trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2002-12-11:
Til det siste vil jeg si at Kristelig Folkeparti alltid prøver å være en brobygger slik at vi kan få til enstemmige vedtak og vi alle kan stå sammen i kampen mot fattigdom, som bekymrer de fleste av oss. Jeg har veldig gode erfaringer med Sosialistisk Venstreparti i den sammenheng, og det håper jeg skal fortsette. Når det gjelder fattigdomspakken, består jo den av mange deler. En målretter arbeidsmarkedstiltakene, og ikke minst skal en også involvere frivillige organisasjoner. Men når det gjelder barnetilsynet, er det viktig å huske på – SV har jo bl.a. vært med på et barnehageforlik – at nå går prisen på barnehageplasser ned, så det betyr ikke så mye. Så er det også viktig å tenke på at de fleste enslige forsørgere er i jobb, mange av dem har ekstra barnebidrag, og de har også tillegg når det gjelder tilskudd til barn. Vi har også innført andre ordninger som er bra for enslige forsørgere. Vi har sagt nå i budsjettet at overgangsstønaden skal kunne vare slik at enslige forsørgere kan fortsette en utdanning de har begynt på. For vi tror at det viktigste er å skaffe seg kompetanse, slik at en kan komme seg ut i arbeid og dermed kunne forsørge seg selv. Jeg får ikke tid til å gå inn på det, men i den forbindelse vil også det som Regjeringen gjør med SATS, være et godt tiltak.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-12-11:
Det første jeg kom på under debatten her tidligere i dag, var et ordtak: Hva skal man med fiender, når man har slike venner? Jeg må si at jeg nesten har fått vondt av Kristelig Folkeparti så langt i debatten, for det må være trist for Kristelig Folkeparti å ha budsjettvenner som sparker så hardt på skinnleggen. Opptreningsinstitusjonene våre vil nå få det vanskelig. Samtlige må antakelig redusere driften kraftig eller basere seg på låneopptak. Kristelig Folkeparti har ikke løftet én finger for å gjøre noe med det. Nå skapes det ny usikkerhet ved at man legger opp til nytt finansieringssystem, og de blir prisgitt en skjerv fra helseforetakene. Bekymrer ikke det Kristelig Folkeparti?
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-12-11:
Sosialministeren har ved flere anledninger i denne sal sagt at Regjeringen setter de fattige først. Når vi fra Arbeiderpartiet maser om dette, er det fordi vi føler at vi ikke får noe svar på hvordan dette skal gjøres. For nå fjernes altså småbarnstillegget, barnetrygden fryses, det blir gebyr på fastsettelse av barnebidrag, man reduserer minstefradragene og innfører et helt nytt system for barnebidrag, som medfører en nedgang i inntekten for de fleste aleneforsørgere neste år. Hva slags fattigdomstiltak er det for enslige familieforsørgere? I innledningen til den såkalte handlingsplanen mot fattigdom står det at det er spesielt uakseptabelt at barn lever i fattigdom. Ja, det er det. Men er ikke statsråden enig i at fattigdom bare kan bekjempes ved handling?
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-12-11:
Vi har grunn til å være bekymret for den utviklingen som skjer når det gjelder psykiske lidelser. Og vi har grunn til å være bekymret over alle de barn og unge som er og blir psykisk syke. Altfor mange barn og unge havner innenfor psykiatrien, og de forblir der, kanskje livet ut. Årsakene og diagnosene er sammensatte og kompliserte. Det må uten tvil være en av de aller største utfordringene norsk helsevesen har. Ifølge WHO kommer psykiske lidelser høyt opp på den globale lista når det gjelder både omfang og utbredelse. Det gjelder sykelighet som dødelighet, det gjelder lidelser for pasientene som byrder for pårørende, det gjelder kostnader for samfunnet. Psykiatriske helsetjenester må tilpasses det samfunnet vi lever i. Det samfunnet endrer seg stadig: økende arbeidsuførhet, vekslende arbeidsledighet, økende rusmisbruk og økende mangfold av kulturer, for å nevne noe. Derfor er det nødvendig at vi holder fana høyt i arbeidet med forebygging og behandling av psykiske lidelser, for vi løser det ikke med å være bekymret – det krever rett og slett handling. Stortinget har handlet gjennom psykiatriplanen og budsjettoppfølgingen av denne, og Arbeiderpartiet kan gjerne rose helseministeren for hans engasjement og tydelige stemme i satsingen på psykiatrien. Arbeiderpartiet liker godt at helseministeren holder helseforetaka litt i øra, så vi kan nå de måla vi alle ønsker å nå i psykiatrien. Arbeiderpartiet er klart til å stå sammen med Regjeringa i det arbeidet, men i likhet med resten av komiteen er vi urolige for oppfølging av planen. Vi er ikke fornøyd med at ventetida fortsatt er for lang for både barn, ungdom og voksne. Vi må fortløpende vurdere å sette inn mer ressurser for å lykkes. Vi er også klare til å stå sammen med pasientene, pårørende og fagfolk for å fortsette nedbyggingen av fordommer når det gjelder psykiske lidelser. Brukeren må settes i fokus, og brukermedvirkningen må være reell. Om vi skal møte alle utfordringer, vil det være et stort behov for forskning og kompetanse. Mental Helse Norge bør berømmes, ikke fordi de holder til i Telemark, men fordi de har gjort et stort arbeid for å sette fokus på og alminneliggjøre psykiske lidelser og være en banebryter for å nedkjempe fordommer. Heldigvis ønsker en samlet komite at det skal bygges opp et kompetansesenter i Skien, selv om regjeringspartiene er litt mer lunkne enn flertallet . Vi prøver så godt vi kan å se hele samfunnet i sammenheng. For at folk skal få et godt liv, må vi klare å se hele mennesket. Arbeid og rehablitering er derfor blant Arbeiderpartiets viktigste prioriteringer. Arbeiderpartiet er opptatt av alle skal få bruke sin arbeidsevne. Inkluderende arbeidsliv er et godt verktøy, som sosialministeren har vært inne på. Det er faktisk ganske på moten å være IA-bedrift, en mote som gir gode resultater. Yrkesrettet rehablitering må videreutvikles. Mange av opptreningsinstitusjonene våre har svært gode resultater å vise til. Men vi har alle et ansvar for at også de skal få planlegge sin hverdag.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-11:
