Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Den offentlige skolen er selve bærebjelken i vårt samfunn. Den er en av de få felles møteplassene vi har der elever med ulik bakgrunn møtes. Evalueringen av Reform 97 viser at det skjer mye bra i grunnskolen, og at det er store forskjeller mellom skoler, kommuner, klasser, lærere og foreldre. Ikke minst viser evalueringen at skolen får generelt god omtale av både elever, lærere og foreldre. L97 representerer mål og prinsipper for opplæringen. Et viktig mål er at alle barn skal få undervisning tilpasset sitt eget nivå. Det betyr at skolen skal ivareta den enkeltes behov og strekke seg langt i å tilrettelegge skoledagen for den enkelte elev. Samtidig vet vi at det er mye som må forbedres i skolen. Den nevnte evalueringen viser at grunnskolen ikke makter å gi likeverdig opplæring til alle elever. Noen elevgrupper kommer systematisk til kort, og tilpasset opplæring er ikke gjennomført i den grad den skulle ha vært det. Evalueringen påpeker bl.a.: «Skolen synes å være best for de som er vanlige og gjennomsnittlige.» OECD-rapporter og nasjonale lesetester viser at Norge scorer dårligere når det gjelder leseferdigheter enn andre land det er naturlig å sammenlikne seg med. Ca. 17 pst. av norske grunnskoleelever lærer ikke å lese tilfredsstillende på skolen. Siste offentlige lesetest i en kommune i Norge viste at 17 pst. av elevene på sjuende klassetrinn hadde leseferdigheter under kritisk grense. Dysleksi er et handikap som trolig er utbredt. Stiftelsen Rett til Utdannelse og Arbeid for Dyslektikere påpeker at for dyslektikere kan skolen være en sorteringsinstitusjon. Hvis den enkelte elev ikke får normal progresjon i sin leseutvikling, kommer eleven i en vanskelig livssituasjon fordi skolen er en sosialiseringsarena og et læringssted. Enkelte forskere har påvist at lese- og skrivevansker i skolen kan gi problemer senere i livet. En voksen dyslektiker uttalte i et intervju: Læreren kalte meg både dum og lat, og sa at jeg måtte ta meg sammen. Jeg har aldri klart å fri meg fra tanken. Det tyder på at utfordringene er mange når det gjelder å gi et godt tilbud for elever med lese- og skrivevansker. Det hersker òg stor usikkerhet om hvilket omfang dysleksi har i Norge. Litteratur på feltet angir at mellom 1 pst. og 6 pst. av befolkningen hemmes av dysleksi. Jeg har fått referater fra foreldre som i en årrekke har forsøkt å få det deres barn har krav på når det gjelder ekstra oppfølging, men der tilbakemeldingene har vært at dysleksi ikke var grunnlag for en tilpasset undervisning. Jeg har òg hørt om elever som først etter skolegangen har fått stilt diagnosen dysleksi. Jeg mener ikke her å dele ut skyld verken til lærere, kommuner, eller til andre aktører. Men det jeg ønsker med denne interpellasjonen, er å sette dette i fokus og forsøke å se hele utdanningsløpet i en helhet, fra grunnskolen til etter- og videreutdanning, og at det kanskje kan komme forslag til konkrete tiltak. Ansvaret for å bekjempe problemer og å gi et godt tilbud til mennesker med lese- og skrivevansker har også vi i denne sal, ikke bare lærere og fagfolk. Vårt ansvar som politikere og medmennesker er å sikre at lik rett til utdanning kan bli reell. Beretninger om hvordan lesesvake elever kan oppleve sitt møte med skolen eller høyere utdanningsinstitusjoner fester seg. Jeg vil gjerne lese opp et eksempel fra en mor, som illustrerer dette: Etter mitt ønske hadde PPT på forhånd informert skolen om min sønn Tores problemer. Jeg hilste på undervisningsinspektøren og lurte på om de ikke kunne holde et ekstra øye med Tore. Da fikk jeg til svar at jeg kunne vel ikke tro at Tore kunne få noe ekstra bare fordi jeg trodde at Tore hadde dysleksi. Tore får nå den hjelp han trenger. Forskjellen mellom han og de andre elevene begynner å bli tydelig nå. Tore er lei seg, og selvfølelsen blir dårligere. Det er et ambisiøst mål for norsk skole å være en skole for alle, en inkluderende skole som skal legge til rette for at hver ut