Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2012-10-04:
Sist vi var samlet til trontaledebatt, var bakteppet det mørkest tenkelige: bomben mot Regjeringskvartalet og massakren på Utøya den 22. juli 2011. Tragedien har også fått prege det året som har gått siden da, først gjennom en lang og smertefull rettssak, deretter med 22. juli-kommisjonens grundige og meget kritiske rapport. Det var regjeringen som bestilte rapporten, og som eksplisitt ba om at alt måtte komme på bordet, uansett hvor ubehagelig sannheten måtte være, og uansett hvem som måtte tåle den hardeste kritikken. 22. juli og kommisjonsrapporten vil være ett av de viktigste temaene på Stortinget også i høst, og jeg er sikker på at Stortingets videre behandling av rapporten vil skje med den grundighet, åpenhet og verdighet som saken krever. Jeg har merket meg at når opposisjonen angriper regjeringen, er gjennomføringsevne blitt et ord som brukes flittig. Uavhengig av hva slags sak, og uavhengig av hvilken høyrepolitiker som snakker, får vi høre at regjeringen mangler gjennomføringsevne. Det blir brukt for å forklare nærmest enhver mangel eller uløst oppgave i det norske samfunnet. Og, ja – vi har fortsatt uløste oppgaver i det norske samfunnet, og heller ikke etter fire nye år med rød-grønn regjering vil Norge være et nirvana, men det viktige spørsmålet er om vi har tatt Norge videre i den retningen vi sa vi skulle, og som har bred oppslutning i det norske folk: det å skape mer og fordele bedre, sikre arbeid til alle og et godt arbeidsliv, optimisme i hele landet, inkludering, likestilling og toleranse, og framfor alt en bedre skole, bedre helsetjenester og omsorg som ikke er avhengig av den enkeltes lommebok, men betalt i fellesskap over skatteseddelen. På alle disse områdene viser regjeringen gjennomføringsevne, handlekraft og reformvilje. Mens store deler av Europa er preget av arbeidsledighet, økende forskjeller, kutt i offentlige budsjetter og sosial uro, kan vi i Norge konstatere framgang på område etter område. Folket er i arbeid, og vi bygger ut velferden. Et uttrykk for det er at mens 2003 var det første året etter krigen der antall ansatte i norske kommuner gikk ned, har hver uke med rød-grønn regjering gitt 70 nye årsverk innenfor pleie- og omsorg – hver uke. Dette er resultater som forteller om god gjennomføringsevne og en samfunnsretning som grunnleggende sett handler om folks trygghet i hverdagen. Så er det noen som mener at regjeringen gjør for mye, og at man burde ha prioritert noe ned. Jeg tenker at det å bli kritisert for at man evner å løse flere oppgaver på en gang, er en kritikk som regjeringen kan leve godt med. Jeg vil minne om at den rød-grønne regjeringen har gjort to grunnleggende økonomiske prioriteringer som har gjort disse resultatene mulig: Det ene er å holde seg til handlingsregelen og ikke bruke mer penger enn det norsk økonomi kan tåle, det andre er å si nei til skattekutt. Sju år med rød-grønn regjering har så langt vært preget av store løft og reformer. Noen har vært populære, som barnehageutbyggingen, veibyggingen og Kulturløftet, andre har vært krevende, og til dels smertefulle, men nødvendige. Regjeringen har vist styrke. Vi snakker om pensjonsreformen – vi ikke bare snakker om den, men gjennomfører den – og digitalisering av offentlig sektor for å bedre servicen til innbyggerne. Det er gjort strukturendringer i Sykehus-Norge for å gi bedre og mer spesialisert behandling. Samhandlingsreformen er i ferd med å gjennomføres, som handler om å forebygge bedre og gi flere tilbud lokalt, og forsvarsplanen handler om å gi et mer effektivt forsvar. Alt dette er eksempler på store igangsatte og pågående reformer som gjør at vi ruster oss bedre for framtiden, for at verdens beste land å bo i skal bli enda bedre. Det handler om at Norge gjøres stadig mer moderne. I de gode