Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2015-04-14:
Jeg vil også stille meg i rekken av dem som takker representanten Toppe, som tar opp noe så sentralt som systemsvikt over lang tid. For dette handler om systemsvikt. Helsearbeidere har ofte for liten tid og for liten kunnskap til å håndtere underernæring hos eldre og ikke minst til å forebygge dette både i sykehus, i hjemmetjeneste og i institusjoner i kommunene. Underernæring hos eldre har vært et problem over tid. Tallene er nesten uforandret over tid, både før og etter at Helsedirektoratet ga ut sine retningslinjer i 2009 om hvordan vi skulle oppdage og behandle eldre som står i fare for å være underernært. Det er egentlige fire banale punkt Helsedirektoratet fokuserer på i sine retningslinjer. Det er å finne ut hvem som er i risikosonen, det er å dokumentere det de ser, det er å komme med tiltak, og det er ikke minst å journalføre det – det skulle bare mangle. Så er det å videreformidle det man ser, til neste nivå, slik at flere følger opp. En skulle tro at dette egentlig var en del av vanlig prosedyre, som alt annet innenfor helse. Allikevel er disse fire punktene vanskelige nok. Jeg tror det ligger mange svar i det. Det ene er at vi er lite flinke i norsk helsevesen til å dokumentere avvik når vi ikke har gjort det vi skal, det andre er at vi sliter med å journalføre og ikke har gode nok IKT-systemer til å overføre mellom de ulike nivåene. Allikevel tenker jeg og Kristelig Folkeparti at det vanskeligste kanskje er å oppdage den som er underernært, og kanskje aller vanskeligst å oppdage dette tidlig nok – mens den eldre kanskje fortsatt bor hjemme, før vedkommende faller og brekker lårhalsen, før vedkommende kommer på sykehus eller institusjon. Da er det viktig at kunnskapen til å oppdage finnes hos hjemmetjenesten, og at disse retningslinjene blir implementert på en slik måte at de går an å leve etter. Vi vet at det er vanskelig å gripe inn hjemme hos folk. Men det ser vi også at det kan være i institusjoner og sykehus. I institusjonene snakker vi ofte om «ønsketurnus» – jeg skulle ønske at vi også kunne snakke om «ønskemat» og «ønskemåltider» for beboerne. De får ofte en meny: Velg mellom disse tre. Hvis man da ikke har matlyst eller ønsker å få noe av det man er vant med av gammel, god kulturmat, så er det vanskelig å oppdrive. Vi tror – og jeg tror – at mat er noe mer; det er bruk av alle sanser, det er bruk av fellesskap, det er bruk av tradisjon og kultur. Men det handler også om kunnskap om hva mat gjør med kroppen, både psykisk og fysisk. Derfor bør norsk helsevesen fokusere på dette. Det er ingen som har nevnt et tiltak som jeg tenker er et enkelt tiltak, men som jeg tror kan ha mye å si i norsk eldreomsorg. Det er lavterskeltilbud og dagtilbud med måltider, mer og mer sentralt, for da kan vi kanskje oppdage dem som sliter med å spise, tidligere. Men jeg tror også at når det gjelder tiltak, må vi benytte oss av ideell sektor. Da jeg selv var ordfører, opplevde jeg at en menighet laget lørdagsgrøt for dem som bodde på institusjon, og for dem som var hjemme. Slik fortsatte en å ha relasjoner selv om en hadde kommet på institusjon. Det var gull verdt for kommunen, men det var aller mest verdt for den beboeren som fikk treffe vennene sine igjen og fikk den maten som trengtes. Det samme opplevde jeg da jeg var på besøk i Narvik. Eldre folk som var oppegående og kjørte bil, reiste rundt og leverte mat til sine venner og spiste i lag med dem, og sikret at maten ble tatt inn de 20 centimeterne som trengtes. Her må vi tenke kreativt, men aller mest må vi oppdage, dokumentere og videreformidle det vi ser, så vi kan komme inn med gode tiltak.