Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2013-06-03:
På fjorårets helsekonferanse delte Per Fugelli ut et hipp hurra til det norske helsevesenet. Rettferdigheten som preger det norske helsevesenet, er et smykke vi må passe på, sa han. Han advarte samtidig mot den uro mange pasienter føler, og fortalte at han har vært i kontakt med 37 leger gjennom behandlingsforløpet – en «stim av engangsleger», for å bruke Fugellis eget uttrykk. Mange kreftpasienter går gjennom langvarig behandling og møter ulike deler av helsetjenestene og mange behandlere. Frykten for at noe kan gå galt, at en beskjed ikke blir videreformidlet, at man ikke møter rette vedkommende, eller at man ikke blir sett, hørt eller forstått kan være en stor belastning som kommer på toppen av alvorlig sykdom. Interpellanten tar opp et viktig tema. Uansett hvor god faglig behandling som tilbys, går det på tilliten løs når pasienter som trenger en pasientkoordinator, ikke får det. Kreft er alvorlig og rammer 28 000 nordmenn hvert år. For 20 år siden levde halvparten av kreftpasientene fem år etter at de fikk diagnosen. I dag er tallet to av tre. Norsk helsevesen oppnår noen av verdens beste resultater for flere kreftformer, men mange opplever usikkerhet og venter for lenge på utredning og behandling. Å identifisere flaskehalser, organisere seg effektivt og iverksette tiltak for bedre informasjon og koordinert pasientforløp er sentrale oppgaver for sykehusene og en del av oppdragsdokumentene for 2012 og 2013. Både spesialisthelsetjenestene og kommunene har i dag en lovpålagt plikt til å oppnevne koordinatorer for pasienter med behov for komplekse, langvarige og koordinerte tjenester. I den grad det skulle være noen som helst tvil om hva Arbeiderpartiet mener om dette, la meg være helt tydelig: Pasientkoordinatorer er viktige. Den lovpålagte plikten skal selvsagt oppfylles. Men interpellantens parti ønsker å innføre pasientkoordinator som en individuell rettighet. Stadig flere velferdsløsninger har blitt en lovfestet rett for den enkelte og en plikt for samfunnet. Er dette bare bra? På den ene siden er rettigheter den enkeltes garanti for gode tjenester. På den andre siden kan stadig økt rettighetsfesting føre til at det kun er de med mest ressurser som vinner fram med sine ønsker og behov. Mange snakker om amerikanisering av samfunnet, eller «jussifisering» av politikken, der domstolene til slutt bestemmer hva som er riktig og galt. Jeg har lyst til å sitere tidligere sosialminister for Høyre, Leif Arne Heløe, som har skrevet om dette i Tidsskrift for Den norske legeforening: «Valgfrihet og pasientrettigheter er viktige idealer i dagens samfunn. I helsevesenet får legene og andre helseprofesjoner mindre å si, mens pasientene, juristene og administratorene får mer. Fordelingen av helsetjenester blir ikke mer rettferdig og folkehelsen ikke bedre av den grunn.» Lovfestede rettigheter er sentrale styringsmidler, fordi de binder staten, kommunene og andre aktører, men det finnes også argumenter som trekker i motsatt retning: Et rettighetsregulert system kan bli rigid og dermed ineffektivt, det politiske handlingsrommet blir svekket, rettighetsforvaltning kan skape nye behov for administrasjon og byråkrati, og rettigheter kan bli et redskap for de mest ressurssterke. Den forrige maktutredningen drøftet rettsliggjøring. Den pekte på at det representerer en maktoverføring til domstolene, og advarte mot utvisking av skillet mellom lovgivning og lovfortolkning. Arbeiderpartiet mener det er helt nødvendig med pasientkoordinatorer. Vi er glade for loven som pålegger sykehusene og kommunene å sikre at slike koordinatorer er på plass, og bekymret for at de ikke er det. Helseministeren har nettopp redegjort for hva som må gjøres nå for å presisere og utvikle ordningen, og det er gode grep. Å rettighetsfeste er noe annet. Jeg må si jeg er litt overrasket over interpellantens skepsis til at andre enn leger kan ivareta koordinatorrollen. For Arbeiderpartiet er det helt åpenbart at en koordinator må på plass, men det er like åpenbart at jobben kan gjøres godt av en som ikke er lege. Helsetjenesten må være flink og effektiv, men også snill, sa Per Fugelli på Helsekonferansen i fjor. Det er godt sagt. Et system der vi alle er kunder, og der de sterkeste krever sin rett gjennom domstolene, gir ikke bedre helse og større trygghet.