Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
Først vil jeg ta opp de forslagene som står i innstillingen. Et velfungerende arbeidsmarked eller et godt og bærekraftig samfunn er jo to ulike innfallsvinkler til den store saken vi behandler i dag. For SV er det viktig å understreke at vi ønsker at målsettingen skal være et godt og bærekraftig samfunn. Et marked er bra til å skaffe oss varer og tjenester, men det kan ikke løse store samfunnsmessige oppgaver. Velferdsstaten er ny, den er et helt moderne fenomen. Den rene markedsstyringen og merkantilismen som høyresida flagger så høyt, er faktisk de gammeldagse løsningene som ble forlatt, fordi de ikke gav et godt resultat verken for folk flest eller for næringslivet. Derfor trengs det nytenkning fra høyresida i norsk politikk der en er villig til å ta innover seg det faktum at Norge faktisk er et av de land som går aller best, og som har en meget høy produktivitet, takket være at man har hatt et velfungerende velferdssamfunn, som har satt en stor del av den viktigste ressursen vi har, nemlig arbeidskraften, i stand til å bidra til beste både for seg sjøl og for flertallet. Regjeringen viser med sitt framlegg med all tydelighet at den ønsker f.eks. et mye større strekk i laget når det gjelder lønnsforskjeller, den ønsker mer makt til dem som har stor kapital i ryggen, de velutdannede og de friske, og den ønsker tøffere kår for ufaglærte og mindre mulighet til å stå sammen med andre i samme situasjon og dermed få litt mer maktbalanse. Resultatet av dette vil jo være et langt mer todelt arbeidsmarked, et arbeidsmarked der en har alle muligheter, selvfølgelig, og fantastiske muligheter for dem som har god helse og har høy utdanning, men der det vil bli atskillig tøffere for veldig mange andre. Det mener SV er en feil strategi. Vi mener at samfunnet som helhet vil bli fattigere av det, og at det er mye klokere å satse på en strategi der alle blir løftet med. Kutt i ytelser, flere regler, mindre muligheter til individtilpassing er Regjeringens oppskrift. Folk skal altså jobbe mer for lavere lønn, i mer utrygge ansettelser, til mer ubekvemme tider og med mindre støtte fra fagbevegelsen. Og folk blir altså etter SVs syn verken friske eller får jobb av å få det mer utrygt og bli fattige. Det er riktig at vi lever i en globalisert tid, og at vi blir utsatt for et press på alle disse områdene. Da er jo spørsmålet om vi skal legge oss flate for dette, eller om vi skal slåss for det vi mener er rett, og det vi mener er bra for landet. Hvordan skape og fordele verdier i en global og markedsliberalistisk turboøkonomi, er et stort spørsmål. Finnes det motstrategier, og er det politisk vilje til å bruke dem? Globalisering er ikke noe nytt og slett ikke bare negativt. Det nye er den massive dereguleringen av finansmarkedene og den enorme styrkingen av finanskapitalen på bekostning av industri- og handelskapital og på bekostning av lands muligheter til å ta egne valg. Konsekvensen av dette er sterkt endrede markedsforhold. Vår strategi mot dette må jo være å holde oppe verdiene, at alle er like mye verdt og derfor har like mye rett til å delta både i samfunnslivet og i velferden. Det rent fornuftsmessige i det er at en slik strategi også vil gi oss flest mulig ressurser når vi skal produsere. Vår strategi må være å satse steinhardt på mer utdanning og forskning. Det er et hovedbidrag vi kan gi som ikke rammes av regler om konkurransevridning, men som det kan bli vanskelig å finansiere dersom en tvinges til å redusere skattene ytterligere. Mennesket er langt viktigere enn oljen, og vi vet ikke hvilke arbeidsplasser som skal gi oss levebrød om 20 år. Derfor har SV ment at satsing på barn og unge er viktigst. Skolen skal være så god at ikke et eneste talent går tapt, ikke én lærelyst blir drept, og at en går ut av skolen med tro på seg sjøl og lyst til å lære mer. Elevene skal gå ut av skolen mer likestilt med hensyn til å kunne lykkes i egne liv enn da de kom inn. Slik er det ikke alltid