Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-11:
La meg innledningsvis få si at denne replikkvekslingen gjorde at jeg følte meg satt omtrent 30 år tilbake i tid. Mange av de synspunktene som har kommet fram her, var nokså utbredt den gangen, og jeg ser ikke bort fra at en del av synspunktene som kom fram nå også, historisk vil vise seg å bli like artige å lese som den debatten Stortinget tok om hvorvidt kvinnene skulle få stemmerett i Norge, der menn – det var jo bare det den gangen i Stortinget – på rekke og rad stod fram og sa at kvinnene selv ønsket ikke stemmerett. Men så tilbake til den saken vi skal diskutere. Kommunene og fylkene er levende organismer og organisasjoner. Det er derfor ikke overraskende at et ny laget instrument som den kommuneloven vi nå har, trenger å bli regulert – eller stemt, for å bruke et pent ord – en gang iblant. Første runde med justeringer av kommuneloven av 1992 ble vedtatt i 1997. Denne gangen kommer jeg til Stortinget med forslag til endringer på tre punkter: permisjonsreglene, likestillingsreglene – som da har skapt spesiell oppmerksomhet – og bestemmelsene som regulerer kommunal parlamentarisme. La meg først si litt om permisjonsreglene. Jeg er glad for at komiteen går inn for å vedta forslaget om å utvide de folkevalgtes rett til permisjon fra sitt alminnelige arbeid for å ivareta vervet som folkevalgt. Vi får håpe at dette kan bidra til å bedre rekrutteringen til denne type verv. Så litt om parlamentarismereglene. Proposisjonen inneholder en samlet gjennomgang av reglene om parlamentarisk styreform. Det er mange elementer i denne styreformen som ikke kan styres ved bruk av rettsregler – den politiske dynamikken mellom rådet og kommunestyret/fylkestinget verken kan eller bør rammes inn av et lovverk. Det er likevel viktig å ha mest mulig klare og konsise regler for bl.a. skifte av styringsform og skifte fra et råd til et annet. Dette var hovedperspektivet i forslagene. Jeg registrerer at komiteens flertall er noe mer utålmodig enn Regjeringen når det gjelder å likestille parlamentarisk styreform fullt ut med formannskapsmodellen. Jeg tenker da på flertallsforslaget om at det bare skal kreves vanlig flertall også ved innføring av parlamentarisk styreform. Jeg ser klart de poengene komiteflertallet trekker fram, men mener oppriktig at det ville være av stor betydning for en kommune som velger å gå over til parlamentarisk styreform, at det er et bredest mulig flertall for det. Men jeg tar selvfølgelig til etterretning det flertallet nå går inn for. Så litt om likestillingsreglene. Jeg er fornøyd med at flertallet i komiteen støtter departementets forslag til endringer i likestillingsreglene. At både kommuner og fylkeskommuner besitter betydelige kreative ressurser, er neppe noe nytt. Men at de skulle finne så mange veier rundt likestillingsbestemmelsene i kommuneloven, var mer enn jeg hadde vært forberedt på. Resultatet er selvsagt en uthuling av intensjonene bak likestillingsreglene. I proposisjonen er det derfor fremmet noen forslag som er ment å tette disse hullene. Det foreslås for det første en regelendring som kan innskjerpe adgangen til å bestemme at valg av medlemmer til kommunale organer skal baseres på gjennomgående representasjon. Hvis det er en overvekt av menn i kommunestyret – det er dessverre det som fortsatt er det vanligste – vil gjennomgående representasjon kunne føre til at ubalansen overføres til alle andre politiske organer i kommunen. Med mindre det er lovbestemt, kan gjennomgående representasjon etter forslaget bare praktiseres hvor reglene om kjønnsmessig balanse kan oppfylles. I proposisjonen foreslås det også at alle kommunale organer skal stilles likt i forhold til likestillingsreglene. Det er også forslag til regulering av hvem som skal ha rett til å stille listeforslag. Hensikten er at politiske grupperinger ikke skal splitte seg opp for å kunne levere flere listeforslag og omgå likestillingsreglene på den måten. Ved suppleringsvalg til folkevalgte organer i løpet av perioden skal muligheten til å bedre den kjønnsmessige balansen benyttes. Valgtekniske spørsmål er kompliserte, men jeg skal gjøre et forsøk på en liten oppklaring. Valg til kommunale utvalg skjer enten ved flertallsvalg eller forholdstallsvalg. Flertallsvalg forutsetter enstemmig vedtak i kommunestyret. Ved flertallsvalg stemmer man på kandidater, ikke på lister. De kandidatene som får flest stemmer, er valgt. Hvis ikke begge kjønn blir representert med minst 40 pst., skal det underrepresenterte kjønn – og det kan faktisk i visse tilfeller også være menn – rykke opp til balanse er nådd. Resultatet av denne framgangsmåten er at det blir jevn fordeling og balanse i det organet som velges. Problemet er at flertallsvalg ikke kan sikre forholdsmessig representasjon mellom partiene. Det partiet som har flest representanter i kommunestyret, vil jo med letthet ta alle plassene i utvalget. Forholdsmessig representasjon