Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-21:
Sjøl om tallene som trygdedirektør Arild Sundberg kunne presentere for 2001, viste nedgang i antall nye uføre i forhold til 2000, er det alvorlig at bare en av seks var gjennom yrkesrettet attføring før de ble uføretrygdet i 1999, slik denne riksrevisjonsrapporten viser, og at prosentandelen gikk ytterligere ned i 2000. Så kan vi, som representanten Kosmo var inne på, se på tallene osv., men det er altså denne tendensen som er viktig. Etter ti år med arbeidslinja i velferdspolitikken og etter gjentatte ønsker fra politikere om at funksjonshemmede og andre yrkeshemmede skal få mulighet til lønnet arbeid, står det altså dårlig til. Jeg er helt enig i det som representanten Kosmo sa, at arbeid, og jeg vil legge til bolig, er grunnlaget for deltakelse i samfunnet. Så har vi det paradoksale faktum at mens folkehelsa stort sett er god, blir det flere uføretrygdede. Da blir det for et parti som SV – som er opptatt av ikke bare å se på konsekvensene, ikke bare å se på symptomene, men å se på årsaken – viktig å stille noen prinsipielle spørsmål om hvordan vi kan forebygge, og ikke bare reparere på dette. Da må vi stille oss spørsmålet: Er det tiltakene og organiseringa av tiltakene det er noe galt med, eller er det utviklinga av arbeidslivet som skaper uhelse? SV mener at vi nå ser tendensen til et råere og mer brutalt arbeidsliv, et arbeidsliv som ikke har plass for dem som ikke kan yte 100 pst. Slik har det vært lenge i privat sektor, men nå ser vi også tendensene i offentlig sektor. Tidligere hadde offentlig sektor plass for dem som ikke hadde full arbeidsevne. Nå er denne lomma tatt vekk mange steder, også fordi offentlig sektor mer og mer drives etter bedriftsøkonomiske mål – hver lille eller store enhet skal lønne seg isolert. Omorganiseringa av offentlig sektor, som har foregått over lengre tid, med mer konkurranseutsetting, er etter vår mening en viktig årsak til at flere og flere som ville ha bidratt med sine ressurser, blir støtt ut av arbeidslivet. Som Bergensavisen kunne melde i 1999: Konkurranseutsetting gir flere og friskere uføretrygdede. Jeg utfordrer stortingsflertallet til å ta innover seg dette og til å stoppe enhver plan om å uthule arbeidsmiljølova, noe jeg oppfatter er Regjeringas signaler her. Dersom Regjeringa får igjennom den politikken som de ønsker på det området, er jeg ganske sikker på at jeg er nokså sannspådd når jeg sier at vi kommer til å få flere uføretrygdede og ikke færre. Men det jeg sier nå, betyr ikke at vi ikke må gjøre mer for å få flere ut i yrkeslivet gjennom yrkesrettet attføring, og det er mange muligheter som vi kunne ha tatt i bruk. Det er vi alle enige om. Men jeg advarer, og det gjorde for så vidt også saksordføreren, mot å skyte på pianisten, som ofte nå har vært Aetat. Det sa også Bjørn Hvinden, som var inne på høring, at vi må ikke ensidig skyte på Aetat når det – etter vår mening – er organiseringa av arbeidslivet som er hovedproblemet. Så er det mye som Aetat og resten av hjelpeapparatet må og kan gjøre, og mye har vi pekt på. Jeg vil gi saksordføreren svært mye ros for det grundige arbeidet og forarbeidet som han har gjort, og som har bidratt til at vi har fått ei så bra komiteinnstilling som vi har – for det har vi. Hva kan vi gjøre? Jo, først og fremst må vi få til samordning og samarbeid rundt den enkelte. Det er – og det er min klare erfaring etter å ha jobbet i dette feltet lenge – altfor mange som opplever å falle gjennom når stolleiken settes i gang, altfor mange som blir kasteballer i systemet, altfor mange som blir møtt med en A4-holdning som tar fra dem verdigheten, og dermed motivasjonen for å prøve seg i arbeidslivet. Her ser vi noen muligheter med et tettere samarbeid mellom trygdeetat, Aetat og for så vidt sosialkontoret. Det har SV foreslått mange ganger, og vi er tilfreds med at arbeidet med å utrede det, er i gang. Dernest må hele hjelpeapparatet – skole, utdanning, arbeidsplass, helse og omsorg – samarbeide for at særlig funksjonshemmede skal få et helhetlig tilbud og få hjelp. Både brukerne og Aetat etterlyser kompetanseutvikling i Aetat. Aetat må få virkemidlene til å drive den kompetanseutviklinga som trengs. Da må arbeidsministeren ta de signalene som nå kommer om at ressursene i etaten er tynt, og at de ikke ser muligheten til å gjøre den jobben som forventes. Jeg er klar over at arbeidsministeren har tilført Aetat mer midler, men jeg tror altså ikke at det er nok. Så et annet punkt: Nordlandsforskning viser til at effekten av utdanning i forhold til sysselsetting er dobbelt så stor for funksjonshemmede som for befolkninga for øvrig. Derfor er det, som komiteen har sagt, svært viktig at høyere utdanning eller lengre utdanningsløp blir tatt inn i attføringstiltak. Så til slutt om det nye regelverket, som Arbeiderpartiet og SV står sammen om i en merknad. Vi kan altså ikke få understreket sterkt nok det som flere av høringsinstansene har gitt oss opplysninger om, nemlig at økonomi er utrolig viktig i forhold til motivasjonen til den enkelte når det gjelder å ta i bruk de virkemidlene som er der. Og i den forbindelse refererte representanten André Dahl til at det bare er gått tre måneder siden de nye reglene ble innført. Jeg syns imidlertid det er en ansvarsfraskrivelse dersom man ikke kan ta innover seg de alvorlige signalene som er kommet. Jeg vil i den sammenheng referere til et oppslag i Dagbladet, som sier at likesom 10 000 andre attføringsklienter mister en tobarnsmor på 32 år husholdningsbidraget neste år. Dermed tvinges hun til å gi opp studiene og drømmen om å komme tilbake i jobb. Dette er ganske alvorlig, og jeg oppfordrer statsråden til å si noe om hva han vil gjøre med dette.