Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-05-08:
La meg for ordens skyld bare minne finansministeren om at hun i budsjettet for 2006 la frem uendrede skattesatser innenfor toppskattnivået i forhold til den tidligere regjeringen – altså for dem som har mest fra før. Den skjerpelsen som skjedde, var en endring av innslagspunktet for toppskatt, som rammet inntektsgrupper mellom 390 000 og 400 000 kr. Når det gjelder denne debatten, må jeg si at jeg er litt overrasket over en finansminister som på ideologisk grunnlag avviser så mange av de virkemidler man kan bruke innenfor finanspolitikken for å påvirke en noe overopphetet økonomi, og derfor, som en konsekvens av det, overlater så mye av styringen til pengepolitikken. Sagt på en annen måte: Faren for at vi får en særnorsk renteutvikling, er til stede når man innenfor finanspolitikken nekter å bruke virkemidler som skattepolitikk og mer aktiv arbeidsmarkedspolitikk for å øke tilbudet og ikke minst inndragning av kjøpekraft gjennom aktive sparetiltak, gjerne skattestimulerte. Statsråden avviser skattestimulerte spareordninger bl.a. med den begrunnelse at erfaringen viser at det stort sett er flytting fra en konto til en annen. Vi har ingen undersøkelse som viser det. De tiltak vi viser til, er skattestimulerte ordninger som tar sikte på å sikre fremtidig pensjon. Der oppfører folk seg annerledes enn i forhold til andre spareordninger. En av årsakene er bl.a. at dette er binding over lang tid. Så sier statsråden at det å stimulere til pensjonssparing har gal fordelingsvirkning. Det må da være å lukke øynene fullstendig i forhold til virkeligheten. Selvfølgelig er det slik at de som får minst igjen i forhold til egen inntekt når de pensjoneres, har den største stimulansen til å spare ekstra. Det skulle bare mangle. Nå har vi fått et forlik som innebærer en viss gjeninnføring, men basert på Regjeringens tankegang ville Norge ha vært det eneste EØS-landet som ikke hadde slike private skattestimulerte spareordninger innenfor pensjonsområdet. Statsråden sa at hun ikke har holdepunkter for å si at det spares for lite i Norge. Det er en oppsiktsvekkende uttalelse fra en norsk finansminister. Man skal langt tilbake i historien for å finne slikt, jeg er fristet til å si tøv, men skal begrense meg til å si slike faktiske ukorrektheter. Det har vitterlig vært påpekt en rekke ganger at Norge har en særnorsk lav privat sparing. Jeg finner det oppsiktsvekkende at statsråden nå slår fast at hun er veldig fornøyd med det. Jeg tror derimot at det å bruke aktive sparetiltak nå hadde vært fornuftig og sunt for økonomien, både på kort sikt og når det gjelder inndragningseffekt, fordi man har inndragningsmuligheter der hvor folk har råd til å sette noe til side og ikke bruke. Men jeg registrerer at finansministeren fra SV er kjempefornøyd med at folk bygger hytter og kjøper dyre båter i mangemillionersklassen, mens man ikke sparer. Jeg synes det hadde vært mer fornuftig å stimulere en gruppe som har råd til å spare mer til sin fremtidige pensjon. Så bare kort til spørsmålet om skattestimulanser. Det er utallige internasjonale rapporter og vitenskapelig arbeid som klart dokumenterer – uten at man behøver å ta innover seg en amerikansk sosial modell – at skattestimulering virker på arbeidstilbudet, både skattestimulanser for de laveste inntektene og for de høyeste inntektene, på ulik måte, ja, men begge deler er i dag viktig å gjennomføre. Det kan tas ut mer overtid, og vi kan få flere over fra deltid til heltid. Men da er det viktig at skattestimulansene innrettes på en måte som gjør at ikke marginalskatten for lavere inntekter også øker. Det vil jo ikke stimulere en som går i halvdags jobb, til å gå over til heltids jobb hvis man får med seg en høyere progresjon. Den regjeringen jeg tilhørte, Bondevik II-regjeringen, gjennomførte etterkrigstidens mest omfattende stimulans på dette området. Vi økte bunnfradragene mer enn tidligere regjeringer har gjort i løpet av fire år. De beskjedne tiltak denne regjeringen har gjort, virker lite på dette området, i kombinasjon med at det heller ikke er gjennomført effektive tiltak for å stimulere arbeidstilbudet. Det er fremlagt en rekke planer, intensjoner, ja, men det er ikke gjennomført tiltak som øker arbeidstilbudet. Det overlater veldig mye av innstrammingen i økonomien til rentepolitikken, med de negative konsekvenser det kan få.