Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2011-10-04:
Mens verda rundt oss er i djup finanskrise og arbeidsløysa i Europa er rekordhøg, opplever vi ei trontale som gir uttrykk for at den raud-grøne regjeringa vil føre ein aktiv næringspolitikk over heile landet og satse på område der vi har særlege føresetnader for å skape verdiar. Men korleis heng dette saman med den verkelegheita vi opplever? Vi opplever at denne regjeringa vel å eksportere industriarbeidsplassar trass i at det er naturgitte og miljømessige fordelar som ligg til grunn for ønsket om slik etablering. Det er dessverre mange eksempel på slik misforstått symbolpolitikk som kostar altfor mange framtidige arbeidsplassar. Dette gjer ein ved å seie nei til Alcoas søknad om å byggje eit smelteverk til 15 mrd. kr i Hammerfest i Finnmark, og dette gjer ein når det gjeld Ironman-prosjektet på Tjeldbergodden i Møre og Romsdal. Samtidig seier ein også nei til å utnytte våre naturgitte gassressursar innanlands, som i tillegg kunne ha gitt mange hundre nye arbeidsplassar i ein landsdel som sårt treng slike. Senterpartiets slagord om at heile landet skal takast i bruk, gjeld altså ikkje i Finnmark. Dei såkalla komparative fortrinna som gjer landsdelar i stand til å lyfte svært lønnsame arbeidsplassar, blir altså fullstendig neglisjerte. Det er slett ikkje å føre ein aktiv næringspolitikk og satse der ein har særlege føresetnader for å skape verdiar og auke verdiskapinga i heile landet. Det er å snu ryggen til dei gode føresetnadene, det! Samtidig er Norsk Hydro i Qatar storprodusent av same råvare, aluminium, og energien er naturlegvis basert på gass. Spørsmålet er då korleis Arbeidarpartiets sentralstyremedlem og LO-leiar Roar Flåthen, som representerer tusenvis av håpefulle industriarbeidarar, kan akseptere dette. Er det Sosialistisk Venstrepartis haldningar som vil få gjennomslag i den lenge annonserte og utsette klimameldinga, eller er det LO og Roar Flåthens? Gjentekne utsetjingar av klimameldinga fortel oss at her er regjeringa i ferd med å forskreve seg, for ein kan ikkje foreine desse to standpunkta frå to av den raud-grøne regjeringas premissleverandørar. I eit intervju med Adresseavisen 22. august i år bekreftar miljøvernminister Erik Solheim at det går føre seg ein sterk dragkamp. Det beklagelege ved dei gjentekne utsetjingane av klimameldinga er den uføreseielege situasjonen det skaper for både næringsliv og samfunn. Klimameldinga og konsekvensane av ho er framleis i det blå fordi regjeringa ikkje klarer å leggje ho fram på grunn av stor intern usemje. Den store interne usemja kjem òg fram ved at Ola Borten Moe får passet sitt påskrive av sine eigne partifellar, les vi i diverse media 1. september. Snorre Serigstad Valen frå SV slår fast at den raud-grøne regjeringas statsråd, Ola Borten Moe, ikkje snakkar på vegner av regjeringa når han erklærer kamp mot miljørørsla. Spørsmålet blir då: Kva gjer ein statsråd når han uttaler seg, snakkar han på vegner av seg sjølv eller på vegner av ei regjering? Trass i alle desse problema som blir synleggjorde, har altså opposisjonen blitt oppfordra til samordning. Dette står ikkje til truande. Det er nok ein argumentasjon for å skjule store interne problem. Ein må også spørje seg korleis Roar Flåthen kan akseptere å sitje som gissel i eit regjeringsparti som manglar handlekraft, og som no sørgjer for at hundrevis av arbeidarar blir permitterte i Møre og Romsdal. No har altså denne regjeringa sete med hendene i fanget i seks år. Opphavleg dato for når linja Ørskog–Fardal skulle vere ferdig, ligg altså bak oss. Innbyggjarar og næringsliv i Midt-Noreg har i denne perioden betalt milliardbeløp i meirkostnader, og dette har kosta både konkurransekraft og arbeidsplassar. Er det dette dei fagorganiserte har betalt kontingent for å oppleve? Av dei meir gledelege tinga nasjonen nyleg har opplevd, er eit nytt, gigantisk oljefunn som kan gi Noreg betydelege meirinntekter dei kommande åra. I den samanhengen ber Framstegspartiet regjeringa leggje fram ei oversikt over korleis desse midlane kan brukast til å betre norsk infrastruktur og raskare utbetre vedlikehaldsetterslepet i samfunnet. Dette er god miljøpolitikk, det er god verdiskapingspolitikk, og det vil også redusere talet på dødsfall i trafikken. Men det paradoksale er at delar av denne raud-grøne regjeringa heller hadde sett at ein stor del av petroleumssektoren hadde blitt nedstengd. Miljøminister Erik Solheim er redd for at demokratiet ikkje er i stand til å løyse klimakrisa. Kinas samfunnsmodell set visst standard for SVs klimaløysingar – tru det om ein vil eller ei.