trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-06-04:
Jeg er fullstendig klar over den retorikken og den praksisen som har vært brukt. Når det har vært stor ledighet, har man økt antallet tiltaksplasser, og så driver man og omfordeler antallet tiltaksplasser innenfor rammen av det totale antallet tiltaksplasser. Mitt spørsmål er egentlig veldig enkelt: Kan vi i årene fremover forvente oss at det totale antall tiltaksplasser vil øke, og hvilket nivå mener statsråden det er riktig å ligge på? Ser ikke også statsråden at det kan være fornuftig – også i perioder med lav ledighet – å øke antallet tiltaksplasser for nettopp å kvalifisere flere inn mot arbeidslivet?
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Hvis jeg har oppfattet representanten Tetzschner riktig, er hans bekymringer knyttet til det forhold, som jeg forstår han er opptatt av, at vi flytter makt over arbeidstakernes interesser ut av bedriften og over til en fjern fagforening. Det er det samme vi gjør når vi aksepterer å opprette kollektivavtaler i arbeidslivet. Det er det samme vi har innført gjennom hele tvistelovgivningen – ja i arbeidsretten som sådan. Da flytter vi makt – fra den enkelte, ut av arbeidsplassen og til rettsvesenet. Det er også det vi gjør når vi innfører kollektiv søksmålsrett. Poenget er selvfølgelig: Hvilken makt er det vi flytter? Makt til å påtale hva? Det er makt til å påtale ulovligheter. De eneste som har noe å frykte når vi utstyrer fagforeningene med en søksmålsrett, er de som ikke etterlever lover og regler. De har noe å frykte. Så litt om hva som egentlig er situasjonen for innleide arbeidstakere ute på arbeidsplassene. Noen av oss har faktisk vært i kontakt med dem. Kollektiv søksmålsrett er ikke bare for dem som er i arbeid, som ikke er innleid. Det er i høy grad for dem som er innleid. Hva er deres situasjon? Deres situasjon er at en eneste klage på rådende forhold fører til at de mister arbeidet, og at de oftest blir sendt hjem til hjemlandet og svartelistet. Det er konsekvensene av i det hele tatt å forsøke å hevde sin rett. Det er dette vi nå tar fatt i når vi utstyrer fagbevegelsen med en kollektiv søksmålsrett, slik at fagbevegelsen på deres vegne kan sørge for at lover og regler blir etterlevd i Norge, og at arbeidstakernes rettigheter blir holdt i hevd.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Jeg tar først og fremst ordet for å påtale det forhold at representanten Eriksson tillater seg å referere til en privat korrespondanse mellom undertegnede og en enkeltperson i sakens anledning, uten å referere til helheten i denne korrespondansen, som selvfølgelig, i likhet med alle slike saker, har flere sider. Jeg skal ikke dra dette lenger, men jeg mener at dette er en form for indiskresjon som ikke bør framføres fra denne talerstolen. Så vil jeg føye til at jeg i mitt førsteinnlegg gjorde uttrykkelig rede for at Fremskrittspartiet de to gangene denne saken konkret har vært behandlet i Stortinget, inkludert denne, har gått imot opphevingen av særreglene for 64-åringer. Det hindrer ikke at det ellers har vært tverrpolitisk enighet om de vedtak som Stortinget har gjort, minus selvfølgelig Fremskrittspartiet. Jeg vil føye til at sosialhjelp er en individuell ytelse. Og det trenger nødvendigvis ikke å være slik, og det er heller ikke slik, at sosialhjelp i alle kommuner praktiseres slik at alle som mottar det, må gå fra gård og grunn for i det hele tatt å kunne få midler til livsopphold. Men det er også kommuner som praktiserer det på en slik måte. Det er derfor jeg mener at sosialhjelp i slike tilfeller som vi snakker om her, ikke er noen reell form for inntektssikring for dem som vil miste arbeidet på slutten av et langt arbeidsliv, og som heller ikke har pensjonsrettigheter.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Jeg la merke til at representanten Røe Isaksen refererte til skatteomleggingen i 2011, som førte til at man gjennomførte en omfordeling av skattleggingen av pensjonistene, bl.a. slik at pensjoner opptil 340 000 kr årlig fikk skatteletter, mens pensjoner i størrelsesorden over 390 000 kr årlig fikk en viss skatteskjerpelse. Så glemte representanten Røe Isaksen å legge til at denne omleggingen, denne omfordelingen, ble sukret med et tilskudd fra skattebetalerne på 1,5 mrd. kr, slik at man samlet sett fikk en omlegging som ga en skattelette til pensjonistene. Så har jeg lyst til å legge til – fordi det er riktig – at det ikke er noen gruppe i samfunnet som de siste ti årene har hatt en så god kjøpekraftsutvikling som pensjonistene, særlig gjelder dette minstepensjonistene. Men så er det også riktig at man som et element i pensjonsreformen, og for å understøtte pensjonsreformens bærekraft, har innført en underregulering på 0,75 pst. i forhold til gjennomsnittlig inntekt i samfunnet. Det betyr ikke at kjøpekraften svekkes. Kjøpekraften forbedres, men kjøpekraften for pensjonistene blir noe mindre enn for lønnstakerne i samfunnet. Sammen med levealdersjusteringen er altså underreguleringen hovedelementet i pensjonsreformens bærekraft. Det er selvfølgelig derfor vi har inngått et pensjonsforlik der disse elementene er med, og der pensjonistene også er med og yter sitt til at framtidige generasjoner skal kunne få gode pensjoner.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
