Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-05-31:
Inge Lønnings innlegg lærte meg at når man skal gi noen eksempler fra historien, kan man ikke være for kortfattet. Jeg sa i mitt innlegg at Arbeiderpartiets erfaring utover på 1990-tallet ble den at det politiske spillet gikk mer ut på å sørge for at Regjeringens forslag ikke ble vedtatt, enn å få til saker. Så har Lønning rett i at bakgrunnen for den uttalelsen selvsagt var en overraskende lang og stabil regjeringstid med Arbeiderpartiet i mindretall under Gro Harlem Brundtlands regjeringer. Jeg tror man må langt tilbake for å finne – hvis man overhodet finner – en periode hvor det er gjennomført flere og mer omfattende reformer på mange områder, så det har Lønning rett i. Jeg nevnte også Bondevik I-regjeringen, som vel ikke var et eksempel på en regjering som fikk igjennom så veldig mye av det den foreslo, men som altså utøvde fleksibilitet for å overleve. Jeg er enig med Inge Lønning i at det hadde vært en fordel å få på plass oppløsningsrett. Men vi er altså uenige om rammene rundt det. Jeg deler alle argumentene for å innføre oppløsningsrett, og så er vi uenige om et nyvalg skal være for en ny fireårsperiode eller ikke. Men jeg har problemer med å forstå denne kraftige motstanden mot investitur. Lars Sponheim, og for så vidt også Lønning, brukte debatten til en liten diskusjon om handlekraften til den nåværende regjeringen, som da er den første flertallsregjeringen på en stund. Investitur er, som Per-Kristian Foss sa, ikke et vern mot populister. Den er heller ikke et vern mot regjeringer som ikke har handlekraft. Det kan godt hende vi får regjeringer som ikke vil ha så mye forandring, det er ikke det som er poenget. Poenget er å få en ny ramme for forholdet mellom regjering og storting. Som Per-Kristian Foss sa i sitt innlegg, og som jeg er enig i, er det ingen tvil om at en lang periode med mindretallsregjeringer har forskjøvet maktforholdet i en retning som kan gi uheldige utslag i forhold til å få til en stabil politisk styring over tid. Lønning spurte: Hvor langt kan man regulere eller regelstyre et politisk forløp? Nei, det er ikke langt. Men vi har laget noen institusjonelle rammer rundt det politiske forløp. Noe er nedfelt som parlamentarisk sedvane som respekteres, noe er altså skrevet inn i Grunnloven, noe ligger i Stortingets forretningsorden. Det er med på å bidra til å, skal vi si, disiplinere, sette grenser for noen utslag som vil være uheldige for styringen av landet. Poenget med forslaget er ikke, som Lars Sponheim synes å frykte, noe ønske om å utradere sentrum i norsk politikk. Men Lars Sponheim ser vel også forskjellen på det som het sentrumsregjeringen, som bestod av tre sentrumspartier og som kunne gjøre opp budsjettet litt til høyre og litt til venstre, og Samarbeidsregjeringen, som hadde tyngdepunktet lenger mot høyre, som gjorde forsøk på å gjøre opp budsjettet først med Fremskrittspartiet, så med Arbeiderpartiet og ikke utelukket å gjøre det med SV. Jeg tror vi må være enige om at om vi nå hadde fått tre statsbudsjetter som hadde vært gjort opp det ene året med Fremskrittspartiet, det andre med Arbeiderpartiet og det tredje med SV, ville ikke de budsjettene vært uttrykk for en stabil økonomisk kurs. Det er dette som det er poenget å unngå. Det er vanskelig å forstå at det skal være bedre å risikere å gjøre opp disse tingene fra sak til sak med ulike partier og få en veksling på den politiske kursen, enn å gjøre det når man skal danne en regjering og skape et regjeringsgrunnlag som er avklart, og som man skal føre Regjeringens politikk på i perioden, slik man har gjort i denne perioden, og som man ville kunne gjort i forrige periode, hvis man da hadde hatt investitur og fått et mer