Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
I disse dager er det ett år siden flertallsregjeringen fikk fornyet tillit etter den rød-grønne valgseieren sist høst. Denne høsten er det også fem år siden den rød-grønne regjeringen begynte å styre landet. Derfor er det naturlig å oppsummere og spørre: Har dette vært gode år for Norge? Jeg mener at svaret er ja, og det er flere årsaker til det. For det første er norsk økonomi sterk. Mens landene rundt oss opplever arbeidsledighet og store velferdskutt, har vi så langt kommet oss velberget gjennom finanskrisen. Vi har Europas laveste ledighet, og vi er fortsatt i toppsjiktet på FNs liste over verdens beste land å leve i. Så var ikke Norge noe dårlig land å bo i 2005, heller. Men siden den gangen har mange foreldre fått en enklere hverdag fordi målet om full barnehagedekning er nådd. Mange fedre har fått en mye større mulighet til å ta del i sine barns liv gjennom de utvidelsene som er gjort av pappapermen, og som skal gjøres. Mange flere eldre og pleietrengende har fått den hjelpen de skal ha, fordi den rød-grønne regjeringen har prioritert kommunenes muligheter til å ansette flere mennesker innen pleie framfor skatteletter. Norske bilister har akkurat opplevd tidenes asfaltsommer på norske veier, noe som skyldes en ambisiøs Nasjonal transportplan som blir fulgt opp. Norske bedriftsledere er i stor grad optimistiske for framtiden. Vi ser at antall nyetableringer øker og industrisysselsettingen går opp. Også min egen landsdel, den nordnorske landsdelen, har fått framtidstroen tilbake, noe som langt på vei kan tilskrives regjeringens offensive satsing i nord. Men det at det går bra for oss i Norge, skal ikke være noen hvilepute for regjeringen og det rød-grønne flertallet. Vi har fortsatt store oppgaver som skal løses. Det handler om at vi fortsatt skal sikre lav ledighet i en verden der mange land fortsatt sitter med begge beinene dypt plantet i finanskrisen. Vi skal jobbe for et mer anstendig arbeidsliv, ikke minst i kvinnedominerte bransjer som renhold, hotell og restaurant. Vi må gi nye muligheter til de mange som av ulike årsaker står utenfor arbeidslivet. Vi må sikre nok sykehjemsplasser og heldøgns omsorgsplasser til våre eldre som trenger det. Vi skal bedre kvaliteten i grunnskolen og bekjempe frafallet i den videregående skolen. Og vi skal systematisk fortsette med å rette opp skjevheter og urettferdigheter som fortsatt finnes i Norge. Norge kommer heller ikke til å være et perfekt samfunn i 2013, men det kommer til å være et bedre samfunn om tre år enn det det er i dag. Vi skal ta verdens aller beste velferdssamfunn inn i framtiden. Det er sikkert ikke mange som vil uttrykke uenighet om disse målene, men det politiske Norge skiller seg i to når det gjelder hvordan vi skal møte morgendagens utfordringer – sammen eller hver for oss. De rød-grønne partiene og høyrepartiene skiller også lag når det gjelder hvordan vi skal bruke fellesskapets ressurser: på skattekutt eller til å finansiere de store løftene vi er nødt til å ta innenfor omsorg, helse og skole. Det er før ble kalt «den nordiske modellen», men som i stadig større grad blir kalt «den norske modellen», har gitt oss små sosiale forskjeller mellom folk, lav arbeidsledighet og – ikke minst – høy produktivitet og økonomisk vekst. Modellen har stått sin prøve, gjennom oppgangstider og gjennom internasjonal krise. Derfor er det forståelig at også høyrepartiene og deres støttespillere ønsker å framstille det som at regjeringens politiske farge ikke har noen betydning for hvordan den norske modellen utvikler seg. Problemet er at modellen hviler på tre stolper: et skattenivå som kan finansiere de gode velferdsordningene vi har i Norge en sterk offentlig sektor trepartssamarbeid mellom staten, fagbevegelsen og arbeidsgiversiden Så lenge høyresiden konsekvent utfordrer modellen ved å angripe alle disse tre stolpene, er de ikke troverdige forsvarere av den norske modellen – ei heller av velferdssamfunnet vårt. For å si det på en annen måte: Velferdssamfunnets bolde riddere finner man ikke på