Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Dette er, som jeg nevnte i replikkordskiftet nå, første gang Stortinget virkelig forsøker å gå igjennom St.meld. nr. 4, som altså gjelder regjeringens gjennomføring og oppfølging av stortingsvedtak. La meg først si at jeg er glad for at vi fikk til denne endringen i systemet for noen år siden, slik at vi i Stortinget ikke bare er opptatt av å se hvordan det går med forslag som tidligere ble oversendt uten realitetsvotering, hvor vi i årevis har hatt en tilbakemelding til Stortinget. Men vi har ikke hatt noen tilbakemelding til Stortinget om hvorledes vedtak som Stortinget fatter, blir gjennomført. Det er fint at vi har fått denne endringen, som vi tok initiativet til for noen få år siden. Selve behandlingen av denne meldingen viser også, som saksordføreren nevnte, behovet for å be om å få meldingen innrettet på en litt annen måte. Man skulle nesten tro at meldingen er satt opp slik at det skal være vanskeligst mulig for Stortinget å få den behandlet, fordi vedtakene er sortert i nummerrekkefølge. De er ikke arrangert etter de enkelte komiteer. Man må selv gå gjennom alle vedtakene for å se hvilke partier som stemte for og imot. Det vil være naturlig at de som har bidratt til å sørge for et stortingsvedtak, er de som er mest innstilt på å påse at det blir gjennomført. Jeg er glad for at vi har fått til at her er det bedt om – enstemmig – en endring i oppsettet. Så til det prinsipielle, som er helt avgjørende for konstitusjonelle og parlamentariske spørsmål, nemlig rollefordelingen mellom storting og regjering. Denne debatten har en tredje faktor også – det er ikke bare forholdet regjering/storting, men det er også det politiske forhold til forvaltningen. Det er jo veldig mange som går rundt og regner med at når Stortinget fatter vedtak, blir de gjennomført. Jeg levde i den villfarelse i veldig mange år, inntil jeg begynte å forske og fatte litt interesse for å se igjennom dette. Når Stortinget hadde fattet et vedtak, fikk jeg opplæring om fra Guttorm Hansen i gamle dager, ble det gjennomført. Det var også slik tidligere – og det husker statsminister Kjell Magne Bondevik godt fra slutten av 1970-tallet og begynnelsen av 1980-tallet – at når det var flertallsmerknader i innstillinger, ble de gjennomført av statsråder eller av departementet. Det var liksom sånn det var. Derfor er det flere enn jeg som burde være litt bekymret når vi systematisk begynner å se hvorledes stortingsvedtak følges opp. Hvis vi begynte å ha en systematisk oversikt over flertallsmerknader fra komiteene for å se om de ble fulgt opp, er jeg overbevist om at veldig mange stortingsrepresentanter ville få sjokk over hvor lite det tas hensyn til flertallsmerknader. Konstitusjonelt er ikke en regjering forpliktet til å ta hensyn til flertallsmerknader – det er klart. Politisk, parlamentarisk, vil det som regel være en fordel å gjøre det, fordi det kan bli parlamentariske konsekvenser hvis man ser bort fra flertallsmerknader. Men når det gjelder vedtak, trodde jeg det var relativt greit, inntil jeg som sannsynligvis den eneste stortingsrepresentant leste gjennom hele St.meld. nr. 4, og så hvordan dette blir gjort. Jeg har plukket ut en del eksempler – jeg kunne plukket ut langt flere – hvor det er grunnlag for kritiske merknader med hensyn til Regjeringens oppfølging av vedtakene. Det var derfor jeg prøvde å få til flertall eller enstemmighet i komiteen om noen prinsipielle synspunkter. Jeg synes faktisk det er oppsiktsvekkende – meget oppsiktsvekkende – at det bare er Fremskrittspartiet som sier at det ikke er akseptabelt at «det relevante departement i flere sammenhenger opplyser at man vil komme