Victor Norman (Høyre), 2002-04-11:
La meg først slutte meg til forslagsstilleren og komiteen når det gjelder realiteten i saken. Det er fryktelig viktig for oss å motivere til økt yrkesdeltakelse for eldre arbeidstakere. De representerer en ressurs som samfunnet har behov for i aller høyeste grad. Personlig synes jeg f.eks. det er gledelig å ha kunnet illustrere at det er mulig å skaffe seg en ny jobb når man er 55 år, og det er veldig mange andre som burde komme i samme situasjon. Når det er sagt, må vi også ha som perspektiv at hensynet til fritid også kommer inn. Det er mange som synes de er kommet på et nivå velstandsmessig og interessemessig som gjør at de ikke nødvendigvis ønsker å jobbe full tid helt fram til pensjonsalderen, og det er også ønsker som er legitime. Så vi må passe på at vi i seniorpolitikken ikke fører en arbeidslinje som oppfattes som en tvangslinje overfor folk som ønsker å velge seg bort fra deler av arbeidslivet, og er villig til å betale for det selv – for å si det på den måten. I den forbindelse har jeg lyst til å minne om at Norge har en av de høyeste ratene for sysselsetting i OECD-området, og vi har høy yrkesdeltakelse i internasjonal sammenheng også for folk i 50-årene. Så i arbeidet for seniorpolitikk må vi sørge for at vi legger forholdene til rette for at de som ønsker å jobbe, får mulighet til å gjøre det, men at vi ikke øver et sosialt press som gjør at folk tvinges til å bruke hele livet sitt på en måte som de kanskje selv ikke er interessert i. Det er den enkelte arbeidstakers interesser vi til syvende og sist først og fremst må ivareta. Bare for å ha sagt det. Når det er sagt, så er det altfor mange som har lyst til å jobbe lenger enn de gjør, og som har forutsetninger for å jobbe lenger enn de gjør, men som ikke får den muligheten i dag. Jeg tror det er viktig å skille mellom to aspekter ved det problemet. Det ene problemet knytter seg til mulighet for å skaffe seg en ny jobb når man kommer litt opp i årene, og det andre er å forhindre at folk kommer i en situasjon hvor de blir nødt til å finne seg en ny jobb når de kommer et stykke opp i årene. Jeg tror vi skal innse at det er vanskeligere å skaffe eldre arbeidstakere en ny jobb enn det er å forhindre at de blir utstøtt fra en gammel. Så i den grad vi ønsker å få gode resultater i forhold til innsats, må hovedinnsatsen settes inn på å forhindre utstøting. Det er en rekke virkemidler som må brukes for å bidra til det, og både Apelthun Sæle og Peter Gitmark har vært inne på mange av de sentrale. Jeg har bare lyst til å føye til og understreke det som Oppebøen Hansen var inne på, og som også Karin Andersen var inne på, dette med at i tillegg til veldefinerte virkemidler, må vi ikke glemme at det kreves en veldig aktiv utvikling og oppfølging av den enkelte arbeidstaker på den enkelte arbeidsplass lenge før man når utstøtingsstadiet. Veldig mange av dem som støtes ut fra det Karin Andersen kaller «trøste og bære-yrkene», er folk som utmerket godt kunne ha hatt en trivelig og spennende og utfordrende arbeidsplass i helsesektoren fram til 67 år, hvis vi bare på et tidlig stadium hadde vært i stand til å få dem over fra de tyngste jobbene og over på andre jobber som er like sentrale i helsesektoren. Det å drive og få til en aktiv personalutvikling, spesielt i offentlig sektor, er en viktig del av dette arbeidet. Jeg har også lyst til å understreke at i arbeidet for å forhindre utstøting må det offentlige gå foran med et godt eksempel. Hvis ikke stat og kommune er villig til å pleie eldre arbeidstakere som den ressurs de er, kan vi ikke vente at næringslivet skal gjøre det. I tillegg til dette må vi sørge for at arbeidsgivere stiller seg mer positive til å ansette folk som er oppe i årene, enn det som har vært tilfellet før, og igjen må stat og kommune gå foran med et godt eksempel. Vi kan gjøre det. Vi er klar over hvilken ressurs eldre arbeidstakere representerer. Det er spørsmål om å forandre noe av tilsettingskulturen i stat og kommune, og for statens vedkommende jobber vi med å få forandret den kulturen. Karin Andersen spurte om hva vi kan gjøre i forhold til næringslivet. Og da har jeg lyst til å si tre ting: For det første kan stat og kommune ved å gå foran med et godt eksempel sannsynligvis også motivere næringslivet. For det andre handler det om god informasjon om hvilken ressurs de eldre representerer. Det er et ansvar primært for Aetat. Og endelig er veldig mye av HMS-arbeidet i bedriftene avgjørende for at vi skal kunne forhindre utstøting, og der har vi mulighet til å jobbe aktivt for å få næringslivet til å ta HMS-arbeidet enda mer alvorlig. Gjør vi disse tingene, tror jeg vi kan komme langt. Jeg vil bare slutte meg til komiteen som mener at vi først skal se hvordan disse tiltakene virker, før vi går videre og lager en ny handlingsplan eller introduserer ytterligere virkemidler.