Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2006-05-22:
Jeg registrerer at representanten Anniken Huitfeldt egentlig ikke har lyst til å snakke om det som er temaet for dagens debatt, nemlig den midlertidige friskoleloven, men det har jeg. 13. desember i fjor fikk jeg en telefon fra NRK kl. 06.30. Reporteren i den andre enden kunne fortelle at statsråd Djupedal nå hadde satt en stopper for at ca. 40 godkjente friskoler kunne starte opp, og at ingen av søknadene som lå hos Utdanningsdirektoratet, ville bli behandlet. Flertallsregjeringa sa før valget at den skulle være ydmyk og lyttende. Det den gjør overfor friskolene, minner om flertallstyranni. Øystein Djupedal har fått svært mye kritikk for denne manøveren, men kunne godt ha fått flere kritiske spørsmål. Jeg utfordrer statsråd Djupedal til å begrunne sin politikk med mer enn fordommer og slagord. Understrekningen av at den offentlige skolen er og blir viktigst i det norske utdanningssystemet, er ikke ny. Den har vært en fast bestanddel i friskoledebatten gjennom alle år. Hvorfor kommer da påstandene om at alle andre vil demontere den offentlige skolen, igjen og igjen? Kan det være fordi friskolemotstanderne har latt seg overbevise av sine egne argumenter og faktisk tror at friskoler representerer en alvorlig trussel mot den offentlige skolen? Kanskje de tror på argumentene som Anniken Huitfeldt framførte, om at etablering av skoleplasser skjer på fellesskapets regning? Én elev kan bare gå ett sted av gangen og tar dermed ikke penger fra den offentlige skolen. Dette kan i så fall forklare hvorfor kunnskapsministeren og Regjeringa har gått til et så dramatisk skritt som å sette til side friskolegodkjenninger som er vedtatt i samsvar med gjeldende lov. Så langt i sin periode som statsråd har kunnskapsministeren brukt langt mer tid på å få stoppet 40 godkjente friskoler enn på å øke kvaliteten i den offentlige skolen. Det er en utbredt misforståelse at alle elever i Norge går på én stor skole. Fellesskapet består tvert imot av mange små fellesskap, både private og offentlige. Alle er en del av det store fellesskapet, sjøl om de velger eller er annerledes enn oss sjøl. Noen ønsker et mer mangfoldig samfunn og fellesskap enn kommunen og politikerne kan by dem. Det bør være et tankekors for regjeringspartiene at Norge er et land med svært få friskoler, men likevel med svært store forskjeller mellom elevene. Den offentlige skolen blir ikke bedre av at man sier nei til friskoler. Hvis det er slik at søkningen til friskoler på videregående nivå skyldes at foreldre og elever ikke har tillit til kvaliteten i den offentlige skolen, blir det å si nei til opprettelse av private skoler og friskoler omtrent som å knuse termometeret når pasienten har feber. Pasienten er fortsatt sjuk, og det eneste man har oppnådd, er å ødelegge instrumentene som kunne måle symptomene. Jeg syns det er særlig ett trekk som har vært tydelig i debatten: Regjeringspartiene er de som viser den største mistilliten til den offentlige skolen. De ser ut til å tro at så fort foreldre og elever får muligheten til å velge seg bort fra den offentlige skolen, gjør de det, og de gjør det i hopetall. Poenget er ikke om det går ti eller tusen elever i friskoler. Poenget er at det skal finnes alternativer for de elevene og foreldrene som ønsker å velge annerledes. Poenget er at åpenhet og erfaringsutveksling mellom offentlige skoler og friskoler fører til at utdanningskvaliteten blir bedre for alle elevene. Men kunnskapsministeren har ikke bare stoppet 40 godkjente skoler. Han har også gjennom påbud til Utdanningsdirektoratet stoppet enhver behandling av søknader om å etablere friskoler. Jeg vet at statsråden ikke liker å høre det, men realiteten er at han har satt gjeldende norsk lov ut av kraft uten å ta seg bryet med å vente på Stortingets behandling av saken. Ingen bestrider flertallets rett til å få vedtatt de lover de måtte ønske. Men det burde være et demokratisk minstemål at man følger de oppsatte spillereglene. Det er ingen uenighet om at Norge er forpliktet av internasjonale avtaler til å godta at foreldrene kan velge andre skoletilbud for sine barn enn de offentlige skolene. Departementet tolker ordlyden i konvensjonen slik at den ikke forplikter staten til å bidra økonomisk til driften av friskoler. Men her er vi ved et vesentlig poeng. Regjeringa og regjeringspartiene velger å legge seg på en fortolkning som rett nok kan være i pakt med konvensjonens ordlyd, men ikke dens ånd. Skal man følge de rød-grønnes innskrenkende tolkning, blir jo retten til å velge alternativ utdanning for sine barn en rett for de velstående i samfunnet, mens foreldreretten bare blir en tom formalitet for alle andre foreldre. Det har alltid vært slik at de i samfunnet med velfylte lommebøker har kunnet velge på alle områder. Så lenge vi f.eks. ikke