tilbake til stortingsvedtakene i senere dokumenter til Stortinget». Det står ingenting for en rekke vedtaks vedkommende om hvorledes de skal gjennomføres – man sier at man «vil komme tilbake» til det. Vi skriver også i våre merknader innledningsvis: «Disse medlemmer finner det derfor riktig å understreke at når Stortinget har fattet et konkret vedtak med en instruks til Regjeringen er det gjennomføringen av vedtaket som skal skje. Det vil i denne sammenheng være naturlig at de nødvendige skritt for å gjennomføre vedtaket iverksettes kort tid etter at vedtaket er fattet.» Dette er det bare Fremskrittspartiet som mener. Det synes jeg er oppsiktsvekkende. Det er også oppsiktsvekkende at når Stortinget fatter et vedtak, skjer det i enkelte sammenhenger intet fra departementet før Statsministerens kontor etterlyser hvorledes departementet har fulgt opp vedtakene, og så kommer det ett felles brev til Statsministerens kontor som gjelder mange vedtak – og ofte virker det som om intet er skjedd siden vedtaket. De fleste ville tro at når Stortinget fatter et vedtak, går det noen dager etter beskjed om det til departementet fra Stortinget, og man tar i departementet stilling til hvordan det skal gjennomføres. En nøye gjennomgang av St.meld. nr. 4 viser at det ikke er slik det skjer. Vi skriver videre alene: «Det er ikke akseptabelt for eksempel med en opplysning tilbake til Stortinget at departementet vil vurdere spørsmålet, utrede spørsmålet eller kommentere eller omhandle problemstillingen i en senere melding eller proposisjon. Når Stortinget har fattet et konkret vedtak er det gjennomføringen av dette som er Regjeringens ansvar og gjennomføringen bør også skje uten unødvendig opphold og/eller i henhold til mulige tidsfrister». Dette er prinsipielle synspunkter. Jeg konstaterer med stor forbauselse at disse prinsipielle synspunkter står Fremskrittspartiet alene om. Jeg nevnte at i tillegg til forholdet regjering og storting har man også forholdet til forvaltningen. Jeg hadde gleden av å overvære statsministerens foredrag til jubileet for Den Polytekniske Forening i Oslo Rådhus for kort tid siden, hvor han innledningsvis refererte til en samtale mellom Sir Humphrey og sekretæren, hvor Sir Humphrey spurte sekretæren: Nå er jo statsministeren blitt statsminister, han har det bra og har fine arbeidsforhold, hva mer skal han egentlig være interessert i? Sekretæren svarte: Ja, men kanskje han også vil styre landet? Og da sa vel Sir Humphrey noe slikt: Fri og bevare meg, hvordan skulle det gå hvis statsministeren og politikerne styrte landet? Apropos forholdet til forvaltningen bekreftet statsministeren veldig klart at slik var det ikke i Norge. Jeg stiller et spørsmålstegn ved det – og kommer tilbake til det. Det er nemlig også slik at vi må se på i hvilken grad forvaltningen gjør sitt beste for å oppfylle stortingsvedtak og regjeringens politikk, og i hvilken grad forvaltningen, vårt byråkrati i departementene, lever sitt selvstendige liv og ønsker å styre etter det den mener er riktig, og i sterkest mulig grad ønsker å avskjære de politiske myndigheter fra å gripe inn i dens styring av landet. Det er mye humor i disse spørsmålene, men det er også en ganske stor mengde beinharde realiteter, og det synes jeg det politiske miljøet i Norge også burde ta litt innover seg. Det virker flere ganger – og det er masse eksempler, som man kan se av innstillingen – som om statsråden nesten ikke har lest gjennom brevene før departementene sender dem til Stortinget med statsrådens underskrift. Det loves at man skal gjøre det og det innen den og den tidsfrist, noe som så brytes helt suverent – dessverre kom det noe i veien, de fikk ikke