Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-05-30:
Saken gjelder deler av omstillinga ved Oslo universitetssykehus – OUS. Jeg har lyst til å starte med: Hva var planen for det nye Oslo universitetssykehus? Jo, det var en svært krevende plan, det var en plan som omfattet 20 000 ansatte, så uansett hvordan planen skulle realiseres, hadde den altså en rekke kritiske områder som det var vanskelig å forutse på forhånd. Men noe av det sentrale i planen var bl.a. nedleggelse av Aker sykehus, og 160 000 pasienter skulle overføres til Ahus. Det har vel kommet for lite fram at noe av hele forutsetninga for bygging av Ahus var nettopp denne overføringa av pasienter, slik at Ahus kunne fungere som en helhet kvalitetsmessig og økonomisk innenfor de rammer som ble gitt. Det er noe vi kan lære av i alle nybyggingsprosjekter at en legger fram hele sannheten – alle konsekvenser – ved slike store nybygg, slik at alle berørte er klar over hva som er forutsetningene for at dette skal fungere faglig og økonomisk. Videre var planen at en skulle slå sammen doble løsninger, som det var innenfor Oslo-området, og dermed få ut innsparingsgevinster. Det var videre drift på mange steder, om lag 50 steder i praksis, og det var nødvendig da å flytte sammen for å få en del samordningsgevinster. I hovedstadsprosessen, slik som det er beskrevet i styresak 108/2008 fra Helse Sør-Øst, var en viktig premiss at man skulle desentralisere det som en kunne, til andre sjukehusområder i Helse Sør-Øst. En skulle slå sammen parallelle fagmiljøer i Oslo og unngå dobbel ressursbruk, en skulle profesjonalisere på nasjonalt og regionalt nivå, samtidig som Oslo skulle bruke relativt mindre ressurser. Dette skulle så kombineres med at området rundt Oslo skulle bli sterkere med flere pasienter, først og fremst Ahus og Vestre Viken. Denne saken i kontroll- og konstitusjonskomiteen er ikke noen evaluering av prosessen, men en drøfting av tre tema, som flere har vært inne på, såkalt Klinisk arbeidsflate/IKT, pasientsikkerhet og departementets styring av sammenslåingsprosessen. Når det gjelder Klinisk arbeidsflate/IKT, synes jeg at både representanten Kolberg, saksordføreren og representanten Foss på en god måte har sagt det som er min vurdering, nemlig at vi stiller oss veldig undrende til at en kunne komme i en sånn situasjon at dette ikke kom på plass, og når det ikke kom på plass, at en da ikke kunne bruke eksisterende løsninger på en fullverdig måte inntil en kom bedre ut. Når vi skal gå gjennom disse temaene, er det vanskelig å gjøre det uten å se på helheten. Når fusjonsprosessen ikke har gått bedre fram til i år, har det etter min vurdering sammenheng med bl.a. den manglende kommunikasjonen i IKT-forbedringa, som ikke ble realisert, manglende fysisk tilstedeværelse av ledelse på ulike nivå innenfor sjukehuset, og en «top-down»-ledelse, eller på godt norsk ovenfra-og-ned-ledelse. Da er det sjølsagt vanskelig å få de ansatte med, for det er mange sterke og dyktige fagfolk som er glad i sitt arbeid, og en slik ovenfra-og-ned-ledelse vet vi, som representanten Kolberg og flere var inne på, vil ikke fungere – og takk og pris for det! Videre var det ikke noen konsekvensutredning for en rekke av fusjonsforslagene, og dermed får en heller ikke tatt ut gevinsten. Det manglet også kapital for investering, og omstillinga krevde lengre tid enn først anslått. Når det gjelder triksing med ventelistene ved fristbrudd, er årsaken til det etter min vurdering at en ved sjukehuset ikke ønsket å påføre seg merkostnader ved at pasientene valgte andre sjukehus. Som flere har sagt, det er svært rart og urovekkende at ledelsen ikke visste om det. Mer er det ikke å si, det er sterkt nok i seg sjøl. Når det gjelder pasientsikkerhet, har en fragmenterte data på hva det er for noe. Data på kvalitet i norsk helsevesen er for svake. Dagens måling av pasientsikkerhet ser på enkeltparametre, og disse er selektert og gir ikke et helhetlig bilde. Samtidig med dette faktum forteller ansatte om forhold som har betydning for pasientsikkerheten. Helseministeren har derfor for dårlige data til å uttale seg om sikkerheten for pasientene. Videre med hensyn til pasientsikkerhet er det slik at kunnskapssenteret, en utredningsenhet i Helsedirektoratet, nå har fått en sentral rolle. Nå er meldinger om hendelser overført fra Helsetilsynet til dette kunnskapssenteret. Dette er et svært omfattende arbeid for å få på plass prosedyrer hvor vi får bedre kunnskap om pasientsikkerhet. Ingen fusjoner går smertefritt, ingen fusjoner kan presenteres som glansbilder eller vellykkethet, fordi det er svært komplisert. Det er uklokt å gjøre det til en politisk suksess på forhånd, og en må fortelle at en slik fusjon koster penger på kort sikt. Folk som står fram med kritiske merknader, må på en helt annen måte inkluderes av ledelsen ved sjukehuset i arbeidet med å gjøre Oslo universitetssykehus bedre. Det er min vurdering at den nye ledelsen ved OUS nå aktivt medvirker til denne endring i arbeidslivskulturen, noe som er svært viktig. Jeg regner med at statsråden har påvirket dette i de årlige tildelingsbrev til styrene, som er bra. Det er viktig med en stedlig ledelse hvor alle funksjoner ved sjukehuset inkluderes, hvor budsjettansvar og personalansettelser sjølsagt er med, og videre at enhver medarbeider må vite hvem som er ens nærmeste overordnede. Avslutningsvis vil jeg si: Etablering av OUS skulle medvirke til å slanke spesialisthelsetjenesten i Oslo, samtidig som den ble spisset i oppgaver – altså både bedre kvalitet på behandlinga og å desentralisere det en kan, i hovedsak til Ahus og Vestre Viken. Tanken med etablering av OUS var god, men langt mer krevende enn en forsto. Vi skal huske: Sammenslåing av Rikshospitalet, Radiumhospitalet og Ullevål er en gammel sak. Svært sterke krefter har vært uenig i dette. Derfor er det vanskelig å flytte legestillinger til f.eks. Ahus og Vestre Viken. Et forhold til slutt som viser hvor krevende det er med en slik omstilling: Med fritt sjukehusvalg for den enkelte pasient er det en tilbudsstyrt spesialisthelsetjeneste. Når det er et godt tilbud i Oslo, er det vanskelig å finansiere et desentralisert pasienttilbud gjennom oppbygging av et bedre og bredere tilbud utenfor. Det er vanskelig å finansiere slik oppbygging ved reduserte utgifter for gjestepasienter når pasientene fortsetter å søke inn mot Oslo.