trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2005-10-20:
Forsvaret har vært og er fortsatt i en omorganisering. Antall ansatte skal reduseres med 5 000 personer. Antall kvadratmeter bebygd areal skal sterkt reduseres. Antall steder hvor det har vært militær aktivitet, skal også reduseres. Internasjonal tilstedeværelse ser det også ut som om vi skal redusere. Dette er på enkelte områder bra og nødvendig for å få mer ut av hver krone vi bruker på Forsvaret. Etter Fremskrittspartiets ønske skal mest mulig gå til den spisse enden av Forsvaret, nemlig til øvelser og nødvendig utstyr, hvor det trengs. Det er også bra at man kraftsamler f.eks. Hæren i Troms og Hedmark og dermed får samlet utdannelse, øvelser og utstyr etc. på færrest steder. Man får dermed også et mer samlet kompetansesenter for videre utvikling, i dette tilfellet for Hæren. Det kan bety en positiv framtid for Norge og også for internasjonal tilstedeværelse og øvelser. Jeg vil også nevne at antall heimevernsdistrikter er sterkt redusert, og at antall mann er redusert, til stor skepsis fra Fremskrittspartiet. Når vi nå så sterkt bidrar med mannskap og utstyr i internasjonale oppdrag, er det viktig med et effektivt og stort heimevern. Totalt sett må man vel si at en omorganisering av Forsvaret var på sin plass, men etter Fremskrittspartiets syn har denne prosessen gått for fort og delvis vært med på å øke en noe nedadgående motivasjon hos dem som jobber i Forsvaret. Er det noe Forsvaret trenger, er det en positiv tankegang og ikke minst optimisme for framtiden. Jeg har forholdsvis lang erfaring som tidligere offiser i Hæren. Man var stolt over å bære uniform, og man hadde tro på at det man gjorde var viktig for Norge og våre allierte. I løpet av mine nå fire år i forsvarskomiteen har jeg reist mye i Norge, og jeg må si at det er ikke alt jeg liker like godt lenger. Dette kan nok ha flere årsaker, men jeg vil hevde at horisontal samhandel ikke har vært like vellykket alle steder. Dette var ment å skape forståelse for hva ting koster både i innkjøp, vedlikehold etc. Men dessverre har det oppstått mange negative tilfeller. Jeg har aldri sett så mye utstyr – bl.a. biler og tanks – stå ute i all slags vær, mens garasjen hvor det burde ha blitt oppbevart, står tom på grunn av høy prising. Jeg har aldri hørt om eller sett så lite vedlikehold av utstyr etter øvelser eller mangel på periodisk ettersyn. Det har heller ikke vært så få soldater før, så kort førstegangstjeneste, eller at man har utsatt innkalling til førstegangstjeneste. Man har lagt båter til kai, og man har parkert fly på grunn av for lite drivstoff eller midler. Dette er slike forhold man hørte om i Øst-Europa. Nå er det i Norge. Dette skyldes delvis mangel på styring og delvis mangel på penger. Skal vi ha et godt og veldrevet forsvar, må Fremskrittspartiets budsjetter og mål legges til grunn. Når det kan synes som om Kystvakten vår ikke kan stoppe en enslig, rusten og utslitt fiskebåt, hva er da igjen av Forsvaret? Jeg bare spør!
Espen Granberg Johnsen (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Tiltredingserklæringa varslar ein kurs der ein skal lyfte dei som har det vanskelegast, dei som er fattige, dei som så altfor ofte lett blir gløymde. Me veit ein del om kva som trengst. Arbeid til alle er det viktigaste verkemiddelet for å forhindre sosial ulikskap, forhindre fattigdom og sikre økonomisk tryggleik. Me skal ha som mål å avskaffe fattigdommen i Noreg. Det vil bety ein betre og lettare kvardag for mange, også mange barn. For nokre av dei barna som har det aller vanskelegast, er det viktig at fellesskapet yter kvalifisert hjelp. Det er mange grunnar til at nokre barn får problem. Det kan vere foreldre som er arbeidsledige, foreldre med rusproblem, barn og foreldre med psykiske lidingar. I løpet av dei siste fire åra har det vorte fleire fattige barn. Det skal det nye fleirtalet gjere noko med. Som det så riktig blir slått fast i regjeringserklæringa, er Noreg moglegheitenes samfunn, og det må vere moglegheitenes samfunn for alle, for barna med og for dei barna som har det vanskeleg. Regjeringa og dei partia som no utgjer det nye fleirtalet på Stortinget, skal bl.a. styrkje barnevernet på mange område og med mange tiltak som kan vere til hjelp for barn og foreldre som har behov. Det trengst større ressursar, ikkje minst trengst det fleire folk som jobbar innanfor barnevernet. Kompetansen innanfor barnevernet skal styrkjast, og samarbeidet mellom barnevernet og barne- og ungdomspsykiatrien skal bli betre. Det er urovekkjande at talet på barnevernssaker er aukande. Barn må raskt få den omsorga og den hjelpa som dei treng. Når psykiatrien skal styrkjast, må barn og unge særleg prioriterast. Det må skje ved bl.a. å styrkje døgnbemanninga og den polikliniske behandlinga. Me må redusere ventetida innanfor barne- og ungdomspsykiatrien. Det trengst ein eigen ventetidsgaranti for barn og unge. Det er eit sjukdomsteikn for samfunnet vårt at me opplever så store behov innanfor barne- og ungdomspsykiatrien som det me gjer. Det å hjelpe dei barna som har det aller vanskelegast, er ei oppgåve det nye fleirtalet vil ta alvorleg. Det er slik me kan gjere Noreg til eit endå betre land å vakse opp i for alle, og ikkje minst for dei barna som har det aller vanskelegast.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2005-10-20:
