Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-06:
La meg først få gratulere stortingsflertallet og staten med et meget vellykket bankran. Slik jeg tolker det siste brevet fra finansministeren av 26. april, er den totale gevinsten som staten har fått ut av dette bankranet frem til nå, ca. 20 milliarder kr. Og det er slett ikke dårlig av staten å ha maktet å få en slik gevinst; jeg synes det er godt gjort. Jeg fastholder altså Fremskrittspartiets mangeårige påstand om at det kommisjonen har gått inn i, ikke var noen bankkrise, men århundrets største bankran. Og når jeg sier det, er det selvsagt basert på å se en lang rekke hendelser i sammenheng, se aksjoner, handlinger, lovvedtak som staten har gjort, sammen med unnlatelsessyndene som staten også har begått. Det er summen av alt dette som får meg til å opprettholde denne påstanden. Vi har i innstillingen fra Fremskrittspartiets fraksjon søkt å skissere de viktigste av de forholdene som får oss til å holde på denne påstanden, og jeg skal raskt gå gjennom det. Først til dereguleringen av banknæringen. Kommisjonen sier, slik jeg tolker den i ettertid, at det var uheldig at man deregulerte utlånsrasjoneringen uten samtidig også å deregulere prisfastsettelsen, altså rentestyringen. Man opprettholdt en kunstig lav rente, men åpnet fullt opp for utlån, og det medførte selvsagt en utlånseksplosjon, utlån som ellers ikke ville ha kommet, til folk som kanskje egentlig ikke hadde råd til å ta opp de store lånene. Det var den ene feilen, som bare Fremskrittspartiet tok til orde mot den gangen det skjedde. Den andre feilen var at i stedet for å følge den nye loven om Norges Bank, brøt både Norges Bank loven, og regjeringen brøt loven. Norges Bank hadde ikke adgang etter loven til å gi likviditetslån til forretningsbankene. Det gjorde den allikevel på midten av 1980-tallet, fordi man vel fikk hva daværende sentralbanksjef Skånland sa: forståelse av at det var det det politiske miljøet ønsket seg. Selvsagt skal en sentralbank følge lovgivningen, den har plikt til å henvende seg til regjeringen hvis den skal gjøre noe som ikke er i samsvar med loven. Norges Bank har plikt til å forlange instruks etter kgl. resolusjon for å gjøre ting – det gjorde ikke sentralbanken, den lyttet til såkalte dulgte signaler og kanskje en og annen telefonsamtale. Jeg håper Norges Bank har lært at den skal forholde seg til lovgivningen og forskriftsverket. Og hvis Norges Bank mener at det er fornuftig å gjøre noe annet enn det en forskrift sier, da har Norges Bank plikt til skriftlig å informere regjeringen om det, og plikt til å si fra hva konsekvensene av forskriften er hvis den skal etterleves. Der har jeg tvil om den nye sentralbankledelsen egentlig har akseptert dette viktige prinsipp om skriftlighet, og om å sørge for å følge en forskrift – hvis man mener det er dumt, skal man skriftlig be om en ny, og ikke bare gjøre det stikk motsatte av det som står i forskriften. Vi foreslo også den gang en uavhengig sentralbank. En uavhengig sentralbank på 1980-tallet ville sannsynligvis ha oppført seg slik som sentralbanker flest gjør, og da ville ikke denne utlånseksplosjonen og rentereguleringen vært opprettholdt. Hovedansvaret er selvsagt hos regjeringen Willoch, som ikke gjorde noe for å få økt renten. I ettertid har statsminister Kåre Willoch hatt den freidighet at han faktisk har skyldt på Arbeiderpartiet når det gjelder hvorfor Willoch-regjeringen ikke fremmet forslag om å få økt renten. Fullstendig meningsløst, fordi daværende regjeringssjef Willoch visste at hadde han foreslått fri rentedannelse, med en økning av renten, ville det ha vært flertall for det i Stortinget. Fremskrittspartiet var for, og med våre stemmer ville det ha vært flertall for dette. Her forsøker Willoch å flytte ansvaret over på Arbeiderpartiet, fordi hans egen regjering ikke greide å manne seg opp til å ta et standpunkt. Og i ettertid har han også sagt at en av årsakene til den såkalte bankkrisen var at man ikke sørget for en økt rente på et tidlig tidspunkt, som kunne ha medført reduserte utlån og derved også reduserte tap senere, når det viste seg at mange av utlånene var for dårlig fundert av låntakerne. Så gjelder det den manglende soliditet i banknæringen. Det skyldes jo også