Inge Lønning (Høyre), 2003-12-03:
Vi nordmenn liker å tro godt om folk, og i utenrikspolitikken har det kanskje avtegnet seg i at vi følger et litt annet holdnings- og tankemønster enn de fleste andre land. Vi er tilbøyelige til å tro at det ikke er behov for en veldig sterk og aktiv ivaretakelse av Norges egne sikkerhetsinteresser og økonomiske interesser, fordi vi antar at det er det veldig mange andre som er interessert i å ta seg av. Kanskje er det også noen som i tillegg tenker den tanke at hvis vi er veldig aktive i og demonstrerer vår opptatthet av å bidra til å løse andres problemer, vil det innebære at andre blir like opptatt av å løse våre problemer på våre vegne. Slik fungerer verden ikke, og det er på høy tid at vi oppdager at slik fungerer verden ikke. Det slo meg ganske særlig da jeg for to uker siden kom til å lese en resolusjon som ble vedtatt i Europaparlamentet den 20. november i år, om den nye aksjonsplanen for den nordlige dimensjon i Den europeiske union. Stikkordet «den nordlige dimensjon» angår uten tvil Norge på en ganske spesiell måte. Denne resolusjonen er et interessant politisk dokument, bl.a. fordi den viser at Europaparlamentet er opptatt av noe mer enn det som hittil har ligget i stikkordet «den nordlige dimensjon», nemlig å ivareta EUs forhold til Russland som den store nabo i øst. Grunnen til at stikkordet «den nordlige dimensjon» særlig har fått tyngdepunktet der, er naturligvis at det er våre venner finnene som har introdusert begrepet, og som har fått aksept for dette begrep i EUs terminologi. Det er særlig to punkter i denne resolusjonen som burde glede nordmenn. Det ene er et punkt som viser til at det i tillegg til vektleggingen av forholdene i Nordvest-Russland er viktig at EU er opptatt av forholdene i det arktiske området, Barentsområdet, og derunder også samarbeidet med Canada og USA når det gjelder nordområdene. Det andre som adresseres direkte, er forholdet til Arktisk Råd og Barentssamarbeidet. Det burde glede en nordmann. Det som derimot gav meg noe som kanskje kan minne litt om en sjokkskade, var det avsluttende punkt 20 i denne resolusjonen. Der avslutter nemlig Europaparlamentet med å pålegge presidenten å sørge for å formidle denne resolusjonen videre til rådet, kommisjonen, regjeringene i alle medlemsstatene og i de ti nye medlemsstatene og regjeringene i Russland, Hviterussland, Canada og USA. Her foreligger det en mer enn talende taushet. Og selv om vårt fravær mildnes noe av at vi deler skjebne med Island og Liechtenstein i denne sammenheng, er det en ganske nyttig påminnelse om at det å være fraværende har sine politiske omkostninger. Det er kanskje på tide at vi begynner å våkne opp, og drøfter hvor stort omfang disse politiske omkostningene er i ferd med å få. Som understreket i Utenriksdepartementets budsjett for 2004 forblir det atlantiske fellesskap et ankerfeste for norsk utenrikspolitikk. De nye sikkerhetstruslene gjør det enda mer påkrevd med et tett og nært alliert samarbeid. Samtidig vil samarbeidet med nærstående land styrkes. Norges forsvar og sikkerhet vil også i fremtiden være forankret i NATO. Alliansen er grunnvollen for europeisk sikkerhet og stabilitet, samtidig som vi ser at EU styrker sin autonome evne til sivile og militære operasjoner av såkalt Petersberg-type, dvs. operasjoner av humanitær, fredsbevarende eller fredsopprettende karakter. EU og NATO utarbeider for tiden nye modeller for arbeidsdeling og samarbeid, som Norge av egen interesse er nødt til å følge spesielt godt med i. Like fullt må vi, når vi diskuterer norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, ikke fortape oss i våre nærområder alene. Samarbeidsregjeringens