Erna Solberg (Høyre), 2008-11-20:
Må du leve i interessante tider. – Det er ikke en kinesisk hilsen, men en kinesisk forbannelse. På nedrustningsområdet lever vi for øyeblikket i virkelig interessante tider. Utfordringene er store når det gjelder både kjernefysiske og konvensjonelle våpen. Det er grunn til bekymring når man ser at antallet kjernevåpenstater har økt betraktelig siden slutten på den kalde krigen, og at flere land med til dels svært ulike styresett og forhold og samarbeidsvilje overfor verdenssamfunnet prøver å skaffe seg kjernevåpen. Jeg tror vi alle ønsker oss en verden med mer internasjonal orden og regler, med mer internasjonal kontroll. Vi opplever en verden i dag med flere fragmenterte stater og med større utfordringer knyttet til at de internasjonale organene fungerer. Spredning av kjernefysisk teknologi vil øke i takt med den forventede utbyggingen av den sivile kjernekraften vi har og ser for oss i årene fremover. Derfor kommer det til å skape nye utfordringer i ikke-spredningsarbeidet. Vi vet at terrorister av ulike typer arbeider aktivt for å skaffe seg masseødeleggelsesvåpen, hvor det verste scenarioet selvfølgelig er at denne typen våpen kommer i hendene på noen irrasjonelle, trykket-opp-i-hjørnet-terrorister som kan bruke dem helt uten tanke på konsekvensene som kommer etterpå, eller som nettopp har som ønskemål at konsekvensene bare blir kaos. For Norges del er det også viktig å se at vi fortsatt har utfordringer med atomavfall og en av verdens høyeste konsentrasjoner av kjernevåpen hos våre naboer på Kola. Vi må ikke glemme det når oppmerksomheten kanskje retter seg andre steder. Det er nært oss, og det har betydelig potensial hvis noe skulle skje. Vi må ha fokus på Kola-konsentrasjonen knyttet til kjernevåpen. Vi lever også i en tid hvor dagens traktatregime for nedrustning og ikke-spredning er under press. Russerne har suspendert CFE-avtalen om konvensjonelle våpen. Det gjør at verifikasjon og rapportering er vanskeligere, og det øker usikkerheten og den potensielle spenningen i våre nærområder. Vi ser også at Nord-Korea og Iran leker katt og mus med verdenssamfunnet og IAEA om verifikasjonsregimer i det internasjonale avtaleverket. De forsøker å holde både naboland og verden som gisler i dette arbeidet. Noen ser også ut til å bruke det som forhandlingskort for andre konsesjoner i forhold til økonomisk bistand og hjelp. Nord-Korea har allerede kjernevåpen, og Iran er med stor sannsynlighet ikke langt unna. Iranske atomvåpen risikerer å starte et massivt våpenkappløp i regionen. Vi ser allerede i dag at en rekke arabiske land starter et sivilt kjernefysisk samarbeid som altså har potensial til å utvikle seg til noe mer. Jeg mener det er grunn til å tenke gjennom hvilken smitteeffekt det vil ha i Midtøsten hvis Iran sitter med kjernefysisk kapasitet. Jeg oppfatter det som ett av de vanskeligste og største spørsmålene vi har internasjonalt. Det er slik at man er midt inne i et område som utfordrer gamle hegemonier, som utfordrer land med stor betalingsvillighet og betalingskapasitet, og som vil ønske å komme i samme situasjon som Iran. Men jeg synes heller ikke det er uten bekymring når vi ser at India, som står utenfor Ikke-spredningsavtalen, og også ligger i et våpenkappløp med Pakistan, nå får privilegert tilgang til Nuclear Suppliers Group. Jeg mener det er god grunn til å stille spørsmål om hvilken presedens dette setter. Dagens ordninger er under press, men samtidig er det det eneste rammeverket vi har. Derfor deler vi i Høyre Regjeringens noe forbeholdne linje i forhold til å satse på en helt ny avtale. Da risikerer man rett og slett å åpne en pandoraeske, å sette de ordningene vi har, i fare. Da er det bedre å arbeide ut ifra det vi har i en så vanskelig situasjon. Utfordringene må altså møtes i fellesskap. Det er viktig at arbeid som foregår i multilaterale fora, blir understreket. FN, NATO og EU er områdene for å finne løsninger på dette. Vi ser positivt på og støtter initiativet for at vi skal øke fokuset på nedrustningsarbeid også i NATO, for dette er en av de største sikkerhetstruslene våre fremover. Men nedrustningsarbeidet må både være allsidig og dekkende. Derfor er det viktig å arbeide for nedrustning og ikke-spredning av konvensjonelle våpen, inklusiv både håndvåpen og ammunisjon, kjemiske våpen, biologiske våpen og atomvåpen. Helheten i dette utgjør