Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2006-12-07:
Den siste stadfestelse og forsikring fra Kristelig Folkeparti, som man må regne med at Venstre står inne for, bør borge for at miljøpolitikken til Ivar Kristiansen kanskje går en mørk framtid i møte, uavhengig av valgresultatet ved neste korsvei. Vi har sittet i ett år i posisjon, og sjelden – vil jeg si – har noen regjering og noe flertall fått så mye kjeft for faktisk å levere ganske mye bra politikk og ganske bra resultater. Ifølge Høyre, i hvert fall for dem av oss som har fulgt de siste finansdebattene, har vi kommet til dekket bord når det gjelder den økonomiske politikken. Man hadde ryddet opp og ordnet opp på en måte som gjorde at alt lå til rette for den veksten i de offentlige budsjettene som vi nå har sett de to siste årene. Det skal ikke jeg bruke tid på, men jeg har lyst til å si at når det gjelder energipolitikken, kom denne regjeringen til et konkursbo. Der er Midt-Norge det beste eksemplet. For hva er bakgrunnen for at man er nødt til å gå til så drastiske tiltak som å vurdere å kjøpe mobile gasskraftverk i Midt-Norge? Det er jo det at det over tid har bygd seg opp et enormt produksjonsunderskudd i denne landsdelen. Hadde den forrige regjeringen gjort jobben sin, enten det hadde vært i form av å gi konsesjon til ny produksjon av kraft i området eller det hadde vært å sette i gang bygging av tilstrekkelig overføringskapasitet inn til Midt-Norge, hadde man sluppet dette. Men det gjorde man altså ikke. Vi er nå nødt til å ta konsekvensene av dette. Min tilråding til Regjeringen er at vi skal prioritere energiforsyningssikkerhet, slik at det ikke skal være noen tvil om at det er tilstrekkelig med energi i Midt-Norge til enhver tid. Jeg har lyst til å peke på det faktum at denne regjeringen har stoppet utsalget av norsk vasskraft. Vi har slått ring om hjemfallsretten. Vi fører en langt mer aktiv Europa-politikk enn det den forrige regjeringen gjorde, gjennom at vi nå tar en kamp med ESA om det norske hjemfallsinstituttet i tiden framover. Vi har løst den store gasskonflikten i norsk politikk. Dette er den politiske kampen som kanskje har vært skarpest, og som kanskje har vært hardest ved siden av EU-kampen de siste 15 årene i norsk politikk. Gjennom at Mongstad fikk konsesjon for bygging av et nytt gasskraftverk, sikres både elforsyning og næringsutvikling i området, samtidig som vi får renset CO2 og ideen om en verdikjede på CO2 kan realiseres. For dem som har lest Lavutslippsutvalgets rapport, så er det det viktigste enkeltvedtaket vi kan sette i verk for å nå de ambisiøse målene som er satt fram mot 2050. Så skulle man tro at dette ble godt mottatt av opposisjonen. Men det blir det jo ikke. Høyre sår sterk tvil – veldig sterk tvil – om dette er noe de kommer til å videreføre hvis de skulle vinne et stortingsvalg i 2009. Fremskrittspartiet sier rett ut at dette betrakter de som tull, og skulle de noen gang få sjansen, så skal de terminere dette prosjektet så fort som mulig. Det er ikke noe særlig perspektiv over en sånn politikk. Vi har fått på plass en historisk satsing på fornybar energi. Vi ønsker å vri energiforbruket til oppvarming fra el og over på vannbårne varmesystem. Vi har innført støtteordninger for småkraftverk, for bioenergi og for vindkraft. Vi har satt av 20 milliarder kr til et energifond der avkastningen skal gå til utbygging av disse energiteknologiene i Norge. Så må Børge Brende og andre si at dette er dårlig. Men til forskjell fra det som er blitt levert de siste fire årene, så har man i hvert fall gjort noe, og 20 milliarder kr er ikke småpenger. Det vil, når det er fullt innfaset, være over en dobling av ressursbruken til ny innføring av energi. I tillegg kommer det faktum at de langsiktige energiprisene er jekket oppover. En sorgens dag, er svaret opposisjonen gir på dette. Vi har varslet en gjennomgang av energiloven for å se om det finnes mekanismer som gjør at vi på bedre vis kan opprettholde forsyningssikkerheten og sikre energibalansen i dette landet. Dette er et svært viktig