President! Jeg skulle stemt for innstillingen, men trykte feil.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Først vil jeg si til Fremskrittspartiets Laila Marie Reiertsen at det er innført en årlig drøftingsplikt hvor man skal drøfte både behovene for og bruken av deltid. Så det ligger gode muligheter for å justere dette hvert eneste år. Når vi ser på debatten her i dag, ser vi en opposisjon som har vært i opposisjon i åtte år. Problemet med deltid er ikke nytt. Det har faktisk vart i over 30 år. Når de da får mulighet og anledning til å komme med virkelig egen politikk, ser vi at de gjør akkurat som de pleier å gjøre: Ryggmargsrefleksen trer inn, og de legger vekk alle virkemidlene de har. De sier det er samarbeid – det er ingen som er imot samarbeid – men de er imot virkemidlene. Det er den store forskjellen mellom opposisjonen og regjeringspartiene i denne salen i dag. Det er virkemiddelapparatet som opposisjonen ikke vil ha. Og for å si det sånn: De vil ikke ha det denne gangen heller, selv om de har hatt åtte år på seg til å prøve å finne gode virkemidler som kan løse disse utfordringene. Når det blir brukt sitater om hvem som er interessert i fagbevegelse og ikke, vil jeg bare sitere Monica Mæland – jeg tror hun representerer Høyre på en god måte – som sier hun er imot alt det fagbevegelsen er for. Sånn er det i store deler av Høyre. Når representanten Michael Tetzschner snakker om korporative samfunn i denne debatten, blir jeg litt undrende til hvorfor det skal trekkes inn i en debatt om medbestemmelse – for ansatte som har vært offer og jobber i et b-lag. Torbjørn Røe Isaksen trakk også fram at vi på en måte etablerer et b-lag i arbeidslivet med dette. Nei, vi gjør ikke det. Vi har flere b-lag som disse virkemidlene vil gjøre noe for. Det er det som er innholdet i denne saken. Det er ikke snakk om at vi lager et b-lag eller et korporativt samfunn. Det er én ting jeg vil si til slutt: Debatten har vært ganske fri for å peke på de store utfordringene vi faktisk har i dag. Daglig leser vi om sosial dumping, om slaver, steinleggere, renholdere – det er de useriøse delene av arbeidslivet som disse virkemidlene skal treffe, og de treffer godt.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Det var bare en kommentar til representanten Eriksson om at jeg skulle ha sagt at Fremskrittspartiet var mot drøftingsplikten. Det mente jeg ikke å si, hvis jeg sa det, men det jeg mente å si var at Fremskrittspartiet ikke har noen tiltak, og at drøftingsplikten nettopp er et virkemiddel for å imøtekomme noen av de problemstillingene som Fremskrittspartiet trekker opp. Men det er jo likevel underlig at Fremskrittspartiet har hatt åtte år på seg og ikke har noen andre virkemidler enn å si at de vil utrede mer. Dette er ikke noe nytt. Vi har hatt denne problemstillingen over veldig lang tid. Selv om de er for drøftingsplikten, er de altså mot å lovfeste heltidsretten prinsipielt, som de sier i teksten, og de har fram til nå ikke kommet fram med klare virkemidler for hvordan de skal løse denne utfordringen.
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Arbeiderpartiets fraksjon har egentlig feiret litt siden i morges – vi har hatt våre utsendte på nyhetssendinger, og vi har spist kake sammen med Fagforbundet og LO-ledelsen. Det er mange med oss som synes at retten til å få mertidsstillingen sin sikret, er viktig. Det er viktig for dagens kvinner og for kvinner i tiden som kommer, for det er en sannhet at dette gjelder flest kvinner. Det er en mangeårig kamp for likestilling i arbeidslivet og kamp mot deltidsledighet som blir gitt sterkere virkemidler i dag. Deltid har alltid veldig mange ulike fasetter. Det er et svært viktig gode, samtidig som det er et stort hinder for dem som er deltidsledige. Deltid er en del av arbeidslivet og skal være en naturlig del av arbeidslivet i framtiden også. Vi har ulike livssituasjoner, ulike behov og tar ulike valg. Det skal vi ikke bekjempe, det sikrer vi videre med lovverket. Men vi skal bekjempe omfanget av deltidsledigheten, små stillingsbrøker, som ikke gir deg inntekt til å leve av, som ikke gir deg sikker inntekt som gjør at du kan ha et boliglån. Det skal vi bekjempe med sterkere virkemidler. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet viser til at retten til utvidet stilling er ivaretatt i dagens lovverk. Vi mener at den ivaretakelsen ikke er sterk nok, vi må gjøre mer. Det er derfor vi bretter opp ermene og fortsetter denne jobben. Jeg merker også at det kommer påstander om at endringene som her foreslås, vil kunne være til hinder for at de med redusert arbeidsevne skal få lov til å jobbe deltid. Lovverket som foreslås i dag, hindrer ikke dette. La det være klart for alle parter. Det reises også påstander om at vi tvinger arbeidsgivere til å ansette i hele stillinger der hvor det ikke er økonomisk rom for det. Nei, det står uttrykkelig i teksten: Det skal være over tid. Man kan ikke kreve det når man er inne i et definert vikariat. Man er nødt til å ta den stillingen som arbeidsgiveren har behov for, for vi kan ikke tvinge arbeidsgivere til å ansette folk i stillinger de ikke har økonomisk rom for – det vil svekke driften av arbeidsplassen både i offentlig og i privat sektor. Det er det som er krevende med det. Men kanskje er det nettopp drøftingene som føres årlig, som sørger for å skape bevissthet om og endringer i holdningene våre til hvordan vi organiserer hverdagen og arbeidsdagen. Årlige drøftinger betyr at man er nødt til å sette seg ned, sånn at man får stabilitet, og kompetansen blir værende igjen i bedriften. Dette handler om å sikre dagens arbeidstakere, men kanskje handler det ikke minst om å sikre at vi kan rekruttere morgendagens arbeidstakere i hele stillinger som gir dem rom for å leve.
