Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-12-09:
Næringspolitikken er viktig for et land som Norge, og det er særlig blitt tydelig de siste årene. Deler av eksportindustrien forvitrer, dels legger den ned, og dels flytter den ut sin virksomhet. Industriarbeideren er i ferd med å bli en mangelvare i dette landet. Store deler av den gjenværende industrien må gjennom omstilling – det er et uomtvistelig faktum. Fremtidsutsiktene er veldig usikre, selv om det har gått noe bedre den siste tiden. I en undersøkelse som MMI har utført for ukeavisen Mandag Morgen i 400 norske bedrifter med minst 20 ansatte, kan det utledes at nye 80 000 arbeidsplasser flyttes ut de nærmeste fem år. Verdens høyeste lønnskostnader og lite forutsigbare rammebetingelser oppgis oftest som hovedårsaken til økte investeringer ute. Det er også viktig å merke seg at det ofte er de mest verdifulle bitene som selges ut eller flytter ut av landet. Jeg skal ta noen eksempler. Britiske Amersham har kjøpt opp Hafslund Nycomed og er nå selv kjøpt opp av General Electric. Nederlandske Nutreco har kjøpt opp Hydro Seafood. Nera flytter ut viktige utviklingsfunksjoner. Dette er også svært synlig innenfor skipsfart og maritim virksomhet, der Norge har vært dyktige. Amerikanske Halliburton har kjøpt norske offshoreselskaper med teknologisk spisskompetanse bl.a. innenfor brønnteknologi. Franske Schlumberger kjøpte seg seismikkselskapet Geco. Kanadiske Teekay kjøpte Norges største bøyelastrederi, Navion, som er verdensledende innen bøyelastteknologi. Så vil sikkert noen si: I en globalisert verden er ikke dette spesielt oppsiktsvekkende. Norske bedrifter gjør også betydelige investeringer utenfor landets grenser. Det er likevel en signifikant forskjell: Norske bedrifter domineres av noen få aktører, ofte gjennom gigantiske oppkjøp og investeringer ute, så som Telenor, Norske Skog, Hydro og Statoil. Ellers dreier det seg mest om mindre, direkte investeringer. Men i tillegg har vi en eksplosjon av indirekte investeringer gjennom oljefondet. Av det som selges ut, er imidlertid en betydelig andel kunnskapsbaserte virksomheter. Noen av dem nærmer seg verdenstoppen på sine områder. Hvis slike salg fører til at vi ikke får bygd opp langsiktig kunnskapsindustri og kompetansemiljøer i Norge, er det svært skadelig. Derfor er det viktig at man sørger for å gå den motsatte vei, gjennom å beholde og videreutvikle kunnskapsbedrifter. Det vil være garantien for å opprettholde velferden etter hvert som vi må gjøre oss mindre avhengige av oljeinntektene. I et intervju med NRK den 4. oktober i år sa nærings- og handelsminister Brende at det er nødvendig å gjøre mer for å holde på arbeidsplassene her i landet. Like fullt sa han seg fornøyd med den norske regjeringens næringspolitikk. Her er vi sterkt uenig med Regjeringen. Selv om statsråden har fått noen flere verktøy i verktøykassen sin og ser ut til gradvis å akseptere mer moderne vekstteorier enn sin forgjenger, er dette langt fra nok. De faktiske forhold i dag er at selv om vi har rekordlav rente, selv om vi har olje, gass, kondensat, selv om vi har fisk, vannkraft og natur samt massevis av tilgjengelig arbeidskraft, skapes nesten ikke nye jobber i industrien og innenfor høyteknologiområdene. Mulighetene skusles bort i mulighetenes land. Fremskrittspartiet mener det må satses på en næringspolitikk i videste forstand. En slik politikk må omfatte alle rammebetingelser som påvirker næringslivets konkurranseevne, og skape grobunn for vekst som skal hjelpe en utrydningstruet industri. Jeg skal ta noen eksempler på dette: Fremskrittspartiets budsjettalternativ betyr skatte- og avgiftslettelser på 25 milliarder kr. Det mener vi er helt nødvendig for å gi våre bedrifter konkurransedyktige skatte- og avgiftsbetingelser, dette for å kompensere for bedriftenes handikap, et høyt omkostningsnivå ved at de ligger langt fra de store markeder, har et lite hjemmemarked og dårlig