Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-02-15:
Utenriksminister Gahr Støre uttrykte i sin grundige og mangefasetterte redegjørelse «uro over at så mange andre dagsordener kommer i skyggen av flomlyset på terror». Det er vanskelig å si seg uenig i et slikt utsagn. Ministeren viet mye av sitt innlegg til noen sentrale konfliktområder. Jeg merket meg også at han pekte på noen viktige fellesnevnere for disse konfliktområdene, deriblant behovet for å skape dialog og engasjement. Det er avgjørende viktig at vi aldri gir opp troen på dialogen og engasjementet som de egentlige våpnene i utenrikspolitikken. Konflikten i Afghanistan har naturlig nok fått stor oppmerksomhet. Utenriksministeren gikk imidlertid også videre og tegnet et «belte av relaterte enkeltkonflikter», som han uttrykte det – fra Afghanistan via Midt-Østen til Afrikas Horn. Det finnes også andre konfliktbelter, og også jeg føler behov for å trekke fram et konfliktområde som geografisk ligger i den motsatte retningen, nemlig konfliktlinjen mellom atommaktene Pakistan og India. Midt i denne konfliktlinjen ligger Kashmir som en tikkende bombe. Og jeg er veldig glad for at utenriksministeren i sitt innlegg kommenterte dette som svar på spørsmål fra min partileder, Dagfinn Høybråten. Om en kan tale om en konflikt som har havnet i «skyggen av flomlyset», for å bruke utenriksministerens ord, så er det denne. Tidligere president Bill Clinton kalte konfliktområdet Kashmir «verdens farligste område». Det sier seg selv at denne konflikten igjen bør påkalle både vår og det øvrige Europas oppmerksomhet. Nylig leste vi et intervju i Aftenposten med den kjente britiske toppeksperten på forsvarspolitikk, Chris Donnelly. Eksperten trakk i intervjuet opp en linje som gikk fra Middelhavets kyst til grensen av India. Denne karakteriserte han som den regionen som «er den fremste leverandør av usikkerhet i dagens verden». Sterkest fremhevet han behovet for stabilisering i Pakistan for å hindre at landet bryter sammen eller overtas av ekstremistiske makthavere. Kashmir ble ikke nevnt spesielt, men vi vet, som Støre også understreket, at her ligger det et uløst problem som verdenssamfunnet snarlig må bidra til å finne en løsning på. Historien om Kashmir er en historie om splittelse av folk og familier, om overgrep, naturkatastrofer, fattigdom, og ufattelige lidelser. For kort tid siden besøkte den sentrale kashmirske politikeren Mirwaiz Omar Farooq Stortinget og etterlot sterke inntrykk av nødvendigheten av å øke trykket på myndighetene, særlig de indiske, for å få fremme en effektiv dialog som kan bidra til en løsning i området. Hvis Norge gjennom de kanaler som finnes, kan bidra til å holde trykket oppe slik at dialogen mellom de to atommaktene blir konstruktiv, vil vi ikke bare bidra til å lette byrdene for de millioner mennesker som lever der, men også bidra til stabilitet i et uhyre farlig konflikthjørne. Konflikten mellom Pakistan og India representerer en rekke utfordringer. En av dem er også energiunderskuddet i regionen. Diskusjonene rundt en gassledning gjennom Pakistan til India har pekt på at energi også kan tvinge motparter til samarbeid. Dette bringer meg til mitt andre anliggende: Utenriksminister Støre nevnte at energiforsyning og energisikkerhet står sentralt i internasjonale forbindelser. Det er hevet over tvil at også Norge vil måtte foreta viktige veivalg i tiden som kommer om vi vil være med som bidragsyter til en bærekraftig framtid. Energi er kilde til bitre konflikter, men kan også skape sterke allianser. Nylig ble det lagt fram en rapport utarbeidet av kjente forskere ved Handelshøyskolen BI på oppdrag fra NHO med tittelen: «Fremtidsbilder 2030» for Norge i en global verden. «Formålet er å gi perspektiv til viktige langsiktige beslutninger som vårt samfunn må ta fremover.» Det er ikke tid for et dypdykk, men i rapporten pekes det bl.a. på det vi visste, at rikdom og lykke ikke er proporsjonale størrelser. Målinger av BNP pr. capita er et misvisende suksesskriterium bl.a. fordi penger som er skjevfordelt, har mindre verdi enn samme mengde penger som er jevnt fordelt. Humankapitalen, vår klart viktigste ressurs, styrkes ikke primært av økt tilførsel av penger. Den må styrkes og motiveres gjennom andre verdier. I en globalisert verden må vi være konkurransedyktige for å beholde og tiltrekke oss denne attraktive ressursen. Statoil la nettopp fram et rekordresultat, men skår i gleden aktualiserer debatten om våre veivalg. Oljeutvinning blir stadig dyrere, klimaet blir varmere og internasjonal oljevirksomhet reiser etiske spørsmål. Den oppvoksende generasjon vil oppleve et Norge uten eksport av olje. Hva skal vi eksportere? Den nevnte rapporten peker på klimateknologi. Miljøteknologi og fornybar energi kan bli blant våre fremste konkurransefortrinn. Valg av riktige verdier kan gi oss konkurransedyktighet, internasjonal innflytelse og være fredsskapende. Det kreves imidlertid et strategisk veivalg nå, langsiktig tenkning for målrettet å foredle vår humankapital og våre øvrige ressurser med tanke på en bærekraftig framtid.