I løpet av de hundre årene Norge har vært et fritt land, har vi gått fra å være et av Europas fattigste land til å bli et av de rikeste. I Norge har vi takket være bevisste politikere sikret oss lokal og nasjonal kontroll over råvareressursene. Vi har sikret vannkraften, fiskeriressursene og et levende landbruk i hele landet gjennom en bevisst nasjonal politikk, og gjennom en rekke politiske grep sikret nasjonal kontroll over våre olje- og gassressurser. Norge som nasjon høster i dag enorme gevinster av det framsynte politikere har gjort før oss. Høyre argumenterte i valgkampen for å gjøre det enklere å selge norsk vannkraft. Fremskrittspartiet gikk i sin tid inn for å privatisere hele sokkelen. Jeg er glad for at dagens regjering slår så klart fast i sin erklæring at den skal sikre det lokale og nasjonale eierskapet til råvareressursene, slik at våre rike råvareressurser fortsatt skal bidra til lokal verdiskaping og et godt økonomisk fundament for vårt velferdssamfunn. Norske politikere har hatt som mål at hele landet og hele befolkningen skal ta del i velstandsutviklingen. Vi har bygd ned geografiske og økonomiske skiller. Kjernen i Senterpartiets politikk, og nå i Regjeringens politikk, ligger nettopp i det at alle, uansett bakgrunn og bosted, skal få de samme mulighetene. Bondevik-regjeringen gjorde seg til talsmann for en økende privatisering og deltenkning. Den førte en politikk som la grunnlaget for større sosiale og geografiske forskjeller, ikke mindre. Liberaliseringspolitikken til den forrige regjeringen truet både arbeidstakerrettigheter og utfordret grunnlaget for tradisjonelle bygdenæringer. Arbeidstakerne og primærnæringen er i dagens situasjon i samme båt, og begge grupper er avhengige av vilje til politisk styring. Begge grupper er avhengige av at en har en regjering som tør å stå opp mot en videre liberalisering av verdenshandelen. Det historiske regjeringssamarbeidet mellom Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet må forstås på bakgrunn av dette, at alle de tre partiene har en større vilje til politisk styring for å nå felles samfunnsmål. Og allerede i høstens budsjett vil dette merkes. I posisjonene i WTO skal dette merkes. I Europa-politikken skal dette merkes. Kommune-Norge vil etter jul få et etterlengtet løft, og de minste kommunene med de største utfordringene vil få et ekstra løft. Landet har fått en ny regjering, en regjering som vil noe, og som tør noe. Jeg gleder meg til å sette i gang med det konkrete arbeidet her i Stortinget.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2005-10-20:
I løpet av de fire siste årene så vi en forråing av norsk flyktningpolitikk som vi ikke har sett maken til i nyere tid, og jeg har flertallet i det norske folket med meg når jeg sier at Høyres leder overgikk seg selv da hun som minister bestemte at alle flyktninger som norske myndigheter ikke kunne returnere til landet de flyktet fra, skulle kastes på gaten uten mat og drikke, overlatt til uklare regler om nødhjelp. Praksisen ble slaktet i en nylig utgitt rapport, og samtidig har en rekke fagfolk påpekt hvor nedbrytende perioden i usikkerhet i det norske asyl- og flyktningsystemet er. 13. oktober markerte slutten på denne epoken i Norge, en epoke der Norge med åpne øyne bryter FNs anbefalinger for å vise seg fram som den strengeste jenta i klassen. Fra nå av skal vi nemlig føre en anstendig flyktningpolitikk, ikke naiv, men i tråd med våre internasjonale forpliktelser, ikke hjerterå, men der vi ser det enkelte menneske og behandler ham eller henne som nettopp det, et menneske – ikke som en potensiell kriminell, men som et menneske. Vi skal øke flyktningkvoten, i første omgang til 1 500 personer, fordi vi skal ta vår del av ansvaret for de 37 millioner mennesker som er drevet på flukt fra sine hjem rundt omkring i verden. Vi skal behandle dem som søker asyl i landet, på en skikkelig måte. Vi skal gi dem norskopplæring mens de venter på å få sakene sine avgjort. Det er faktisk slik i dag at opp mot halvparten av dem som søker om asyl og om å få sakene sine behandlet her, får tillatelse til å bli, og det er meningsløst og ødeleggende å la dem sitte uvirksomme i mottakene, slik den forrige regjeringen gjorde – i noen tilfeller to til tre år eller mer. Vi skal igjen gi alle som får beskyttelse i Norge, retten til å få familien sin hit, og vi skal i større grad enn den forrige regjeringen følge FNs anbefalinger. Nettopp dette er viktig for oss som et lite land, som hegner om den internasjonale rettsorden. Vi skal gjennomgå forholdene for dem som ikke kan returneres til hjemlandet, og ikke kaste folk på gaten uten mat og tak over hodet. Alle partiene som sitter i regjering sier i sine program at folk skal kunne få en fornyet vurdering dersom de samarbeider og ikke kan returnere til landet de har flyktet fra. Vi skal føre en helhetlig flyktningpolitikk som er en del av en helhetlig innvandringspolitikk. Her i Norge har debatten om innvandring stort sett handlet om flyktningpolitikken, og Høyre har sittet i førersetet. Det er et paradoks, for i fjor utgjorde antallet flyktninger rundt ti pst. av antallet mennesker som fikk førstegangs oppholdstillatelse i Norge. Denne regjeringen skal løfte blikket og gjøre som FNs migrasjonskommisjon, som nylig har framlagt sin innstilling, nemlig å innse at i en globalisert verden der folk studerer over landegrensene og følgelig forelsker seg over landegrensene, gifter seg og jobber over landegrensene, må migrasjonspolitikken være helhetlig og anstendig, og en slik politikk vil en ny regjering føre.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Dette regjeringsskiftet har skapt et nytt tyngdepunkt i norsk politikk. Debatten i dag har vist at det også har skapt en ny dynamikk i forholdet mellom de tre tidligere regjeringspartnerne på borgerlig side, og mellom dem og Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiets nye parlamentariske leder, Siv Jensen, understreket at vi ikke kunne legge til grunn at de fire opposisjonspartiene hadde et felles politisk grunnlag. Hun sa at Fremskrittspartiet i noen saker er nærmere Arbeiderpartiet enn Høyre. Kristelig Folkepartis parlamentariske leder la mest vekt på de områdene hvor partiet var enig i Stoltenberg-regjeringens målsettinger, og det var ikke få. Mange av Kristelig Folkepartis talere har vært opptatt av å si – ja, de har vært så begeistret at de har lagt vekt på at de nå skal passe på at Regjeringen virkelig følger opp det den har lovet. Venstres leder, som for øvrig var uvanlig beskjeden på partiets vegne tross femdobling av gruppa, framhevet også enigheten sterkere enn uenigheten og åpnet døra på gløtt for at Venstre kan delta i nye samarbeidskonstellasjoner. Høyres parlamentariske leder var den eneste som trakk opp det perspektiv at landets muligheter til å møte framtidens utfordringer ville bli alvorlig skadeskutt med den nye regjeringens politikk. Den interessante observasjon er at det spriker kraftig i synet på den nye regjeringens politiske plattform, og at ingen av opposisjonspartiene tok mål av seg til å aksle ledertrøya for å bygge opp et troverdig