Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-10-06:
Det var meget interessant å høre statsråd Bjarne Håkon Hanssen i dag ramse opp alle problemstillingene i forbindelse med våre velferdsordninger. Han påpekte helt klart en rekke problemer, at folk blir liggende for lenge på sykehusene etter at de er ferdigbehandlet fordi det ikke er tilstrekkelig omsorg, sykehjemsplass eller annet i kommunen. Det koster 800 mill. kr i året, sa Bjarne Håkon Hanssen. Han snakket om en rusmiddelmisbruker som kanskje har vært til rehabilitering et år eller to. Fordi det etterpå er mangel på mottakskapasitet og oppfølging i kommunen, går vedkommende tilbake til å bruke rusmidler, og innsatsen med rehabilitering er tapt. Vi vet at for mange kommuner som har personer som går på sosialhjelp, vil løsningen ofte være at de blir uføretrygdet. Da går nemlig regningen over fra kommunen til staten. Kommunen har da spart pengene sine. Det er derfor Bjarne Håkon Hanssen snakker om en samhandlingsreform. Jeg vil heller at man aktivt satte i gang utprøving og planla gjennomføring av Fremskrittspartiets velferdsalternativ, eller hva vi også kaller velferdsreformen, som vi vet vil løse alle de problemene som Bjarne Håkon Hanssen nå skal utrede enda en gang. Det er litt rart, men i dag må jeg si at jeg faktisk delte nesten alle synspunktene til Inge Lønning. Det er jo ikke alltid det er slik. Som han sa i dag, avgav Wisløff-utvalget innstilling for mange år siden, og den arvet Regjeringen da den tiltrådte. Den kunne de fulgt opp, men den ble lagt i en skuff, og nå skal de begynne å utrede igjen. Det som er nødvendig, er en omseggripende velferdsreform som samler alle velferdstjenestene i én statlig etat, en utvidelse av NAV til også å ta en del av ansvaret for andre velferdsoppgaver og selvsagt også de som er pasienter ved sykehus, på rehabilitering og i eldreomsorgen. La det være det samme kontoret som i det samme budsjettet får dekket utgifter, enten en pasient eller bruker er på sykehus, sykehjem eller i hjemmebaserte tjenester. Det er det samme kontoret som betaler for uføretrygd og øvrig rehabilitering for rusmiddelmisbruk. Da ville et kontor med mange fornuftige mennesker selvsagt sørget for at man ikke kastet bort hundretusener og kanskje millioner av kroner på rehabilitering fra rusmiddelmisbruk, for så å spare 10 000-20 000 kr, som gjør at vedkommende går tilbake til rusomsorgen. Da vil man sørge for å hjelpe vedkommende til et vanlig liv, et vanlig arbeid, slik at man virkelig får flyttet en person fra uføretrygd - kanskje 30 års uføretrygd - til en jobb, en normal familie. Det vil på lang sikt - i et 30-40-årsperspektiv - være en kjempemessig økonomisk gevinst for samfunnet, for ikke å snakke om hvor fint det vil være for den personen som da er reddet. I dag ses ikke tingene i sammenheng fordi det er ulike kasser som betaler utgiftene. Det er i det øyeblikket det er den samme funksjonæren på velferdskontoret som følger opp de samme personer, uansett hvor de er i hjelpeapparatet, og det er den samme funksjonæren som må finne budsjettdekningen for det, at man vil kunne se alt i sammenheng. Da slipper man alle de ulike etatene. Blant de etatene som må inn i dette, er selvsagt barnevernet. Familier der det er rusmiddelmisbruk, kommer også ofte borti barnevernet, og de kommer borti kriminalitet. Det er folk som sosialt faller utenfor. Det følges ad. De får ingen enhetlig møtedag fordi dette gjelder forskjellige etater. Hvis alle etatene var samlet i ett velferdskontor, kunne de samme personene i det offentlige ta ansvaret for én familie, uavhengig av hvem i familien det gjaldt. Da ville man kunne se alt i sammenheng. Når dette velferdskontoret fikk beskjed om at en som har sittet i fengsel i to år, skal tilbake, ville det være selvsagt at man hadde organisert en leilighet og en jobb før vedkommende kom tilbake, fordi det er dette velferdskontoret som ville få regningen hvis vedkommende kom tilbake og ble sosialklient, eller vedkommende begynte med rus igjen, eller vedkommende ble uføretrygdet. Da ville man kunne se pengene i uføretrygdsystemet og Aetat-systemet sammen med de andre utgiftene, og man ville få den samhandlingen som Bjarne Håkon Hanssen etterlyser. Samhandling får man hvis det er én enhet. Er det flere ulike enheter og flere ulike budsjetter, går det ikke særlig bra. Bare én opplysning: Jeg håper at Stortinget husker at forslag nr. 1 fra Fremskrittspartiet er identisk med et enstemmig vedtak i Stortingets trontaledebatt høsten 1996, som åpnet opp for den sykehjemsdekningen som ble mye bedre. Vi trenger et nytt vedtak og å sette en ny eldreomsorgsplan i verk.