Kari Lise Holmberg (Høyre), 2007-05-22:
Det er et viktig tema som blir brakt på banen her av André Oktay Dahl i dag. Narkotikaproblemer og -misbruk har fått store dimensjoner i vårt samfunn, og det er derfor grunn til å ta det på største alvor. Jeg synes likevel at statsråden i sitt innlegg la vel mye vekt på en generell alkoholpolitikk. Det vil jeg ta avstand fra – ikke fordi jeg er uenig i at det er viktig å føre en forutsigbar, strukturert og fornuftig alkoholpolitikk, men en generell alkoholpolitikk er bare én dimensjon i denne saken. Jeg er derimot glad for at statsråden sa at forebygging har virket. Det er jo det som er så vanskelig med forebygging; det er så vanskelig å måle. Vi vet at ute i kommunene diskuteres både alkoholpolitikk og mange forebyggende tiltak, men det er vanskelig å prioritere det, vanskelig å bruke mye penger på det, fordi man har så lite resultater å vise til. Derfor er det viktig når statsråden faktisk står her og sier at forebygging har virket. Det må vi tro på. Vi kan ikke la være å tro på at forebygging virker. Det er også andre tiltak som jeg har lyst til å komme inn på som en vinkling her, og det gjelder samfunnsforholdene våre generelt. Voksentomme rom ble brukt som et moment i debatten her i stad. Det å se barna, det å se de unge, er noe av det viktigste vi voksne kan gjøre. Vi må ha toleranse og respekt for barn og unge. Vi som voksne skal være høflige, og vi skal kreve det samme tilbake. Med skam å melde, jeg synes kanskje at vi i vårt land ikke har vært flinke nok på dette området. Skolene har høflighetsuker og høflighetskampanjer. Det burde vært unødvendig. Det skulle vært automatikk i det og en selvfølge at barn har ærbødighet for voksne, og at barn hilser. Men da må også respekt og toleranse gå den andre veien, fra de voksne. Her tror jeg vi har mistet noe på veien i vårt velferdssamfunn, dessverre. Et samfunn uten slike verdier vil være et fattig samfunn, og det vil også legge en grobunn for at barn blir ensomme, isolerte, og at de kan komme ut med sosiale problemer og misbruksproblemer. Derfor må vi ta dette på største alvor. Denne debatten dreier seg om skolen, og den er ingen lovløs frisone, som det helt riktig ble sagt. Skolen kobler inn politiet når elever gjør noe man ikke har lov til å gjøre. Skolene driver viktig forebyggende arbeid. Det er viktig at de får muligheter til det, at de fokuserer på det, og at de skjønner at den jobben de gjør med forebygging, er viktig. Veldig mange skoler har elevomsorgsgrupper hvor man rundt det enkelte barn som er i en faresone eller i en bekymringssituasjon, lager et nettverk med både helsepersonell, barnevern og foreldre, og hvor alle instanser er inne og skal følge opp dette barnet. Det er et kjempeviktig tiltak, som, hvis det blir brukt riktig, vil være god forebygging. Så har vi kommuner som har SLT, samordning av lokale tiltak, hvor politiet er inne i bildet, og hvor man også vil kunne fange opp. Det er ett tiltak jeg kunne tenke meg å høre statsrådens refleksjoner rundt, og det er viktigheten av å ha faste personer på hver enkelt skole som kan være et nettverk, med politi, helsepersonell og skole – altså en trekant som kan følge barna. Men det må være faste personer som hele tiden er i nærkontakt med barn som er i en bekymringssituasjon. Jeg har tro på slike nettverk og på at de kan fungere, for de vil se barna, og de vil kunne følge barna med interesse. Så har man testing, som denne debatten dreier seg om. Jeg tror ikke en skal være så redd for testing og si nei. Vi snakker om juristspråk, men vi skal også snakke om barnas beste, og hva som er til barnas beste. Det kan være at en ikke skal si nei umiddelbart til all bruk av testing. La oss se på det forsøket som foregår i Sverige, la oss få utredninger, og la oss få litt mer debatt om testing for dem som kanskje kunne trenge det. Jeg tror faktisk det vil være mange.