Henrik Asheim (Høyre), 2018-05-14:
Jeg viser til Meld. St. 8 for 2017–2018, om endringer i pengepolitikken. Dette er en tilpasning og en modernisering av den forskriften som ble innført i 2001. Den gangen innførte man både et inflasjonsmål og samtidig en handlingsregel for innfasing av oljepenger i norsk økonomi. Forskriften er allerede innført, da denne fastsettes av Kongen i statsråd og ikke av Stortinget. Det fremkommer av meldingen at denne er utformet og modernisert i samråd med relevante fagmiljøer, og på den måten også er godt forankret i disse. Finanspolitiske tiltak, som f.eks. da oljeprisen halverte seg to ganger i forrige stortingsperiode, kan gi gode resultater. Det viste man også den gangen, hvor man raskt kom ut av en nedadgående trend. Men den typen tiltak tar ofte lengre tid, da de må gjøres i budsjettprosessen. Derfor er pengepolitikken en raskere og mer effektiv måte, og derfor kaller man også pengepolitikken for førstelinjeforsvaret i konjunkturstyringen i landet vårt. Det er viktig å si at erfaringene med inflasjonsmål har vært gode. Grunnen til det har også vært at tilliten til inflasjonsmålet stadig har vært økende i pengepolitikken. Det er nødvendig for å bevare den tilliten at man da også oppdaterer og moderniserer ordlyden slik at forskjellen på praksis og hvordan ordlyden er, ikke blir for stor. Derfor er det altså nødvendig med disse oppdateringene som regjeringen nå har innført. Forskriften slår fast at inflasjonsmålet skal være både fremoverskuende og fleksibelt. I den tidligere forskriften sa man at pengepolitikken «skulle bidra til å stabilisere utviklingen i produksjon og sysselsetting». Denne ordlyden er nå endret til at man skal «bidra til høy og stabil produksjon og sysselsetting». Det er viktig å si at pengepolitikken ikke skal ha hovedansvaret for høy sysselsetting. Men sammen med ansvarlige parter i arbeidslivet, en god lønnsdannelse og gode rammevilkår for arbeidsmarkedet, i tillegg til finanspolitikk som fremmer vekst og stabilitet, er pengepolitikken viktig for å sørge for også sysselsettingen. En annen ting som nå endres i forskriften, er at man legger inn at pengepolitikken skal motvirke oppbygging av finansiell ustabilitet. Dette har det også vært bred enighet om i fagmiljøene før det ble innført. Igjen: Dette er ikke pengepolitikkens hovedansvar, men pengepolitikken skal bidra til det. Så reduseres inflasjonsmålet fra 2,5 pst. til 2 pst. Dette er en endring fra 2001, da tallet ble satt et halvt prosentpoeng høyere enn i landene rundt oss. Grunnen til det var naturligvis at i 2001 skulle man fase inn ganske store oljeinntekter i norsk økonomi. Nå slår Finansdepartementet selv fast at tiden for store innfasinger av nye beløp er lagt bak oss, og at man nå kun vil se den typen tiltak i form av finanspolitiske tiltak. Med andre ord er 2 pst. som inflasjonsmål i praksis det samme som alle sammenlignbare land rundt oss har. I tillegg samsvarer dette med den faktiske gjennomsnittlige inflasjonen som har vært siden inflasjonsmålet ble innført i 2001. Norges Bank slår i brev fast at endringene klargjør mandatet som er gjort i denne forskriften, og at det ikke fører til vesentlige endringer i utførelsen av pengepolitikken. Med andre ord er det kanskje noe spesielt at et flertall i komiteen i merknader, på tross av all denne oppramsingen av argumentasjon, faglige råd og brev fra Norges Bank, går imot en reduksjon av inflasjonsmålet. Det er allikevel viktig å si at det ikke foreligger noen forslag i saken, og at en enstemmig finanskomité foreslår å vedlegge meldingen protokollen.