Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
I dag, mens vi har debattert norsk utenrikspolitikk i denne sal, har Göran Persson blitt tildelt Sofie-prisen for det lederskap som han har utvist nasjonalt og internasjonalt i klimaspørsmålet. Jeg vil gjerne benytte denne muligheten til å gratulere ham med den prisen. I begrunnelsen fra juryen er det lagt stor vekt på at Sverige, under hans ledelse, i løpet av en tiårsperiode har redusert sine utslipp av klimagasser med 13,5 pst. Han har bidratt sterkt til å gjøre Sverige til et foregangsland i klimapolitikken. Det er en velfortjent pris, og jeg håper den vil inspirere det internasjonale samfunn til å ta grep om det som oftere og oftere omtales som vår tids viktigste sak. Klimaspørsmålet dominerer den internasjonale dagsordenen i disse dager, etter at FNs klimapanel la fram sin rapport og skrinla nærmest enhver tvil om at de dramatiske klimaendringer vi står overfor, er skapt av mennesker. Fremskrittspartiet begynner å bli veldig alene. Samtidig er det en oppløftende tanke at det også er mennesker som kan hindre de mest dramatiske scenarioene. Det krever at land som Norge utviser stort politisk lederskap, men det er mulig. Soria Moria-erklæringen slår fast at Norge skal arbeide for en mer omfattende og ambisiøs klimaavtale som skal etterfølge Kyoto-avtalen. Jeg er også svært glad for at utenriksministeren kommer inn på klimaproblematikken i sin redegjørelse. For det er ingen tvil om at det ligger store utfordringer for Norge i spenningsfeltet mellom energi, klima og utenrikspolitikk. Vårt ansvar som storeksportør av energi basert på fossile energikilder og ambisjonen om å være et foregangsland i miljøpolitikken stiller store krav. Klimaendringene rammer oss nasjonalt, men de mest dramatiske konsekvensene ser vi først og fremst i andre deler av verden. De endrer det globale trusselbildet fundamentalt. Klimatrusselen sammenliknes ofte med terrortrusselen. Terror skal bekjempes, la det ikke være noe tvil om det, men ingen kan være i tvil om at klimaendringene truer fred og stabilitet på en langt mer grunnleggende måte. Klimaendringene fører til knapphet på ressurser. Det bidrar til å heve det globale konfliktnivået. Begrepet «klimaflyktning» er blitt en godt innarbeidet term i vårt språk. Det er ikke et ord som beskriver et fenomen som kan komme. Det er et fenomen som eksisterer i aller høyeste grad. I dag har vi rundt 25 millioner av dem. Det er med andre ord flere som flykter fra klimaendringer enn fra krig og væpnet konflikt. FN antar at i 2050 vil tallet være oppe i 150 millioner. Stern-rapporten anslår rundt 200 millioner klimaflyktninger innen utgangen av vårt århundre. Vi kan knapt ane rekkevidden av det. Vi vet jo allerede hvilke områder som vil være spesielt utsatt: Sentral-Amerika, områdene rundt Sahara, Afrikas Horn, Kenya, India, Bangladesh og Stillehavsøyene. Dette er områder som i stor grad er preget av dårlig styresett, hvor det allerede finnes store solide spirer til etnisk, sosial og økonomisk konflikt, og det er svært alvorlig. Mannen som ledet våpeninspeksjonen i Irak, Hans Blix, understreket det på en veldig god måte da han uttalte at han var mer bekymret for klimaendringer enn for noen stor militær konflikt. Jeg tror ingen er i tvil om at klimaspørsmål vil prege den internasjonale dagsordenen i lang tid. Jeg er glad for det engasjementet vi nå ser. Det er et helt nødvendig engasjement – et resultat av at alvoret er i ferd med å synke inn, også i internasjonale fora, som tradisjonelt ikke har hatt miljø og klima øverst på sin agenda. Det gir et helt unikt rom for ambisiøse miljønasjoner som Norge – et rom som vi skal og må utnytte.