling. Sosial dumping, altså det å gå vekk fra norske lønns- og arbeidsvilkår, er et gammelt faktum, men er nå aktualisert ved det indre marked i EØS-avtalen, med fri flyt av arbeidende mennesker. Store deler av EU er i dag preget av dyp økonomisk krise og skyhøy arbeidsledighet, og fagbevegelsen i flere land er nærmest knust. Den frie flyt i EU- og EØS-området med eksplosiv arbeidsinnvandring til land som Norge, fører til en alvorlig lønnskonkurranse som kyniske arbeidsgivere utnytter. Dette er et stort problem for bedrifter og arbeidsgivere som følger norske lønns- og arbeidsvilkår. Mange arbeidstakere blir utnyttet grovt. I Norge opplever vi nå at demningen er i ferd med å briste. Den norske modellen, med faste ansettelser og et organisert arbeidsliv, har de siste åra blitt satt på en alvorlig prøve. Bemanningsbransjen har vokst svært mye på bekostning av ordinære bedrifter med ordnede forhold. Mange bedrifter innenfor bemanningsbransjen driver på kanten av og ved siden av norske lover og regler. Smutthull blir utnyttet, ofte på det groveste og på bekostning av enkeltmennesker. Starten på den reelle debatten om hva som vil skje i norsk arbeidsliv, var i en TV-debatt på NRK i 1994: – Her sitter Anne Enger Lahnstein og sier at vi vil svekke de faglige rettigheter. – Det står i de økonomiske retningslinjene, statsminister. – Det er feil, det går ikke an. Dette var den velkjente replikkvekslinga mellom daværende statsminister Gro Harlem Brundtland og Senterpartiets daværende leder Anne Enger Lahnstein da partilederne møttes til avsluttende EU-debatt i NRK Fjernsynet tre dager før EU-avstemminga 28. november 1994. Vi ble ikke medlem. Nei-sida vant. Mange er takknemlige. Men nå har vi et EU i krise, et EU som har en systemfeil fordi det er en økonomisk union – ikke en politisk union. ILO-sjef Guy Ryder i Genève er dypt bekymret. Han representerer den eldste organisasjonen i FN, etablert i 1919, og påpeker arbeidslivets avgjørende betydning for et trygt samfunn. Alternativet har historisk gitt sosial og politisk uro, hvor fascistbevegelser har fått økt oppslutning. Det er meget alvorlig. Gjennom EØS-avtalen påvirkes Norge direkte av markedskreftenes fire friheter, bl.a. fri bevegelse av arbeidskraft. Stadig flere fagfolk i arbeidslivet opplever økende usikkerhet og dårligere lønns- og arbeidsforhold. Forskjellene øker. Forskjells-Norge er i framdrift – i framdrift på bekostning av Senterpartiets Samholds-Norge. Dette blir en viktig samfunnsdebatt – en samfunnskamp, for å bruke en mild variant av tidligere partisekretær Martin Kolbergs språkbruk i trontaledebatten nettopp. Regjeringa ønsker flere midlertidige ansettelser i arbeidslivet. Flere midlertidige ansettelser er ikke svaret. Senterpartiet er glad for den massive motstanden mot regjeringas forslag, men den mest utrygge og verste utviklinga i arbeidslivet skjer gjennom det store omfang av og den store veksten i antall folk som er ansatt i bemanningsselskaper. Det var det såkalte Blaalidutvalget som i NOU 1998:15 om arbeidsformidling og utleie-/innleie av arbeidskraft la fram forslag om private vikarbyråer, som egentlig var bemanningsselskaper. LO var representert i utvalget og ga klarsignal til å åpne opp for private bemanningsselskaper – og dermed for midlertidige ansettelser. Det ble henvist til EUs konkurranseregler, som slo fast hva EØS-avtalen krever. Det minste vi nå må kunne kreve, er at norske myndigheter til enhver tid har oversikt over hvilke selskaper med hvilke ansatte som utfører arbeid på norsk jord eller sjøområde. Handlingsplaner mot sosial dumping i arbeidslivet er viktig. Å slå ring om arbeidsmiljølovens vern om faste ansettelser er viktig. Men det er også viktig å få en debatt om det faktum at det er EØS-avtalen som nå avgjør – at vi nå har mistet den overordnede, nasjonale, folkevalgte kontrollen med utviklinga av arbeidslivet i det jambyrdige, norske samfunnet. Det bør være et tankekors for alle i denne salen som