Svein Ludvigsen (Høyre), 2003-11-20:
Det er to overordnede målsettinger for Regjeringen i de fiskeriforhandlingene vi fører med andre land, nemlig biologiskbærekraft og stabilitet. Jeg er derfor helt enig med saksordføreren når han på komiteens vegne trekker fram ambisjonen om at Norge må ligge i front i alle spørsmål som angår en bærekraftig ressursforvaltning. Det gjør vi, og det vil vi fortsette med. Skal næringen kunne realisere sitt fulle potensial, være livskraftig og være en bærebjelke i norsk økonomi etter at oljealderen tar slutt, er vi nødt til å legge bærekraft til grunn – ikke kortsiktige popularitetshensyn. Men samtidig må dette overordnede hensynet, bærekraft, også ivareta næringens og kystens behov for størst mulig forutsigbarhet og stabilitet, nettopp for å oppnå både økonomisk og økologisk bærekraft. Det er grunnleggende også for opprettholdelsen av bosettingsmønsteret. Dette har vi klart bedre enn de fleste fiskerinasjoner, noe saksordføreren, Kristiansen, var inne på i sitt innlegg. Jeg noterer med tilfredshet at også komiteen er av den oppfatning at det norsk-russiske fiskerisamarbeidet viser framgang på flere områder. Det er det norsk-russiske fiskerisamarbeidet som er det desidert mest omfattende og det viktigste – i økonomisk og i biologisk sammenheng. Faktum er jo at vi nå har oppnådd langsiktige forvaltningsplaner for både torsk og hyse i Barentshavet som ivaretar hensynet til en biologisk forsvarlig forvaltning så vel som hensynet til stabilitet og forutsigbarhet for fiskerinæringen i Norge og i Russland. De kvotene som ble vedtatt for en ukes tid siden, under siste sesjon i Den blandede norsk-russiske fiskerikommisjon, vil – i henhold til de forvaltningsplanene som vi trakk opp i fjor – ifølge Det internasjonale havforskningsrådet sørge for at gytebestanden av de to viktigste fellesbestandene i Barentshavet nå vil fortsette å øke til nivåer langt over de anbefalte føre var-nivåene. Derfor er det nok litt misvisende når Åsa Elvik forklarer at tredjelandskvotene øker etter forhandlingene i år. Det er slik at EU og andre tredjeland har en fast prosentandel av totalkvoten for norsk-arktisk torsk. Når kvoten av norsk-arktisk torsk går opp, vil også EUs og andre tredjelands kvoter i absolutte tall gå opp. Slik gikk det under årets kvoteforhandlinger, ettersom kvoten av norsk-arktisk torsk gikk opp. Grunnen til at kvoten til norske fiskere ikke økte i like stor grad – relativt sett – som til EU og andre tredjeland, var at kvoten av norsk kysttorsk jo ble halvert. Det er derfor ikke riktig, som det er blitt hevdet, at EUs og andre lands andel av kvoten av norsk-arktisk torsk har økt. Videre har Norge og Russland nå fått fastsatt en vestgrense for utbredelsen av kongekrabbe, som vil gi Norge den nødvendige frihet til å fastsette de tiltak som vi finner nødvendige og hensiktsmessige for å hindre eller begrense videre utbredelse av denne introduserte arten. Vi arbeider nå med å få på plass raskt et forvaltningsregime sør for denne grensen. Sist, men ikke minst, har Norge og Russland blitt enige om å utarbeide et nytt kontrollregime som har som sitt primære mål å få bukt med problemet med uregistrert omlasting i Barentshavet. Dette er et punkt i avtalen som er nedfelt i år, og som jeg har store forhåpninger til også i en beskatningssammenheng. Et av hovedelementene i dette regimet vil være et system for lisensnekt ved grove kvoteoverskridelser. En «svartelisteordning», som komiteen etterlyser, vil kunne være aktuelt i denne forbindelse. Jeg har i hvert fall forhåpninger om at det vi oppnådde i år, skal vise seg å være et svar på det komiteen ber om i innstillingen. Når det gjelder lodden i Barentshavet, er det imidlertid dessverre naturen og ikke forvalterne som rår. Selv om vi har fulgt rådgivningen hvert eneste år siden fangsten ble gjenopptatt i 1999, er bestanden nå like fullt i en såpass kritisk tilstand at det ikke vil kunne bli noe fiske på lodde i 2004. Jeg nevner dette som et eksempel på at selv om man følger rådene, er det en biologisk usikkerhet som alltid vil være til stede. Flere av talerne har vært inne på sjøpattedyrene – og høstingen av disse – og nødvendigheten av at vi har en fornuftig forvaltning av den ressursen som sjøpattedyrene utgjør. Jeg skal ikke si noe mer om dette enn å vise til at vi kommer med en stortingsmelding neste år som vil gi Stortinget et godt grunnlag for å drøfte en framtidig forvaltningspolitikk. Jeg skal ganske kort kommentere et utsagn fra representanten Solholm vedrørende Island. Han sa at det er typisk norsk å være snill, at vi synes synd på Island, og at det skal