Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-06-08:
De siste tiårene har samfunnet vært preget av et økende kulturelt, religiøst og livssynsmessig mangfold. Det er noe av bakgrunnen for kirkeforlikets punkt om gravferdsforvaltning, der dagens lovgivning på området skal videreføres, samtidig som det gjøres tilpasninger som ivaretar minoritetene. Hovedformålet med forslagene som nå behandles, er å legge bedre til rette for at gravferdsmyndighetene kan ivareta behov som tros- og livssynsmessige minoriteter har i forbindelse med gravlegging. Gravplassene våre skal være for alle. Jeg er glad for at komiteen på vesentlige punkter står samlet om viktige tilpasninger. Det er viktig at vi er enige om retningen i slike spørsmål, som er følsomme for mange. Den viktigste forutsetningen for at gravlegging skal kunne skje med respekt for avdødes religion og livssyn, er at det er tilstrekkelig kunnskap om ulike tros- og livssynssamfunns behov. De lokale gravferdsmyndighetene har gradvis fått mer kunnskap og har blitt stadig flinkere til å imøtekomme minoritetenes særlige behov. Jeg tror at de foreslåtte lovendringene vil understøtte og forsterke denne utviklingen. Et sentralt spørsmål er hvordan en kan sikre særskilt tilrettelagte graver. Slik tilrettelegging bør som normalordning kunne skje i bostedskommunen til avdøde. Men kommunen kan, og bør noen steder, samarbeide om et tilbud. Kostnadsansvaret for gravlegging i særskilt tilrettelagt grav skal likestilles med grav i egen kommune. Dette aktualiserer også andre spørsmål som handler om system for avgifter og brukerbetaling ved gravferd. Jeg merker meg at komiteen er positiv til at departementet vil vurdere å nedsette et utvalg for å utrede behovet for systemendringer. Spørsmålet om eventuell økonomisk likestilling av kremasjon og kistebegravelse hører etter min mening hjemme i den sammenhengen. Et mindretall i komiteen fremmer også forslag om at loven skal legge det økonomiske ansvaret for særskilt tilrettelagt grav direkte til hjemkommunen. Det mener jeg ville bryte med ansvarsforholdet mellom kommune og Kirkelig fellesråd i gravferdsloven og være lite praktisk. Men også jeg forventer at kommunene bevilger tilstrekkelige ressurser til dette, uten at det går ut over andre oppgaver. Jeg vil tydelig understreke at Den norske kirke fortsatt skal kunne vigsle nye gravplasser. En bestemmelse om innvielse av nye gravplasser bør likevel markere at tros- og livssynssamfunnene skal ha lik adgang til å gjennomføre en innvielsesseremoni. Slike hensyn tilsier etter min mening at lovverket ikke bruker betegnelsen «kirkegård» på en gravplass som skal være felles for alle. Endringene i lovverket er ikke til hinder for at en lokalt bruker navn som «kirkegård». Det er argumenter for og imot både «gravlund» og «gravplass» som erstatningsord. Jeg tror det kan være regionale forskjeller i språkfølelsen på dette området, og jeg har særlig merket meg at biskopen og bispedømmet i Bjørgvin var særlig imot å bruke ordet «gravlund». En utvidelse av dagens frist for kremasjon og gravlegging kan skje på flere måter. Jeg har ikke innvendinger mot at komiteen har samlet seg om en frist på ti virkedager. Noen vil ønske gravlegging så raskt som mulig, eller i løpet av de første dagene. Regelen vil ikke være til hinder for det. I høringen er det kommet synspunkter om at regelverket for askespredning bør liberaliseres. Jeg merker meg at komiteens flertall ønsker at departementet på egnet måte skal vurdere hvordan dette kan imøtekommes. Jeg er glad for at det nå også kommer på plass en ny hjemmel i kirkeloven for å kreve framlagt barneomsorgsattest, som er den tekniske betegnelsen, ved tilsetting eller engasjement av frivillige i kirken. Men jeg er også enig i at en politiattest ikke kan erstatte andre tiltak for å hindre overgrep.