Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-27:
Det ble på slutten av en lang dag en viktig og alvorlig sak. Helsetilsynet melder, som annonsert i interpellasjonen, at minst ni barn dør hvert år som følge av omsorgssvikt og mishandling. Tilsynet sier videre at dette bare er toppen av isfjellet. Jeg er bekymret for at helsetjenestene ikke tar sitt ansvar for de minste alvorlig nok. I tilsynets rapport får vi høre om en sak der en fem år gammel gutt dør som følge av mishandling. Mange instanser så hva som skjedde. Ingen evnet å gripe inn. Et annet tilfelle det fortelles om, er en overgriper som forteller om sine handlinger overfor et barn. Verken behandler eller ledelse tar ansvaret for å melde fra. Mannen melder seg selv til slutt, etter samtaler med psykolog. Disse historiene er svært alvorlige, og det er fullkomment uakseptabelt at vi ikke evner å fange opp slike tilfeller. Om ikke helsetjenestene selv tar tilstrekkelig fatt i problemene, må de veiledes og instrueres. Jeg tror at verdien av et samfunn måles etter hvordan vi klarer å ta vare på dem som har det aller vanskeligst. Meldeplikten som ligger i helsepersonelloven, er vårt – altså samfunnets – svar på hvordan vi skal sikre at barn blir sett. Det å være pålagt å gi beskjed når man registrerer at noe er galt, er et stort ansvar. Det er til å forstå at helsepersonell synes det er vanskelig å melde fra. Kanskje er man redd for å mistenkeliggjøre foreldre uten grunn. Mange av oss har kanskje selv sett barn i en situasjon der vi lurer på om alt er som det skal være. Og så ligger det alltid et rom for skjønn der. Vår melding til helsepersonell må være: Meld heller fra én gang for mye – barnevernet er der for å hjelpe barn. Mange vil kanskje spørre om hvordan man skal håndtere bekymring og mistanke. Det må være den enkeltes ansvar å melde direkte til barnevernet. Når det gjelder barnas sikkerhet, snakker vi ikke lenger om å ta opp problemet tjenestevei. Overordnede har ingen rett til å vurdere mistanken om omsorgssvikt eller mishandling. Det er bare den som behandler barnet, som har mulighet til å gjøre det. Ledere må gi sine ansatte trygghet og støtte i disse spørsmålene. Det er ikke deres oppgave å kontrollere den enkeltes bekymring. Barnevernet er vårt felles apparat for å ta vare på de mest forsvarsløse blant oss, men vi vet at systemet ikke virker dersom ikke voksne tør å si fra. Det er bedre å sende en bekymringsmelding for mye enn at et barn blir utsatt for lidelser vi kunne ha forhindret. Det er spesielt viktig at offentlig personell tar dette på det dypeste alvor. Vi har gang på gang sett stygge saker – misbruk, omsorgssvikt og til og med dødsfall. I mange av disse sakene kommer det fram at helsepersonell og andre offentlig ansatte har forsømt sin lovpålagte plikt til å varsle. Barneministeren har varslet at barnevernet er hans viktigste sak, og Regjeringen prioriterer barnevernet. Vi lever i et åpent samfunn. Barnevernet har ingen mulighet til å – og skal heller ikke – overvåke alt vi foretar oss. Derfor har fellesskapet en rolle overfor utsatte barn. Vi vet at ca. 90 pst. av bekymringsmeldingene barnevernet mottar, er fra andre enn barnevernet selv. For at barn skal få rett til hjelp, og til rett tid, må alle meldingene til barnevernet komme på et tidligst mulig tidspunkt. Da virker hjelpen best. Det gir oss ansvar for å si fra. Helsemyndighetene må gjøre grep for å gi helsepersonell trygghet for at det er greit å melde. Barnevernet må ha god dialog med helsepersonell, og det må skapes trygge rammer for å melde. For å få det til må helsepersonell være trygge på barnevernet. Dersom systemet likevel svikter, mener jeg at vi må se på hvordan det skal håndteres. Det kan ikke være sånn at folk som setter barns liv på spill ved å la være å handle, ikke opplever noen form for reaksjon. Helsetilsynet anbefaler at den lave graden av meldinger defineres som et risikoområde. Jeg ber helseministeren sette dette spørsmålet høyt på dagsordenen framover, og viser til det spørsmålet jeg har tatt opp.