Michael Tetzschner (Høyre), 2016-03-14:
Etter vel 30 år med innarbeidet bruk av betegnelsen byråd som navn på Oslo bystyres gjennomføringsorgan og kommunens daglige administrative ledelse, har det nye rød-grønne flertallet i kommunen kommet på at det er en presserende oppgave av rang og dertil en god idé å betitle seg selv som «byregjering». Byrådslederen har allerede lenge før bystyrets formelle vedtak om dette omtalt seg selv som «regjeringssjef» i Oslo, og andre deler av kommunen står etter hva jeg forstår for tur. Bydelsutvalgene, som helt og holdent arbeider på fullmakt og oppdrag fra bystyret, skal også oppgraderes. Deres ledere skal tituleres som ordførere, slik at Oslo heretter får 16 ordførere, mot den utmerkede ordføreren man har klart seg med hittil. Temaet for denne interpellasjonen er imidlertid ikke den litt komiske verbale pyntesyken til Arbeiderpartiet, SV, Miljøpartiet De Grønne, som deltar i byrådet, og deres støtteparti Rødt, og det at de presser gjennom mot et stort mindretall i bystyret. Temaet er heller ikke at vi ser et svakt politisk håndverk, med manglende forståelse for at slike spørsmål må bæres gjennom av brede flertall i bystyret, og at man bør unngå å presse gjennom slike endringer bare med noen få stemmers overvekt. Det som derimot er mitt anliggende, er om Stortinget som lovgiver og til like det aktuelle fagdepartement kan slå seg til ro med at tilfeldige lokale idéinnfall fritt kan endre offentlig velkjente brukte betegnelser, som også er hjemlet i Stortingets lovgivning vedrørende kommunesektoren. Dette spørsmål settes ytterligere på spissen når man velger betegnelser som hittil har vært forbeholdt nasjonale, grunnlovfestede organer – i dette tilfellet betegnelsen regjering. Stortingets samordningsansvar har hittil ikke vært utfordret når det gjelder det å sikre nasjonale, sammenhengende og forståelige navn på like organer, uansett hvor i landet de befinner seg. Spørsmålet er jo om man skal se rolig på at vel 420 kommuner fritt skal kunne bedrive gjendåp eller «rebranding», som man kan kalle det, litt avhengig av hvilken orientering man har i samfunnet, og erstatte kommunestyrer og bystyrer med «byting», «vesleting», «kommuneforsamling», «borgerrepresentasjon» eller kanskje sågar gjeninnføre borgermestertittelen der det måtte passe. Byrådsleder Johansen sa i bystyredebatten 2. mars: «Mange i byen vår vet ikke forskjell på byråd og bystyre. Hvis folk flest ikke vet hvem som bestemmer hva, er det et demokratisk problem. Målgruppen for denne navneendringen er ikke de som hører på Politisk Kvarter og Dagsnytt 18.» Det er en interessant holdning byrådsleder Johansen har til sine velgere, nemlig at de etter 30 år skulle være så uvitende – i hvert fall om de ikke lytter til Dagsnytt 18 eller Politisk kvarter – at de ikke skulle ha en viss anelse om hva byrådet er for en slags innretning i byen. Ifølge byrådslederen er altså Oslo-folk så kunnskapsløse om byrådsordningen at de er gått hen og blitt et demokratisk problem. Men la oss nå se hvilke bidrag byrådslederen gir til den folkeopplysningen han er så opptatt av å fremme. I vedtaket til endring av byrådsreglementet § 1 heter det at «byregjeringen består av inntil 8 byråder, og har en byregjeringsleder og en nestleder». Den pedagogiske forenkling består altså i å innføre to navn på byrådene i den såkalte byregjeringen i Oslo. Forslaget fremstilles altså som et redskap i folkeopplysningens forenklingskunst, men er i virkeligheten bare et bidrag til ytterligere forvirring. I byrådets sak til bystyret argumenteres det slik: «Oslo kommune har bygget opp sitt parlamentariske styringssystem etter modell fra staten. Endring