trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2000-11-16:
Det er viktig at styrking av lokaldemokratiet ikke kun blir tomme ord i relativt svulstige taler. Dersom en gir det inntrykk at lokaldemokrati er viktig, må dette også følges opp i praksis. Hvis ikke vil det kunne føles som en villeding av lokalsamfunnene og de som forvalter de offentlige midler og regler på dette nivå. Det er en situasjon som neppe er hensiktsmessig dersom en ønsker et livskraftig og utviklende demokrati. Fremskrittspartiet er ikke av den oppfatning at jo flere instanser som kan overprøve et demokratisk vedtak i kommunene, jo mer demokrati får en. Det er bekymringsfullt å se med hvilken iver fylkesmannen peprer kommuner med innsigelser i nær sagt enhver større sak av en viss betydning. Bedre blir det ikke av at statlige selskaper som Statsbygg og Jernbaneverket har selvstendig innsigelsesmyndighet. Kommunene er den instans som har den største og lengste prosessen i plansaker, ofte med mye folkelig engasjement. Da er det underlig at jo lenger man kommer vekk fra denne kunnskap og innsikt, jo større er tiltroen til egen ufeilbarlighet. Akershus fylkesting har fått en forsøksfullmakt til å avgjøre saker der det er innsigelser. Man kan mene hva man vil om dette, men når man gir en fullmakt, bør den tas på alvor, spesielt fra den instans som har gitt fullmakten – staten. Det blir uomtvistelig lite igjen når Regjeringen velger å overkjøre både kommunen og fylket hver gang enten Jernbaneverket eller Statsbygg har noe å innvende mot de politiske prioriteringene. Når det har vært spørsmål om bruk av fullmakt, og det har kommet spørsmål fra Statsbygg eller Jernbaneverket, har staten valgt å overkjøre fylket. På samme måte som i Bærum ble spørsmålet om jernbanens trasé for det nye dobbeltsporet gjennom Ski kommune behandlet av Regjeringen. Også der valgte man en fremgangsmåte som gav lite rom for forståelse eller tillit i forhold til ønsket om et minstemål av lokalt selvstyre. En kan vel neppe hevde at trasévalget gjennom Ski kommune hadde stor nasjonal betydning. Det var også her et stort og klart flertall både i kommunen og fylkestinget. Likevel valgte altså staten å overkjøre vedtaket. Det er neppe på bakgrunn av folkelig engasjement eller ønsket om lokalt selvstyre at dette blir gjort. Nå ligger det også en annen sak på Regjeringens bord, nemlig en sak mellom Nannestad kommune og Oslo lufthavn. Den har også vært til behandling i fylkestinget. Det kan bli interessant å se om ikke Regjeringen også der velger den samme fremgangsmåte som i Ski og Bærum.
Erna Solberg (Høyre), 2000-11-16:
I løpet av dette året kommer vi sannsynligvis til å bygge 23 000 boliger i Norge. I løpet av de neste ti årene kommer vi til å bygge mellom 150 000 og 200 000 boliger, gitt at det ikke blir et økonomisk krakk i dette landet. Det er det boligstatistikken viser. I en slik situasjon finner altså staten det nødvendig å gå inn og definere 500 boliger på Fornebu som å være av «nasjonal interesse». Det betyr at nesten alle reguleringsplanene i Oslo som kommer de neste årene for å bygge ut større boligområder, må defineres som å ha nasjonal interesse. Det betyr at all fortetningsbebyggelsen i Fana, min bydel i Bergen, må defineres som å være av nasjonal interesse. Det går rett og slett ikke an! Jeg synes egentlig at eksemplet fra Bærum er et overgrep mot det kommunale selvstyre. Det er ikke i tråd med de premisser Stortinget har forsøkt å legge. 26. mars 1998 hadde Stortinget en prinsippdebatt om lokaldemokrati her i salen. Vi sa da at det var viktig ikke å bruke innsigelsesinstituttet for mye, og at det var viktig å sørge for – iallfall med så mye øremerkede midler og så lite handlingsrom på den økonomiske siden i kommunene – å styrke lokaldemokratiet med hensyn til større innflytelse nettopp på de områdene som bl.a. gikk på arealplanlegging og på utformingen av eget nærmiljø. Stortinget vedtok den gangen å be «Regjeringen foreta en gjennomgang av plan- og bygningsloven med særlig vekt på å redusere og samordne ulike statlige etaters mulighet til å gripe inn i en planprosess. Formålet må være å øke det lokale selvstyret gjennom forenklet planprosess, redusert behandlingstid, og en klargjøring av premissene for når statlige myndigheter kan gripe inn f.eks. gjennom en klarere definisjon av begrepet «nasjonal interesse»». Den gjennomgangen har vi ikke fått ennå. Den kommer i forbindelse med Planlovutvalget, som statsråden også har nevnt i sitt tilleggssvar. Jeg håper at den inngripen som statsråden nå har gjort, vil stå som et grelt eksempel etterpå på inngripen i lokalt selvstyre. Det finnes ingen grunn til å definere 500 boliger som å være av nasjonal interesse. At det kanskje finnes en mulighet eller en legitim rett til å være med i en dialog om utnyttelsen av arealene på Fornebu basert på Arbeiderpartiets og Fremskrittspartiets engasjement for spesielle løsninger knyttet til dette området, kan så være, men når statsråden i det endelige faktisk også overprøver et vedtak som har vært gjennom megling, da synes jeg hun har gått til et drastisk angrep på det kommunale selvstyret. Og i forhold til boligbyggingen og det innlegget Vidar Bjørnstad hadde, må jeg si at det ikke finnes noen grunn til at staten skal kunne definere bygging av 500 boliger i løpet av en tiårsperiode som å være av nasjonal interesse. Da er det nesten ikke én boligfeltutbygging i Norge som ikke må bli behandlet i Miljøverndepartementet for eventuelt å diskutere fortetningsgraden. Og da har vi sagt opp lokaldemokratiet i Norge.
