Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-02-17:
Jeg vil takke interpellanten for å ta opp et veldig viktig og alvorlig tema. Som politisk myndighet har vi et sjølsagt ansvar for både å forebygge og forhindre overgrep, avdekke det og å følge opp, behandle og beskytte den som har vært utsatt for det. Det er et etablert lovverk knyttet til dette som er klinkende klart. Det er også en klinkende klar forpliktelse til alle som arbeider med mennesker med utviklingshemming, til å ivareta disse interessene. Den er det ingen tvil om at eksisterer i dag. Det eksisterer også en plikt om at det skal varsles. Det er en plikt som nå gjelder uten hensyn til taushetsplikten. Det er en ny situasjon. Jeg håper at den bestemmelsen som nå er blitt satt i verk på dette området, skal bidra til rettssikkerhet ikke bare for utviklingshemmede, men også f.eks. for barn som trenger hjelp fra barnevernet, eller andre som blir utsatt for overgrep eller ikke får sine interesser ivaretatt på en skikkelig måte, at det blir varslet om det. Det er mange i omsorgen som kan vite noe om slike typer overgrep, som de ikke varsler om. Jeg tror ikke jeg kan understreke sterkt nok hvor viktig og sentral den nye bestemmelsen er for å kunne gjøre endringer på dette feltet. Utgangspunktet her er at alle skal ha samme rett til vern, men vi vet at noen er mer sårbare enn andre. Vi vet også, som statsråden sa, at det er internasjonal forskning som tilsier at risikoen for overgrep her kanskje er doblet i forhold til resten av befolkningen. Det er veldig alvorlig. Det betyr jo at de rutinene som skal utarbeides lokalt, på den enkelte institusjon, knyttet til den enkelte arbeidsplass, knyttet til det enkelte bofellesskap eller hva det måtte være, må ta opp i seg det faktum at noen er mer sårbare enn andre. Da må man ikke bare ha varslingsrutiner, men også arbeidsrutiner og organisering av arbeidet, noe som i seg selv er forebyggende og hindrer at overgrep skal være mulig. Det er, som også representanten Henriksen og statsråden var inne på, ganske vanskelig, for det handler også om folk som skal leve sine liv. Det handler også om at mennesker med utviklingshemming faktisk har rett til å ha et seksualliv, og det kan være ganske krevende for dem som har ansvaret for å beskytte den enkelte og samtidig gi dette mennesket rett til å ha sitt fullverdige, sjølstendige liv. Så er det slik at det er ganske mange tilfeller der overgriperen sjøl er utviklingshemmet. Representanten Eriksson tok opp noen av de eksemplene. De bor kanskje i samme institusjon, i samme bofellesskap. Liknende forhold kan man også ha på sykehjem, knyttet til demens. Her tror jeg man må gå inn med særlig fokus på hva man gjør i de tilfellene. For der er det to parter – to svake parter – som begge trenger beskyttelse, men selvfølgelig må den som har blitt utsatt for et overgrep, få beskyttelse. Hvem det da er som skal flyttes på, tror jeg ikke vi skal bestemme. Men at det må skje noe umiddelbart i slike situasjoner, er åpenbart. Så er det nok også slik at det i hjemmetjenesten er risiko for at disse situasjonene kan oppstå. Det vi i hvert fall vet om dem som arbeider i hjemmetjenesten, er jo at det vel ikke er noen yrkesgruppe som er så utsatt for vold sjøl. Vi har jo antakelser om at de som får tjenester fra hjemmetjenesten, kanskje også er de som er utsatt for vold og overgrep. Det jobbes bl.a. gjennom arbeidstilsynet med dette. Men jeg tror det er behov for å gjøre nettopp det statsråden sier: å slå fast at dette regelverket er slik, og forplikte dem som er ansvarlige til faktisk å følge det opp. Det ligger der klinkende klart i dag. Det skal det ikke være noen tvil om.