høyresiden i norsk politikk. Da Høyre satt i regjering sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre for noen få år siden, ble deres Høyre-politikk moderert av sentrumspartiene. Nå går Høyres eneste mulige vei til makt gjennom Fremskrittspartiet, og det blir en helt annen politisk retning for Norge dersom de får den muligheten. Det å forsvare og forvalte velferdssamfunnet er ikke forenlig med å gjennomføre skattekutt til flere titalls milliarder kroner når vi samtidig vet at vi må sikre nok omsorg og god nok omsorg til en befolkning med stadig flere eldre – og når vi i tillegg vet at oljeinntektene vil gå ned og at det blir færre arbeidstakere per pensjonist som skal være med og bære det spleiselaget velferdssamfunnet er. En velferdsstat som omfordeler og en offentlig sektor som sikrer gode og likeverdige velferdstilbud til alle, uansett lommebok og uansett hvor man bor, har både sikret små forskjeller mellom folk og bred oppslutning om den måten vi har organisert det norske samfunnet på. Ideelle aktører har gjennom flere tiår hatt en veldig viktig rolle i det norske velferdssamfunnet, og vi bruker også andre private aktører når det er hensiktsmessig og kostnadseffektivt. Men høyresidens iver etter å privatisere og kommersialisere grunnleggende velferdstjenester er i strid med denne tradisjonen. De pengene fellesskapet bruker på f.eks. eldreomsorg, må brukes mest mulig effektivt nettopp på omsorg, ikke på bedrifter som vil tjene penger på at grunnleggende velferdstjenester kommersialiseres og gjøres om til marked, eller ved å bygge opp tunge anbudsbyråkratier. For Arbeiderpartiet handler ikke den offentlig betalte eldreomsorgen om næringspolitikk. For oss handler den om gode tjenester for den enkelte som har behov for hjelp, for omsorg og menneskelig kontakt, uavhengig av den enkeltes betalingsevne. Trepartssamarbeidet er en del av den norske modellen som knapt nok kan overvurderes. Norske arbeidstakere har fått gjennomslag for sterke faglige rettigheter. Til gjengjeld har vi i Norge en ansvarlig fagbevegelse som har bidratt til en bærekraftig pensjonsreform, treffsikre tiltak mot finanskrisen og moderate lønnsoppgjør når hensynet til industrien tilsier det. Det er altså en sammenheng mellom arbeidstakerrettighetene og et konkurransedyktig norsk næringsliv. Dette står i sterk kontrast til slik det er i land som f.eks. Frankrike, der regjering og fagbevegelse knapt er på talefot, og der det nærmest til enhver tid er en streik, med de samfunnsmessige kostnadene det har. Derfor er det skuffende at høyrepartiene i Norge ikke verdsetter vår ansvarlige fagbevegelse i større grad, men tviholder på sine forslag om å svekke arbeidsmiljøloven og systematisk stemmer imot tiltak som handler om å bekjempe sosial dumping. Kampen mot sosial dumping handler selvfølgelig om å ivareta arbeidstakerne i de mest utsatte bransjene. Men det handler også om at seriøse bedrifter ikke skal utkonkurreres av useriøse aktører som utnytter arbeidskraften sin og gjerne også tar snarveier i forhold til lover og regler i samme slengen. Jeg spør: Hvordan kan Fremskrittspartiet forsvare uryddige forhold innenfor renhold, hotell og restaurant mens de ellers forsøker å framstå som et lov-og-orden-parti? Og hvordan har det seg at Høyre, som i andre sammenhenger er opptatt av like konkurransevilkår, synes det er greit at useriøse bedrifter snapper anbud og oppdrag fra de bedriftene som tilbyr sine arbeidstakere tarifflønn og ordnede forhold? Helt til slutt vil jeg understreke likestillingens betydning for det norske velferdssamfunnet og vice versa. Det at norske kvinner deltar i arbeidslivet, er helt grunnleggende for å få inn de inntektene vi trenger for å finansiere velferden og for å bemanne alle de oppgavene som skal løses. Samtidig har barnehageutbygging, gode fødselspermisjonsordninger og et finmasket sosialt sikkerhetsnett vært med på å gi norske kvinner den friheten vi nyter i dag. Derfor må likestillingspolitikken også i framtiden være en samfunnsoppgave og ikke et ansvar som utelukkende ligger på den enkelte kvinnes skuldre.