Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Allmenningsretten har lange tradisjoner. Utøvelsen av bruksrettene og forvaltningen av allmenningene er i dag regulert av fjellloven, bygdeallmenningsloven og loven om skogsdrift i statsallmenningene. Allmenningslovene tar utgangspunkt i at bruksrettene ligger til jordbrukseiendommer innenfor de bygdelag som har utøvet rettighetene fra gammel tid. Rettighetene skal utøves «i samsvar med rasjonell bruk» og hva som er «naturlig etter tida og tilhøva», som det heter i fjelloven. Lovverket regulerer i dag beiteretten, seterretten og retten til trevirke. Allmenningsrettene kan utøves i tråd med «husbehovsprinsippet», som i fjelloven § 2 er uttrykt slik: «Rett som er knytta til jordbrukseigedom kan berre utnyttast så langt det skjer i tilknyting til drifta av eigedomen som jordbruk, og så lenge eigedomen vert driven som jordbruk.» Tilsvarende formuleringer finnes også i bygdeallmenningsloven og loven om skogsdrift i statsallmenningene. Bygdeallmenningsloven og fjelloven regulerer også rettighetene til jakt og fiske. Disse rettighetene er imidlertid ikke på samme måte knyttet til den jordbruksmessige driften på eiendommene. Både fjelloven og bygdeallmenningsloven har regler om tildeling av tilleggsjord. Ut fra de lovforarbeider som foreligger, og den forvaltningspraksis som er fulgt gjennom mange år, har Landbruks- og matdepartementet lagt til grunn at utvisning av tilleggsjord ikke er noen bruksrett, men at dette er noe de bruksberettigede og eventuelt andre kan søke om å få utvist på nærmere bestemte vilkår. Dette gjelder både for bygdeallmenninger og statsallmenninger. I lovforarbeidene er dette standpunktet kommet klarest til uttrykk i forhold til loven om bygdeallmenningene. For statsallmenningenes del er spørsmålet om utvisning av tilleggsjord regulert i fjelloven og seterforskriften. Forskriften etablerer et system med utarbeidelse av planer for større sammenhengende områder og individuell prøving av søknader. Det er fjellstyret som tar avgjørelsen om utvisning av tilleggsjord. Forskriften ble revidert i 2007 og 2009. Det er min oppfatning at det systemet som er etablert i lov og forskrift, med planer, søknadsbehandling og høring av ulike berørte interesser, har skapt et ryddig system for utvisning av tilleggsjord. Jeg tror også det er dekning for å si at de bruksberettigede som opp gjennom årene har søkt om tilleggsjord, har fått dette dersom det har vært behov for det, allmenningene har hatt passende jordressurser til det, og det ikke har skapt ulemper i forhold til andre bruksrettsinteresser, eller miljøhensyn. Jeg har ikke inntrykk av at rettighetsspørsmålet i seg selv har skapt noe problem for søkerne. Forslagsstillerne er av den oppfatning at den løsningen regjeringen Stoltenberg har lagt opp til gjennom de siste forskriftendringene, ikke i tilstrekkelig grad imøtekommer fjellovens intensjoner, at bruk skal tillates i tråd med «tida og tilhøva». Det vises bl.a. til at flertallet i en arbeidsgruppe mente at også utnyttelsen av vannkraften i statsallmenningene «til husbehov» i enkelte tilfeller må kunne anses om utøvelse av bruksrett. Jeg har som utgangspunkt at heller ikke vannkraften kan regnes blant bruksrettene. Vannkraften tilhører samfunnet gjennom statens eierskap til grunneieren, Statskog SF. Departementets oppfatning har bl.a. grunnlag i rettspraksis. Høyesterett har i en dom fra 1963, den såkalte Vinstra-dommen, slått fast både at statsallmenningene eies av staten, og at tilgangen til elektrisk kraft fra vannfallene ikke er en utnyttelse som kan utøves som allmenningsbruk. Dommen er lagt til grunn for senere lovverk og praksis. I forbindelse med de siste endringene i seterforskriften og utarbeidelsen av nytt rundskriv la departementet likevel til grunn at det i enkelte tilfeller kunne være rasjonelt at en seter får utnytte nærliggende vannfall til produksjon av elektrisk kraft til seterens eget behov. For vassdrag som ligger slik til at det kan benyttes til å dekke en bruksberettiget eiendoms behov, kan Statskog også vurdere å gi tillatelse til en småskala utnyttelse, men altså under forutsetning av at kraften går til driften av eiendommen som jordbrukseiendom. Eventuell overskuddskraft fra slike anlegg må den som leier fallet, betale vederlag for. Dette vederlaget tilfaller Grunneierfondet, som består av statens inntekter fra statsallmenningene, som fordeles bl.a. til dekning av administrative kostnader, lokal næringsutvikling og rettighetssikring. Departementets rettsoppfatning når det gjelder tilleggsjord og utnyttelsen av vannkraften, har vært omdiskutert, men slik jeg ser det, har departementet ved de siste forskriftsendringene gått så langt i å imøtekomme de ulike syn som det er dekning for i gjeldende lovverk. Jeg viser til endringene i 2007, der det ble lagt opp til en ny praksis når det gjelder utvisning av seter, slik at det blir enklere å satse på småskala turisme i forbindelse med seterdriften. Endringene i 2009 legger opp til en ny praksis når det gjelder utnyttelsen av vannkraften, og legger dessuten beslutningsmyndigheten til fjellstyrene når det gjelder utvisning av tilleggsjord. Etter min oppfatning bør vi nå – som også flere representanter i dag har understreket – la de nye forskriftsbestemmelsene og departementets rundskriv fra 2009 få virke en tid og se hvorledes tingene utvikler seg, før vi vurderer ytterligere endringer i regelverk eller praksis. Jeg tar til etterretning at næringskomiteens flertall i innstillingen gir uttrykk for den samme oppfatningen.