alternativ. Ja, Fremskrittspartiet, som ikledde seg denne rollen gjennom hele vårsesjonen og valgkampen, sa rett ut at partiet ikke ville arbeide for å skape allianser, verken fra denne talerstol eller i TV-ruta. Debatten har vist at Høyre er isolert i sitt dommedagsaktige syn på hvilke skader den nye regjeringens politikk vil påføre oss. En av de mest interessante delene i Regjeringens politiske plattform er Europapolitikken. Det er behov for en langt mer aktiv politikk for å ivareta Norges interesser i regelverksutviklingen i EU-samarbeidet. Det er behov for å trekke Stortinget og fagkomiteene i dette hus tettere inn i dette arbeidet, slik at vi på alle fagområder får nærkontakt med de rammer og muligheter EU-samarbeidet legger også på den politikken som skal utøves i dette stortinget. Det sies i erklæringen at vi skal følge opp gode miljøinitiativer fra EU og ta i bruk det beste i EUs miljølovgivning, også der de ikke omfattes av EØS-avtalen. Det er en erkjennelse av at EU på disse områdene er helt i front når det gjelder å bake miljøhensyn inn i praktisk politikk på område etter område. At dette gjøres gjennom EU-politikk, innebærer at vi får en god miljøpolitikk som gjelder nesten hele Europa.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2005-10-20:
Ut fra Soria Moria-erklæringen vil den nye regjeringen avskaffe all diskriminering i Norge. Det er helt klart at det foregår stor diskriminering av dem som bor rundt omkring i Kommune-Norge. Det er store skjevheter i tilbud – fra kommune til kommune – som gis til den enkelte. Det innføres nå over en lav sko eiendomsskatt i kommunene. Etter min mening er dette en skjevdeling og diskriminering på det groveste. Eldreomsorgstjeneste må bli lovfestet ut fra Fremskrittspartiets forslag, som ligger på bordene, slik at alle eldre kan få det samme tilbudet uansett i hvilken kommune man bor, og ikke bli diskriminert fordi man bor i feil kommune. Den store utgiftsbelastningen som eiendomsskatt påfører den enkelte i de kommuner som har innført slik skatt – som oftest er det sosialistisk styrte kommuner – er også veldig diskriminerende. Nå er det viktig at man bor på riktig side av kommunegrensene – med andre ord i en kommune som ikke fører en urettferdig, diskriminerende politikk, og der man er heldig med politikerne, som ikke innfører eiendomsskatt. Rammevilkårene for næringslivet er blitt meget skjeve og diskriminerende med en slik politikk. Slik blir det når dette er opp til hver enkelt kommune og Regjeringen ikke kan gi klare signaler: Er det eiendomsskatt man skal satse på, eller er det andre inntektskilder? Dette er en politikk som Fremskrittspartiet tar stor avstand fra, og Regjeringen må avskaffe også denne diskrimineringen.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Det er framleis slik at mange opplever det som vanskeleg å stå fram og fortelje at dei sjølve, eller ein familiemedlem, får behandling for psykiske lidingar. Difor er det framleis viktig å arbeide med haldningane til psykiatrien for å få fram at psykiske lidingar i mange tilfelle kan vere minst like alvorlege som fysiske. Stadig fleire er einige om dette. Det skal vi vere glade for. Dessverre er det ikkje eintydig positivt at fleire får behandling. Det kan også vere eit utslag av at det førebyggjande arbeidet ikkje er godt nok. Dei arbeidsledige og menneske med låg løn er overrepresenterte blant dei som fell utanfor. Difor er kampen for meir velferd, for meir fellesskap, mot fattigdom og for ein meir rettferdig fordelingspolitikk også ein kamp for psykisk helse. Eg står på denne talarstolen for første gong. Eg trur det er viktig at vi som sit i denne salen, forsøker å representere alle som bur i landet vårt – ikkje berre dei som har stemt på oss, men også dei som ikkje har stemt på oss, og dei som enno er for unge til å stemme. I fjor var det meir enn 3,5 pst. av barna og dei unge i landet som fekk behandling for psykiske lidingar – 40 000 menneske. Det var ein auke på 17 pst. frå året før, og det var ei dobling av talet frå 1998. Samtidig har vi ikkje fått ein tilsvarande auke i behandlingstilbodet. Over 4 000 står i kø for å få behandling, og ventetida i barne- og ungdomspsykiatrien er dobbelt så lang som ventetida i vaksenpsykiatrien. Det er uakseptabelt, særleg når vi veit at terskelen for å søkje hjelp er høg for mange. Når dei først tek skrittet og vågar å be om hjelp, må dei få den hjelpa dei ber om. Det nye fleirtalet på Stortinget vil betre tilbodet til menneske med psykiske lidingar. Arbeidarpartiet vil, saman med dei andre gruppene som utgjer grunnlaget for den nye fleirtalsregjeringa, også innføre ein særskild ventetidsgaranti for barn og unge og dermed bidra til at ventetida i barne- og ungdomspsykiatrien blir redusert. Eg håper at terskelen for å søkje hjelp vil vere lågare – og at ventetida for å få hjelp vil vere kortare – i 2009 enn i dag. Ambisjonane må vere store. Vi må leggje lista høgt – ikkje fordi dette arbeidet er enkelt, men nettopp fordi det handlar om nokre av dei vanskelegaste, viktigaste og mest komplekse problema som finst, nemleg dei problema som ligg på innsida av mennesket.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2005-10-20:
For mange forbindes Verdens Handelsorganisasjon, WTO, med store demonstrasjoner og sterke interessekonflikter. Ideologien som i dag ligger til grunn for arbeidet i WTO, nemlig friest mulig flyt av arbeid, kapital, varer og tjenester over landegrensene, møter stadig heftigere motbør internasjonalt fordi et framtidsrettet regelverk for internasjonal handel – noe som er nødvendig – må avveie størst mulig økonomisk vekst mot andre viktige samfunnshensyn. Dette vil innebære en nyorientering for WTO, og her er jeg ved mitt første poeng. Den nye regjeringens politikk innebærer en nyorientering i Norges arbeid innenfor WTO. Jeg vil trekke fram noen sitater: «Regjeringen vil arbeide for å fremme et internasjonalt handelsregime hvor hensyn til miljø, faglige og sosiale rettigheter, matsikkerhet og utvikling i fattige land skal tillegges avgjørende vekt.» Videre: «Handelsliberalisering skal kun skje innenfor en ramme hvor man hensyntar fordeling, grunnleggende sosiale standarder, miljø og nasjonal matsikkerhet.» Og videre at «WTO-avtaleverket ikke må