Inge Lønning (Høyre), 2007-05-14:
Spørsmålet om forholdet mellom stat og kirke har stått på agendaen for norsk samfunnsdebatt i over 100 år. På den politiske agenda har saken stått to ganger tidligere i tiden etter den annen verdenskrig, og vi er nå inne i den tredje omgang. I gamle dager regnet man en mannsalder for 30 år, og det kan se ut som om dette skjer én gang hver mannsalder. Det begynte i 1945, på bakgrunn av de erfaringene man hadde høstet under okkupasjonstiden om forholdet mellom stat og kirke. Det ble nedsatt en stor, offentlig kirkekommisjon som arbeidet i flere år, og Stortinget behandlet til sist et forslag om ny lov om Den norske kirkes ordning, i 1953. Politisk interessant den gang er især – og dette var i den perioden da Arbeiderpartiet hadde rent flertall i Stortinget – at Arbeiderpartiet i Stortinget vendte tommelen ned for forslaget fra sin egen regjering og ikke ønsket å foreta så omfattende kirkereformer som Regjeringen hadde foreslått. Den neste gang var på midten av 1970-tallet. Da avleverte Sivertsen-kommisjonen sin innstilling. Etter en omfattende høringsrunde la Regjeringen frem en stortingsmelding i 1980, og Stortinget sluttbehandlet denne i mai 1981. Den gang ble det enighet om at det ikke var grunnlag for å foreta endringer i Grunnlovens paragrafer som omhandler det statlige kirkestyre, men man ønsket å gå så langt som det var mulig innenfor Grunnlovens rammer, i retning av å delegere myndighet til egne kirkelige organer. Den gang foreslo daværende statsråd Einar Førde at det skulle opprettes noe som han kalte Kirkens årsmøte. Stortinget skar igjennom og kalte det Kirkemøtet, og etter den gang har altså Den norske kirke hatt et øverste representativt organ, Kirkemøtet. Nå er vi midt inne i tredje runde. Gjønnes-utvalget gjorde sitt arbeid nøyaktig 30 år etter Sivertsen-kommisjonens arbeid. I Gjønnes-utvalget er det et flertall på 18 av 20 medlemmer som er enige om at tiden er moden til å avvikle Grunnlovens rammeverk omkring det statlige kirkestyret. La meg understreke at den utredning som ble satt i gang ved nedsettelsen av Gjønnes-utvalget, hadde et enstemmig storting bak seg. Det eneste det var tilløp til uenighet om i Stortinget, var hvorvidt kommisjonen skulle oppnevnes dels av Stortinget, dels av Regjeringen, eller om det skulle være en rent regjeringsoppnevnt kommisjon. Det ble det full enighet om. Utvalget ble representativt sammensatt, og Stortinget sluttet seg til utvalgets mandat. Når 18 av 20 medlemmer av et så bredt sammensatt utvalg er enig på det avgjørende punkt, nemlig at Grunnlovens rammeverk om det statlige kirkestyret bør avvikles, må det tillegges ikke ubetydelig vekt. Når det gjelder endringer av et historisk sett så langvarig og dyptgripende forhold som forholdet mellom Den norske kirke og staten, er det viktig at man oppnår så bred tverrpolitisk enighet som mulig. Min interpellasjon tar utgangspunkt i at det hele veien, i alle de tre rundene som jeg har beskrevet, har vært én felles forutsetning som alle parter har lagt til grunn, nemlig at Grunnlovens rammeverk om det statlige kirkestyret utgjør et hele. Det lar seg ikke gjøre å plukke ut enkelte byggestener i dette rammeverk. Det er – for å si det på moderne norsk – et «take it or leave it». Dette har vært forutsetningen gjennom alle utredninger og gjennom alle omganger av politisk behandling i regjering og storting frem til i dag. Som jeg har vist til i interpellasjonsteksten, opplever man i dag svært ofte at det i den offentlige debatt argumenteres som om Grunnloven § 2 er en alminnelig formålsparagraf for Kongeriket Norge. Det er historisk sett en misforståelse. Slik var den ikke tenkt på Eidsvoll i 1814, og slik har den aldri fungert på noe tidspunkt historisk etter det. Om noen skulle ha vært i tvil på det punkt, viser i hvert fall Høyesteretts dom i Børre Knudsen-saken fra 1983 at dette er hevet over tvil.Høyesterett slår fast at det som kan leses ut av Grunnloven § 2, er en forpliktelse på statens hånd til å opprettholde et statlig kirkevesen, og at til grunn for administrasjonen av Kirken ligger en bestemt definisjon, nemlig den som ligger i begrepet den evangelisk-lutherske religion, og normene for denne er nærmere bestemt ved henvisning til annen lov – i praksis Kristian Vs norske lov. På dette punkt har det ikke noensinne vært tvil rent juridisk om hva innholdet i § 2 er. Det er ønskelig at Stortinget, når den tid kommer at det skal få seg forelagt en stortingsmelding, får presentert problemstillingene så klart som mulig. Derfor er det avgjørende politiske spørsmål, denne gang som tidligere, hvorvidt man ønsker å opprettholde det statlige kirkestyret eller avvikle det. Eller sagt enda mer presist: Om man vil videreføre en ordning hvor den norske kirke er innebygget i den norske stat som én juridisk person, eller om man ønsker å etablere en ordning hvor den norske kirke er et eget rettssubjekt på linje med alle andre tros- og livssynsorganisasjoner i Norge. Den harde kjerne i det statlige kirkestyret er ikke § 2, det er § 16. Det er § 16 som definerer innholdet i det statlige kirkestyret. Det innholdet er nærmest uten grenser – dvs. statsoverhodet Kongen pålegges å administrere alle sider ved Kirkens liv. Det er på grunnlag av bestemmelsene i § 16 at man har delegert myndighet til Kirkemøtet og til andre spesifikt kirkelige organer. Av § 16 følger med nødvendighet § 4 som pålegger statsoverhodet å bekjenne seg til statens offentlige religion og håndheve denne. Bestemmelsene om statens offentlige religion i § 2 er rettslig sett egentlig ingenting annet enn den nødvendige hjemmel for de videre bestemmelsene om hva det statlige kirkestyret går ut på. Hvis det, når den tid kommer, er et flertall i Stortinget som ønsker å videreføre det statlige kirkestyret – dvs. § 16 og § 4 – gir det etter mitt skjønn ingen mening å føre noen videre debatt om endringer av § 2, og enda mindre å lage vidløftige utredninger om hvorledes § 2 eventuelt kunne tenkes å se ut, for hvis man vil videreføre det statlige kirkestyret, er den nåværende § 2 en nødvendig forankring og hjemmel. Det lar seg, billedlig talt, ikke gjøre å fjerne sokkeletasjen i en bygning og insistere på at bygningen ellers skal bli stående. Det vil i det minste medføre betydelige setningsskader. Derfor har jeg funnet det betimelig å gi Stortinget en mulighet til på det nåværende tidspunkt, etter at alle partier har gjennomført sine landsmøter hvor dette delvis har stått på dagsordenen, og før arbeidet med stortingsmeldingen for alvor starter, å gi Stortinget en anledning til å ytre seg om dette, med det siktemål at Stortinget skal få klarest mulige alternativer og klarest mulige problemstillinger å ta standpunkt til i 2008.