Martin Engeset (Høyre), 2007-06-06:
Jeg føler behov for å ta ordet nå dels for å supplere og utdype noe av det saksordfører sa knyttet til ett punkt i innstillingen, og også for å si litt mer om hvilken intensjon komiteen har hatt når vi kommenterer folketrygdloven § 22–3 første ledd. Det står i proposisjonen at Rikstrygdeverket i mars 2006 gjorde departementet oppmerksom på at Trygderetten i en beslutning av 13. mai 2005 hadde lagt til grunn en fortolkning av reglene som ikke var i samsvar med praksis, og etter Rikstrygdeverkets mening heller ikke med intensjonene bak reglene. Jeg skal være den første til å innrømme at dette er rimelig komplisert – trygderett er gjerne det. Det er mange paragrafer og mye som er relativt komplisert. I en hektisk tid med behov for veldig rask behandling, følte jeg i grunnen at vi fra komiteens side ikke fikk anledning til å gå dypt nok i saken. Derfor føler jeg et behov for å holde et innlegg for å presisere hva vi har ment med det vi skriver i innstillingen. Det er slik at ved fødselspenger skal den ansatte på egen hånd sende inn et eget fødselspengeskjema direkte til trygdekontoret i tillegg til det refusjonskravet arbeidsgiver skal sende inn. Begge disse kravskjemaene må være kommet inn til trygdekontoret innen tremånedersfristen for at arbeidsgiver skal få refusjon. Det er et viktig utgangspunkt. Jeg har gått inn i selve kjennelsen fra Trygderetten, som det vises til i proposisjonen, og lest den – faktisk to ganger. Det dreier seg om en ung kvinne i en ikke navngitt kommune på Vestlandet – dommen var anonymisert – som ble krevd for i overkant av 96 000 kr av sin arbeidsgiver, altså kommunen, for fødselspenger hun ikke hadde fått utbetalt, men som arbeidsgiver krevde refusjon for. Da har vi et problem. Det er en del kvinner – det er ikke mange – det kan kanskje dreie seg om 15–20 i året – som ikke er klar over at de også må sende inn krav om fødselspenger selv når de fortsetter å få lønn fra arbeidsgiver etter at de er gått ut i fødselspermisjon. Man får ikke fødselspengekravet opp i hånden på samme måte som man får en sykemelding hos legen. Det er da problemet kan oppstå. Når arbeidsgiver sender inntekts- og skatteskjema, regner arbeidsgiver med at den fødende har sendt fødselspengekravet, eller at trygdekontoret har sørget for at kvinnen sender det inn. Når trygdekontoret mottar krav fra arbeidsgiver, sender for så vidt trygdekontoret et varsel til kvinnen dersom kravet hennes mangler, men det er her det kan oppstå feil. I en del tilfeller får kvinnen rett og slett ikke kravet i hende, ofte på grunn av flytting. Hun kan være så preget av fødselen at hun ikke får sendt det inn, eller varselet kommer rett og slett for sent. Tre måneder er en kort tid dersom arbeidsgiver sender inn kravet mot slutten av perioden. Trygden bruker noe tid på å sende varselet til kvinnen, og hun skal fylle ut og sende skjemaet tilbake innen tidsfristen. Det er altså her det oppstår en del av det jeg vil kalle trygdefeller, hvor enkeltkvinner kommer i en helt håpløs og, for mange, dramatisk økonomisk situasjon, som jeg håper det er mulig å få ryddet opp i på en praktisk måte. Dette har ingen ting med partipolitikk å gjøre. Jeg tror vi er helt enige om dette, alle sammen i komiteen, og det er det vi har ment med det vi skriver i innstillingen – vi ber Regjeringen om å gå gjennom regelverk og praksis og sørge for rutiner på dette området slik at man unngår at enkeltkvinner kommer i en situasjon hvor arbeidsgiver i henhold til en arbeidsavtale mellom arbeidsgiver og den ansatte har rett til å kreve refusjon for fødselspenger som ikke blir refundert til arbeidsgiver. Akkurat dette er litt «småtricky», som det heter, men jeg tror at med god vilje kan det være mulig å finne rutiner her som gjør at man kan unngå denne typen trygdefeller. Det er det komiteen anmoder statsråden om å bidra til å rydde opp i.