Trine Skei Grande (Venstre), 2013-06-03:
Jeg vil også takke interpellanten for å reise et viktig spørsmål, et spørsmål jeg syns vi skulle ha diskutert mye mer i Stortinget, og som jeg tror har havnet utenfor den politiske dagsordenen, mens det egentlig skulle vært der i mye sterkere grad de siste årene. For å starte internasjonalt: Jeg merker meg at alle brudd på menneskerettigheter som blir påpekt i Norge, blir sendt tilbake til oss ti ganger sterkere når vi opptrer i utlandet. Når jeg snakker med mine søsterpartimedlemmer rundt omkring i Europa som kjemper for menneskerettigheter, f.eks. i Russland, er det slik at de overgrepene du der ser fra offentlige myndigheter, ofte begrunnes i ordninger som fins i den vestlige verden. For eksempel: Når Russland nå innfører et system der alle NGO-er med støtte fra utlandet nærmest skal ha tittelen utenlandske spioner, bygger alle disse systemene på systemer som f.eks. USA har i mikroformat, og så ganges det med ti og innføres i russisk regelverk. Slik ser vi at de bruddene på menneskerettighetene som vi har i våre land, fører til at vi svekkes internasjonalt i vår påpeking av store brudd på menneskerettighetene i utlandet. Og så er dette den lille manns kamp mot systemet. Veldig mye av rettighetslovgivninga her knyttet til f.eks. helse, barnehage og alle de andre delene av samfunnet gjør ofte at det er de mest ressurssterke som klarer å cashe inn rettighetene sine. Når det gjelder menneskerettighetsbrudd, gjelder ikke det prinsippet. De gangene vi ser at menneskerettighetsbrudd blir påpekt, er det veldig ofte de aller svakeste, de nederst på rangstigen – ja, de eksemplene som interpellanten her tok opp – det gjelder. Vi har en rekke dommer mot oss i Den europeiske menneskerettighetsdomstol i Norge, noe som er veldig alvorlig, mener jeg, og som burde ha vært mer påaktet enn bare hoderisting fra statsråder når vi blir dømt, som f.eks. når det gjelder politisk reklame, der kulturministeren smilte og ristet på hodet da vi ble dømt for at ytringsfriheten ble krenket i Norge. Jeg tror også det er en stor svakhet under dagens regjering at ansvaret for menneskerettigheter har blitt pulverisert, idet alle departementene har ansvar for alt, mens f.eks. under Sentrumsregjeringen lå menneskerettighetsansvaret hos én statsråd, som også hadde det som en del av sin tittel å være ansvarlig for oppfølging av menneskerettighetene. Så mener jeg at en av de tingene som virkelig har svekket oss i det siste, er at vi ikke lenger har noen nasjonal institusjon for menneskerettigheter, idet Universitetet i Oslo faktisk har mistet den posisjonen. Der henviser jeg til representantforslag 68 S, fra Borghild Tenden og meg sjøl, som handler om at det bør etableres en ny slik institusjon. At vi ikke har det, svekker oss både nasjonalt og internasjonalt. Så har vi en rekke klageordninger, vi har Sivilombudsmannen, og vi har en rettsstat som fungerer godt på veldig mange områder. Men det er tøft når du får disse systemene mot deg, og det er tøft å stå imot når du skal hevde dine rettigheter. Når du da også, slik som eksemplene fra interpellanten viser, er blant de virkelig svakeste og minst ressurssterke menneskene i landet vårt, er det ekstra sårt å se hvordan menneskerettigheter blir nedprioritert på den måten, fordi folk ikke har krefter til å slå igjennom i systemene. Så jeg tror at vi må ha mer strømlinjeformede systemer, vi må ha en klarere ansvarsfordeling i en regjering – hvem det er som har ansvaret for å følge opp. Vi trenger å få tilbake en nasjonal institusjon for menneskerettigheter, så fort som bare mulig. Da håper vi på støtte for det forslaget som vi har lagt inn, som jeg tror behandles i utenrikskomiteen, og som gir oss muligheten til å utøve et press, slik at Norge faktisk vil ha en tyngde utad og en måte å behandle sine borgere på som gjør at vi får løftet menneskerettighetene både nasjonalt og internasjonalt.