infrastruktur, for å ha nevnt noe. Skal de få tilstrekkelig med utviklingsmuligheter og foreta nødvendige investeringer, må det markante avgiftskutt til fra dag 1. Hensikten er å gjøre det mer attraktivt å satse på risikoprosjekter. Da kan den krevende kunden, underleverandøren og miljøene rundt finne det mer gunstig å satse på prosjekter de selv har troen på, og som de mener kan gi en brukbar avkastning. Regjeringens visjon for innovasjonspolitikken om at Norge skal være et av verdens mest nyskapende land, krever intet mindre enn en innovasjonsrevolusjon for å lykkes. Det er nødvendig med helt nye spilleregler, der etablerte vekstteorier ikke lenger holder for å hevde seg i konkurransen. Vi må ikke heise den næringsnøytrale fanen så høyt at den skygger for fornuften som ligger i å påse at vi har internasjonalt konkurransedyktige rammevilkår innenfor de områder der vi allerede har betydelig kompetanse i Norge, eller har åpenbare naturgitte fortrinn, så som biomarin sektor, energi, offshore og maritim sektor. Vi må spesielt ta initiativet på noen kjerneområder der vi har store muligheter. Hvis ikke risikerer vi gradvis å bli utviklet til et filialland. Da må prinsippet om næringsnøytralitet vike for prinsippet om målrettet satsing, hvis Regjeringen skal ha mulighet til å lykkes helt eller delvis. Jeg vil ta for meg skipsfarten spesielt som eksempel på dette. Meldingen nylig om at Fjord Line flagger ut, føyer seg inn i rekken av negative nyheter om uteregistrering av rederier og tap av norske arbeidsplasser til sjøs. Etter behandlingen av skipsfartsmeldingen i Stortinget i juni, med langt dårligere rammebetingelser enn for europeiske skipsfartsland som resultat, flykter rederiene fra norske registre, og norske sjøfolk settes på land. Norge er på fem måneder blitt degradert fra tredjeplass til femteplass blant verdens skipsfartsnasjoner målt i tonnasje, og nå er også Hongkong i ferd med å gå forbi – da får vi sjetteplassen. Fortsetter denne utviklingen, kan vi risikere at mange virksomheter som i dag er en del av den maritime klyngen, flytter ut og mange av de 70 000 arbeidsplassene her til lands forsvinner. Fremskrittspartiet har sagt klart fra: Det er en politisk valgt utvikling som fører til nedbyggingen av det maritime miljøet. Jeg vil minne om våre forslag ved behandlingen av skipsfartsmeldingen, som, hvis de hadde blitt vedtatt, ville ha sikret skipsfarten internasjonalt konkurransedyktige rammevilkår, slik at Norge fortsatt kunne ha en posisjon som en av verdens ledende skipsfartsnasjoner med et betydelig antall norske sjøfolk i tjeneste. Vi følger opp med forslag i statsbudsjettet som et ledd i å bringe rammebetingelsene opp på et europeisk nivå. Med den negative trend norskregistrert skipsfart er inne i, håper vi det skal bli lettere for næringsministeren og stortingsflertallet å få opp øynene. Endringene vi har opplevd i internasjonal økonomi, og globaliseringen av økonomien, har fått konsekvenser i mange land når det gjelder statens rolle i næringspolitikken og forholdet mellom staten og private. Staten har fått en sterkere tilretteleggende rolle. Den næringsmessige utvikling er et resultat av et intimt samarbeid mellom industri, forskning og offentlig politikk i de land som har hatt suksess med en aktiv og moderne næringspolitikk. Den klassiske sosialøkonomiske tenkningen i Norge forutsetter at den økonomiske politikken legger til rette for at kapitalen til enhver tid søker det mest lønnsomme prosjekt. Det betyr at det alt vesentlige av investeringskapitalen går til modne bedrifter der risikoen er minst. Fremskrittspartiet vil ikke slavisk følge denne forutsetningen. I alle stadier av produkters levetid, fra idé til moden bedrift, ønsker vi en langt mer aktiv statlig medvirkning enn i dag. Det er like fullt mulig å beholde en sterk grad av konkurranse om private midler som går til risikoinvesteringer. Kapitalmangel vil likevel finnes i alle disse fasene uansett, og