Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2015-12-10:
Som komitélederen sa, er det bred enighet om norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, men det er likevel påfallende å lytte til denne debatten, der hovedtalerne fra regjeringens partnere her i Stortinget bruker mesteparten av sine innlegg til å kritisere regjeringens budsjettprioriteringer, spesielt på bistandsområdet. Venstres Trine Skei Grande kom til og med med en advarsel når det gjaldt regjeringens ønske om å kutte i bevilgningen til informasjon og debatt – «Ikke gjør det en gang til.» – mens regjeringspartienes talsmenn roser regjeringens prioriteringer i det opprinnelige budsjettet. Noen kraftfull retning på politikken blir det jo ikke ut av dette. En premiss for mye av den utenrikspolitiske debatten de siste par årene har vært at den sikkerhetspolitiske situasjonen i Europa er endret med Russlands annektering av Krim og innblanding i Ukraina – «en helt annen sikkerhetssituasjon», sa representanten Øyvind Halleraker i sitt innlegg. Dette er riktig, og derfor har Norge også fulgt EUs sanksjoner mot Russland. Men fra Arbeiderpartiets side har vi også lagt vekt på viktigheten av fortsatt å opprettholde dialog og samarbeid i nord, også fordi nordområdene er vårt viktigste utenrikspolitiske interesseområde. Spenning og problemer lenger sør i Europa blir ikke mindre om det også blir spent i nord. Tvert imot – i spente situasjoner er det viktig å vedlikeholde kanaler for dialog og samarbeid på områder av felles interesse: samarbeid om ressursforvaltning, søk og redning, miljø og ikke minst folk-til-folk-samarbeid. Dette kan vi gjøre, og dette bør vi gjøre. Det tror jeg også våre allierte forstår betydningen av og støtter. Men av og til skapes det inntrykk, særlig fra Høyres talere, av at dette liksom er litt å svikte våre allierte. Nei, dette er ikke alenegang, slik representanten Helleland advarte mot. Særlig får man følelsen av at denne regjeringen har en uforståelig frykt for ikke å stå på god nok fot med USA. Vi ser det i hvordan regjeringen stemmer i FN når resolusjonene om arbeidet for en verden uten atomvåpen skal stemmes over, en visjon USAs egen president heiste opp kort tid etter at han tiltrådte. USA er vår viktigste allierte, og gode venner skal man ta godt vare på. Men det å ta vare på gode venner innebærer også at man må passe på at de ikke trår feil, for det kan hende at gode venner og allierte også gjør det. Tenk om Tony Blair hadde reist over til president Bush og sagt: Hør her, min venn. Du kan ikke gå til angrep på Irak uten et FN-mandat i ryggen. Du risikerer å bryte folkeretten. – Tenk hvilke problemer vi kanskje hadde unngått om det hadde skjedd, og om den amerikanske presidenten hadde hørt på sin gode venn. Jeg vil komme tilbake til min replikk til forsvarsministeren om AIM, hvor det i Klassekampen onsdag altså ble kjent at regjeringen ikke bare planlegger å omgjøre flyverkstedet til et aksjeselskap, men også å selge det. Jeg er enig med statsråden, som i sitt replikksvar til meg sa at det kan være fornuftig å finne en industriell partner for å utvikle bedriften. Men det er noe annet enn å selge, og jeg kan ikke fri meg fra bekymringen for at det her ligger et visst ønske om å komme utenom å stille opp med den nødvendige kapital eller garantier som skal til for at man skal kunne konkurrere om denne vedlikeholdskontrakten. Jeg legger til grunn at regjeringen ikke tenker å stille seg slik at denne bedriften kan risikere å havne på utenlandske eller på private hender, som senere kan finne på å flytte den ut av Norge. La meg bare gjenta og understreke betydningen av at vi fortsatt støtter opp om prosessen på Balkan, og at vi synes det er uheldig at man der foretar så store kutt som det legges opp til i forliket mellom regjerings- og samarbeidspartiene, og peke på at vi i vårt budsjett har 225 mill. kr til de ODA-godkjente landene på Balkan – det tror jeg hadde kommet godt med for å understøtte utviklingen der.