Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-02-01:
Først vil jeg si at jeg synes dette er en litt spesiell interpellasjon. Når Arbeiderpartiets representanter har muligheten til å debattere viktige utfordringer samfunnet står overfor, bruker de tiden på å henge ut enkeltpartier, komme med feilaktige fremstillinger og påstander og komme med en ramsalt kritikk som jeg sjelden har hørt maken til. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet ønsker å bruke interpellasjoner til en smålig debatt som dette. Det synes jeg er trist, men jeg lar det ligge. Den 17. mars er det 100 år siden den første kvinnelige stortingsrepresentanten, Anna Rogstad, tok sete i Stortinget. Anna Rogstad ble valgt som Norges første kvinnelige vararepresentant for Gamle Aker krets i Kristiania. Hun representerte Høyre. I 1921 ble Karen Platou, som også kom fra Høyre, første kvinne som ble valgt til ordinær stortingsrepresentant i dette hus. Det er historisk. Det er eksempler på virkelig likestilling, som har ført kvinnen fremover, og det er det det i praksis handler om. Så når representanten Gjul påstår at Høyre aldri har bidratt til likestilling i det norske samfunnet, faller det på sin egen urimelighet. Statsråden trekker også frem disse Høyre-representantenes modige initiativ som historiske milepæler. Statsråden trekker også frem en annen historisk milepæl, nemlig kvotering av kvinner i ASA-styrer, også det tatt initiativ til og gjennomført av en Høyre-regjering. Representanten Gjuls interpellasjon og forsøk på å gjøre høyresiden til syndebukk er del av en strategi som er klekket ut på Youngstorget, og som jeg også ser statsministeren i dag går ut og henger seg på: om høyresiden og hvor skummel høyresiden er for den norske velferdsstaten og for likestillingen. Jeg opplever mer at representanten Gjul kritiserer sin egen regjering. Jeg opplever at representanten Gjul er skuffet over at den rød-grønne regjeringen ikke har vært mer handlekraftig på dette området. Representanten etterlyser flere brutale virkemidler. Representanten etterlyser mer av de virkemidlene som feministene tok i bruk på 1970-tallet – mer kvotering, mer tvang. Det er tydelig at Arbeiderpartiet nå vil ha mer av disse virkemidlene, og det har åpenbart vært store forventninger fra mange i Arbeiderpartiet til SV og statsråd Lysbakken i regjering: Endelig skulle de rød-grønne få litt schwung over norsk likestillingsdebatt. Men hva er det vi ser? Jo, regjeringen har jo gjort det til sitt varemerke å sette ned utvalg. Man har satt ned mannspanel, man har satt ned kvinnepanel, man setter ned likestillingsutvalg. Men det kommer jo dessverre så veldig lite ut av det. Her står de rød-grønne politikerne og roper om mer tvang, mer kvotering, mer bruk av loven. Men hva er det vi ser? Folk der ute ønsker større innflytelse over livet sitt, de ønsker ikke politikere som bestemmer hvilke valg de skal ta. Så jeg opplever vel mer at dette er en interpellasjon der man ønsker å gi – hvis jeg skal tolke interpellanten i beste mening – noen utfordringer til sin egen regjering. Så får vi bare godta at man bruker interpellasjoner til å gå løs på høyresiden og kritisere den for det det er verdt. Gjennom historien har Høyre vist at vi har gjort store ting for likestillingen, og jeg håper at vi fremover kan gå løs på de virkelig store utfordringene sammen her i Stortinget.