har fritt skolevalg mellom offentlige skoler i kommuner og fylker, har alltid foreldre med god råd hatt muligheten til å flytte med barna til den skolekretsen der de ønsker at de skal gå. Alle andre foreldre må finne seg i å sende barna til en nærskole, sjøl om de av ulike årsaker gjerne skulle valgt en annen skole. Og en slik holdning til muligheten til å velge annerledes gjør seg i høyeste grad også gjeldende i friskolesaken. Foreldre med god økonomi kan sende barna til en ren privatskole som ikke mottar et øre i statsstøtte, og som tar 100 pst. foreldrebetaling. Men siden dette er en valgfrihet for de få, framla vi en lov der alle friskoler, også de uten religiøse og pedagogiske alternativer, kunne få godkjenning og 85 pst. statsstøtte hvis strenge kvalitetskrav ble oppfylt. Muligheten til å velge skulle være lik for alle. Denne muligheten stopper nå Regjeringa effektivt, og valgfriheten blir fortsatt forbeholdt foreldre med god økonomi eller med religiøse eller pedagogiske innsigelser mot den offentlige skolen. Dette er sosialistenes definisjon av valgfrihet: frihet for de rike. De rød-grønne strekker seg så langt at de kan godta at foreldre kan få velge tilbud som de rød-grønne liker. Akkurat nå for tida liker og godtar de religiøse og pedagogiske alternativer. Vi andre i salen ønsker å fylle våre internasjonale forpliktelser med innhold, dvs. at vi gjør valgfriheten reell for alle foreldre, uansett hvilken begrunnelse de har for sitt valg. Den eneste betingelsen for å bli godkjent med rett til statsstøtte bør være som den er i dagens lov, at skolen tilfredsstiller strenge krav til kvaliteten i undervisningen. Kunnskapsministeren og regjeringspartiene forsvarer både inngrepet med tilbakevirkende kraft overfor de 40 skolene og beskjeden om å stoppe all behandling av friskolesøknader, med henvisning til at dette inngrepet er i samsvar med det de tre regjeringspartiene gav uttrykk for under valgkampen. Det er i beste fall en sannhet med store modifikasjoner, siden det ikke var noe menneske gitt å gjette at man ville sette en gjeldende lov til side og uten videre trekke tilbake allerede gitte godkjenninger. Men i den grad det kom signaler utover at de tre partiene ville gjøre noe for å innskrenke den nye friskoleloven, var det at de tre partiene stilte seg positivt til skoler som var livssynsmessige eller pedagogiske alternativer til den offentlige skolen. Det er ikke rart at representantene for disse skolene ble en smule overrasket av Regjeringas fryspolitikk da de oppdaget at også de ble rammet, og at alle anstrengelser og all planlegging var forgjeves. Frysvedtaket rammer bl.a. disse allerede godkjente skolene: Spin Off danseinstitutt, Kvam Kristne Skule, Nyskolen i Bergen, steinerskoler og Urtehagen skole. Ingen av disse skolene kunne med noen grad av rimelighet forventes å ha skjønt eller visst at deres godkjenninger skulle bli trukket tilbake. For første gang er altså en steinerskole nektet oppstart, til tross for at den har godkjenning, og til tross for utallige forsikringer om det motsatte fra Jens Stoltenberg. At denne politikken får store konsekvenser for mange skoler, har Regjeringa åpenbart ikke tenkt på i det hele tatt. Det viser den lange rekken av problemer og spørsmål som er tatt opp under behandlingen av denne saken. Svarene fra statsråden er ikke egnet til å overbevise. Det eneste vi er blitt overbevist om, er at Regjeringa er fast bestemt på å opptre så doktrinært som overhodet mulig. Her skal det ikke godtas avvik fra fryslinja, annet enn den begrensede muligheten til å etablere grendeskoler – som altså er for å sukre pillen en smule for Senterpartiet. Jeg er veldig glad for at vi på overtid fikk til en løsning for skoler for misjonærbarn i Kenya og i Etiopia, men det er fortsatt nok av problemer å ta av. La meg rent stikkordsmessig bare få nevne: § 6A-skoler, kunstskoler og internasjonale skoler. Like etter at dette frysvedtaket kom fra Regjeringa, snakket statsministeren i sin nyttårstale om «den norske drømmen». For noen var det å starte en friskole. Nå er 40 slike drømmer lagt i grus, og flere skal det bli. Drømmene var ulovlige. Det er nemlig Regjeringa som skal bestemme hvilke drømmer som skal få bli virkelighet. Regjeringa burde i stedet slippe alle gode krefter til. Sammen bør vi motarbeide et skolesystem som fører til og sementerer store sosiale forskjeller mellom elever. De største forskjellene finnes, Øystein Djupedal, i den offentlige skolen, bl.a. fordi den ikke er mangfoldig nok. Derfor bør Øystein Djupedal heretter konsentrere sin innsats om de 96–98 pst. av elevene som går i den offentlige skolen, framfor å bekjempe et lite antall entusiaster og elever som ønsker eller trenger en alternativ skole. La dem heller bidra til å skape det gode samfunn, og la dem bidra til å få realisere den norske drømmen!