Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-08:
Jeg vil i mitt innlegg konsentrere meg om rammeområde 16, helsebudsjettet, mens Molvik senere vil omtale rammeområde 15, sosialbudsjettet. Samlede ytelser etter budsjettforliket når det gjelder helsebudsjettet, er altså på 94,5 milliarder kr. Spesialisthelsetjenesten alene utgjør ca. 65 milliarder kr av det beløpet – faktisk mer hvis man ser på refusjonsordninger som er knyttet opp mot folketrygden – altså godt og vel to tredjedeler, nærmere tre fjerdedeler, av de samlede kostnadene. En sammenligning med det vedtatte budsjettet for inneværende år viser en økning på ca. 9 milliarder kr, hvorav ca. halvparten har gått til spesialisthelsetjenesten. Økningen alene utgjør altså nesten halvparten av hele samferdselsbudsjettet, eller tre fjerdedeler av landbruksbudsjettet. Og bare økningen av det helsebudsjettet vi i dag drøfter, er omtrent fire ganger så stort som hele miljøvernbudsjettet til sammen. Det innebærer etter SVs syn at noe av det viktigste man kan gjøre når det gjelder helsebudsjettet, er å ha styring med økonomien, slik at midlene målrettet brukes der det er politisk bestemt at de er tenkt brukt. Hvis ikke vil underskudd som skapes, være til hinder for at de grupper som var ment prioritert, også får den hjelpen de trenger. Det merkelige er jo at dette er et resonnement som ofte ikke når ut til befolkningen, fordi det ofte gjennom oppslag i media kan skapes et inntrykk av at de områdene som faktisk er høyest prioritert, er de som prioriteres lavest. Når det gjelder spesialisthelsetjenesten, har det vært en formidabel økning når det gjelder helseforetakene de senere årene. Men i ly av det ser vi hvordan spesielt psykiatrien, ikke minst rusmiddelfeltet, har blitt skadelidende. Høsten 2003 tok Regjeringen til orde for en reduksjon av den innsatsbaserte finansieringen fra 60 til 40 pst. Det var det all mulig grunn til å gjøre, og Regjeringen fikk da også støtte fra alle partier utenom Fremskrittspartiet for denne endringen. Regjeringen pekte selv på ulemper ved blandingsmodellen, med kombinasjonen av innsatsbasert finansiering og rammefinansiering: Det var for svak kostnadskontroll. Det var fare for uønsket vridning, fordi ikke alle pasienter og lovpålagte aktiviteter er omfattet av den innsatsbaserte ordningen. Det er en komplisert ordning, som krever betydelige administrative ressurser til kontroll, vedlikehold og utvikling, og systemet kan misbrukes. Videre påpekte Regjeringen selv at høy refusjonssats kunne stimulere til overkapasitet på en del områder. Det ble også referert til en undersøkelse som var gjennomført av PricewaterhouseCoopers i 2002, og som ble gjengitt i St.meld. nr. 5 for 2003-2004, Inntektssystem for spesialisthelsetjenesten, der det ble pekt på at følgende forhold kunne forklare styringsvanskene i sykehus: Det var en mangelfull plan- og budsjettprosess. Aktivitet ble planlagt uavhengig av budsjettet. Det var manglende økonomisk analyse av nye behandlingsmetoder, teknologi, flaskehalser mv. Det var mangelfull oversikt over legers tidsbruk. Det var fullmakter som ble delegert uten nødvendig styringssystem og med uklart resultatansvar for avdelingsledelsen. Regjeringen uttalte: «Det er nødvendig å ha økt styringsmessig oppmerksomhet rettet mot at ressursene brukes på de prioriterte områdene. Målet er en balansert og styrt utvikling av behandlingstilbudet i tråd med pasientrettighetsloven og prioriteringsforskriften. En bedre balanse mellom aktivitetsfinansiering og basisbevilgning vil understøtte et slikt mål, og redusere faren for uønskede vridninger i tilbudet til pasientene. Derfor tilrår departementet å øke basisbevilgningen og å redusere ISF- og poliklinikksatsene fra og med 2004 (jf. forslag i St.prp. nr. 1(2003–2004) (2003–2004) Dette fikk man altså bred støtte for i Stortinget, men i det forliket som nå er inngått, reverserer man hele den ordningen som Regjeringen selv har tatt initiativ til. SV tror at det over tid vil kunne ha ganske alvorlige konsekvenser hvis man ikke finner tilnærming i forhold til spesialisthelsetjenesten som reduserer denne utgiftsveksten. Den alvorligste konsekvensen er nettopp for de gruppene som Regjeringen selv for bare ett år siden påpekte kunne bli skadelidende. Det gjelder pasienter med psykiske lidelser og habilitering av funksjonshemmede, og det gjelder undervisning, forskning og forebyggende arbeid. Jeg vil legge til: ikke minst gjelder det også hele rusmiddelfeltet. Men gjennom det budsjettforliket som Regjeringen har inngått med Fremskrittspartiet, aksepterer Regjeringen nettopp denne utviklingen. Etter gjentatte spørsmål til helseministeren har det ikke vært mulig å få ham til å klargjøre hva han tenker seg skal være kostnadsveksten for spesialisthelsetjenesten til neste år, men dermed klargjør jo heller ikke