ta fra fattige land styringsrett og virkemidler som har vært viktige for å utvikle vårt eget samfunn til et velferdssamfunn.» Og til slutt «at man i WTO-forhandlingene anerkjenner retten til produksjon av mat for egen befolkning». Dette er en viktig nyorientering i norsk utenriks handelspolitikk og kan for mange mennesker gi trygghet når denne handelspolitikken må endres. Det som i det siste har vært mest framme i WTO-forhandlingene, er forslag om reduksjon i tollvernet for norsk produsert og foredlet mat. De foreslåtte reduksjoner i tollvernet på inntil 45 pst. er dramatiske. Det kan bety flere milliarder kroner. Norsk jordbruks og næringsmiddelindustris muligheter for å ta ut priser som står i forhold til norsk kostnadsnivå, vil i stor grad avgjøres av prisene på importvarer. For en lønnsmottaker i byggebransjen vil dette kunne sammenliknes med at tarifflønnen i Norge reduseres fra fire ganger østeuropeisk nivå til to ganger østeuropeisk nivå. Det er altså klare formuleringer i regjeringserklæringen mot sosial dumping, og det er klare formuleringer i regjeringserklæringen i forhold til inntektsmulighetene innenfor norsk landbruk. Det er betryggende for lønnsmottakerne. Det er betryggende for gårdbrukeren. Regjeringen legger opp til kompenserende tiltak overfor jordbruk og næringsmiddelindustri om WTO-forhandlingene skulle resultere i redusert tollvern. På godt norsk betyr dette bl.a. mer penger over statsbudsjettet til jordbruk og næringsmiddelindustri for å sikre inntektsmulighetene i næringen. Dette er en viktig del av den rød-grønne alliansen.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Jeg har med interesse fulgt dagens debatt og merket meg noen innlegg litt mer enn andre. Det har bl.a. kommet kritikk fra Høyres leder fordi regjeringen Stoltenberg vil reversere – eller «stramme inn» var vel det uttrykket som ble brukt – arbeidsmiljøloven, og da med en referanse til midlertidige ansettelser. Påstanden fra den borgerlige siden i denne saken har vært at økt adgang til midlertidige ansettelser vil hjelpe de arbeidsløse til jobb. I den forbindelse vil jeg vise til internasjonale forskningsrapporter og OECD-studier som konkluderer med at den påstanden er feil. Det er ikke de arbeidsløse som fyller de midlertidige stillingene. Stort sett er det slik at det er de midlertidig ansatte som går fra den ene midlertidige stillingen til den andre, noe som gjør situasjonen til dem det gjelder, vanskelig, ikke minst økonomisk. De har dårligere lønn, de får ikke lån, de har mer uregelmessig arbeidstid, og de får dårligere tilbud om etter- og videreutdanning, bare for å nevne noe. Økt adgang til midlertidige ansettelser er ikke til fordel for dem som er arbeidsløse. Derimot er det utvilsomt en fordel for arbeidsgivere, som kan erstatte fast ansatte med rettigheter med midlertidig ansatte uten rettigheter, med alt det det innebærer for hver enkelt. Det er jo heller ikke slik at det blir flere arbeidsplasser i Norge bare fordi man åpner for mer midlertidige ansettelser. Arbeidsplassene er der uansett, det er bare snakk om hvilket ansettelsesforhold man faktisk skal ha. En reversering av arbeidsmiljøloven og tjenestemannsloven, som omhandler mye mer enn problemer med midlertidige ansettelser, noe som også representanten Per Rune Henriksen var inne på, bl.a. dette med arbeidstid og stillingsvern – i tillegg vil jeg også nevne tilsettingsordningene i staten – er riktig og viktig. Det er viktig for landets arbeidstakere, det er viktig for dem som skal inn på arbeidsmarkedet, og det er bra for trepartssamarbeidet i norsk arbeidsliv, som igjen er viktig for hele samfunnsutviklingen.
Borghild Tenden (Venstre), 2005-10-20:
Satsing på konkurransedyktig infrastruktur for miljøvennlig og ressursbesparende gods- og persontrafikk var viktig for Venstre i regjering. Dette vil etter vårt syn også være en viktig nasjonal oppgave i årene framover. Venstre har lagt vekt på miljøvennlig bytransport med redusert bilavhengighet, økt satsing på kollektivtrafikk og høyere tempo i utbygging av jernbane i storbyområdene. Ikke minst er det avgjørende med en forbedret kollektivsatsing i østlandsområdet. Innsatsen må rettes mot å dempe veksten i bilbruken og satse stort på kollektivtransport. Venstre gikk derfor inn for en kraftig økning i bevilgningene til kollektivtrafikk og jernbane i forrige stortingsperiode. Ett av virkemidlene er konkurranseutsetting i jernbanesektoren. Selv NSBs direktør Einar Enger har flere ganger satt ord på at NSB støtter konkurranse på jernbanen. Det er på det rene at konkurranse gjør at NSB drives mer effektivt. Vi ser at det virker. NSB driver stadig bedre og mer effektivt samtidig som antall reisende øker og prisene har vært holdt nede. Gjøvikbanen er et godt eksempel der NSB vant anbudet med over 30 pst. bedre tilbud til over 10 pst. lavere pris enn de selv tok for å kjøre strekningen tidligere. Det vil være trist for den stadig økende andel togreisende dersom den nye regjeringen vil omgjøre konkurransen på Gjøvikbanen, noe som NSB selv ønsker. Videre vil det være et tap med tanke på et bedre og billigere jernbane- og kollektivtilbud dersom den nye regjeringen vil stoppe videre konkurranse og NSB fratas et godt og effektivt virkemiddel som de selv ønsker å benytte. Dette rammer kun tilbudet til de togreisende. Jeg synes på vegne av de kollektivreisende at det er trist hvis den nye regjeringen velger en dogmatisk linje som går på bekostning av bedre og billigere tilbud til oss. Det har stadig kommet påstander om at konkurranseutsettingen koster mer enn det gir. Dette var i alle fall gjennomgangstonen fra de rød-grønne i valgkampen. Representanten Schjøtt-Pedersen nevnte dette også i sitt innlegg i dag, og det er grunnen til at jeg tok ordet her i dag. Dette stemmer nemlig ikke. Prosessen rundt Gjøvikbanen har kostet et par millioner kroner, mens innsparingen er på over 10 mill. kr. Nå er grunnarbeidet uansett gjort, så den innsparingen vi ser på en liten bane, vil trolig være langt større hvis store strekninger også settes ut. Det er derfor trist dersom den nye regjeringen stopper dette arbeidet som åpenbart har kommet togreisende til gode i form av bedre tilbud og lavere priser. Jeg venter i spenning på hva som vil skje!
