Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-12-21:
Statsministeren gav en god og gjennomarbeidet redegjørelse og fokuserte på det som har vært de omdiskuterte spørsmålene. Det var litt underlig å høre Thorbjørn Jaglands innlegg. Det virket ikke spesielt tilpasset redegjørelsens solide dokumentasjon. Jeg synes redegjørelsen er en god opptakt til Stortingets behandling av det som er skjedd før og etter telefusjonen. Redegjørelsen bekrefter inntrykket av at Regjeringen har håndtert denne saken på en grundig og skikkelig måte. Jeg kan iallfall så langt ikke se at det har blitt avdekket kritikkverdige forhold. Likevel er det naturlig å se på det som har skjedd, i et kritisk lys. Sakens alvorlige karakter tilsier det. Det er viktig å gå grundig gjennom saken og hendelsesforløpet for å se om man kan høste nyttig erfaring fra det som har skjedd. Det kan òg være betimelig å se på måten et så stort prosjekt er organisert på, og på måten forhandlingene er lagt opp på. Med bakgrunn i sakens karakter har jeg ikke problemer med å forstå at Høyre, Fremskrittspartiet og SV har en kritisk, men avventende holdning. Jeg er noe mer undrende til at Arbeiderpartiet har valgt å la bombastiske og meget kritiske kommentarer være deres bidrag helt fra fusjonsbruddet ble kjent. Med et slikt utgangspunkt er det fare for at man tolker de opplysninger som framkom i ettertid, med utgangspunkt i den relativt fastlåste posisjonen man har satt seg i. Det må være anledning til å undre seg over at Arbeiderpartiets fremste talsmann i denne saken, Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, allerede få minutter etter at han var gjort kjent med fusjonsbruddet, mente å vite nok til det media kalte en knusende kritikk, og hudflettet Regjeringen fordi den angivelig hadde gjort en dårlig jobb og skadet norske interesser. I dag hører jeg at Thorbjørn Jagland sier at det er grunnlag for nærmere undersøkelser for å se om Regjeringen har gjort en dårlig jobb. Det går i alle fall rette veien. Jeg stiller meg spørrende til hva som var årsaken til at Arbeiderpartiet hadde slik bråhast med å være skråsikker i denne saken. Statsministeren har på en god måte redegjort for de faktiske forhold og belyst den juridiske ryggdekning Regjeringen mener å ha. Men dersom det ikke er vilje til å etterleve en avtale, er det ikke grunnlag for et tillitsfullt samarbeid. Jeg legger for øvrig til grunn at ingen, aller minst Arbeiderpartiet, kan mene at det er kritikkverdig av Regjeringen å ha tillit til og stole på svenske sosialdemokrater. Det er dokumentert at svenskene var klar over fortolkningen når det gjelder de omstridte punktene i avtalen, bl.a. framgår det med den ønskelige tydelighet av styreformann Karks intervju med Telecom Revy den 30. september, hvor han uttaler seg om bruk av dobbeltstemmen helt identisk med det som er den norske oppfatningen. Det er hevdet at fusjonen brøt sammen fordi avtalen var for dårlig og mangelfull. Mitt bestemte inntrykk er at det som skapte problemer for svenskene, er at avtalen var for god for Norge. Svenskene var misfornøyd med bytteforholdet, og svenskene var misfornøyd med at aksjonæravtalens bestemmelser om stemmerett gav et godt vern for de ulike aktørene. Det framgår av statsministerens redegjørelse at svenskene har gjort forsøk på endring både på bytteforhold og aksjonæravtale. Når man ble klar over at Norge ville bruke avtalens klare bestemmelser aktivt, forstod man at ambisjonen om å gjøre selskapet totalt svenskdominert, ikke kunne gjennomføres. Det er etter min oppfatning bakgrunnen for at fusjonen brøt sammen.