Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-12-04:
La meg først takke for en redegjørelse fra miljøvernministeren som jeg denne gang synes er litt lettere å debattere i etterkant, for den er mye mer nøktern enn det vi har sett tidligere. Det virker som om Regjeringen har sett at det ikke nytter bare å ha en tilnærming med store norske ambisjoner, at ting skal smerte i Norge, og at andre land da vil kopiere våre mål. Det virker som om de har sett at det er helt andre ting som driver andre lands interesser og motiv for å få en avtale i København. Jeg skal komme inn på det litt senere. La meg likevel si hvorfor det er verd å lytte til Fremskrittspartiets ord på dette området, for det blir helt feil når representanten Sund nok en gang prøver å dra opp en debatt der en setter Fremskrittspartiet på sidelinjen i dette spørsmålet. Fremskrittspartiet fremmet omfattende forslag på Stortinget i juni 2007 med over 30 tiltak om hvordan man skal kutte i utslippene. Det er riktig at vi ønsker å stimulere en vitenskapelig debatt. De avsløringene som er kommet etter en mulig hacking av en dataserver på et universitet i England eller en varsling ved at de er blitt lagt ut av en intern person, viser at det bør være grunn til fortsatt å diskutere vitenskapen – ikke for å ha som mål å så tvil, men for å ha som mål å finne best mulig kunnskap. Da synes jeg det blir feil når et parti som Sosialistisk Venstreparti har en partileder som på sitt landsmøte for et par år siden sa at alle som er skeptiske, må være kjøpt og betalt av oljeindustrien. Det er ikke måten en stimulerer på for å få fram best mulig kunnskap. Det er på nettopp den måten en prøver å harselere til taushet dem som er kritiske. Jeg tror det er i alles interesse å sørge for at en får best mulig kunnskap, enten det er for å forsterke FNs klimapanels hypoteser eller for å vise at det er andre hypoteser som betyr mer. Fremskrittspartiet sier ikke at det ikke finnes menneskeskapte klimaendringer. Vi vet at når vi slipper ut mer CO2, vil det oppbevares i atmosfæren i en tid. Det vil bety at drivhuseffekten forsterkes. Men det må være lov å diskutere i hvor stor grad dette vil påvirke klimaet på kloden. Snakker du om en halv grad? Snakker du om fem grader? Det er noe helt annet enn å benekte det. Her synes jeg Arbeiderpartiet skal prøve å få med seg nyansene i denne debatten før de begynner å gå løs på andre partier. Spesielt bør et parti som hevder at de tar dette på ramme alvor, tenke litt på hva slags retorikk de bruker, og ikke minst på hva slags politikk de fører. Veldig mange av virkemidlene deres viser seg ikke å funke. Det skaper usikkerhet og flytter investeringer ut av landet. Litt mer om det senere. Det som jeg som sagt var glad for i miljøvernministerens redegjørelse, er at vi i stadig større grad går bort fra at det er viktig med norsk selvpining, norske nasjonale mål, og at vi tror at hvis vi bare går foran som et godt eksempel, vil andre følge etter. Det koster mye, det er særnorske restriksjoner og en særlig streng klimakvotelov. Det er mange eksempler på ting vi har gjennomført i Norge, mot Fremskrittspartiets stemmer, i tro på at andre land da blir begeistret og gjennomfører lignende ting selv. Når vi ser hva som skjer i EU, Kina, India, Brasil og USA, ser vi at det er mange andre viktige faktorer til stede. Dette handler om energipolitikk. Dette handler om makt. Det er en global maktpolitikk. Dette handler om industri. Det handler om arbeidsplasser og økonomi. Alle, til og med Fremskrittspartiet, ønsker å prøve å få på plass en internasjonal avtale. Men det som går igjen, er at de aller fleste ønsker at de andre