Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Interpellasjonen berører på mange måter noen av de mest sentrale utfordringene vi står overfor, ikke bare i velferdspolitikken, men også i arbeidsmarkedspolitikken, fordi vi jo går veldig klart i retning av en situasjon der mangel på arbeidskraft er den største utfordringen som norsk arbeidsmarked står overfor. På mange måter kan vi si at vi allerede er i den situasjonen, fordi det i dag er langt flere ledige stillinger i norsk arbeidsmarked enn det er antall ledige. Stadig flere bedrifter sier at det som først og fremst hemmer deres mulighet til utvikling, er mangel på arbeidskraft, samtidig som det faktisk er slik at når norsk næringsliv ikke greier å utvikle seg som følge av mangel på arbeidskraft, er det hemmende for landets utvikling. Vi lever av det arbeidet som utføres hver dag, og det er ikke bra for de individene som ikke kan livnære seg av eget arbeid når de ønsker det. Den situasjonen som beskrives i interpellasjonen, er kjerneproblemstillingen i utviklingen av det norske samfunnet i tiår som kommer. Derfor preger denne type problemstillinger så til de grader både Regjeringens politikk og engasjementet i Stortinget. Det gjøres svært mye på mange områder. La meg bare kort ta noe av det viktigste. For det første mener jeg at avtalen om inkluderende arbeidsliv, IA-avtalen, er svært viktig. Det kan alltid diskuteres om IA-avtalen har gitt oss de resultatene som vi har ønsket oss, og som vi har hatt grunn til å forvente. Det er helt åpenbart i forhold til en del av målformuleringene at vi ikke har nådd målene. Men allikevel mener jeg at avtalen om et inkluderende arbeidsliv er positiv, fordi den nettopp forholder seg til det faktum at den viktigste arenaen er arbeidsplassen, og at de viktigste aktørene er partene i arbeidslivet. Det er møtet på arbeidsplassen, mellom arbeidsgiver og arbeidstaker, som er den viktigste arenaen for å møte de utfordringene som utstøting av arbeidslivet medfører. Ingenting er så galt at det ikke er godt for noe. Altså: Den turbulens som vi hadde om IA-avtalen og sykelønnsordningen i fjor høst, har tross alt ført til nytt liv i IA-arbeidet. Vi ser det ved at sykefraværet har utviklet seg veldig positivt i 2007, men ikke minst har vi sett det gjennom at det har blitt politisk aksept for en ny måte å tenke på når det gjelder arbeidet med å få ned sykefraværet. Punkt én er altså samarbeid i arbeidslivet. Da er vi over på det som jeg mener er punkt to, som handler om å komme mye tidligere i inngripen med personer som er sykmeldt. I altfor mange år har tradisjonen i Norge vært at når folk har blitt sykmeldt, skulle de få være i fred. Ingen skulle ringe og spørre, ingen skulle ta kontakt, og først når man hadde vært sykmeldt i ett år, startet det offentlige aktiviteten overfor den sykmeldte. Det all erfaring viser oss, er at når folk har vært sykmeldt i ett år, er sjansen for å komme tilbake i jobb veldig liten. Det som skjedde i Sykefraværsutvalget, som ble ledet av statsministeren i fjor høst, har vært veldig viktig – i den forstand at vi har fått et veldig oppstrammet system når det gjelder tidlig aktivitet i forhold til den sykmeldte, i form av krav om oppfølgingsavtaler, i form av krav om dialogmøte og ikke minst i form av krav om at hvis man er utenfor aktivitet i seks måneder, skal NAV ta initiativ til et møte med arbeidsgiver, arbeidstaker og behandlende lege på NAV-kontoret der man allerede etter seks måneders sykefravær begynner å snakke om hvorvidt det er attføring utenfor egen bedrift som er nødvendig for å komme tilbake. Det er et kjempestort og viktig grep, som jeg har veldig stor tro på, nemlig at vi