Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2008-12-09:
Helheten i denne innstillingen er en bred og gjennomargumentert støtte til ressursbruken bak norsk utenrikspolitikk. Det er det en budsjettdebatt handler om. Det er bra. Vi i Utenriksdepartementet merker oss merknadene nøye, har studert dem, og det er mye interessant å lese der – mye klokt også. Denne brede støtten er jo også interessant i lys av at vi nå kan notere at vi nærmest har gjennomført målsettingene som ligger i Soria Moria-erklæringens internasjonale kapittel. Jeg merker meg at Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen med regjeringspartiene i mange saker. Det gjør også Høyre på en del områder, og i år som i fjor er det Fremskrittspartiet som er den reelle utenrikspolitiske opposisjonen i denne sal. Jeg vil egentlig berømme Fremskrittspartiet for å ha gått grundig og tydelig til verks og skrevet det ut i merknader – mange av dem er klart artikulert – og ha våget å flytte på penger, store penger. Så er det noe læring underveis også. I fjor ville Fremskrittspartiet kutte 100 mill. kr på drift i Utenriksdepartementet. Plutselig er ikke det viktig i år. Det tror jeg er klokt, men det minner om at her går pengene litt veggimellom. Jeg er ikke enig i Fremskrittspartiets merknader og pengeflyttinger, og at det er forskjeller mellom oss – regjeringspartiene – og Fremskrittspartiet, er naturlig og klargjørende. Men, som representanten Haga sa, det politisk interessante må være forskjellene mellom Fremskrittspartiet og de andre borgerlige partiene, som – noen av dem iallfall – har intensjoner om å danne regjering med Fremskrittspartiet. Statsråd Solheim vil ta for seg mange av disse områdene, går jeg ut fra, men kutt på 85 pst. til Afrika, 85 pst. til Asia, 85 pst. til Midtøsten, 85 pst. til Latin-Amerika – det er noe med Fremskrittspartiet og 85 pst. Jeg har ikke oppdaget helt hva det er som gjør at vi når målene ved å gå ned til 15 pst., men et eller annet må det være. Det er noe i denne framstillingen som sier at det må være mulig å tenke nytt på bistand, og jeg tror ikke Norge har hatt en bistandsminister/utviklingsminister på lenge som har åpnet for det, åpnet for kritiske vurderinger. Men det er forskjell på å barbere seg og å skjære av seg haken, og det er i grunnen hele hodet som går i Fremskrittspartiets operasjon. Jeg vil dvele et sekund ved Midtøsten. Fremskrittspartiet og Høyre foreslår henholdsvis 85 pst. og ca. 50 pst. kutt i regionbevilgninger til Midtøsten. Her vil jeg få lov til å sitere den meget gode merknaden av Kristelig Folkepartis medlem i komiteen, som viser til at «doblingen av regionbevilgningen til Midtøsten ikke innebærer noen økning i den samlede støtten til palestinske områder, men er et uttrykk for at bevilgninger som i 2008 har gått via for eksempel kapitlet for humanitær bistand nå søkes kanalisert gjennom regionbevilgningen». Det er helt riktig, så her er det et ganske dramatisk kutt. Fremskrittspartiets politikk, som i denne innstillingen også vektlegger betydningen av at Norge jobber tett med USA, er her et klart brudd med vår utenrikspolitikk. For her har Norge gjennom Annapolis-prosessen, vårt AHLC-formannskap, kunnet føre an i å sette palestinske myndigheter i stand til å opprettholde mulig drift fram mot tostatsløsningen. Det Fremskrittspartiet foreslår her, vil jo trekke i den andre retningen – kategorisk. Så er det en spesiell sak som ligger meg på hjertet. Det er støtten til UNRWA, støtten til noen av de svakeste menneskene som er: palestinske flyktninger. Det er kommet 5 millioner nye av dem siden slutten av 1940-årene, mennesker som er født inn i flyktningstatus. I fjor ønsket Fremskrittspartiet å kutte 80 pst. i støtten til UNRWA. Denne gangen har man altså begrenset seg til 50 pst. Jeg kan si fra denne talerstol at på nyåret – henimot revidert nasjonalbudsjett – vil Regjeringen foreslå en ytterligere økning av støtten til UNRWA. UNRWAs programmer er jo den støtten vi har til utdanning, til opplæring, til tiltak for barn og unge og kvinner som ikke er ideologisk, og som hindrer at disse menneskene faller i ekstremistenes grep. Men her er forslaget fra Fremskrittspartiet igjen, etter mitt skjønn, ikke et gjennomtenkt prosjekt, får jeg håpe, men altså kutt for å bruke pengene på noe annet – på oss selv. Så mener jeg at representanten Høglund i sitt innlegg sa mye klokt rundt Durban 2 – den store konferansen om rasisme. Han sa at prosessen kan spore av, han sa at enkelte land har en klar agenda – det er i og for seg ikke kritisk – at Norge bør være tydelig, og at vi bør true med å bli. Det siste er jeg helt enig i. Jeg mener det er galt å