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Arbeidsledigheten i Norge er på et meget høyt nivå. Det er alvorlig for Norge som samfunn. Men de som merker arbeidsledigheten hardest, er selvfølgelig de personene og de familiene som er direkte rammet av ledighet. Bondevik II-regjeringen har etter min mening ikke gjort nok for å legge forholdene til rette for å få folk tilbake i arbeid. Den rød-grønne regjeringen har et stort ansvar for å skape et arbeidsliv med plass til alle og å sørge for at flere i Norge kan leve av sin egen inntekt. Selv om all ledighet må bekjempes, vil jeg særlig trekke fram hvor viktig det er å gjøre noe med ledigheten blant ungdom under 25 år. Denne er dobbelt så høy som den generelle ledigheten i landet. Det er et kjempedårlig signal vi sender til ungdom når den første beskjeden de får fra arbeidslivet, er at det ikke er bruk for dem. Altfor mange unge går rett fra utdanning og ut i ledighet. Vi har med vår flertallsregjering en unik mulighet til å føre en helhetlig og langsiktig politikk for å få ungdom ut i jobb. Ungdomsgarantien som gir alle under 25 år rett til arbeid, utdanning eller opplæring, er noe av det mest håndfaste som innføres av den nye regjeringen. Der Samarbeidsregjeringen trodde at de kunne få flere i arbeid ved å kutte i arbeidernes rettigheter, tror vi derimot at vi må ha trygge og forutsigbare rammer for arbeidsfolk, på samme måte som flertallsregjeringen vil gi trygge og forutsigbare rammer for næringslivet. Jeg mener allikevel at det viktigste er det som skrives i Soria Moria-erklæringen om at vi i Norge skal skape en av de mest ledende innovative, dynamiske og kunnskapsbaserte økonomier i verden på de områdene der vi har fortrinn. Og skal vi få det til, må vi satse på kunnskap. Satsing på utvikling av ny kunnskap og forskning er noe av det beste vi kan gjøre med tanke på framtiden. Norge ligger nå på jumboplass når det gjelder satsing på forskning. Derfor er jeg veldig glad for at vi har forpliktet oss til å øke forskningsinnsatsen slik at vi bruker 3 pst. av BNP på forskning innen 2010, og at vi skal øke bevilgningene til grunnforskningen. Alt dette, sammen med en aktiv næringspolitikk og flere hender til sykehus, omsorg, skoler og barnehager, vil være det som gjør at vi kan levere når det gjelder jobb nr. 1: å få hele folket i arbeid.
Eirin Sund (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Folket har nå talt ved valg, og vi har fått en flertallsregjering og et nytt og spennende tyngdepunkt i norsk politikk. Jeg og mange med meg vil berømme Senterpartiet, SV og mitt eget parti, Arbeiderpartiet, med ledelsene i spissen, for viljen, evnen og ikke minst det harde arbeidet for å få dette til. En gav folket muligheten til å velge et rød-grønt flertall og en ny kurs, og slik ble det. Det er klare verdier som har stått sentralt hos alle de rød-grønne partiene i alle år, som er overordnet i plattformen, nemlig fellesskap og rettferdighet. Det er verdier som gir enkeltmennesket trygghet, og som dermed gir enkeltmennesket frihet til å leve gode liv. Det er verdier som gir alle folk, uansett lommebok, en ny og god hverdag. Og vi i det rød-grønne flertallet på Stortinget gleder oss stort til å ta fatt på dette arbeidet sammen med Regjeringen. Så er det utrolig godt å lese plattformen og høre statsministeren og finansministeren i dag slå så tydelig fast at det ikke skal være fattigdom i verdens rikeste land, og at en skal komme med en helhetlig plan mot fattigdom, der de som kan det best, også skal høres. Like godt er det å se at en skal ha høyt i fokus bekjempelse av fattigdom og nød internasjonalt, og at en skal arbeide aktivt for en bærekraftig utvikling. Dette har vi alltid ment, men nå er vi i flertall og har mulighet til å sette dette ut i livet. Da må det klinge rart i ørene på folk og fortone seg som et paradoks at flere sentrale Høyre-representanter her i dag sier at de rød-grønne kommer til dekket bord, når en vet hva slags jobb som venter, og ikke minst når en vet hva tusener av folk kjenner på kroppen hver eneste dag. Mange av dem som kjenner dette på kroppen, er folk som bare har kunnet drømme om et dekket bord, eller bare det å sitte ned og ha noe på bordet i det hele tatt. Derfor synes jeg også det er meningsløst med en debatt om definisjonen på fattigdom, som enkelte representanter i opposisjonen bedriver. En burde heller være opptatt av hva slags tiltak en skal iverksette. Det er i alle fall det vi i de rød-grønne partiene og vår regjering er opptatt av. Så gleder plattformen og erklæringen kulturhjertene veldig. Vi sier at kultur er ett av satsingsområdene. Vi sier at kultur ikke bare er kakepynt, men at det er noe som er livsnødvendig. Derfor til slutt: Det som representanten Solberg sa tidligere i dag, at en rød-grønn regjering vil bli en regjering for de tapte muligheter, er ikke rett. Nei, tvert imot vil det være en regjering for å ta opp og se alle muligheter som andre har mistet på veien, eller har spasert rett forbi uten å se seg tilbake.