være førende for de forhandlinger vi gjør. Jeg har lyst til å gjøre det helt klart at det ikke er følelser, men sonetilhørighet som ligger til grunn for de forhandlingene vi fører med Island, ikke minst når det gjelder NVG-silda, hvor målet om en norsk andel på 70 pst. står fast. Dette året har vi oppnådd 1 pst. økning, som ikke er tilstrekkelig, men det viser at det ikke er følelser som ligger til grunn for de forhandlingene vi fører. Jeg er helt sikker på at islendingene ikke vil oppfatte oss som særlig snille eller ettergivende i så måte. Akkurat som næringskomiteen ser også Regjeringen alvorlig på situasjonen for bunnfiskbestandene i Nordsjøen generelt og for torskebestanden spesielt. Det har vi gjort lenge. Saksordføreren omtalte EUs forvaltning som bedrøvelig. Det skal ikke jeg kommentere. Men Fiskeridepartementet har lenge vært en aktiv pådriver i forhandlingene med EU for å få på plass forvaltningsstrategier for bl.a. torsk. Derfor har vi arbeidet hardt for å forbedre beskatningsmønsteret i Nordsjøen gjennom en rekke tekniske reguleringstiltak. Her har Norge utvilsomt hatt innflytelse på EUs fiskeripolitikk i riktig retning. Derfor har vi presset på for å få opphevet EUs utkastpåbud, som vi mener strider fullstendig mot alle fornuftige forvaltningsprinsipper, slik representanten Solholm så riktig poengterte. Samtidig må vi innse at EU har en eierandel på 87 pst. av denne bestanden, og Norge kun 13 pst. Det er derfor EU som har de helt klart største interessene i denne bestanden, og helt klart det største ansvaret for å bevare den. Når det er sagt, vil jeg imidlertid understreke at vi fortløpende vurderer ytterligere tiltak for å beskytte denne bestanden. Men for at tiltakene skal være mest mulig effektive, er vi nødt til å ha EU «om bord». Jeg skal ikke kommentere den EU-debatten som har vært her, men det er et faktum at vi er i inngrep, og vi ser at Norge har innflytelse nettopp fordi vi er en stormakt når det gjelder forvaltning av ressurser. Men det er en lang vei å gå. Når det gjelder selve stortingsmeldingen, merket jeg meg at flertallet i komiteen også i fjor anmodet om at vi skulle vurdere å informere om: anbefalte og fastsatte kvoter for de viktigste bestandeneanbefalt og faktisk fiskepress for de viktigste bestandenebestandsutviklingen for de viktigste bestandenesamt vurdere om dette kan utgjøre et grunnlag for en drøfting av opplysningene i forhold til de generelle fiskeripolitiske målsettinger om bærekraftig og lønnsom forvaltning Det siste var representanten Åsa Elvik inne på. Denne vurderingen foretok vi faktisk, og den resulterte i et helt nytt kapittel i meldingen, nærmere bestemt kapittel 4, om langsiktige forvaltningsplaner. Jeg registrerer at man føler at det ikke var et tilstrekkelig svar. Men ettersom det er disse forvaltningsplanene som ligger til grunn for forvaltningen av de aller fleste av de viktigste kommersielle fiskebestandene Norge deler med andre land, mente vi at dette ville være en god illustrasjon på at det er langsiktighet, bærekraft og lønnsomhet som ligger til grunn for forvaltningen av disse bestandene. Det skal innrømmes at det å svare entydig på de konkrete spørsmålene som flertallet har reist, ikke er helt enkelt. Begrepsapparatet som anvendes i den biologiske rådgivningen, gir nemlig rom for forskjellige tolkninger. Det er en utfordring både for forskere, forvaltningen og politikerne å forklare kompliserte biologiske sammenhenger på en pedagogisk forståelig måte for allmennheten. Det er en utfordring for mange av oss. Jeg synes det kan være riktig å understreke i etterkant av det representanten Åsa Elvik uttalte hva angår rådgivningen fra ICES, at neste års kvote på arktisk torsk er på 398 000 tonn, mens kvoten for neste år er satt til 486 000 tonn etter forhandlinger med russerne. Det innebærer ikke at vi ikke har lagt til grunn føre var-prinsippet ved fastsettelsen av kvotene for 2004. Torskekvotene for 2004 er basert på den forvaltnings- og beskatningsstrategien som Norge og Russland vedtok under fjorårets sesjon, og som ligger til grunn for bærekraft og stabilitet for næringen. Det eneste som skiller den fastsatte kvoten fra den ICES-anbefalte kvoten, er at ICES kun har beregnet føre var-uttaket for ett år framover, mens beskatningsstrategien baserer seg på et gjennomsnittlig føre var-uttak for tre år framover, slik jeg også har redegjort for tidligere i Stortinget. Den vedtatte totalkvoten vil ifølge Det internasjonale havforskningsrådet sørge for at gytebestanden av torsk nå vil fortsette å øke til et nivå langt over det anbefalte føre var-nivået for denne bestanden.