Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Ot.prp. nr. 83 for 1997-98 om endringer i militærnekterloven er i all hovedsak en oppfølging av St.meld. nr. 22 for 1995-96. I den meldingen var det en samlet gjennomgang av siviltjenesten. Det var en gjennomgang av innholdet i tjenesten, av undervisningstilbudet, av lengden på tjenesten og av behandlingsprosedyrene ved søknad om sivil tjeneste. Og behandlingen i Stortinget fulgte opp meldingen og vel så det. Det ble vedtatt flere endringer og reformer. Noen av de endringene krever lovendringer, og det er dem som foreslås i denne proposisjonen. I tillegg er det en del endringer for å tette smutthull som det viser seg at enkelte unge vernepliktige utnytter for å slippe unna all verneplikt, både den militære og den sivile. Det er en viktig prinsipiell og praktisk endring som foreslås, nemlig avvikling av politiavhøret. Flertallet i komiteen går inn for en slik avvikling, og den har allerede startet gjennom at det er innført et forenklet standard avhør. Som i innstillingen til meldingen går mindretallet, nemlig Høyre og Fremskrittspartiet, mot denne endringen, men flertallet ser at ordningen med politiavhøret ikke fungerer etter sin hensikt, slik som den har vært til nå og er i dag. Det blir ingen reell prøving av overbevisningen, som var hensikten med avhøret. Vi ser at det er ulik praksis fra politidistrikt til politidistrikt når det gjelder hvordan avhøret gjennomføres. Vi ser at noen steder stilles det bare kjente spørsmål som folk i miljøet kjenner til på forhånd, og som man forhåndspugger svar på, svar som skal inneholde de riktige ordene for å bli trodd på sin overbevisning. Vi har også eksempler på at det har forekommet uakseptabel tone fra den som foretar avhøret. Dessuten er det også prinsipielt betenkelig at politiet skal involveres når en slik søknad fremmes fra en som ønsker sivil tjenesteplikt. I tillegg vet vi at det brukes store ressurser på disse avhørene. Det går med mye tid til papirarbeid, og politibetjenter blir bundet opp. Og politiet har jammen mer fornuftige oppgaver å holde på med. Med den nye ordningen får vi altså en egenerklæring som den som søker om sivil tjeneste, skriver under på. Det er selvfølgelig også adgang til å innhente ytterligere opplysninger dersom det trengs når egenerklæringen kommer inn til den militære avdelingen. Slike opplysninger kan også innhentes ved muntlige spørsmål, men – understrekes det – det er unntaket at det skal forekomme. Som hovedsak skal egenerklæringen være utformet slik at de opplysningene som trengs, kommer fram gjennom en skriftlig behandlingsform. Så vil Vernepliktsverket innvilge de søknadene det finner å ville innvilge, og avslag går videre til Siviltjenesteadministrasjonene. Det er igjen et punkt som Høyre og Fremskrittspartiet går imot. De mener at Siviltjenesteadministrasjonene ikke skal involveres i denne beslutningsprosessen. En eventuell anke etter det går da til Justisdepartementet. Det betyr altså at det er Justisdepartementet som blir den nye ankeinstansen, og dermed får vi selvfølgelig atskillig færre saker til domstolene, som jo er den eneste ankeinstansen i dag. Behovet for automatisk å reise avslagssaker til domstolene forsvinner dermed. Det vil bare skje når søker selv ønsker å benytte også den muligheten. Det vil selvfølgelig føre til store besparelser for domstolene, for regjeringsadvokaten, for Justisdepartementet og for politiet. Det er jammen en effekt av denne nyordningen som vi også skal vite å verdsette. For ordens skyld vil jeg understreke at det selvfølgelig er de samme vilkårene som må oppfylles for å få overføring til sivil tjenesteplikt. Hvilke vilkår som gjelder, blir søker orientert om skriftlig, og han må skrive under på at han faktisk oppfyller de vilkårene, eventuelt med tillegg av egne merknader. Det innebærer altså ingen endring i kravene til hva som må til for å få en overføring til sivil tjenesteplikt. Det er ingen større åpning for overføring fra militær verneplikt til den sivile. Ordningen vil for øvrig stille oss på linje med øvrige nordiske land og Østerrike og Tyskland, som allerede, noen av dem for en tid tilbake og noen nylig, har innført denne ordningen. Da disse landene innførte ordningen, så vi at det ble en viss økning i antall søknader, før det så falt igjen og stabiliserte seg på i gjennomsnitt et noe høyere nivå enn det som hadde vært tidligere. Det kan være vanskelig å analysere hvorfor så skjedde. Det kan selvfølgelig ha sammenheng med innføringen av et annet behandlingssystem, men det kan også være faktorer utenfra som spiller inn, som er vanskelige å analysere – hva som har skjedd ellers i samfunnet i den internasjonale politikken. Allikevel sier derfor flertallet at vi må ha en sikkerhetsventil for mulige uønskede konsekvenser av en slik endring. Vi sier at dersom denne endringen fører til «så ekstraordinær stor økning i antall søknader at det gir grunn til å tro at den oppgitte overbevisningen ikke er reell » – ja så kan departementet vurdere innføring av obligatorisk muntlig forklaring i tillegg til egenerklæringen og dessuten vurdere å forlenge tjenestetiden. Men vi sier at Stortinget skal orienteres om slike endringer, slik at vi på den måten får mulighet til å gi vårt syn på endringene. Selvfølgelig vil det også alltid være en mulighet til gjennom en lovendring å gå tilbake til