Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-03-29:
Stortingsmeldingen om Kirkens økonomi gir en omfattende oversikt over utviklingen i den lokale kirkeøkonomien de siste ti årene. Jeg er ikke kjent med at Stortinget tidligere har blitt presentert et så omfattende tallmateriale om Kirkens økonomi, og det var Stortinget selv som bad om at meldingen ble utarbeidet. Bakgrunnen for Stortingets anmodning var innføringen av ny kirkelovgivning fra 1. januar 1997. Den nye kirkelovgivningen innebar bl.a. at Kirkens virksomhet ikke lenger var regnet som kommunal virksomhet. Et valgt kirkelig fellesråd i hver kommune skulle heretter forvalte de kommunale bevilgningene til Kirken. En drøfting av Kirkens økonomi vil naturlig skje på bakgrunn av en forståelse om hva Kirken skal være, om hva og hvem Kirken skal tjene. Det er en stor og viktig diskusjon, og den pågår mange steder. Den har tidligere også vært ført i Stortinget, ikke minst i 1996 i forbindelse med Stortingets behandling av det nye lovverket for Kirken. Sentralt i denne diskusjonen står visjonen om Kirken som en åpen folkekirke med en sterk lokal forankring, der medlemmene kjenner og opplever gjenkjennelse og tilhørighet. Jeg har merket meg, og jeg er enig i, at komiteens drøfting av Kirkens økonomi skjer med bakgrunn i hvilke mål vi har for Kirkens virksomhet, uten at jeg her og nå ser noen grunn til å gå nærmere inn på det. Det er de økonomiske ordningene for Kirken som er temaet i dag. En hovedsak i meldingen har vært å beskrive utviklingen i de kommunale bevilgningene til Kirken over en tiårsperiode, for på den måten å få et sammenlikningsgrunnlag med hensyn til hvordan den nye kirkelovgivningen eventuelt har påvirket de kommunale bevilgningene til Kirken. Jeg viser her til det omfattende tallmaterialet som er presentert i meldingen. Ut fra det materialet er det vanskelig å se at Kirken og de kirkelige fellesrådene samlet sett har kommet ressursmessig svakere ut som følge av den nye kirkelovgivningen. Materialet viser heller at de offentlige bidragene til Kirken har vist en bra vekst de senere år. Selvsagt vil det være variasjoner, noe vi også har understreket i meldingen. Og selvsagt er det i Kirken som i andre samfunnssektorer behov for økte offentlige overføringer. Et sentralt tema i meldingen har vært å drøfte hvilke kirkelige oppgaver staten skal ha det finansielle ansvaret for, og hva som skal være et lokalt finansieringsansvar. Meldingen tar ikke opp spørsmålet om vesentlige endringer i finansieringsordningen for Kirken, da det bør vente til Kirkerådets stat/kirke-utvalg har levert sin utredning. Jeg konstaterer at flertallet i komiteen slutter seg til det. For å få større ryddighet og klarhet i ansvarsfordelingen mellom staten og kommunene på det kirkelige området ble det i meldingen foreslått at de særskilte statstilskuddene til fellesrådene som nå bevilges over departementets budsjett, skulle innlemmes i rammetilskuddet til kommunene. Av innstillingen fra komiteen framgår det at et flertall går inn for at det generelle tilskuddet til fellesrådene på 110 mill. kr innlemmes i rammetilskuddet under forutsetning av at det utarbeides en veileder som understreker kommunenes ansvar i forhold til fellesrådene. Jeg har merket meg den forutsetningen, og mener en slik veiledning vil kunne virke positivt inn på en felles forståelse både i Kommune-Norge og i Kirke-Norge om hva som er rekkevidden av kommunenes økonomiske ansvar. Jeg har også merket meg representanten Tingelstads ønske om å se på fordelingsvirkningene av denne omleggingen, og vil ta med meg det i det videre arbeidet. Ellers har jeg merket meg at flertallet ikke stiller spørsmål ved at driften av prestetjenesten bør være statens oppgave, og at det er behov for å styrke prestetjenesten. Jeg konstaterer også at hele komiteen går inn for at reiseutgiftene til prestene overtas av staten. Et annet viktig tema i meldingen er bruken av Opplysningsvesenets fond. Med så mange uløste oppgaver på det kirkelige området, ikke minst når det gjelder vern og sikring av våre eldre kirker og kirkeinventar, mener jeg at fondet bør tas i bruk for å bidra til å løse slike oppgaver. Jeg er derfor tilfreds med at flertallet har sluttet seg til forslaget om å endre loven for fondet, slik at også gevinster ved salg av verdipapir skal regnes som avkastning og brukes til vedlikehold og sikring av eldre kirker og kirkeinventar. Retningslinjene for en slik tilskuddsordning fra fondet vil departementet påbegynne arbeidet med, bl.a. i samarbeid med Riksantikvaren og kirkelige instanser. Jeg har i den sammenheng merket meg at en samlet komite understreker kirkebyggenes sentrale plass i vår nasjonale kulturarv, at verneverdige kirkebygg med nasjonal og kulturhistorisk betydning må betraktes som en del av våre nasjonale kulturminner, og at staten har en spesiell økonomisk forpliktelse til å sikre disse kulturminnene. Flertallet i komiteen går inn for at Opplysningsvesenets fond i framtiden får finansieringsansvaret for de kommunale presteboligene og for bispedømmekontorene, og at dokumentasjonsprosjektet «Noregs kyrkjer» kan få tilskudd fra fondet. Særlig samordningen av finansieringen av presteboligene under Opplysningsvesenets fond tror jeg på sikt vil være til gunst for Kirken og for presteskapet. Komiteen mener statstilskuddet til Den Norske Sjømannsmisjon må utformes på grunnlag av kriterier eller kostnadsnormer, slik at tilskuddet blir mer forutsigbart enn i dag. Jeg vil drøfte spørsmålet videre med Sjømannsmisjonen. Samtidig går jeg ut fra at komiteen i denne sammenhengen ikke har ment at Sjømannsmisjonen skal ha en tilskuddsordning som automatisk utløser økte bevilgninger fra statens side dersom lønns- og personalkostnadene til Sjømannsmisjonen øker mer enn den vanlige pris- og lønnsveksten. Jeg viser her til at Sjømannsmisjonen selv bestemmer sitt aktivitetsnivå, hvilke lønninger som tilbys de ansatte, og hvilke tillegg de ansatte skal ha.