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Jeg forventer ikke å forlenge debatten mye, men når BPA og spørsmål om det kommer opp, er jeg som representant kanskje i en litt mer fristilt stilling enn det en statsråd vil være. Jeg skal derfor driste meg til å tolke det som ligger på bordet, og som er ute i høringsbrevet. For det første handler dette om en avgrensing av hvem som utløser en rett til BPA. Det aller viktigste med det som ligger ute til høring nå, er at plikten til å tilby BPA ikke endres i det hele tatt med alle forskrifter og tilhørende herligheter – hvis vi kan beskrive det sånn. Det betyr at mulighetene til å ta med deg en assistent over en kommunegrense ikke endres. I dette dokumentet ligger det ingen endringsforslag som sier noe om at man skal begrense bruken av det, men det setter en ramme rundt hvem som automatisk skal utløse en rett. I dag er det sånn at kommunene har plikt til å tilby det, men som innbygger i en kommune har jeg ingen rett til å få det. Det er en balansegang mellom disse to tingene, og den er det satt en del rammer rundt. Jeg antar at bakgrunnen for at vi har fått en debatt som handler om vi skal få lov til å krysse kommunegrenser eller ikke, er den biten som går på dette med retten til å få nødvendig helsehjelp. For i alt vårt lovverk – også det som ligger som grunnlag for BPA-ordningen – er det sånn at det er i den kommunen du oppholder deg, at du utløser en rett til nødvendig helsehjelp. Det betyr at hvis jeg skulle være frimodig nok til å reise til mine foreldre i Nord-Norge, så har jeg rett til helsehjelp i den kommunen når jeg er der – men det ville være helsehjelpen. Hvis jeg har BPA-ordningen, har jeg rett til å ta den med meg, men ikke nødvendigvis til å få hjemmesykepleie i en annen kommune – hvis det skulle være behovet, hvis det ikke er en del av BPA-ordningen. Disse tingene tror jeg vi skal komme tilbake til i andre former og settinger, og i litt mer ryddige former, men det er viktig at vi tar med oss videre at endringen ikke handler om plikten til å levere BPA. Den blir ikke endret ved forslaget som foreligger, men det er en avgrensing av hvem som automatisk utløser en rett – to vidt forskjellige ting.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Det er en debatt som det er verdt å følge med på, og den føyer seg veldig trygt inn i en historisk dimensjon som har preget denne delen av norsk samfunnsliv i hele det moderne Norges historie. Når jeg hører på diskusjonen, og hører opposisjonens representanter si at behovene ikke er dokumentert, må jeg si at jeg har en veldig sterk reaksjon i meg. Hva er det som trenger å dokumenteres mer enn alle de problemene vi i generasjoner har hatt – at kvinnenes rettmessige plass i arbeidslivet skal være på plass? Hva er det vi har snakket om i generasjoner, når det snakkes om rettssikkerheten i norsk arbeidsliv? Og alltid har det vært slik at høyresidens representanter har stått på denne talerstolen og alle andre talerstoler og sagt: Det er ikke dokumentert, og det som vi – altså regjeringspartiene i denne sammenhengen – sier, er ikke en riktig løsning. Hvorfor sier jeg dette? Jo, for jeg er selv veldig sterkt engasjert i denne diskusjonen. Jeg er ofte i mange diskusjoner, bl.a. med representanten Røe Isaksen. Han sier alltid: Nei, det er ikke noen forskjeller. Det er ikke noen forskjeller mellom høyresiden og regjeringspartiene i arbeidslivspolitikken. Det er jo med respekt å melde – jeg holdt nesten på å si skam å melde – ikke noen mer tydelig demonstrasjon på disse forskjellene enn det vi ser i denne salen. Hvis det er slik at representantene Røe Isaksen og Tetzschners parti er tilhenger av fagbevegelsen, hvorfor mener de at man ikke skal gjennomføre fagbevegelsens egne ønsker om sin posisjon i samfunnet? Representanten Tetzschner påberoper seg i denne debatten at dette utfordrer grunnleggende rettsprinsipper. Jeg har sett høringsuttalelsene, og representanten Tetzschner, som er jurist attpåtil, vet at regjeringen har imøtekommet de viktigste innvendingene bl.a. fra Justis- og beredskapsdepartementet og andre. Det vet han godt, men han sier det ikke. Ikke desto mindre er det denne lovgivende forsamlings absolutte ansvar å sørge for at rettstilstanden følger med de utfordringene som ligger i arbeidslivet, og det handler om å ivareta de aller svakeste. Hvis vi ikke gjør det, vil det ramme rettssikkerheten og rettsordenen i arbeidslivet, fordi markedet vil overta, og det vil ikke imøtekomme arbeidstakernes interesser i framtiden. Det vil ikke ivareta det genuine, det som er bra med norsk arbeidsliv, og som har gjort det til et godt og stabilt arbeidsliv.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Det er noen ganger jeg gjør meg en tanke som jeg har lyst til å dele med Stortinget, og det er tanken på hvordan arbeidslivspolitikken hadde utviklet seg hvis ikke de rød-grønne partiene hadde vunnet valget i 2005. Vi hadde fått gjennomført alle de tiltakene som Bondevik-regjeringen la til grunn, og som hele norsk arbeidsliv protesterte mot, og vi hadde nesten ikke på ett eneste punkt fått gjennomført styrkingen av den norske arbeidsmiljølovgivningen, som har vært en av juvelene i kronen til Stoltenberg-regjeringen. Jeg forstår hvorfor de sier det, men jeg reagerer ganske sterkt på uttrykk som «dette er gjort for rekrutteringen til LO». Det er i tilfelle en rekrutteringsprosess jeg vedkjenner meg veldig tungt. Det jeg mener tilhører de vestlige, åpne demokratiers og vestlig økonomis fortrinn, er at vi har en sterk fagbevegelse. Jeg mener at Det norske storting på en utmerket måte, i kamp mot opposisjonen – spesielt mot Høyre og Fremskrittspartiet – i denne perioden har gjort noe som virkelig har lagt grunnlaget for norsk velferd og verdiskaping, nemlig beskyttet fagbevegelsens rettigheter i samfunnet. Det handler selvfølgelig ikke om styrking av kontorene og strukturene på Youngstorget, det handler om det helt fundamentale, nemlig å ivareta norsk arbeidslivs muligheter til å være et godt arbeidsliv, men også den store verdiskaper. Jeg har store vanskeligheter med å forstå hvorfor representanter for norsk høyreside – spesielt Høyre, vil jeg si – ikke tar inn over seg den analysen at uten at man har et sterkt organisert arbeidsliv med en sterk fagbevegelse, taper man verdiskaping. Det er dette som er en av de viktige grunnene til at vi har hatt en så sterk verdiskaping. Det er derfor internasjonal kapital strømmer til Norge og gjør Norge til et vellykket kapitalistisk samfunn, merkelig nok. Men denne analysen skyver de til side. Det er det stygge, for hva tenker de de da vil ha i neste runde? Skal de reversere alt som er gjort, som de har vært imot, og som de har stemt imot? De kommer til å stemme imot senere i dag også. Hvor står vi? Her kommer de viktige slag til å stå, og det handler om hele det norske samfunnet, ikke bare om norsk arbeidsliv.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Representanten Tetzschner ba om en rettleiing, og det er en utfordring jeg gjerne tar imot. Det knytter seg til en rettleiing som er rettet til ham, men også til høyresidens politikere i sin alminnelighet, i denne salen og overalt ellers. Det er forunderlig at dere i 2013 – i et åpent demokrati – ikke ser behovet for en lovgiving som ivaretar de svakeste i det norske arbeidsmarkedet. Når dere ikke gjør det, må det være fordi det er dere som har historiske bindinger, og ikke vi, som dere hevder – også i denne debatten. Dere har konservative historiske bindinger som går ut over at dere begynner å snakke om hele samfunnets ansvar. Da er det passelig å avslutte dette ettminuttsinnlegget med å stille et spørsmål, nå som vi går inn i en valgkamp:(Presidenten klubber.) Hva mener høyresiden er problemet med at de svakes rettigheter blir ivaretatt på en god måte? (Presidenten klubber.)
