Erna Solberg (Høyre), 2007-02-13:
Om litt over en måned vil mennesker fra hele vårt kontinent samles i Berlin for å feire 50-årsjubileet til Den europeiske union, eller 50-årsjubileet for inngåelsen av Romatraktaten. Vi som er født i løpet av disse 50 årene, har fått oppleve en unik økning i velstand og kulturelt samarbeid. Vi vokste opp i politisk stabilitet og trygghet. Det har skjedd på tvers av grensene, som har gitt det samme Europa så mye krig og elendighet i tidligere tider. Utenrikskomiteen samlet seg i en enstemmig innstilling om europapolitikken i forrige uke. Det må også kalles en unik foreteelse, selv om det ikke akkurat er av samme dimensjon som Romatraktatens inngåelse. Komiteen bemerker hvordan EU har bidratt til å sikre europeisk velstand og fred i disse 50 årene. Samtidig som EU har vokst fra seks til 27 medlemsland, har unionen gjennom inspirasjon og omfattende krav ført til demokrati i tidligere diktaturer, og økonomisk og sosial velstand i det som var fattige land. Portugal, som mottok norsk utviklingshjelp helt frem til 1970-tallet, er nå et velstående europeisk land. Irland, inntil nylig Europas fattigste utpost mot vest, har nå et bruttonasjonalprodukt pr. innbygger som kan konkurrere med Norge. Tidligere kommunistdiktaturer i øst har bygd demokratiske institusjoner etter spesifikke kravlister fra EU. Det er fremdeles seks land på Balkan som står utenfor EU, men alle banker på døren. Tyrkia gjør det samme. Alle disse landene har fortsatt en vei å gå før de oppfyller de strenge kravene som skal til for å bli medlem i EU. Likevel er det mye som tyder på at kravene fra EU bidrar til utviklingen. Jeg er glad for at utenrikskomiteen samlet vektlegger den rollen som EU har spilt og fortsatt spiller i demokratiseringen av de tidligere totalitære statene i Europa. Vi ser nå hvordan de syv ikke-medlemslandene i Sørøst-Europa jobber med korrupsjonsproblematikk, respekt for minoriteter, styrking av rettsvesenet, menneskerettigheter og oppbygging av en fungerende markedsøkonomi. Når jeg snakker med politikere fra disse landene, får jeg også svar på hvor de henter inspirasjonen fra i dette vanskelige arbeidet, for det er ikke naturgitt at det er lett å få gjort noe med problemstillinger som korrupsjon og brudd på menneskerettigheter i områder som nettopp har gjennomgått krig og borgerkrig. Det er en målsetting om EU-medlemskap en gang i fremtiden som bidrar til å gi inspirasjon og holde målsettingen om å binde sammen landene i det å kunne klare transformasjonen og endringen i eget land. Det er lenge siden EU kunne kalles en rikmannsklubb. Unionen gir massiv hjelp til nye og potensielle medlemmer, som med Irland og Portugal ser vi altså at det nytter. At Norge bes om å bidra til dette solidaritetsprosjektet, er etter min mening bare rimelig, både fordi vi nyter godt av adgangen til det indre markedet, og fordi det er riktig av oss å bidra til demokrati og velstandsutvikling i vår egen verdensdel. På den ene siden skal vi bidra generøst, men jeg støtter også utenriksministeren i at vi ikke skal gi noen blankosjekk til EUs solidaritetsarbeid i øst. Vi skal huske på at EU gir nesten 200 milliarder kr til landene i øst hvert år, derfor er det riktig at vi gir et reelt, men rimelig bidrag fra EØS-landet Norge. Høyre mener det er viktig at vi balanserer tøffe krav til nye medlemsland med den omfattende støtten som gis. Det er, som nevnt, vanskelige prosesser. Vi vet selv fra denne sal hvor utfordrende det kan være å gjennomføre vanskelige prosesser. Da mener jeg at EUs press og støtte er en nødvendig ytre kraft for å sikre de nødvendige reformene. Reformene er igjen nødvendige for at de tidligere totalitære landene kan omfattes av det europeiske fellesskapet som har gitt velstand og trygghet gjennom generasjoner. Når jeg bruker tid på dette, er det for å minne om at i 50-årsperspektivet har dette vært et av de viktigste bidragene til Europa fra EU. Innstillingen dreier seg kanskje om mer prosaiske ting knyttet til hvordan vi skal behandle EU-spørsmål i Norge. Utenrikskomiteen har samlet seg om en rekke viktige saker i europapolitikken. Essensen av dette er at fagkomiteene skal trekkes inn i arbeidet som nå er begrenset til EØS-utvalget, men enda viktigere er det at Stortinget skal delta i de faglige debattene i Europa før vi får direktivene ferdig vedtatt fra Brussel. Komiteen understreker at EU ikke lenger må ses på som et utenrikspolitisk anliggende. EU-spørsmål går nå inn i alle sider av det norske samfunnet. EU har altså blitt kommunalpolitikk, justispolitikk, samferdselspolitikk