politiavhør. Siden politiet nå med den ordningen som flertallet kommer til å vedta, er ute av bildet, er det heller ikke naturlig at det skal være de som står for forkynnelsen av avgjørelsen på søknaden til søkeren. Nå blir det et rent forvaltningsvedtak, og behandlingen og forkynnelsen av det bør også derfor være deretter. Bevis for at vedtaket har nådd fram til den vernepliktige kan sikres f.eks. gjennom rekommandert brev. En samlet komite opprettholder derfor Justisdepartementets opprinnelige forslag om at politiet skal ut av bildet ved forkynnelse, noe de altså gikk inn for i høringsforslaget, men ikke fremmer i proposisjonen. Vi har jo alminnelig verneplikt for alle unge menn i landet, men dessverre er det ikke absolutt alle som ser på det med like stor glede. Selv om det ikke finnes statistikk på det, mener folk som sitter og behandler disse sakene, at det finnes de som prøver å unndra seg verneplikten, både den militære og den sivile. Dette er uakseptabelt. Derfor er det viktig at vi tetter smutthullene som gjør det mulig å misbruke systemet. Et eksempel er at det kan forekomme at man søker tilbake til militær stilling etter at man har fått innvilget sivil tjenesteplikt, og så liksom pendler mellom de ulike vernepliktene før man begynner å avtjene verneplikten. På den måten får man stadige utsettelser, kanskje helt til tjenesteplikten faktisk faller bort. Derfor foreslås det i proposisjonen at man skal stenge muligheten til å søke seg tilbake til militær stilling. Men en samlet komite mener at det er for strengt, og kanskje også betenkelig. Det kan jo forekomme at unge menn faktisk ombestemmer seg – man kommer inn i en ny fase i livet, får nye typer erkjennelser og allikevel ønsker å forsvare landet med våpen i hånd. Da må de også få muligheten til å gjøre det. Komiteen åpner derfor for en tilbakeføring, men først etter at den sivile tjenesteplikten er avtjent. Dermed vil det bli åpent for dem som virkelig ombestemmer seg, mens det vil bli uinteressant for dem som søker seg tilbake for å prøve å slippe unna alt. En annen mulighet for unnalurerne er å søke siviltjeneste etter at innkallingen til det militære har kommet, eller like etter påbegynt militærtjeneste, for så å trekke søknaden tilbake før avgjørelsen på søknaden om siviltjeneste er avklart, og gå denne runddansen fram og tilbake på ny. Det er mulig i dag, fordi man får en umiddelbar dimittering ved fremsettelse av slik søknad. Proposisjonen foreslår derfor at vi ikke skal ha en automatisk umiddelbar dimittering, men at søkeren må stå i tjenesten i inntil fire uker mens søknaden behandles. Dette støtter flertallet, men vi forutsetter at det er en ordning som er vurdert i forhold til menneskerettighetene. Det går jeg ut fra at statsråden kan bekrefte her i dag at det er. Og vi understreker at det må være en rask behandling av søknadene, de må ha prioritet i systemet. Fireukersgrensen skal være en absolutt grense, men man må bestrebe seg på at det skal ta enda kortere tid. Dessuten – og det er det viktigste – i de fire ukene som søkeren står i tjeneste, må tjenesten avtjenes på en måte som ikke strider mot vedkommendes overbevisning. Her er man nødt til å ta individuelle hensyn. Igjen bryter mindretallet ved Høyre og Fremskrittspartiet ut og sier at det ikke skal være dimittering, men fristen på fire uker for behandling skal man heller ikke ha. Videre går flertallet inn for en opprydding i lovteksten når det gjelder begrepene «sivil tjenesteplikt » og «sivil verneplikt ». Det er det samme temaet som vi hadde oppe i Stortinget tidligere i dag, som omtales i brevet fra Ombudsmannen, men der henviste vi til debatten her i Odelstinget. I dag brukes begrepene om hverandre i lovteksten. Under behandlingen av meldingen om sivil tjenesteplikt foreslo stortingsflertallet i Innst. S. nr. 177 for 1995-96 en ny formålsparagraf. Der står det bl.a.: Siviltjenesten er en del av den alminnelige verneplikten. Dette var den endelige stadfesting av at det å forsvare landet med våpen eller uten våpen er to likeverdige, likestilte måter å forsvare landet vårt på. Landet har bruk for begge forsvarsmetodene, og dette sies selvfølgelig uten å rokke ved behovet for det militære forsvaret vi har. Denne reformen fikk to konsekvenser, som også er omtalt i meldingen og i innstillingen til den, nemlig at samtlige sivile tjenestepliktige blir innrullert, og dermed har plikt til å være i beredskap ved en eventuelt krise-, konflikt- eller krigssituasjon, og dessuten vil måtte risikere å bli kalt ut til repetisjonsøvelser i den utstrekning det anses hensiktsmessig. Den andre konsekvensen er at innholdet i den sivile tjenesten også skal være reelt vernerelevant, eller at den skal være fredsbevarende, eller at den skal ha karakter av konfliktforebyggende arbeid. Her er det helt klart at det gjenstår et stykke arbeid før vi har klart å gi samtlige tjenestepliktige en tjeneste med relevant innhold i forhold til den plassen de i dag har i landets totalforsvar. Det samme flertallet – Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti – mener at denne to og et halvt år gamle reformen også bør gjenspeiles i begrepsbruken i lovteksten og i instruksen for Ombudsmannen for sivile tjenestepliktige, mens mindretallet, som også gikk imot reformen sist, fortsatt står fast på sitt syn, og ønsker heller ikke en slik opprydding i begrepsbruken.