Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-04:
Jeg er litt skuffet over at forslagsstilleren ikke benyttet seg av taletida i dens fulle bredde for å belyse eget forslag. Det er en sjelden mulighet han nå skuslet bort. Og jeg skjønner jo om han mener at det er en mulighet også Stortinget skusler bort, når det er få partier som slutter seg til representantforslaget fra Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne. Jeg har lyst til å redegjøre litt for hvorfor vi i SV ikke er del av mindretallet. Jeg deler fullt ut målsettingen til forslagsstillerne, både at vi trenger god informasjon om hvordan innbyggerne i Norge har det, hvordan deres livskvalitet er, og, ikke minst, at politikken vi vedtar, skal bidra til økt livskvalitet. Jeg tror bare det ligger en felle i antakelsen om at slike ting lett lar seg måle, og at det er et mål å måle slike ting. Tankene bringes litt hen til debatten om økosystemtjenester, altså konseptet om at en skal kunne kvantifisere naturverdier som ledd i en vurdering av om det f.eks. er riktig å bygge ut noe eller ikke og sette en kronesum på en art, på et sjeldent landskap, på kulturlandskap eller på sjeldne biotoper. Og det er jo en god idé. I et samfunn der det meste måles og veies, i et samfunn som er styrt av den måle- og tellelogikken som Syversen beskriver, kan det være fristende å si: Ja, men da må vi også måle de tingene som er aller viktigst, og som har aller størst verdi for oss, som f.eks. naturverdiene, dyrelivet osv. Men man kan fort gå i motsatt felle og gjennom en slik ordning gjøre enkelte ting til gjenstand for regnskap som ikke bør være det. Fra enkeltes ståsted vil det være lettere å bygge ned f.eks. naturverdier av stor verdi hvis en kan sette en prislapp på det. Det er jo ikke mangel på penger som ofte er problemet for de kreftene som bygger ned viktige naturverdier. Det blir en form for avlat – framfor det det var ment å være. Jeg får litt den samme følelsen i denne debatten. Det er fordi livskvalitet er så veldig ulike ting for ulike mennesker. Livskvalitet kan være å leve et liv som skiller seg veldig fra livet til folk flest i Norge, eller det kan være å ha et helt vanlig, helt rolig, liv. Livskvalitet får vi av veldig ulike ting. Bare gjennom det å skulle lage ett sett med bestemte indikatorer på norsk livskvalitet vil vi bidra til å snevre inn hva et godt liv egentlig er. Jeg tror ikke det er lurt, spesielt ikke i en tid som nå, da alt skal måles, veies, telles og gjøres til gjenstand for beregninger, før vi vedtar politikk. Jeg tror det er viktigere og riktigere å legge vekt på det vi vet om livskvalitet, når vi vedtar politikken vi har ansvaret for. Jeg tror det er viktigere og riktigere at så mange som mulig her på Stortinget leser «Ulikhetens pris» av Pickett og Wilkinson, om hvordan økt ulikhet fører til lavere livskvalitet i en rekke land i hele verden, og om hvordan samfunn med små forskjeller, som Norge, også får mange positive bieffekter av det, som lavere kriminalitet, lavere spedbarnsdødelighet og, ikke minst, høyere tillit til hverandre. Jeg tror ikke det er mulig å gjøre de aller viktigste tingene i livet til målbare enheter, og jeg tror det ligger et ikke veldig stort, men litt farlig potensial i å skulle vedta det. Derfor slutter vi oss ikke til representantforslaget fra Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne – uten at det må tolkes som en manglende oppslutning om målet om så høy livskvalitet som mulig for så mange mennesker i Norge som mulig.