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2005-10-20:
Regjeringserklæringen, som vi debatterer i dag, har et iallfall for Senterpartiet betydelig kapittel. Det er meldingen om at man ønsker å føre en ny og helhetlig fiskeripolitikk, en fiskeripolitikk som skal gi nasjonal råderett og styring over våre marine ressurser og våre havområder. I denne erklæringen står det at man skal jobbe intenst for å stanse det ureglementerte fisket i Barentshavet, vi skal trekke opp en nasjonal strategi for utvikling av denne viktige næringen, fiskeriressursene skal ikke privatiseres, og det skal innføres rekrutteringskvoter for å råde bot for en situasjon der unge mennesker praktisk talt fullstendig er stengt ute fra å delta og komme inn i dette fisket. Vi ønsker en desentralisert mottaksstruktur. Det ønskes en fornyelse av kystfiskeflåten med et eget program, og det ønskes en offisiell kvalitetsmerking av norske fiskeprodukter. Det vil fremme kvalitet framfor volum og gi fiskerinæringen mulighet for å ta mer ut av markedet. Dette bare for å nevne noen av de viktige momentene som står i erklæringen. Hvorfor er dette nødvendig? Vi har bak oss en periode som er karakterisert ved at man har gått i gang med en privatisering av en allemannsrett. Det har ført til en sentralisering av eierrettigheter, en sentralisering av mottaksapparatet og en fokusering på volum framfor kvalitet. Dette er en trussel mot og en svekking av mange kystsamfunn, og vi ser tendenser til islandske tilstander, med kvoter pr. år. Derfor ønsker vi og ser behov for å sette ned et hurtigarbeidende utvalg som ser på og evaluerer den nåværende fiskeripolitikken og de konsekvenser den har hatt. Senterpartiet håper at denne bebudede gjennomgang av fiskerisektoren vil gi anledning til en bred debatt i denne sal om landets nest viktigste næring, som har et potensial til å bli en framtidig bærende næring.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Vi har lagt bak oss en lang valgkamp, hvor grunnleggende fellesverdier som helse, omsorg, utdanning og arbeid til alle har vært gjennomgangstema i den politiske debatten. Denne verdidebatten ble satt opp mot høyresidens skattelettelser og privatisering av fellesskapets velferdstjenester. Det gav velgerne mulighet til å velge mellom klare, politiske alternativ i norsk politikk, hvor en på den ene siden hadde borgerlige partier som ønsket et mer markedstilpasset helse- og omsorgstilbud, og hvor våre fellesskoler skulle privatiseres. Vi har under Bondevik-regjeringen fått langt færre hender til å gi våre eldre en trygg og god eldreomsorg. Vi har sett at mange industriarbeidsplasser har gått tapt, og at mange har stått uten fast inntekt til å forsørge både familien og seg selv med. Velgerne ønsket en annen kurs. De ønsket en regjering som ville gi tilgang til gode og likeverdige helse- og omsorgstjenester, og en fellesskole der alle skulle få muligheten til å utvikle egne evner fra eget ståsted. Den politiske plattformen som nå er lagt fram av den nye regjeringen, har innfridd de forventningene som velgerne hadde. 5,4 milliarder mer i frie midler til kommunesektoren vil komme godt med når våre folkevalgte rundt om i landet skal legge sine budsjetter og planer for en bedre og tryggere eldreomsorg og en fellesskole for alle. I motsetning til Fremskrittspartiet har vi tro på at våre folkevalgte i alle landets kommuner evner å legge til rette for disse fellesverdiene. Det er ikke slik at all sunn fornuft er samlet i denne salen. Garantien om at ingen lokalsykehus skal legges ned, og at en skal opprettholde et desentralisert sykehustilbud som sikrer nærhet til akuttfunksjoner og fødetilbud, er tatt imot med stor glede rundt om i landet og ved våre lokalsykehus i Trøndelag. Styrking av sykehusenes økonomi, slik at flere pasienter behandles og ventetida reduseres, vil gi bedre kvalitet i våre sykehus og for pasientene. Skal St. Olavs Hospital i Trondheim og andre regionsykehus kunne innfri de forventningene en har med tanke på kvalitet i behandlingen og kort ventetid, må hele investeringsregimet for helseforetakene gjennomgås, slik at en kan finne gode løsninger for utbygging uten at pasienttilbudet rammes. Skattelette har vært gjennomgangstema i denne debatten, der den ene representanten etter den andre fra de borgerlige partiene har uttrykt stor bekymring for hvor skatteøkningen skal komme. De siste fire årene har vi sett en kraftig økning av skatt på sykdom gjennom økte egenandeler. Det er derfor godt å se at den nye regjeringen vil redusere egenandeler på helsetjenester og holde dem på et lavt nivå. I motsetning til den forrige regjeringen viser den nye rød-grønne regjeringen vilje til å satse på et sterkt offentlig velferdstilbud, ved å gi alle muligheter og trygghet – det mest grunnleggende i vårt velferdssamfunn. Jeg er helt enig med statsministeren i at det er moderne og framtidsrettet politikk.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2005-10-20:
Det var med glede jeg leste i regjeringserklæringen at de tre partiene har innsett at styrking av kriminalomsorgen er den største utfordringen i straffesystemet. Når en så leser den tidligere regjeringens budsjettinnstilling og ser den lave satsingen på fengsel og nye fengselsplasser, ser Fremskrittspartiet fram til at den nye regjeringen skal legge fram sin tilleggsproposisjon og følge opp regjeringserklæringen på dette punktet. I erklæringen står det at en konkret skal utarbeide en plan for avvikling av soningskøene, og en vil bygge flere fengsler og utvide soningskapasiteten i de eksisterende fengsler. Men det er en strofe fra en sang som slår meg når jeg leser regjeringserklæringen om utvidelse av bruken av samfunnsstraff: «Slipp fangene fri, det er vår!» Mange av oss trodde det var en spøk da SV gikk rundt i valgkampen og foreslo hjemmesoning for kriminelle. Men vi ser nå at de har fått mye gjennomslag. Regjeringen vil utvide bruken av samfunnsstraff, heter det i erklæringen. Det er selvmotsigende at en skal styrke kriminalomsorgen og samtidig utvide bruken av samfunnsstraff. Dette rammer offeret dobbelt opp. Kommer denne utvidede bruken av samfunnsstraff til å gå på bekostning av mer satsing på forebygging, mer politi og bygging og drift av våre fengsler? Det gjenstår å se. Fremskrittspartiet kommer til å ta sterk avstand fra utvidet bruk av samfunnsstraff for grove forbrytelser og sedelighetsforbrytelser. Under behandlingen av den nye straffeloven gikk Arbeiderpartiet og SV inn for at unge lovbrytere skulle kunne få samfunnsstraff også for grove voldsforbrytelser og for sedelighetsforbrytelser. Hvem skal definere dette? Representanten Anne Marit Bjørnflaten snakket om TV-aksjonen på søndag og om alvorlige forbrytelser som blir begått overfor kvinner både ute i verden og i Norge. Det er disse kriminelle Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet vil skal sone samfunnsstraff. Hvem er det som skal ivaretas her? Er det den kriminelle, eller er det offeret? Det er nå på tide at justispolitikerne i dette landet tar seg en tur hjem til familiene som er ofre for forbrytere, og ikke bare reiser rundt om i fengsler for å se hvor tøft de som er der, har det. Å utvide bruken av samfunnsstraff er en hån mot offeret, og det strider mot folks rettsoppfatning. Fremskrittspartiet vil satse på forebygging, mer penger til politi, flere fengselsplasser og penger til drift av disse. Vi må i de neste fire årene sette vår lit til at det er Senterpartiet som får gjennomslag hos SV og Arbeiderpartiet i samfunnsstraffdebatten. I Senterpartiets stortingsprogram heter det at de vil ha strengere straffeutmålinger i saker som omhandler grov vold, kriminalitet og overgrep mot barn. Jeg tolker Senterpartiet slik at de er uenig med de to øvrige regjeringspartiene, som sier at de skal utvide bruken av samfunnsstraff når det gjelder grov vold og sedelighetsforbrytelser. Utvidet bruk av samfunnsstraff er ikke strengere straff. Å bli et offer er noe en blir ufrivillig, men det å begå en kriminell handling er noe du selv velger å gjøre.