er et viktig og innarbeidet demokratisk prinsipp som ligger til grunn for hele vårt politiske system. Det er ikke slik at det bare er de største partiene som skal ha noe å si. Etter kommuneloven skal det derfor ikke mer til enn at én representant i kommunestyret krever forholdsvalg. Ved forholdsvalg fordeles plassene på de ulike grupperingene etter en særskilt fordelingsnøkkel. Valget foregår ved at hver gruppering setter fram egne listeforslag. Kommuneloven har regler om at det skal være minst 40 pst. representasjon av hvert kjønn på listeforslagene. Etter at det er beregnet hvor mange plasser en liste skal få, skal plassene fordeles jevnest mulig mellom mannlige og kvinnelige kandidater på listen. Eventuelt opprykk skjer blant kandidatene innen den enkelte liste. Representasjon med minst 40 pst. av både kvinner og menn er mulig hvis det er to, fire eller flere plasser som skal fordeles. Men hvis listen bare får én plass, må det nødvendigvis bli 100 pst. av det ene kjønnet. Får listen tre plasser, kan den prosentvise fordelingen aldri bli jevnere enn 33,3 og 66,6 pst. Det blir en uunngåelig ubalanse som vil forplante seg videre til utvalget. Jeg tror rett og slett at vi må innse at prinsippet om jevn kjønnsmessig representasjon ikke fullt ut lar seg forene med prinsippet om forholdstallsvalg. Jeg er for min del av den oppfatning at prinsippet om forholdsmessighet bør veie tyngst. La meg også få lov til å kommentere det som flere representanter har vært inne på, nemlig likestillingsreglene og interkommunale selskap. La meg få understreke at når kommunene foretar valg til interkommunale styrer etter kommuneloven § 27, gjelder de samme reglene som når de velger organer internt i kommunen. En uunngåelig ubalanse i den enkelte kommune vil forplante seg videre til det interkommunale styret. Stortinget har nylig vedtatt en lov om interkommunale selskap. Slike selskap må holdes atskilt fra interkommunale styrer opprettet i medhold av kommuneloven § 27. Styrer opprettet etter hjemmel i kommuneloven er naturlig nok regulert av kommuneloven. Et interkommunalt selskap opprettet med hjemmel i lov om interkommunale selskap er en egen selskapsform og regulert ved denne loven – ikke kommuneloven. Ellers har jeg merket meg at flertallets bekymring for at folkevalgte i kommuner som praktiserer gjennomgående representasjon, påføres stor arbeidsbelastning. Denne bekymringen deler jeg. Jeg vil ha oppmerksomheten rettet mot det i tiden framover. Det skal etter mitt skjønn likevel måtte avdekkes svært negative konsekvenser før jeg vil ta initiativ til en innskrenking i lovs form av kommunenes mulighet til å bruke gjennomgående representasjon. Prinsippet om lokal organisasjonsfrihet er noe av grunnfjellet i kommuneloven. Som flertallet peker på, er dessuten ikke de enkelte partiene bundet av flertallets ønske om en slik organisasjonsform. La meg også få lov til å komme med noen kommentarer til Dokument nr. 8-forslaget fra Fremskrittspartiet. Jeg har merket meg av innstillingen at flertallet i komiteen ønsker å avvise forslaget. Det tror jeg er klokt. Jeg tror ikke at vi er tjent med å supplere kommuneloven med forklarende tillegg, når lovteksten allerede er klar og dekkende. Jeg er redd for at en slik lovteknikk vil skape forvirring snarere enn å klargjøre hva som er gjeldende rett. Det er muligens behov for å gjøre kommunene bedre kjent med hva som er gjeldende rett på dette området. Når Stortinget har behandlet Ot.prp. nr. 20 med forslag til endringer i kommuneloven, vil departementet informere om lovendringene i et rundskriv. Her kommer det også til å bli gjort rede for de problemstillinger som ligger til grunn for Dokument nr. 8-forslaget. Forholdet mellom formannskapet og andre faste utvalg er nok i endring i mange kommuner. I stadig større grad blir retten til å innstille overfor kommunestyret lagt til andre eller flere organer enn formannskapet. En utvikling i en slik retning kan kanskje bidra til å vitalisere arbeidet i andre utvalg, og gjøre utvalgets funksjon mer likeverdig med formannskapets. Oppfatninger om at formannskapet er selvskrevet som et arbeidsutvalg for kommunestyret, er nok i ferd med å bli forlatt mange steder. Noen kommuner velger også å beholde en tradisjonell modell med formannskapet som eneste innstillende organ for kommunestyret. Jeg ser ingen grunn til å søke å påvirke utviklingen i den ene eller den andre retningen. I tråd med prinsippene i kommuneloven skal den enkelte kommune selv finne fram til den organisasjonsform den ser seg best tjent med. I en slik sammenheng vil det etter min mening være et galt signal å søke å regulere disse mekanismene nærmere i kommuneloven. La meg til slutt få presisere at jeg selvsagt skal følge opp loven i tråd med det jeg har skissert i brevet som er sendt komiteen. Det ble spesielt etterlyst, tror jeg, av sakens ordfører. Jeg vil benytte anledningen til å takke sakens ordfører for et godt arbeid.