Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-23:
Jeg kan huske fra min barndom lensmannen som bygdas kanskje viktigste og mest betydningsfulle øvrighetsperson. Hvis jeg tenker tilbake til da jeg var sju–åtte år, vil jeg ikke klare å huske navnet på ordføreren den gangen, men jeg husker godt navnet på lensmannen. Han het Trygve Schanche. Det var en myndig, men rettferdig lensmann, som man ikke la seg ut med, og som man så først i toget 1. mai og 17. mai, da han hadde på seg uniformen sin. Jeg tror at i veldig mange kommuner i Norge er det fortsatt sånn at lensmannen har en nøkkelrolle å spille, og man oppfatter det som viktig at det fins en lensmann. Samtidig ser vi at det fra krigens dager har skjedd en utvikling i samfunnet som har gått gradvis. Flere og flere bor i byer, og færre og færre bor på landsbygda. Politiets oppgaver endrer karakter som en konsekvens av dette, både fordi befolkningen bor andre steder enn før, og fordi befolkningen er mye mer sammensatt. Gjennom innvandring og gjennom ulike kulturer opplever vi at bildet forandres ikke bare i Norge, men også i andre land, og dermed endres også politiets oppgaver. Det gjør at man trenger nye metoder for å bekjempe kriminalitet, og at politiet trenger andre typer ressurser for å gjøre det samme. Det er jo likevel sånn at de fleste kriminelle handlinger fortsatt skjer lokalt og begås av mennesker som har sin forankring i det lokalsamfunnet der lovbruddet begås. Det medfører at politiets rolle fortsatt er viktig. Det som også er viktig å understreke, er at nettopp fordi politiet har en lokal forankring, skaffer de seg kunnskaper lokalt. Når en forbrytelse har skjedd, vet de ofte, eller har i hvert fall mistanke om, hvem som kan ha begått den, og omstendighetene rundt dette. Ofte kan man kanskje også hindre at kriminalitet skjer, nettopp fordi man ser et mønster gjennom kunnskap om et lokalsamfunn. Samtidig ser vi også at det særlig i mindre lokalsamfunn er blitt vanskeligere å rekruttere polititjenestemenn. Det medfører flere utfordringer. Vi ser at det kan være vanskelig også for personer som kommer fra et lokalsamfunn, å vende tilbake og arbeide i det samme lokalsamfunnet – kanskje nettopp fordi man opplever å være alene i et lite lokalsamfunn. Det blir stor belastning med hensyn til vakter, og færre å fordele oppgavene på. Derfor er det viktig å se på virkemidlene også ved utdanning av politipersonell ved Politihøgskolen, og måter å klare å rekruttere personell på. En samlet komite har da også understreket behovet for å se på høyskolestudiet og på et rekrutteringsgrunnlag i statlig regi. Her kan en bidra både gjennom positive virkemidler og gjennom bindingstid etter studiet, noe som kan virke geografisk utjevnende. Det kan også være viktig å se på virkemidler når studiet er endt, slik at ikke den enkelte kommune står alene, at ulike kommuner konkurrerer med hverandre, eller at ulike politidistrikter konkurrerer med hverandre om å rekruttere de samme personene. Erfaringer fra helsevesenet viser at det virker uheldig. Man kan da få en lønnsspiral der det enkelte politidistrikt kommer uheldig ut. Derfor er det viktig at man løfter blikket – det er en statlig oppgave å se til at virkemidlene er målrettede, og at de virker geografisk utjevnende. Det som også er viktig i en ny tid, er å se på det arbeidet som politiet utfører lokalt i et videre perspektiv enn bare det lokale. Vi vet at én årsak til at man ikke klarer å rekruttere lokalt, er at noen vil oppleve oppgavene som såpass begrensede at man heller søker seg til et stort politidistrikt, der man kan få andre oppgaver. Men det er det mulig å motvirke ved at man tildeler ulike oppgaver i ulike distrikter eller ved lokale kontorer – oppgaver som kan favne utover det kontoret. Det kan f.eks. være spesialiserte oppgaver knyttet til bekjempelsen av kriminalitet på Internett. Her står vi overfor en rekke utfordringer, enten det er økonomisk kriminalitet, eller – som noen har vært inne på – organisert, internasjonal virksomhet med prostitusjon, trafficking osv., der vi i dag ser at kompetansen innenfor politiet, i hvert fall på en del områder, kan være mangelfull. Det gir oss en utfordring både når det gjelder utdannelsen innenfor høyskolesystemet, og når det gjelder å ta i bruk den kompetansen noen har, eller sikre dem tilleggskompetanse etterpå. Derfor er det bra at komiteen samlet nettopp har