gjennomført det. Det er bare å lese innstillingen, hvor vi har påpekt en rekke steder i våre merknader at de frister som departementene selv setter, ikke holdes, og det man varsler at man kommer tilbake til, det skjer ikke. La meg så se på et par av vedtakene. Først et enkelt vedtak fra 13. juni 2001, vedtak nr. 613: «Stortinget ber Regjeringen nedsette en egen arbeidsgruppe som skal utrede det vernepliktige og utskrevne befalets oppgaver og funksjoner i det fremtidige forsvar.» Det sier Forsvarsdepartementet skal gjøres høsten 2001 i det første brevet. Sikkert til stor forbauselse i departementet – for det er vant til at ingen purrer på deres opplysninger, men tar det for gitt at de følges – purrer komiteen 30. januar 2002: Er dette nå gjort i henhold til det varslede, høsten 2001? Da får vi til svar: Arbeidsgruppen var forutsatt nedsatt høsten 2001, men det er noe forsinket. Vi vet fremdeles ikke om dette er gjort, et år etterpå. Det er slendrian, som statsråder burde påpeke. Særlig i forbindelse med Forsvaret er det tre slike vedtak som ikke er fulgt opp i henhold til det som var forutsatt. Men da Forsvaret selv ønsket å endre vedtakene i forbindelse med forsvarsstrukturproposisjonen, nedsatte man fem undergrupper i desember i fjor, som alle var ferdige innen utgangen av januar med et omfattende arbeid om hvorledes man skulle sørge for en omkamp om forsvarsstrukturen, altså ikke å gjennomføre Stortingets vedtak fra 14. juni. Et prinsippvedtak av stor betydning var vedtak nr. 618: «Stortinget ber Regjeringen utrede og fremme forslag om statushevende tiltak for vernepliktige.» Det er ikke fulgt opp. Regjeringen sier at de skal «utrede» det, og resultatet av utredningen skal legges frem. Det er forslag om statushevende tiltak Stortinget har bedt om – det prinsipielle om at vi skal ha noen statushevende tiltak for vernepliktige, har Stortinget avgjort. Det er tiltakene – valget mellom dem og anbefalingene – som skal komme. Det er ikke det Regjeringen gjør i de svarene den har gitt til Stortinget. Alle andre partier er fornøyd med at man ikke følger opp det vedtak de selv har stemt for. Det samme gjelder et vedtak som jeg går ut fra at Fremskrittspartiet stemte mot, nemlig vedtak nr. 735: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en opptrappingsplan med statlig finansiering for bygging av billige utleieboliger, studentboliger og lavinnskuddsboliger for førstegangsetablerere i statsbudsjettet for 2002.» To regjeringer argumenterer i realiteten for hvorfor dette er et dumt vedtak, og de har ingen planer om å gjennomføre det. Da synes jeg regjeringen kunne være såpass klar at den foreslo å oppheve vedtaket, slik at det ikke ble stående som et vedtak som man ikke har noen intensjon om å følge opp. Kulturminnefondet var fremme – en relativt enkel og grei sak. To og et halvt år, så vidt jeg kan skjønne, bruker man på å få dette til, etter at Stortinget har behandlet spørsmålet om det skal være et kulturminnefond som skal ta seg av og finansiere bevarelse av kulturminner. Hvorfor skal det ta to år? Og hvorfor er flertallet da fornøyd med oppfølgingen? Det har vi store problemer med å forstå. Det samme gjelder oppryddingsfondet. Det er en stor politisk debatt. Vedtaket den 7. juni, nr. 488, lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å utrede ulike modeller og legge frem forslag om etablering av et oppryddingsfond i samarbeid mellom myndighetene og næringslivet. Fondet skal benyttes til å rydde opp i gamle miljøsynder/fjerne miljøgifter fra naturen.» Det var en stor seier for de som stemte for. Man skulle omsider få et miljøoppryddingsfond, og det skulle bevilges penger. Det var ikke sagt noe om hvor