Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2000-06-06:
I all hovedsak er det enighet om det opplegget som skisseres i proposisjonen, og jeg kan slutte meg til saksordførerens redegjørelse for merknadene fra en samlet komite. Allikevel vil jeg bruke tid på å gi noen utfyllende kommentarer der komiteen har delt seg i synet på grunnlaget for avtaler med andre land om overføring av domfelte. Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet sier at grunnlaget for nye bilaterale avtaler skal være den europeiske overføringskonvensjonen og gjeldende overføringslov, med de unntak som Stortinget gir tilslutning til her i dag. Det er kanskje en selvfølge. Men samtidig sies det fra Høyre og Fremskrittspartiet at fullbyrdingsmetoden som hovedregel skal legges til grunn for avtaler med andre land. Den europeiske overføringskonvensjonen er det grunnleggende utgangspunktet for vår lovgivning og bør være det også for avtaler med andre land. Ifølge denne konvensjonen gis fullbyrdingsstaten mulighet til å velge mellom å omgjøre straffen eller fortsette fullbyrdingen. Selv om fortsatt fullbyrdelse besluttes, skal straffen alltid settes ned der den overskrider maksimumsstraffen for et tilsvarende lovbrudd i fullbyrdingsstaten. Hovedregelen i dag er at fullbyrdingsmetoden skal brukes. Dagens regelverk er imidlertid utformet med sikte på overføring etter overføringskonvensjonen som gjelder mellom europeiske stater, hvor det er sterke likhetstrekk mellom de strafferettslige tradisjonene. De statene det er aktuelt for Norge å inngå nye bilaterale avtaler med, vil ofte ha en strengere straffelovgivning og en strengere utmålingspraksis enn Norge. Vi har merket oss at flere høringsinstanser har betenkeligheter med å godta å fullbyrde lengre straffer enn man selv ville eller kunne idømt. Riksadvokaten gir bl.a. uttrykk for at et vilkår om at straffer ilagt i domsstaten kan settes ned, hadde vært ønskelig som hovedregel, men er enig i at en ikke bør avskjære muligheten for å foreta overføring der domsstaten stiller som betingelse for overføring at reglene om fortsatt fullbyrding uten tilpassing blir fulgt. Men slike tilfeller bør være unntak i det utgangspunkt Norge bør ha ved avtaler med andre land. Selvsagt vil det være domsstaten som vil ha det avgjørende ordet. Når Høyre og Fremskrittspartiet fastslår at fullbyrdingsmetoden skal legges til grunn, ivaretar dette etter vårt syn ikke intensjonene i den europeiske overføringskonvensjonen eller norsk lovgivning, og heller ikke den skepsis riksadvokaten gir uttrykk for. I et enklere språk betyr det at norske myndigheter bør prøve å sikre avtaler som gir mulighet til å vurdere fullbyrding eller omgjøring i individuelle tilfeller. Det betyr at en bør sikre muligheter for å omgjøre straffen i tilfeller der denne virker urimelig streng etter norsk lovgivning, eller der straffen overskrider strafferammene for tilsvarende forhold i Norge. Det bør i utgangspunktet ikke være en målsetting for Norge, i de tilfeller en etter henvendelse har avtale og velger å ta hjem en norsk statsborger for soning i Norge, at vedkommende skal sone det mangedobbelte av pådømt straff for tilsvarende forhold i Norge, selv om det ikke overskrider maksimumsstraffen. Avtaler forutsetter jo uansett at det blir enighet med domsstaten. Bare dette for å klargjøre innholdet i merknader fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti versus merknader fra Høyre og Fremskrittspartiet, som det ikke er like lett å lese direkte ut av innstillingen.