arbeid, og jeg har lyst til å berømme Kristelig Folkeparti for å ha signalisert allerede nå gjennom det Dokument 8-forslaget som kom, at man har mye godt den samme tilnærmingen som Senterpartiet har på dette spørsmålet. Det bør kunne danne grunnlaget for et bredt forlik i Stortinget. Vi arbeider videre med et industrikraftregime. Der er man vel ikke aldeles i mål, men jeg har lyst til å understreke at dette er et svært viktig arbeid. Vi har et mål om at norsk industri skal kunne fortsette å utvikle seg og investere i Norge i framtida, og at vi fremdeles skal kunne bruke naturressursene våre til videreforedling i Norge framfor å flytte dette ut av landet. Det er mange som hevder at industri ikke har noen framtid i Norge, og som kritiserer det arbeidet som Regjeringen er i gang med på dette området. Den kritikken er et resultat av dårlig miljøpolitikk og dårlig næringspolitikk. Vår rolle i verden framover må være å være med og bidra til at vi utvikler en effektiv, miljøvennlig industri som ligger i front i forhold til hva det er mulig å prestere innenfor industriproduksjon. På Sunndalsøra har vi etablert det største aluminiumsverket i Europa. Det er ingen annen plass det produseres så mye aluminium med så lite energi og med så få folk. Det er miljøpolitikk, for det er effektiv ressursutnyttelse, og det er en type industriutvikling som vi skal legge til rette for i framtida. Jeg har lyst til å peke på de etableringene som Elkem har gjort i Kristiansund – svært lovende. Jeg har også lyst til å peke på det prosjektet som Norske Skog sammen med Hydro vurderer å sette i gang i forbindelse med produksjon av biodiesel på norsk trevirke – svært interessant. Det er et arbeid som bør støttes opp og hjelpes fram for at det skal kunne realiseres. Jeg har også lyst til å si at summen av våre CO2-utslipp er et direkte resultat av det totale forbruket vårt. Og så lenge vi ikke er villige til å redusere eller vri forbruket vårt over på andre ting, så hjelper det lite på de globale utslippene om vi sender norsk industri ut av landet. En forestående norsk debatt om utslippene må inneholde dette perspektivet. Vi bruker avgiftspolitikken aktivt i dette budsjettet. Vi gjør det på bilavgifter, og vi gjør det på NOx, der vi har fått til en etter mitt skjønn fornuftig endring som nå gjør at vi reduserer de innenlands utslippene mer effektivt. Vi må også gjøre det når vi nå skal innfase et nytt CO2-regime i Norge, for å imøtekomme de forpliktelsene vi har påtatt oss gjennom Kyoto-protokollen. Denne brede tilnærmingen er etter vårt skjønn den beste miljøpolitikken vi kan føre for å nå de ambisiøse målene vi har satt oss. Vi er nødt til å ha tru på teknologiutvikling, og vi er nødt til å ha tru på samarbeid, både nasjonalt og internasjonalt, for å løse de største miljøutfordringene våre, som etter vår oppfatning i hovedsak er globale. Vi har viktige og store nasjonale miljøutfordringer som vi skal ta fatt på. Vi understreker her at deponiforbudet blir innført i 2009. Det blir i den forbindelse svært viktig at vi utvikler rammevilkår og system for avfallsforbrenning med energigjenvinning i Norge. Vi er nødt til å ha et særskilt fokus på bruk av kjemikalier, både i norske husholdninger og i norsk industri, i tida som kommer. Jeg mener at vi skal sette krav som presser vårt næringsliv, og som presser norske forbrukere til å være i front i forhold til helse, miljø og sikkerhet. Når det gjelder artsmangfold og rødliste, ble den siste rødlisten presentert i går. Den viser at vi har store nasjonale utfordringer som vi er nødt til å imøtekomme. Men ved siden av klassisk vern og ved siden av bruk av naturvernloven er vi også nødt til å satse på et frivillig skogvern. Dette er en økende budsjettpost i det budsjettforslaget som legges fram i dag. Det er vi glade for. Vi kommer også til å følge spesielt med på det som er det ansvaret staten har tatt på seg gjennom de områdene som allerede er vernet, i forhold til skjøtsel og forvaltning der. Det er aldeles nødvendig om vi skal bevare det biologiske mangfoldet for framtida.