John Dale (Senterpartiet), 2000-11-16:
Interpellanten har i dag sett søkjelyset på ei konkret sak i sitt fylke, og det er vel og bra. Men det er i eit prinsipielt lys spørsmålsstillinga vert interessant også for folk og lokalsamfunn i andre delar av landet. Difor bør debatten ha utgangspunkt i to føresetnader: for det fyrste at konfliktar mellom lokale og nasjonale interesser er uunngåelege, og for det andre at staten skal vera svært forsiktig med å overprøva lokale politiske vurderingar. Fleirtalet i Stortinget står bak ei slik politisk linje, og hovudinntrykket er at dette vert følgt opp i praksis. Det kom f.eks. fram i Stortinget då ein drøfta eit Dokument nr. 8-forslag – som eg elles var ordførar for – og der vart spørsmålet om nasjonale interesser i utbyggingssaker vurdert opp mot lokaldemokratiet. Miljøvernminister Guro Fjellanger la då fram materiale som viste at statlege styresmakter grip inn sjeldnare enn før i lokale planar, og denne trenden forsterka seg gjennom dei åra sentrumsregjeringa sat ved roret. Og me må kunna rekna med at regjeringa Stoltenberg følgjer aktivt opp i same spor. Men, som sagt, konfliktar er ikkje til å unngå, og av og til må sentrale styresmakter ta nødvendige initiativ. Difor finst det utarbeidd rikspolitiske retningslinjer som utdjupar og konkretiserer den nasjonale arealpolitikken innan spesielle geografiske område eller saksfelt. Ei av desse retningslinjene skal samordna areal- og transportplanleggingar. Det som då er poenget, er at det skal leggjast stor vekt på å presentera klare grunngjevingar i dei aktuelle tilfella. Det er òg viktig at dei statlege interessene kjem fram så tidleg som råd i prosessen, slik at det sentrale og lokale nivået heile tida er på det reine med kva som er situasjonen. Det kan her vera interessant om statsråden i klartekst kan slå fast at desse premissane har vorte respekterte i den konkrete saka som representanten Jan Tore Sanner har reist her i dag. Spørsmålet er også aktuelt fordi det jo finst eit planlovutval som har til oppgåve å foreslå tiltak for å redusera den statlege detaljstyringa av kommunar og fylkeskommunar, og i den samanhengen er det naturleg at heile planprosessen vert sett i fokus. Så vil eg svara Jan Tore Sanner på eit spørsmål, eller lat oss kalla det ei utfordring. Senterpartiet vil ikkje senka terskelen for statlege inngrep. Senterpartiet vil sjølvsagt arbeida for ei utvikling som går i motsett retning.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-11-16:
Det er en viktig problemstilling interpellanten inviterer til debatt om. Ikke minst er den interessant i forhold til miljørelaterte problemstillinger. Strandsone, rovdyr og arealutnyttelse er i den forbindelse aktuelle stikkord. Venstre har et sterkt engasjement for å styrke lokaldemokratiet. Derfor slutter jeg meg til den konklusjonen som Senterpartiets talsmann trakk, nemlig at man ønsker mindre statlig overstyring, ikke mer. Og dette sterke lokaldemokratiske engasjementet er også bakgrunnen for at vi har tatt til orde for å grunnlovsfeste lokalt selvstyre. Vi har også tatt til orde for mindre øremerking og ulike lokale valgdager, nettopp for å vektlegge tiltak som kan styrke lokaldemokratiet. Men i noen sammenhenger er det legitimt at nasjonale interesser ivaretas, og det bør primært skje ved dialog og samarbeid. Og det er selvsagt et spørsmål om den muligheten er utprøvd i stor nok grad i denne saken. Den sikkerhetsventil som nasjonal overstyring representerer, må brukes uhyre varsomt, og det er positivt og et uttrykk for en reell prioritering at antall saker hvor det var overstyring, ble redusert under sentrumsregjeringens tid. Denne saken viser dilemmaet i konfliktinteressen mellom stat, kommune og fylke, men det er også en god illustrasjon på den manglende evne og vilje det er regionalt til å løse konflikter hvor ulike kommuner har ulike interesser. Og jeg har registrert at mens interpellanten Jan Tore Sanner raser mot avgjørelsen, så var det jubel i Oslo Høyre. Så det er heller ikke slik at dette er et entydig partipolitisk bilde. Det er litt avhengig av hvilket ståsted man har. Bærum og Oslo har lagt stor vekt på at utbyggingen på Fornebu må være basert på en god kollektivløsning. Det er for Venstre helt avgjørende. Jeg har registrert at næringsministeren åpner for en bussløsning. Venstre syns det er en dårlig løsning å betjene dette området med det antall arbeidsplasser og boliger det er snakk om – det tilsvarer en middels stor norsk by – via buss på E18. Og jeg vil utfordre miljøvernministeren til å være en pådriver for å få en god banegående kollektivløsning til å betjene dette området. Hvis man ikke følger opp den forpliktelsen, vil det være en overstyring av de lokale interessene som er meget dramatisk, og det ønsker ikke Venstre å være med på.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2000-11-16:
Representanten Røsjorde bad om en avklaring av hvorfor flertallet ikke kunne være med på den mindretallsmerknaden som i realiteten støtter proposisjonen. Det er klart vi støtter proposisjonen, det skulle bare mangle. Men det er vel en inngrodd mistenksomhet når det gjelder slike merknader fra Fremskrittspartiet og Høyre, og når det gjelder representanten Godals innlegg, er det slike innlegg vi ofte hører. Det er bakgrunnen for at vi ikke ønsket å være med på en slik merknad – det er den siste delen av mindretallsmerknaden vi ikke ønsket å delta i. Men flertallet støtter selvfølgelig proposisjonen.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-11-16:
Jeg antar at forsvarsministeren vil være enig med meg i at verken statsråden, den alminnelige borger eller Forsvaret lever av prosenter alene, men av de kroner som danner grunnlaget for utregning av prosenter. Hvis vi kan bli enige om det, og det kan bekreftes, har vi et grunnlag for å se litt på utviklingen av budsjettene og konsekvenser av det. Jeg skal ikke dra i gang en forsvarsbudsjettdebatt. Vi kan komme tilbake til en del av det senere. Men det som jeg kunne tenke meg å utfordre statsråden på, er balansegangen mellom det som er nødvendig å gjøre i fred, og det som er helt nødvendig å gjøre i en krigs- eller krisesituasjon. Og da blir det i dette en balansegang som kanskje kan bli vanskelig når man eventuelt skal mobilisere og sette på krigsfot, og det er hvorledes man organiserer dette apparatet for krise og krig. En ting er å drive samhandel i fred og ro i en fredssituasjon, en annen ting er hvordan man skal kunne speede dette opp og få rask effekt i en krigssituasjon. Og jeg forventer nærmest at man i fase 2 og 3 vier kanskje enda større oppmerksomhet til hvordan man skal gjøre dette i en overgangsfase. Det er omtalt i proposisjonen, men jeg har lyst til å peke på og be statsråden om å komme med en vurdering av hvordan en slik løsning man nå har foreslått, vil kunne virke, ikke minst i avveining av hva slags bedriftsorganisering man skal ha. Så har jeg lyst til å spørre statsråden: Når man nå skal kundefinansiere FLO, er man jo avhengig av at noen setter en salgspris og noen er villig til å betale denne prisen. Hvordan gjør man nå dette? Og med den ujamne tilgangen på midler, hvordan i all verden skal man kunne greie å sikre at man har penger å kjøpe for på slutten av året, når det kuttes underveis?