er opptatt av et velorganisert og jambyrdig norsk arbeidsmarked/arbeidsliv. I 2000 ble sysselsettingsloven, nå lov om arbeidsmarkedstjenester av 2004, liberalisert. Med østutvidelsen av EU og fri flyt av arbeidskraft fra de nye EU-landene i Øst-Europa til Norge, har bemanningsbransjen økt formidabelt på bekostning av ordinære bedrifter med faste ansettelser og lærlingkontrakter. Bemanningsbransjen, med NHOs hjelp, praktiserer ikke lønn mellom de ulike oppdrag, noe som sjølsagt undergraver stillingsvern og faste ansettelser for arbeidstakere samt rettferdige konkurransevilkår for de bedrifter som har fast ansatte. Arbeidsmiljøloven brytes i stor utstrekning når det gjelder arbeidstid og stillingsvern, uten risiko for straff som bøter og pålegg. Forutsetning for innleie fra bemanningsselskaper er tariffavtale. Her sier tillitsvalgte i fagbevegelsen at loven brytes i stor skala. Vikarbyrådirektivet må også tas opp til ny debatt siden det fører til konkurransefortrinn for bemanningsforetak på bekostning av ordinære bedrifter. Motstand mot vikarbyrådirektivet bygde på at tillitsvalgte så at de var i ferd med å miste kontrollen. Dette bare fortsetter. Det er ytterst vanskelig å få organisert de ansatte og ikke minst å få tillitsvalgte i bemanningsforetak fordi disse da i realiteten står i fare for å miste jobben og oppdrag. Ja, mange vil si de vil miste jobben og oppdrag. Dette er realitetene, slik jeg ser det. Stortinget og vi som folkevalgte har fått gode og trygge arbeidsvilkår – det skulle bare mangle – men hva er situasjonen for mange andre? Ansatte i bemanningsselskaper er ofte ikke fagorganisert og har heller ikke noen andre – med unntak av deler av fagbevegelsen – som sørger for at deres interesser blir ivaretatt. De arbeider ofte på svært korte kontrakter og vet ofte ikke hvor mye de vil ha å leve for kommende måned. De kan være fast ansatt, men deres lønn avhenger av om de får oppdrag eller ikke. Deres kontrakter blir kortere og kortere. De har ofte ikke lønn mellom kontraktene. De får ofte ikke kontrakter som går over høytider som jul og påske. Dersom de retter kritikk, spørres de gjerne ikke neste gang om å arbeide. Dette er realiteten i Norge anno 2014, som vi i denne salen aktivt må ta stilling til. Vil vi at vårt arbeidsliv skal fortsette å utvikle seg slik, eller vil vi ta egne grep for å motvirke det stadig økte omfanget av det løsarbeidersamfunnet som vi nå ser utbrer seg mer og mer, og som vi for ikke mange år siden trodde vi hadde blitt kvitt en gang for alle? Jeg ber om at vi som utgjør nasjonalforsamlinga, tar aktivt standpunkt til om vi ønsker denne brutaliseringa av norsk arbeidsliv. For et par uker siden offentliggjorde Landsorganisasjonen, LO, ved samfunnspolitisk avdeling, notatet «En ny type arbeidsmarked». Notatet har fått mye omtale i enkelte medier og aviser, bl.a. har ABC Nyheter og Finansavisen publisert intervju med sjeføkonom i LO, Stein Reegård. I Finansavisen 3. oktober 2014 sa Reegård at de to største farene for norsk arbeidsliv er det svært store omfanget av utenlandsk arbeidskraft som kommer til Norge for å arbeide, og lavere organisasjonsgrad blant arbeidstakere i norsk arbeidsliv. Dersom sysselsettingsgraden i Norge skal fortsette å falle i åra framover, på tross av at mange innvandrere i Norge ofte er unge og i arbeidsfør alder, vil det bli færre personer som skal bære vår felles bør framover. Det kan ikke skje. Derfor er det ikke nødvendigvis slik at utsagnet «arbeidsinnvandring lønner seg» står seg, sjøl om mange sier det. På samme måte må vi bli ærlige på at arbeidsinnvandring som gir fordeler for Norge, også medfører kostnader. Det er viktig at vi ser dette i en total sammenheng, ikke minst i arbeids- og sosialkomiteens arbeid for å sikre at de som har en delvis arbeidsførhet, får arbeid. Det blir veldig vanskelig å sikre det med den situasjonen. Stortinget må ta stilling til og debattere saken. Jeg er glad for at vi har fått opp interpellasjonen.