en fundamental del av sikkerhetspolitikken og må ha anerkjennelse som at dette er sikkerhetspolitisk arbeid som vi er nødt til å jobbe hardt for. Særlig den rollen håndvåpen og ammunisjon spiller i moderne konflikter, har betydning, selv om det er mulig å gjøre seg morsom på bekostning av at når mange kaller det de virkelige masseødeleggelsesvåpnene, er det vel først og fremst den som trykker på avtrekkeren eller på knappen, altså mennesket, som er det virkelige masseødeleggelsesvåpenet i verden. Men Norge har et særlig ansvar som produsent og eksportør av våpen og ammunisjon. Et enstemmig storting støtter opp om det norske reguleringsregimet. Likevel kommer vi ikke fra at kjernefysiske våpen fortsatt er i en særstilling når det gjelder evnen til død og ødeleggelse. Vi deler visjonen om å eliminere alle atomvåpen, men veien dit må basere seg på forpliktende, verifiserbare avtaler og omfatte alle land. En verden uten atomvåpen vil være en tryggere verden, men det må være en verden vi er sikker på at faktisk er uten atomvåpen. Samtidig er vi nødt til å være realistiske. Atomet er splittet, det lar seg ikke reversere, teknologien er kjent, og den blir lettere og lettere å bruke. På veien mot visjonen møter vi en usikker og av og til farlig verden. Derfor er tydelige signaler fastsatt overfor de statene og gruppene som utgjør den største trusselen, av avgjørende betydning – at vi tør å stå opp, ikke at vi bøyer unna. Iran og Nord-Korea er nevnt og synes altså å utgjøre de største utfordringene i dag. EU, USA og Russland må sette inn samstemmige tiltak og målrettede sanksjoner overfor Iran. Kontrakter til tysk og russisk industri kan ikke lenger komme først. Jeg mener vi må sette store spørsmålstegn både overfor Tyskland og Russland i denne aktiviteten. Amerikansk krigsretorikk hjelper heller ikke hvis vi skal få kontroll over denne situasjonen. Trusselen fra kjernevåpen kombinert med ballistiske missiler må møtes med alle virkemidler. Primært må de være politiske og diplomatiske, men om nødvendig også andre. Derfor er ikke Høyre enig i at man på forhånd og på et rent ideologisk grunnlag skal si nei til å skaffe seg en opsjon for defensiv handling i møte med trusselen fra ballistiske missiler. Det er altså grunnen til at vi har valgt en annen tilnærming enn Regjeringen til spørsmålet om USAs og NATOs missilforsvar i Europa. Vi støtter den uttalelsen som kom på NATOs toppmøte i Bucuresti i vår. Ballistiske missiler utgjør en økende trussel mot NATOs medlemsland og styrker. Missilforsvaret er en del av en helhetlig respons på denne trusselen. USAs missilforsvar og NATOs systemer utgjør et betydelig bidrag til å møte denne spesifikke trusselen, men vi mener også at videre utredning er nødvendig og skal finne sted i alliert regi. For oss er det prinsippet om alliansens udelelige sikkerhet som også er av avgjørende betydning. Vi har nytt godt av alliansens solidaritet i snart 60 år, og jeg mener det vil være feil av Norge å hindre en utvidelse av NATOs missilforsvar som medlemslandene i sørøst selv etterspør. Regjeringen gav kommunikeet i Bucuresti sin uforbeholdne tilslutning, og vi støtter altså det, selv om det er vanskelig å se at uttalelsene er i tråd med tiltredelseserklæringen fra Soria Moria. Heldigvis så til slutt Regjeringen selv at man var nødt til å sette til side både Soria Moria-erklæringen og egen høytflyvende retorikk, men vi ser fortsatt at Regjeringen forsøker å ri to hester, én hjemme og én ute blant våre allierte. Vi spør oss fortsatt hvordan Regjeringen kan mene at intern krangel, uklare signaler og langvarig splittende og konfronterende håndtering av saken, som vi så i forkant av møtet i Bucuresti, har styrket norsk sikkerhet, norsk omdømme og Norges relevans i NATO. Derfor står vi sammen om en merknad hvor vi påpeker dette avviket. Det er på sin plass, for det bidrar ikke til norsk sikkerhet at vi står der vi står i dag. Behandlingen av disse sakene viser egentlig at det er en bred politisk oppslutning om at Norge skal spille en pådriverrolle i internasjonalt nedrustningsarbeid. Det kommer Høyre til å støtte opp om. Det er en videreføring av det arbeidet Jan Petersen gjorde da han var utenriksminister. Vi er glade for at Regjeringen følger det opp, og at de styrker det. Jeg kan love at vi kommer til å følge opp, for dette er et av de viktigste arbeidsområdene vi har for øyeblikket.