Tron Erik Hovind (Senterpartiet), 2000-01-27:
Det er mindre enn ett år siden Norge deltok i en militær operasjon i Kosovo. Deltakelsen har aktualisert en debatt om hjemmelsgrunnlaget for slike operasjoner. Det har blitt hevdet av mange, senest i en felleserklæring fra Russland og Kina i fjor, at ingen stater, verken ensidig eller i samarbeid med andre, kan intervenere på territoriet til en annen stat uten at denne staten eller FNs sikkerhetsråd gir samtykke til dette. Uten et slikt samtykke foreligger det brudd på suverenitetsprinsippet, blir det sagt. Russland har hevdet dette prinsippet for å motsette seg innblanding i Tsjetsjenia. Det samme har Kina gjort i forhold til Tibet. Det kan være lett i utgangspunktet å gi sin tilslutning til et suverenitetsprinsipp. Det gir mening at en stat er autonom på sitt eget territorium. Liker ikke innbyggerne det styrende regimet, kan disse alltid sørge for et skifte, enten gjennom valg eller andre, mindre fredelige maktskifter. Tanken om et suverenitetsprinsipp står seg likevel ikke ved nærmere ettertanke. Mange folkerettsjurister hevder at folkeretten ikke kjenner noe suverenitetsprinsipp. Den regelen disse juristene stiller opp, er at en stat får ha innenrikspolitikken sin i fred bare så langt denne ikke fremmer resultater andre stater finner uønskede. Denne regelen er uttrykk for en tanke om at den nasjonale retten er underlagt folkeretten – med andre ord: Forholdet mellom nasjonal rett og folkerett er monistisk. Det å gi uttrykk for misnøye med innenrikspolitikken til en annen stat kan kalles innblanding i landets innenrikspolitikk. Enda klarere, at det foreligger intervensjon i innenrikspolitikken, blir dette når man ser på forskjellige boikotter som blir iverksatt mot forskjellig stater. Den mest alvorlige intervensjonen er den militære intervensjonen. Monismeideen ser fin ut i teorien, men i praksis møter man det problemet at misnøye med en annen stats innenrikspolitikk ikke blir uttrykt med grunnlag i juridiske vurderinger der likebehandling, rettmessighet og forutsigbarhet er rettledende prinsipper. I praksis er regelen den at misnøye blir uttrykt ut fra hva som er realpolitisk ønskelig og mulig. Det er altså ikke slik at en stat kan kreve å få ha innenrikspolitikken sin i fred. Det Kosovo-krisen imidlertid har reist krav om, er at intervensjonsretten skal underlegges legalistiske vurderinger i tillegg til de realpolitiske. De sterke reaksjonene som kom fra Kina og Russland i forkant av og under intervensjonen i Kosovo, har ført til at mange har bedt om en avklaring av den rettslige hjemmelen for slike intervensjoner. Norge bør definitivt stille seg bak et slikt krav om klargjøring av folkeretten på dette området. Hjemmel for intervensjon har man i FN-charteret, men bare dersom ingen av de faste medlemmene i Sikkerhetsrådet stemmer mot. Kina og Russland stemmer ofte mot. Derfor vil en intervensjon sjelden være FN-sanksjonert på forhånd. Hva gjør man da? Det er uakseptabelt for verdenssamfunnet å vite om grove brudd på folkeretten uten å gripe inn. FN-charteret er uklart i de situasjoner det ikke er mulig å innhente tillatelse fra Sikkerhetsrådet. En av grunnene til dette er at FN-charteret ble utformet kort tid etter annen verdenskrig, og at man på den tid hadde den erfaring at kriger stort sett foregikk mellom stater og ikke som nå mellom folkegrupper innen én stat. Situasjonen i verden krever at en hjemmel for intervensjon blir framskaffet. I siste nummer av «American Journal of International Law» er det gjort forsøk på å tenke nytt. Man viser til det faktum at statspraksis er en svært sentral bidragsyter til utvikling og fastsettelse av folkeretten. Ut fra dette har man foretatt en gjennomgang av hva som skjedde i løpet av Kosovo-saken, og sett på om det er mulig å sette opp noen retningslinjer som kan være til hjelp neste gang verden blir stilt overfor en slik situasjon som i Kosovo. Alternativet er ikke å ikke intervenere, men å intervenere på en slik måte at de fleste stater vil finne intervensjonen å være i samsvar med folkeretten. Vilkårene som blir stilt opp for en rettmessig intervensjon, er for det første at det må foreligge graverende brudd på folkeretten. Videre må intervensjonen skje fra et kollektiv av stater og ikke bare én stat. Intervensjonen skal bare forfølge humanitære mål og ikke mål som er av politisk interesse for intervensjonsstatene. Intervensjonen skal hele tiden kunne overvåkes av Sikkerhetsrådet.