statsråden hvordan man skal få kontroll med den samme utgiftsveksten for å sikre prioritering av de gruppene som i dag er nedprioritert, ikke minst innenfor opptrappingsplanen. Vi har sett en rekke oppslag i media om hvor liten kontroll Regjeringen har når det gjelder psykiatritilbudet til befolkningen. Vi har hatt oppslag i VG som beskriver forholdene ved Ullevål sykehus som svært graverende. Der hvor helseministeren var på besøk, var det nylig pusset opp, mens i de lokalene han gikk forbi, rant kloakken ned gjennom taket, og man hadde pasienter som ble utskrevet i en tilstand der de var psykotiske. I Aftenposten i dag står det: «Pasient fikk permisjon – for farlig for pleierne». I VG den 28. november står det: «Skammens hus», og «Dette er huset helseminister Ansgar Gabrielsen ikke fikk se.» Psykiater Ira Haraldsen beskriver en situasjon der pasientene kan tilbys et skjermbrett på stuen. I Dagsavisen den 29. november står det at barn må vente i månedsvis på psykiatrisk hjelp. Undersøkelser i de ulike helseforetakene viser i dag akkurat den samme ventetiden på 90 dager som Regjeringen skriver at man hadde for tre år siden. Regjeringen beskriver nedgangen i ventetid til 75 dager, men man er nå på det samme nivået som Regjeringen sier at man forlot for tre år siden. Manglene på ressurser til de svakeste er påtakelig. Det gjelder psykiatrien generelt, men det gjelder i aller høyeste grad også rusmiddelfeltet. Vi har sett de uverdige forholdene i Oslo ved tømming av Plata, uten at man har alternativer å tilby, og der man får en blanding av prostitusjonsmiljø og rusmiddelmisbrukermiljø i Skippergaten. Det var disse utfordringene man skulle ha tatt tak i. Det var disse områdene man skulle ha fått frigjort midler til, ved å få kontroll med utgiftsveksten innenfor spesialisthelsetjenesten. I stedet får man et forlik som vil forsterke disse forskjellene, fordi man nettopp ikke har kontroll med den samme utgiftsveksten. Når det gjelder legemiddelfeltet, har det gjennom år vært betydelige økte kostnader, ikke nødvendigvis med målrettet ressursbruk som formål. Vi har sett hvordan sosialkomiteen selv veldig aktivt har gått inn med vurderinger av ulike legemidler. I 2001 tok sosialkomiteen til orde for at rheumamidlene Remicade og Enbrel skulle inn på blåreseptordningen, og Aricept ble vedtatt tatt inn i ordningen. Neste år omtalte man Actos, Avandia og Singulair. Man kunne lese i sosialkomiteens innstilling at «trippelkombinasjonen med steroider, beta 2-agonister og Singulair ikke gir mereffekt», ifølge fagmiljøene. Men sosialkomiteen var av en helt annen mening. Året deretter omtales Cipralex, Citalopram, Nexium, Omeprazol, Carduran, Sinalfa, Actos, Avandia, Plavix og Spiriva, og sosialkomiteen har bastante holdninger til hva slags medikamenter som skal inn på blåreseptordningen. I år slår man til på nytt med Actos og Avandia, som man er glad for er kommet inn under ordningen. Man om-taler også Risperdale Consta i positive vendinger, og nevner Spiriva og Remicade. Dette kunne ha vært sammenliknet med at man i finanskomiteen uttrykte tilfredshet med at Volkswagen Caravelle med sju seter nå hadde fått avgiftslettelser, eller at Suzuki burde få inn en eller annen varevogn på det norske markedet, slik at man ikke fikk den samme begrensede tilgangen på den bilen som man har i Tyskland. Dette er i det hele tatt et uføre man er nødt til å ta tak i. Det er uverdig, og komiteen uttaler seg om forhold den ikke har greie på. Det blir naturligvis ikke bedre av at mye av dette havner i finanskomiteen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Men uansett er vi nødt til å ta et initiativ og få slutt på det. Det er klart at bakom synger legemiddelindustrien. Her er formuleringer som man, hvis man studerer deres dokumenter, kan gjenkjenne, men som i stedet er blitt komiteformuleringer. Vi registrerer i SV at det er forslag fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet der man går imot overføring til blåreseptforskriftens § 10a av preparater som forskrives både til kronisk obstruktiv lungesykdom og til astma. Når det gjelder alle slike betraktninger, har vi bevisst latt være å gå inn på det i komiteen, mye ut fra det jeg nå har anført. Men vi tror det er fornuftig å splitte de to punktene og ikke gå veien om at man skal måtte søke enkeltvis. Det vil skape et byråkrati for den enkelte. Men vi er nødt til å få ryddet opp på legemiddelfeltet på en helt annen måte enn det som har vært tilfellet til nå. Vi ser fram til at man får en full gjennomgang av legemiddelpolitikken. Da er Stortinget nødt til å ta et medansvar for den situasjonen som nå har oppstått, f.eks. når det gjelder Vioxx – et preparat som har betydelige bivirkninger – nettopp fordi Stortinget selv stimulerer til godkjenning av medikamenter som man burde overlatt til fagmiljøene å vurdere.