mye, det måtte man komme tilbake til, men det skulle være et fond som skulle ta seg av og rydde opp i gamle miljøsynder. Det var en stor seier for miljøbevegelsen. I brevet fra Stoltenberg-regjeringen 31. august 2001 heter det: «I denne sammenheng vil Regjeringen også vurdere nærmere spørsmålet om et mulig fond for å rydde opp i tidligere tiders miljøsynder.» De har aldeles ikke noen intensjon om å gjennomføre det, de skal vurdere om det muligens skal være et fond. Men det har Stortinget vedtatt! Det var en debatt i Stortinget om det. Det var en innstilling som omhandlet det. Hvorfor skal man da drøfte det på nytt? Det er gjennomføringen som totalt sett mangler. Så til det mest famøse, som er en gjenganger i Stortinget, vedtak nr. 722 15. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen sørge for en praktisering av samordningsloven slik at ingen kan tape på å ha opptjent pensjonspoeng i folketrygden.» Det ble vedtatt med stemmene til Høyre, Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og noen ifra Senterpartiet. Det var altså et vedtak. Og vedtaket er relativt enkelt. Det kommer etter mange års kamp og mange års «frem og tilbake» med Sosialdepartementet og Stortinget, hvor man fra departementet mange ganger har sagt at det er veldig vanskelig å gjøre dette. De greier det ikke. Jeg skulle ønske vi den gang hadde hatt en voksen statsråd som hadde kunnet skaffe seg noen rådgivere som kunne komme med hvilken løsning rent lovteknisk som skulle til for å få det gjennomført, men det var utsettelse etter utsettelse. Det prinsipielle spørsmålet er: Skal noen tape på pensjonen fordi de har tjent opp folketrygdpoeng? Altså: Fordi de har jobbet og tjent opp folketrygdpoeng, skal de tape og få mindre pensjon som følge av det. Det er jo helt uhyrlig! Helt uhyrlig. Men det ser jo ut som det er komplett umulig å få politikere fra andre partier som av og til sier at de er enige med oss, til å få gjort noe med det, fordi de overlater dette til noen få i Sosialdepartementet, som her har overtatt makten, både i forhold til regjering og storting. Her vil jeg komme med en kommentar til Arbeiderpartiet, som har vært imot dette vedtaket. I Verdens Gang i dag står det, om det programmet Jens Stoltenberg har varslet om pensjoner: «I programmet heter det at Ap vil gjennomføre en pensjonsreform med sikte på å gjøre systemet mer rettferdig.» Det står også at ordningen med pensjonspoeng for omsorgsarbeid, som ble innført i 1992, skal få tilbakevirkende kraft. Det rare er at man i den ordningen som gir pensjonspoeng for omsorgsarbeid, har maktet å unngå samordningsproblemer med negativ effekt. De får fordel av det. Men de som har jobbet og fått nøyaktig de samme poengene, altså tjent opp pensjonspoeng i form av lønnet arbeid – ikke i form av omsorgsarbeid, men lønnet arbeid, og tjent opp poeng – de får mindre pensjon enn de ville ha fått hvis de ikke hadde hatt lønnet arbeid. Jeg skulle ønske at Arbeiderpartiet kunne forklare oss hvorfor denne urettferdigheten med at man skal kunne tape på å ha tjent opp pensjonspoeng i folketrygdsystemet, er rettferdig. Man straffes fordi man har tjent opp folketrygdpoeng. Departementet hevder noe helt annet enn professor Kjønstad, som ledet Samordningsutvalget, og som uttalte i Aftenposten 30. mai i 2001 at dette var ferdig utredet av Samordningsutvalget, og at ballen lå hos politikerne. Den ballen tok vi, og vi fattet et vedtak som altså ikke blir gjennomført. Men departementet sier: «Vedtaket kan ikke følges opp administrativt, men krever lovendring.» Hvorfor kommer da ikke departementet med forslag om den nødvendige lovendring hvis de har respekt for Stortingets vedtak? Nei da, intet skjer. Og så