formelt grunnlag å arbeide på med Fremskrittspartiet. Ola T. Lånke mente at forslaget ikke var prinsipielt begrunnet. Det mener jeg at det er. Det ligger på å styrke arbeids- og ansvarsdelingen mellom regjering og storting. Så bruker SVs Inge Ryan, på samme måte som både Lånke og Sponheim, det sitatet jeg også brukte: «All makt i denne sal». Men det er ikke myntet på at denne sal skal gjøre alle vedtak. Det er myntet på at all makt med hensyn til hvilken regjering som skal styre, skal ligge i denne sal – og det gjør det. Når det gjelder den beskrivelsen av de lukkede roms prosesser i regjeringen i motsetning til de åpne prosessene i Stortinget, må jeg spørre: Hvor er de åpne prosessene i Stortinget? Komiteene, som er Stortingets redskap for å skape flertall og forme innstillinger, er lukket. Og så vidt jeg vet, er det ingen av gruppene som har begynt å praktisere åpne gruppemøter ennå. Man baserer seg her på en litt annerledes beskrivelse enn det som er virkeligheten. Inge Ryan ønsker mer makt til parlamentet. Det er ikke et parlament i verden som har så mye makt som Det norske storting. Men Inge Ryan ønsker seg enda mer. La meg bare si at Inge Ryan har to års erfaring fra en flertallsregjering og ingen erfaring fra en mindretallsregjering. Da kunne det hende han så litt annerledes på det. La meg bare kort gi følgende kommentar: Jeg er enig med Per-Kristian Foss i at det er mulig å innføre oppløsningsrett, slik Høyre har foreslått, uten investitur. Det er det mange land som har, og det er fullt mulig. Men Arbeiderpartiets syn er altså at de to tingene henger sammen, ikke fordi de må henge sammen, men vi mener at det er en riktig sammenheng. Derimot er jeg helt uenig med Ola T. Lånke som argumenterer med at det er mulig å innføre investitur uten å ha oppløsningsmulighet. Så tolker han det litt humoristisk og viser til pavevalget. Forskjellen er at pavekirken skal styres på det samme grunnlag enten man velger person A eller person B. Men landet Norge skal ikke styres på det samme grunnlag om man velger Jens Stoltenberg eller Carl I. Hagen til statsminister. Det er en vesentlig forskjell på et pavevalg og et statsministervalg. Carl I. Hagen var litt bekymret. Han ville ha litt veksling mellom flertallsregjeringer og mindretallsregjeringer, for han var så bekymret for at en flertallsregjering kan gjøre Stortinget til et ekspedisjonskontor. Det er i så fall en litt svekket tillit til halvparten av Stortingets representanter. Jeg kan jo tillate meg å røpe så pass fra det indre liv. Jeg har vært i dette huset fra 1983, først som rådgiver, og når jeg ser tilbake og sammenlikner med det jeg opplever i dag av innflytelse fra det parlamentariske flertallsgrunnlaget til Regjeringen, er involveringen og innflytelsen før Regjeringen legger fram sine saker, betydelig større i dag enn på 1980-tallet. Jeg tror de som har vært i Stortinget lenger enn det, kan bekrefte det i forhold til sine regjeringer. Å være bekymret for at man får en gjeng stortingsrepresentanter som lar seg redusere til et ekspedisjonskontor, selv om de er representanter for partier som utgjør en flertallsregjering, er en bekymring som er ganske unødvendig. La meg helt til slutt bare fylle ut litt den interessante beskrivelsen av krisen i 1986 som vi opplevde i replikkvekslingen mellom Carl I. Hagen og Per-Kristian Foss. Arbeiderpartiet stemte altså ikke mot noe de var for. Arbeiderpartiet stemte mot en fordelingsprofil den gangen, og det var ikke mulig å få daværende regjering til å endre fordelingsprofilen. Arbeiderpartiet hadde den gangen stemt for økt bensinavgift om Willoch-regjeringen hadde vært villig til å foreslå også noen andre tiltak som kunne skape mer jevnhet i fordelingsprofilen. Det er den hele historien.