skal ta belastningen. Det er ingen, iallfall ikke utenfor Norge, som kommer til å ønske en avtale der man får uforholdsmessig store forpliktelser, som vil bety at deres næringsliv blir rammet, og at arbeidsplasser forsvinner. Det samme ser vi når vi bruker Obama som eksempel. Jeg har veldig stor sans for president Obama. Når man ser på den energi- og klimapakken han la fram i valgkampen, er det veldig mye fremskrittspartipolitikk i den – mye mindre rød-grønn politikk. Den debatten kan vi la ligge. Men når vi ser hvordan president Obama har forholdt seg til forhandlingene i forkant av København, har han kommet med akkurat de samme innsigelsene som Fremskrittspartiet har hatt i forhold til Kyoto-avtalen. Det nytter ikke å ha en smal avtale, man må ha en bred avtale. Alle land må ha forpliktelser, selv om forpliktelsene gjerne vil være mindre ambisiøse for utviklingsland enn for de rike landene. Men man kan ikke ha en avtale der man ender opp med at dagens rike, industrialiserte land gjerne må flagge ut sin industri for å nå forpliktelser, og andre land kan bygge opp sin industri uten å ha noen forpliktelser i framtiden. Det er det Bush hadde. Så kan man godt ha mange gode argumenter, som jeg er enig i, om at Bush ikke hadde intensjoner, mens Obama har intensjoner. Men Obamas tilnærming er ikke nødvendigvis så veldig annerledes enn det som Fremskrittspartiet har hatt i forhold til hva som faktisk må ligge til grunn. Jeg tror vi skal ha en forståelse for at både Kina, India, Brasil, USA og EU gjerne har vel så mye motivasjon når det gjelder deres nasjonale energiforsyning og energisikkerhet, som de har for kun å kutte CO2-utslipp. Det ligger til grunn for måten de tilnærmer seg dette på. Det er gjerne en vel så stor drivkraft for at disse landene faktisk vil nå sine mål i motsetning til Norge, der vi har veldig store, ambisiøse uttalte mål fra Regjeringen og fra de andre opposisjonspartiene. Men virkemidlene står på ingen måte i stil med de målene man gir uttrykk for, nettopp fordi vi har det ganske bra energimessig. Vi har det veldig bra sysselsettingsmessig. Økonomien vår går bra. Vi er ikke i en krisesituasjon som gjør at det tvinges fram endringer. Det er amerikanerne, som importerer over halvparten av oljen de bruker, der en økning på 100 dollar fatet betyr 1 milliard dollar i ekstrautgifter som nasjon hver dag til land som de i utgangspunktet ikke har noen sympati for. Ser man på EU, som om noen få år importerer over 50 pst. av oljeforbruket sitt og 80 pst. av gassforbruket sitt, kan man skjønne at de har incentiver til å bli uavhengige av importert energi, når man ser konsekvensene hver gang Russland begynner å tukle med gassforsyningen til Øst-Europa. Fremskrittspartiet ønsker en internasjonal avtale. Det har vi gjort klart mange ganger i denne salen. Det som er viktig, og som jeg håper Erik Solheim tar med seg, er at det er viktig å ha bredden. Det oppfatter jeg at Solheim sa i sin redegjørelse i går. Men jeg vil understreke: Det er viktig at vi får flest mulig land – alle de store ikke minst – til å forstå at de har en forpliktelse. Kina og India må gjerne ha lavere forpliktelse per capita enn det man har i Vesten og i USA, men man må unngå at en ny avtale medfører mer karbonlekkasje, der industriarbeidsplasser flyttes ut, og at en avtale dermed bare flytter utslipp og ikke kutter utslipp. Selv om statsråden sier at dette egentlig ikke handler om de nasjonale tiltak, og vi på en måte skal spare litt av den debatten, passer det likevel i forhold til det representantforslaget vi behandler, at jeg tar opp situasjonen på hjemmebane likevel. Norge har, hvis vi er rent