verdigrunnlag og ønsket om å intensivere arbeidet for en verden basert på internasjonalt samarbeid reflekteres i den sterke støtten til FN, engasjement i fredsprosesser, arbeidet for menneskerettigheter, omfattende humanitær innsats og betydelig bistand til fattige land. Derfor mener jeg at vi bør støtte opp under Regjeringens prioritering, som på en markant måte setter fattigdomsbekjempelse i sentrum. Det er positivt at bistanden for 2004 kommer opp i 0,94 pst. av BNI. Samtidig er det fra Regjeringens side sagt helt klart ifra om at målsettingen om at bistanden skal økes til 1 pst. av BNI, ligger fast. I tillegg må vi understreke den nære sammenhengen mellom kampen mot fattigdom og arbeidet for en bærekraftig utvikling. Derfor er det positivt at Johannesburg-toppmøtet følges opp, noe som også kommer til uttrykk ved at miljøforvaltningen i våre samarbeidsland gis særlig prioritet. Vektlegging av miljø er en helt nødvendig del av arbeidet for å utvikle en så helhetlig tilnærming til utviklingspolitikken som overhodet mulig. Ved en helhetlig tilnærming tar man i betraktning at både fattige og rike land forplikter seg til betydelige reformer. Slike reformer vil omfatte endringer i det globale rammeverket for handel, gjeld og investeringer. Det vil omfatte godt styresett i utviklingsland, mer og bedre bistand fra OECD-land og også mobilisering og styrking av privat sektor og sivilt samfunn. Dette er målsettinger som vi alle kan slutte oss til. Like fullt vet vi at i enkelte regioner av verden har hiv/aids blitt en enorm utfordring. Bekjempelse av denne epidemien krever et særskilt internasjonalt løft. Dette er særdeles viktig, tatt i betraktning at FNs tusenårsmålsetting om en halvering av fattigdommen innen 2015 ikke vil kunne nås dersom man ikke makter å stanse denne epidemiens spredning. Derfor er det på sin plass å støtte Regjeringens forslag i statsbudsjettet for neste år, der det foreslås en intensivert satsing, herunder en økning på 30 mill. kr gjennom multilaterale kanaler. I tillegg er det også verdt å nevne det globale vaksineprogrammet GAVI, som jeg vil uttrykke min fulle støtte til. Dette er en målrettet metode for å bekjempe sykdom. Nå som bevilgningen til GAVI er foreslått økt til 300 mill. kr, mener jeg at det bør være en selvfølge at programmet evalueres i forbindelse med at den første femårsperioden løper ut. Alle har interesse av at norsk bistand blir så effektiv som mulig. Derfor uttrykker jeg min støtte til moderniseringen av bistandsforvaltningen. I første rekke vil denne omleggingen bidra til å synliggjøre og tydeliggjøre de politiske prioriteringene, samtidig som den gjør det enklere å se hva midler under den enkelte bevilgning anvendes til. Norge står overfor store utfordringer i tiden som kommer, knyttet til utformingen av vår utenriks- og sikkerhetspolitikk. Det skjer betydelige endringer i våre nærområder, der EU-prosessen uten tvil er den dominerende gravitasjonskraft. I tillegg ser vi omfattende endringer som følge av globaliseringen. Vår tilnærming til globaliseringen er den samme som ligger nedfelt i St.meld. nr. 19 for 2002-2003, globaliseringsmeldingen. Globaliseringen anses å være et gode som gir oss en verden med nye, store muligheter, og ikke primært begrensninger. Skal denne målsettingen kunne oppfylles, trengs det imidlertid sterke institusjoner som bidrar til å opprettholde en klar internasjonal rettsorden, der regionale og globale sikkerhets- og samarbeidsinstitusjoner samarbeider og utfyller hverandre. Gjennom de bevilgninger som nå foreslås for Stortinget, yter Norge sin del av den felles innsatsen som må til for å etablere en mer lovstyrt internasjonal rettsorden.