I innledninga til Regjeringas tiltaksplan mot fattigdom, som ble lagt fram tidligere i høst, heter det bl.a.: «Det er spesielt uakseptabelt at barn lever i fattigdom. Vanskeligstilte barnefamilier er en prioritert målgruppe i den samlede innsatsen for å bekjempe fattigdom.» Dette er SV veldig enig i. Fattigdom i Norge er unødvendig, fattigdom blant barn er både unødvendig og helt uakseptabelt, slik SV ser det. Mange av de barna som lever i fattigdom i dagens Norge, er barn av enslige forsørgere. I forliket mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet ble det foretatt et kutt på 30 mill. kr i stønad til barnetilsyn til enslige forsørgere. Denne ordninga er innført bl.a. for å stimulere enslige forsørgere til, og gjøre det enklere for dem, å delta i utdanning og arbeidsliv. Kuttet i denne ordninga vil bl.a. kunne føre til at enslige forsørgere som er kommet i jobb, igjen vil forsvinne ut. I alle tilfelle vil denne innstramminga ramme økonomien til barnefamilier og dermed også barna. En av Kristelig Folkepartis hjertesaker er en god politikk for barnefamiliene, og spørsmålet til Kristelig Folkeparti blir da: Mener Åse Gunhild Woie Duesund at den innstramminga Kristelig Folkeparti her har vært med på i stønad til barnetilsyn, er egnet til å oppfylle målsettinga i Regjeringas tiltaksplan mot fattigdom? Og for det andre: Tror Åse Gunhild Woie Duesund at Høyre og Fremskrittspartiet er de beste allierte for Kristelig Folkeparti her i Stortinget i kampen mot fattigdom, spesielt fattigdom blant barn?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-11:
I avtalen om å skape et mer inkluderende arbeidsliv ligger det et ansvar på alle de tre partene som er med, for å bidra til at så mange som mulig av dem som i dag ikke er i arbeid, kan få seg jobb. Et sentralt element i det som må være statens ansvar i denne forbindelse, er alle de økonomiske ordningene vi har som er knyttet til sykdom, uførhet, attføring, rehabilitering osv. På flere av disse områdene gjør Regjeringa i forslaget til statsbudsjett innstramminger. Eksempler på dette er innstramminger i dagpengeordningen, fjerning av muligheter for uføretrygdede til å tjene inntil 1 G i året uten at trygden blir avkortet og reduksjon i trygdeytelsene for folk som har midlertidig uførestønad. Jeg kan vanskelig tolke dette på annen måte enn at Regjeringa tror at trangere økonomiske forhold vil sette folk som har vært eller er syke, bedre i stand til å komme tilbake til arbeidslivet igjen. Dette er en tenking og en tilnærming som SV finner svært merkelig, og som vi ikke har noen tro på kan virke, snarere tvert imot. Jeg har da to spørsmål til sosialministeren: Tror hun virkelig at økonomiske sanksjoner overfor den enkelte vil føre til at flere funksjonshemmede og uføretrygdede lettere kommer tilbake til arbeidslivet? Og synes statsråden denne måten å gjøre det på, er i tråd med intensjonsavtalen om et mer inkluderende arbeidsliv?
May Britt Vihovde (Venstre), 2002-12-11:
No er det slik at med to stortingsrepresentantar skal Venstre følgja med i alt som skjer på Stortinget. Og eg kan lova representanten Gløtvold at vi også følgde med på kva som skjedde i sosialkomiteen i den saka om openheit. Venstre ønskjer openheit i helseforetaka, men vi stoler på helseministeren, som ønskjer å sjå på utviklinga her, og så ønskjer vi å pressa Regjeringa, pressa helseforetaka, til kanskje å gå endå lenger i openheit enn det som var intensjonen frå opposisjonen med dette forslaget. Eg må berre tilstå at i den saka var eg faktisk i salen. Eg var med og voterte, og eg stod saman med regjeringspartia. Men vi vil slåst for openheit, vi vil slåst for kanskje meir openheit både i helseforetaka og i den offentlege forvaltninga, både på statsnivå, kommunenivå og fylkesnivå. Den kampen har vi slåst mange gonger, eg har mange gonger stått mot Senterpartiet sine representantar i ymse organ, men eg er veldig glad for at vi har fått gjennomslag, og at dette no blir eit tema der òg opposisjonen støttar oss. Og så får vi gå saman og slåst vidare for den saka. Men eg er overbevist om at helseministeren kjem til å leggja fram forslag om openheit i helseforetaka.
May Britt Vihovde (Venstre), 2002-12-11:
Venstre har slåst i mange år for å få individuelle rehabiliteringsplanar for våre tunge rusmiddelmisbrukarar. Og den omorganiseringa ein no har gripe fatt i, reknar vi med vil gi klarare ansvarsforhold. Når det gjeld desse menneska, som er dei som blir rangerte nedst på stigen i Noreg, som er dei fattigaste og mest utslitne, har det blitt veldig mykje ansvarsfråskriving. Når det gjeld legemiddelassistert rehabilitering eller andre tiltak, meiner vi det må vera ein instans som tek ansvaret og som set i gang tiltaka. Vi registrerer at veldig mange i dag får legemiddelassistert rehabilitering, men dei får ikkje den oppfølginga som dei treng. Og det meiner Venstre er feil. Legemiddel er ein bit av rehabiliteringsopplegget, men samtidig må alle dei andre ledda, det å sikra utdanning, bustad, arbeid, sosialt nettverk og oppfølging, liggja der. Så kan det henda at for nokre vil det å koma seg ut av eit langvarig rusmiddelmisbruk, kanskje ta eitt år, for nokre to år, men det er faktisk nokre det tek ti år for. Då må heile rehabiliteringsopplegget vera sånn at ein følgjer den enkelte, set i verk dei tiltaka som kvar enkelt treng. Eg meiner elles at legane i større grad må få ansvar for dette. Dei må kunna foreskriva den medisinen som verkar, anten medisinen heiter Subutex og inneheld buprenorfin eller han inneheld metadon, i tillegg til alle dei andre hjelpetiltaka som må setjast i verk for at desse menneska skal få ein ny start, eit nytt liv – og det er det dei fleste ønskjer seg.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-11:
Vår helseminister er, og skal selvsagt være, en av de fremste forkjemperne for landets helsetilbud. Jeg har ikke så mye å bemerke til hans innlegg nå, og jeg har lyst til å gi støtte til det arbeidet han legger opp til i forhold til forebyggende helsearbeid og til folkehelsearbeid. Det er ofte for lavt prioritert i denne sal, så det er grunnleggende viktig at vi får til tiltak på de områdene. Men i lys av de innspill vi får, og som vi ser i media, er det grunn til å tro at det planlegges svære omstruktureringer i våre helseforetak, som i sin karakter nærmer seg nedleggelser av tilbud. Altså: En kan se for seg at tilbud blir dårligere og ikke bedre, som var intensjonen med helsereformen. Det rokker også kraftig ved helsereformens autoritet i en innkjøringsfase, ikke minst fordi disse prosessene i for stor grad foregår i lukkethet. Det mener vi at vi må få slutt på. Vi kommer ikke videre i å gi denne helsereformen legitimitet før alle har det nødvendige innsyn og kan delta i prosessene, der en har mulighet til det. Vi hørte senest i dag at det planlegges store kutt f.eks. i Sogn og Fjordene. Jeg har hørt om andre fylker og regioner hvor det åpenbart planlegges ting som ikke er forenlig med et godt helsevesen. Så mitt spørsmål til helseministeren er da: Hvilke styringssignaler akter helseministeren å gi til de helseforetakene og til de regionale helseforetak som nå ser ut til å foreta nedleggelser av tilbud, som ikke kan være i tråd med reformens formål?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-11:
Ja, president, jeg skal ikke bruke mine fem tildelte minutter. Jeg skal ikke nå gå inn på noen beskrivelse av sykehusenes økonomiske situasjon. Det var vi delvis inne på i sak nr. 1, da vi bestemte doseringen av pengene for 2003. Det er jo nettopp en analyse av hvilke behov som er til stede i 2003, som bestemmer beløpene i budsjettet for 2003, som vi nylig har debattert oss ferdig med og skal stemme over. Det som her foreslås, er å gå inn og vurdere om en skal gjøre noe på 2002-budsjettet. Nå er vi snart midt i desember måned, og det er en helt merkverdig måte å budsjettere på hvis en ser for seg at en gjennom bevilgning av penger til drift av sykehusene i desember 2002 skal influere direkte på driften i 2003. En slik måte kan en iallfall ikke budsjettere på. Det er for så vidt maksimalt god timing når en nå har til behandling budsjettet for 2003 og så får seg forelagt et forslag om bevilgning på 2 milliarder kr for 2002 som angivelig skal gjelde for 2003. Så uryddig kan ikke Stortinget overhodet opptre. Dette har også noe med forutsigbarheten for sykehusene og foretakene å gjøre. De må vite når de går inn i et budsjettår, hvilke rammer de skal legge opp driften etter – om det skal være mer eller om det skal være mindre. I dette tilfellet blir det på tampen av året foreslått en merbevilgning på 2 milliarder kr. Dette gir ikke forutsigbarhet, og det er nettopp gjennom forutsigbarhet at en kan legge opp en drift tilpasset de rammene en er tildelt til enhver tid. Arbeiderpartiet har foreslått en fondslåneordning for å fange opp ekstraordinære utgifter til pensjoner for 2002 og 2003, og det forstår jeg at andre partier også, også Fremskrittspartiet, gir sin tilslutning til. Det synes jeg er meget positivt. Det er viktig at de pengene Stortinget legger inn i budsjettet, skal være det grunnlaget som et sykehus har å drive for, og dermed må vi sørge for at det er samsvar mellom bevilgning og det driftsnivået vi ønsker. Den muligheten hadde Fremskrittspartiet til fulle i og med at de gjennomførte forhandlinger og sluttet seg til resultatet av forhandlingene mellom Fremskrittspartiet og regjeringspartiene. Der ble malen lagt for nivået i 2003. Jeg synes at den eneste mulige måten å håndtere dette på, er å forholde seg til budsjettet for 2003.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-12-11:
Jeg er veldig glad for det spørsmålet, for i handlingsplanen mot fattigdom har vi også tatt til orde for at vi ønsker en sosial rapportering. Det vil si at vi må også sette sosialpolitikken opp til prøve ved å måle hva som skjer i forhold til de tiltakene som er iverksatt i handlingsplanen. Vi har pekt på at det viktigste tiltaket for å komme ut av fattigdom er å gi hjelp til å komme i arbeid, det være seg kvalifisering for å komme videre eller selve det å komme i arbeid. Det er en rekke ting innenfor handlingsplanen mot fattigdom som det er mulig å måle, det være seg arbeid, men også det som går på bolig, og ikke minst å se på om de tiltakene som det er lagt opp til i handlingsplanen mot fattigdom, virker. Den sosiale rapporteringen skal skje årlig. Det har vi forpliktet oss til, og det betyr også at vi i samarbeid med alle partiene i Stortinget må være villige til å vurdere hvorvidt disse tiltakene virker, om de gir resultater, eller om det er behov for å gjøre endringer. Det har vært mye svartmaling i forkant av budsjettet. Jeg har lyst til å understreke at vi i Norge aldri har brukt mer penger på det som går på sosiale formål, enn det vi gjør i dag. Og jeg er veldig glad for at Arbeiderpartiet nå gir støtte til at vi skal målrette, at vi både skal spisse og målrette til dem som har de aller største problemene.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-12-11:
Når det gjelder Rusreform 2, for å kalle den det, er dokumentet sendt ut på høring. Vi regner med at vi får en tilbakemelding rimelig snart, rett over nyttår, og vi tar sikte på å oversende saken til Stortinget første halvår. Poenget med Rusreform 1 og 2 er jo nettopp at vi ønsker veldig at disse endringene skal skje samtidig, og at det da skal være fra 1. januar 2004. Stortinget gav 12. desember 2001 i et enstemmig vedtak Regjeringen i oppdrag å utrede en felles etat. I dag er det 11. desember, og jula begynner for meg lille julaften – holdt jeg på å si. Det er i hvert fall kort tid til jul, men vi tar sikte på at vi skal holde løftet om å oversende saken før jul.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-12-11:
Når det gjelder uføretrygd og arbeidsinntekt i så måte, kommer vi tilbake til det under behandlingen av Ot.prp. nr. 102 til våren. Vi har jo foreslått omlegginger, rett og slett fordi mange uføre stenges ute av arbeidslivet, eller stenges inne i en liten jobb av et system hvor mange taper på nettopp å arbeide utover 1 G. Når det gjelder intensjonsavtalen og motsetningen som representanten Molvik trakk opp, så er det viktigste for dem som går på dagpenger, og for dem som er arbeidsledige, å få arbeid. Å hjelpe flere til arbeid er også den sikreste måten å redusere forskjellene på. Da må vi også sikre at det faktisk lønner seg å arbeide. Jeg er også overrasket – i forhold til intensjonsavtalen og oppfølgingen av den – over at SV legger inn et kutt i trygdeetatens driftsbudsjett i en størrelsesorden som vil sparke beina under intensjonsavtalen og arbeidet med å hjelpe flere uføre til arbeid. Kuttet i trygdeetaten som SV foreslår, er på 150 mill. kr, som ville innebære en bemanningsreduksjon på 300–400 personer. Det kan ikke kuttes i basisfunksjonene dersom pensjoner og andre ytelser skal komme til rett person til rett tid. Nedbemanning vil måtte tas på tjenestesiden og ramme arbeidslivssentrene, reaktivisering av uføre og hjelpemiddelsentralene.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-12-11:
Flere av de områdene som representanten Gløtvold var inne på, vil vi komme tilbake til og behandle i første halvår 2003, både når det gjelder funksjonshemmede og det som går på uførestønad. Det er viktig å målrette sosialpolitikken slik at vi virkelig kan hjelpe dem som trenger det aller mest. Det betyr at vi også må ha evnen til å prioritere og målrette, slik at det skal være mulig å arbeide, og at det legges til rette for det. Flere av de forholdene som representanten Gløtvold var inne på, særlig i forhold til funksjonshemmede, er jeg også opptatt av, og det er en del av Manneråk-utvalgets innstilling. Vi vil også komme tilbake til det til våren.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-12-11:
Jo, fattigdom kan bekjempes ved handling. Derfor har vi lagt frem en handlingsplan mot fattigdom, hvor fokuset har vært på arbeid, men også på bolig og en rekke andre forhold som fremgår av handlingsplanen. Jeg har også lyst til å gi ros til Arbeiderpartiet, fordi Arbeiderpartiet nå er opptatt av å målrette. Det er også enighet om at arbeid er den viktigste veien ut av fattigdom. Jeg er veldig glad for at partiet ikke lenger motsetter seg målretting. De brede velferdsordningene er viktige. De er viktige også for å forebygge fattigdom, men de er ikke nødvendigvis det beste virkemiddelet for å hjelpe mennesker ut av fattigdom. Da må vi ha evne både til å prioritere, til å målrette og til å være på tiltakssiden. Som jeg nevnte i et tidligere innlegg, må vi også være villige til å evaluere og se om de tiltakene vi har satt oss fore, faktisk har effekt, både i forhold til voksne og i forhold til barn, og særlig barnefamiliene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-11:
La meg først takke representanten Kristoffersen for den støtte han gav uttrykk for i forhold til folkehelsearbeidet og det forebyggende arbeidet. Det verdsetter jeg absolutt. Ja, det er heftige debatter i Sykehus-Norge om dagen omkring omstillinger og effektiviseringer. Det er i tråd med reformen at vi nå får prosesser som går på det indre plan i arbeidsdelingen mellom sykehusene og innad i sykehusene. Det har vært en forutsetning og et siktemål med reformen at man faktisk skulle få til den type prosesser. Jeg vil hevde at prosessene foregår i stor grad av åpenhet. Hvis en ser på noen av dem som kanskje har skapt mest oppmerksomhet, diskusjonene i Helse Øst og de vurderinger som arbeidsgruppen i Helse Vest nå har lagt fram, er det åpenhet som er det karakteristiske trekket ved de prosessene. Fra lenge før disse forslagene har noen som helst status i forhold til besluttende organer, er det en åpen debatt om dem, fordi utredningene blir lagt ut offentlig. Det synes jeg er bra. Så til spørsmålet om styring i forhold til dette. Det er mitt ansvar å sørge for at helseforetakene følger opp den nasjonale helsepolitikken, slik den framgår av vedtak her i Stortinget. Det gjelder budsjettvedtakene, som forutsetter effektivisering og innsparing, det gjelder de lovvedtak Stortinget fatter, og for øvrig de helsepolitiske retningslinjer som Stortinget vedtar. Det gjør jeg gjennom styringsbrevet til helseforetakene, og jeg gjør det også ved at jeg gir helseforetakene klar beskjed om at de må følge opp helseforetaksloven og forelegge spørsmål av viktighet og prinsipiell betydning for eieren. Spørsmål om nedleggelse av sykehus vil som regel være slike spørsmål.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-11:
Som det framgår av proposisjonen, ser jeg positivt på arbeidet med å skaffe landet den type utstyr som representanten Alvheim her refererer til. Jeg vil selvsagt forholde meg til de vedtak som Stortinget fatter i den saken her i dag. Det ligger an til at det blir vedtatt at Regjeringen og departementet skal sørge for at helseforetakene arbeider videre med dette. Det vil jeg gjøre, med sikte på at man skal finne en løsning. Jeg har ingen myndighet over Norges forskningsråd og universitetet slik at jeg kan pålegge dem noe som helst. Men jeg har klart oppfattet intensjonen i det forslaget som ligger på bordet, og vil følge opp det overfor foretakene, slik forslaget legger opp til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-11:
Jeg har også, som representanten Ballo, registrert at detaljeringsnivået på spørsmål innenfor sykehussektoren som tas opp i Stortinget, til tider kan være relativt stort. Jeg har stor forståelse for at det forhold at det er her helsepolitikken når det gjelder spesialisthelsetjenesten, nå formes, tilsier at mange spørsmål som før ble tatt opp andre steder, nå tas opp her. Jeg vil advare mot at vi kommer i en situasjon hvor de nye helseforetakene blir detaljstyrt, f.eks. gjennom Stortingets spørretimer, helt ned på avdelingsnivå. Det ville være i strid med reformen. Derfor ønsker jeg å legge opp til å utvikle helseforetakslovens plan- og meldingssystem slik at Stortinget med jevne mellomrom kan få grunnlag for en helhetlig debatt om utviklingen i helseforetakene, og hvor en kan se linjene og trekke opp linjene i forhold til framtiden. Det er ansatser til dette i helseforetaksloven. Men jeg ønsker å utvikle og bruke det videre, nettopp for at vi kan løfte den helsepolitiske debatten og trekke linjer både historisk og framover på det området. Og den type spørsmål som representanten Ballo reiser, er jo et eksempel på det. Med den moderne teknologi som nå er tilgjengelig, tror jeg for min del at spørsmålet om hvor mange AMK-sentraler man skal ha i landet, ikke bør gjøres til gjenstand for en stor distriktspolitisk debatt. Jeg kan se at det i deler av landet kan være betydelige fordeler ved å ha færre AMK-sentraler, men jeg har også respekt for at det i andre deler av landet kan være spesielle forhold som tilsier at en bør ha flere. Det vil jeg følge med på.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-11:
Jeg sa i mitt forrige replikksvar at jeg anser spørsmålet om nedleggelse av sykehus som spørsmål av viktighet, og som i de aller fleste tilfeller, så langt jeg kan bedømme det, må forelegges for eieren. Så er det kontinuerlig et spørsmål om hva helseministeren skal legge fram for Stortinget av slike spørsmål. Det er mitt ansvar i første rekke å vurdere det ut fra helseforetaksloven. Det er noen spørsmål som skal forelegges for Stortinget, og det må bero på en vurdering fra min side hvilke spørsmål jeg for øvrig ønsker å forelegge Stortinget. Det sentrale elementet i kommunikasjonen mellom statsråd og storting på dette området er budsjettdokumentet. Men jeg har varslet at jeg ønsker å utvikle plan- og meldingssystemet som ligger i helseforetaksloven til en overordnet kommunikasjonskanal mellom Stortinget og statsråden – i de former som forholdet mellom storting og regjering tilsier, selvsagt – for å gi Stortinget denne plattformen for mer helhetlig diskusjon om utviklingen av helseforetakene. Så til spørsmålet om psykiatrien. Det budsjettforslaget som blir vedtatt her i dag, er den sterkeste opptrapping innenfor psykiatrien som Stortinget noen gang har vedtatt. Mitt ansvar er å sørge for at de pengene brukes målrettet ut fra hvor behovene er størst, og å bidra til at pengene kommer på toppen av en videreføring av eksisterende aktivitet i helseforetakene. Det vil jeg bruke min eierposisjon i forhold til helseforetakene til å bidra til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-11:
Jeg kan ikke forstå at Tannlegeforeningen kan hevde dette. Vi har selvfølgelig lagt fram et budsjettforslag basert på de beste beregninger og vurderinger og fakta som foreligger når det gjelder refusjon for tannbehandling. Det går kort og godt ut på at vi på basis av statistikk for tannbehandling for tidligere år fordeler de midlene som Stortinget bevilger til refusjon, og da blir de midlene brukt, med mindre tannbehandlingen hos tannlegene endrer seg dramatisk i forhold til det statistikkmaterialet vi har. Jeg har ikke kunnskap som tilsier at tannbehandlingen skulle endre seg dramatisk i forhold til det statistiske grunnlaget vi har, og da vil de pengene bli brukt, så sant vi fordeler dem i forhold til det omfang av den type refusjonsberettiget behandling vi snakker om. Så jeg er redd for å måtte si at her har Tannlegeforeningen ført påstander i marken som i hvert fall ikke jeg kan gå god for. Tvert imot mener jeg at en slik øremerking av disse pengene vil gjøre tak 2-ordningen dårligere, og det vil ikke framskynde en refusjonsordning for rehabilitering utover det jeg allerede har sagt, at jeg vil sette så sterk fart på det arbeidet som det overhodet er mulig.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-11:
Det er flere ting som kunne være fristende å kommentere på tampen av debatten. Jeg skal gjøre det kort og bare si at jeg må reservere meg mot den framstillingen som representanten Brørby gjorde seg til talskvinne for, at helseforetakene nå skulle være i gang med aktiviteter som undergraver reformens autoritet. Det vil jeg ta klar avstand fra. Helseforetakene er i gang med aktiviteter som er en oppfølging av effektiviseringskrav som er stilt gjennom budsjettvedtak i Stortinget. Jeg føler i hvert fall et ansvar for at de skal få muligheter til å gjøre det. Samtidig skal de gjøre det innenfor rammen av de helsepolitiske føringer og vedtak som skjer fra Stortingets side. Det er også et ansvar. La meg så til representanten Alvheim si at det er riktig oppfattet at en øremerking av 50 mill. kr på kapittel 2711 post 72 til rehabilitering av tannsett isolert sett vil innebære at økningen i de eksisterende refusjonsordningene blir redusert. Konsekvensen av det vil være at egenandelene blir tilsvarende høyere, og det må da være en utilsiktet effekt av et slikt flertallsvedtak. Den tilsiktede effekt av det vedtaket er å sette et press på statsråden for snarest mulig å legge fram et forslag som innebærer at man får en refusjonsordning også for rehabilitering av periodontitt. Når jeg da har sagt at jeg i revidert nasjonalbudsjett vil komme med et opplegg for det, og jeg vil sette den farten på det som overhodet er forsvarlig, burde det være tilstrekkelig for Stortingets flertall til å si at da støtter vi det opplegget til tak 2 som foreligger, og så forholder vi oss til det opplegget som kommer i revidert og tar da stilling til spørsmålet: ønsker vi å vedta det innenfor den rammen som er vedtatt, eller ønsker vi å legge mer penger i denne ordningen enn det som er vedtatt ved den opprinnelige budsjettbehandlingen? Den friheten vil jo Stortingets flertall ha på det tidspunktet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-11:
Når det gjelder den debatten som nå er oppstått, vil jeg minne om at hele det økonomiske opplegget for helseforetakene er forankret i den behandling som Stortinget hadde i vår av St.prp. nr. 59 for 2001-2002, som baserte seg på en grundig gjennomgang av den ubalanse som har oppstått i foretakenes økonomi, og hvor Stortinget gav sin tilslutning til et opplegg som dels innebar tilleggsbevilgninger til driften i 2002, som dels innebar krav til effektivisering av sykehusenes drift over flere år, og som dels innebar en forskyvning i kravet til balanse i regnskapene i helseforetakene som normalt ville ligge der. I St.prp. nr. 1 har Regjeringen redegjort for den forverring av sykehusenes økonomi som har funnet sted gjennom året 2002, først og fremst knyttet til økte lønnskostnader fordi lønnsoppgjøret ble dyrere enn forutsatt, og også knyttet til ekstraordinære pensjonsinnbetalinger. Regjeringen har i St.prp. nr. 1 foreslått et opplegg som innebærer at sykehusene får muligheten til å ta effektiviseringskravet, som er, som følge av dette, større enn det var i vår, over ett år til, dvs. bruke både 2003 og 2004 på å få budsjettene i balanse. Opplegget innebærer at den opparbeidde gjeld i foretakene må betales tilbake i årene etter 2004, altså etter det året da man har et krav på seg til å komme i balanse for det driftsåret. Det innebærer at spørsmålet om den opparbeidde gjeld går ut over pasientbehandlingen i 2003, først og fremst er knyttet til de kapitalkostnadene som foretakene måtte ha pådratt seg som følge av gjelden de har opparbeidet seg i år 2002, men ikke som følge av krav om tilbakebetaling av denne gjelden fordi det kravet da vil gjelde i årene etter at man har brakt økonomien i balanse. Det er Regjeringens opplegg slik det tydelig er beskrevet i proposisjonen. Og til representanten Hagen kan jeg melde at jeg i mitt innlegg under behandlingen av sak nr. 1 i dag opplyste om at de gjennomganger av pensjonskostnadene som pensjonsselskapene og helseforetakene nå har gjort, tyder på at belastningen på regnskapet i 2002 blir betydelig mindre enn det man tidligere har fryktet.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2002-12-11:
Legemiddelfeltet har fått en bred omtale i sosialkomiteens innstilling. Jeg er i denne saken svært undrende og også skuffet, særlig over SV, som sørger for flertall for at det innføres et indeksbasert refusjonssystem for legemidler. Dette systemet er en stor fordel for legemiddelindustrien, fordi systemet tar bort mye av forhandlingspresset legemiddelprodusentene har vært utsatt for etter dereguleringen. Med dette systemet vil det offentlige, dersom man er opptatt av å ha kontroll med de offentlige utgiftene, få store problemer med å få ned prisene, for med en indekspris er jo både produsenter, grossister og apotek mest interessert i en høyest mulig pris, på grunn av prosentavansen. Med dette systemet kan man risikere at hele næringen «rotter seg sammen» for å holde nivået oppe. Jeg mener at indeksprismodellen er en teoretisk sosialøkonomisk modell som i praksis kommer til å ta bort mye av dynamikken i legemiddelmarkedet. Det store flertallet av høringsuttalelsene om et indekssystem advarer mot dette, nettopp fordi den praktiske oppfølgingen av forslaget i den virkelige verden blir svært vanskelig. Med det som blir vedtatt i dag, er det kun produsentene som gnir seg i hendene, og jeg synes det er veldig trist at ikke flere enn Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Fremskrittspartiet ser dette og er opptatt av hva som er best for pasientene. Så til slutt: Etableringen av helseforetakene er vi nødt til å lykkes med. Det er svært bekymringsfullt at de sliter så med økonomien som de gjør. Det var også av den grunn at Arbeiderpartiet og SV stod sammen om å bevilge vel en halv milliard kroner mer til foretakene. For oss som følger med i hva Helseforetak Øst foretar seg, er vi nå redde for tilbudene på en rekke områder, og den form for usikkerhet, setter hele reformens autoritet i fare. Det burde bekymre regjeringspartiene og Regjeringen i mye større grad enn vi får se her i denne sal.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-11:
Dette var en merkverdig debatt. Det Fremskrittspartiet gjør, gjør de aller fleste partiene nå hver eneste dag, og har gjort det i dagevis når det gjelder 2002-budsjettet. Sosialkomiteens medlemmer kan bare se på side 2 annen spalte i sin egen innstilling. Der fremgår det at man på kapittel 2711 postene 70 og 76 foreslår en økning på 35 mill. kr og en økning på 117 mill. kr. Man foreslår en økning på kapittel 2750 til luftambulansetransport, til kiropraktorbehandling og til syketransport. Man tilleggsbevilger fordi behovet har vært der i 2002. I hver eneste komite tilleggsbevilger man med den begrunnelsen at behovet har vært større enn man hadde regnet med, og det gis en automatisk tilleggsbevilgning. Så gjør altså Fremskrittspartiet nøyaktig det samme når det gjelder helseforetakene, og så kommer talere fra Arbeiderpartiet – og Ballo – og prøver å lekse opp for oss hvordan systemene er, når vi stort sett er de eneste som kan dem. Det er jo dette som er det vanlige. På alle områder justerer man budsjettene på slutten av året i samsvar med behovene. Jeg kan finne 50 eksempler bare fra de siste dager. Hvorfor skal vi ikke gjøre det også når det gjelder helseforetakene, som vi i denne proposisjonen nå leser går med underskudd? Vi ser at den bevilgningen vi har vært med på for neste år, ikke lenger går til å behandle pasienter og drive sykehus, nei, den skal dekke underskuddet fra 2002. Det var ikke forutsetningen vår. Vår forutsetning var å lage et budsjett for 2003, og at man også når det gjelder helsevesenet, når man gjør det på alle andre områder, selvsagt må tilleggsbevilge det som er nødvendig for å betale utgiftene i 2002. Det er det hr. Ballo ikke skjønner. Det er utgiftene helseforetakene har hatt i 2002, som bør belastes 2002-budsjettet. Det er derfor vi sier i vårt forslag at vi skal dekke underskuddet, selv om det er på 2002-budsjettet, og selv om vi ikke får vite nøyaktig hva underskuddet er før eventuelt i januar eller februar. Det er det vi gjør, og det er derfor vi lager en overslagsbevilgning. Det er galt at vi har det systemet at man skal bruke av 2003-pengene, som vi har ment skulle gå til pasientbehandling, til å dekke underskudd fra tidligere år. Det er en helt ekstraordinær og uvanlig situasjon. Jeg har nevnt noen eksempler på kapitler og poster i denne innstillingen, og det er mange i andre innstillinger. Så mitt spørsmål er: Når det har vært forutsetningen, hvorfor vil ikke Arbeiderpartiet og SV stemme for vårt forslag? For den løsningen de har, vil i hvert fall ikke hjelpe på helseforetakenes situasjon i kommende år. Det er nå Arbeiderpartiet og SV har mulighet til å sørge for at det som ligger i budsjettet for 2003, skal gå til å drive sykehus i 2003, det skal ikke gå til å betale gjeld som er oppstått i år.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-11:
