Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2013-06-06:
Jeg må aller først få lov til å gi uttrykk for at det er bra at regjeringen kommer med disse forslagene, først og fremst fordi det gir barn en større mulighet til å være på den banen hvor viktige avgjørelser for deres liv skal tas. Når vi har diskutert hvem barnet skal bo fast hos, og også det som gjelder samværsrett, har vi altfor lenge – det ser vi også i norske domstoler – hatt en tanke om det ut fra en rettferdighetsbetraktning. Vi har vurdert mors og fars delaktighet i dette og tenkt på mor og far som deltakere i rettferdighetsvurderingen. De forslagene som kommer nå, bidrar etter mitt skjønn til å forsterke det som må være den bærende holdningen i disse sakene, at når man skal tenke rettferdighet her, må det være rettet inn mot barnet og barnets beste – hvordan barnet har det, hvordan barnet vil komme til å få det. I foreldreansvaret ligger det på mange måter ikke bare rettigheter og plikter, men også et ansvar for å søke å unngå at det blir for mye konflikt rundt barna. Det er mitt håp at den prosessen som nå er rundt disse sakene, og de endringene som kommer her, kan bidra til at vi får en prosess som ikke sliter ut barna, men som gjør sitt til at det blir det beste resultatet for barna. Så til de barna som utsettes for vold, overgrep og trusler, og er vitne til vold i nære relasjoner. I så måte blir Stortingets arbeid i denne lovsaken et utrolig viktig grunnlag for domstolene og en rettskilde som domstolene kan bruke. Jeg ønsker å bruke mitt innlegg til å oppfordre domstolene til å bruke denne debatten i sin rettsanvendelse og til å bruke det som komiteen har skrevet i sin innstilling, fordi det er et usedvanlig viktig etterarbeid knyttet til de sakene hvor man skal avgjøre særlig spørsmålet om samvær – og samvær også med tilsyn. Altfor lenge har vi hatt en rettstilstand på dette feltet hvor domstolene mildest talt må sies å ha vært noe tilbakeholdne med å nekte samvær. Det er mitt håp at det etterarbeidet som nå gjøres, og den presisering som kommer i innstillingen, veldig tydelig viser hvilke hensyn som skal tas, og hvilken terskel man skal operere med for å kunne nekte samvær. Altfor lenge har vi, når det gjelder overgrep og vold mot unger, tenkt strafferett, tenkt det strafferettslige sporet. Det skal vi fortsette å gjøre, men jeg syns nok at den jobben som komiteen har gjort – og også regjeringa, i forkant – nå bidrar til at vi i større grad enn tidligere får løftet disse sakene inn i et sivilt spor, for det er der mye av hovedbeslutningene vedrørende barnets velferd faktisk tas. Ikke for å undergrave strafferetten, men vi vet at den i veldig liten grad, ofte, løser noen som helst problemer, verken for dem som eventuelt skulle begå overgrep, eller for dem som utsettes for det. Vi er helt avhengig av at det sivile sporet fungerer. I så måte syns jeg dette er bra. Vi sier veldig tydelig at man senker terskelen for f.eks. å kunne nekte samvær når det foreligger påstander om overgrep eller trusler, og det, etter mitt skjønn, er godt begrunnet at man utsettes for dette. Derfor mener jeg at vi i mye av det som handler om barnets velferd og barnets mulighet til å klare seg i framtida, er helt avhengig av at domstolene er mer varsomme med å innrømme samvær i de tilfellene der man ser at det har vært påstander og situasjoner som kan grunngi at noe er galt med velferden til barnet. Lenge har vi snakket om at det er den som beskyldes for overgrep, som beskyttes av tvilsprinsippet, at er det noen som helst tvil i saken, og vi da vurderer den strafferettslig, kommer det gjerne den som påstås å være overgriper, til gode. Det har vært en situasjon som har smittet noe over på de sivilrettslige sakene. Jeg mener ut fra det arbeidet som regjeringa her har gjort, og den innstillinga som kommer – jeg håper også denne debatten vil vise det – at når det gjelder å vurdere de sivilrettslige konsekvenser av dette, skal all tvil komme barnet til gode.