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-11-16:
Jeg er glad for det svaret som statsråden gav når det gjelder en videre vurdering av hvordan man skal organisere seg i en krise- eller krigssituasjon. Jeg tror også det er viktig å legge til at man nøye må følge opp hvorledes man håndterer organisasjonen i forhold til internasjonale operasjoner, som også krever en nokså rask reaksjon, og som krever kanskje helt spesiell kompetanse når det gjelder å underbygge logistikkvirksomheten for den type virksomhet. Det må underlegges nøye vurdering, for her vil det gå opp og ned, avhengig av den totale aktiviteten. Det er svært viktig at man har tempo og utviklingsmuligheter i organisasjonen. Så jeg er takknemlig for statsrådens svar på dette området. Jeg vil gjerne gå litt tilbake til dette med kundefinansiering. Som statsråden også var inne på: Det går riktig galt hvis den som skal handle, ikke har penger. Det kan gå galt for den som skal kjøpe, men det kan gå enda mer galt for den som da skal selge, og som ikke har noen andre å selge til. Det er kanskje noe av problemet når det gjelder selve organiseringen. Hvis vi ser på konsekvenser av tidligere års budsjetter, har det vært slik at svært mye av det man etterspør, har man vært varsom med å etterspørre fordi man har visst at når som helst på året har man kunnet få kutt i sine budsjetter, både på investeringssiden og dels også på driftssiden. Jeg vil gjerne spørre statsråden: Hvor viktig anser han det å være at Forsvaret i en kjøpssituasjon har stabile og klare rammebetingelser, slik at det er mulig også for FLO å ha såpass mye kontroll at man vet at man har penger til å betale lønningene i sin organisasjon mot slutten av året?
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-11-16:
Det var betryggende å høre at man nå rydder litt opp i merknadene i løpet av debatten. Fra Fremskrittspartiets side – og jeg antar fra Høyres side – synes vi at det som departementet har pekt på, er svært fornuftig, der man helt klart sier at den reali- serte effekt skal brukes innad for å bedre internsituasjonen. Når Arbeiderpartiets fraksjonsleder nå sier at hun også er enig med departementet, er det betryggende, for det er også Fremskrittspartiets grunnlag. At man er litt mistenksom til Fremskrittspartiets merknader, får så være. Men når Fremskrittspartiet støtter proposisjonen, synes jeg det er hyggelig å vite at vi egentlig er på lik linje. Det tror jeg beroliger statsråden også, ellers kunne han antakelig ha gått herifra med et noe bevende hjerte – mer enn det det ellers ville vært grunnlag for. Min utfordring går videre og gjelder nettopp dette med å legge om drift og virksomhet for å spare penger og for å ivareta organisasjonen fremover. Vi vet at det er en rekke utfordringer. Da er det også viktig at man nå gir signaler som understøtter nettopp det departementet bad om, og som statsråden så sterkt understreket i sitt innlegg. Nå har han fått svar fra sitt eget parti, og da er det naturlig at spørsmålet går videre til Kristelig Folkeparti, som ikke har sagt et ord i denne saken, og til Senterpartiet, som har støttet Arbeiderpartiet i denne merknaden. Og det jeg nå etterlyser, er en felles forståelse – som jeg skjønner vi er i ferd med å gli inn i, hvis det er mulig – av hvor viktig det er å holde et bevilgningsnivå som gir forutsigbarhet. Jeg har lyst til å flette inn ett argument til, som ikke går til de to nevnte partier, men det går i grunnen på det hele, og det er den situasjonen vi har generelt i Forsvaret. Nå er det altså en målsetting å redusere bemanningen også for de organisasjoner som faller inn under FLO, og det er åpnet for en mulighet til å forlate Forsvaret fordi Forsvarets organisasjon skal trimmes ned. Samtidig er det veldig vanskelig å se noen midler til å holde på folk som man ønsker å holde på innenfor organisasjonen. Det betyr at man har åpnet gjerdet, man har lagt gulrøttene utenfor gjerdet – og så er det nesten ikke fôr innenfor. Da vet alle hvordan det går med flokken. Mitt spørsmål er videre: I forbindelse med utviklingen av FLO, hva vil man gjøre for å gi incentiver til å beholde vital kompetanse? Innenfor disse områdene er det nemlig veldig smale nisjer, som krever kompetanse. Dette er et spørsmål som i en viss grad går til statsråden, hvorledes man ser på nødvendigheten av dette, for går man inn i budsjettet for kommende år, er det vanskelig å se at det ligger slikt incitament inne. Jeg spør da statsråden: Er det viktig å sørge for, skape rom for og skape muligheter til å beholde personell med kompetanse? Da tror jeg jeg har fått stilt klare spørsmål, og jeg håper på klare svar. Og jeg skal ikke utfordre statsråden videre på dette med prosenter.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-11-16:
Jeg har bare noen få kommentarer knyttet til denne innstillingen, som jo er enstemmig, men som inneholder utfasing av en skvadron som har gjort en viktig jobb for Forsvaret, ofte under vanskelige forhold. Med Twin Otter-personellet har det vært muligheter som går langt utover det som kreves av normal flyving, også innenfor operasjoner som betyr mye for personellet og for kapasiteten. Det er noe jeg har lyst til å understreke, når en enstemmig komite sier: «Komiteen har også merket seg at transport av personell og materiell kan overføres til sivile flyselskaper.» Det er for så vidt greit når det gjelder den ordinære delen av denne transporten. Men så er det noe som er spesielt ved den tjenesten som 719-skvadronen har gjort, og det er nettopp dette å gi støttefunksjoner, særlig til spesialavdelinger og til jegere. Og her er det nok ikke så veldig godt utbud på markedet for å sikre seg en kapasitet som kan gjennomføre dette, utenom helikopterstøtte. Det jeg har lyst til å utfordre statsråden på, er: Hvorledes ser han på det å skaffe en adekvat dekning av dette behovet, for nettopp å understøtte treningen av jegere og spesialstyrker? Det siste er jo noe man har valgt å satse sterkt på, og som følgelig trenger et apparat for å kunne gjøre sin jobb i tråd med moderne stridsprinsipper – ikke minst fordi vi også har anvendt og antakelig vil anvende våre spesialstyrker og spesialkompetanse innenfor dette området i internasjonale operasjoner. Så spørsmålet er: Hvorledes ser statsråden på det å skaffe egnet kapasitet i tilstrekkelig volum? Det andre spørsmålet er: Når komiteen også peker på at det forutsettes at det treffes tiltak for rekvisisjon av denne kapasiteten innenfor vårt forsvarskonsept, hvor realistisk ser ministeren på det å sikre det komiteen har pekt på som en nødvendighet?