egoistiske, veldig mye å tjene på å få en god avtale i København. Hvis vi sørger for at det blir en pris på CO2, vet vi at norsk industri faktisk er nærmere et lavkarbonsamfunn, et lavutslippssamfunn, enn de fleste andre land. Jeg synes vi skal gi oss selv litt kredit for det og ikke hele tiden snakke som om vi er verdens største forurenser. Sett i forhold til hva vi produserer – pr. tonn produsert aluminium, pr. fat produsert olje, pr. transporterte tonn gods på skip på verdensmarkedet, er det store utslipp aggregert, men det er små utslipp pr. enhet. Dermed vil vi med en god avtale i København sørge for at norsk næringsliv har alt å tjene på dette, hvis vi sørger for en global tilnærming, altså en harmonisering av regelverket. Det tilsier at vi skal være aktive i forhold til debatten der nede. Så er det samtidig slik at når man ser på det klimaforliket man har inngått, som man skryter veldig av fra regjeringspartienes side – ikke så mye fra opposisjonens side lenger – og man ser på de virkemidlene som er brukt, har vi mindre å skryte av. Norge ligger på etterskudd i forhold til implementering av EUs fornybardirektiv. Jeg har fortsatt til gode å høre en klar uttalelse fra Regjeringen om man tar sikte på å påta seg forpliktelsene som EU ønsker, eller om målet er å forhandle dem ned. Noen ganger skal man forhandle dem ned, fordi man ser at dette kan bli dyrt. Dette kan bety at man må bygge ut vannkraft, og da protesterer SV. Eller så kan det bety at man må bygge strømlinjer til utlandet. Da protesterer deler av Senterpartiet. Andre ganger skal vi være ambisiøse og innfri de forpliktelsene som er. Nå ber opposisjonen olje- og energiministeren komme til Stortinget og redegjøre for dette, fordi det er viktig å ha en helhet. Men i mangel på den helheten ser vi at norsk industri investerer i utlandet, ikke i Norge, fordi at rammebetingelsene ikke tilsier at man stoler på at de skal vedvare. Norge er også det eneste landet i EØS-samarbeidet som ikke har egne energisparemål, som er det eneste landet uten ENØK-mål. Energisparedirektivet, eller bygningsdirektivet, holder EU nå på å legge fram den andre versjonen av, før Norge har ratifisert den første versjonen. Dette handler om, når alt kommer til alt, hvordan vi skal stimulere næringslivet til å gjennomføre mange av de tiltakene som må på plass, hvis de politisk uttalte målene faktisk skal kunne innfris. Det er der det svikter i Norge. Biodieselsaken er ett eksempel. I fire år har Regjeringen lagt fram stortingsmeldinger og stortingsproposisjoner som sier at avgiftsfritak er et viktig virkemiddel for å stimulere til økt bruk. Så har vi nå en statsminister som plutselig harselerer med at avgiftsfritaket for biodrivstoff er meningsløst, fordi det stimulerer til veitrafikk. Hvordan skal man kunne forholde seg til en regjering som begynner å argumentere mot den politikken de konsekvent har ført i fire år? Hvordan skal man forholde seg til myndigheter som i en melding om fornybar energi i 2006 sa at småkraftverk skulle få støtte, at vindkraft skulle få støtte, og at biokraft skulle få støtte, når småkraft og biokraft året etter var ute av den støtteordningen? Vindkraft er inne på en ny investeringsstøtteordning, som er endret tre ganger underveis. Senest i dag i Bergens Tidende ser vi et oppslag om at pelletsbransjen i Norge kollapser, og pelletsprodusentene skylder på Regjeringen fordi rammebetingelsene ikke strekker til. Det er her vi altså må kunne sette oss ned nå, og det må vi gjøre etter København-møtet, og ikke tro at vi skal gjøre noe før. Det blir helt meningsløst å fremme et forslag i oktober og tro at vi skal revolusjonere hele