Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2014-02-11:
Dette er en interpellasjon om hverdagspolitikk, om hvordan folk som er helt avhengige av Nav i det daglige, opplever møtet med Arbeids- og velferdsetaten. Det er en interpellasjon om administrativt ansvar, men vel så mye om politisk ansvar i storting, regjering og kommunestyrer, for å nå det som er målet, nemlig flere i arbeid og færre på trygd, og en god løpende saksbehandling, enten det er små, enkle saker eller større og mer sammensatte. Mye vann er rent i havet siden et enstemmig storting i desember 2001 ba daværende regjering utrede spørsmålet om én felles etat for sosial-, arbeidsmarkeds- og trygdeetaten. Den organisatoriske delen av reformen er innført i hele landet. Stønadssystemet er forenklet gjennom å slå sammen attføringspenger, rehabiliteringspenger og midlertidig uførepensjon til én stønad, arbeidsavklaringspenger. Det skulle innebære en forenkling av saksbehandlinga og en forbedring for brukeren. Den enkeltes behov skulle avgjøre hva slags tiltak man fikk tilgang til, ikke hvilken type stønad man var på. Kvalifiseringsprogrammet er innført for dem som er, eller står i fare for å bli, langtidssosialhjelpsmottakere. Ny sjanse-programmet er omdannet til Jobbsjansen, med et særlig fokus på innvandrerkvinner. Tidsubestemt lønnstilskudd skal gi flere mulighet til å utnytte den arbeidsevnen de har. Fra 2015 kommer en ny uføretrygd, der det skal bli enklere å kombinere uførestønad og arbeid. Pensjonsreformen er i store trekk gjennomført, der én viktig endring er at man kan kombinere pensjon med arbeid på den måten som passer en selv best. De som ikke hadde restarbeidsevne, skulle også raskere over på trygd. Folk skulle slippe å gå på tiltak som opplevdes lite meningsfylte, og som «alle» visste ikke ville føre noenstedshen. Ressursene skulle brukes på dem som kunne ha et yrkesliv foran seg. Der det før var tre dører inn til a-etat, trygdeetat og sosialkontor, og der folk lett kunne bli kasteballer mellom systemene, er det nå én dør – inn til en kvalifisert førstelinje. Brukerne skulle på den måten få en enklere hverdag. De ansatte skulle få en mer meningsfylt arbeidsdag, der de i større grad enn før skulle få lov til å jobbe sosialfaglig, i tett samarbeid med det lokale helsevesen, spesialisthelsevesen, utdanningsvesen, barnevern, næringsliv, fengselsvesen osv. – kort sagt, alle viktige samarbeidspartnere som kunne bidra, hver på sin måte, til et skreddersydd opplegg for den enkelte bruker. Eller ble det kanskje ikke helt sånn? I hvert fall er det mye som kan tyde på at det ikke oppleves sånn alltid. Den direkte foranledninga til denne interpellasjonen er Dagbladets oppslag 28. november i fjor. Der satte Dagbladet søkelyset på folks opplevelser av sine møter med Nav-kontorene. Treg saksbehandling og manglende utbetalinger var to av problemstillingene som var gjengangere. Én av de historiene som kanskje har gjort aller mest inntrykk, er historien om kreftsyke John Rasmussen som i sommer fortalte hvordan han måtte bruke masse energi på å få tak i saksbehandleren, samtidig som han kjempet for sitt eget liv. Det er mange sånne historier, dessverre. Men det var også en annen side ved Nav som kom fram i disse historiene. Dagbladets oppslag inneholdt ikke bare negative brukererfaringer, men også de gode historiene fra folk som følte seg godt ivaretatt. En bussjåfør som ikke lenger kunne fortsette i jobben, forteller at han – eller kanskje det var hun – kom til Nav og møtte bare hyggelige og høflige saksbehandlere. Vedkommende sier: «Saken min gikk raskt gjennom systemet, og jeg var kjempefornøyd. Jeg hadde følelsen av at alt gikk på skinner. I dag er jeg sykepleier.» Det finnes flere slike eksempler. I min egen lokalavis i Buskerud kunne vi for ikke så lenge siden lese om Nav i Nedre Eiker som i sin siste brukerundersøkelse for 2013 fikk sine beste tilbakemeldinger noensinne. Brukerne kunne fortelle at de setter stor pris på meningsfylte møter med ansatte som har kunnskap og er løsningsfokuserte. Et stort flertall opplever å bli møtt med respekt, og at de får den servicen de trenger. Brukerne mener at publikumsmottaket er åpent, tiltalende og oversiktlig. Mange beskriver gode møter, der de som jobber i publikumsmottaket, er vennlige og imøtekommende. Et stort flertall opplever at veileder vektlegger det de har å si, og at de får hjelp til å finne gode løsninger i samarbeid med veileder. Flere enn tidligere er fornøyd med veiledernes kunnskaper om lover og regler. Det må være veldig inspirerende for de ansatte. Det oppleves helt