Jeg har noen spørsmål til helseministeren. På side 2 i innstillingen, under kapittel 739 Andre utgifter, står følgende: «Post 21 Forsøk og utvikling i sykehussektoren foreslås økt med 12,6 mill. kroner. Bevilgningen foreslås tilført stikkordet «kan overføres».» Dette er altså en tilleggsbevilgning som Regjeringen foreslår på 2002-budsjettet, som åpenbart har tenkt å komme til utbetaling i 2003. Jeg går ut fra at dette er noen forsøk og en utvikling som kanskje tar litt mer tid, og som derfor kanskje må betales ut i januar–februar måned. Med andre ord er det identisk til underskuddene i sykehusene. Og det er underskuddene i 2002 vi snakker om, altså aktivitet i sykehusene som har skjedd i 2002. Hva er årsaken til at Regjeringen på dette området aksepterer og foreslår en bevilgning på 2002-budsjettet som skal overføres til 2003 for utbetaling, når man ikke gjør det samme i forbindelse med helseforetakene? Hvorfor er det slik at man foreslår å øke bevilgningene til luftambulansetransport, kiropraktorbehandling, syketransport, private laboratorier og røntgeninstitutter på 2002-budsjettet, som åpenbart er for å dekke regninger for arbeid som er utført i 2002? Hvorfor denne forskjellen mellom disse eksemplene og helseforetakene? Og kan vennligst helseministeren opplyse Stortinget om det er slik som vi har oppfattet det, at deler av den bevilgning som er gitt til helseforetak for 2003, vil måtte gå til å dekke underskudd eller dekke renter på lån som foretakene eventuelt må ta opp hvis de ikke får noen tilleggsbevilgninger, og vil dette gå ut over helseforetakenes pasientbehandling neste år i forhold til det som egentlig lå i 2003-budsjettet? Dessuten har jeg noen spørsmål til. På veldig mange poster tilleggsbevilger man, og for så vidt reduserer, for å tilpasse budsjettet til det som forventes å bli regnskapet for aktiviteten, for det gjøres på en lang rekke poster – jeg har ikke tatt med eksempler på alt – som er til votering nå. Hvorfor gjør ikke Regjeringen det samme med hensyn til helseforetakene, som er suverent det mest viktige? Hvorfor er det slik at helseforetakene, sykehusenes virksomhet, skal unntas fra den helt ordinære hendelse på slutten av året, nemlig å få justert sine bevilgninger i forhold til det som nå er forventet å bli anslag på regnskapet? Og hvorledes har egentlig Regjeringen og helseministeren tenkt å løse de problemene med mangel på penger som helseforetakene vil få hvis de skal betale renter eller hvis de i realiteten skal dekke underskuddet fra i år over neste års budsjett?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-11:
Jeg registrerer at representanten Voie mener at en økning på nærmere 40 pst. til private skoler til 2 pst. av norske elever er «rimelig», 40 pst. økning til de 2 pst. er rimelig. Samtidig vet vi at innenfor den offentlige skolen er det nedskjæringer. Dette er ikke vond vilje fra kommunenes side. Det er ikke vond vilje fra kommunenes side når de må kutte i sine skolebudsjetter. Det er rett og slett en konsekvens av at vi driver en sultefôring av kommunesektoren. Det som nå skjer, er en nedbygging, en svekkelse, av det offentlige utdanningssystemet, den offentlige fellesskolen som den felles møteplassen den skal være for alle barn. Jeg synes det er fryktelig viktig at vi klarer å ta vare på den skolen, at vi klarer å holde fast på at vi skal ha en skole der alle barn møtes, der alle uavhengig av bakgrunn, uavhengig av kultur, uavhengig av religion, har en felles møteplass og blir utfordret på de standpunkt de har. Dette er dannelsesprosjektet som vi har felles. Det er det vi nå er i ferd med å svekke, og det er ganske alvorlig. Jeg ser ingen grunn til at de 2 pst. av elevene som går i private skoler, skal få en vekst. Vi bruker i dag 1,3 milliarder kr til disse skolene, og så skal vi øke denne andelen med 500 mill. kr, en halv milliard kr, mens vi samtidig kutter innenfor den offentlige skolen. Så er jeg klart bekymret, på samme måte som Høyre, over at vi innenfor den offentlige skole, og sannsynligvis også innenfor den private skolen, ikke greier å fange opp alle elevene godt nok og gi god nok individuell tilpasset opplæring. Det er en utfordring som vi skal stå sammen om å gjøre noe med, men vi gjør ikke det ved å svekke fellesskolen, svekke den offentlige skolen. Det er ikke på den måten man bedrer leseferdigheten blant de 98 pst. av barna som går der.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-11:
I tillegg til å bruke prosenter brukte jeg også absolutte tall. Hvis representanten Sortevik hadde hørt etter, brukte jeg også absolutte tall. Det er en vekst på nesten 0,5 milliarder kr til private skoler, fra ca. 1,3 milliarder. Omregnet til prosent blir det knapt 40 pst. Det er de faktiske forhold. Også i vårt alternative budsjett ligger det inne en vekst til private skoler, en vekst på ca. 13 pst. Det ligger inne vel 150 mill. kr til private skoler i vårt alternative budsjett, altså er vi også villige til å gi mer til de private skolene. Vi ser for oss at flere vil søke om å få etablere private skoler, og vi har et lovverk i dag som sier at hvis det blir etablert private skoler, skal de ha en viss kostnadsdekning. Vi legger også inn en større vekst til disse skolene, fordi vi ser at det kan komme til skje. Det som overrasker meg, er at det skal være automatikk i at det offentlige skal finansiere private løsninger. Vi aksepterer fullt ut at folk skal kunne etablere sine private skoler, men det burde ikke være automatikk for noen at det er fellesskapet som skal finansiere dette, og finansiere det delvis langt utover det som offentlige skoler får. Vi hadde i vinter et regneeksempel fra lærerne på Bekkelaget skole. Vi kan diskutere regnestykket, men det gikk ut på at hvis de hadde etablert en tilsvarende privatskole, hadde de fått 2 mill. kr mer til å drive for enn det de fikk. Så kan vi si at dette regnestykket ikke holder, men det var iallfall et forsøk på å sammenlikne. Vi har altså i dagens ordning, med dagens finansiering en god finansiering av private skoler, bedre enn det de aller, aller fleste landene som vi ønsker å sammenlikne oss med, har. Det som er utfordringen nå, er å finansiere den offentlige skolen og gi den levelige vilkår.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-11:
St.meld. nr. 7 om dåpsopplæring ligger til behandling i komiteen. Det arbeidet starter vi på for fullt i neste måned, med høringer der vi inviterer ulike organisasjoner. Da skal vi utmeisle våre standpunkt og det vi skal mene om dåpsopplæringen. Men også mindretallet, som Elsa Skarbøvik viste til, legger inn disse 5 mill. kr allerede neste år, før vi har startet på arbeidet med dåpsopplæringen. Det gjør vi, fordi vi aksepterer den argumentasjonen som departementet har kommet med, at det kan være viktig å komme i gang med en del prosjekter, starte opp en del arbeid rundt om i kommuner og i menighetssammenheng. Vi innser det, og dermed har vi støttet opp om dette. Men hva vi skal mene til slutt om dåpsopplæringen og hele stortingsmeldingen, skal Elsa Skarbøvik og andre få vite når komiteen starter arbeidet. Så registrerer jeg at Elsa Skarbøvik og Kristelig Folkeparti er enig med oss i to merknader som vi har om fellesråd, om å prøve å få til samarbeid på tvers av fellesrådsgrensene. Dette er signaler vi har fått fra mange fellesråd. De ønsker å få til et tettere samarbeid for å utnytte ressursene mer hensiktsmessig. Så sier Kristelig Folkeparti nå at de er enige i dette. Men vi får ikke flertall for den merknaden, fordi Kristelig Folkeparti ikke støttet oss, fordi regjeringspartiene og Fremskrittspartiet ikke støttet oss. Hadde de gjort det, hadde vi gitt et klart signal til statsråden: Her har statsråden et oppdrag å gjøre, være med på å få til den type samarbeid som mange fellesråd ber om. Nå regner jeg med at statsråden kan gjøre det uavhengig av oss når den type henvendelser kommer. Men det hadde jo vært godt om det hadde vært samsvar mellom det som Elsa Skarbøvik nå sier fra talerstolen, og det som hun synliggjør i innstillingen. Noe mer enn det ber vi faktisk ikke om.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-11:
Jeg forstår jo at Søren Fredrik Voie har behov for å forsvare Regjeringen og gi ros til Regjeringen, men dette fikk jo karakter av en hyllest! Det er det kanskje også behov for av og til. Jeg er enig med Søren Fredrik Voie i at det er puslete det opposisjonen gjør innenfor denne rammen. Det skyldes jo at vi har fått tildelt en ramme som er puslete! Den har vi ikke gitt oss selv, men det er Høyre sammen med Fremskrittspartiet som har gitt oss den rammen. Hvis man vil se våre prioriteringer og våre satsingsområder, vil man finne det i våre alternative budsjetter til finansinnstillingen. Det vi har vist med denne innstillingen, er jo nettopp at vi også innenfor små rammer kan prioritere, og at det finnes et alternativ til det regimet vi har i dag. Så til noe av det som Søren Fredrik Voie tok opp. For det første dette med høyere utdanning. Det var også bra. Alt var jo bra. For ikke lenge siden vedtok Stortinget en kvalitetsreform. De signalene vi nå får fra sektoren, er ingen hyllest til dette budsjettet, det er sterke advarsler. Det er ikke samsvar mellom det vi har vedtatt i kvalitetsreformen og de bevilgningene vi gjør. Det er klare tilbakemeldinger fra sektoren. Skal man se bort fra dette? Vi i SV velger å ta dette på alvor. Vi sier også at vi nok må ta noen sterkere grep i sektoren hvis vi skal gjennomføre de fine ordene vi har vedtatt. Det samme gjelder for forskning. Det er riktig at det er lagt inn en forholdsvis sterk økning – jeg sa at det er blitt et anstendig forskningsbudsjett – men det er fryktelig langt igjen til det målet vi har satt oss, nemlig OECD-gjennomsnittsnivå. Da blir mitt spørsmål til Søren Fredrik Voie: Tror, og mener, Søren Fredrik Voie og Høyre at vi vil nå OECD-gjennomsnittsnivå, slik som Stortinget har vedtatt, med den opptrappingen som ligger nå? Vi har to år, 2004-2005, å gjøre det på.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-11:
Jeg vil faktisk starte med å gi ros til Arne Sortevik. Jeg vil gi ham ros fordi han nå tar ansvar for det budsjettet han har forhandlet fram. Jeg regner med at han etter hvert vil gå ut på gater og streder og forsvare dette budsjettet, og at det vi får høre fra Fremskrittspartiet i tiden framover, er at de har vært med på å lage et budsjett som det som foreligger, og med de kuttene som ligger der. Jeg regner med at det er det vi skal få høre fra Fremskrittspartiet i den kommende debatten når de skal ut på gater og streder. Det er positivt galt det representanten Sortevik sier, at vi tar fra noen. Vi gir privatskoler 13 pst. vekst. Det er ikke å ta fra noen, det er å gi dem en stor vekst, men ikke så stor som Fremskrittspartiet ønsker – dette må være korrekt. Det er positivt galt at de sikrer fjernundervisningen. Det er riktig at det ble ikke så galt som Regjeringen foreslo, men det er fortsatt galt. De kuttet i voksenopplæringen, ganske mye til voksenopplæringsorganisasjonene, de kuttet IKT i skolen med 5 mill. kr for å finansiere en halv million til ANSA. Alt dette er kutt og har konsekvenser for skolen. Det bør også Fremskrittspartiet stå her og forsvare, på samme måten som de skal ut på gater og streder og forsvare det når den tiden kommer. Så blir jeg litt provosert av det synet på læring som Søren Fredrik Voie og Arne Sortevik har. De snakker om et sted å være, de snakker om velferdsgoder når de snakker om SFO og en del slike ordninger. Hva slags syn er det de har på læring og kunnskap? Er ikke det noe som foregår overalt der barn er samlet? Det er jo ikke bare i enkelttimene de lærer, det er der de er sammen, der de har fellesløsninger, der lærere og pedagoger er sammen med dem. Dette er jo en læringsarena. Så mitt spørsmål til Sortevik blir: Vil han ut fra den avtalen som er gjort, forsvare dette, og blir dette Fremskrittspartiets budsjettopplegg for utdanningssektoren i det kommende år?