Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-02-09:
Denne proposisjonen inneholder to elementer: en lovfestet rett til erstatning og dessuten en del hvor man tar ned alle ballene med tiltak for voldsofre som storting og regjering har kastet i været de siste årene, og «liner» dem opp i en fin oversikt. Og det ser ganske pent ut når vi ser disse tiltakene samlet slik. Så pent så det ikke ut for sju år siden, som var første gang det ble tatt initiativ, fra arbeiderpartiregjeringen, til å sette voldsofre og kriminalitetsofre i fokus og til en gjennomgang av lovregler og tiltak i forhold til dette. Den historiske utviklingen fram til da hadde jo vært slik at fra at offeret i riktig gamle dager var en aktiv part i prosessen etter ugjerningen, hadde offeret blitt en mer passiv observatør og satt på sidelinjen. Det førte også til at offerets behov og offerets rettssikkerhet ikke var godt nok ivaretatt. Denne proposisjonen dokumenterer at det vi gjorde den gangen for sju år siden, var begynnelsen på en helt annen holdning og en helt annen fokusering på offeret. At det er en enstemmig komite bak innstillingen, bekrefter også det. Vi var ikke så enige sist, for sju år siden. Nå er det bare Fremskrittspartiet som bryter ut på et par punkter – men at de driver og bryter ut i det partiet, er jo kjent. Dagens lovfesting av rett til erstatning er naturlig i dette nye bildet. Er du utsatt for en skade etter en voldshandling, skal du ha rett til å få dekket ditt økonomiske tap, du skal ha menerstatning og du skal ha oppreisning. Dette burde ha vært ivaretatt gjennom at gjerningsmannen bidrog til erstatningen og gjennom de ordinære trygdeordningene. Men nå ser vi at det ikke er godt nok. Det er ikke alltid det gir full kompensasjon, og derfor må vi ha en ekstra ordning for voldsofrene. Som lovgivere erkjenner vi at vi har et spesielt ansvar for voldsofrene. Det å få angrep på eget liv og helse er brudd på det mest grunnleggende rettsgode. Forskriftene vi har hatt om voldsoffererstatning, har i hovedsak fungert bra. Derfor videreføres disse med noen justeringer. Det er det prinsipielle som er viktig her, at det nå blir en lovfestet rett til erstatning. Jeg vil bare understreke at det selvfølgelig ikke innebærer at det blir vanskeligere å få erstatning, i noen tilfeller vil det kanskje være tvert imot. Det blir nå også en reell erstatning. I og med at maksimumsbeløpet økes fra 200 000 kr til 20 G, vil vi få ekte menerstatningsutmålinger og ikke at man legger seg på et lavere beløp enn det som er vanlig i den ordinære erstatningsretten. Dessuten går komiteen inn for at oppreisningsbeløpene skal høynes. Det har komiteen i tidligere innstillinger bedt domstolene om å gjøre uten at vi har sett noen særlig endring. Nå ønsker vi å gå foran ved at voldsoffererstatningen kan legges på et høyere nivå, og så får vi se om ikke domstolene kommer etter. Med denne loven går vi lenger enn det Den europeiske konvensjon om erstatning til voldsofre gjør, fordi vi også innlemmer erstatning for uaktsomme voldshandlinger. Vi går også lenger enn våre naboland, fordi man kan få erstatning også når gjerningsmannen ikke er dømt, altså hvis han er frikjent, saken er henlagt eller gjerningsmannen er ukjent. Men da må det være en klar sannsynlighetsovervekt for at voldshandlingen har funnet sted, slik som domstolene krever. Justiskomiteen forstår det slik at det ikke vil stride mot uskyldspresumsjonen i de europeiske menneskerettighetene, fordi det ikke er en strafferettslig skyldskonstatering, men vi slår bare fast at her har det vært en voldshandling som gir rett til erstatning. Det har vært en noe variabel praksis hos fylkesmennene for hvordan denne klare sannsynlighetsovervekten skal praktiseres. Jeg vil bare understreke at det ikke skal være vanskeligere å få erstatning etter denne ordningen enn det det er å få erstatning i domstolene når det samme kravet legges til grunn. På ett punkt har komiteen vært litt i tvil, og det er om skadevolder skal være part etter forvaltningslovens regler. Det endrer vi nå ved at han ikke lenger skal være part. Det innebærer at skadevolder ikke lenger får rett og mulighet til å uttale seg i saken. Det kan være en ulempe i forhold til resultatet. Men samtidig kan det at skadevolder er part, være en belastning for offeret, og det kan