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Det er omtrent 35 år siden jeg begynte i tømrerlære. På den tiden var byggebransjen i hovedsak en ryddig, seriøs bransje. Rekrutteringen ble gjort gjennom å ansette lærlinger og gi dem opplæring. Vi hadde håndverksbedrifter som jobbet intenst for å holde seriøsiteten i markedet oppe og sørge for at vi hadde ryddige forhold overfor både kunder og samfunnet som helhet. Det vi ser nå, og som bekymrer meg voldsomt, er en bransje hvor seriøse bedrifter daglig opplever å tape oppdrag i konkurranse mot skruppelløse aktører, som gladelig benytter seg av ulovlig innleid arbeidskraft, gjerne på dårlige lønns- og arbeidsvilkår. Dette er aktører som overhodet ikke tar ansvar for utviklingen, verken i bransjen eller i samfunnet som sådant. De er der kun for å tjene penger, skumme fløten. Hadde de kunnet selge hermetikk og fått den samme fortjenesten, hadde de gjort det. Nå selger de arbeidskraft for å få god fortjeneste – og gjør det. Vi ser en bransje hvor HMS-tilstanden – helse, miljø og sikkerhet – er under sterkt press av ulovlig innleid arbeidskraft, av useriøse bedrifter som ikke tar ansvar for noe som helst. Kollektiv søksmålsrett er i denne sammenheng en fortsettelse av den linjen som vår regjering har ført siden tiltredelsen i 2005. Vi har tatt tak i utviklingen i arbeidslivet – en utvikling som var helt på ville veier. Vi kan trekke linjen fra den arbeidsmiljøloven som det borgerlige flertallet vedtok i juni 2005, da man mer eller mindre ga uttrykk for at arbeidslivet er en kardemommeby, hvor alle vil hverandre vel, og hvor den enkelte arbeidstaker kan inngå hvilke som helst avtaler med arbeidsgiver. Men fagbevegelsen skulle ha minst mulig makt. Vi flytter makt til fagbevegelsen – hvorfor? Det er fordi fagbevegelsen er bastionen for anstendige forhold i arbeidslivet. I byggebransjen i dag ser vi at det er Fellesforbundet og fagbevegelsen som er bastionen for de forkjemperne som kjemper med ryggen mot veggen for å holde en bransje mest mulig seriøs, og som vinner fram, takket være at vi har en regjering som ser verdien av det arbeidet som tillitsvalgte gjør på vegne av sine arbeidskamerater, en tjeneste de gjør både bransjen og samfunnet – og som særlig de små, seriøse bedriftene er veldig glad for blir gjort. Kollektiv søksmålsrett er et viktig skritt på veien videre mot et anstendig arbeidsliv, også i byggebransjen.
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Det var en del av innlegget til representanten Tetzschner som fikk meg til å ta ordet en gang til. Tetzschner sier noe sånt som at dette forslaget om kollektiv søksmålsrett fratar arbeidstakere som kjenner forholdene på sin egen bedrift, retten til selv å vurdere forholdene og overlater makten til dette til en fjern fagbevegelse. Det er to poeng i dette. Det ene er at de som får sine arbeidsvilkår forringet av ulovlig innleie, er i veldig stor grad de som arbeider i bedriften, på byggeplassen eller i virksomheten hvor ulovlig innleie foregår. Lovforslaget som jeg siterer her, sier at fagforeninger «som har medlemmer i en virksomhet som har leid inn arbeidstakere fra bemanningsforetak,»(…) (…) Så til betegnelsen av fagbevegelsen som noe fjernt, noe som står utenfor bedriftene. Det er jo helt feil. Fagbevegelsen består av medlemmer i bedriftene, av enkeltarbeidstakere som velger en av sine kolleger til å representere seg, til å ta på seg den jobben det er å stå opp for bedre arbeidsvilkår og opprettholde anstendigheten i arbeidsvilkårene. Så går organisasjonen videre. Fagbevegelsen er på ingen måte et fjernt maktapparat i arbeidslivet. Det er arbeidstakernes bolverk for å få anstendige lønns- og arbeidsvilkår i arbeidslivet. Sånn er det, sånn har det vært, og sånn skal det fortsatt være. Fagbevegelsen gjør oss alle en tjeneste, og vår regjering kommer fortsatt til å styrke fagbevegelsens muligheter til å sørge for et anstendig arbeidsliv.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-06-04:
Jeg begynner innlegget mitt med å korrigere Gullvåg som går til hardt angrep på Fremskrittspartiet, og som påstår at det var tverrpolitisk enighet om å fjerne denne særordningen. Det var det ikke. Fremskrittspartiet har gått imot dette fra dag én. Det har også vært tatt opp i skriftlige spørsmål, i muntlige spørsmål, og i forslag tidligere om å gå tilbake til gammel ordning. Det å bli arbeidsledig er ganske tøft. Det rammer hardt, og spesielt rammer det når eldre mister jobben. Offentlig ansatte slipper å komme i denne situasjonen, men det rammer dem som uforskyldt mister sin arbeidsplass i private virksomheter, og spesielt hardt rammer det dem som ikke har opptjent rettigheter i folketrygden til å ta ut tidlig pensjon. Det rammer spesielt dem som ikke har hatt gode pensjonsordninger på arbeidsplassen sin, dem som i utgangspunktet har opparbeidet dårlige pensjoner i folketrygden, og dem som ikke har rett til AFP. Denne gruppen er på ingen måte ivaretatt etter at særordningen ble opphevet. Ut fra forarbeidene til opphevelsen av § 4-17 var avskaffelsen av denne begrunnet med at man søkte å hindre at personer mellom 62 og 67 år skulle misbruke ordningen ved innføring av ny pensjonsordning. Regjeringen søkte altså å hindre at personer som etter nye pensjonsregler kunne ta ut tidligpensjon, ikke gjorde det. At de da ikke lot seg tvangspensjonere, men heller valgte å benytte seg av § 4-17. Da saken var til behandling, ble det ikke fullt ut klargjort for Stortinget hvilke konsekvenser det ville få for dem som ikke hadde mulighet til å ta ut pensjon før fylte 67 år. Det er spesielt mange kvinner som er i den situasjonen – da det tidligere var vanlig at kvinner var hjemme eller hadde deltidsarbeid. Argumenter mot å gjeninnføre ordningen er at nå er det flere eldre som er i jobb. Ja, det er