Nils Aage Jegstad (Høyre), 2019-12-11:
En skulle kanskje tro at når en øker et budsjett med over 80 pst. på sju år, skulle det føre til en viss tilfredshet både hos kollegene her på Stortinget og hos dem der ute. Eller når en etter tre anbudsrunder klarer å spare rundt 1,2 mrd. kr årlig i passasjertransporten – penger som kommer godt med på andre deler av jernbanebudsjettet – da skulle en tro at motstanderne ville legge an en mer forsonende holdning til hva som blir lagt fram. Men nei, vi blir beskyldt for å rasere jernbanesektoren. Eller når vi øker bevilgningene til byvekstavtalene langt utover det noen annen regjering tenkte på da de styrte – da sies det at det ikke er nok, og det må mer til. Nå har jeg såpass lang fartstid i politikken at direkte overrasket blir jeg ikke. Men jeg lever stadig i håpet om at de der ute som faktisk bruker tjenestene, merker en klar forbedring fra tidligere. Det bygges flere kilometere med vei, det satses mer på bymiljøavtaler og byvekstavtaler, og det går flere tog. Selv om jeg skjønner at opposisjonen må være ytterst forsiktig med å rose regjeringens innsats, kunne det kanskje hende at de – i sitt stille sinn, selvfølgelig – tenkte en positiv tanke om den historiske satsingen denne regjeringen har gjort på denne sektoren. Det kan til og med hende at det er sunt å tenke positivt. La juleroen senke seg og tenk: Kanskje var det ikke så dumt med Nye veier AS, som ikke bare har spart oss for penger, men også gitt oss nyttige erfaringer knyttet til effektiv veibygging? Eller kanskje gir konkurranseutsetting av jernbanetransporten muligheter for flere tog, flere avganger og et enda mer kundevennlig tilbud til passasjerene? I samferdselspolitikken er det lett å bli opptatt av enkeltprosjekter – naturlig nok. Jernbanedebatten bærer preg av dette. Vi er veldig opptatt av dobbeltspor og elektrifisering – hvor mye og hvor. Jeg tror imidlertid at vi må bli mer opptatt av målene vi ønsker å oppnå, enn av den tekniske løsningen. Det er vel verdt å merke seg regjeringens påpeking av at ny rutemodell, som ble innført gradvis fra 2012 til 2014, har ført til en kraftig vekst i antall reisende med tog. Intercitytrafikken på Østlandet er de siste seks årene nær doblet. Totalt reiste om lag 15 millioner flere med tog i Norge i 2018 enn i 2012, til sammen ble det registrert nesten 77,7 millioner påstigninger i 2018. Dette forteller meg at vi må fokusere mer på rutetabellen og kanskje i større grad overlate til fagekspertisen å bestemme hvordan vi skal nå målene. Det er mulig at mange små forbedringer gir vel så gode resultater som de store prosjektene. Det er fire momenter som jeg vil vektlegge som viktig for all kollektivtrafikk. Det er frekvens, regularitet, kapasitet og reisetid. I et samfunn som vårt er mobilitet viktig. Vi har et langstrakt land som attpåtil er tynt befolket. Det er ikke grunnlag for skinnegående kollektivtilbud overalt. Det er heller ikke naturlig å tenke seg en massiv utbygging av høyhastighetsjernbane. Jeg tror at når vi om få år kan kjøre i 200 km/t fra Oslo til Råde med tog, er vel det for høyhastighet å regne her til lands. Jeg tror heller ikke på myten om at vi skal greie oss uten transportmidler på gummihjul, eller fly, for den saks skyld. Et godt og sikkert veisystem vil fortsatt være en forutsetning for næringsutvikling og utvikling av konkurransedyktige bo- og arbeidsmarkeder i det ganske land. Hvis man ønsker spredt bosetning og å ta hele landet i bruk, må en legge til rette for det gjennom en samferdselspolitikk der de ulike transportmidlene får utnytte sine fortrinn i en fornuftig arbeidsdeling. Ja, selv i de store byene vil bilen, lastebilen og bussen være viktig. De store byene har andre utfordringer enn landet for øvrig. Derfor tar en i bruk virkemidler for å begrense personbiltrafikken, gjennom flere tiltak. Det er ikke bare et spørsmål om å redusere luftutslippene. Her er antall biler et problem fordi det utfordrer arealbruken. Derfor er det nødvendig med bypakker og byvekstavtaler – men kanskje bedre tilpasset det enkelte byområdet. Dette er imidlertid ikke tiden for å reversere denne satsingen, slik Senterpartiet legger opp til. Det er fortsatt viktig å bidra med statlige midler, spesielt til de største kollektivinvesteringene. Det er kanskje slik at Siv Mossleth bør tenke på at det bor bortimot to millioner mennesker bare i Oslo og Viken. Det krever sitt, skal man få transportert så mange mennesker.