også være negativt i forhold til uskyldspresumsjonen i internasjonal rett. Derfor har vi havnet på at han ikke skal være part. Så til alle ballene som er kastet opp: Stortinget bad i fjor vår om en gjennomgang av dem, nettopp for å få en samlet oversikt. Og når det gjelder lovendringer, er det mye som er gjort. Men det vi ser, er en treghet, særlig i domstolssystemet, til å fange opp de nye mulighetene som lovgiverne gir dem, og en treghet i forhold til den samme holdningsendringen til å sette voldsofferet i fokus i slike rettssaker. Når det gjelder seksualisert vold, vedtok vi en rekke endringer i fjor høst for å styrke barns og kvinners vern mot overgrep. Justiskomiteen har mange ganger, senest nå i forrige sak, understreket at straffenivået er for lavt og at strafferammene må brukes mer i slike saker. Det gjør vi også denne gangen. Mye er også gjort når det gjelder å beskytte fornærmede og å beskytte vitner. Vi har siden forrige samleproposisjon utvidet mulighetene til å utvise siktede og andre fra rettssalen av hensyn til fornærmede. Det viser seg at dette ikke er mye brukt, og blir kanskje vurdert for sjelden av domstolen. Vi foreslår nå også endringer i forhold til anonyme vitner, og komiteen ber om at det settes i verk raskt. Besøksforbudet ble mye omtalt i forrige sak. Jeg vil bare legge til at det ser ut til at det er noen politidistrikt som rett og slett glemmer å bruke den muligheten som ligger der. Mottakene for voldtatte og mottakene for barn som har vært gjennom forferdelige opplevelser, er helt annerledes i dag i de aller fleste politidistriktene enn de var for noen år siden. Det å bli henvist til undersøkelse raskt, det å få skikkelig informasjon om hjelpeapparatet, det å bli henvist til hjelpeapparatet er noe helt annet i dag enn hva det var for få år siden. Politiet har en spesialkompetanse på det området som få hadde for få år siden. Det som var fremmedord før, har blitt regelen nå, og det er godt å se. Dommeravhør av barn er også på et helt annet spor, med mye større innslag av kompetente folk som foretar avhørene. Det er bra, og det må gjøres gjeldende over hele landet. Når det gjelder etterforskningen i sedelighetssaker, er de undersøkelsene som er gjennomført, og oppfølgingen av dem, veldig bra. Justiskomiteen ber om at man også vurderer om det bør bygges regionale kompetanseenheter som kan gi hjelp i sedelighetssaker og barnesaker, fordi det viser seg at Kripos ikke har kapasitet. Noen politidistrikt ligger foran andre på noen punkter, f.eks. har Bergen og Oslo laget tiltaksplaner mot familievold. Det er virkelig til etterfølgelse for andre politidistrikt. For en kvinne er det statistisk sett flere ganger farligere å oppholde seg i hjemmet enn det er å gå i en mørk gate nattetid. Derfor er det på tide med mye større vekt på kvinneperspektivet når det gjelder bekjempelse mot vold, både i politidistriktene og i kompetansesentret for voldsofferarbeid som ble opprettet etter forrige store runde om voldsofre. Vi må også fortsette arbeidet i forhold til kvinner fra andre kulturer. Det har vært mye oppmerksomhet i det siste, også fra medias side, når det gjelder tvangsekteskap og når det gjelder kjønnslemlestelse. Vi vet at det ikke finnes noen lettvinte svar, men vi må gå inn i en dialog og se på både lovverket og holdningene. Det er bra at arbeidet her er så godt i gang. Når det gjelder det internasjonale arbeidet, ber justiskomiteen om en internasjonal konvensjonsbeskyttelse av voldsofres rettigheter, og at det gjøres på den måten som er hensiktsmessig og mulig. Når det er så mange baller i luften på dette området, er det også veldig bra at man har en sjonglør som klarer å holde styr på dem gjennom et kvinnevoldutvalg. Og helt til slutt: Voldsofferfond var noe vi bad om for noen år siden da bildet så helt annerledes ut. Det skulle gi direkte økonomisk støtte til voldsofre, og det skulle gi støtte for å få i gang tiltak. Men denne proposisjonen viser at begrunnelsen for voldsofferfondet faktisk er overoppfylt med det som ligger der i dag. Når vi da i dag i tillegg ser at bidrag fra voldsmenn ikke engang vil dekke administrasjonsutgiftene til fondet, ja da har en god idé bare blitt en symbolsk flopp som skaper byråkratisk arbeid, og det er det bare Fremskrittspartiet i komiteen som går inn for i denne runden.