Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2007-06-12:
Det er spennende tider når man får lov til å være med og omdanne en formue på havets bunn til finanspapirer og andre herligheter. Mange har forventninger til oss yngste på Stortinget om at vi skal ordne opp i både det ene og det andre, og mange har faktisk vært på døra hos meg med synspunkter på forvaltningen av Statens pensjonsfond. Mange gode formål har vært nevnt, alt fra at vi skal investere i spesielle miljøteknologier, til at vi skal løse bistandsutfordringer i fattige land, trekke oss ut av selskap man ikke liker, eller andre ting. Men jeg har ikke hatt ett eneste menneske, ikke én eneste lobbyist, som har kommet på døra mi på kontoret og sagt at nå må vi få investert eller reinvestert i atomteknologi, i klasebomber, i barnearbeidselskaper e.l. Ikke ett eneste menneske har vært og spurt om det. Og det er ikke så veldig rart, for her er jo Fremskrittspartiet så til de grader på kollisjonskurs med hva vanlige folk oppfatter som helt vanlig folkeskikk. Når en stor kapitalist, med folkets stemmer i ryggen og folkets penger, skal ut og forvalte sin egen formue, er det selvsagt at det finnes universelle, helt grunnleggende menneskerettigheter og den type ting vi skal følge. Og selvsagt er det dilemmaer og paradokser man da vil stå oppe i. Men det å da kaste seg på ryggen og si at beklager, dette er altfor vanskelig, folk får gjøre som de vil, her får markedet rå, jungelloven må rå – det blir for enkelt, og det synes jeg er vanvittig defensivt av Fremskrittspartiet i denne salen. Jeg gleder meg til dette budskapet skal runge ut i alle valglokaler og fra alle stands Fremskrittspartiet skal ha framover. Da kommer det kanskje noen reaksjoner, og neste gang vi skal debattere dette, vil kanskje pipa ha en annen lyd. Når det er sagt, er det helt riktig at det er dilemmaer. Jeg synes vi skal lytte til Kristelig Folkepartis innspill om mikrokreditt, om tobakk, om alle disse temaene. Men jeg ser jeg fram til en evaluering av hele ordningen. Jeg er livredd for at vi på en måte skal bruke opp instrumentet vårt der vi forvalter fellesskapets ressurser for kommende generasjoner, og som, som finansministeren helt riktig sier, kanskje har et 100 års-, et 200 års- eller et evighetsperspektiv, at vi skal være forsiktige med å bruke pensjonsfondet til noe annet enn det det egentlig er, innenfor etiske retningslinjer. Hovedmålet må være å forvalte en formue til det beste for de neste generasjoner, og da skal man være forsiktig med å utelukke alt man ikke nødvendigvis liker – lovlige varer, f.eks., innenfor tobakk eller innenfor andre temaer. Ja, jeg vet ikke – vi skal diskutere det – men jeg er grunnleggende skeptisk. Men etiske retningslinjer på bånn, noe jeg tror alle egentlig vil slutte seg til, mener jeg vi må ha. Så helt kort til slutt, knyttet til at vi øker aksjeandelen til 60 pst. I Arbeiderpartiet har vi vært for det. Det var ikke noe problem for oss, for å si det sånn. Det var et fornuftig forslag, for vi har fått solid dokumentasjon på at med bare en viss moderat risikoprofil kan vi få betydelig meravkastning ved å gjøre det. Og det er klart at nei, vi kan ikke gardere oss mot noen ting, akkurat som Marianne Aasen Agdestein var innom. De siste 100 åra har vi vært igjennom et par revolusjoner, to verdenskriger, frykten for atomkrig, kald krig. Det har skjedd litt av hvert, for å si det pent. Vi har også opplevd, ved årsskiftet 1999/2000, et dramatisk fall i aksjemarkedene gjennom IT-bobla i Asia og andre steder, som nå Norge – altså pensjonsfondet – profitterer stort på. Og hvorfor det? Jo, fordi vi kjøpte oss opp, som en av de få aktørene etter at aksjemarkedet hadde falt. Det hadde vi mulighet til fordi vi er en langsiktig investor og ikke trengte å selge oss ut fordi alle andre gjorde det. Det viser jo at dynamikken gjennom å være nærmest en evighetsinvestor er helt annerledes enn det den er for mange andre investorer.