påpekt at det både skal være muligheter for differensierte arbeidsoppgaver for polititjenestemenn rundt omkring i Norge, og at man bør se på hele utdanningen innenfor politihøyskolesystemet med tanke på at man bringer inn nødvendig kunnskap når det gjelder Internett-basert kriminalitet. Et annet tema som komiteen har beskjeftiget seg med, er spørsmålet om responstid. Alle partier, utenom Fremskrittspartiet, har understreket at det er viktig at det er et rimelig samsvar mellom den tiden politiet bruker på å rykke ut til et sted når det er behov for det, og den hendelsen som har funnet sted. Samtidig har flertallet i komiteen understreket at det å ha en fast responstid, uavhengig av bosettingsmønstret, vil være uheldig. Det er jo åpenbart for de fleste at dersom man skulle hatt samme responstid f.eks. til Bjørnøya som til det sentrale Oslo-området, så ville det gitt seg helt barokke utslag med hensyn til ressursbruk, som ikke ville kunne forsvares. Det er likevel viktig at man får en gjennomgang med hensyn til responstid. Komiteen har bedt om en slik gjennomgang i regi av departementet, og ser fram til at man kommer tilbake til det i løpet av neste stortingsperiode. Samspillet mellom politi og helsevesen er viktig, og vi ser innenfor det psykiske helsevernet at politiet må brukes i en rekke tilfeller, spesielt der hvor det kan være fare for voldshandlinger fordi mennesker er i mental ubalanse. Samtidig finnes det mange eksempler på at politiet settes inn som om de skulle ha en helsefaglig kompetanse, istedenfor at det er helsepersonell som foretar vurderingene. Det er en uheldig utvikling som komiteen har påpekt, og det er derfor viktig å gjennomgå bruken av politiets ressurser ut fra at de skal bistå helsepersonellet og ikke overta helsepersonellets rolle. Det vil bli en gjennomgang av det, som vi ser fram til å få tilbake. Mye av den kriminaliteten som begås, spesielt når det gjelder voldshandlinger, begås dessverre også blant mennesker som kjenner hverandre fra tidligere. Vi ser at det er til dels betydelig vold også i en del hjem. Fra 1. juli 2002 er det etablert en ordning med familievoldskoordinatorer ved hvert av landets 27 politidistrikt, og mange steder har disse fungert godt. Likevel ser vi at det er store geografiske forskjeller, og det er viktig å få til den ordningen over hele landet. Komiteen har derfor bedt Justisdepartementet om å kartlegge situasjonen for familievoldskoordinatorene i de ulike politidistriktene, og vurdere tiltak for å forsterke ordningen der den ikke fungerer tilfredsstillende. Komiteen har også påpekt at Vestfoldmodellen har vært et eksempel på en modell som har fungert godt, og som med stor sannsynlighet vil kunne nyttiggjøres andre steder i landet. Så har jeg lyst til å påpeke et forhold der vi ser at politiet i stadig større grad må bidra, nemlig de naturkatastrofene som nå skjer med stadig større hyppighet. Jeg kan huske at jeg leste rapporten etter katastrofen 2. juledag 2004, knyttet til forholdene i Tyskland. Der fikk man veldig raskt etablert et koordineringssentrum, man engasjerte polititjenestene, og allerede samme kveld, altså den 26. desember 2004, var lokale lensmannsbetjenter/politibetjenter rundt omkring på småsteder i Tyskland og informerte pårørende som hadde mistet noen av sine så langt unna som i Thailand. Vi vet at i Norge fungerte dette på langt nær så tilfredsstillende. Skylden for det kan ikke ligge hos politiet, men mer i den måten man organiserte dette på sentralt. Samtidig illustrerer dette den nøkkelrollen som politiet ofte spiller rundt omkring i lokalsamfunnene, både for å forebygge at flere blir rammet av selve katastrofen, i de tilfellene hvor man har naturkatastrofer i Norge, og for å sikre at informasjonen kommer riktig ut overfor pårørende på en måte som er med på å lette deres byrde når først katastrofen har skjedd. Til slutt har jeg lyst til å berømme saksordføreren for hennes innlegg – hun kom inn på langt flere forhold enn jeg har hatt tid til i dette innlegget – ikke minst fordi hun trakk fram Inger Louise Valle. Jeg må si at jeg husker veldig godt perioden da Inger Louise Valle var justisminister. Hun er et eksempel på hvordan en politiker ved å sette en ny type dagsorden som hadde humanismen som fokus, klarte å forandre norsk justispolitikk på en måte som man husker tilbake på med varme og glede, så mange år etter at hun var justisminister.