Lars Sponheim (Venstre), 2005-10-20:
Vi nærmer oss – kanskje – slutten på en lang dags debatt. Det er ikke så lett å oppsummere en debatt som omfatter så mye som denne, men jeg vil gi uttrykk for at for meg har det vært noe oppsiktsvekkende at så mange representanter for en flertallsregjering har valgt å legge fram så mange dyre løfter så kort tid før medaljens bakside så å si skal vises fram gjennom en budsjettproposisjon. Det er jo slik at den medaljen må ha en bakside, for jeg legger til grunn statsministerens forsikringer om at handlingsregelen ligger fast, og at skattenivået ikke skal økes utover 2004-nivået. Så sterk vilje til å prioritere annerledes, til å bruke nye penger, må bety betydelige kutt i budsjettet. Men få dager etter et regjeringsskifte fortjener jo statsrådene å bli varme i trøya, så det er vel riktig å utmåle opposisjonens stemmebruk etter det. Men jeg vil allikevel få undre meg noe over Kristin Halvorsens første innlegg som finansminister fra denne talerstolen, i en tid da det er betydelig uro i finansmarkedene. Jeg antyder ikke at det kommer av at det er blitt en ny finansminister, men at det er betydelig uro. Vi leser i dagens aviser at utlendinger flykter fra Børsen og flytter sine penger vekk fra investeringer i Norge. Da hadde det vært behov for en finansminister som hadde sendt tydelige trygghetssignaler til norsk økonomi om at visse størrelser ligger fast, mer enn de korte setningene sagt med et smil fra talerstolen. Jeg må få gi uttrykk for at jeg undrer meg noe over det. Det har også vært en liten runde med landbruks- og matministeren, som har gitt grunnlag for noe uklarhet. Jeg oppfatter det vel slik at landbruks- og matministeren i noen grad prøvde – og også fikk til – å oppklare det. Hele kjernen i dette spørsmålet er jo at det ble gitt innrømmelser om markedsadgang fra den avgåtte regjering, som var forankret med de parlamentariske ledere i Stortinget, og som vi etter regjeringsskiftet har fått bekreftet at den nye regjeringen stiller seg bak. Man har iallfall ikke tatt noen skritt for å trekke dette tilbake eller gå ut av G10-forhandlingene. Det ligger til grunn. Det var posisjonen til den avgåtte regjeringen, og det er posisjonen til den nye regjeringen. I tillegg har den nye regjeringen nå kommet med nye innrømmelser når det gjelder internstøtte. Det støtter nok også vi som var i den gamle regjeringen, men vi synes det er viktig å si at dette summerer seg opp. Det har f.eks. Bondelagets leder forstått i dag etter møte med utenriksministeren, som sier at på toppen av dette kommer spørsmål om kutt i internstøtte. I sum betyr dette dramatiske innskrenkninger, og det er det som er selve kjernen i dette poenget. Forflytningene fortsetter, og det akkumulerer, og det er summen av dette som gir virkningene. Ellers er jeg enig i at det er tollspørsmålene som er de mest avgjørende.
