Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2016-03-11:
Jeg vil takke utenriksministeren for en god og bredt anlagt redegjørelse. «Grunntonen i årets redegjørelse er mollstemt,» sa utenriksministeren selv. Problemer og kriser er sjelden mangelvare i utenrikspolitikken. I disse dager går borgerkrigen i Syria inn i sitt sjette år, hundretusener av menneskeliv har gått tapt, og millioner har lagt på flukt. Før krigen brøt ut i 2011, var Syria et mellominntektsland. Russland har vist en urovekkende militær risikovillighet både i Ukraina og i Syria. Overfor Russland må vi makte å kombinere og balansere på den ene sida forutsigbarhet, fasthet og tydelighet og på den andre sida åpenhet, konstruktiv dialog og praktisk samarbeid. Flyktningkrisa sørøst i Europa forblir nettopp det, en krise, og politisk står mye på spill for Europa, både for EU-samarbeidet og for det europeiske grensesamarbeidet – ja for en samarbeidskultur bygget opp gjennom generasjoner. Europarådets generalsekretær besøkte Stortinget i går, og han påpekte paradokset: Vi har aldri hatt et bedre organisert Europa. Vi har aldri hatt et rikere Europa. At vi likevel ikke klarer å håndtere flyktningkrisa, er en tragedie. Jeg er likevel redd for at utenriksministeren tegner et for mørkt bilde av den verdenen vi lever i. Én side av saken er at vi ikke må miste av syne de framskrittene og lyspunktene vi også opplever i internasjonal politikk – atomavtalen med Iran, klimaenigheten i Paris, fredsframskritt i Colombia, normalisering av forholdet mellom USA og Cuba, økonomisk vekst og framgang i flere land i Asia og Afrika og demokratisk og fredelig maktskifte i bl.a. Nigeria, Sri Lanka og Den sentralafrikanske republikk. Viktigere er det at vi ikke må tynges ned av problemer. En dyster virkelighetsbeskrivelse må ikke komme i veien for en konstruktiv tilnærming. Hvilken rolle kan, bør og skal Norge spille – det være seg å forebygge, bøte på eller på annen måte bidra til å løse mange av de utenrikspolitiske problemene og utfordringene? Utenriksministeren har rett i omtalen av en aktiv fred- og forsoningspolitikk. «Å forebygge konflikt og krig og å bidra til løsning av akutte konflikter er kostnadseffektiv utenrikspolitikk,» sa utenriksministeren. Her håper jeg at den nåværende regjeringa er like helhjertet i sin engasjementspolitikk som den forrige. Vår fred- og forsoningspolitikk handler om å gå inn der problemene er størst, der vi ikke alltid lykkes, men der det handler om at Norge kan spille en rolle. Det handler også om at Norge ikke alltid skal ligge midt i feltet, midt i landskapet. Det handler om å tørre å ligge et skritt foran, ikke gå utenom, men være i forkant, presse grenser, om å være villig til å ta og akseptere politisk risiko. Hva betyr det politisk i praksis? Det betyr bl.a. å snakke med folk som vi ikke liker, å kunne være ærlige med våre venner – også når vi er uenige. I nedrustningspolitikken legger NATO-medlemskapet åpenbare begrensninger på hvilken rolle Norge kan spille, men mulighetsrommet er større enn det dagens regjering bruker. På den kjernefysiske nedrustningsagendaen var vi ikke nødt til å forlate vår posisjon i det humanitære initiativet, og vi var heller ikke nødt til å la Østerrike løpe alene med dette. Når det gjelder kvinner og likestilling, har Margot Wallström innført det hun kaller en feministisk utenrikspolitikk. Å være tydelig også på de områder hvor vi møter motstand – prevensjon, abort, familieplanlegging – er faktisk også å ta opp de temaene som er kontroversielle. Der er Norges stemme viktigere enn noen gang. I engasjementspolitikken handler det om å si tydelig fra om at i forholdet mellom Israel og Palestina styrkes i dag status quo, det styrker den sterkestes rett. Dette må vi kunne si klart fra om. Samtidig som vi er leder av giverlandsgruppa for Palestina, gir det et spesielt ansvar for å ta opp folkerettsbrudd. Vi må være like klokkeklare på folkerettsbrudd på israelsk side som vi er overfor Russland og deres opptreden i Ukraina. Stortinget fikk høre en god utenrikspolitisk redegjørelse. Utenriksministeren omtaler også utviklingspolitiske temaer, men innholdet i redegjørelsen reflekterer ikke tallenes tale. I regjeringas opprinnelige budsjettforslag for 2016 utgjorde utviklingsbistanden 33,6 mrd. kr av UDs totale budsjett på 41 mrd. kr. Over tre fjerdedeler av utenriksministerens budsjett går altså til utviklingstiltak. Det er derfor fristende etter denne redegjørelsen å be om en utviklingspolitisk redegjørelse. Norsk utviklingspolitikk er nemlig i endring, og det gjennomføres i dag store politiske endringer i bistandspolitikken. Flyktningpolitikken og situasjonen i Syria har gjort det nødvendig å øke den humanitære nødhjelpen kraftig. Dette grepet har Stortingets støtte. Men det har nylig også blitt foretatt store kutt og omprioriteringer i den langsiktige utviklingsbistanden, slettes ikke alltid basert på grundige strategiske overveielser. Vi må være varsomme, slik at utviklingsbudsjettet ikke blir en slags global ymsepost. Mottaker- og fattigdomsorienteringa bør fortsatt være bærebjelken i norsk utviklingspolitikk. Stortinget har gitt tilslutning til endringer som er gjort i utviklingsbudsjettet, men det er en styrke at store omlegginger og omprioriteringer kan diskuteres åpent og forankres bredt. En av de store endringene som det ble lagt opp til i budsjettet for inneværende år, ble det heldigvis ikke noe av. Det var foreslått store budsjettkutt til FN-organisasjonene. Det hadde innebåret en omlegging av norsk FN-politikk, og jeg er glad for at Kristelig Folkeparti og Venstre rettet opp i dette da de inngikk budsjettforlik med regjeringa. Utenriksministeren har nylig lansert et eget veivalgprosjekt. Debatt og åpenhet om norsk utenrikspolitikk er viktig, ikke minst når det gjelder å forankre utenrikspolitikken. Samtidig er likheten mer enn slående med den forrige regjeringas prosjekt Refleks – norske interesser i en globalisert verden. Dette prosjektet resulterte i en stortingsmelding om interesser, ansvar og muligheter – hovedlinjer i norsk utenrikspolitikk. Denne stortingsmeldinga kan fremdeles anbefales. Den er ikke utdatert. Dens hovedgrep står seg godt også i verdenen vi lever i i dag. Interessebegreper i utenrikspolitikken ble oppdatert, rehabilitert og relansert. Vårt viktigste strategiske satsingsområde er nordområdene. I en tid da vi opplever økte spenninger i Europa, har vi enda større interesse av å videreutvikle vårt konkrete samarbeid med landene i Arktis generelt og med Russland spesielt. Jeg håper at utenriksministerens prosjekt for å forankre utenrikspolitikken bedre resulterer i flere konkrete framskritt i nordområdesamarbeidet. Dette må videreutvikles og styrkes.