Øyvind Halleraker (Høyre), 2016-01-19:
Dette er en sak vi har årlig i denne sal, og det uttrykkes ofte en stor grad av enighet om Norges rolle i FN og FNs rolle i verdenssamfunnet. Det er viktig å behandle slike meldinger i Stortinget, selv om det er regjeringens prerogativ å drive utenrikspolitikken og det tilsynelatende er stor enighet ved behandlingen av disse meldingene. Men det er ikke slik at stor grad av enighet gjør at politikken er uinteressant. Meldingen er en av flere anledninger Stortinget har til å komme med styringssignaler og ofte viktige innspill til sittende regjeringers aktive FN-politikk. Det er god norsk tradisjon om enighet i de store linjene i utenrikspolitikken, også overfor FNs mange organer. Også denne gangen kommer det innspill fra partier utenom de samstemte komitémerknadene som også ligger til grunn for den helhetlige oppfatning som Stortinget gir uttrykk for. Disse framgår av innstillingen. De viktigste temaene som preget den 69. generalforsamlingen, var ustabilitet og humanitære kriser i deler av Midtøsten og Afrika, den spente situasjonen i Ukraina og konflikter i Syria, Irak, Sør-Sudan og Den sentralafrikanske republikk. Dette utgjorde et dystert bakteppe for generalforsamlingen og preget debattene. Norges prioriteringer i FN har også vært i disse akutte krisene. Disse krisene og konfliktene har ført til den største flyktningkrisen siden andre verdenskrig og preger både den utenrikspolitiske og den innenrikspolitiske dagsordenen i medlemslandene, og kanskje særlig her i Europa. Andre viktige temaer under generalforsamlingen var de massive brudd på grunnleggende folkerettslige prinsipp om menneskerettighetene som har funnet sted: ebolautbruddet i Vest-Afrika, eskaleringen av Israel-Palestina-konflikten som førte til krigen i Gaza sommeren 2014, terroristorganisasjonen ISILs og Boko Harams brutale terroristvirksomhet samt konflikten i Mali. Den 69. generalforsamlingen la også grunnlaget for store internasjonale prosesser som forhandlingene og avgjørelsene om å vedta nye bærekraftsmål, konferansen og finansiering for utvikling – og forhandlingene om en ny klimaavtale i Paris rett før jul, som må sies å være en suksess. Norge må være en aktiv stemme for å reformere FN-systemet og deler oppfatningen om at FN-organisasjonene vektlegger resultater og effektivitet når nivået på bidrag skal fastsettes. Norge opptrer konstruktivt og kritisk overfor FNs ressursbruk. Norge skal fortsette samarbeidet mot økonomiske misligheter og tiltak som sikrer en ansvarlighetskultur og styrker innsatsen for tilsyn og kontroll. Enkelte påstår at FNs manglende handlekraft i dag er et spørsmål om stormaktenes vilje til å bruke organisasjonen og dens prinsipper, men FNs evne til å engasjere det multilaterale systemet er ikke kun et spørsmål om politisk vilje til samarbeid hos medlemslandene – FNs rolle som aktør og arena er summen av hva medlemslandene blir enige om å gjøre FN til. Norge bør samarbeide med utgangspunkt i folkeretten, internasjonal rett og havretten som viktige pilarer i vårt FN-arbeid. Kritikk av brudd på dette og især den svekkelsen av territoriell integritet vi har sett i forbindelse med Russlands brudd på folkeretten og destabiliseringen av Ukraina, er derfor av spesiell viktighet. Internasjonal politisk stabilitet og organisering er grunnleggende for å kunne møte mange av de utfordringene vi står overfor. Vi må styrke FNs evne til å forebygge og løse væpnede konflikter og til å fremme langsiktig fredsbygging gjennom FN-ledete operasjoner. Derfor bidrar vi i til sammen syv FN-operasjoner, og kanskje den mest prekære i disse dager, i operasjonen MINUSMA i Mali. Det blir viktig å støtte oppunder FNs utsending til Syria, Staffan di Mistura, slik at hans oppdrag går fra et «mission impossible» til et «mission possible». Norge har en rolle å spille som tilrettelegger for at samtalene mellom syriske myndigheter og de mange opposisjonsgruppene fortsetter. Tidlig innsats og fredsbygging med vekt på sikkerhetsfaktorer, reform og utvikling av rettsstaten er viktig som et kjerneoppdrag for FNs fredsbevarende styrker. Demokrati og respekt for menneskerettigheter er viktig i seg selv. Men det legger også grunnlag for samfunn hvor personlig initiativ kan skape vekst og fremgang. Utdanning for alle er en annen viktig forutsetning for reell deltakelse i demokrati. For å oppnå demokrati og godt styresett må det økt innsats til på dette området for å styrke kvinners sivile og politiske deltakelse. Derfor er dette en hovedprioritering for Solberg-regjeringen med statsministeren selv i spissen. Ethvert land som ikke gir sine kvinner like rettigheter som menn, vil aldri bli et fullverdig demokrati, ei heller utnytte sitt fulle potensial for vekst og utvikling.