flere eldre som står i den jobben de har, men, som Eriksson sa, det er ikke lett for dem som står uten jobb, å søke seg inn i nytt arbeid. Det er heller ikke prioritert hos Nav, naturlig nok, når så mange unge og så mange med nedsatt funksjonsevne i yngre alder, står utenfor arbeidslivet. Man kan ikke prioritere alle; selv om enkelte politikere i denne salen ynder å bruke ordet «prioritere», er ikke eldre og arbeidsledige den høyest prioriterte gruppen. Det er ikke lett når man har vært utenfor arbeidslivet kanskje et par år, og man er 65 år, å gå inn i ny jobb. Det er tydelig at denne paragrafen ikke rammer kjernevelgerne til Arbeiderpartiet, ikke dem som har hatt trygge og gode arbeidsplasser med gode pensjoner, dem som har AFP-ordninger, men den rammer dem som kanskje har vært på arbeidsplasser med dårlige ordninger, på små arbeidsplasser som har vært selvstendige, og som ikke klarer å finne en ny jobb. Det er uverdig at de skal henvises til sosialkontor og måtte selge seg fra gård og grunn – så dette må det ordnes opp i.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-06-04:
Jeg vil ta opp forslagene som er fremmet på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti og forslagene som er fremmet på vegne av Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-06-04:
Statsråden sa seg enig i at dette med koordinerte tjenester var et problem. Det er nettopp der mange sliter. De finner ikke fram i de forskjellige ordningene, og tjenestene passer ikke sammen. Hva vil statsråden gjøre for å bedre den situasjonen? Vil statsråden sørge for at det blir en koordinator til alle familier med funksjonshemmede barn, i alle kommuner, sånn at dette endrer seg og de ikke skal fortsette å slite like mye som de har gjort til nå? Så et spørsmål når det gjelder BPA. Som jeg var inne på, er det en kommunal ordning som gjør at det må søkes i hver enkelt kommune, og at personer faktisk kan miste retten til BPA bare ved å flytte over kommunegrensen. Når det gjelder andre rettigheter i samfunnet, har man dem uansett hvor man bor. Ser ikke statsråden også det som et problem? Vil statsråden se på muligheten for å lage en statlig ordning for BPA?
Sylvi Graham (Høyre), 2013-06-04:
Mange uføre blir uføre på grunn av en funksjonshemning, enten den er medfødt eller resultatet av en sykdom eller skade. Da regjeringen la fram sin strategi for å få funksjonshemmede inn i jobb, kunne vi lese i tall fra SSB – som også var sitert i den nevnte strategien – at ca. 78 000 funksjonshemmede sto utenfor arbeidslivet og ønsket å komme inn. Det siste oppdaterte tallet jeg så fra SSB, var 84 000. Antallet har altså økt siden regjeringen iverksatte sin handlingsplan, og ennå sier statsråden at regjeringens arbeidsgiverpolitikk dekker behov også for unge uføre. For mange ville dette vært et tegn på at man kanskje hadde trådt litt feil, eller ikke hadde tatt hardt nok i i den opprinnelige planen, men regjeringen ser ikke ut til å ha enset det. Det jeg vil spørre om, er om statsråden mener at det i lys av både denne saken og ratifiseringen av konvensjonen og jobbstrategien er gjort nok for å tilrettelegge for funksjonshemmede i arbeidslivet, eller hva vil hun nå gjøre?
Sylvi Graham (Høyre), 2013-06-04:
Det har vært interessant å høre på debatten i denne saken, men det er tydelig at regjeringen ikke er skikkelig bekymret. Det er synd at de ikke har sett nærmere på noen av de forslagene som fremmes i denne saken, for jeg forstår det slik at regjeringspartiene ikke vil støtte noen av forslagene våre. De vil ikke støtte et forsøksprosjekt med mål om å gi motiverte unge uføre en vei tilbake til arbeidslivet. De vil ikke støtte utredning av mer bruk av arbeid for trygd for unge som er i ferd med å falle ut av arbeidslivet. De vil ikke støtte forslaget om å prioritere unge sterkere i Nav. De vil ikke støtte et forslag om å be om en styrking av helsetilbudet for unge med psykiske problemer. Og sånn kunne jeg fortsatt. Jeg registrerer at forslagene kommer fra feil hold, og at regjeringen derfor ikke vil ta hensyn til om det faktisk er gode og relevante forslag. Årsaken til at Høyre, sammen med våre gode venner i Kristelig Folkeparti og Venstre, har fremmet dette forslaget, er at vi ser at dagens system ikke alltid fungerer som det skal. Det er i alle fall hevet over tvil at systemet kan bli bedre; det vet vi. La meg ta noen eksempler. En ung uføretrygdet dame skrev i Aftenposten i februar 2012: «Mange av oss kunne nok jobbet heltid eller deltid i løpet av yrkesaktiv alder, bare vi fikk relevant støtte i noen få, avgjørende år først.» Faren til en høytfungerende autistisk gutt kunne i november 2012 fortelle til NRK at han ikke ble tilbudt hjelp eller tilrettelegging. Han ble tilbudt uføretrygd. Far og sønn endte opp med å skape sine egne arbeidsplasser. Og til sist en ung jente som sa til Dagens Næringsliv i mars 2012: «Nav hjelper deg ikke før du er hakket fra å begå selvmord.» La meg understreke at jeg ikke skylder på Nav her. Nav-ansatte gjør ofte en strålende jobb; det sies altfor sjelden. Men ofte jobber de under vanskelige eller endog helt umulige forhold. Det er systemet og ikke enkeltansatte som er problemet. Derfor må vi kontinuerlig jobbe med å forbedre systemet, kontinuerlig jobbe med å gi folk en ny sjanse eller i det minste én sjanse, som er det mange trenger – bare det. Det er vår plikt, både som folkets valgte representanter, og som mennesker. Og la meg si med en gang: Jeg er ikke ute etter å snakke velferdsstaten ned. Jeg er for velferdsstaten. Jeg mener også at vi har mange bra tiltak i Norge, men det må ikke være noen sovepute for ikke å ta opp relevante problemstillinger og prøve å gjøre noe når det påvises mangler i systemet. Det er ikke vår oppgave i denne sal å være systemets forsvarere – i alle fall ikke bare det.