Erna Solberg (Høyre), 2005-10-20:
Det er sent på natt. Det har vært mange gode innlegg, uansett fra hvilket ståsted man måtte vurdere dem. Det har vært mange som har snakket om sine ambisjoner og sitt virke og sin glede over det de skal ta fatt på. Det har spent forventningene til den regjeringen som nå har tiltrådt, høyt, så høyt at jeg dessverre tror at mange vil måtte tenke godt over sine innlegg når virkeligheten innhenter oss i ukene og årene som kommer. Det er slik at finansministeren har en formidabel utfordring i å gjennomføre Soria Moria-erklæringen, og man har en formidabel utfordring i bare gradvis å imøtekomme de forventninger som også settes av egne representanter i denne debatten. I hele valgkampen spurte jeg om når vi skulle få høre om den rød-grønne forundringspakken, og når den skulle pakkes opp. Det fikk vi ikke før valgdagen var kommet, og vi har reelt sett ikke fått det ennå. Den er nesten blitt som en pakke av den typen man lager for å ha det ekstra moro, hvor man pakker opp én pakke etter hvert, i mer og mer glanset papir, og til slutt kommer kjernen. Det er slik at prioriteringer er en viktig del av den jobben vi skal gjøre som politikere. Det blir en stor utfordring å gjøre dette med de begrensninger man har satt seg. Jeg minner om at det er gitt løfter om ikke å øke skattene mer enn til 2004-nivå. Jeg har lyst til å minne om at det samtidig er lovet at man ikke skal bruke mer oljepenger enn det handlingsregelen tilsier. Det er ikke i overensstemmelse med muligheten til å innfri de løfter som er gitt i valgkampen eller den programplattformen som Regjeringen har lagt frem. Det blir en utfordring å møte for finansministeren og statsministeren. Det har vært vanskelig å finne veiledning i hva det er man da skal prioritere vekk. Hvis man ser på de tre regjeringspartienes alternative budsjetter for inneværende år, hva var det man da prioriterte vekk av offentlige utgifter? Senterpartiet skulle ikke betale så mye i EØS-kontingent som vi hadde forhandlet frem, det var en halv milliard kr. Både Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet kuttet drastisk i kontantstøtten. Den har de lovet å ikke gjøre noe med. Når det gjelder Forsvaret, har alle tre partier kuttet, fra 300 mill. kr til 3 milliarder kr. Og til slutt har Arbeiderpartiet og SV kuttet betydelig overfor eksisterende privatskoler. Det var de prioriteringene man gjorde på offentlige budsjetter i opposisjon. Da blir det spennende å se hvilke prioriteringer man gjør på offentlige budsjetter i posisjon. For nå blir man målt mot virkeligheten og kommer til å måtte kjenne og forsvare også de områder man ikke prioriterer.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Min oppsummering av denne debatten er at det som skulle være opposisjonens debatt, ikke på noen måte har gitt Stortinget et svar på eller en pekepinn om hva som vil være opposisjonens rolle i de fire årene som kommer, hvorvidt opposisjonspartiene vil bruke tiden til å finslipe sine respektive partiprofiler, hvorvidt de på noen måte vil forsøke å opptre som en samlet opposisjon, eller hvorvidt de vil gjøre som enkelte påberoper seg: ta ansvar for å forsøke å bygge broer mellom det som i dag skiller partiene i opposisjon. Det er gledelig at opposisjonen har tatt imot den invitasjonen som Regjeringen har gitt til et samarbeid med alle partiene på Stortinget. Men jeg må konstatere at det som denne lange dagen skulle være opposisjonens debatt, aldri ble det. Jeg har fulgt debatten med både glede og interesse, og jeg må si at det som skulle være opposisjonens debatt i et nytt storting med veldig mange nye representanter, også med veldig mange unge nye representanter, faktisk er blitt debutantenes debatt. Den har jeg fulgt med stor glede og tilfredshet, og jeg ser virkelig fram til å arbeide videre i dette stortinget med så mange nye, så mange unge og så mange dyktige representanter, som i dag har benyttet anledningen til å debutere på Stortingets talerstol.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-02:
Jeg er glad for at representanten Nybakk igjen bekreftet at det var Arbeiderpartiets forslag, under den forrige arbeiderpartiregjeringen, å flytte 337-skvadronen fra Bardufoss til Sola, og at det var Arbeiderpartiet som fikk det vedtatt. Dette presiserer jeg en gang til, fordi ellers seriøse nordnorske aviser har påstått at det var denne regjeringen som kom med forslaget og fikk det vedtatt. Dernest vil jeg gjerne poengtere at det er helt riktig at det er logisk at Kystvaktens helikoptre som opererer i nord, står i Bardufoss når de ikke er om bord på fartøy. Men jeg går ut fra at representanten Nybakk ikke mente det jeg syntes jeg hørte at hun sa, nemlig at det er viktig at helikoptrene står mest mulig i Bardufoss. Målet må være at helikoptrene står best mulig om bord, og utfører redningstjenester, men det er helt naturlig at de står i Bardufoss når de ikke er om bord i fartøyet. Det er også nytt i forhold til dagens konsept, for hensikten med det nye konseptet er at mannskapene skiftes ut på båt og på helikopter, mens helikoptrene blir igjen på båtene.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-02:
Det var et klart spørsmål, som det er lett å svare bekreftende på i forhold til det representanten ønsker, nemlig at 337-skvadronen, slik vedtaket her ligger, skal fortsette å være på Bardufoss, og at intensjonen i vedtaket også er at det skal være slik etter innføringen av NH90-helikoptre. Jeg vil gjerne minne om at det jeg sa i mitt hovedinnlegg, var ikke at den beslutningen var gjenstand for tolking, men at det vil være forandring i hva som ligger i begrep som ellers er nevnt i vedtaket, som stasjonsvedlikehold, treningsving etc. Grunnen til det er åpenbar: Det vil antakeligvis i fremtiden være én treningsving og ikke tre som i dag. Og det vil antakeligvis i fremtiden være et minimalt stasjonsvedlikehold knyttet til 150-timersvedlikehold og 300-timersvedlikehold i forhold til det som er situasjonen i dag, for det var jo selve hensikten med anskaffelse av nettopp enhetshelikopter. Da har jeg også anledning til å gi et tilleggssvar til representanten Nybakk, som jeg ikke fikk tid til i sted, nemlig at det ikke har vært tvil om at skvadronledelsen skulle være på Bardufoss. Det er den også i dag, nettopp av den grunn.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-02:
Som jeg sa i innlegget mitt: Vedtaket vil bli fulgt opp. Som jeg også sa i innlegget mitt: Det kommer en sak til Stortinget før innfasingen, som gir Stortinget full anledning til å ta stilling til helheten i denne saken når detaljene som ikke er klare i dag, er avklart. Samtidig vil jeg si at det har vært viktig å minne om at det var én viktig årsak til at man anskaffet enhetshelikopter, nemlig at det skulle være mulig å spare mer på drift og vedlikehold. Dermed kunne man øke tilstedeværelsen i nord, øke innsatsen i nordområdene, øke flytimer tilgjengelige for å foreta redningsoperasjoner. Det er derfor dagens stasjonsvedlikehold er noe annet enn det som vil være fremtidens stasjonsvedlikehold: Mer vil skje om bord der helikoptrene står. Det er mer en beskrivelse av en faktisk situasjon, for å være helt sikker på at den enigheten som lå til grunn for å skaffe enhetshelikopter, fortsatt ligger til grunn. Og jeg har ingen grunn til å tvile på det ut fra dagens debatt.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2005-06-02:
Mitt spørsmål til statsråden går på om det er den minste tvil, eller om det kan tolkes på noen annen måte enn at flertallet ønsker at 337-skvadronen skal være på Bardufoss nå og i framtiden, uavhengig av når NH90-helikoptrene kommer – om det blir medio 2007, eller om det eventuelt blir en annen gang. Kan det tolkes på noen annen måte enn at Bardufoss er stedet?