står det altså at vedtaket «kan ikke følges opp administrativt, men krever lovendring». Og da har jeg et spørsmål, også til statsministeren, som jeg fikk brev fra i dag. Jeg har nemlig bedt om å få vite: Hvem av våre toppjurister er det som har sagt at dette ikke kan gjøres i form av en forskrift? Det er mitt klare syn at når en regjering ikke gjennomfører et vedtak som Stortinget har fattet i plenum fordi den hevder at det krever en lovendring, da må jammen den regjeringen ha god juridisk betenkning som grunnlag for en slik påstand. Den foreligger ikke. Det foreligger en utredning om noen helt andre spørsmål før Stortingets plenarvedtak endret den rettslige situasjonen på området, for Stortinget kan også fatte vedtak i plenum med rettslige virkninger. Utredningen fra regjeringsadvokaten er gammeldags og har ingenting med saken å gjøre etter at Stortinget har fattet sitt plenarvedtak. Jeg regnet derfor med at man etter at det har vært relativt kraftig korrespondanse mellom Fremskrittspartiets stortingsgruppe og diverse sosialministere, og til slutt statsministeren, i hvert fall hadde hatt den respekt for et stortingsvedtak at man sørget for å ha ryggdekning for en påstand om at det ikke var mulig å gjøre det. Jeg stilte spørsmålet til statsministeren på fredag og fikk svar i dag: «Det spørsmålet du reiser i ditt brev, er ikke vurdert av lovavdelingen i Justisdepartementet.» Mitt spørsmål til statsministeren er: Når han som statsminister og regjeringssjef ikke ønsker å gjennomføre et stortingsvedtak med den begrunnelse at det krever en lovendring som er sterkt omstridt blant mange folk, hvorfor har man da ikke vist Stortinget den respekt at man i hvert fall har sørget for ryggdekning i form av en utredning fra Justisdepartementets lovavdeling? Samordningsloven selv åpner jo for muligheter til å fravike lovens bestemmelser. I våre merknader står det, sitert fra § 27: «Departementet gir nærmere forskrifter til gjennomføring av loven. Når særlige grunner taler for det, kan departementet fravike lovens bestemmelser til fordel for enkelte pensjonister eller grupper av pensjonister.» Det er nøyaktig det som er hensikten, og Stortinget har som lovgiver sagt at hvis det er noe man ønsker å gjøre, kan man fravike lovens bestemmelser, hvis det er til gunst for pensjonister å oppheve «negativ effekt» og ganske enkelt gjennomføre det vedtak Stortinget fattet. Hver gang en samordning medfører lavere pensjon fordi man har tjent opp poeng i folketrygden, skal man ganske enkelt la være å foreta samordningen. Hvis jeg ikke husker feil, er det professor Kjønstad som har laget nettopp dette vedtaket for oss, som Kristelig Folkeparti og Høyre stemte for i fjor, og som var en kjempemessig seier for pensjonistene og de som har kjempet for det. Og lederen for Høyre, utenriksminister Jan Petersen, har flere ganger sagt at Høyre vil følge opp denne saken. Statsråd Ingjerd Schou burde studere brevet fra Norsk Pensjonistforbund, datert 15. september i fjor. Hvis hun ikke har det, har jeg det her. Norsk Pensjonistforbund knuser argumentasjonen fra departementet. Men hva hjelper det når en sosialminister, både den foregående og den nåværende, og statsministeren hører mer på noen ukjente byråkrater i departementet, i stedet for å gjøre det enkle, nemlig å benytte § 27 og gi et direktiv om å lage en forskrift. Da minnes jeg Trygve Bratteli som, da han var samferdselsminister, sa til noen som ønsket noen veier og noe sånt: Statsråden vil gjerne, men departementet sier nei. Dette likner på «Yes, Mr Prime Minister». Er det departementets funksjonærer som skal styre, eller er det stortinget og regjeringen? Det må da være slik at hvis Stortinget