Gisle Meininger Saudland (Fremskrittspartiet), 2021-03-11:
Høsten 1969 ble det første store norske oljefunnet i Nordsjøen gjort. Da fant daværende Phillips Petroleum Company det som etter hvert ville få navnet Ekofisk. Det markerte starten på det norske oljeeventyret som tusenvis av nordmenn har deltatt i, og som har gitt Norge den velstand og rikdom vi i dag nyter godt av. Oljeeventyret har vært positivt for Norge. I 2017 sysselsatte det 225 000 mennesker direkte og indirekte, og oljefondets verdi nærmer seg 11 000 mrd. kr. Vår rikdom har imidlertid ikke kommet gratis, og også denne medaljen har en bakside. Det finnes mange mennesker i Norge i dag som har kjempet en årelang kamp for rettferdighet etter å ha blitt skadet. Mitt eget engasjement i saken begynte med at jeg i fjor fikk tilsendt en kartleggingsrapport med navn «Pioneroljearbeiderne med ødelagt helse og møtet med systemet, erstatninger, senskader og løsemiddelskader». Rapporten er skrevet av de to ildsjelene Runar Nilsen og John-Peder Denstad. Jeg er kjent med at rapporten er sendt både arbeids- og sosialkomiteen og arbeids- og sosialministeren. Rapporten er et usminket og direkte møte med skjebnen til mange norske pioneroljearbeidere og hvilken helsetilstand de er i i dag. Jeg må innrømme at det er sterk lesning. Det er også andre yrkesgrupper som har måttet kjempe for rettferdighet. Nordsjødykkerne, også kalt pionerdykkerne, som foretok arbeidsdykking i forbindelse med oljevirksomhet i Nordsjøen i årene 1965–1989, kjempet en årelang kamp for rettferdighet. De fleste var positive til nordsjødykkernes sak, som var et krav om annerkjennelse, erstatning og oppreisning som følge av ødelagt helse. Det ble også vektlagt at nordsjødykkerne hadde gjort en viktig nasjonal innsats, og at rikdommen som fulgte oljeeventyret, ikke hadde vært mulig uten denne yrkesgruppen. Mange vil påstå at Norges motstand mot å anerkjenne sitt moralske ansvar for skadene nordsjødykkerne fikk, ikke var blant Norges stolteste øyeblikk. Historien vil vise om vi i denne saken om skadde oljearbeidere, pionerarbeiderne på 1970- og 1980-tallet, vil være på riktig side av historien. I tillegg til Nilsen og Denstads kartlegging finnes det en eldre, men svært omfattende rapport fra Arbeidsmiljøskaddes Landsforening fra 2014 som grundig beskriver arbeidet som ble utført offshore, mangel på verneutstyr, skader man har fått i etterkant, og hvordan dette har blitt forsøkt tatt opp politisk i denne sal tidligere, dessverre uten hell. A.L.F.s rapport beskriver hvordan man var iført vanlig bomullsdress og bomullshansker, og at oljegjennomtrukket arbeidstøy ble hengt opp i seksmannslugarer. Arbeiderne ble gjerne utsatt for tre typer eksponeringer: kjemikalieopptak gjennom hudeksponering innånding med benzenforbindelser eksponering for kvikksølv Mange av de som begynte å jobbe i oljen på 1970-tallet, var unge sjøfolk eller de jobbet i fastlandsindustrien. Jeg skal sitere fra en historie i rapporten fra en ung mann som nylig hadde begynt i oljen på 1970-tallet: «På Temporary bodde vi 4 mann på hver lugar. Vi hadde ikke oppbevaringsskap så alt av arbeidstøy som kjeledresser, vernesko og gjennomvåte sokker, alt tilsølt av olje hang til tørk over en varmeovn på veggen. Det stinket der inne.» Om arbeidet fortelles det videre: «Det var mye skifte av pakninger på rørsystemet. Ved splitting av rør var det alltid gass som man hadde rundt seg og pustet inn. Her ble det alltid målt for konsentrasjon, men kun med tanke på eksplosjonsfaren. I noen tilfeller var det så mye gass at man fikk beskjed om at vi var langt over eksplosjonsfaren.» Historiene er mange flere, og jeg skulle gjerne ha fortalt dem alle sammen, for både de gjenlevende pionerarbeiderne og de som har gått bort, fortjener at deres historier blir hørt. Symptomene og helseplagene kom ofte krypende noen år senere, og etter hvert som skadene ble sterkere, det gikk ut over arbeidet og de sa ifra til firmaet, så ble de satt i land. Mange trodde at de ville være sykmeldt bare i noen uker, og at de snart skulle ut igjen. De færreste visste at den helikopterturen tilbake til land skulle bli deres siste helikoptertur til land. Etter at de kom i land, opplevde de såkalt «loss of licence», som betyr at deres offshoresertifikat ikke lenger godkjennes. De fikk ikke sin gamle arbeidsgiver i tale og ble henvist til sykehus og helsetjeneste. De begynnende symptomene var som regel tretthet, konsentrasjonsproblemer, søvnproblemer, hukommelsestap, utslett, væskende sår, hodepine, sen motorikk og annet. Det var symptomene de oppdaget først. Noen får godkjent yrkesskade. Noen av dem får litt erstatning, men noen må signere kontrakt om at de aldri må snakke om beløpet til noen, såkalte taushetskontrakter. Vi skjønner jo hvorfor. Det er for at oljeselskapet skal slippe å betale ut til alle. De kjøper seg til taushet. De skadde blir overlatt til seg selv. De føler at de møter et system som ikke fungerer, og at de ikke blir trodd. Noen blir til og med henvist til psykiatrien, som om det liksom skulle vært noe psykisk galt med dem som forteller sine historier. De siste månedene har jeg besøkt flere av de skadde pioneroljearbeiderne, brukt helger, kvelder og en del lange arbeidsdager på å forberede denne debatten i dag. Som stortingsrepresentant møter jeg enkeltskjebner og historier som gjør inntrykk, og etter hvert som jeg har blitt godt kjent med noen av ildsjelene bak dette arbeidet, som Jan Terje Biktjørn, som har jobbet utrettelig med denne saken i årevis, og de andre skadde, er jeg ikke i tvil i mitt hode om at deres historier er riktige. Men jeg visste at det ikke er noen andre som kommer til å bringe disse historiene til torgs. Som stortingsrepresentant er det min plikt å tale den lille manns sak. Noen har prøvd seg i rettsvesenet. En har til og med kjørt saken til Menneskerettsdomstolen i Strasbourg. Men utfallet er ofte gitt når syke mennesker møter milliardkonsern med skarpskodde advokater som har alt å tape på å gjøre det som er rett. Men vår oppgave i denne sal er ikke å vurdere jusen i hver enkelt sak, men å vurdere moralen. Og jeg tror de fleste er enige om at vi skal ha et vern for de som blir skadet, og at vi skal ta vare på våre egne. Jeg mener at vi ikke kan overlate de gjenlevende pioneroljearbeiderne til seg selv. Jeg ønsker at det nedsettes en kommisjon som kan gjennomgå alle sider av saken, komme til bunns i saken en gang for alle – en kommisjon som har legitimitet, også blant de gjenlevende, blant pioneroljearbeiderne, hvor de skadde selv er representert, som ikke er redd for å stille ubehagelige spørsmål og komme til bunns i saken. Jeg håper statsråden tar ballen og viser at det er mulig å sette punktum for denne saken en gang for alle.