Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-02-04:
Det var en omfattende redegjørelse statsråden gav i Stortinget den 21. januar. Jeg er enig med dem som har uttrykt forbauselse i denne debatten over at statsråden ikke fant tid til å berøre den humanitære situasjonen i naboskapet vårt, hvor nøden nå skaper problemer for folk flest i Nordvest-Russland under de ekstreme klimatiske forholdene. Derfor har jeg også reist en interpellasjon, som utenriksministeren skal besvare den 3. mars. Fattigdommen, mangelen på mat og andre livsnødvendigheter og manglende medisinsk utstyr påfører nå de svakeste på Kola mer lidelse. De økonomiske trengselstidene gjør at myndighetene i Nordvest-Russland nå ber om hjelp på humanitært grunnlag. Jeg er moralsk forarget på bistandsministeren, for jeg hadde forventet at hun skulle ha kommentert og hatt oppfatninger om det brede engasjementet som folk i hele landet nå har for de fattige og nødstedte på den andre siden av vår felles grense. Dessverre brydde hun seg ikke om Nordvest-Russland – og så har da heller ikke Regjeringen utmerket seg i sitt engasjement i den humanitære nødssituasjonen som folk flest i Norge er så engasjert i. Opprettelsen av Barentsregionen var begrunnet med at man skulle ha et verktøy for å utjevne ulikhetene mellom folkene på begge sider av grensen. Likevel fant ikke statsråden plass til – eller enda verre, brydde seg ikke om – å redegjøre for Norges politikk vis-à-vis Nordvest-Russland ut fra en humanitær tilnærming. Hvorfor? I beste fall er det en forglemmelse, i verste fall er det et utslag av statsrådens nedprioritering av nordområdene og Barentsregionen. Under budsjettbehandlingen i høst ble det kuttet i bevilgningene til Øst-Europa, men Regjeringen forsikret om at det likevel skulle være midler nok til å ha den aktivitet som kunne forventes. Høyres forslag om en humanitær bistandspakke til Murmansk-området på 80 mill. kr ble nedstemt. Mens statsråden overser behovet for hjelp i Europa og Norges nærhet, vender hun ensidig blikket til Afrika og lengst mulig bort fra det som skjer i vår egen nærhet. Samtidig ser vi et bredt folkelig engasjement. Fagforeninger, kirker, organisasjoner og enkeltmennesker samler inn titalls millioner kroner nesten hver eneste måned. Hans Scheldrup, rektor ved en skole i Troms, sender nå vogntog nr. 85 til Kola med humanitær hjelp. 85 år gamle Margot Lorentsen i Tromsø har sendt omtrent like mange trailere bortover. LO, Norsk Folkehjelp, SOS-Barnebyer og Røde Kors satser tungt. Bedrifter og ansatte i Norge går inn med bistand. De venter nå på at Regjeringen skal komme med et mye bredere og sterkere engasjement. Utenriksminister Vollebæk sa i forrige uke, i motsetning til det ministeren ikke sier, at den humanitære situasjonen i Nordvest-Russland fortsatt er vanskelig, og han er glad for det engasjementet som er kommet til uttrykk fra privatpersoner, bedrifter, organisasjoner og nordnorske kommuner. Men likevel finnes det altså ikke rom for 5 mill. kr til livsviktige medisiner og engangsutstyr for anestesi og kirurgisk behandling, som fylkeshelsesjefen i Arkhangelsk har bedt om. Likevel innrømmer man at det er behov for akutt hjelp. Dette synes jeg bistandsministeren skulle ha tatt opp i sin redegjørelse. Heldigvis så får vi nå en redegjørelse fra en annen minister. Som sagt har jeg reist en interpellasjon, og jeg håper at den skal gi grunnlag for en bredere debatt. Men jeg synes det er viktig å understreke, som flere av talerne her har vært inne på, at når man drøfter den humanitære bistanden fra Norge, skulle Regjeringen på eget initiativ ha reist den debatten – ikke minst når statsråden selv i sin redegjørelse, i de punktene hun lister opp mot slutten, i punkt 7 sier at man vil «utvikle nye finansieringsmekanismer som fyller kritiske finansieringsgap mellom akutt nødhjelp og mer langsiktige innsatser». Det er jo der svaret skal ligge også i forhold til Russland. I tillegg sier hun under punkt 10 at man skal legge vekt på norsk humanitær innsats, og at den skal «være forankret i det moralske imperativ om å hjelpe og beskytte mennesker i nød og solidaritet med de nødstedte». Da spør jeg: Hvorfor makter ikke statsråden å solidarisere seg med dem som lider nød i vårt nærområde, på Kolahalvøya? Hvorfor løfter man blikket så langt at man ikke ser nøden i den nærmeste krets? Når statsråden har som sin uttrykte målsetting å tilstrebe en universell tilnærming til humanitære kriser hvor folk er i nød, hvor enn de måtte være, og at de skal ha lik rett til humanitær bistand, hvorfor klarer da ikke statsråden å inkludere dem på den andre siden av vår felles grense, russerne, når hun tar for seg den humanitære bistanden fra Norge? Jeg er fornøyd med at statsråden viser til at utenriksministeren skal redegjøre for dette. Men jeg hadde forventet mer, og jeg føler et sterkt moralsk ansvar for å minne om situasjonen på den andre siden av grensen vår i denne debatten.