myndighetene, som nektet bankene avsetninger til enblocfondet, fordi staten gang på gang prioriterte sine egne skatteinntekter fremfor bankenes soliditet. Hadde man fra statens side vurdert bankenes soliditet foran egne skatteinntekter, ville reservene bygd opp i banknæringen vært langt større. Hadde myndighetene også unnlatt å godkjenne ansvarlig lånekapital på lik linje med aksjekapital i visse av disse beregningssystemene og insistert på økt aksjekapital, ville bankene ha vært tvunget til å bedre sin soliditet på et tidligere tidspunkt med økt aksjekapital istedenfor den langt løsere ansvarlige lånekapitalen. Det er en myndighetsfeil som direkte svekket banknæringens soliditet. Så er det banktilsynet. Der innrømmer og avdekker også kommisjonen at banktilsynet fra statens side var for dårlig. Man må huske på at landets myndigheter overfor låntakere lenge hadde markedsført med «sikkert som banken» og fortalt i valgtale etter valgtale at i Norge har vi en banknæring som er under solid tilsyn av det offentlige – man kan stole på bankene. Dette er ikke et juridisk ansvar – jeg snakker ikke bare om det juridiske, jeg snakker om det helhetsmessige. Det moralske ansvar har dessverre ikke kommisjonen gått inn på i det hele tatt – at man hadde markedsført overfor den norske befolkning at bankene var solide, de var under et godt tilsyn av offentlige myndigheter. Kommisjonen sier at nei, det tilsynet var meget mangelfullt, hadde ikke ressurser, gjorde ikke jobben sin skikkelig og hadde ikke de nødvendige virkemidler. Det var myndighetene som sviktet når det gjaldt tilsynet. Når det gjelder tapsavsetningspolitikken, er det klart at innstramningen her kom på et meget uheldig tidspunkt. Noen sier at det ikke har skjedd noe annet i andre land. Det er mulig. Men da problemene begynte å tårne seg opp, var det ingen andre enn norske myndigheter som i tillegg på frivillig grunnlag satte i gang en dramatisk økning i kravene til bankene om å sette av til tapsavsetninger, og endret den politikken som der var blitt ført. Det var ikke nødvendig! Og som jeg også har gjort tidligere, vil jeg hevde – for å ta det andre punktet – at hadde man gjort det lovgivningen sa, koblet sammen med en statsgaranti for innskyterne, ville i realiteten disse vanlige kapitalnormene vært satt ut av drift. De ville ikke gjelde, fordi bankene ikke lenger ville være frie og selvstendige banker som ble operert på vanlig måte etter banklovgivningens krav til egenkapital osv., da ville de ha vært underlagt offentlig administrasjon i henhold til banklovgivningen, og da ville statsgarantien kommet i stedet. Og så lenge staten garanterte for innskyterne og långiverne til bankene, ville det ikke vært noen grunn til å ta noen krise eller run på bankene i det hele tatt. Da kunne man bare ha arbeidet videre med det inntil den positive kapitalen kom til syne, som den vel gjorde i 1993-94-95, og som nå er oppe i en 20 milliarder kr – den ville kommet. Egenkapital-/kjernekapitalkravene har jeg for så vidt nevnt. Lovbruddene ved endring av penge- og kredittpolitikken i 1985 og 1986 var også en vesentlig del. Man fulgte ikke lovgivningen, hvor det stod hva sentralbanken kunne gjøre og ikke kunne gjøre – og det stod klart i lovgivningen at det som ble lagt frem i nasjonalbudsjettet var forpliktende og retningsgivende inntil man gjorde noe annet. Man la ikke frem for Stortinget at man ville gjøre noe annet enn det som stod i nasjonalbudsjettet. Det var også en feil som forverret situasjonen. Så til det vi finner mest alvorlig, og det er Grunnlovens bestemmelser om tilbakevirkende kraft. Det er mulig at kommisjonen, som har sett på det juridiske, har teknisk-juridisk rett. Jeg skulle ønske at den kunne ha sett litt mer på det som er realitetene, som den ikke gjorde. Og realitetene var at bankaksjonærene hadde kjøpt bankaksjer og satt sin sparekapital inn i aksjer i tillit til den lovgivningen som var gjeldende, og den lovgivningen som var gjeldende, sa at dersom bankenes egenkapital sank under visse grenser, så skulle banken settes under offentlig administrasjon. Det var det som stod. Det var det som var forutsetningen for deres investeringer. Når det så kom en slik situasjon, rev plutselig det politiske flertall teppet under bankaksjonærene. I