André Oktay Dahl (Høyre), 2003-05-26:
Representanten Martin Engeset holdt et nyansert innlegg om henholdsvis fordeler og ulemper ved innføring av oppløsningsrett. Jeg skal være forholdsvis nyansert, jeg også, men jeg skal snakke i et litt bredere perspektiv enn om bare oppløsningsrett som sådan. Innføringen og utviklingen av parlamentarismen som styreform betød i sin tid et brudd med den maktfordeling som Grunnloven opprinnelig la opp til. På mange måter er det riktig å si at det ble begått et statskupp med forfatningsmessige virkemidler. Enkelte har betegnet den senere utviklingen av domstolenes prøvelsesrett overfor lover som de konservatives siste forsøk på å stikke kjepper i demokratiets hjul for å avhjelpe virkningene av systemskiftet som parlamentarismen i sin tid innebar. I ettertid, og med dagens politiske briller på, er det selvfølgelig ikke alltid helt lett å slutte seg til hva enkelte Høyre-forfedre i sin tid gjorde og argumenterte for, uansett hvor konservativ man måtte være. Avvikling av parlamentarismen som styreform er heldigvis ikke et debattema. Men på samme måte som en del Venstre-folk var forut for sin tid mot slutten av 1800-tallet, er det vel verdt å diskutere om en del av argumentene og hensynet som i sin tid ble anført mot selve styreformen, i dag kan tjene som hensyn som bør drøftes i forhold til hvordan parlamentarismen praktiseres. Flertallsregjeringer og investitur anføres av noen som nærmest det eneste saliggjørende for å hindre dagens kaotiske situasjon med vekslende mindretallsregjeringer. Jeg tror ikke nødvendigvis og ubetinget at lukkede møter med færre deltakere fører til mer og ikke minst bedre demokrati. Med en til enhver tid konstruktiv kritisk opposisjon er behovet for flertallsregjeringer, som i praksis ofte har en tendens til å binde opp sine folkevalgte stortingsgrupper, ikke like sterkt. Meningen med parlamentarismen har aldri vært at regjeringen skal være en slags administrerende direktør uten noen som helst form for signaturrett. Hvis man mener at det er slik det skal være, er det en del hensyn man bør merke seg hva angår mindre effektiv bruk av offentlig tid og ressurser. Stortinget kan med fordel utøve en aktiv kontroll. Stortingets kontroll med regjering og forvaltning får vi diskutert på onsdag, men det er verdt å nevne allerede her at kontroll er en kjerneoppgave som Stortinget har de beste forutsetninger for å utføre i motsetning til det prinsipielt motsatte: stortingsregjereri og instruksmakeri i forkant. Jeg skulle ønske at flere tok del i den debatten som representanten Thorbjørn Jagland har prøvd å reise på tvers av partigrensene i flere år, om hvordan misbruk av parlamentarismen som styreform svekker demokratiet innenfra. På samme måte som all kunnskap og visdom ikke er forbeholdt statsråder, departement og byråkrati – tro det eller ei – sikrer heller ikke alltid dette huset best mulig bruk av offentlige midler eller best mulig saksbehandling til tross for at et flertall mener noe veldig sterkt på et eller annet tidspunkt. Det var ikke bare for å sikre embetsmennenes maktstilling, overlesing av forfatningsteori og hastverket med å vedta Grunnloven før Carl Johan stod på trappen i 1814, som motiverte grunnlovsfedrene våre. Erkjennelsen av at maktfordeling hindrer maktmisbruk og overilte beslutninger er vel så aktuell i dag, hvor budsjettene blir større og mulighetene for å skusle bort enorme summer er tilsvarende store. At et vedtak fattes med flertall i denne salen, er selvfølgelig demokratisk. Men demokratiske flertallsvedtak om bruk av instruksjonsmyndighet e.l. behøver ikke nødvendigvis være til det bedre, på samme måte som overivrig bruk av Stortingets kontrollfunksjon kan bidra til å motvirke noe av formålet med kontrollen: at vi få mer igjen for pengene vi bevilger. Det er i dette perspektivet jeg er av den oppfatning at det bør innføres en form for oppløsningsrett på regjeringens hånd, slik representanten Inge Lønning og tidligere stortingsrepresentant, nåværende statsråd, Per-Kristian Foss, foreslår. En oppløsningsrett hvor man gir regjeringen et ris bak speilet og styrker dens stilling, kan kanskje av noen betegnes som en kjepp i demokratiets hjul. Jeg heller mer i retning av at jeg vil at dette skal være et støttehjul for vårt demokrati, som jeg er redd ikke er så sterkt som man kunne ønske seg. Å innføre oppløsningsrett er imidlertid ikke noe simsalabim som kan avhjelpe alle de demokratiske svakheter som dagens praktisering av parlamentarismen avdekker. Til syvende og sist er det opp til partiene, komiteene og enkeltrepresentantene å bruke de parlamentariske redskapene med omhu. 165 ekstraordførere i det som av bl.a. Lars Roar Langslet har blitt betegnet som barnetimen for de minste, dvs. spørretimen, er ikke nødvendigvis alltid det mest effektive som finnes. Demokrati koster, og det skal koste, men spørsmålet er om kostnadene kan bli så store at selve demokratiet forvitrer. Innføring av oppløsningsrett på regjeringens hånd er et lite, men viktig skritt for å avhjelpe en del systemsvakheter som vi har i dag.