Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2008-12-11:
Senterpartiets faneflukt i rovdyrpolitikken har vært grundig debattert både sist torsdag og sist mandag. Jeg er likevel bekymret over at man på en måte med fynd og klem gjerder inn halve Norge. Det har vi som sagt diskutert ganske grundig to ganger før i løpet av den siste uken. Jeg skal kort bare innom fire miljøsaker, siden det er det jeg til vanlig jobber mest med. Det første er kongekrabbe. Desimeringsstrategien utenfor forvaltningsområdet for kongekrabbe er umulig å gjennomføre på en fornuftig måte uten et desimeringsfond – selvfølgelig fulgt opp av andre tiltak for å gjøre landing av småkrabbe lønnsomt, f.eks. forskning og utvikling. Jeg er provosert over at vi hvert eneste år i denne salen må presse Regjeringen til å sørge for at Foreningen Ny Rovdyrpolitikk får støtte. Det kom på plass etter press fra Stortinget også i år, heldigvis. Et tema som er lite omtalt i årets budsjett, er lakselus, som har blitt veldig aktualisert i media de siste tre–fire dagene. Næringen har sammen med storsamfunnet kommet langt når det gjelder spørsmålet om rømning. I dag framstår lakselus som det viktigste hinderet i næringens kamp for politisk oppslutning om nye arealer. Det er det viktig at Regjeringen engasjerer seg i. Så skal jeg snakke om havbruk. Representanten Inge Ryan, som kommer fra et stort havbruksfylke selv, presterer å melde fra denne talerstolen at Norge bare er 50 pst. selvforsynt med mat. Det kommer opp hver eneste gang vi har denne debatten, og det stemmer fortsatt ikke. Selv i Nord-Trøndelag produseres det to ganger mer fisk enn det produseres landbruksvarer. I mitt hjemfylke er det tre små kommuner som hver eneste dag leverer tre millioner middagsporsjoner fisk. Jeg går ut fra at fiskeriministeren benytter denne sjansen til å bekrefte at Inge Ryan tar feil, og at jeg har rett, når jeg sier at Norge eksporterer 19,5 millioner middagsporsjoner om dagen. Representanten Ola Borten Moe sier at offentlige virkemidler ikke er løsningen på finanskrisen og næringens utfordringer. Det er jeg helt enig i, men likevel er svaret mer subsidier til landbruket, mens fiskeri- og havbruksnæringen blir møtt med flere skatter og avgifter. En av de mest absurde avgiftene er saksbehandlingsgebyret. Det utregnes på følgende måte: Først tar man antall konsesjoner. Så ganger man med antall lokaliteter. Hvis man er så uheldig å ligge utenfor Trøndelag, må man bætterde gange det med to igjen, for Fiskeridirektoratet og Fylkesmannen skal ha 15 000 kr hver. Skal en flytte disse lokalitetene, må en betale fire ganger tre ganger 15 000 kr, ganger to, som er 360 000 kr. Det er en viss saksbehandlingsmengde når man skal flytte en konsesjon, men det samme saksbehandlingsgebyret må man også betale dersom man ønsker å skifte navn på eierstrukturen i selskapet. Så til vekst i havbruksnæringen. Vi er i en situasjon i dag der vekst i havbruksnæringen er viktigere enn noensinne. Vi har økt interesse internasjonalt for helseeffektene av fisk, og i Chile ligger havbruksnæringen nede med brukket rygg. Da har man en strategi fra Regjeringen om forfordeling av nye aktører og særlig store aktører. Dette viser bare at Regjeringen fortsatt behandler havbruksnæringen som et distriktspolitisk og ikke et nærings- og industripolitisk virkemiddel. De små er selvfølgelig viktige i konkurransebildet. De små er veldig gode når det gjelder nytenkning og innovasjon, men da kommer vi tilbake til dette at det ikke er veldig mange av de små og nye aktørene som klarer å skaffe til veie 8 mill. kr pr. konsesjon. Fremskrittspartiet mener at disse konsesjonene skulle ha vært tildelt gratis. Det kan vi godt diskutere, men 8 mill. kr er for høyt. Jeg utfordrer statsråden til å tenke seg om fram til februar – både når det gjelder pris og muligheten for å dele ut disse på avdrag. Det er de store aktørene som har evne til å industrialisere næringen. Regjeringen har sagt at de har en ambisjon om å videreforedle en større del av den fisken vi lander og produserer i Norge. Det klarer man ikke hvis man bare skal satse på små aktører. Store investeringer i foredlingsanlegg er avhengige av sikker råstofftilgang i tilstrekkelige volum. Dette burde ha ført til at Regjeringen nå slo fast at konsesjonstildelingen skulle være årlig og forutsigbar, og at maksimalt tillatt biomasse skulle økes i årets budsjettforslag.