trekke seg ut av kontroversielle prosesser med kontroversielle temaer. Vi skal være der. Men vi skal også være der på en klok måte, og det betyr at vi i utgangspunktet ikke opptrer med et Vesten mot resten-perspektiv, at vi søker å inngå allianser og forståelse med andre land, i Afrika, Latin-Amerika, og ikke blir trukket inn i dette ideologiske forsøket på å la enkeltland og situasjoner kuppe det viktige arbeidet som skal gjøres. Intensjonen i det forslaget som er fremmet, mener jeg er gjenspeilet i den politikken Regjeringen fører, og jeg har ikke noe problem med å følge opp det. Til nordområdene: Dette er ikke en nordområdedebatt – vi får sikkert anledning til det flere ganger på nyåret. Men jeg mener også at man her, iallfall på Utenriksdepartementets områder, gir stor tilslutning til de sporene vi følger. Vi har en 22 punkts nordområdestrategi, som vi leverer på, punkt etter punkt, og vi er i rute. Det er noen påplussinger, fra Fremskrittspartiet og fra Høyre. Det kan jeg leve med, det er ikke utelukkende negativt for en statsråd å se at opposisjonen vil mer på et område vi har satt på dagsordenen. Det er kommet sterke ord om manglende satsing på denne nordvestkorridoren. Det er et godt prosjekt – det har nå blitt konsensus om å foreslå 2 mill. kr til det. De summene det har vært snakk om for å få prøveprosjekter i gang tidligere, var iallfall titalls millioner kroner. Men som jeg har sagt i denne sal tidligere, vi er opptatt av denne saken og kommer til å følge med på den. Oslo rådhus hadde forrige onsdag viktige markeringer, som førstkommende onsdag, i morgen. I forrige uke ble det enighet blant 100 land om å undertegne en konvensjon om forbud mot klasevåpen, og i morgen får Marrti Ahtisaari fredsprisen for sitt freds- og forsoningsarbeid. Dette er altså to veldig viktige temaer – nedrustning og arbeid for fred og forsoning. Vår utenrikspolitikk skal ha som ambisjon å bidra til sikkerhet og velferd og kamp for klima, for Norge, og derfor bidrar vi til det brede internasjonale arbeidet for stabilitet og sikkerhet. Det betyr at vi skal opprettholde det jeg kaller verdikjeden i norsk utenrikspolitikk, fra sikkerhet ved grensen til bidrag til sikkerhet der ute, som igjen får stor betydning for oss. Det er her Fremskrittspartiet egentlig skiller lag med, jeg vil si, alle de andre partiene, nemlig det å ha respekt for hele verdikjeden i utenrikspolitikken og ikke kutte den av på midten. Vi står overfor store, krevende oppgaver i 2009 – budsjettet reflekterer det. Våre viktigste satsinger er Afghanistan, Midtøsten, Sudan – de tre enkeltområdene. Det er krevende prosesser. I en av dem er norske kvinner og menn engasjert, og vi arbeider for å se muligheten for også å fylle opp Soria Moria-erklæringens mål om å kunne bidra med norske styrker til FNs arbeid i Afrika. Vi har en krevende nabo i øst, som også medfører store muligheter, Russland i nord, en viktig del av nordområdesatsingen. Norsk utenrikspolitikk vil få hendene fulle. Vi kommer med to viktige meldinger på nyåret – en fra utviklingsministeren og en fra utenriksministeren, fra samme departement – som gir anledning til å diskutere de brede retningslinjene for utenrikspolitikken. Vi har i dag et sammenfall mellom tre kriser, finans, klima, mat/fattigdom. Det er en svært alvorlig situasjon, og på dagen før 60-årsjubileet for menneskerettighetserklæringen kan vi jo oppsummere med at alle tre krisene handler om menneskets verd og menneskets rettigheter. Utfordringen politisk, etter mitt skjønn, blir: Kan svaret på finanskrisen, som nå viser seg å være en helt uvanlig mobilisering av statlig regjeringskraft rundt om i verden, med store pakker vedtatt av parlamenter og regjeringer sammen, samtidig bidra til å adressere utfordringene på klima og mat? Er det f.eks. mulig i tiltakene for å skaffe folk jobb å satse på de prosjektene som også kan gjøre noe på infrastruktur i forhold til klima? Jeg hørte i Stockholm i går på Sir Nicholas Stern, mannen bak Stern-rapporten, som snakket om klimautfordringen, og han vektla nettopp dette som en ganske unik mulighet. Her blir det spennende å se på den amerikanske administrasjonen, om president Obama klarer å gjøre det han sier, nemlig å bruke finanskrisen som en mulighet til å hoppe over forurensende steg innen bilindustrien, innen energiforsyningen osv. Det blir også en viktig målsetting for norsk utenrikspolitikk inn i 2009 å etablere et tidlig, godt og tillitsfullt forhold til den nye amerikanske administrasjonen som hele verden ser mot. Det er enorme forventninger, men det er tross alt bedre at det er forventninger enn at det er en kynisk tro på at alt vil være som før.