Ingvald Godal (Høyre), 2000-11-16:
Eg viser til det saksordføraren og komiteens leiar har sagt, eg har ikkje mykje å føye til det. Det er tydeleg at her er det eit stort innsparingspotensial som det er viktig å få realisert. Me bør i alle høve ikkje bruke meir pengar på offentleg drift enn nødvendig. Det er likevel ein hake ved innstillinga og ved proposisjonen som eg har lyst til å dvele litt ved, og det er at det blir sagt at den realiserte effektiviseringsgevinsten vil bli brukt til å redusere ubalansen mellom oppgåver og midlar i Forsvaret. Det er veldig bra. Men det har vore sagt så mange gonger på 1990-talet, og det har aldri vorte følgt opp av fleirtalet i dette hus. Me har sett at gjennom heile 1990-talet har kap. 1760 vorte brukt som ein ymsepost for alt mogleg anna. Eg trur det er korrekt å seia at den innsparinga me har hatt ved den rasjonaliseringa som trass i alt har gått føre seg på 1990-talet, er forsvunnen ut att på den måten. Så det å snakke om at rasjonaliseringsgevinsten skal brukast til å redusere ubalansen i Forsvaret og til å skaffe materiell, blir av Forsvarets personell i stigande grad følt som ein bløff. Dei blir kasta blår i augo med denne måten å snakke på. Etter kvart føler eg det som ei alvorleg sak. Eg høyrer så mykje om dette når eg treffer Forsvarets personell. Dei ser det ikkje som seriøst lenger, med den måten det blir drive på. Så eg vil be representantar for fleirtalet om at anten må dei slutte å snakke om dette, eller så må dei følgje opp i praksis og slutte å bruke 1760 som ein ymsepost, og løyve i samsvar med dei rammer som ligg til grunn i langtidsmeldinga. Om ikkje, blir det i stigande grad følt som at det ikkje er seriøst det Stortinget driv med.
Ingvald Godal (Høyre), 2000-11-16:
Me er altså heilt samde i det som står i proposisjonen, at innsparde ressursar skal tilførast Forsvaret slik at ubalansen blir retta opp. Det er vi fullt ut samde i, og alt me ber om, er at fleirtalet no etterlever dette i praksis – i motsetnad til det som har skjedd gjennom heile 1990-talet – slik at dette kan bli ein realitet og det ikkje berre blir blår i augo på dei som er i Forsvaret. Når saksordføraren understreker at det er semje om det som står i proposisjonen, er alt me ber om, at ein etterlever dette i praksis i året som kjem.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 2000-11-16:
Komitelederen sa at han hadde stilt konkrete spørsmål og forventet konkrete, klare svar, og jeg tillater meg å svare på vegne av både Kristelig Folkeparti og Senterpartiet i denne sammenheng. Vi har ikke tatt avstand fra det som står i proposisjonen, så vi støtter proposisjonen, på samme måte som Grethe Fossli gjorde rede for at Arbeiderpartiet gjør.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-11-16:
Representanten Røsjorde, komiteens leder, har jo rett i det – han viser til proposisjonens formuleringer av de krav som stilles til forsyningsvirksomheten i krise og krig, og de vil jo av naturnødvendige årsaker være annerledes enn det som er tilfellet i en fredeligere situasjon. Disse spørsmålene er delvis adressert i proposisjonen, men det er helt riktig som komiteens leder er inne på, at vi er nødt til å gå mer inn i det når vi nå formulerer de ulike oppfølgingsforslagene knyttet til fase 2 og 3, som Stortinget etter innstillingen vil få seg forelagt. Vi er med andre ord nødt til å ha den militære organisasjonens behov for øye når vi går inn i denne fasen, og sørge for at denne organisasjonsformen, som jeg tror er god og effektiv, og som komiteen har gitt sin tilslutning, ikke har sider ved seg som så å si hindrer den militære utøvelse av å forvalte materiellet på en effektiv måte. Det er det jeg vil si om dette foreløpig. Vi er fullt obs på det og har kvittert det ut i teksten, men det må en høyere detaljeringsgrad til i oppfølgingen av proposisjonen på det punkt. Jeg vil si når det gjelder forholdet mellom salgspris og selger og kjøper: Det er klart at nesten uavhengig av organisasjonsmodell er Forsvaret avhengig av at det er penger til å kjøpe inn det materiell som er nødvendig. Det er en overordnet betraktning som jeg er helt sikker på at forsvarskomiteen i mange forskjellige fasonger og variasjoner vil komme tilbake til når vi skal drøfte neste langtidsmelding for Forsvaret. Hvis ikke denne grunnleggende forutsetning er til stede, hjelper det nesten ikke hvordan man organiserer det. Så den biten er vi fullt klar over. Det nytter ikke å snakke om pris og tilbud hvis den som skal kjøpe, ikke har penger å kjøpe for. Vi kan komme opp i ganske vanskelige problemstillinger om så ikke skulle være tilfellet.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-11-16:
Stabile og forutsigbare rammebetingelser er åpenbart alfa og omega i forsvarsplanleggingen, også på dette punkt. Det kan det ikke være noen som helst tvil om. Og jeg er helt sikker på at vi kommer tilbake til det, både i budsjettdebatten og ellers. Det som gjelder for Forsvaret generelt, gjelder også her. Det sier seg selv. Har man ikke en rasjonell innretning på det i utgangspunktet, ødelegger man svært mye av de mekanismer som vi er ute etter å etablere. Nå kunne man si, halvveis i spøk: Hvis man hadde for mye penger – faren er vel ikke stor – kunne det jo tenkes at man var interessert i å betale for mye for noe man burde betale litt mindre for. Det er heller ikke noe heldig prinsipp. Jeg understreker at dette er en teoretisk konstruksjon, men den bør være nevnt.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-11-16:
De personalpolitiske problemstillingene som tas opp av komiteens leder, har jo generell adresse til Forsvaret i sin helhet og vil også ha det til det framtidige FLO. Jeg tror og håper at det nye FLO blir mer interessant karrieremessig og profesjonelt som arbeidsplass, med ulike karriereveier og muligheter, og sånn sett gir sjanse til et rikere liv enn det som ligger i en opprinnelig organisasjonsform basert på båstenking og relativt isolerte muligheter. Det er ikke lagt inn spesielle lønnsmidler knyttet til organiseringen av FLO. Det vil i så fall være en del av Forsvarets alminnelige personalpolitikk. Og der treffer jo komiteens leder for så vidt spikeren på hodet. Det er åpenbart at Forsvaret, som andre offentlige etater, befinner seg i en skarp lønnsmessig konkurranse med andre, samtidig som vi i forbindelse med omstillingsbehovet i Forsvaret har et slankebehov som er omfattende, illustrert ved henholdsvis 4 000 og 6 000 årsverk, eller tilsvarende, i Forsvarspolitisk utvalg og i forsvarssjefens forsvarsstudie. Og det å kombinere de avgangsstimulerende tiltak med å beholde kritisk kompetanse, er et kunstverk i seg selv. Jeg har sagt på mange møter i det siste, også i møte med de ansattes organisasjoner, at ingen har krav på å bli avgangsstimulert. Det er altså slik at Forsvarets egen ledelse på alle nivåer kritisk skal gjennomgå søknader og har anledning til å gi avslag. Så gulrøttene er ikke til nytelse for alle, og automatisk. Det er det ganske viktig å få fram. Samtidig er jeg ikke urolig over antallet søknader p.t. Det er betydelig – rundt 1 000, hvorav et flertall har fått den innvilget. Men i forhold til de målsettinger som Stortinget selv la til grunn i 1991-1992, eller når det var, om innsparinger på inntil 6 200 årsverk, har vi all erfaring for at dette går gjennomgående tregt over tid. Men vi skal være obs, slik at vi greier å avveie behovet for avgang mot behovet for å holde på kritisk kompetanse. Det ansvaret tilligger vårt system – selvfølgelig departementet og meg primært politisk, men i det daglige forsvarssjefen og underliggende instanser.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-11-16:
Departementet har her når det gjelder selve substansen, forholdt seg til forsvarssjefens faglige anbefaling, som også ligger til grunn for både proposisjon og innstilling. Men samtidig er det åpenbart at det er behov som må ivaretas, og jeg er innstilt på i oppfølgingen av dette å følge forsvarssjefens faglige anbefalinger til hvordan det kan gjøres. Han vurderer altså i utgangspunktet ikke det som så vanskelig at han av den grunn vil fortsette med skvadronen, men mener det er mulig å finne løsninger, og innenfor rimelighetens grenser er vi interessert i å tøye oss så langt som mulig for å ivareta de behovene som komiteens leder her med rette er inne på. Jeg vil ikke spekulere på behovene utover det, bortsett fra å signalisere velvilje overfor de krav som måtte bli formulert. De er neppe dramatiske, da hadde de fulgt med proposisjonen, for å si det slik. En liten kommentar til innstillingen når det gjelder Forsvarets lønnsorganisasjon. Det er marginale forskjeller i tid på å følge den opprinnelige proposisjonen og det som ligger i innstillingen, så slik sett har jeg ikke noen særlige merknader til det – bortsett fra å si at det perspektiv som ligger i proposisjonen, klart minner om at det vi blir sittende igjen med til slutt i fase 3 og deretter, er en meget liten organisasjon. Altså: Hensikten er ikke å ha et stort antall årsverk som driver med lønnsutbetalinger i Forsvaret. Hele konseptet bygger på en kraftig slanking av dette, i så stor grad at det er helt marginalt hva det betyr, både i en Oslo-sammenheng og i en distriktspolitisk sammenheng. Men det får vi full anledning til å komme tilbake til når langtidsproposisjonen presenteres for Stortinget.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-11-16:
Det er ikke mange steder jeg er generalforsamling, men jeg er det altså i Statens kantiner. Jeg hadde ikke hatt noe imot å få overført noen ubetydelige SDØE-andeler i denne forbindelse, men jeg antar at jeg da hadde gått ut av min rolle og heller brukt dem på noe annet. Men det er også en helt teoretisk problemstilling, dessverre. La meg for det første si at jeg er godt fornøyd med dagens innstilling. Gjennom den brevveksling som fremkommer som vedlegg til innstillingen, uttrykkes departementets syn. Statens kantiner er en oppegående bedrift, går bra og vil i en ny organisasjonsform kunne virke på en enda mer hensiktsmessig måte. Det er klart at de sektorpolitiske hensyn som lå til grunn for å holde foretaket som et rent statsforetak, er annerledes i en situasjon hvor andre nå opptrer med reell konkurranse på området. Det faktum at man i Nord-Norge fant det riktig å gi en kontrakt til Eurest AS, er et eksempel på at også andre er ute på dette markedet, og at vi i realiteten får en konkurranse som gjør at de tradisjonelle såkalte sektorpolitiske hensyn ikke er like sterke som før. Jeg finner også grunn til å understreke det som det er vist til i innstillingen, at en eventuell omdanning innebærer i seg selv ingen negative konsekvenser for de ansatte som gjør en meget god jobb. Omdanningen vil kunne bidra til å styrke arbeidsplassene, slik det allerede er omtalt i debatten før mitt innlegg. Arbeidsforholdet fortsetter i det nye selskapet i henhold til gjeldende lover og avtaler, og det er grunn til å understreke at de ansatte er ivaretatt av de samme lover og avtaler i et aksjeselskap som i et statsforetak. For begge selskapsformer er arbeidsmiljøloven og arbeidstidsloven de sentrale lover. For å sikre at Statens kantiner kan gi et konkurransedyktig, pålitelig og profesjonelt tilbud, ser vi det som viktig at de har rammevilkår på linje med konkurrentene. Organisering som statsaksjeselskap vil gi selskapet tilnærmet de samme rammebetingelser som øvrige aktører i markedet har, og det er det grunn til å legge vekt på i arbeidet videre. Jeg har også notert meg komiteens forslag om å videreføre Statens kantiners vedtekter, § 9, om at selskapet på forretningsmessig grunnlag skal ha plikt til å legge inn tilbud på oppdrag i Forsvaret som omfattes av formålet. Ingen andre har jo plikt til det, og kanskje er det en helt teoretisk konstruksjon at tilbud ikke vil foreligge, men å vite at noen har den plikten, har selvfølgelig interesse, og slik sett er Forsvaret i en særlig situasjon i forhold til andre samfunnsinstitusjoner. Jeg tror det er viktig å ha med seg dette også framover.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2000-11-16:
Når det her blir hevdet at Statens Kantiner «går så det suser», er det mulig at det er riktig, men det er ikke noe argument for at staten skal eie. Jeg tror at hvis staten ikke eier og Statens Kantiner blir en privat bedrift, vil det gå enda bedre enn «så det suser». Da har man muligheten til å drive en bedrift på helt andre vilkår og helt andre premisser, og man kan drive en privat bedrift ut fra de mulighetene som ligger i det. Statens Kantiner har en lang historie. Bedriften ble opprettet i 1948 under navnet Forsvarets kantiner, og bare det tilsier jo at tidene har forandret seg. Den gangen var hovedformålet å drive velferd for soldatene på forretningsmessig basis, som det het. Tidene har forandret seg, og det er derfor ingen grunn til at det som da het Forsvarets kantiner, nå skal bære så sterkt preg av Forsvaret. Statens Kantiner har så gått over til å bli en annen organisasjon. Virksomheten er i dag organisert i to divisjoner og én sentral stab. Divisjonen Fritidskantine og Hotell har ansvaret for Statens Kantiners virksomhet i Forsvaret, mens Divisjon Personalrestaurant og Catering har ansvaret for virksomheten i det offentlige og det private kantinemarkedet. Statens Kantiner har i den senere tid vunnet kontrakter, og driver nå bl.a. kantine i Oslo Børs, i Hakon-Grup-pen og i Canon. Dette tilsier altså at Statens Kantiner er ute på det private markedet og driver på forretningsmessig basis i forhold til det, og det er derfor ingen grunn til at dette skal styres fra statens side. Den eneste fordelen er faktisk at Statens Kantiner ikke kan gå konkurs, men det er jo en stor ulempe for konkurrenter som skal drive anbudsvirksomhet – man konkurrerer med en bedrift som ikke kan gå konkurs. Hvilken konkurranse er egentlig det? Tiden må nå være overmoden for å revurdere det grunnlaget som Statens kantiner nå driver ut ifra. Som sagt, markedsmessig kan det være et problem for andre konkurrenter i og med at foretaket ikke kan gå konkurs og ikke driver på samme måte som en privat virksomhet gjør. En naturlig oppfølging av at Regjeringen fremmer forslag om omorganisering av Statens kantiner til aksjeselskap, må være at aksjene selges ut på det frie marked. På vegne av Fremskrittspartiet og Høyre fremmer jeg derfor dette forslaget: «Stortinget gir Regjeringen fullmakt til å selge aksjene i Statenes Kantiner AS.»
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 2000-11-16:
Vi har fått en grei gjennomgang av saken av saksordføreren, så jeg skal være ganske kort, men Kristelig Folkeparti ønsker jo ikke å bli beskyldt hele dagen for ikke å si ett ord i denne salen. Kristelig Folkeparti – og sentrum – er opptatt av at ting ses i en sammenheng og ikke isolert. Derfor synes vi også det er riktig å vente med endringer i Forsvarets lønnsadministrasjon og nedleggelse av lønnskontoret til Regjeringens langtidsproposisjon skal behandles til våren. Vi er glad for at en samlet komite er kommet fram til dette. Endringene vil sannsynligvis være fornuftige for å få til en effektiv lønnsadministrasjon, og vil dermed også være økonomisk fornuftige, fordi det kan gi en innsparing. Både ut fra distriktshensyn og ut fra ulike andre forhold som vil bli klare ved behandlingen av langtidsproposisjonen, mener vi det er rett å utsette en avgjørelse i den delen av saken nå. I den andre delen av St.prp. nr. 75 følger Kristelig Folkeparti – og sentrum – Regjeringens forslag.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-11-16:
Både som tidligere saksordfører for Statens kantiner og fordi det er så vidt sjelden man ser at det er noe spesielt å glede seg over i disse budsjetttider, er jeg nødt til å få lov til å knytte et par ord til den saken vi behandler. Det er svært gledelig å lese dagens innstilling. Statens kantiner går om ikke akkurat så det suser, så i hvert fall godt. Omsetningen øker, og antallet ansatte går ned. Fortjenesten skjønner vi da har en positiv utvikling. Men slik har det ikke alltid vært. For meget få år siden måtte Statens kantiner få meget betydelig støtte over forsvarsbudsjettet for å kunne opprettholde en tjeneste som de nå klarer utmerket på egen hånd. Jeg må få lov til å minne om at så tidlig som høsten 1993 hadde jeg gleden og æren av på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet å fremsette et forslag som er praktisk talt identisk med det som nå er til behandling. Vi fikk den gang de to partienes stemmer, mens resten av Stortinget stemte imot, og altså for at man fortsatt skulle bruke av Forsvarets midler til å drive cateringsvirksomhet. Det er gledelig at vi er kommet et godt stykke på vei i riktig retning og kan se de gode resultatene av det. Bortsett fra at jeg i og for seg ikke har noe ønske om å frata statsråden gleden av å være generalforsamling, er det allikevel lov å bemerke at utover det er det komplett umulig å se noen som helst grunn til at staten skal bruke sine ressurser til å eie en cateringsvirksomhet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-05-10:
For å få en nærmere rettslig avgrensning av hva som er streikebryteri, tillater jeg meg på vegne av representanten Fridtjof Frank Gundersen og meg selv å fremme et forslag om lovregulering av begrepet «streikebryteri».
