Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2021-03-11:
Først vil jeg si tusen takk til interpellanten for en viktig interpellasjon. Interpellasjonen starter med noe som er verdt å gjenta, nemlig at norsk oljerikdom ikke har kommet gratis. Vi har veldig mange å takke for den oljerikdommen vi har i dag, og ikke minst for den enorme teknologien og kompetansen som ligger i norsk offshore. Jeg starter litt bredt her, så skal jeg komme inn på det helt konkrete etterpå. Arbeidsmiljøforholdene i Norge holder generelt høy internasjonal standard. De fleste norske arbeidstakere har det godt og trives på jobb, men det betyr heller ikke i dag at arbeidsmiljøet er risikofritt, eller at arbeidstakerne ikke utsettes for helseskadelige arbeidsmiljøforhold. Kjemikalier finnes på mange arbeidsplasser. Dessuten følger det også med her at reglene for mye av dette har endret seg. Det vil si at ting vi tolererte, det være seg forurensning, risiko og eksponering for farlige materialer, også har endret seg med årene. Helserisikoen forbundet med bl.a. kjemikalier avhenger av hvilke egenskaper kjemikaliene har, og hvor lenge man eksponeres for dem. Det som er klart, er at i noen tilfeller – ja, i mange tilfeller – kan helseskadene vise seg først etter lang tid. Beregninger som er utført basert på internasjonale tall, viser f.eks. at det årlig kan oppstå 3 000 nye tilfeller av arbeidsrelatert kols i Norge, og at om lag 200 personer vil dø av dette hvert år. I tillegg kan omtrent 10–15 pst. av astmatilfellene som oppstår i voksen alder, tilskrives forhold på jobb. Med andre ord: Forebygging av helseskader som skyldes kjemisk arbeidsmiljø, må stå høyt på dagsordenen. Det er like viktig å sørge for at arbeidstakere som opplever å bli skadet på jobb, får den oppfølgingen de har krav på, fra arbeidsgivere og fra myndighetene. Eksponering for helseskadelige kjemiske stoffer og produkter har skjedd og skjer i ulike yrker og næringer, bl.a. i oljenæringen, som er tema for denne interpellasjonen. Men likt for alle disse er at det er arbeidsgiver som har ansvaret for at arbeidsmiljøet er fullt forsvarlig og gir trygghet mot fysiske og psykiske skadevirkninger. Etter yrkesskadeforsikringsloven har arbeidsgiverne også plikt til å tegne forsikring for sine ansatte mot yrkesskader og yrkessykdommer. Yrkesskadeforsikringsloven forvaltes av Justis- og beredskapsdepartementet. Det som er myndighetenes oppgave, er å føre tilsyn med at arbeidsgiverne arbeider systematisk med det forebyggende HMS-arbeidet. Myndighetene skal også bidra til en god velferds- og helseoppfølging når noen blir syke eller skadet på grunn av jobben. Der har Nav særlige yrkesskadefordeler gjennom folketrygden. Arbeidsmiljø- og helsemyndighetene bidrar også med spesialistutredninger for å undersøke helseskader og om de har sammenheng med arbeidet, og det er et viktig grunnlag for vurderingen av om en sykdom eller skade i det enkelte tilfellet skyldes eksponering på jobben. I likhet med medlemmene i arbeids- og sosialkomiteen har jeg fått tilsendt rapporten fra Arbeidsmiljøskaddes Landsforening. Det er sterk lesning. Og det er ingen grunn til å tvile på at flere tidligere oljearbeidere kan ha fått ødelagt helsen sin på grunn av forhold i arbeidsmiljøet. Vi vet at arbeidsmiljøet, særlig i tidlig norsk petroleumsvirksomhet, kunne være tøft, og med tøft mener jeg ikke da forsvarlig, men tøft – men også til tider uforsvarlig. Det er for øvrig også en påminnelse i disse dager, når vi har fått en ny riksrevisjonsrapport om Alexander Kielland-ulykken, selv om det er en annen sak. Noen oljearbeidere opplever også at de ikke får den oppfølgingen de har krav på og fortjener. Det er en problematikk vi har vært kjent med, som myndighetene har vært kjent med, og som også har vært fulgt opp gjennom mange år. Saken om kjemikalieeksponering i oljeindustrien og oppfølging av tidligere oljearbeidere har stått på dagsordenen i mange år, også i Stortinget. Oljearbeidere med alvorlige helseplager og sykdommer etterlyste på begynnelsen av 2000-tallet oppfølging fra arbeidsgiverne og fra myndighetene. Saken ble grundig behandlet i to stortingsmeldinger, i 2006 og 2011. Det ble igangsatt et omfattende utrednings- og utviklingsarbeid for å kartlegge omfanget av problematikken og legge til rette for bedre oppfølging av oljearbeidere som mistenkte at de var blitt syke på grunn av jobben. Blant annet var det viktig å kunne dokumentere bedre hvilke kjemikalier oljearbeiderne hadde blitt eksponert for, og i hvilket omfang, hvilke helseplager de hadde, og hvordan