Sylvi Graham (Høyre), 2013-06-04:
I denne saken har det blitt fremmet et forslag, vi har drøftet, og vi har fått svar fra statsråden vedrørende Kaasa-utvalgets utredning som kom i 2011. Det sies i statsrådens svar til oss i komiteen at vi ikke kan få noen kommentarer til det nå, fordi det skal legges fram et program for en aktiv og fremtidsrettet pårørendepolitikk – som ikke minst skal bidra til at pårørende blir verdsatt og synliggjort, og som gir økt likestilling, som vi nettopp har snakket om. Det programmet fremstilles som om det skal komme i faser. I første fase skal det legges vekt på tiltak som støtter pårørende, og i andre fase skal det være endringer i de økonomiske kompensasjonsordningene. Jeg ønsker å spørre statsråden: Når er de fasene? Når kommer dette?
Sylvi Graham (Høyre), 2013-06-04:
Da er det behørig nedfelt i loggen at vi er utålmodige, at vi har etterlyst dette arbeidet, og at vi er blitt lovet et svar hvis vi bare sender et skriftlig spørsmål. Det skal vi nok gjøre. Jeg har et lignende spørsmål når det gjelder BPA. Vi vet at høringsrunden vedrørende BPA varer fram til 1. august, og vi vet også at Stortinget ba regjeringen komme raskt tilbake med et opplegg. Da blir det helt likelydende spørsmålet: Når kan vi vente noe til Stortinget om dette?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-04:
Dette programmet er satt i gang av Helse- og omsorgsdepartementet, og for å få detaljene om når dette skal være ferdig, vil jeg henstille til at man stiller spørsmålet direkte til dem, så kan man få et mer detaljert svar. Men det er riktig som representanten påpeker, at det er snakk om to faser, hvor man i første fase av pårørendeprogrammet skal legge vekt på tiltak som støtter pårørende og styrker samspillet mellom tjenestene. I neste fase skal man utrede spørsmål om endringene i de økonomiske kompensasjonsordningene og permisjonsbestemmelsene. Dette er et samarbeid mellom Arbeidsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet. For å få detaljerte svar på tidsaspektene vil jeg henvise til de berørte departementene. Eventuelt kan vi, hvis det er ønskelig, svare på vegne av dem i en skriftlig henvendelse senere.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-04:
Da blir svaret: så raskt som mulig. Det er klart at når man legger opp til en høring, er det nettopp for å høre hva høringsinstansene mener. Hvis vi skal ta deres synspunkter på alvor, må vi ha en ordentlig prosess når vi har fått innspillene. Det vil avhenge av hvor mange synspunkter som kommer, hvor vektige de er, og om de avviker mye fra forslagene som er sendt ut på høring.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-04:
Det er riktig at det er variasjoner i det tilbudet som folk har, avhengig av hvor i landet man bor og hvilken kommune man bor i. Det er et tema som stadig er oppe til debatt. Det er fordeler ved det, og det er ulemper ved det. Den diskusjonen om hvor mye som skal ligge til staten, og hvor mye som skal være overlatt til kommunene, tror jeg kommer til å gå – i hvert fall så lenge jeg er politisk aktiv. Når det gjelder spørsmålet om BPA, er den saken ute på høring, så den vil jeg ikke kommentere før vi får muligheten til å gå gjennom høringssvarene. Vi er uansett fra SVs side, som jeg representerer, veldig glad for at vi nå er et stykke lenger i den saken. Angående koordinering av tjenestene er det sånn at kommunene i dag har en lovpålagt plikt til å tilby en koordinator til pasienter og brukere som har langvarige behov for tjenester, og som har behov for å koordinere dem. Hvis det er behov utover det, må vi diskutere hva vi eventuelt kan gjøre for å legge bedre til rette. Men det er åpenbart sånn at vi trenger å samordne tjenestene våre bedre.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-04:
Jeg synes jeg kjente antydningen til et ledende spørsmål i den andre enden her. Nå er denne saken ute på høring, så jeg opplever ikke at det er riktig av meg å kommentere spesifikke sider ved den før vi har fått høringssvarene, og så får vi ta det derfra.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-11-28:
Når det gjelder reaksjoner, støy og kritikk fra EU mot Norge, så tror jeg nok at europaministeren, eller statsråden, bør sjekke det som skjedde da vi tok EU til WTO på grunn av laksesaken. Så det er ikke noe nytt. Statsråden sa i sitt møte med det norske miljøet i Brussel i forkant av EØS-rådsmøtet at den nye regjeringen ønsket mer debatt om europaspørsmål, det er bra, og om hvordan vi bedre kan utnytte det han betegnet som «mulighetsrommet». Det er også bra. Det er ingen ny idé; det er ikke hentet fra Høyres valgkampslagord, og det har vært opplegget helt siden 1994. Men ser statsråden for seg at dette også kan bety at både naboland, kommisjonen og ikke minst medlemmer i Europa-parlamentet kan bli både litt og mye irritert over dette lille landet som skal ha det litt annerledes enn det de andre er blitt enige om – siden statsråden er så redd for å irritere EU?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-11-28:
Å ha møter i Europautvalget før regjeringen reiser til Brussel for møte i EØS-komiteen er ikke noe denne regjeringen «ønsker å plukke opp igjen». Det er noe vi har holdt på med i mange, mange år, og det er jo i det forumet regjeringen må avklare om den har ryggdekning i Stortinget for å reise til Brussel og ta nytt regelverk inn i EØS-avtalen. Her tror jeg statsråden er litt misinformert, hvis han tror det er å etablere en ny praksis. Denne debatten har hatt et tema som er viktig, og det er å være tidligere på i EUs beslutningsprosess for bedre å kunne påvirke og ivareta norske interesser. Det er det bred støtte til, slik det alltid har vært. Det er et lagarbeid, og vi i Stortinget er nå også i ferd med å komme opp i litt større fart for å gjøre vår del av jobben, som flere har vært inne på. Men det gjenstår å se hvordan regjeringen vil fylle disse intensjonene med realiteter. Det er flere utfordringer i det som vi må løse i fellesskap, særlig når Stortinget skal trekkes inn på et tidlig stadium, slik representanten Marianne Aasen pekte på. Men som denne debatten også har vist, står ønsket om å gjøre det i kontrast til begrunnelsen for den varslede snuoperasjonen i ostesaken, nemlig at den har virket negativt på samarbeidsklimaet. Det setter et stort spørsmålstegn ved budskapet om at vi skal reise til Brussel og arbeide for å få flere tilpasninger – og det er helt riktig, det skal vi gjøre der det er nødvendig. Kristian Norheim sa i sitt innlegg at Fremskrittspartiet ville endre ostesaken fordi de er imot proteksjonisme. Det er et ærlig standpunkt. Men det er ikke det som er regjeringens begrunnelse. Regjeringens begrunnelse er samarbeidsklimaet i forhold til EU. Samtidig sier statsråden at vi skal utnytte til fulle handlingsrommet avtalen gir oss. Men det innebærer forhandlinger for å få tilpasninger. Vi må ikke tro noe annet enn at det også vil kunne skape negative vibrasjoner i samarbeidsklimaet. Vi skal ned og ha unntak fra en bankinnskuddsgaranti på 800 000 kr, ned til et Europa hvor det er store sosiale problemer og stor arbeidsledighet. Så kommer vi fra Norge og sier at nordmenn har så mye penger i banken at 800 000 kr er altfor lite å sikre. Man evner ikke å se at det står i en viss kontrast til virkeligheten der ute, og at det kan vekke en viss irritasjon at vi alltid skal komme og ha visse unntak. Så sa statsråden at EØS-forpliktelsene under artikkel 19 bl.a. er å redusere tollsatsene. Det er feil. Det står ikke ett ord om tollsatser. Vi skal arbeide for en gradvis liberalisering av landbrukspolitikken. Det har vi gjort. Bare se på tallene: Importtallene er mye større enn eksporttallene. EU har ingenting å beklage seg over i denne saken.