av navn fra «byråd» til «byregjering» vil gjøre det enklere og tydeligere utad hva som er byregjeringens rolle og ansvar i styringssystemet.» Hva man enn måtte mene om det er en god eller riktig og treffende betegnelse til bruk i offentligheten, anser jeg at det i denne saken kanskje er enda verre at man påberoper seg en sammenligning og parallellitet til statsorganenes virkemåte og funksjonsfordeling på statsplan som ikke finnes igjen i noen parlamentarisk styrt kommune. Introduksjonen av betegnelsen «regjering» er på en rekke punkter direkte misvisende og vil nettopp ikke gi offentligheten en riktig forståelse av hva byrådet har av fullmakter, eller hvem som bestemmer hva når. På nasjonalt nivå bygger jo parlamentarismemodellen på maktfordelingsprinsippet, hvor makten er delt mellom den lovgivende myndighet, Stortinget, den utøvende myndighet, regjeringen, og den dømmende myndighet, domstolene. I kommunene er all lokal makt lagt til kommunestyret, som er direkte valgt, og for øvrig kan man si at kommunestyrets selvbestemmelsesrett også er avledet av de oppgavene som staten finner å ville delegere. Kommunestyrer delegerer myndighet til byrådet eller andre organer og kan stå fritt til å ta tilbake delegert myndighet. I tillegg kommer det også at mange særlovsorganer har kommunen rett og slett ikke styring over i det hele tatt. En god huskeregel er at byrådet overtok de tidligere rådmannsfullmaktene. Rådmenn var ansatte, fortrinnsvis partipolitisk nøytrale tjenestemenn, som skulle fremme saker til bystyre og formannskap på faglige premisser. Det er riktig at byrådet har fått delegert noen flere fullmakter enn det var naturlig for et folkevalgt organ å gi til et upolitisk embetsverk. Men grunnen til det er jo at bystyrets kontroll gjennom trussel og mistillit var et sterkere virkemiddel enn overfor ordinært ansatte. Den ytre likheten med statsparlamentarismen – om øyeblikkelig å avsettes ved mistillit – gjør likevel ikke byrådet til et overordnet organ overfor bystyret. Alle andre trekk tilsier at det er et underordnet organ til bystyret. Når vi da også kan konstatere at byrådet ikke har noen slik selvstendig myndighet til enekompetanse på særlige områder, som det regjeringen har etter Grunnloven § 3, er derfor betegnelser som «byregjering» og «byregjeringsleder» i seg selv uheldige og egnet til å skape uklarhet om ansvarsforhold og tvert imot bidra til å svekke bevisstheten om at det er de direkte folkevalgte organer som svarer overfor velgerne, som er selve navet i lokaldemokratiet. Etter at interpellasjonen ble meldt har det skjedd to ting som er av interesse for saken: Byrådets vedtak har utløst et krav om lovlighetskontroll fra et mindretall etter kommuneloven § 59. Jeg går ikke nærmere inn på den siden av saken, fordi den vil finne en foreløpig løsning. Det andre interessante som har skjedd, er at det er fremsatt en NOU, nr. 4 for 2016, om ny kommunelov. Det betyr, så vidt jeg kan bedømme det, at Stortinget innenfor ganske kort tidshorisont selv vil kunne ta stilling til om man ønsker å bygge opp om en misvisende tittelbruk. Det kan også nevnes for denne forsamlingen at heller ikke i det lovende lovutkastet fra utrederne bak NOU 2016:4 er det åpnet for at man kan betegne styringsorganene i parlamentarisk styrte kommuner som «regjering», og at man må holde seg til den ordbruken som allerede er innarbeidet, enten ved direkte hjemmel eller ved festnet bruk. Det vil også være et personlig synspunkt fra denne talerstolen at byrådet – ikke minst av hensyn til skattebetalerne og sin egen anseelse, hva de nå måtte sette høyest – bør vente til den nye kommuneloven er ferdigbehandlet i Stortinget.