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-05-10:
Revidert nasjonalbudsjett blir nå kanskje nøkkelen for å forhindre en ny renteoppgang etter lønnsoppgjøret. Hva vil statsministeren gjøre for å bidra til at revidert nasjonalbudsjett ikke sender regningen til lønnsmottakerne, som nå faktisk har streiket for å få økt lønn, eller til bedriftene gjennom f.eks. utvidet arbeidsgiverperiode eller andre ting? Disse bedriftene har jo nå nettopp måttet ta en ekstrakostnad gjennom lønnsoppgjøret. Og er det ikke da rimelig å kreve at vi nå rydder i eget bed gjennom å kutte i de offentlige utgiftene?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-05-10:
Jeg regner også med at Arbeiderpartiet ikke har endret oppfatning i denne saken selv om de nå er kommet i regjering. Vi har også registrert at Arbeiderpartiet har sagt klart nei til en fusjon mellom Kreditkassen og DnB. Men et alternativ som har kommet opp fra en del politikere i den senere tid, er mulig slakt av Kreditkassen. Man snakker altså nå om å slakte banken, en av Norges mest lønnsomme banker, hvor staten har en betydelig eierposisjon, for på en måte å løse floken. Jeg vil gjerne høre statsministerens vurdering av hensiktsmessigheten av at det politiske miljøet gjør noe sånt.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-05-10:
Jeg har et spørsmål til statsministeren vedrørende lønnsoppgjøret, hvor det i privat sektor til slutt ble en løsning, og heldigvis ble streiken avblåst. Resultatet påfører imidlertid bedriftene som særlig er konkurranseutsatt, langt større kostnadsvekst enn forutsatt i det vedtatte statsbudsjettet. Dette kan bety tap av arbeidsplasser, en ny spiral hvor inflasjonen vokser, og medføre eventuelt renteøkning, og det kan igjen bli en vekst i arbeidsledigheten. Er det fortsatt slik at full sysselsetting er arbeiderpartiregjeringens viktigste mål, og vil Regjeringen nå følge en strategi hvor den ikke legger nye byrder på arbeidsplassene og risikerer arbeidsledighet, men tvert om bidrar til lavere inflasjon gjennom avgiftslettelser og på annen måte gjør det lettere og enklere å bevare full sysselsetting og lav inflasjon i stedet for å gå inn på den galeien om igjen som Arbeiderpartiet var ute på på 1980-tallet?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-05-10:
Jeg merket meg svaret, og jeg er helt uenig i det. Det er en enorm forskjell mellom skatter og avgifter. Avgiftslettelser virker direkte inn på prisstigningen, og vi får lavere inflasjon hvis man reduserer avgiftene. Først og fremst har vi en risiko for en kostnadsinflasjon, ikke en etterspørselsledet inflasjon. Det er bl.a. på grunn av at lønnsoppgjørene er organisert slik de er, hvor det er en relativt liten del som har noe særlig lønnsglidning – det er store langsiktige avtaler. Jeg vil gjerne spørre: Når nå sentralbanksjefen styrer renten basert på inflasjon – ikke de andre tingene som statsministeren her snakker om – så vil det vel også virke dempende på renteutviklingen hvis vi reduserer avgiftene, slik at vi får en lavere inflasjon? At vi i andre tider kan styrke kjøpekraften til folk flest gjennom skattelettelser istedenfor nye byrder på bedriftene, er også en selvfølgelighet som jeg ber Regjeringen vurdere.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-05-10:
Statsministeren snakket nå om og var – så vidt jeg forstod – enig i at lønnsdannelsen er meget viktig for sysselsettingen. Det er klart at hvis bedriftene får høyere kostnader enn konkurrenter i andre land, risikerer de å gå konkurs, og arbeidsplasser går tapt. Vil statsministeren i denne sammenheng også vurdere å få en utredning eller se på systemet for lønnsdannelse? Vi har nå opplevd en kjempestreik som delvis dreide seg om hele den private sektor. Det kunne kanskje nå vært på tide at man også i Norge vurderte en langt større grad av desentralisert lønnsdannelse til de enkelte forbund og arbeidsgivere eller til de enkelte bedrifter, slik at man sikrer seg at det er samsvar mellom bedriftenes lønnsevne og markedsmuligheter og det som blir resultatet av lønnsoppgjør. Vil statsministeren ta et initiativ for å få utredet et system med desentraliserte lønnsoppgjør, selvsagt i samarbeid med partene?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-05-10:
Det er fortsatt slik at arbeid til alle og full sysselsetting er Arbeiderpartiets hovedmål i den økonomiske politikken, så det står fast. Derfor er vi også veldig opptatt av å sikre en innretning på den økonomiske politikken som gjør at vi kan sikre arbeid til alle – ikke bare på kort sikt, men også over tid – og derfor har vi vært en drivkraft i forhold til den økonomiske politikken som har vært ført gjennom 1990-tallet, som vi har kalt «solidaritetsalternativet». Avgiftslettelser alene, uten noen andre tiltak, bidrar ikke til lavere inflasjon. Man kan få lavere prisstigning i det øyeblikk man setter ned avgiftene, men hvis de avgiftslettelsene ikke dekkes inn på andre områder i budsjettet, enten ved å øke inntektene på noen områder eller ved å redusere utgiftene på andre områder, vil isolerte avgiftslettelser føre til økt press i økonomien, økt etterspørsel og etter hvert også økt prisstigning og fare for økt rente. Det mener jeg, og det mener mange andre. Men siden representanten Hagen ofte viser til sentralbanksjefen som en viktig ledestjerne i den økonomiske politikken, var dette også et poeng fra sentralbanksjefens side i årstalen, hvor han advarte mot det han kalte skattelettelser uten inndekning, bl.a. fordi det vil føre til økt press i økonomien. Så det jeg har oppfattet at Fremskrittspartiet mener, at vi bare skal kutte avgifter, men ikke sikre at budsjettrammene holdes, det er en politikk som vil føre til økt prisstigning og dermed til økte problemer for norske bedrifter. Det vil Regjeringen advare sterkt mot.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-05-10:
Hvordan reduserte avgifter påvirker prisstigningen, og dermed også rentene over tid, er helt avhengig av hvordan reduserte avgifter finansieres. Hvis de ikke finansieres, men man bare går og henter penger i statskassen og pumper ut mer oljepenger, så betyr reduserte avgifter økt fare for økte renter og økt inflasjon. Det holder ikke bare å være for reduserte avgifter, man må i tilfelle peke på hvilke andre tiltak man vil iverksette, hvilke utgifter på statsbudsjettet man vil kutte, eller hvilke andre inntekter man ønsker å øke. Det viktigste nå for å bidra til at vi holder kostnadsveksten under kontroll og ikke får økte renter, er å medvirke til en ansvarlighet i budsjettpolitikken, og det er Regjeringens siktemål i revidert nasjonalbudsjett, som vi legger fram på fredag. Når vi vet at det har vært store overskridelser på en lang rekke budsjettposter, er vi opptatt av at de skal dekkes inn gjennom reduksjoner på andre områder i statsbudsjettet, slik at vi totalt sett holder rammene fra det budsjettet Bondevik-regjeringen la fram, og som det ble forlik om i fjor høst.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-05-10:
Vi skal dekke inn ekstraregningene, og vi skal dekke inn de ubetalte regningene innenfor det vedtatte budsjettet. Det er en krevende oppgave fordi det er store overskridelser. Da må vi altså finne store utgiftskutt på andre områder i budsjettet for at vi totalt sett skal holde rammen. Det skal vi gjøre, og det kommer på fredag. Derfor synes jeg det er galt av meg å gå inn i andre enkeltheter i det reviderte nasjonalbudsjett, men det er åpenbart at når man skal dekke inn flere milliarder kroner innenfor rammen av et vedtatt budsjett, blir det en krevende operasjon der en rekke enkelttiltak ikke er populære, men der summen likevel er riktig fordi alternativet er å svekke budsjettet, og dermed øke faren for renteoppgang og økt prisstigning. Derfor er også Regjeringens viktigste bidrag til å redusere faren for renteoppgang, prisstigning og etter hvert arbeidsløshet at vi holder balansen i budsjettet. Og jeg er glad for det inntrykket jeg har, nemlig at Stortinget er enig i at vi bør holde balansen i budsjettet.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-05-10:
Jeg er helt enig i at det er svært mye som er godt i norsk økonomi, og det er det mange som har ansvaret for: partene i arbeidslivet, Stortinget gjennom en rekke budsjettvedtak opp gjennom 1990-tallet og flere partier. Men det at det er mye som er bra i norsk økonomi, betyr jo ikke at vi ikke skal se etter faresignaler, og det er noen åpenbare faresignaler. Ett av dem er at vi nå over flere år har hatt en kostnads- og lønnsvekst i Norge som har vært nesten dobbel så høy, eller i hvert fall vesentlig høyere, som den man har i de landene vi handler med. Over tid kan ikke det fortsette, fordi det etter hvert betyr nedbygging av norske bedrifter, spesielt i industrien og konkurranseutsatte bedrifter. Og vi ser allerede nå, etter flere år med økning i sysselsettingen i industrien, en ganske kraftig reduksjon i antall arbeidsplasser i industrien. Og det bør bekymre alle, spesielt de som er opptatt av arbeid til alle. Når det gjelder pengepolitikken, så gjelder valutaforskriften, og innenfor valutaforskriften har Sentralbanken frihet til å fastsette rentenivået ut fra det Sentralbanken mener er nødvendig for å sikre retningslinjene som Stortinget og Regjeringen har fastsatt.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-05-10:
Ja, vi holder fast ved det som var hovedbudskapene i det som blir kalt Arntzen-utvalget, og vi holder fast ved det inntektspolitiske samarbeidet. Det er viktig, bl.a. fordi det er den modellen vi i ulike former har valgt gjennom mange år i Norge, der partene samarbeider om å forsøke å holde kostnadsveksten nede, som har gjort at vi i Norge har greid noe svært få andre land har greid, nemlig å ha lav ledighet, i underkant av rundt 3 pst., kombinert med en forholdsvis lav pris- og kostnadsvekst over mange år. Det siste har vi slitt med de siste to–tre årene. Men likevel har den norske modellen vist seg å være vesentlig bedre enn de modellene man har valgt i andre land, fordi der opplever de press i økonomien, med ledighet på 5–6 pst., mens vi greier å kombinere lav ledighet med mye lavere kostnadsvekst. Så dette holder vi fast på, og dette ønsker vi å videreføre – det inntektspolitiske samarbeidet er fortsatt en nøkkel i vårt økonomiske opplegg.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-05-10:
Rentene bestemmes av mange forhold. De bestemmes bl.a. av rentene i andre land. Det har vi liten innflytelse over. Hvis f.eks. rentene går opp i USA eller i Europa, vil det kunne ha betydning for det norske rentenivået. Det bestemmes av oljepris, og det bestemmes av internasjonale forhold som vi ikke har herredømme over. Så er det noen forhold vi har herredømme over, f.eks. budsjettpolitikken. Budsjettpolitikken kan ikke sikre oss det rentenivået vi ønsker, men den kan bidra til å øke sannsynligheten for at vi får lave renter. Og jo mer problemer en har i internasjonal økonomi, jo viktigere er det at vi holder orden på de faktorene vi selv kontrollerer, som budsjettpolitikken. Og derfor er hovedutfordringen å sikre en ansvarlig budsjettpolitikk. Det betyr at vi kommer til å foreslå betydelige utgiftskutt på en rekke budsjettområder i revidert nasjonalbudsjett for å oppveie de utgiftsøkninger som kommer på andre poster, bl.a. for at Norge fortsatt skal være til stede med en styrke i Kosovo, og i forhold til en del andre overskridelser som kommer på statsbudsjettet. Så utgiftskutt kommer, men det er for å oppveie utgiftsøkninger.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-05-10:
Ett problem når det gjelder framtidig bankstruktur, er at Bankinvesteringsfondet, som Regjeringen og Stortinget før jul bad om å utrede den framtidige bankstruktur, åpenbart har hatt problemer med å komme fram med en anbefaling. Da er problemstillingen den at når det ikke foreligger en anbefaling fra det organet vi har bedt om å komme med anbefalingen, har det skapt problemer i forhold til når man kan trekke en konklusjon. Dessuten har vi hatt et regjeringsskifte, og det har også bidratt til at det har tatt noe tid i forhold til oppfølgingen av bankstruktur. Vi har ikke fastsatt noen nøyaktig frist, men vår ambisjon er å få en avklaring, ikke minst fordi vi tror at både det politiske miljøet og bankene selv er tjent med at det kommer en avklaring, om ikke altfor lenge. Den usikkerheten som man nå lever under, er ikke heldig for noen involverte parter.