Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-01-30:
De som sitter i fengsel, er mennesker med vanlige liv forut for den kriminelle handlinga. Dette innebærer at de er en del av en familie, de er noens sønner, døtre, søster eller bror, noens far eller mor, og de er en del av et sosialt nettverk utenfor fengselet. Når en kriminell handling begås, skal den som har utført lovbrudd, straffes rettferdig, og vi skal ha forutsigbarhet i strafferetten. Det viktigste kriminalforebyggende arbeid vi kan gjøre, er å satse på straff og forebygging som vi vet virker. Noen som ikke har forutsigbarhet i egen situasjon, er barn av innsatte. De er ofte uvitende om at foreldrene gjør noe straffbart, og får hverdagen snudd opp ned den dagen dette blir avslørt. De er også uten skyld i foreldrenes kriminalitet, men likevel ofre for den straff foreldrene får. Barn og pårørende forteller ugjerne om situasjonen, da det er mye skam og stigmatisering knyttet til det å ha en kriminell ektefelle eller mor eller far, viser undersøkelser. Min svigerdatter hadde jobb som assistentlærer i en fjerdeklasse for noen år siden og fortalte om en episode den første dagen etter ferien. Læreren fortalte klassen at han hadde vært i fengsel i sommerferien. Det ble stor oppstandelse, og elevene lurte selvfølgelig på hva han hadde gjort der. Da han fortalte at han hadde hatt sommerjobb, gikk det et lettelsens sukk gjennom hele klassen. Min svigerdatter hadde vakt i friminuttet etter den timen, og mens hun gikk der, kom det en liten hånd og stakk seg inn i hennes hånd. Det var en liten gutt som sa: «Ellen, kan jeg si deg noe?» – Ja, det kunne hun. «Min far er i fengsel», sa denne gutten. Ingen på skolen visste noe. Det er en nesten usynlig gruppe. Det føres ikke register over antall. Kommunene vet ikke hvem de er. Lærere, naboer og bekjente vet det sjelden. I straffegjennomføringsloven av 2001 fikk innsatte med barn visse rettigheter. Det skulle tilrettelegges for barns besøk i fengslene, og barns rett til samvær skulle vektlegges. Barnekonvensjonen ble inkorporert i 2003, og St.meld. nr. 37 for 2007–2008, Straff som virker, ga et nytt og annerledes fokus på forebygging knyttet til barn som pårørende. Barna blir ofte gående alene med sine bekymringer, og det er kanskje verst for dem som er så store at de vet hva en tyv er, men som ikke har begrepsapparat til å forstå hva straff og fengsel egentlig er. Derfor var det et viktig skritt å få på plass gode besøksordninger, og at fengslene måtte legge til rette for besøk, slik at barna kunne treffe mor eller far i fengselet. Men alltid skal barnas behov vurderes på selvstendig grunnlag. Ikke alle barn bør besøke sin mor eller far, og samværsretten må vurderes kun ut fra barnas behov, ikke foreldrenes. Dessverre samsvarer disse ikke alltid med hverandre. I helse- og sosialsektoren har det skjedd en styrking av barns rettigheter. Der er det kommet lovbestemmelser som omhandler barns behov når foreldre har alvorlig sykdom eller har hatt omfattende eller store sosiale utfordringer. I spesialisthelsetjenesten er det nedfelt i loven at det skal være en ordning med barnekontakter ved sykehusene. Foreningen For Fangers Pårørende har fra opprettelsen i 1992 satt innsattes, pårørendes og barns situasjon på dagsordenen og har vært en nasjonal pådriver for å få på plass ordninger som bedrer forholdene for disse. De arbeider tett opp mot andre aktører i inn- og utland, bl.a. med det nasjonale kompetansenettverket BarnsBeste, et nordisk nettverk og COPE – som er et europeisk nettverk som arbeider for situasjonen for barn av innsatte på europeisk nivå. Jeg vil benytte anledningen til å gi honnør for det arbeidet Foreningen for Fangers Pårørende gjør. De har vært en nasjonal motor for å få oss andre til å se at innsattes pårørende og barn rammes urettferdig gjennom mange av de konsekvenser straff av ektefelle og barn faktisk også har for dem. Kirkens bymisjon har viktige tiltak