Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Bruk av burka, niqab og andre heldekkende plagg utfordrer oss på flere måter. For det første berører bruk av heldekkende plagg muligheten for kommunikasjon og samspill mellom mennesker. For det andre reiser en slik bekledning spørsmål om sentrale verdier som frihet, likestilling og likeverd. I likhet med komiteen er jeg uenig i det menneskesynet og kvinnesynet som bruk av burka og niqab gir uttrykk for. Folkelig sagt: Jeg oppfatter det som en uting. Utfordringene og uenigheten ligger i spørsmålet om hvordan vi best kan sikre kvinners frihet og rettigheter, og hvilke virkemidler som vil være mest effektive og hensiktsmessige for å unngå at kvinner tvinges til å bruke denne typen heldekkende plagg. Jeg tror ikke at forbud og straff er den rette veien å gå. Dette skaper ofte mer spenning og konfrontasjon, og løser ikke det underliggende problemet. I mitt brev til komiteen 21. april har jeg redegjort for at et generelt forbud mot bruk av heldekkende plagg i det offentlige rom lett vil kunne komme i strid med menneskerettighetsbestemmelsene, men også med religionsfriheten slik den er beskyttet i vår egen konstitusjon. Det foreligger jo ingen klar rettspraksis fra Den europeiske menneskerettsdomstol eller andre internasjonale domstoler eller organer som slår fast at et slikt forbud vil være i strid med religionsfriheten. Men som det er pekt på tidligere i debatten, har man både i Danmark, i Justisministeriet, og også i Frankrike kommet til samme konklusjon som Justisdepartementet her i Norge. Etter at jeg sendte mitt brev til justiskomiteen, har det belgiske underhuset vedtatt et generelt forbud mot plagg som dekker ansiktet, og i Frankrike er et tilsvarende forbud nylig behandlet av regjeringen og ventes vedtatt av parlamentet over sommeren. Jeg ser ikke at dette gir grunnlag for et annet syn på forholdet til EMK enn det jeg har gitt uttrykk for. I Belgia er det meg bekjent ikke foretatt noen omfattende utredning av forholdet til konvensjonen, og i Frankrike avga regjeringens rådgivende ekspertorgan i juridiske spørsmål i mars en uttalelse, der det la til grunn at et generelt forbud trolig ville være i strid med religionsfriheten etter EMK artikkel 9. Mest sannsynlig vil det ta tid før vi får en avklarende dom fra Den europeiske menneskerettighetsdomstol. I mellomtiden mener jeg at vi må legge til grunn at et forbud lett vil kunne komme i strid med våre forpliktelser. Som framhevet av komiteens flertall har vi allerede en rekke virkemidler for å kontrollere personers identitet der det er behov for det. Som et svar til representanten Amundsen, mener jeg det er nettopp det flertallet – ved et utmerket innlegg av saksordføreren, også representanten Bøhler – peker på. Man dekker seg jo ikke bak EMK, man går inn i en reell diskusjon: Hva er det som faktisk nytter? Der vil jeg bare understreke det som representanten Bøhler også peker på i forhold til den utfordringen vi har når det gjelder spørsmålet om integrering. Når det gjelder de tilfellene der kvinner direkte tvinges til å bruke heldekkende plagg, må dette selvsagt tas alvorlig. Tvang er jo allerede straffbart, og det er mer hensiktsmessig å rette tiltakene mot den som utøver tvangen, enn å forby bruken. Det siste vil først og fremst ramme kvinnen, enten hun bærer plagget under tvang eller frivillig. For øvrig mener jeg det er viktig at vi gjør alt vi kan for å unngå at kvinner bruker denne type plagg, og at vi gjennom arbeidet med inkludering og integrering i samfunnslivet på alle områder sikrer at disse gis den beste mulighet for både utdanning, deltakelse i arbeidslivet og velferdsgoder. Jeg vil også peke på at når det gjelder den reelle diskusjonen, som man gjennom saksordførerens innlegg – og flertallet ellers – trekker fram i denne debatten, er det nærmest uforståelig hvordan man kan bruke Arnulf Øverlands ord – «Du må ikke tåle så inderlig vel den urett som ikke rammer dig selv» – i denne kontekst, når man samtidig foreslår at offentlige ytelser overfor dem som rammes, faktisk skal falle bort. Jeg er sikker på at Arnulf Øverland ville ha tenkt i en sådan debatt – uten å trekke det for langt – at disse ordene var til beskyttelse for kvinnene som blir fratatt rettigheter i en slik tvangsmessig situasjon, og at uretten virkelig ville skje hvis man skulle gått inn for Fremskrittspartiets forslag om at offentlige tjenester skulle falle bort. Det er et kjempedilemma at man foreslår å påføre dem som utsettes for denne type tvang, enda større byrder – noe av det mest tvangsmessige man kan gjøre, det å straffe. At straffeinstrumentet rettes mot kvinnene, det er ikke enkelt. Et slikt straffeforbud vil også lett kunne fungere som en reell hvilepute for andre type tiltak. Og som representanten Bøhler var inne på, risikerer vi også på mange måter å stenge flere inne, slik at man ikke får ta del i konstruktiv integrering.