Trine Skei Grande (Venstre), 2020-10-13:
Det sies at historien er et produkt av epidemier. Epidemier har skapt store tragedier, men har også skapt store skifter og store framskritt. Man kan selvfølgelig diskutere om det var et framskritt at Norge mistet nesten hele adelen sin under svartedauden, men det førte i hvert fall til stor sosial utjevning og flere muligheter for mange. Koleraen lærte oss å skille drikkevann og toaletter, og sånn kan vi også si at det har påvirket sivilisasjonens organisering. I nyere tid har spanskesyken og tuberkulosen vært de epidemiene som har møtt oss. Tuberkulosen ga oss Norske Kvinners Sanitetsforening, den ga oss sykepleieryrket, den ga oss ikke minst den store forkjemperen Fredrikke Marie Qvam, og den ga oss sykehusvesenet som organisert vesen i Norge. Kampen mot disse epidemiene har også vært preget av folkeopplysning og dugnad. Min mamma, som nå er snart 90, lærte seg under tuberkulosen at hvis hun var på besøk hos noen og de spyttet på gulvet, skulle hun ikke spise maten hun ble servert. Hun skulle si at hun var mett. For noen dager siden gikk min grandnevø på 5 år nedover gata sammen med sin mormor og så en mann som spyttet på gata, og ble dypt sjokkert. Det som har beveget seg fra min mormor om ikke å spytte på gulvet, gjør at min grandnevø synes at man ikke skal spytte på gata. Folkeopplysning, holdninger og dugnaden som har vært i kampen mot disse epidemiene, har vært med på å utvikle Norge som nasjon. Nå gjelder det alle. Vi må se på nyhetene, vi må lese mye, vi må bruke app-er, vi må logge oss inn på nettet, og vi formidler informasjon til veldig store masser av folk samtidig. Den formidlingen krever mer og mer. Min mor sier at hun aldri så sin mor – altså min mormor – verken lese eller skrive noen gang. Men hun var aktiv i Sanitetsforeningen, og i Sanitetsforeningen fikk man opplysning om hvordan man skulle jobbe mot tuberkulosen. Man lærte f.eks. barna sine at man ikke skulle spise der man spyttet på gulvet eller drakk av det samme glasset. Innvandrerbefolkninga er en gruppe der mange ikke har norsk som morsmål, og de trenger egen og tilrettelagt informasjon på mange områder. For det første handler det om språk. Det kan være godt fungerende folk som har bestått alle de norsktestene vi har kjørt dem igjennom, men likevel kan faglig språk knyttet til bekjempelse av en epidemi, gjøre det vanskeligere. Det kan være teknologiske barrierer – og det gjelder også en del av den norske befolkninga som ikke bruker teknologi, som f.eks. smarttelefon, så ofte. Her i Oslo må man f.eks. når man skal ta en test, logge seg inn med bank-ID på nettet, noe som er et stort hinder for mange for å klare å delta aktivt i kampen mot dette viruset. Mange kommer fra land der man ikke stoler på informasjonen fra myndighetene, og det å bygge opp den tilliten som vi har bygd opp gjennom koronakrisa – og vi så i dag tall på tillit til dem som forvalter kunnskapen – gjelder mange som kommer fra land der man vanligvis ikke gjør det. Mediebruken er ulik. Mange bruker medier fra hjemlandet, som gjør at man ikke får den informasjonen som blir formidlet fra marmorsalen med norske statsråder til stede. Vi så da skolene åpnet, at mange var skeptiske til å sende barna tilbake på skolen og ikke stolte på den informasjonen som var knyttet til akkurat det. Så er det all den emosjonelle støtten som mange trenger. Mange opplever ensomhet og psykiske påkjenninger knyttet til det å leve i en epidemi. Er man nyankommet til Norge, f.eks. nyankommet kvinne med flere barn, vil den innestenginga oppfattes som en enorm påkjenning. Og så er det å forklare folk hvorfor vi ikke gjør det. Jeg har snakket med flere som forteller om konflikter knyttet til barnebarn som får beskjed om at de ikke skal klemme bestefar, og bestefar som blir kjempefornærmet over at han ikke får klemme og tror at barna er redd bestefar, mens det egentlig er barna som er redd for å smitte bestefar. Vi skal navigere på Nav i stadig nye ordninger og stadig endrede ordninger, og det kan vi nok innrømme kan være vanskelig sjøl for oss som sitter i denne sal, å holde orden på hvilke nye ordninger Nav etablerer og hvilke de utvikler. Og hvordan skal man klare å finne fram i alt det? Smittevernregler knyttet til sosiale samlinger er også noe det har vært stor usikkerhet om, og som mange synes det er vanskelig å forholde seg til, og regler for når man kan være hjemme med sykt barn, og når man ikke kan være det. Som stortingsrepresentant for Oslo har jeg fulgt to organisasjoner som har jobbet med dette. Det er Bydelsmødrenes koronahjelp, som har lært opp 49 bydelsmødre på 24 forskjellige språk til å være tilgjengelig på telefon for alle som har utfordringer eller problemer. I august rapporterte de om 750 dokumenterte samtaler, altså samtaler det var skrevet rapport fra. Og bare i september hadde de hatt kontakt med 117 familier, og jobbet med noen av dem over tid – for å trygge folk, hjelpe dem i ensomheten og hjelpe dem praktisk med alt fra det å forstå hvor man tar en test, til hvor man får svar på den. Det er mange eldre i disse befolkningene som heller ikke er store brukere av norske medier, og det er mye ensomhet. Både Bydelsmødrene og MiRA-senteret forteller at det er viktig å jobbe systematisk for å klare å nå alle i en slik epidemi. Så min utfordring til statsråden, sjøl om denne ble skrevet på et annet tidspunkt og mye har skjedd siden det, er at vi har sett hvordan epidemier har vært med på å lage dugnader som er både integrerende og inkluderende, og som fører til folkeopplysning som er med på å endre samfunn også til det bedre. I en tid der vi ser at dette er krevende, bør vi kanskje bruke den sjansen til å inkludere alle i det dugnadsarbeidet det er å bekjempe et virus – og som må bekjempes sammen. Når det gjelder opplegg og informasjon, må håpet være at alle føler at de er med på det laget, og at de har forutsetninger og mulighet til å være med på det laget.