Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2009-02-26:
Det private forslaget vi skal diskutere og stemme over i dag, handler substansielt om vi skal nedsette et utvalg som skal se på de dynamiske effektene av redusert skatt på arbeid og formue. Finansministeren har i brev til komiteen redegjort for at det allerede er nedsatt en arbeidsgruppe med deltakere fra Finansdepartementet og SSB, som saksordføreren gjorde rede for, som skal se på de ulike dynamiske effektene som har budsjettrelevans, altså en bredere tilnærming til dynamiske effekter. Regjeringspartiene mener derfor et nytt utvalg er unødvendig, og stemmer derfor imot Høyres forslag. Vi er også uenig i Høyres utgangspunkt. Opposisjonen synes å ha større tro på dynamiske skatteeffekter enn det vi i regjeringspartiene har. Dette er en sak hvor vi finner et ideologisk skille mellom høyre- og venstresiden. I merknadene finner vi riktignok mer moderate formuleringer enn tidligere debatter har vært preget av, og det er bra. Det er nok å gå tilbake til referatet fra stortingsmøtet den 20. juni, i debatten om revidert budsjett. Den debatten var ikke særlig oppklarende for velgerne, om noen av dem skulle være opptatt av hva som ligger i det lite folkelige begrepet «dynamisk skattepolitikk». Den debatten bar preg av hva jeg vil kalle en klassisk skinndebatt. Betyr dynamisk skattepolitikk at én krone gitt i skattelette gir minst det samme tilbake i form av økte skatteinntekter? Betyr det at én krone gitt i skattelette gir ingen gevinst i økte skatteinntekter, men kun 100 pst. tap? Eller betyr det at en viss andel av krona tilfaller staten i skatteinntekt? Mitt inntrykk er at vi nå kan samle oss om det siste alternativet, i motsetning til tidligere hvor enkelte på høyresiden har hevdet at man kan få det samme eller mer igjen fra staten enn skattelettelsen har kostet. Foranledningen for debatten den gang, og trolig også dette Høyre-forslaget, var en rapport lagt fram av SSB som viste at lavere skatt kan utløse økt arbeidstilbud, først og fremst dersom det går til de lavtlønte. Denne effekten bidrar til litt mer enn 20 pst. av skattelettelsen, men kommer tilbake til staten igjen i form av økte skatteinntekter. Dermed blir kostnaden ved skattelettelsen lavere enn 100 pst. De øvrige inntektsøkningene som beskrives av SSB, knytter seg i stor grad til at folk får økt kjøpekraft. Dette var selvfølgelig finansministeren i debatten på forsommeren enig i, like selvfølgelig som at undertegnede i Dagens Næringsliv ikke benektet at det finnes dynamiske effekter av lavere skatt. Men tilsvarende effekter vil jo oppstå også dersom vi økte bevilgningene til veibygging slik at næringslivet fikk bedre rammebetingelser, til barnehager eller til kommunene uten å stramme inn på andre områder. Skattelettelser kan ha to effekter, én kjøpekraftseffekt som gir økte skatteinntekter fordi folk får mer penger mellom hendene, og én effekt som skyldes at økonomien fungerer bedre gjennom f.eks. et økt arbeidstilbud. Dersom vi øker offentlige utgifter uten å ta hensyn til hvordan dette finansieres, vil også virkningen av dette gi staten økte skatte- og avgiftsinntekter. For det første vil økt kjøpekraft føre til økte momsinntekter, avgiftsinntekter og andre inntekter fra arbeidsgiveravgift. Og dersom utgiftene går til tiltak for å bedre økonomiens virkemåte, altså økt arbeidstilbud fordi vi fjerner kontantstøtten f.eks. eller bygger nok barnehager, vil vi også få varige inntektsøkninger som følge av dette. Men vi på venstresiden har likevel vært forsiktige med å snakke om en dynamisk utgiftspolitikk. Jeg synes det ville være ryddig om høyresiden var mer tydelig på den selvfølgelighet at skattelettelser også gir inntektstap for staten, som vil gå ut over vår mulighet til å satse enda mer på skole, enda mer på sykehus eller enda mer på veier. Så til det vi egentlig snakker om i dag – om vi skal nedsette er utvalg. Enkelte framstiller det som at et slikt utvalg skal komme med det endelige svaret på dynamisk skattepolitikk. Jeg er glad for at opposisjonen har stor tro på norske forskere, selv om man i visse debatter her i salen skulle tro at det knapt forskes i dette landet. Men skattens effekt på den økonomiske aktiviteten er en av de mest diskuterte, analyserte innen økonomien de siste 20–30 årene. Resultatet av analysene er veldig klare i sin uklarhet: Det er usikkert akkurat hvordan lavere skatt påvirker arbeidsinnsatsen fordi dette er komplisert, for det er så utrolig mange andre forhold som påvirker dette. For skatt er bare én faktor som er viktig for arbeidstilbudet blant lavtlønte. Tilgang på barnehageplasser har f.eks. meget stor betydning for muligheten til å være yrkesaktiv for småbarnsforeldre, mens kontantstøtten virker negativt på arbeidstilbudet. Og noen jobber jo maksimalt av sin kapasitet i utgangspunktet, og de vil kanskje ha økt fritid i stedet for at de vil jobbe mer. For å vurdere effekten på arbeidstilbudet kan vi ikke bare studere skatt isolert. Et annet eksempel: SSBs analyser ville kanskje fått et annet resultat om skattelettelsene hadde vært gitt i dag, og undersøkelsen av dette hadde vært gjort i dag, for i dag er situasjonen annerledes på arbeidsmarkedet. Årsaken til den situasjonen vi har i dag, er nemlig stor etterspørselssvikt i den globale økonomien, ikke det norske skattenivået. Jeg tror vi politikere lurer oss selv hvis vi tror at økonomisk forskning skal gi et objektivt og entydig svar på det optimale skattenivået. Skattenivået må fastlegges gjennom en avveining mellom ønskene om hvor mye den enkelte skal beholde til eget privat forbruk og de behov fellesskapet har for finansiering av barnehager, trygder, sosiale ytelser, sykehus og veier. En kommer derfor ikke utenom det som er hovedtrekket både ved markedsøkonomi og offentlig økonomi. Det er en sammenheng mellom hva en betaler og hva en får igjen, enten det gjelder kjøp av private varer og tjenester eller i form av ytelser eller tjenester fra det offentlige.