fra sine egne forutsetninger skal få utvikle sine talenter til beste for fellesskapet vårt. Det er av avgjørende betydning at elever får et avklart forhold til sitt handikap, slik at de ikke føler seg som avvikere i skolesituasjonen. Vi kan heller ikke akseptere at elever forlater grunnskolen uten forutsetninger for fullverdig deltakelse i vårt samfunn. Dette handler om kvaliteten i skolen. Det er ingen tvil om at det å drive utviklingsarbeid er en krevende oppgave, der skolen, skoleledere, lærere og elever er avhengig av tillit for å kunne lykkes. Hvis man gjentatte ganger påstår at norsk skole er en dårlig skole, er det nesten så resultatet blir deretter. Statsråden sa tidligere i dag at det skjer mye bra i den norske skolen, og det er mange engasjerte og dyktige lærere og enkeltpersoner som gjør en storartet innsats. Det handler om å gjøre skolen bedre og makte å håndtere utfordringene. Hver enkelt skole har i dag stor frihet til å organisere undervisningen slik de selv ønsker. Det er bra, og slik bør det også være i framtiden. Samtidig er kravene til det barn og unge skal lære, i stor grad felles for alle. Spesialundervisning er viktig for elever med lese- og skrivevansker, ca. 5,5 pst. fikk dette i skoleåret 2002–2003. Det virker som om det er stor variasjon mellom kommunene. Tilstandsrapporten for 2001 fra Statens utdanningskontorer viser at det er vanskelig å realisere tilpasset opplæring. Spesialundervisning berører oppfølgingen av elever med f.eks. dysleksi, og er et område vi bør se nærmere på. Hvordan kan elever med dysleksi sikres spesialundervisning? Kvalitetsutvalget har også drøftet spesialundervisning. Og hvis det er slik at spesialpedagogikk blir foreslått fjernet, faller da rettighetene til elever med dysleksi bort? Spørsmålet er om det vil hjelpe dyslektikerne å fjerne spesialpedagogikk som en profesjons- og ressurskategori i skolen, og å fjerne de individuelle rettighetene som ligger i opplæringsloven § 5. Livslang læring er òg et viktig prinsipp i norsk utdanningspolitikk. Det virker som om tilrettelegging for studenter med ulike typer funksjonshemninger er en utfordring for en rekke av våre institusjoner innenfor høyere utdanning. Jeg er kjent med at en rekke studenter med dysleksi opplever ulik behandling ved ulike utdanningsinstitusjoner når det gjelder tilrettelegging og gjennomføring av f.eks. eksamen. Noen får tilrettelagt, andre ikke. Det resulterer i at studenter er prisgitt den enkelte institusjons vilje til tilrettelegging og ulike praksis. Vi kan ikke akseptere at lik rett til utdanning kun gjelder noen og ikke alle. Jeg må også si at jeg synes det er et paradoks at studenter kan oppleve dette ved våre høyere utdanningsinstitusjoner. Jeg etterlyser derfor konkrete tiltak fra statsrådens side, slik at ikke studenter med funksjonshemninger blir prisgitt den institusjon de studerer ved. For dette handler om noe annet enn en utdanningsinstitusjons frihet. Foreldrene er en viktig ressurs i utviklingen av en bedre skole. Interesseorganisasjoner er òg av sentral verdi for å få kunnskap og erfaringer. Det er oppsiktsvekkende at mange foreldre opplever at de har manglende innflytelse over egne barns skolehverdag. Derfor er det viktig med informasjon og samarbeid mellom skole og hjem på en god måte. Vi må stille spørsmålet om foreldrene får nok informasjon. Jeg vil i den forbindelse gi statsråden honnør for hennes innsats med «Kontaktboken» for nettopp å styrke dialogen mellom den enkelte elev, lærer og foresatte. Hvordan skolen fungerer vil være avgjørende for hvordan hver enkelt elev vil mestre sin skolehverdag. Læreren er den viktigste betingelsen for en god skole. I L97 står det: «Opplæringens mål er å ruste barn, unge og voksne til å møte livets oppgaver og mestre utfordringer sammen med andre. Den skal gi hver elev kyndighet til å ta hand om seg selv og sitt liv, og samtidig overskudd og vilje til å stå andre bi.» Dette er krevende mål, men jeg håper at Stortinget kan komme med treffsikre tiltak.