har den prinsipielle holdning at ingen skal bli straffet økonomisk fordi de har tjent opp folketrygdpoeng gjennom lønnet arbeid, så skal forvaltningen gjennomføre det, ikke trenere det. I denne saken har man vært usedvanlig dyktig i sitt treneringsarbeid. Man har manipulert flertallet i stortingskomiteen trill rundt. I et brev vi mottok fra sosialministeren, datert 4. mars, står det at hun tar «sikte på å sende ut en høringssak i mars/april om problemstillingen og mulige løsninger for deretter å gi en tilbakemelding til Stortinget». Hun tok sikte på å sende ut en høringssak i mars/april. Vi etterlyste den etter utgangen av april. Den var ikke kommet. Hvorfor kom den ikke som planlagt og som skrevet til oss? Svaret har vi også da fått. Det var fordi man hadde planlagt å bli reddet av kontroll- og konstitusjonskomiteen som arbeidet med St.meld. nr. 4. Nå, etter at vi har avgitt Innst. S. nr. 170 med de merknader som departementet har ønsket seg, og som jeg ikke ser bort fra er skrevet av departementet og formidlet til regjeringspartienes talsmenn i komiteen, har nettopp de som vil trenere og sabotere negativ effekt-løsningen, sørget for å skaffe seg ryggdekning gjennom komiteens flertallsmerknader. Det var derfor de måtte vente. De måtte sikre at de fikk inn i merknadene i Innst. S. nr. 170 grunnen som de kunne bruke senere for å avvise og oppheve de negative virkningene av «negativ effekt». Det står rett ut på side 2 i høringsbrevet som kom den 10. mai, og det er liksom stjernen, da kan de vifte: «Saken har nylig vært behandlet i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite. Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, viser til at den nedsatte Pensjonskommisjonen skal vurdere de enkelte elementene i dagens pensjonssystem, herunder tjenestepensjonsordningene og negativ effekt i samordningssystemet. For øvrig avventer flertallet den varslede høringssak om problemstillingen og mulige løsninger.» Det er liksom stjerneargumentet i høringsbrevet. Derfor kunne ikke sosialministeren følge sitt løfte om mars/april, fordi hun ville sørge for at hun fikk avgitt vår innstilling først for å bruke det som begrunnelse i det høringsnotatet som er sendt ut, for vel sannsynligvis tredje gang, til de samme høringsinstansene som alle har uttalt seg om det to ganger tidligere. Her kommer det en ny opplysning, på side 2 i innledningen i høringsnotatet. Jeg refererte til § 27 i samordningsloven: «Departementet gir nærmere forskrifter til gjennomføring av loven. Når særlige grunner taler for det, kan departementet fravike lovens bestemmelser til fordel for enkelte pensjonister eller grupper av pensjonister.» Så står det i høringsnotatet: «Forskriftshjemmelen er ikke gitt med sikte på omfattende avvik fra loven.» Hvem er det som beslutter at forskriftshjemmelen ikke tar sikte på omfattende avvik? Foreligger det der noen juridiske vurderinger, eller er det en oppfinnelse av departementets funksjonærer? Hvem er det som avgjør hva som er omfattende avvik fra loven? Igjen kommer det en setning som går rett inn i kjernen av problematikken uten noen utredning ad juridisk vei. Det er min konklusjon når det gjelder «negativ effekt», vedtak nr. 722, at her er det Sir Humphrey som styrer. Jeg begynner å bli relativt sikker på at det vet både sosialministeren og statsministeren også. Når skal man begynne å ta sitt ansvar alvorlig for å sørge for at forvaltningen gjennomfører det som er de politiske ønskene i dette land? Det er det spørsmålet jeg svært gjerne skulle hatt statsministerens syn på. Hvordan kan vi stole på det når det ikke foreligger noen juridisk betenkning fra lovavdelingen eller andre til dekning for påstander om at stortingsvedtaket ikke kan gjennomføres uten lovendring? Det hadde kunnet vært gjort enkelt og greit hvis man hadde hatt vilje til å gjøre det. Det har vi tillatt oss å si, at vi savner en «voksen» statsråd som ikke lar seg lure av sitt eget embetsverk. Jeg kan også vise til andre vedtak i denne innstillingen, f.eks. vedtak nr. 577, 12. