Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-04-24:
Først vil jeg takke for en svært balansert innledning om et viktig og krevende tema fra statsråd Aasrud. Det er sjelden jeg tar så sterkt i. Norge er et annerledesland som mange av oss er veldig stolt av. Det er preget av lav arbeidsledighet, og det er preget av en sterk vekst i realinntekten for arbeidstakere som har en sterk stilling i arbeidslivet. Det nordiske samarbeidet blir imidlertid mer krevende når vi er i den situasjonen at Norge er et sjølstendig land og Danmark, Sverige og Finland er unionsland i en union som utvikler seg mer og mer i retning av et Europas forente stater, og dermed er delstater i en slik overnasjonal union. Den internasjonale politiske moten de siste 25 år har vært friest mulig bevegelse: Friest mulig bevegelse av kapital, som har ført til en svært omfattende spekulasjon, som endte i første fase av den finanskrisen som vi nå er inne i, og friest mulig bevegelse av arbeidskraft ser vi fører til en svært stor økning i korttidsansettelser eller vikarer. Det er en utvikling som er veldig sterk i mange unionsland, som presser på også i Norge, og som er et vesentlig politisk tema. Finanskrisen har ført til at nasjonalstatenes rolle er kommet inn i en renessanse. Det var nasjonalstatene gjennom sine demokratiske valg og sin økonomiske og politiske styrke som greide å dempe de negative konsekvensene av finanskrisen. Derfor vil jeg understreke nasjonalstatens rolle, den sosiale, progressive nasjonalstaten, slik vi har greid å bygge den opp i Norge. I Norden er det mer jambyrdige forhold mellom folk enn det er for folk og land lenger sør. Likevel er det klare forskjeller i de politiske demokratiske valg. Vi har f.eks. sterkere plikter til eiendomsretten av arealer i Norge enn det man har rundt oss – en stor fordel, sett fra Senterpartiets ståsted. Vi har nasjonal kontroll med naturressursene, hjemfall av kraftverk – en svært viktig sak som er håndtert på en god måte av vårt parlament og av vårt folk. Vi har langsiktig forvaltning av naturressursene fisk og skog, med forpliktende lovverk, som sikrer en anstendig, forsvarlig drift av disse fornybare naturressursene. Men innenfor det at man er forskjellig, er det Senterpartiets langsiktige linje at man ønsker å styrke det nordiske samarbeidet. Vi ønsker å styrke det nordiske samarbeidet innenfor det faktum som jeg nå har beskrevet, nemlig forskjellig tilknytningsform til Den europeiske union. Som statsråden var inne på: Grensehindre må konkret følges opp og vurderes i hvert enkelt tilfelle ved en demokratisk prosess, ut fra en aksept for forskjellig politisk verdigrunnlag. Men holdninga er til stede innenfor den rammen som statsråden beskrev på en, etter min vurdering, svært god måte. Det er opplagt at det er enkelt og viktig å arbeide for samme tekniske standard på utstyr som er vesentlig i hverdagslivet. Det er sjølsagt at vi bør opprette en nordisk ombudsmann for å se på forskjellig forvaltningspraksis innenfor det som burde være likt, slik som teksten er. En burde arbeide for forenklet tollklarering av arbeidsmaskiner på tidsavgrenset arbeidsoppdrag innenfor de ulike land, samtidig som tollklareringa er slik at en ikke skal jukse i systemet. Det er også forpliktelser knyttet til den forenklinga for dem som kommer innunder den. Det er viktig å vurdere godkjenning av yrkesutdanning i de enkelte land. Det er viktig å vurdere arbeidstaker som bor i ett land og arbeider i et annet, og som så rammes av yrkesskade, slik at vedkommende kan få rehabilitering nærmest bostedet. Det vi snakker om, er en balanse, en balanse i det nordiske samarbeidet, samtidig som man erkjenner nasjonalstatenes demokratiske særpreg. Fremskrittspartiet sa at tida var inne for et grenseløst Norden. Senterpartiet er sjølsagt ikke enig i det. En nasjonalstat innebærer grenser, innebærer forskjeller ut fra den demokratiske situasjonen en er i. Altså: På mange områder er den særnorske situasjonen i Norge en stor fordel. Det skal vi hegne om når det sikrer de svake gruppers demokratiske makt, sikrer langsiktig forvaltning av naturressursene, men på andre viktige områder må konkrete lover, forskrifter og regler endres, slik at en får en bedre søm mellom innbyggerne i de ulike land.