Erna Solberg (Høyre), 2006-06-16:
Høyre har i revidert nasjonalbudsjett fremmet forslag som vi mener er viktige for å bidra til muligheter for alle. Da trenger vi en annen politisk kurs enn den Regjeringen byr på, en politikk som tar hensyn til at fellesskap er mer enn offentlig sektor, at velferd er mer enn statlig støtte, at rettferdighet er mer enn likhet, og at trygghet er mer enn at samfunnet står stille. Høyre styrker leksehjelpen i skolen med 50 mill. kr, et skritt på veien mot vårt mål om en kunnskapsskole der ingen elev blir hengende etter. Vi foreslår 1 000 flere tiltaksplasser for yrkeshemmede og penger til grunnskoleopplæring for voksne for å bidra til et arbeidsliv der alle får bidra, og der de som faller utenfor, får en ny sjanse. Så sier Høyre nei til Regjeringens kutt til forskning, og foreslår heller store økninger til forskning og mer penger til veiinvesteringer for å bidra til et nyskapende næringsliv som utløser muligheter i hele landet. Og Høyre foreslår 200 mill. kr mer til helse, psykiatri og tiltak mot rus, fordi vi ønsker oss et offentlig velferdstilbud som sikrer hjelp når vi trenger det. Men så har vi også funnet plass til noe mer penger til kultur, bl.a. for å gjøre året for kulturbyen Stavanger til et år og en happening for hele landet og ikke bare for Stavanger. Dette er et bidrag til et mangfoldig samfunn der mennesker møtes med respekt, åpenhet og toleranse. Statsbudsjettet er et viktig verktøy i politikkens verktøykasse. Revidert budsjett er først og fremst en revisjon, men gir i hvert fall mulighet til å «rette oppatt æille feil ifrå i går». Da synes jeg det er oppsiktsvekkende at Regjeringen ikke retter opp 25-milliarderkronerskuttet i Forskningsfondet, som gir 800–900 mill. kr mindre i årlig forskningsinnsats. Retorikken om en aktiv næringspolitikk dreier seg åpenbart ikke om å stimulere næringslivets evne til å skape grunnlaget for morgendagens velferd. Men derimot, istedenfor å rette opp feilene fra i går, velger Regjeringen å begå nye feil. Den gjør helomvending på privat pensjonssparing. Det rammer 800 000 mennesker, det rammer mange av dem som er mest sårbare, de som ikke er sikret de standardvilkårene, de offentlige A4-vilkårene, som mange andre er sikret. Statsministeren beviste det da han listet opp begrunnelsen for å gjøre det, for så lenge man er ansatt, eller man har et regulert, vanlig liv, vil man få bedre vilkår fremover, men dette er luftehullet for dem som av en eller annen grunn ikke har det regulerte livet, for de menneskene som velger å prioritere noe annerledes enn jevn deltakelse i arbeidslivet i 40 år og å være ansatt slik at man får en pensjonsordning og en tjenestepensjonsordning. Det er et bidrag til å ensrette dette samfunnet. Jeg synes det er iskaldt, for det kommer til å ramme mange av de menneskene som trenger en ekstra inntektssikring når de blir eldre, men også i løpet av et liv fordi de har vært uheldige og kommet ut for noe. Ved inngangen til denne stortingsperioden varslet statsministeren at han ville endre politikkens form og politikkens innhold. Det var ikke grenser for hvor ryddig og forutsigbar norsk politikk skulle bli hvis vi bare fikk en flertallsregjering. Dette har jo nesten utviklet seg til å bli en vits i ettertid. Regjeringen har endret politikkens form. Når noen ringer, særlig fra Youngstorget, endrer statsministeren standpunkt. Da har Regjeringen fått en ny politikk. Utsettelsen av den bebudede eiermeldingen vitner om stor politisk uenighet regjeringspartiene imellom. Eller er det slik at uenigheten står mellom regjeringspartiene og pressgruppene og de økonomiske støttegruppene til denne regjeringen? Det er et problem dersom politikkens endrede form består i at Regjeringen nå styres av krefter som ikke er valgte medlemmer av Regjeringen. Endringene av politikkens innhold er heller ikke særlig oppløftende. Regjeringen senker kunnskapskravene, svekker åpenheten i skolen, reduserer satsingen på forskning og innovasjon, stikk i strid med løftene, og det synes nå som om løftet om aktiv næringspolitikk består i å gjøre næringslivet til en ideologisk slagmark. Og de 800 000 menneskene som står utenfor arbeidslivet, en av fire i arbeidsfør alder, har fortsatt mest hørt fine ord. Jeg frykter at denne regjeringen kan bli regjeringen for de tapte muligheter for vårt land. Mot dette presenterer vi en politikk som bidrar til muligheter for alle.