Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
I går fikk vi en klar bekreftelse på at kommunene sliter med store økonomiske underskudd. Ifølge Statistisk sentralbyå hadde kommuner og fylkeskommuner et underskudd på om lag 6,7 milliarder kr i 1998. Vi må helt tilbake til 1988 for å finne tilsvarende dårlige tall. Dette er dessverre ikke overraskende, men det er meget bekymringsfullt. Mange kommuner er i en vanskelig økonomisk situasjon, og det betyr dårligere tjenestetilbud til innbyggerene, og det betyr høyere egenbetalinger. Dette er ikke tilfredsstillende, og derfor er vi i Arbeiderpartiet glad for at det er oppnådd enighet mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene om å gi kommunene ca. 1 milliard kr mer til neste år. Hoveddelen av dette kommer som frie midler, noe som også er tvingende nødvendig for at kommunene skal ha mulighet til å betale sine egenandeler til de mange satsinger vi har igangsatt, det være seg eldrereformen, helseplaner eller barnehageutbygging. Og ikke minst har det vært viktig for oss å få noe mer penger til skolesektoren, hvor vi vet at det er et skrikende behov. Dette har vært viktige krav fra Arbeiderpartiets side, også for å ivareta fordelingspolitikken, for vi vet hvem det er som taper dersom kommunenes økonomi blir for stram. Derfor er ikke veien å gå å kutte i overføringene, slik bl.a. Fremskrittspartiet foreslår. Og det var ganske rørende nylig fra denne talerstolen å høre representanten Monsens omsorg for kommuneøkonomien og betydningen av likeverdige tjenestetilbud. Faktum er at hvis Fremskrittspartiet hadde fått bestemme, hadde det vært 4 milliarder kr mindre til kommunesektoren neste år. Det hadde blitt færre velferdstjenester, og det hadde blitt dyrere velferdstjenester. Det hadde også blitt mindre penger til sjukehussektoren, som jeg også har hørt flere representanter for Fremskrittspartiet har vært oppe her i dag og hatt omsorg for. Vi må gå den motsatte vegen. Jeg må også si at når representanten Monsen får seg til å si at stortingsflertallet ikke er villig til å bevilge mer penger, må representanten ha fulgt svært dårlig med i arbeidet med denne finansinnstillinga. Det er og det vil bli bevilget mer penger, og vi må også være villige til å bruke mer penger i åra framover. For selv om det er helt nødvendig å omstille i offentlig sektor, kan vi aldri omstille eller effektivisere oss vekk fra det faktum at det vil være behov for å bruke mye penger i kommunesektoren også i de åra som kommer etter neste år. Vi i Arbeiderpartiet mener også det er behov for å ha en samlet gjennomgang av inntektssystemet for å se om det nå er treffsikkert nok. Vi ber derfor Regjeringa komme tilbake med en gjennomgang i kommuneøkonomiproposisjonen neste vår. Dette har jeg også oppfattet at Regjeringa vil gjøre. Mye tyder på at vi ikke har fått til den fordelinga vi hadde ønsket. Her er det nødvendig at Regjeringa bl.a. ser på om de kommuner som skulle bli vinnere etter Rattsø-omlegginga, faktisk er blitt det. En del signaler tyder på at så ikke er tilfellet. Fordelingspolitikken dreier seg også om fordeling mellom kommunene. Vi ser igjen at arbeidsledigheten stiger. Det å skaffe folk arbeid handler også om rettferdig fordeling. Mot slutten av november var det registrert 55 800 helt ledige. Dette er en økning på 6 pst. fra november i fjor. Vi advarte mot at permitteringene og ledigheten kom til å øke. Ikke minst innen verftsindustrien ser vi hva som har skjedd i løpet av veldig kort tid. I tillegg til at det for hver enkelt selvfølgelig er et stort problem å miste jobben, er det også mange lokalsamfunn som rammes av den situasjonen som vi nå er oppe i, både direkte og indirekte. Regjeringas innsats på dette området har ikke vært bra nok, for det nytter ikke å innta en vente og se-holding og satse på at det går bra. Tidligere erfaringer viser at hvis den snøballen begynner å rulle, ja, så får vi problemer. Derfor