Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-12-07:
Slik virkeligheten åpenbart fortoner seg fra Akersgata, eller fra Løvebakken for den saks skyld, kan det være all grunn til å minne om at Norge faktisk er et av verdens beste land å leve i. Vi har overlevd finans- og gjeldskrisen uten synderlige men og med velstanden i behold. Aldri har vi hatt det bedre. Arbeidsledigheten er på under 3 pst. Vi holder orden i økonomien. Vi har lav prisstigning, stabil valutakurs og lavt rentenivå. Likevel: I misnøyens vinter dyrkes særinteressene, egoismen og kravmentaliteten, mens helheten drukner i enkeltsaker, som fengslede innvandreres eventuelle trygderettigheter, tolketjeneste eller servicehunder, som i og for seg er viktige nok. Men ingen spekulasjon er så vidløftig at den ikke kan havne på VGs førsteside eller som innslag i TV 2-nyhetene med kommentarer fra Fremskrittspartiet. Opposisjonen, hvorav først og fremst Fremskrittspartiet, finner selvfølgelig sin egen glede i å nøre opp under forestillingen om at det meste går galt i fedrelandet. Derfor blir fallhøyden så stor når de skal formulere sine egne alternativer. Det nye i budsjettinnstillingen fra arbeids- og sosialkomiteen er at Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti har forsøkt å skrive seg sammen i en felles merknad. Der enes de lett om all kritikk av regjeringen. Når de imidlertid skal formulere felles politikk, ender det i så vidt uforpliktende vendinger at alle partier, inkludert partiet Rødt, kunne ha sluttet seg til det meste, før de altså gir seg hen til egne og svært sprikende partimarkeringer. Sånn sett er arbeids- og sosialkomiteens budsjettinnstilling en illustrasjon på dagens politiske situasjon. Dermed er det selvfølgelig ikke sagt at alt er vel og bra i samfunnet, og at vi derfor kan lene oss tilbake i tilfredshet over tingenes tilstand. Selv om mye er gjort, er mye ugjort, og vi kunne selvfølgelig ha ønsket mer til mange gode formål. Men ethvert budsjett er en avveining, og vi løser ikke alle problemer med en gang. Jeg konstaterer at det til tross for uenighet om enkeltsaker er relativt bred politisk enighet om hovedprioriteringene. Unntaket er selvfølgelig Fremskrittspartiet. Regjeringens politikk kjennetegnes av arbeidslinja. For mitt parti har sysselsettingspolitikken alltid vært overordnet andre politikkområder. Det er ikke tilfeldig at Norge i dag, som på slutten av 1970-tallet, er «en øy av full sysselsetting i et hav av arbeidsledighet», for å bruke daværende statsminister Odvar Nordlis ordelag. Men selv om vi har Europas laveste arbeidsledighet, er det fortsatt et stykke fram til målet om arbeid for alle. I tillegg til de arbeidsledige har mange av dem som av ulike grunner er henvist til å leve på offentlige budsjetter, et sterkt ønske om arbeid og inntekt. Men da må vi også skape et arbeidsliv som er i stand til å ta imot og gjøre seg nytte av dem som i utgangspunktet ikke stiller i første linje i konkurransen om en arbeidsplass. Derfor er vi i gang med en uførereform som skal gjøre det enklere å pendle mellom trygd og arbeid. Derfor står vi på terskelen til en pensjonsreform som oppmuntrer eldre arbeidstakere til å stå i arbeid lenger, fordi arbeid og verdiskaping er nøkkelen til framtidig velferd. Jeg legger ikke skjul på at det er krevende – ikke bare fordi vi alle må yte mer for samme pensjon, men også fordi en uheldig allianse mellom ytterste høyre og ytterste venstre i den politiske periferien søker å innbille folk at vi kan fortsette som før, mens vi stadig blir flere pensjonister med gode pensjoner, som skal betales av færre yrkesaktive. Selvsagt er det en betryggelse å vite at alle andre partier enn Fremskrittspartiet står ved pensjonsforliket og dermed sikrer pensjonsreformens politiske bærekraft. Likevel er mange urolige for framtidige pensjoner, også fordi pensjonssystemet er så vidt komplisert at det er vanskelig – inntil det umulige – å finne fram til grunnlaget for egne pensjonsvalg. Det faktum at vi i noen år framover skal operere med et gammelt og et nytt pensjonssystem, med innfløkte samordningsregler, gjør det selvfølgelig ikke enklere, selv om målet alltid har vært å gjøre pensjonssystemet enklere.