Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2012-03-26:
Først vil jeg takke interpellanten for å sette Sri Lankas sak på dagsordenen nok en gang. Konflikten på Sri Lanka var både blodig og voldsom. Tusenvis av barn ble foreldreløse, hundretusenvis av kvinner ble enker, menn ble slaktet ned for fote. Derfor var det selvsagt bra, etter nesten 30 år med etnisk krig og konflikt, at det tok slutt på selve krigen i mai 2009, men, som også interpellanten er inne på, konflikten tok ikke slutt. Siden mai 2009 og våpenhvilen på Sri Lanka har det skjedd noe positivt. Men dessverre er ikke alt sånn som det burde være der. Selvsagt er fred en god ting, og det at regjeringen på Sri Lanka har laget sin egen rapport om lærdom. Forsoningsrapporten er et positivt trekk, men den kan virke noe ensidig. Det er allikevel et utgangspunkt. Det er levnet liten tvil i rapporter utarbeidet av organisasjoner som f.eks. UN Watch og Amnesty International at det ble begått grove krigsforbrytelser på begge sider, og at man bør få en uavhengig internasjonal kommisjon som kan undersøke hva som faktisk skjedde i årene med krig og konflikt på Sri Lanka. For ser man på interne konflikter i andre land, må man ta et oppgjør med det som skjedde, og man må straffe de ansvarlige. Gjør man ikke det, blir konflikten hengende som en frossen konflikt, og forsoning kan være en særdeles tung og vanskelig vei å gå, for ikke å si nærmest umulig. Derfor var det bra at FNs menneskerettighetsråd på sitt forrige møte på torsdag faktisk bestemte seg for å støtte en resolusjon som går på en gransking av hva som skjedde på Sri Lanka i krigens siste dager, og at man gjør mer for å starte forsoningsprosessen. Men Fremskrittspartiet er like glad som alle andre for å høre at utenriksministeren støtter en internasjonal uavhengig granskingskommisjon, og vi støtter også interpellanten i dette. Jeg er også veldig glad for at Norge var tydelig i FNs menneskerettighetsråd. Jeg hadde møte med Global Tamil Forum torsdag i forrige uke, og det bildet de tegnet, var langt fra lystelig. Situasjonen for de mange tamilene som bor nord på Sri Lanka, er svært vanskelig. Enker etter krigen må leve fra hånd til munn – og da snakker vi altså om 98 000 krigsenker, som ikke får noen pensjon fra staten, men må greie seg selv. Det kan man jo tenke seg kan være en særdeles vanskelig livssituasjon for svært mange. De er i tillegg flyktninger i eget land. Hadde det ikke vært for at private donorer hjelper disse kvinnene til å komme i gang med små virksomheter som gjør dem selvberget, hadde det faktisk ikke vært noen framtid for disse kvinnene. Jeg spurte også om situasjonen for de mange tusen foreldreløse barna, og situasjonen er ikke bedre for dem. De blir enten holdt i en form for leir, eller de må greie seg som best de kan. Det sier seg selv at menneskehandel, vold og overgrep mot disse barna foregår daglig. Heller ikke noen form for helsehjelp får de for å bearbeide traumer de har vært utsatt for ved å se sine foreldre bli drept. Uavhengig av hvem som er skyld i hva, er barna også Sri Lankas framtid og de som kan ha muligheten til å bygge et forsonende samfunn på Sri Lanka. Derfor er det viktig at barna, også de traumatiserte og de krigsskadde, blir sett og ivaretatt, særlig etter en konflikt der så mange menneskeliv gikk tapt. Derfor er det også viktig og riktig av FNs menneskerettighetsråd å komme med denne resolusjonen nå. Det haster for å sikre at freden blir permanent, og for å kunne gi begge sider i konflikten en mulighet til å gå videre og skape seg en framtid.