gjelder det også på dette området å være føre var. Det er bakgrunnen for at Arbeiderpartiet har kjempet for en mer aktiv nærings- og sysselsettingspolitikk som kan bidra til å dempe investeringsnedgangen og gi tilbud om aktive tiltak til oppsagte og permitterte. Vi er glad for at budsjettavtalen mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene medfører økt satsing på arbeidsmarkedspolitikken, noe som kan og vil sikre flere arbeidsplasser i utsatte næringer neste år. Likevel kommer vi nok ikke utenom at antallet ledige og permitterte dessverre vil øke også neste år. Derfor er det viktig å holde på og å utvikle kompetansen i bl.a. verfts- og offshoreindustrien og å øke antallet tiltaksplasser, noe som inngår i den pakka som det nå er flertall for. I tillegg til å ha en spesiell pakke rettet mot disse næringene er det også viktig at vi greier å bevare et høyt tiltaksnivå for øvrig for andre som er uten arbeid. Det gjelder bl.a. en del av dem som er langtidsledige. I den forbindelse er det også viktig at vi greier å få arbeidsmarkedstiltakene til å bli mer målrettede enn det vi ser en del eksempler på i dag. Vi må aldri glemme at det nesten er 60 000 som ikke har et arbeid å gå til. Og det er en stor utfordring for oss å gi alle som ønsker det, et arbeid å gå til. I tillegg til det å ha et arbeid er det å ha et sted å bo en selvfølgelighet og en nødvendighet. Det burde være en selvfølgelighet, men det er det ikke. Flere tusen mennesker i Norge har ikke noe sted å bo, og mange bor dyrt og dårlig. Mange unge og vanskeligstilte har store problemer med å komme seg inn på boligmarkedet. Dette problemet øker selvfølgelig i takt med at prisene stiger voldsomt. Dette gjelder spesielt i våre store byer. Derfor må vi gjøre det vi kan for å bidra til at vi får bygd flere rimelige og nøkterne utleieboliger for unge og vanskeligstilte. Vi er glad for at vi i budsjettforliket har kommet et skritt videre, slik at det blir bygd flere boliger neste år. Dette er en helt nødvendig opptrapping, men det kan ikke stoppe med dette. Her har både kommunene og staten et ansvar, og sammen med boligbyggelagene må vi ta et felles løft for å komme i gang med mye mer bygging, og det må skje fort. Arbeiderpartiet synes også det er viktig at staten går gjennom den boligmassen som staten selv eier, med det formål å bygge om noe av dette til rimelige boliger for unge. Og la meg ta et konkret eksempel, som også er omtalt i innstillinga, nemlig den gamle rikshospitaltomta som nå skal bygges om til boliger. Det er grunn til å tro at prisene pr. leilighet der blir svært høye, og derfor mener Arbeiderpartiet at staten burde kunne tilby en av tomtene til boligbyggelagene og reservere det til utleieboliger for ungdom. Vi mener det er viktig å gjøre noe når staten har mulighet til å gjøre noe. Dessverre har det ikke vært mulig å få flertall for et slikt forslag i finansinnstillinga, men jeg håper det kan endre seg i forbindelse med behandlinga av fagkomitebudsjettet. Jeg har også med glede registrert at statsråd Dåvøy har sagt at hun tar med seg forslaget, og jeg håper det vil gi resultater. For hvis en virkelig mener noe med at en ønsker å tilby unge rimelige boliger, er en også nødt til å vise det i praksis. Og her har vi fra statens side en unik mulighet til å hindre at også rikshospitalprosjektet blir Holmenkollåsen på flatmark. Dette er en ypperlig mulighet til å få til noen utleieboliger for ungdom forholdsvis raskt i tillegg til ordinær bygging. Vi må hindre at boliger i de store byene blir et gode bare forbeholdt voksne folk med god økonomi. Dette dreier seg i høyeste grad om fordelingspolitikk. I Arbeiderpartiet er vi glad for at ledende representanter for sentrumspartiene så klart, også i dag, har gitt uttrykk for at det er gjennom samarbeid med oss at det er mulig å få til en mest mulig rettferdig fordeling. Vi håper at det også vil gi konkrete resultater i enda flere saker.