Michael Tetzschner (Høyre), 2009-12-11:
Kommunalkomiteens budsjettkapitler har et stort spenn. Innenfor kommunesektorens rammeområder brukes til sammen 333 milliarder kr – et imponerende beløp. Etter å ha hørt på budsjettdebattene i denne sal i ukene som har gått, er jeg slått av at veldig mye av vår diskusjon går på hvor mange penger som brukes på et felt, fremfor hvilke mål for service, for produksjon eller andre goder pengene skal realisere. Vi må for fremtiden vri budsjettdebattene til ikke bare å bli en konkurranse om hvem som kan bruke mest mulig penger, men å bruke de pengene vi har, enda bedre. Pengene som står til disposisjon for det offentlige, kommer nemlig fra ansiktsløse kilder, vanlige arbeidende mennesker, og vi må hele tiden være oss bevisst at alle penger har en alternativ anvendelse. Ja, ofte oppnår vi mer samfunnsmessig velferd ved å la folk disponere sine egne penger friere. Under finansdebatten fremkom det ganske klart at vi har et uttak fra oljefondet som ikke er bærekraftig. I tillegg til det etisk uakseptable ved å rane våre barns sparegris, kan det også oppstå problemer av pressart i økonomien med fare for sysselsettingen på lengre sikt. Derfor skulle kanskje mer av tilpasningen skjedd allerede i dette årets budsjett, så oppbremsingen senere ikke blir så ubehagelig for passasjerene. Det virker som om årets budsjett har et preg av å være siste runde før baren stenger. I motsetning til en del andre komiteers budsjettområder, som er preget av lovbundne utgiftsstigninger, og derfor overlater liten frihet til de folkevalgte å prioritere nye aktiviteter, inneholder faktisk det området som vi behandler her i dag – kommunalkomiteens område – temaer hvor frihetsgraden er større. Vi kan f.eks. gjøre noe med kommunestrukturen. Den kan endres. Vi kan gjøre noe med fylkene våre. Fylkeskommunene kan nedlegges. Kommunene kan også få større frihet og ansvar til å organisere sine aktiviteter mer rasjonalt. Det er merkelig at staten ikke også ser det effektiviseringspotensialet som ligger i nettopp å spille på det kommunale selvstyret, som ledd i ansvarliggjøring og bedret ressursutnyttelse ut fra lokal kunnskap. Høyre har fremmet forslag som ville bidratt i denne retning. Vi har fremmet forslag om at selskapsskatten skal tilbake til kommunene. Dermed kan man også få kommunene til å interessere seg mer for hvordan samfunnets inntektsside er sammensatt, og hvor kommunen innser at også den har et ansvar for å arbeide for lokale vilkår for det næringslivet vi alle lever av. Det hadde også vært med på å bevisstgjøre at oppgaven ikke er å stimulere ved selektive regionale virkemidler, f.eks. regionale vekstfond, men å rydde av veien hindringer som er skapt av det offentlige selv. Det kan være etableringsvilkår i form av byråkrati, reguleringer, konsesjonskrav, tillatelser, bevillinger m.m. Vi vil heller ikke anbefale at det er kommunen selv som skal overta næringslivets beslutninger om hvor det skal investeres, og hvilke produkter det skal satses på. Vår motstand mot kommunale næringsfond må også ses i denne sammenheng, for vi ønsker heller ikke å ha en konkurransevridning. Også staten kan modernisere sine arbeidsformer og omstille seg. Stat og kommune er ikke bare forvaltningsoppgaver. De er også part som arbeidsgivere og har i den forbindelse inngått utallige, tusenvis, hundretusenvis av privatrettslige arbeidskontrakter. Både lønnsdannelse, forhandlinger, arbeidsgivers styringsrett og det generelle arbeidsgiveransvaret kunne vært benyttet bedre for å fremme en mer effektiv organisering og omstilling. Det er vårt inntrykk at under den rød-grønne regjering har omstillingsarbeidet gått i stå i offentlig sektor. Det offentlige er blitt stadig dyrere uten at det er blitt bedre. Jeg lar den danske sosialdemokraten Frank Jensen stå som et kanskje ufrivillig, men klart uttrykk for hva man egentlig tenker i sosialdemokratiet om ressursbruk. Han sa nemlig under det danske kommunevalget, i et møte med rasende foreldre som klaget over barnehagetilbud, og ikke minst over kvaliteten: Jeg er økonom av utdannelse, og det er simpelthen noe her som ikke stemmer. Våre institusjonsplasser er blant landets dyreste. Hvorfor er det så stor misnøye? Utsagnet demonstrer klart at etter sosialdemokratisk ordbok er ordet «dyrt» et annet ord for «bra». Stortinget må altså i større grad interessere seg for utviklingen i kommunesektorens effektivitet. Det er et ord som noen synes det smaker kalkulatorholdninger av, for etter rød-grønn oppfatning ser det ut som om effektivitet oppfattes som kalde avgjørelser, oppdrevet arbeidstempo og fravær av medmenneskelighet. Effektivitet er rett og slett ikke i de kretser et populært mål eller et honnørord. Det er likevel to grunner til at effektivitet skal være styrende for våre beslutninger om bevilgninger på kommunesektoren. For det første mener jeg at aversjonen mot effektivitet og effektivitetsbegrepet stort sett bygger på misforståelser. Effektivisering betyr ikke først og fremst slit og svette, men å få mer velferd og større verdiskapning uten å øke innsatsen. Hvis ressursene er knappe, og det vet vi jo at de stadig er når vi snakker med våre kolleger i kommuner og fylker, må det være ineffektivitet som krever særskilt etisk begrunnelse, mens effektivitet og effektivitetsforbedring må ses som et nødvendig og nyttig bidrag til realiseringen av god samfunnsstyring og, for våre medborgere, et godt liv. For det andre legger kommunesektoren beslag på en høy og voksende andel av samfunnets ressurser, og mye tyder på at lokalforvaltningen vil fortsette å vokse. Viktige grunner til dette er, som kjent, økte omsorgsbehov som følge av en aldrende befolkning, og fortsatt lav produktivitetsutvikling innenfor helsetjeneste og utdanning. Jeg tror også at man gjennom en klarere oppgavefordeling mellom stat og kommune kan legge grunnlaget for en forbedret tillit mellom forvaltningsnivåene i Norge. Høyre mener jo, som kjent, at man kan redusere et av forvaltningsnivåene. Staten må også avstå fra å detaljstyre kommunene gjennom detaljerte standarder og, som sagt, satse mer på det kommunale selvstyret. Min utmerkede komitékollega Ingalill Olsen fra det ikke fullt så utmerkede Arbeiderpartiet var inne på noe helt riktig i sitt innlegg. Hun nevnte dette voldsomme beløpet på 333 milliarder kr, at det med en effektiviseringsforbedring på bare 1 pst. vil bli et ganske stort beløp, 3,3 milliarder kr. Det er en helt riktig observasjon. Men hvis det er toner som anslås fra Arbeiderpartiet, kan jeg i hvert fall love Høyres bidrag, slik at vi sammen finner metoder som nettopp setter den typen tenkning i system, og at vi også tenker gjennom vårt overføringssystem, vår kommunestruktur, og at man er villig til å diskutere kommunesammenslåinger for å skape større enheter som kan styrke det lokale selvstyret og ansvarliggjøre dem til alles beste. Så langt her jeg dessverre – og det må jeg innrømme – ikke sett at den rød-grønne regjeringen er særlig nytenkende verken i sin rolle som statens øverste forvaltningsnivå eller som regelsetter for kommunesektoren eller som arbeidsgiver.