Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-11-23:
Det er tiden for budsjettbehandling i Stortinget. Hundrevis av organisasjoner og interessenter tråkker ned dørene i nasjonalforsamlingen for å tilkjempe seg en større del av fellesskapets midler. Barnevernsungene taler ikke sin egen sak. Det er deres pårørende som ikke har klart å gi den omsorgen de trenger. De har heller ikke sterke organisasjoner og samfunnsinteresser i ryggen. Det bør utfordre nasjonalforsamlingen. Hva er det som styrer våre prioriteringer? Er det lettere å løfte dem som roper høyest? Jeg tillater meg å stille det spørsmålet. Er det derfor vi er så godt som i mål med nasjonal opptrapping for full barnehagedekning? Er det derfor vi har et mål om full sykehjemsdekning i 2015? Er det derfor vi verken har et mål om eller noen frist for full barnevernsdekning? Hvorfor er det slik at Norge i 2010 er det landet hvor alle unger får en barnehageplass, men hvor ikke alle har et hjem? Tvert imot øker køen for å få fosterhjem – en økning på over 50 pst. bare det siste året. Derfor har Kristelig Folkeparti fremmet forslag om en handlingsplan for full fosterhjemsdekning innen 2013. Regjeringen skal ha ros for å ha løftet det kommunale barnevernet i årets budsjett. 240 millioner øremerkede kroner er et vesentlig skritt i riktig retning, selv om det ikke blir store beløpet per kommune, for de aller fleste kommunene trenger økte midler. Det er også en betydelig utfordring, som statsråden pekte på, at antall bekymringsmeldinger øker, at antall unger som trenger hjelp, øker. Innsatsen må derfor ikke bare trappes opp, men den må trappes opp raskere enn veksten i antall unger som trenger hjelp, for at ressursene per barn skal økes. Det leder meg til et av mine hovedpoeng, og som også var en av to store mangler i statsrådens redegjørelse: En satsing på barnevernet må aldri bli et skippertak for reparasjon. Når nattoget til Bergen sporer av, eller hvis natttoget til Bergen sporer av, bør jeg vel kanskje si, vil vel regjeringen neppe bare lempe toget på plass igjen og gi klarsignal til at morgentoget kan kjøre i vei. Nei, de ville ha bedt Jernbaneverket se over og reparere skinnegangen først og fjerne årsaken slik at skaden ikke skjer igjen og igjen. Kristelig Folkeparti mener at et godt barnevern må begynne med et bevisst verdivalg om å bygge et samfunn som det er godt å være unge i. Det som er bra for ungene, er bra for samfunnet. Det handler om på bred front å bygge stein på stein av vilkår for trygg oppvekst. Det bør være å styrke lokalsamfunn, frivillighet og nærmiljø. Det vil være å styrke familiene og foreldreveiledningen, helsestasjoner, foreldre–hjem-samarbeidet i skolen, familievernet, som Senterpartiet nylig har pekt på, som spiller en avgjørende rolle for mange som sliter, og som burde hatt ressurser til mer forebyggende og utadrettet virksomhet. Det handler om å styrke samlivskurs i stedet for å kutte i samlivskurs. Det handler om å utfordre elevene i skolene, unge menn til å ta ansvar for egne unger, som Utdanningsdirektoratet bevisst har utelatt i sitt veiledningshefte for lærerne. Det handler om å styrke verdier som ansvar og forpliktelse og det å bry seg, som Kirkens Bymisjon i førjulskampanjen «over-z». Og ikke minst: Det vil være å styrke forebyggingen av rusmisbruk og styrke rusomsorgen. En helhetlig politikk for trygg oppvekst må imidlertid følges av et overordnet grep for å gi barnevernet nødvendig kapasitet, sånn at «barn og unge som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling, får nødvendig hjelp og omsorg til rett tid», som barnevernsloven slår fast. Vi trenger å bygge et helhetlig barnevern med nok kapasitet i alle ledd, der alle gode krefter, offentlige og private, brukes. Ideelle aktører har en egenverdi fordi de startet med å bry seg om ungene i lokalsamfunnene lenge før kommunene og staten satte i gang sine tiltak. Det er barnevernsungenes tur. Det er barnevernsungenes tur til et nasjonalt løft og en nasjonal opptrappingsplan, bredt politisk forankret, langsiktig og med klare tidsfrister som forplikter til handling. For den andre vesentlige mangelen i statsrådens redegjørelse er nettopp mangelen på en plan for et nasjonalt løft. Barneministeren vant en viktig kamp for øremerkede midler i høstens budsjett, men regjeringen har ikke tatt noen beslutning om en opptrappingsplan som gjør at vi vet at det kommer et løft i 2012, i 2013 eller i 2014, til vi er i mål med full dekning for barnevernet. Opptrappingsplanen burde ha kommet til våren. Da kunne Stortinget ha debattert organisasjonsstrukturen i 2013. Barnevernsungene har ikke tid til å vente.