disse helseplagene kunne henge sammen med arbeidet. Det var nettopp for å kunne få et bedre grunnlag for å vurdere om oljearbeidernes sykdom og plager skyldtes arbeidet, og om de derfor burde få godkjent yrkesskader og eventuelt ha krav på erstatning etter yrkesskadeforsikringsordningen. Det var også viktig å legge grunnlag for ny og bedre kunnskap for å forebygge helseskader av kjemikaliebruk i oljeindustrien i fremtiden. I 2006 og 2007 ble det i samarbeid med Petroleumstilsynet, partene i næringen og Statens arbeidsmiljøinstitutt utarbeidet to grundige rapporter om kjemisk eksponering og helserisiko i petroleumsvirksomheten. Det ble bl.a. avdekket at det var mangel på kunnskap og dokumentasjon, og at det i mange tilfeller manglet et godt datagrunnlag for arbeidsmedisinske vurderinger. Og har man ikke datagrunnlag, får det konsekvenser for folk i praksis. Disse arbeidene ble grunnlaget for det oljebransjen selv hadde, nemlig kjemikalieprosjektet fra 2007 til 2011, som skulle gi et helhetlig bilde av nåværende og historisk eksponering, beskrive og tette kunnskapshull og bidra til at næringen ble bedre til å håndtere risiko knyttet til kjemikalier. Kreftregisteret igangsatte i 1998 også en undersøkelse av kreftforekomster blant norske offshorearbeidere, og en videreføring av denne studien er nå under etablering, med støtte fra Norges forskningsråd. I 2008 ble det arbeidsmedisinske tjenestetilbudet ved landets arbeidsmedisinske avdelinger styrket, særlig på bakgrunn av det økte fokuset på risikoen for kjemiske helseskader. Det er også utarbeidet flere egne rapporter om resultater av utredningene av tidligere offshorearbeidere, og disse skiller seg ikke vesentlig fra utredninger av pasienter fra andre yrker eller bransjer. Cirka to tredjedeler av enkeltutredningene ved de arbeidsmedisinske avdelingene i perioden 2010–2019 blir vurdert som sannsynlig eller mulig arbeidsrelaterte. Data fra Nav fra 2014 og per i dag viser også at yrkessykdomskontoret mottar mange krav om godkjenning av yrkessykdom fra arbeidstakere offshore, men nå handler de fleste av disse om støyskadet hørsel. Når det gjelder kjemikalieeksponering og yrkesskadesykdom i dag, er det relativt få krav som kommer inn, og det dreier seg om svært ulike sykdomsbilder. Det er ikke tvil om at flere tidligere oljearbeidere har opplevd belastninger i arbeidet som kan ha gått ut over helsen. Mange har også fått folketrygdens yrkesskadeerstatning. Samtidig viser gjennomgangen også at problematikken er blitt tatt alvorlig gjennom flere år. Det har vært viktige og grundige gjennomganger, og det er fulgt opp gjennom mange år av næringen, myndighetene og det etablerte helse- og velferdssystemet. Det er en oppfølging vi må fortsette med, og det er mitt første, viktige budskap i dag. Det at vi fortsetter, og at det nå er et nytt prosjekt for å kartlegge kreftforekomster, som også inkluderer arbeidstakere fra etter 1998, er viktig også for fremtidige saker. Så har jeg til slutt lyst til å knytte to ord til yrkesskadeforsikringsordningen. Hvis man leser rapporten, vil man på side 9, under «Veien videre – Hva nå?», se at det primært er yrkesskadeforsikringsordningen og praktiseringen av denne man peker på som et problem. Selv om jeg forstår at det kan være frustrasjon over rettsvesenets håndtering av dette, er rettsvesenet og uavhengige domstolers jobb å gjøre det de skal, nemlig å tolke og basere seg på sin tolkning av lovene. Samtidig er det sånn at det generelt kan oppstå situasjoner hvor rettsvesenet tolker på en annen måte enn det som kanskje var den opprinnelige intensjonen bak et regelverk. I hvert fall er det sånn at det reises en rekke spørsmål rundt yrkesskadeforsikringsordningen. Den ligger som sagt under Justis- og beredskapsdepartementet og er ikke mitt konstitusjonelle ansvar, men jeg har i dag snakket med justisminister Monica Mæland og blitt enig med henne om at vi også har lyst til å følge opp dette sporet, bl.a. ved å få inn og systematisere de innspillene som er kommet, for å se på om det er nødvendig å gjøre noe med yrkesskadeforsikringsloven, bl.a. i lys av hvordan den er blitt tolket i norsk rettsvesen. Da er det et viktig prinsipp – og dette er et generelt prinsipp – at dere som lovgivere og vi som regjering selvfølgelig ikke legger oss opp i hvordan rettsapparatet tolker saker. Hvis man mener at det er feil der, må man endre lovverk og regelverk. Jeg kan ikke garantere eller love at det vil føre til en endring, men jeg har som sagt snakket med justisministeren om at dette er noe vi må se nærmere på.