stedet for å følge lovgivningen, laget man en ny lov for den akutte situasjonen, i rasende fart, hvor man gav seg selv myndighet til å nulle ut verdien av bankaksjer, uten at det kunne prøves av noen uavhengig instans, uten at man reelt sett hadde noen mulighet til å gå til domstolen. De som forsøkte, ble jo knust av statens krav om at de skulle dekke sine egne saksomkostninger, og da var det ikke mange som hadde muligheten til det. Det synes vi er det mest alvorlige. Istedenfor å følge den loven som aksjonærene hadde tillit til da de satte sparekapitalen sin i bankaksjer, endret man loven, hvor staten gav seg selv fullmakter. Og det var en stat som via sentralbanken også var hovedkreditor i disse bankene. Staten var den som ville lidt tap hvis det skulle vært noen slags konkurslignende situasjon – hva det ikke skal og kan være i bankene, med en offentlig administrasjon. Staten brukte sin lovgivningsmakt til å gi seg selv særfordeler og beskytte sine egne interesser, og det gjorde den på bekostning av noen hundre tusen nordmenn som i tillit til landets myndigheter hadde satt sin kapital inn i bankaksjer. Det synes vi er det mest graverende. Stortingsflertallet burde skamme seg over den oppførselen de har vist overfor disse bankaksjonærene – de tusener av små bankaksjonærer som man gjennom sitt bankran har ruinert eller frastjålet masse penger. Det samme gjelder her som ved ekspropriasjon, altså full erstatning. Noen sier dette tekniske at det var Den norske Bank selv som vedtok at de skulle nulle ut aksjene – etter at staten hadde gått inn med såkalt hjelpekapital og tiltatt seg aksjemajoriteten, etter at man hadde sørget for å demonstrere gjennom Fokus Bank at hvis ikke banken gjorde som den fikk beskjed om, ville man allikevel på statens hånd gjennom Regjeringen fatte vedtak om å nulle ut, som man selv hadde gitt seg hjemmel til. Og så sier man at det var frivillig fra Den norske Banks side! Det var aldeles ikke frivillig. Det var like mye frivillig som når man setter en revolver som er ladd, mot tinningen på et menneske og sier: Gjør sånn og sånn! Så sier vedkommende: Ja, det skal jeg gjøre. Og så sier man at det var frivillig man gjorde det. Når vi går igjennom hele denne saken og ser alle statens handlinger, mangler og vedtak, synes vi at dette er en meget trist sak for kongeriket. Jeg vil ta opp det forslaget som er inntatt i innstillingen. Vi mener faktisk at man nå burde foreta en beregning av totaliteten. Så vidt jeg kan tolke det siste brevet fra finansministeren, av 26. april, ligger det på rundt 20 milliarder kr, som er den netto staten i dag har. Jeg vet at noen vil prøve seg på å si at man kunne brukt denne kapitalen på andre måter, tjent penger på renter osv. Det er ikke det vi snakker om, vi snakker om hva man i realiteten har av verdier i dag. Vi synes det burde gis erstatning til dem som grunnlovsstridig er nullet ut, etter vår oppfatning – i hvert fall hvis man ser litt mer på det moralske i Grunnloven, og ikke det rent tekniske. Verdiene er de facto overtatt uten at det er domstolspreget, og – det har kommisjonen også sagt – det ville vært naturlig å gjøre som man gjorde i Sverige, at dersom man skulle nulle ut aksjer, skulle det vært gått igjennom og godkjent av noen andre. Da ville f.eks. goodwillverdien ha kommet frem. Det er jo ikke den aksjekapitalen og de pengene staten har satt inn i bankene, som gjør at de i dag er blomstrende forretninger. Det er filialnettet, det er staben, det er virksomheten, det er kontaktene og det er kunnskapen – alt som har ligget der, og som ville ha ligget der hvis man hadde satt bankene under offentlig administrasjon – som gjør at bankene i dag går bra. Vi synes det er trist at man på grunn av disse tingene ikke var villig til nå å gi en erstatning, noe tilbakebetaling til de mange hundre tusen aksjonærer som hadde sin sparekapital i bankaksjer. Når staten har fått en verdiøkning på nærmere 20 milliarder kr, kunne man jammen vært såpass stor at man hadde sagt at hovedansvaret lå hos myndighetene. Det lå også hos bankene. Men de hundre tusen av småaksjonærer burde ha fått kompensasjon og en erstatning, for det er staten som har hovedansvaret for det de andre kaller «krisen», og som vi kaller «århundrets største bankran.»