Øyvind Halleraker (Høyre), 2011-10-04:
Høyre har i hele denne debatten sagt at vi vil skape trygghet og velferd gjennom kunnskap og konkurransekraft. Stokkan-Grandes angrep skyter derfor langt over mål. Representanten Kolberg tegner et rent vrengebilde av Høyres politikk. Ja, Martin Kolberg kommer med en slags stråmannsargumentasjon som absolutt ikke står til troende. Sannheten er jo at det dreier seg om å skape mer, ikke å skatte mer. Kanskje Kolberg ikke tror på meg, men kanskje han tror på regjeringskollega Navarsete som i Dagens Næringsliv 31. januar i 2009 sier: «Hvis vi setter ned skatten for næringslivet så vil det blir større vekst. Næringslivet vil få større mulighet til å gi avkastning. Det igjen gir flere arbeidsplasser, noe som igjen fører til staten får økte skatteinntekter.» Godt sagt – dynamisk skattepolitikk heter det. La meg også minne Kolberg om at mens vi senket skattene, reduserte vi også helsekøen med 50 000. Denne regjeringen har økt skattene, og helsekøen er økt med nesten 80 000. De rød-grønne partiene gjør lurt i å ta inn over seg at ikke all velferd skapes av stat og kommune eller deres ansatte. Private organisasjoner og ikke minst enkeltindivider er også svært viktige aktører i et velferdssamfunn. Mangfold og mulighet for reelle valg innenfor omsorgssektoren er det som virkelig gir trygghet i omsorgstilbudet, og her svikter regjeringen. Tilsynelatende er det mer viktig med offentlig omsorg enn mangfold. Sunn vekst og konkurransekraft, som nettopp gir mulighet for å yte velferd, skapes ved å føre en politikk som får bedrifter til å investere, til å ansette folk, og dessuten ved å holde skatte- og avgiftsnivået lavest mulig. Da skapes optimisme, vekstimpulser og vekstkraft som gir grunnlag for økt velferd. Derfor har regjeringen et betydelig ansvar for å tilrettelegge for bedre konkurransekraft i norsk næringsliv, men på dette feltet svikter regjeringen. Løsningene er ikke stadig høyere avgifter og skatter i god arbeiderpartitradisjon, slik man kunne få inntrykk av på statsministeren tidligere i dag. Og det er gledelig, som flere har sagt i dag, at Flåthen på vegne av arbeidstakerorganisasjonene tar opp denne særnorske formuesskatten, som altså hindrer verdiskaping. Dette vil også skape betydelige dynamiske virkninger, som baker samfunnskaken større. La meg ta et eksempel på det: Den forrige, borgerlige regjeringen fjernet investeringsavgiften, noe som ga svært gode og varige vekstimpulser inn i norsk økonomi, som ikke minst denne regjeringen har nytt godt av. Det er heller ikke veldig imponerende eller troverdig når Arbeiderpartiet framhever situasjonen i Norge og virkningene av finanskrisen som enestående rød-grønt politisk håndverk. Ingen andre land hadde den muligheten som vi i Norge hadde. Selvfølgelig dempet dette virkningene. Regjeringen er opptatt av å verne offentlige monopoler, istedenfor å stimulere til mangfold, som kan gi bedre tilbud til brukerne. Høyre mener det er behov for en betydelig oppmyking og reformer. Statsministeren sier i dag at de reformerer og moderniserer offentlig sektor. Det er en høyst diskutabel sannhet. Innenfor samferdselssektoren er det iallfall fullstendig stillstand. Her drives en ren gammeldags budsjettpolitikk uten vilje til reformer og nytenkning. I alle land skjer det nå spennende utvikling innenfor denne sektoren, hvor nye virkemidler og grep tas i bruk for å bygge veier og jernbane raskere, smartere og mer helhetlig. Regjeringspartiene stemmer imot alle forslag til reformer og nytenkning, og dette gjør at vi henger stadig lenger etter med kvaliteten på vei- og jernbanenettet vårt. Og dette er en særlig viktig faktor for å tilrettelegge for større konkurransekraft. Næringslivet framhever stadig og i alle sammenhenger i møte med oss politikere at mobilitet og konkurransekraft er avgjørende for vekst og trygge arbeidsplasser. Alle ser behovene, men regjeringen har altså ikke svarene. La meg til slutt illustrere dette med to sitater. Det første er fra Jens Stoltenberg, hvor han sier: Vi kan ikke ta opp et stykke asfalt og betale pensjonene i framtida med det. La oss høre hva vår nobelprisvinner i økonomi, Ragnar Frisch, sier: En person kan spare til sin alderdom, men en stat må investere for sin alderdom. Kanskje noe å lære her?