Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-05-26:
Som presidenten redegjorde for, foreligger det to forslag om å endre Grunnloven på en slik måte at det skal være mulig å oppløse Stortinget i valgperioden, og dermed også å skrive ut nyvalg. Det er få vestlige demokratier, om noen i det hele tatt, som ikke har en slik bestemmelse i sin konstitusjon. Norge skiller seg altså her ut. Det vil være en rekke spørsmål som må avklares dersom oppløsningsrett skal innføres: Hvem skal ha rett til å oppløse? Skal det nye storting ha en funksjonstid på fire år eller bare ut inneværende ordinære valgperiode? Skal Stortinget kunne oppløses når som helst, eller skal det være betinget av bestemte situasjoner? Hvilken funksjon har det oppløste storting inntil et nytt er valgt, osv.? Alle disse situasjonene er godt ivaretatt i de ulike alternativer som ligger inne i forslagene, slik at rent teknisk ville det ikke være noe problem å bestemme en ordning med oppløsning nå. Hvis vi ser bort fra Kongens rett til å sende Stortinget hjem etter tre måneder, og senere to måneder, enten de var ferdige med sitt arbeid eller ikke – dette var tidlig på 1800-tallet – så har vi aldri hatt noen oppløsningsrett i Norge. Men det har ikke manglet på forsøk på å få det til. Fra 1874 og fram til 1920 ble det fremmet forslag om oppløsningsrett hele sju ganger. Også i nyere tid har tilsvarende forslag vært framsatt gang på gang, men hver gang blitt nedstemt, og, etter det jeg har funnet, siste gang i 1976. Det er vanskelig å finne noe partipolitisk system i denne debatten, fordi partiene har vekslet på å være for eller mot oppløsningsrett. Når innstillingen også denne gangen er at forslagene ikke skal bifalles, så kan man vel si at Stortinget følger opp en god, lang og vel innarbeidet tradisjon. Situasjonen nå er imidlertid den at de langt fleste partiene er positive til å innføre oppløsningsrett lagt til Regjeringen, eller – mer korrekt – lagt til Kongen. Merknadene i innstillingen viser at de ulike partiene ser oppløsningsretten som et hensiktsmessig instrument i visse situasjoner. Begrunnelsen for at flertallet likevel ikke innstiller på at forslagene skal bifalles, ligger i at Norge har en ordning hvor regjeringer blir etablert uten at de nødvendigvis har støtte eller tilslutning i et flertall i Stortinget – og det vanlige gjennom lang, lang tid nå har vært at vi har hatt mindretallsregjeringer. Konflikter mellom en regjering utgått fra et mindretall og Stortingets flertall vil mer være en naturlig tilstand enn en ekstraordinær situasjon, og derav følger at enhver slik regjering i større eller mindre omfang vil bli nedstemt i denne salen. Flertallet finner det ikke hensiktsmessig at en regjering uten et parlamentarisk flertall bak seg når den etableres, skal kunne oppløse Stortinget. Det vil derfor være nødvendig å innføre en ordning med investitur, slik at Stortingets flertall gjennom sin stemmegivning støtter dannelsen av en ny regjering. Dermed starter regjeringen sin virksomhet med forvissning om at den har et flertall i Stortinget bak seg, og at stortingsflertallet har villet denne regjeringen. Dersom dette flertallet deretter skulle vise seg ikke å holde valgperioden ut, og at regjeringen ikke lenger har det parlamentariske grunnlaget den ble etablert på, bør oppløsningsretten kunne komme til anvendelse i visse situasjoner. Flertallet i komiteen er klar over at det ved innføring av investitur i vår forfatning vil kunne oppstå en situasjon hvor ingen regjeringsalternativer klarer å samle et flertall bak seg, dersom Stortinget har fått en – om jeg får lov til å bruke begrepet – «komplisert sammensetning». Dette vil ikke være en situasjon mellom regjeringen og Stortinget, men en sak for Stortinget alene. Det vil derfor ikke være hensiktsmessig at Kongen i en slik situasjon skal kunne oppløse Stortinget, men at det må tilligge Stortinget selv, antakelig mest hensiktsmessig tilligge Stortingets president. Dette er hva flertallet mener må ligge til grunn for å innføre rett til å oppløse Stortinget i valgperioden og rett til å skrive ut nyvalg. De foreliggende grunnlovsforslagene gir ingen mulighet til å innføre slike bestemmelser, og flertallet antar at det innen utgangen av denne valgperiodens tredje år vil bli fremmet nye forslag til grunnlovsendringer som dekker alle sider av hva jeg her har omtalt.