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til lovfesting av trygderefusjon for svangerskapskontroll utført av jordmor i privat så vel som offentlig virksomhet.» Med andre ord en stor seier for Fremskrittspartiet. Vi ville ha likebehandling. Det var det politiske spørsmålet, likebehandling av jordmødre, enten de var i privat eller offentlig virksomhet. Den vant vi. Vi fikk det vedtatt, men vi får jo ikke gjennomført det. Helsedepartementet svarer i brev av 28. februar 2002, etter purring: «Sosial- og helsedirektoratet skal utrede faglige, organisatoriske og andre forutsetninger og implikasjoner av en eventuell lovfesting av trygderefusjon for svangerskapskontroll utført av jordmor i privat så vel som offentlig virksomhet.» Det som står her, er ren sabotasje av Stortingets vedtak, som går gjennom med statsrådens velsignelse. Jeg vil konkludere med at det er veldig bra at takket være Fremskrittspartiets initiativ får vi nå en årlig melding, og vi kan begynne å drøfte hvordan vi skal få gjennomført vedtak som er fattet av Stortinget. Det kommer til å bli interessant også fremover. Jeg skulle ønske at Regjeringen også begynte å ta litt mer på alvor sin funksjon når det gjelder å sikre gjennomføring av stortingsvedtak, og ikke så passivt sende negative brev til komiteer og til Stortinget og stortingspartier når vi etterlyser ting. Jeg tror dette er et av de store problemene, at vi ved vår passivitet, vår unnlatelse av å følge opp stortingsvedtak og lage kontrollsystemer som sikrer at når vi har vedtatt noe, kan vi ha trygghet for at det blir gjennomført, har bidratt til en mangel gjennom mange år, som jeg skal være med og ta ansvaret for. Nå synes jeg det er på tide at også andre partier begynner å tenke på at det ikke er nok en sen kveldstime eventuelt å juble etter at man har fått til et vedtak i Stortinget, som man har kjempet for en lang stund, hvis det så viser seg at det ikke blir gjennomført og ikke blir tatt alvorlig av forvaltningen. Dette er første gang det stilles en del kritiske spørsmål. Nå står vi alene. Det er mulig at det er fordi alle andre er interessert i å komme i regjering bare for å være i regjering, mens vi er interessert i å få gjennomført de politiske vedtakene vi er med på. Det er for oss faktisk det viktigste. Og vi er delvis sjokkert over å se at en del stortingsvedtak renner ut i sanden, og som man kommer seg unna ved først å si at man vil komme tilbake i et senere dokument, vel vitende om at det er ingen som loggfører eller kontrollerer om man gjør det. Gjennom den korrespondansen vi har hatt med en del av statsrådene, og en del av de spørsmålene komiteen har hatt, håper jeg det er blitt en noe større oppmerksomhet omkring dette. Så kan man si negative ting om Fremskrittspartiet og meg og komme med de negative karakteristikkene så mye man vil. Men dette er en av de problemstillingene jeg vil utfordre Regjeringen og Stortingets øvrige partier til snart å begynne å se litt alvorlig på, for det kan ikke være slik at enkle, greie vedtak ikke gjennomføres på tre år, og at en rekke vedtak ikke kommer i nærheten av gjennomførelse. Jeg tillater meg å ta opp det ene, formelle forslaget som vi har fremmet i innstillingen, nemlig om å oppheve et stortingsvedtak fordi to regjeringer i realiteten har sagt rett ut at de ikke har noen intensjon om å følge det.