i dag, fordi skolen reproduserer ulikhet, og det er et uakseptabelt tap både for den enkelte og for samfunnet. Forskning og utvikling vil være helt avgjørende for om vi lykkes i framtida. Privat sektor må bidra mer, men det må også staten. I verdensmålestokk vil jo Norge alltid være et lite land, der de fleste bedrifter er små. Derfor må staten påta seg et langt større ansvar for å bidra til forskning enn det den gjør i dag. SV har i flere år vært en sterk forkjemper for å bidra både til forskning og nyskaping. Høyresida drar dessverre i den andre retningen. Det er flere forslag og merknader i innstillingen som det kunne være grunn til å komme tilbake til. Jeg har i et par replikker vært inne på punktet om attføring, og jeg skal si litt mer om det. Et av de virkelig triste forslagene som denne regjeringen har fått inn, er å stramme inn på reglene som hindrer individtilpassing av attføringsløpet. En setter f.eks. denne meningsløse grensen på tre år og et bitte lite trangt nåløye, som vi ut fra praksis nå vet det nesten er umulig å komme igjennom for å få et lengre løp. Vi vet jo at det er tilpassing som virker. Alle undersøkelser viser at dette virker, og hvorfor i all verden stoler ikke denne regjeringen på at Aetat sjøl, som skal godkjenne attføringsløpene, er i stand til å foreta denne individuelle vurderingen, men må lage noen regler slik at det blir vanskelig for dem som har det vanskeligst? Det kan da ikke være noen fornuft i å ha slike regler, i og med at det virker når vi greier å tilpasse utdannings- og kompetanseløpene til det enkelte menneske. SV har også i denne innstillingen vært veldig opptatt av spørsmål som likelønn og arbeidstid. Likelønn er svært viktig. Vi ser fremdeles i Norge at det er stor forskjell på kvinnelønn og mannslønn. Det er det ingen grunn til at det skal være. Det er et tema som vi tror at ikke markedet alene greier å regulere bort. Og det er et rettferdighetsspørsmål. Problemet er at høyresida tydeligvis synes at dette er helt greit. Det synes ikke SV. Det er helt åpenbart at offentlig sektors egne lønns- og arbeidsvilkår vil være veldig avgjørende for om vi skal kunne lykkes med det. Når det gjelder inkluderende arbeidsliv, har SV sammen med andre partier på venstresida tatt til orde for at offentlig sektor må ta et sjølstendig ansvar for å ansette folk som har helseproblemer. Det har ikke Regjeringen villet være med på. Vi må sette en målsetting, for et eller annet sted må jo folk jobbe. Hvis man har 30 pst. arbeidsevne, må det jo være noen som har vilje til å ansette deg. Hvis det offentlige i stat og kommune ikke har det, hvem i all verden er det da som skal gjøre det? Det er helt umulig å forstå. Den eneste beskjeden denne regjeringen har gitt f.eks. til kommunesektoren, er: Finn noen å si opp, effektiviser, rasjonaliser, kutt bort alt daukjøttet. Det betyr jo at det er ingen jobber igjen til dem som har litt å slite med. Det er ingen i kommunesektoren nå som kan ta på seg jobben med å sørge for at noen av dem som står utenfor arbeidslivet, får en plass der igjen. Når det gjelder spørsmålet om 6-timersdag, har jeg bare lyst til å henvise til at Toyotas gigantverksted i Göteborg har forsøkt dette med 6-timersdag. De fikk sykefraværet ned med 10 pst., produktiviteten økte med 40 pst., og fortjenesten økte med 23 pst. Jeg har ringt og sjekket det, for jeg stoler ikke alltid på det som står i VG. De kunne bekrefte at slik var det. I Sverige valfarter nå f.eks. sykehusforetakene til denne fabrikken for å se på dette, for det kan da ikke være noe som man kan avvise slik uten videre, når man ser at presset på arbeidstakerne gjør at folk blir syke og uføretrygdede av det. Jeg må si at jeg er veldig forundret over at det ikke er større interesse for å gjennomføre noen slike forsøk, som kunne ha gjort at alle tjente mer, at folk var mindre syke og kanskje kunne stå til pensjonsalderen. Det er veldig vanskelig å forstå at det skal være så dramatisk farlig, når resultatene taler sitt tydelige språk.