Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-04-13:
Fremskrittspartiet har lenge vært skeptisk til at mange innvandrere har hatt gode muligheter til å erverve dobbelt eller trippelt statsborgerskap når de blir norske borgere. Vi har det standpunkt at det er i nasjonens interesse mest mulig å unngå dobbelt statsborgerskap. Og argumentene er klinkende klare. Tilstanden med dobbelt statsborgerskap gir personer mulighet til lovlig å representere Norge og en annen stat. De kan være valgbare til Stortinget, delta i styrende organer, inneha offentlige embeter og ha posisjoner i det norske forsvar og andre fremskutte posisjoner, og samtidig helt eller delvis ha de samme rettigheter og maktfunksjoner i opprinnelseslandet. Her er det bl.a. ordninger med etterfølgende løsning ved skifte av statsborgerskap som ikke har fungert tilfredsstillende. For det første har våre myndigheter ikke hatt kontroll over hvor mange som ved inngåelse av norsk statsborgerskap har ervervet dobbelt statsborgerskap. For det annet har man heller ingen oppdatert liste over hvor mange land som praktiserer etterfølgende løsningsregler for statsborgerskap. Jeg har ingen skriftlig dokumentasjon, men antar at det er mer enn 40 land – og mange i den tredje verden – som har denne ordning. Med den innvandrerbølge vi har hatt de siste 25 år til Norge, er det grunn til å tro at et betydelig antall har fått dobbelt statsborgerskap. Dette har vært mulig fordi våre myndigheter ikke har vært konsekvente i krav om dokumentasjon om løsning fra det opprinnelige statsborgerskapet. Hvis innvandrerne ikke har fulgt opp, har norske myndigheter ikke hatt noen sanksjonsmuligheter, og resultatene er blitt som de er blitt. Derfor er det gledelig når stortingsflertallet følger opp Fremskrittspartiets forslag et stykke på vei og ber Regjeringen innføre en ny praksis for å motvirke muligheten til dobbelt statsborgerskap. Ved kun å gi et tilsagn om statsborgerskap vil innvandrerne gis et incitament til å ordne de nødvendige papirer som dokumenterer løsning fra hjemlandets statsborgerskap, fordi norsk statsborgerskap står høyt i kurs. Selv om ikke Fremskrittspartiet har fått fullt gjennomslag, er det gledelig at det politiske flertall er på glid og nærmer seg våre løsninger også på dette området, og jeg vil si det sporer til fornyet innsats. Hvorfor er Fremskrittspartiet så opptatt av å stille krav om tap av opprinnelig statsborgerskap for å oppnå et norsk? Jo, fordi det i en del gitte situasjoner kan skade norske interesser at innvandrerne har dobbelt statsborgerskap. Med statsborgerlige rettigheter i flere land kan det skapes tvil om lojalitet, og jeg skal utdype dette nærmere. Utviklingen i den tredje verden er på mange måter bekymringsfull. Jeg vil ta Pakistan som eksempel, fordi det er herfra Norge har fått den største kontingent ikke-vestlige innvandrere. Nasjonalforsamlingen har nylig vedtatt å innføre den islamske Shari"a-lov som landets øverste lovverk. Hvis forslag til grunnlovsendring gjennomføres, vil islamsk lov opphøyes til landets grunnleggende juridiske regelverk. Den pakistanske regjering er under voksende press fra fundamentalistiske kretser som har islamsk lov som prioritert politisk mål. Mye kan tyde på at statsminister Nawaz Sharif vil innføre islamsk lov, og det er den tunge, primitive, middelalderske formen av islam han griper til. Koranen og sunni-islamske prinsipper som gjaldt på profeten Muhammeds tid, kan få den absolutte forrang fremfor landets nåværende lovverk. Jeg vil sitere et oppslag i VG av 31. august 1998: «De kristne er lavest på rangstigen i Pakistan.»... «Kristne er konsentrert i bestemte områder.»… «De har ingen bestemmelsesrett i regjeringen.»… «Enhver muslim er enhver kristens herre. Går man imot sin «herres» bud, kan det bety dødsdom». Så blir 10 000-kronersspørsmålet: Hvis personer som kommer fra fundamentalistiske land og får dobbelte statsborgerskap i Norge, hvor ligger lojaliteten? Jeg skal ta et eksempel: Forsvarsdepartementet har vurdert å kvotere innvandrere inn i Forsvaret. En av begrunnelsene er at man mener nivået i Forsvaret vil heves. Men man må jo også ha lov til å spørre: Hva med lojaliteten i en krigssituasjon? Det er meget sannsynlig at konflikter i fremtiden som Norge må sende FN-soldater til, vil være av etnisk eller religiøs karakter. Hva kan skje i fremtiden på Balkan, i Irak eller Midtøsten for øvrig? Reaksjonene på Rushdie-fatwaen og Nadia-saken viser i hvert fall hvor lojaliteten til en del innvandrere ligger. Det er ikke i Norge, men i en annen religion, kultur eller etnisk gruppe. Skal vi da ta sjansen på at dette kan slå negativt ut for Norge i en krigs- eller krisesituasjon? Dobbelt statsborgerskap kan også virke negativt i integreringsprosessen. All erfaring og alle rapporter viser at integreringen i det norske samfunnet har vært totalt mislykket. Hvordan skal man få til en vellykket integrering når mange innvandrere med dobbelt statsborgerskap har sterk tilknytning til flere land? Hvordan skal Oslo, som i dag har 13 pst. fjernkulturelle innvandrere og mange med to sett pass, få til en vellykket integrering? Jeg bare spør. Denne saken har enda flere sider som det er grunn til å stille spørsmål ved. Når det gjelder andre og tredje generasjons innvandrere født i Norge, er det for enkelte opprinnelsesland mulig å få statsborgerskap i disse land, selv om barna er født og vokser opp i Norge. Det betyr at innvandrere med dobbelt statsborgerskap kan fortsette å øke i antall etter hvert som barna fødes. Jeg kan være fristet til å spørre: Hvor mange personer med dobbelt statsborgerskap vil Oslo etter hvert få? Det er uheldig at norske myndigheter ikke har noen oversikt over omfanget av dobbelt statsborgerskap verken når det gjelder regelverket i ulike land, eller hvor mange personer det dreier seg om. På bakgrunn av de argumentene jeg har nevnt, vil det være et stort behov for å etablere et register over alle som har dobbelt statsborgerskap i Norge. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag, som er inntatt i innstillingen.