Kristian Norheim (Fremskrittspartiet), 2013-11-28:
Det virker som om det er en åpenbar misforståelse her et sted. Representanten Arnstad snakket som om Fremskrittspartiet nesten forsvarer proteksjonismen fra EU mot andre deler av verden, altså utviklingslandene, eller at vi forsvarer det når USA bruker proteksjonistiske tiltak. Det kan jeg oppklare: Proteksjonisme er feil svar uansett hva spørsmålet er. En av de tingene ved EU jeg og Fremskrittspartiet liker minst, er en proteksjonistisk landbrukspolitikk. Det at vi har debatten om ostetollen her i dag, er egentlig interessant. Vårt utgangspunkt er at norske nasjonale interesser er mer enn Norvegia og Jarlsberg. Når man bygger opp en mur av ost og bruker det liksom som skjoldet som man skal markere seg med mot EU, vil jeg gjenta det jeg sa i mitt første innlegg, at man skal velge kampene sine og ta de viktige kampene, og så mener jeg for så vidt at dette er en feil kamp å ta i tillegg. Jeg skjønner at andre land i Europa blir irriterte når verdens rikeste land skal markere seg på denne måten og bruke Norvegia og Jarlsberg til dette. Det blir for smått, og det blir for innadvendt. Frihandel og markedsøkonomi har løftet millioner av mennesker ut av fattigdom. Det er bare å erkjenne. Derfor er det også Fremskrittspartiets syn at vi skal jobbe for å fremme mer frihandel og mer markedsøkonomi, mindre innadvendthet og mindre proteksjonisme. Derfor vil jeg faktisk gi ros til statsråd Helgesen og regjeringen for å ta tak i dette så raskt som det er gjort, og for også å ha konsultert Stortinget og tatt det med på beslutningen. Jeg synes det er veldig bra at man tar tak i dette.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2013-11-28:
Me veit at EU ikkje har gått til nokon formelle skritt for å hindre norsk importvern når det gjeld ostetoll, så me kan altså slå fast at den endringa som skjedde, var fullt og heilt i tråd med WTO-avtalen, med EØS-avtalen. Når det gjeld proteksjonisme og landbruk, er det klart at der kjem jo ikkje EU betre ut enn det norsk politikk gjer på det området. Men eg syntest at det som statsråden avslutta sitt innlegg med, var veldig interessant, fordi eg forstår at han i dialogen med EU la stor vekt på at dette er ei avgjerd som Stortinget skal ta. Og når EU da ikkje har tatt nokon formelle skritt i denne saka, og dei veit at det er Stortingets avgjerd som ligg til grunn, så må jo da alt liggje til rette for at EU aksepterer dette, så lenge Stortinget står fast på den avgjerda en gjorde rundt ostetoll. Eg vil gjerne ha det bekrefta.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2013-11-28:
Eg vil òg takke for ein god debatt. Dersom me oppsummerer dei 19 åra der EØS-avtalen har fungert, ser vi at den har bidratt til både stabilitet og økonomisk vekst for Noreg. Ja, gjennom dei nær 20 åra EØS-avtalen har verka, har norsk fastlandsøkonomi vakse med 3 pst. årleg. Samanliknar me med OECD-området, er det ein vekst der på 2,2 pst. I Noreg har yrkesandelen hatt ein betydeleg vekst. Det same har sysselsetjingsgraden. Arbeidsløya har minka i perioden – ja, den har faktisk blitt meir enn halvert sidan me inngikk denne avtalen. Så veldig mykje har vore positivt. Men eg trur òg det er viktig å ta nokre viktige debattar. Eg vil spesielt takke Liv Signe Navarsete, som tar opp det som går på Grunnlova § 93 og avståing frå suverenitet. I våres sende, som sagt, Kristeleg Folkepartis stortingsgruppe eit brev til presidentskapet der me stilte spørsmål ved den praksisen me har hatt – ein praksis alle parti har vore med på, men som me meiner at det er grunn til å sjå på. Dersom me ser bl.a. til vårt naboland Danmark, er me der kjende med at dei har hatt ein langt meir konsekvent bruk av ein paragraf tilsvarande vår § 93. Med den utfordringa som Navarsete har gitt her i dag, og som òg Marianne Aasen har følgt opp, ser eg fram til den vidare debatten rundt det. Så har det vore ein sak som særleg har prega debatten, og det er tollsaka. Heilt korrekt svarte statsråden at i artikkel 19 andre ledd står det at ein skal ta «sikte på en gradvis liberalisering av handelen med landbruksvarer». Men det står òg i den same artikkelen, punkt 4, at «dette skal skje på gjensidig fordelaktig basis». Eg synest det er fleire som nettopp har vist til den praksisen EU har på dette området, og såleis kjem Noreg særdeles godt ut dersom me samanliknar den praksisen som EU har. Eg synest denne debatten har avdekka at det er inga formelle hinder for den endringa den raud-grøne regjeringa gjorde på tollsatsen, verken med EØS-avtalen eller med WTO-avtalen. Statsråden har òg bekrefta at i dialog med EU har han vore tydeleg på at det er Stortingets beslutning som ligg til grunn for kva som skjer i denne saka, og det vil EU handtere. Då er det altså Stortingets ansvar korleis me konkluderer i denne saka.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2013-11-28:
I 2014 er det, som me har høyrt, 200-årsjubileum for Grunnlova og 20-årsjubileum for nei til EU-vedtaket. Det same året vart det òg gjort eit vedtak i denne salen om godkjenning av nytt WTO-regelverk. I spørsmålet om prosenttoll og kronetoll gjorde Stortinget vedtak om at ein til kvar tid skulle bruke kronetoll eller prosenttoll ut ifrå den forma som gav best vern. Når me no høyrer statsråden seie at ein ynskjer å endre det vedtaket, meiner ein då at ein opptrer i samsvar med Stortinget sitt vedtak om til kvar tid å velje den forma som gir best vern – noko som mange andre land gjer? Canada vekslar mellom prosenttoll og kronetoll. Mange andre land gjer det. Mange andre land beskyttar sitt landbruk – inkludert EU, som av og til liknar på Noreg sin profil: Dei er defensive på landbruk, men offensive på industri og tenester. Men dei er offensive i bilaterale forhandlingar på landbruk, f.eks. med Noreg.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2013-11-28:
Det er interessant å delta i denne debatten på 19-årsdagen for nei til EU-medlemskap. I debatten har fiskeriministeren stadfesta i replikkrunden at det frå EU si side ikkje har funne stad ei formell kopling mellom prosenttollsaka og tilgjenget for norsk fisk på den europeiske marknaden. Ho antydar likevel ei slik kopling, men det er viktig at òg statsrådar held seg til fakta heller enn til eiga ynskjetenking. Eg vil tilbake til suverenitetsoverføring. Til liks med representanten Simensen er eg nøgd med at statsråd Helgesen ser at spørsmålet om deltaking i uavhengige EU-byrå og -tilsyn reiser prinsipielle spørsmål i høve til Grunnlova. Stortingsfleirtalet, som, trur eg, eigentleg ynskjer EU-medlemskap, argumenterer med at dei enkelte vedtaka er ubetydelege, men i § 26 i Grunnlova finst det ikkje opning for å gi frå seg suverenitet på sakleg, avgrensa område. Til og med professor i europarett Fredrik Sejersted, som har hatt ei open tilnærming, seier at det vil vere tryggare, betre og ærlegare å bruke § 93. Jusprofessor Mads Andenæs kritiserer Stortinget og tek opp problemstillinga i Dagens Næringsliv, og Stortinget vert frå fleire hald kritisert for praksisen ved bruk av § 26 i saker om suverenitetsoverføring der § 93 burde ha vore nytta. «En praksis som bygger på at folk stikker hodet i sanden, er ikke særlig til praksis. Det står om respekten for konstitusjonelle bestemmelser.» Dette uttala jusprofessor Eivind Smith om det han ser som Stortingets «skjødesløse holdning» til Grunnlova når me overfører suverenitet til EU- og EØS-organ ved simpelt fleirtal. Førsteamanuensis Holmøyvik ved Universitetet i Bergen ropar varsku. Stortinget har i det stille endra Grunnlova utan noka formell handsaming, ved skritt for skritt å overføre mynde frå Noreg til organ i EU – utan å følgje dei strenge krava i Grunnlova for å gjere noko slikt, seier han. Eg vil be presidentskapet ta initiativ til eit møte med alle partigrupper på Stortinget der me drøftar korleis nasjonalforsamlinga skal handtere slike spørsmål i denne fireårsperioden, og det bør gjerast før pediatriforordninga kjem til Stortinget. Me treng ein ny kurs som sikrar norsk suverenitet, sjølvstende og sjølvråderett. Det var det Noreg sa ja til på denne dagen for 19 år sidan. Noreg sa nei til å verte påtvinga ei EU-tilnærming i strid med den norske folkeviljen. Dette har ikkje gått ut på dato. Det er framleis slik at det er eit stort fleirtal i det norske folk som seier nei til EU-medlemskap. Det må både statsrådar og storting ta omsyn til. Det er òg viktig at me held oss til fakta. Anten det gjeld prosenttoll, fiskeinteresser eller suverenitetsavståing med tanke på Grunnlova og andre saker som kjem opp, må me ha ei faktabasert tilnærming. Eg ser fram til at presidentskapet følgjer opp ei slik oppmoding, og at me får eit møte og ei drøfting om denne viktige saka.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2013-11-28:
I høve ostetollsaker, som har vore tema i salen i dag, synest eg representanten Hareide hadde ei ganske presis oppsummering av det. Det er viktig å slå fast at det er ingen formelle hindringar som gjer at me må endre det vedtaket. Men representanten Hareide gav i tillegg EØS-avtalen æra for alt som har gått bra i Noreg dei siste 19 åra. Men om det er tilknyting til EUs indre marknad som er nøkkelen til Noregs suksess, korfor ikkje då heile Europa, som har endå større dosar av integrasjon og tilpassing – ein endå større økonomisk suksess? Det som skil Noreg frå resten av Europa, er jo at me ikkje er medlem av EU, og ergo har ein annan politikk som i mykje større grad er styrt frå denne sal. Ei sterkare tilpassing til EU kan umogleg vere rette medisinen for framleis vekst i både næringsliv og velferd i dette landet.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2013-11-28:
Eit av dei mest omdiskuterte spørsmåla på europeisk nivå for tida – eit spørsmål som òg har skapt mykje diskusjon i den norske europapolitikken – handlar om eit tema som statsråden så langt ikkje har nemnt med eit ord, nemleg personvern. Avsløringane rundt amerikansk etterretningsverksemd har på ein ubehageleg måte mint oss om kor sårbare vi er for digital overvaking, og om kor langt styresmaktene i ulike land er villige til å gå. Det gjeld dessverre også norske styresmakter, representert ved Høgre og Arbeidarpartiet, som i førre periode slutta seg til EUs svært inngripande datalagringsdirektiv. På den positive sida så har EU-kommisjonen no foreslått å opprette eit europeisk datatilsyn, men sånn som forslaget ligg, vil berre medlemslanda sine tilsynsmyndigheiter vere representerte. Korleis vil statsråden sikre at også Noreg blir representert – med fulle rettar – i det europeiske datatilsynet?