Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-04-05:
Det bryter på ideologi på dypt vann i denne saken. Slik Venstre ser det, handler det til sjuende og sist om hvordan minoriteter skal behandles av en majoritet når det først eksisterer internasjonale konvensjoner, og det eksisterer nasjonal lovgivning. For Norge har sluttet seg til internasjonale konvensjoner som går inn på foreldrerettigheter og livssynsfrihet og religionsfrihet, og vi har nasjonal lovgivning i privatskoleloven som regulerer hvordan dette skal håndteres. Fra Venstres ståsted handler derfor Oasen-saken om – slik som representanten Lønning beskrev på en utmerket måte – hvordan man skal sikre reell likebehandling og en reell forutsigbarhet i behandlingen. Det bør bl.a. bety at hvis det er noe man undrer seg på i et opplegg, spør man først uten først å konkludere. Det kan også bety, slik som det har vært vanlig før, at hvis det er noe man vil ha oppfylt, så stiller man vilkår. Er det da slik at det faktisk, når man går inn på det ideologiske, er noen minstebetingelser for medlemskap i det norske fellesskapet som gir offentlig støtte? Ja, det er det. For eksempel er det slik at når man oppretter en muslimsk skole, er det en minstebetingelse når man følger norsk lov, at man faktisk følger menneskerettskonvensjonene. Enhver som har prøvd å sette seg inn i debatten innenfor deler av islam, vet at det ikke er ukontroversielt. I deler av den islamske verden er det meget kontroversielt, men det var åpenbart ikke kontroversielt for dem som søkte på Urtehagen i Oslo. På samme måte vil norsk lov, som ligger til grunn for enhver skole, også de som hører inn under privatskoleloven, forutsette at man følger likestillingsloven. Og det vil forutsette, slik som vi sa og har vært forslagsstillere til og gitt uttrykk for, at når vi viser respekt for det livssyn og den tro som foreldrene har, må ikke dette framføres på en slik måte at det tildekker de ulike fags egenart. Det betyr i klartekst at et fag, enten det er matematikk, fysikk eller biologi, må framføres på en skikkelig måte, men man har selvfølgelig lov ut fra sin tro til å fortelle hva den innebærer når den møter dette. Det er det prinsipielle i denne saken, og det er med stor undring at jeg har sett behandlingen av saken, for jeg har delvis vært til stede på noen møter hvor statsråden har vært, hvor det virker som om undertegnede og en del andre faktisk er for å godkjenne skoler som jeg ikke kjenner til at noen vil godkjenne, og hvor det synes å være slik at en karikering av standpunkter er et bedre debattmessig virkemiddel enn å forholde seg til saklig ordentlighet i behandlingen av en sak. Jeg synes det er et krav å kunne forvente, når man sitter og behandler norsk lov, at man er strengt saklig. Så kan det godt tenkes at når man kommer inn i sakligheten, så gnistrer det ideologisk for at det er slik det er. Men det er i så fall realt. Og her kommer jeg til mitt andre punkt. Jeg har den oppfatning at statsråden ved sin håndtering av Oasen-saken også har brutt en uskreven norsk lov som heter å være real. Det å være real i Norge betyr faktisk at man overfor folk som alle skjønner at man ikke liker, ja til og med er sterkt uenig med, opptrer på en slik måte at alle etterpå kan nikke og si: Dette var realt håndtert. Og det er ikke realt håndtert når argumentasjonen skifter fra den ene runden til den andre. Det er ikke realt håndtert når man i offentlige debatter velger å tildele motstandere standpunkter som de ikke har. Det som er realt, er å forholde seg til prosedyrer som gjør at folk er nødt til å svare på riktige og relevante spørsmål, at de må forholde seg til vilkår, og at Statens Utdanningskontor selvfølgelig gjør de tilsynsjobber de skal gjøre. Og fordi det ikke har vært realt håndtert, oppstår det en allianse i denne sal som noen har forundret seg over, mellom de fem partiene som er her, men også utenfor salen, slik som representanten Lønning viste til, ved at man klarer å holde samlet Human-Etisk Forbund og ulike varianter av den kristne kirke fordi man blir dypt urolig. Eller som en person skrev til meg: Jeg tror ikke jeg liker det som ligger bak dette skoleslaget, men jeg liker enda mindre måten det blir håndtert på. Det var en person som var meget trygg i sitt personlige livssyn, meget trygg i sin egen pedagogikk, men som mener at det er et slags minstemål for hva slags type ordentlighet man utviser overfor folk, og hvor det ikke er nok bare å mislike eller å være uenig, det må håndteres på en ordentlig måte. Til slutt vil jeg tillatte meg å si det samme i denne saken som jeg sa da jeg i en annen rolle i livet møtte noen som ville innføre et amerikansk kristenprogram i norske fengsler. Da sa jeg at dere er velkommen til å gjøre det så lenge dere holder fast på troens kjerne, men for øvrig forholder dere kulturelt til at det er i Norge dere er. Oversett da idealene til et språk som vinner respekt i Norge. Det står ikke i loven, men jeg tillater meg å gi det kloke rådet til dem som driver innenfor ACE-bevegelsen.