Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-10:
Barn som er utsatt for omsorgssvikt, er noen av samfunnets mest sårbare mennesker. Barnevernsbarn har ingen store velgergrupper i ryggen, de har få lobbyister til å jobbe for seg, og de har vanskelig for å bli sett og hørt. Den viktigste oppgaven for meg som statsråd har hele tida vært å gjøre hva jeg kan for at barn og unge skal få en trygg og god oppvekst. Men den viktigste jobben gjøres av barnevernsarbeidere, fosterforeldre og andre som gjør en forskjell for barn hver eneste dag. Det er det det handler om: å gjøre en forskjell for barn. Den siste tida har vi vært gjennom store endringer i norsk kultur når det gjelder synet på barn og på familien. Vi vet nå mye om konsekvensen av å vokse opp med vold, omsorgssvikt, seksuelle overgrep, forsømmelser – det ikke å få det barn har behov for, og særlig de første leveårene. Det er som det tidligere her ble sagt: En god barndom varer hele livet, ja ofte i generasjoner. Men det gjør også ofte en dårlig barndom. Før så vi på barn som familiens eiendom. Familien var faktisk hellig, og for noen er den det fortsatt. Man skulle ikke bry seg om det som foregikk innenfor hjemmets fire vegger. Barn skulle ses, men de skulle ikke høres, og de ble i hvert ikke sett på som sjølstendige og kompetente. Barnevernsbarna sjøl har også de siste åra tatt plass i offentligheten og gjort seg gjeldende. Gjennom deres og barnevernsarbeideres stemmer har debatten om barnevernet dreid seg fra ensidig fokus på at barnevernet gjør for mye og for kjapt, til en mer edruelig debatt om at det største problemet er at for få får hjelp, og at hjelpa ofte ikke kommer i tide. Det er bra, for det gjør at vi kommer i posisjon til å gjøre mer for barn som har vært forsømt i norsk historie. Regjeringa har nå jobbet lenge ut fra det vi har kalt for barnevernsløftet, og det er et reelt løft: en halv milliard øremerkede barnevernskroner, 108 mill. kr som går til kompetansetiltak. I tillegg har vi nå lagt fram en rekke forslag som er kunnskapsbaserte. Gjennom grundig utredningsarbeid og innspill fra dem som er mest kompetente på feltet, inkludert barna sjøl, har vi kommet fram til en rekke forslag til endringer, litt på organisering, men også når det gjelder lovarbeidet og hva det er vi skal ta tak i videre framover, særlig for å følge opp det som er vår intensjon, nemlig at vi skal komme raskt inn og gi tidlig hjelp til barn som har behov for det, og gi bedre hjelp også til familiene, sånn at de kan fungere, de som har potensial til å ta seg av sine egne barn. Det er også et mål for oss. Hvorfor skal man høre på barna? Jo, fordi barna i barnevernet er hovedpersonene, fordi det handler om respekt, det handler om trygghet for dem, det handler om kvalitet, det handler om stabilitet, det handler om treffsikkerhet av det vi gjør, det handler om selvforståelse, selvfølelse for barn, innsikt i egen situasjonen, aksept for avgjørelser, bedre samarbeid, som igjen fører til bedre stabilitet og bedre kvalitet. I det hele tatt: Det er ingen gode grunner til ikke å lytte til barn. Vi må bli mye bedre til det. Det dokumentet som vi i dag diskuterer, bærer preg av at vi har hørt på barna. Hva er det barna vil? Blant annet vil de ha en tillitsperson. De vil ha bedre tilsyn. De vil ha andre begreper i barnevernet. De vil få medvirke, noe vi nå lovfester. De vil at vi skal komme raskere inn med god hjelp. Og ja, de ønsker bedre stabilitet. Noe av det som er viktig for å få til bedre stabilitet, i tillegg til at barn må få medvirke, er at vi kommer inn raskere. Der kommer også de nye prinsippene inn, bl.a. det nye prinsippet om tilknytnings- og relasjonskvalitet. Hvis vi ikke klarer å gi raskere hjelp til barn, slik at de ikke er så skadet når vi først velger å plassere dem, etter å ha prøvd i mange år – ofte i visshet om at det vi setter inn av tiltak, dessverre ikke bygger opp under forandring – er det også vanskelig å tilby stabilitet til mange av de barna. Da vil de være ganske skadet når de først blir plassert i et hjem, noe som igjen vil prege deres opphold i fosterhjemmet eller på institusjonen, for den saks skyld. Det å komme inn tidlig med bistand til disse barna kan også bidra til større grad av trygghet og stabilitet. Vi legger også opp til bedre samarbeid – på tvers og på langs – og helhetlig innsats og samarbeid mellom ulike instanser, som er viktig for at barna skal få en bedre framtid. Det vil være helt avgjørende for oss å jobbe langs de linjene også i åra som kommer.