sikkert som en spore til videre innsats, for det er ifølge leder av Nav-kontoret der også klare forbedringspunkter i de tilbakemeldingene de får. Av dem Nav Nedre Eiker selv regner som viktigst, er økt tilgjengelighet – gjennom noe så enkelt som å melde fra hvor de er, og når de kan kontaktes – og mer fokus på arbeidsretting. Her går de litt ned, faktisk, og mener selv at det har sammenheng med presset på arbeidsavklaringssakene som snart går ut. De har et veldig uformelt og hyggelig mottak med vennlige folk i front, men noen brukere blir så inspirert av det at de forteller høyt om personlige forhold før noen rekker å geleide dem inn til veilederne, så personvern er nå satt på dagsordenen. I likhet med mange andre Nav-kontor må de jobbe fortløpende med sikkerhet, da noen brukere er både rusede og aggressive. Det handler om egen sikkerhet, men også om å skjerme andre brukere fra støy og ubehagelige opplevelser. Jeg har lyst til å framheve én positiv sak til, og da er jeg tilbake til det sentrale Nav. Jeg tenker spesielt på Nav-direktørens reaksjon på Dagbladets oppslag. I stedet for å gå i forsvarsposisjon velger han å bruke folks erfaringer som utgangspunkt for læring og forbedringer. Men det forplikter: Da må det også leveres resultater. Én måte å lære på kan jo være å se hen til de Nav-kontorene som har gode resultater å vise til. En skal nå, ifølge Nav-direktøren, satse på bedre trening i det å være veileder, styrke opplæringa for nyansatte, vektlegge etikk og gode holdninger, etablere bedre rutiner for klagehåndtering og få en tydeliggjøring av at kvalitet i tjenestene er et lederansvar. Det handler om bedriftskultur, som det antakelig burde vært tatt tydeligere tak i allerede fra starten av, den gangen tre ulike bedriftskulturer skulle slås sammen til én – én regelstyrt, én rettet mot arbeids- og næringsliv og én sosialfaglig. Det har vært en del dragkamper mellom disse ulike kulturene, i hvert fall i starten – og kanskje ennå. Det har vært, og er kanskje fortsatt, en kompetansestrid mellom stat og kommune internt i Nav. Det er etter hvert opprettet både spesialenheter og forvaltningsenheter langt unna førstelinja. Det er ikke i tråd med det Stortinget i utgangspunktet ville. Sett fra vårt ståsted er det noe som har skjedd uten vår medvirkning. Det må være tillatt å stille spørsmålet om det er en del av årsaken til noen av de problemene vi sliter med i dag. Etter budsjetthøringa i komiteen sist høst fikk vi i hvert fall innspill fra de ansattes organisasjoner om det de kalte ønskeligheten av myndige Nav-kontor. De viste til at mange oppgaver er flyttet ut fra Nav-kontor og over til forvaltnings- eller pensjonsenheter. Den formelle skjønnsvurderinga på noen områder har blitt overført fra Nav-kontor til andre enheter i Nav. Dette gjelder bl.a. vurdering av uføre. I tillegg har det blitt innført en praksis på mange ytelsesområder som fratar medarbeiderne på Nav-kontoret mulighet til å vurdere gode løsninger. Dette gjelder kontakt med både brukere og arbeidsgivere, noe som de ga uttrykk for. Før jul hadde Arbeiderpartiets fraksjon i komiteen et møte med en større bedrift i Hedmark. De fortalte om akkurat det. De er 50 ansatte, med en liten administrasjon. Likevel forsøker de å bistå sine ansatte når det gjelder kontakten med Nav, f.eks. ved å betale ut lønn og få refusjon av Nav ved sykmeldinger. Men det er bare det at pengene ikke kommer, på månedsvis. Bedriften opplever at Nav stiller store krav til dem om rask levering, men at Nav ikke stiller samme krav til seg selv. De opplever at papirer blir borte. Ved tilbakemeldinger om å sende flere opplysninger er det ingen som har skrevet under, de vet ikke hvem de skal kontakte. De aner ikke hvem de snakker med, og hvor de befinner seg, når de får tak i noen. De opplever at ulike saksbehandlere gjør ting på ulike måter fra gang til gang, for å nevne noe. Vi som var med og vedtok Nav-reformen i sin tid, har også et ansvar for at reformen skal virke etter hensikten. Statsråden var en av disse. Jeg har registrert at statsråden har hatt ganske bastante meninger om hva som bør gjøres, før han ble statsråd. Spørsmålet er om statsråden er like tydelig nå på hva som bør gjøres. Uansett, i regjeringsplattformen er det varslet en full gjennomgang av Nav. Derfor spør jeg i denne interpellasjonen om hvordan statsråden ser for seg at denne prosessen skal gjennomføres, administrativt, men også på tiltakssida, hvilke milepæler statsråden ser for seg, hvordan resultatene skal måles, og om, og eventuelt på hvilken måte, Stortinget vil bli involvert og informert.