risikoen vil fortsatt være betydelig for private investorer. Men en aktiv næringspolitikk vil bety at noen private investorer våger å satse i en tidligere fase av produksjonsutviklingen, og det er positivt. Innenfor næringskomiteens område følger Fremskrittspartiet dette opp bl.a. gjennom en styrking av det nye innovasjons- og internasjonaliseringsselskapet på ulike områder, enten det gjelder FoU-innsats, landsdekkende innovasjonsordninger, eksportrettet virksomhet, internasjonal turistmarkedsføring eller flere landsdekkende såkornfond. Vi går langt i å bedre konkurransebetingelsene for konkurranseutsatt skipsfart. Videre fremmer vi forslag om å styrke Argentum Fondsinvesteringer, både i tilleggsproposisjonen for 2004 og i statsbudsjettet for 2005, for i sterkere grad å kanalisere statens sparing mot de beste miljøer. En betydelig styrking av næringsområdet skjer også gjennom vårt utenlandsbudsjett, og mye, mye mer. Våre forslag vil i en helhetlig sammenheng kunne utløse positive krefter i form av arbeidskraft, kapital, initiativ og skaperevne i norske virksomheter. Fremskrittspartiet har også i flere år tatt til orde for større statlige investeringer i modne bedrifter. Vi ønsker å endre oljefondets vedtekter, slik at ikke alle investeringer skjer ute. Deler av kapitalen må kunne brukes til å bygge opp norsk næringsvirksomhet. Fondsordninger vil bidra til å gjøre vår industrielle base mer konkurransedyktig. Hvorfor ikke bruke den nye råvaren kapital til et konkurransefortrinn for norsk næringsliv? Statens kapitalstyrke kan benyttes som et komparativt fortrinn. Derfor mener Fremskrittspartiet det bør opprettes ett eller flere strukturfond av betydelig størrelse. I den forbindelse vil jeg vise til konklusjoner i boken «Rikdommens problem», av Kjell Roland, Torger Reve og Victor D. Norman. Det fremkommer i boken at så lenge staten står for brorparten av sparingen i Norge og denne kapitalen nesten systematisk kanaliseres ut av landet, har vi nesten bestemt at store internasjonalt orienterte bedrifter skal selges ut. Det blir da vanskeligere å forankre eierskapet til industrielle systemer i Norge. Strukturfondets formål bør være å investere i privateide internasjonalt orienterte selskaper. Fondet kan være en coinvestor for norske private oppkjøp i forbindelse med mulige utenlandske oppkjøp eller i forbindelse med restrukturering av norske modne virksomheter. Strukturfondet kan samarbeide med norske industrialister og være et alternativ når utenlandske interesser ønsker å kjøpe opp attraktive norske selskaper. Deler av utgiftene til en mer aktiv næringspolitikk og omfattende næringsvennlige skatte- og avgiftslettelser dekkes bl.a. inn gjennom markante kutt innenfor landbruksstøtten og økt bruk av oljeinntekter. For oss er det oppsiktsvekkende at det politiske flertall vil opprettholde særdeles høye overføringer til landbruket, samtidig som man påberoper seg et stramt budsjett. Tiden er overmoden for å ta et oppgjør med det jordbrukspolitiske styringssystemet og det juridiske grunnlaget for jordbrukspolitikken. Mer enn 60 år med en gjennomregulert landbruksnæring beviser at den førte politikken har vært mislykket, fordi man ikke har nådd ambisiøse mål knyttet til bosetting, sysselsetting og inntektsnivå. Videre har jordbrukspolitikken betydd betydelige kostnader i form av offentlige utgifter, høye priser på matvarer og innskrenket næringsfrihet for bøndene. Fremskrittspartiet vil fjerne seg fra denne feilslåtte planstyringen i landbruket, som har gjort mange bønder til mer eller mindre passive støttemottakere – en politikk som er i ferd med å ødelegge en hel næring. Før jeg tar opp mine forslag, vil jeg foreslå en endring i forslag nr. 7 og stryke et ord i siste linje i forslaget. Ellers vil jeg på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet ta opp forslag nr. 19, som er omdelt i salen. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag inntatt i innstillingen.