politikkområdet og komme med nye signal til København i løpet av en måned. Men etter København-møtet bør en sette seg ned og se energipolitikken og klimapolitikken i en sammenheng. Så bør vi få et felles virkelighetsbilde – hvordan ser ting ut? Hva skal vi stimulere? Skal vi være teknologinøytrale, som Fremskrittspartiet vil, eller skal vi være sektortilnærmet, slik som SV har argumentert for, inntil ganske nylig i hvert fall? En bør se på den rapporten som IEA – Det internasjonale energibyrå – la fram og ha en diskusjon om hvilken rolle Norge skal ha som olje- og gassprodusent. Skal det være slik at vi nå skal prøve å tømme de feltene vi har, og ikke utvikle noe nytt, slik som SV argumenterer for stadig vekk? Eller skal en se at også i et klimaperspektiv, der man skal ha en energiforsyning som fungerer, må man videreutvikle Norge som olje- og gassnasjon i noen tiår framover? For selv om en skal ha en omstillingsfase til fornybar energi – og jeg mener at vi må det hvis vi skal kunne ha en velstandsutvikling globalt som er bærekraftig, og der det er nok energi til fornuftige priser – må man allikevel ha en omstillingsperiode der energiforsyningen henger sammen. Da har Regjeringen sagt at verdens gassforbruk vil øke 17 pst. de neste ti årene. Verdens oljeforbruk vil øke 4,5 pst. EU begynner å redusere sitt gassforbruk, men fordi deres egen produksjon reduseres mye raskere, vil faktisk EU også måtte øke sin import med 30–40 pst. Det tilsier at Norge ikke kan ha den tilnærmingen vi har hatt så langt, der en internt i Regjeringen krangler om vi skal satse på gass eller ikke, om vi skal begynne å kutte produksjonen eller bare fase den ut som en solnedgang, men vi skal i hvert fall ikke begynne å lete på de nye, attraktive områdene, ut fra et klimaargument. Den må man komme vekk fra. Så må man se virkeligheten slik som den er. Jeg ble også veldig glad da jeg hørte statsråden på utsiden av denne sal si at norsk tilnærming i København ikke ville gå på at en skulle pålegge særnorske restriksjoner på skipsfarten. Det er veldig bra, for alle vet at det bare er å skifte flagg, så har man andre rammebetingelser. Da kutter man ikke i utslipp, man bare flytter dem. Jeg håper at det signalet også vil gjelde for fastlandsindustrien i Norge. Da vi behandlet klimakvoteloven, var det nemlig en motsatt tilnærming, at det viktigste er at Norge er mest ambisiøs og mest restriktiv i forhold til nye utslipp i Norge. Man skal altså ikke gi gratiskvoter til nyinvesteringer i Norge, for man skal ikke subsidiere den form for utslipp. Men det betyr bare at man flytter investeringene ut av landet. Da oppnår man ingen ting, men man vil sakte, men sikkert utarme norsk næringsliv, norsk industri, ved at alle nyinvesteringer går til utlandet. Derfor bør det også komme et prinsipielt signal fra Regjeringen om at vi vil jobbe for en ambisiøs avtale, vi vil jobbe for at det skal være en pris på CO2, for prismekanismen er den viktigste mekanismen for å kutte utslipp. Investorer i Norge skal vite at de har de samme rammebetingelsene som i EU. Du skal ikke gå og frykte at du taper pengene dine ved å investere i Norge, hvis du kunne ha overlevd i EU-systemet. Den prinsippavklaringen burde komme ganske raskt. Så er det en del gode ting som Regjeringen har gjort. Regnskogsatsingen er Fremskrittspartiet prinsipielt enig i, men vi skulle gjerne sett at det var større garantier for den langsiktige nytten av dette, for å sikre at det ikke går penger til korrupsjon. Jeg tror statsråden er veldig bevisst på dette, men la oss håpe at ikke ønsket om å gjøre noe blir overdøvende i forhold til målet om faktisk å få resultatene.