for denne målgruppa i flere byer, og flere organisasjoner, som Wayback i Kristiansand, tar barns situasjon mer og mer inn i sitt arbeid. Den rød-grønne regjeringa var opptatt av å styrke disse tiltakene i sine budsjetter og arbeidet på tampen av sin regjeringstid med også å få på plass lovbestemmelser om barn i lovverket. Det frivillige arbeidet er viktig, men det fratar ikke staten ansvar for å iverksette tiltak som prioriterer dette området. Staten må legge til rette for at vi minimaliserer så godt vi kan de negative og uønskede konsekvensene straff av foreldre påfører barna, og jeg mener at en lovbestemmelse ville bidratt til dette. Det er beregnet at det er mellom 5 000 og 9 000 barn med foreldre i fengsel i Norge. Fafo-rapporten Levekår blant innsatte, fra 2004, kartlegger levekårene til innsatte i 37 fengsler i Norge. Undersøkelsen viser at rundt 30 pst. hadde foreldre med rusproblemer, anslagsvis like mange hadde vært i kontakt med barnevernet, og rundt 30 pst. hadde andre familiemedlemmer som hadde vært i fengsel. Det er i interpellasjonen vist til disse 30 pst. Bare for å oppklare eventuelle misforståelser: Det er ikke 30 pst. totalt, men det er henholdsvis 30 pst. i hver gruppe. En kan regne med noe overlapping, men likevel er det mange innsatte som har vokst opp med store belastninger knyttet til det å ha en av foreldrene i fengsel. I COPING-rapporten fra EU deltar mer enn 1 500 innsattes barn og pårørende, og beregninger tyder på at det er rundt 800 000 barn som har foreldre i fengsel i Europa. Rapporten peker på at godt utbygde velferdsordninger kan redusere de negative konsekvensene. Samtidig konkluderes det med at beslutningstakere og politikere har mest oppmerksomhet knyttet til straff, og det er også det som har størst gehør i den offentlige debatt. Barns situasjon har generelt manglende politisk involvering. Jeg mener staten bør ta et større grep om dette. Jeg hadde en interpellasjon til tidligere statsråd Knut Storberget om dette, og jeg vet at han satte i gang et arbeid knyttet til den nye straffegjennomføringsloven. Det har også blitt mer fokus på dette i flere fengsler. Kristiansand fengsel var tidlig ute, uten at de laget en egen stilling. Halden fengsel, Ringerike fengsel og Bredtveit fengsel har opprettet barneansvarlige som gjør en utmerket jobb – i hvert fall ifølge de rapportene som tilflyter meg. I region nord er dette etablert i alle kriminalomsorgens enheter. Det er veldig bra, og det tyder på at ansatte virkelig ser behovet for en slik ordning. I Sverige er det en obligatorisk ordning med barneombud i fengslene, og i Danmark har alle fengsler nå barneansvarlige. Å forebygge kriminalitet handler først og sist om god forebygging, og det gjøres mye godt kriminalomsorgsarbeid i dagens fengsler. Mitt inntrykk, etter forholdsvis kort tid i justiskomiteen, er at det er stor interesse for og fokusering på tiltak som kan rehabilitere kriminelle når de soner. Metodikk for rehabiliteringen kan være forskjellig. Sjøl Gudbrand, morderen som hugget ut løvene utenfor Stortinget, ble rehabilitert i «slaveriet». Han møtte kanskje en klok vokter som så at det var muligheter også for ham. Rehabilitering og forebygging er noen ganger to sider av samme sak. Å gjøre innsatte i stand til å ivareta sitt foreldreskap mens de soner, kan være en god investering for å bedre barnas muligheter til å leve gode liv som barn. Det kan være noe som hindrer at en kriminell løpebane gjentas. Sosial arv er ikke skjebnebestemt. Kriminalitet smitter ikke, den videreføres oftere når barna må sortere skam, stigma, sinne og opplevelse av å være annerledes, alene. Jeg ser fram til denne debatten, og jeg ser fram til å høre statsrådens synspunkter på de spørsmålene jeg har stilt i interpellasjonen: Vil statsråden følge opp behovene barn av innsatte i norske fengsler har? Mener statsråden at en lovfesting av å vurdere barns behov og opprettelse av barnekontakter kan være aktuelt?