kommer mye tidligere i inngripen med den sykmeldte. Dette følges nå opp ved at vi som følge av den samme prosessen har fått til vesentlig forbedrede ordninger knyttet til helse- og rehabiliteringstjenester for sykmeldte, der hensikten er å bringe personer som mottar sykepenger, raskere tilbake i arbeidslivet, og dermed få redusert sykefravær og tilgang til uføreordninger. Innenfor denne ordningen tilbyr de regionale helseforetakene og Arbeids- og velferdsetaten tjenester over et bredt spekter. Det er pr. 22. november henvist om lag 5 245 sykmeldte arbeidstakere til behandling ved norske sykehus, og det er en økning på 1 245 pasienter siden utgangen av oktober. Vi ser nå at ordningen, etter å ha vært i en klar innkjøringsfase, er i sterk vekst. Det viser at ordningen begynner å falle på plass. I tillegg kommer nye tjenester innen avklaring, arbeidsrett og rehabilitering og oppfølging fra Arbeids- og velferdsetaten, som er under etablering. Så tidligere intervensjon overfor den sykmeldte vil jeg si er et hovedgrep to. Hovedgrep tre som vi jobber etter, er hele omorganiseringen av velferdsforvaltningen og et nytt innhold i velferdsforvaltningen. Hele NAV-reformen handler om at vi ikke kan møte disse menneskene stykkevis og delt, der vi sender folk fra kontor til kontor og bruker mye tid og krefter på å argumentere for at man er på feil kontor. Nå ruller vi ut NAV-kontorer i et betydelig omfang, noe som gjør at vi ved utgangen av året har vel 110 NAV-kontorer på plass, og ved utgangen av neste år nærmer vi oss 300. Hele tenkningen bak er at vi skal ha ett kontor der ansvaret er. Det er fortsatt mye å jobbe med og diskutere, men ikke hvorvidt man er på riktig kontor eller ikke. Man er garantert på riktig kontor når man går til NAV-kontoret! Hele grepet med NAV-reformen handler jo om at vi ikke kan være fornøyd med hvordan velferdsforvaltningen har løst utfordringene knyttet til utstøting av arbeidslivet, all den tid vi i løpet av de 20 siste årene har fått fordoblet antall uføretrygdede. Fra 1985 til 2005 er antall uføretrygdede fordoblet! Da kan vi ikke lene oss tilbake og si at vi er fornøyd med den måten velferdsforvaltningen har håndtert denne utfordringen på. Og det har vi ikke gjort heller! Vi har vedtatt tidenes omorganisering av velferdsforvaltningen, og så fyller vi på med innhold i NAV-kontorene i tråd med det som Stortinget har sagt seg enig i gjennom behandlingen av St.meld. nr. 9 for 2006-2007, Arbeid, velferd og inkludering: kvalifiseringsprogram, ny tidsbegrenset inntektssikring til erstatning for rehabiliteringspenger, attføringspenger og tidsbegrenset uførestønad, oppfølging og bistand fra etaten som skal bygge på en vurdering av den enkeltes arbeidsevne, situasjon og behov, med aktiv medvirkning fra den enkelte bruker, forsøk med tidsubestemt lønnstilskudd i fem fylker som er i gang i år – og som vi foreslår å gjøre landsomfattende fra 2008 – og de nye avklarings- og oppfølgingstiltakene som skal utvide og supplere dagens ordninger, altså innholdspakken i NAV-reformen. Så hovedgrep tre er omorganisering, nytt innhold i velferdsetaten. Når vi har gjennomført disse tiltakene – og det er jo ikke en fullstendig liste jeg nå har greid å legge fram, men det er i hvert fall et fokus som jeg mener er det aller viktigste – føler jeg meg overbevist om at vi skal greie å snu en negativ trend. Men vi skal være klar over at vi har en aldrende befolkning. Vi vet at statistisk sett er tendensen til å bli uføretrygdet økende med alder, og vi får nå noen store kull som når 60-årsalderen. Det er veldig viktig at vi nå ikke kommer i en situasjon der dette fører til en automatisk vekst i antall uføretrygdede.