tidene vi har nå, legger vi grunnlaget for framtidens næringsliv og velferd. Resultatene i skolen er i framgang, forskningsbevilgningene er økt med 25 pst., det investeres tungt i samferdsel, nye leteområder for olje og gass er åpnet opp samtidig som det er satt fart i satsingen på fornybar energi. Revisjonsplikten for småbedriftene er fjernet, og det skal forenkles for ytterligere mange milliarder kroner. Vi har en familiepolitikk som gjør det mulig å tilbringe tid sammen med barn og samtidig delta i arbeidslivet. Sånn er det vi tar Norge videre, og sånn skal vi ta Norge videre. Så gjør opposisjonen en ivrig innsats for å påpeke feil og mangler underveis. Det er vel og bra, og det er opposisjonens rolle og oppgave. Men det grunnleggende spørsmålet ett år før stortingsvalget er: Hva er opposisjonens alternativ til vår samfunnsretning? Ett år før valget er det i alle fall klart at et alternativ til dagens regjering er en eller annen form for koalisjon mellom Høyre og Fremskrittspartiet, det mest høyreorienterte alternativet som Norge har sett i moderne tid, som støttes av Kristelig Folkeparti og Venstre. Det interessante nå er hva slags politikk dette alternativet står for. Opposisjonen etterlyser ny politikk, men de tilbyr selv høyrepolitikk som vi kjenner veldig godt igjen fra tidligere tider, og det handler i hovedsak om to ting: Det ene er skattekutt, og det andre er privatisering. Det er de to viktigste grepene for å ta oss bort fra den norske modellen. Høyre har gjennom sitt programarbeid varslet at de vil kutte skattene med minst 25 mrd. kr. 25 mrd. kr tilsvarer den årlige driften av 27 000 sykehjemsplasser eller nesten et helt samferdselsbudsjett. Og dette er før man har tatt høyde for Fremskrittspartiets krav til skattekutt. Sist Høyre kuttet skattene med 25 mrd. kr, ga det sultefôring av kommunene, færre lærere i skolen og manglende investeringer på samferdselssektoren. Hvorfor det skal bli annerledes denne gangen, har vi så langt ikke fått noe godt svar på. Høyre har også veldig kraftig signalisert at de ønsker mer markedstenkning og kommersialisering av velferden. Nå handler det ikke bare om å gjeninnføre Kristin Clemets privatskolelov, i Høyres programforslag varsles det i tillegg et frislipp for kommersielle sykehus etter velkjent fremskrittspartimodell. Det pakkes inn som fritt brukervalg, som er et prinsipp det er tverrpolitisk enighet om i Norge, men i realiteten handler det om nærmest fri etableringsrett for private sykehus, som så kan sende regningen til det offentlige. Dette vil dersom det blir gjennomført, ramme helsevesenets evne til å prioritere dem som er sykest, og det vil bli flere institusjoner som skal dele på budsjettkronene og på helsepersonellet. De krevende omstillingene vi nå har i hovedstadsområdet, vil bli blåbær sammenlignet med det som vil skje hvis Høyre skal gjennomføre sin politikk. Til slutt vil jeg peke på en annen dimensjon ved retningsvalget 2013: Det er familiepolitikken og Høyres nykonservative holdning til abortspørsmålet. Det er mange kvinner i dette landet som med meg trodde at abortkampen var vunnet, som trodde at den ydmykende veien til abortnemnda for kvinner i en fortvilet situasjon var noe som hørte historien til, men den gang ei. Høyre vil ikke bare legge flest mulig hindringer i veien for dem som virkelig ønsker barn, men som sliter med å få det til på naturmåten, de vil også frata kvinner det eneste kriteriet for abort etter tolvte uke, som handler om fosterets tilstand. Hvis eugenisk indikasjon fjernes som selvstendig abortkriterium, kan kvinner bli tvunget til å bære fram foster som f.eks. mangler hjerne, eller som av andre årsaker ikke vil overleve. Alternativene i norsk politikk er tydelige: Skillene blir mellom velferd og skattekutt, mellom fellesskapsløsninger og privatisering – og ikke minst kvinnekamp.