og utdanningspolitikk. Derfor ønsker også utenrikskomiteen at alle fagkomiteene i Stortinget skal forholde seg til EU. Det har vært viktig for Høyre å gi fagkomiteene verktøy for å håndtere EU-spørsmålene mens de ennå er på utrednings- og idéstadiet i Brussel. Ett verktøy er at Regjeringen orienterer Stortinget om viktige utviklinger. Et annet verktøy er å gi komiteene muligheten til å sette i gang saker selv når det dreier seg om EU-spørsmål/EØS-spørsmål. En slik initiativrett er nødvendig om komiteene skal kunne følge opp EU-sakene på en tilstrekkelig måte. Utenrikskomiteen legger stor vekt på at det skal være åpenhet rundt EU-arbeidet. Det er gledelig at vi har fått unison støtte til forslaget fra Høyre om halvårlige redegjørelser fra utenriksministeren om EU- og EØS-saker – for jeg har nettopp hørt at det er mange andre ting som skjer i verden, selv om EU-spørsmål kanskje er nærmere vår hverdag enn mange av de andre spørsmålene er, og de fortjener en nærmere oppmerksomhet enn det noen minutter internt i en stor utenrikspolitisk redegjørelse vil gi. En annen nyvinning komiteen står bak, er at EØS-utvalgets møter ikke lenger skal være hemmelige. Som sagt ber vi Regjeringen om å orientere Stortinget om viktige utviklinger i EU, for nordmenn blir påvirket av det som skjer innenfor EU. Dokumentene Regjeringen legger frem om nye initiativ i det europeiske samarbeidet, er derfor viktig for å sikre god informasjon, større debatt og større deltakelse i beslutningsprosesser innenfor EU, for det er først når vi har debattert og tatt et standpunkt, at vi virkelig kan påvirke. Det er bra at Regjeringen også fremhever hvordan åpenhet skal være en rettesnor i forvaltningens EU-arbeid. Dette er i tråd med hvordan EU nå endrer seg for å bli mer åpent. Norge har valgt å stå utenfor beslutningsprosessene i EU-samarbeidet. Noen norske politikere kan gi inntrykk av at dette er en mellomfase der vi klarer oss selv inntil EU forsvinner. Hvis EU er kommet for å bli, og påvirker oss så mye som det gjør, bør vel egentlig den logiske slutningen være at vi skal ha et ord med i laget i det som skjer, ikke bare tilpasse oss. Jeg mener jo at svaret på mange av de problemstillingene som tas opp både i utenrikskomiteens innstilling og i meldingen fra Regjeringen, burde vært at vi hadde sagt at for å få full innflytelse på den enkleste måten, bør vi være medlemmer av EU. Innledningsvis var jeg inne på hvordan EU har bidratt til fred, demokrati og økonomisk utvikling i Europa, og at vi har nytt godt av dette. Det er ikke bare Frankrike og Tyskland som har tjent på at det har vært fred mellom disse to landene siden 1945. Det er heller ikke bare polakker som har fått glede av at kommunistdiktaturet deres har forsvunnet. Norge er ikke isolert fra det som skjer på andre siden av Skagerrak. Vi handler med Frankrike og Tyskland, reiser på ferie, tar imot dyktige polske arbeidere og forholder oss til landene i vår egen verdensdel på de fleste fagområder. Utenrikskomiteen uttrykker bekymring for at EU blir mer opptatt av både integrasjon og utvidelse fremover, og ikke ser oss på samme måten som de kanskje har sett oss før. Integrasjon og utvidelse vil være til glede for EU-samarbeidet, men det vil også føre til en marginalisering av Norge. Når norske byråkrater møter i Brussel, må de stadig minne om at det er EØS som er grunnen til at de er der. Mange i EU vet ikke om EØS. En returnert norsk byråkrat har beskrevet hvordan han pleier å ta med seg et bordskilt hvor det står Norge på – det er nemlig ikke alltid at møtearrangørene har husket å finne frem skiltene til EØS-landene når det er komitemøter i Brussel. Det er altså enighet om at EU påvirker Norge. I så måte er innstillingen en milepæl, med innrømmelsen fra alle parter om at vi påvirkes sterkt av EU. Slik kommer det til å være uansett hvilken tilknytningsform vi ønsker til unionen. EU-landene er nabolandene våre. Vi vil fortsatt ha dem som våre viktigste handelspartnere også i fremtiden. Vi vil reise til EU-landene, og arbeidskraft vil flytte over grensene. Vi vil være avhengige av hverandre for å sikre en god fremtid, og ikke minst har vi et historisk og kulturelt fellesskap med Europa. Høyre har, som det eneste partiet i denne salen, tatt konsekvensen av at vi har havnet på gangen i Brussel. Men i dag er det ikke det som er hovedtemaet. I dag er hovedtemaet hvordan vi kan utnytte interessene og påvirke best mulig. Det mener jeg utenrikskomiteens innstilling er en god start på, hvis Regjeringen også følger opp med åpenhet og informasjon til Stortinget.