Nikolai Astrup (Høyre), 2013-11-28:
Det europeiske fellesskapet er ingen selvfølge. Historien vi har felles, er en reise i brutalitet. Heldigvis er det også en beretning om fred, forsoning og forbrødring. Den økonomiske krisen i Sør-Europa rammer tilliten til nasjonale politikere og parlamenter, men også EUs legitimitet og oppslutning blant mange europeere. Derfor er det viktig at vi som er politikere, bidrar til å formidle kunnskap om hvor viktig det politiske fellesskapet i Europa er som en buffer mot ekstremisme, og som en katalysator for økonomisk fremgang i kriserammede europeiske land. I en verden der Europas relative betydning svekkes i møte med fremvoksende økonomier i øst og sør, er det ingen grunn til å tro at Europas land vil klare seg bedre hver for seg enn det de gjør sammen – tvert om. Derfor er Norges tilknytning til EU gjennom EØS-avtalen helt avgjørende. Norge er en liten, åpen og internasjonal økonomi som er mer avhengig av god tilgang til det indre markedet i Europa enn de fleste av våre naboland. Grenseløse utfordringer kan ikke løses i ensomhet, de må løses gjennom samarbeid. Fremst blant de grenseløse utfordringene står klimautfordringen. Jeg er derfor glad for at statsråden valgte å løfte frem klima og energi som et av de viktigste temaene på hans agenda i årene som kommer. Det er en vurdering jeg deler, ikke minst fordi EUs klima- og energipolitikk frem mot 2030 nå er i støpeskjeen. Det er forventet at kommisjonen på nyåret vil fremme en melding for å følge opp grønnboken som ble lansert tidligere i år. EUs kvotesystem har blitt kraftig kritisert de siste årene, primært fordi kvoteprisen er lav. Det betyr imidlertid ikke at kvotesystemet har utspilt sin rolle. Kvoteprisen er lav bl.a. fordi flere europeiske land har gjennomgått den verste økonomiske krisen siden annen verdenskrig. Den er også lav fordi ulike europeiske land holder seg til en energipolitikk med til dels store subsidier til ny fornybar energi. I sum betyr det at kvoteprisen er for lav til å utløse ny teknologi og utslippsreduserende tiltak av særlig betydning. Det er en betydelig utfordring som må løses i perioden etter 2020. Samtidig senkes utslippene i kvotemarkedet hvert eneste år frem mot 2020. De samlede utslippene i EU går ned. Hvis EU skal nå målene om 80–95 pst. utslippsreduksjoner i 2050, må taket senkes langt raskere enn det som gjøres i dag, noe som også vil bidra til å heve kvoteprisen til et nivå der den bidrar til å utløse utslippsreduserende tiltak som virkelig monner. Når jeg bruker såpass mye tid på EUs kvotesystem, er det fordi det er og bør være EUs primære virkemiddel for å nå utslippsmålene i 2050, men også fordi flere andre land og regioner nå følger i EUs fotspor og etablerer ulike kvotehandelsmekanismer. Kina er fremst blant dem. Der rulles det nå ut syv regionale kvotemarkeder, der det største, i Guangdong, vil dekke et område med 400 millioner mennesker. Sør-Korea, Mexico, Quebec og California er andre som har latt seg inspirere av EU. Det gir håp for at man på sikt kan etablere en internasjonal kvotehandelsmekanisme som er reell, og understreker betydningen av å videreutvikle EUs system i tiden etter 2020. Det er vanskelig å se for seg en løsning på klimautfordringen uten at vi lykkes med å utvikle en kostnadseffektiv teknologi for fangst og lagring av CO2. Den jobben kan ikke Norge gjøre alene, derfor er det viktig at statsråden tar med seg et sterkt signal til EU fra Stortinget om at også EU må prioritere arbeidet med CO2-håndtering i årene som kommer. Statsråden var i redegjørelsen inne på at norsk gass og norsk vannkraft kan spille en større rolle som balansekraft for vind og sol i EU. Det er en ambisjon undertegnede deler, men det er også en ambisjon som forutsetter at norske mellomlandsforbindelser inkluderes dersom Tyskland og Storbritannia realiserer nasjonale kapasitetsmarkeder. Som representanten Hansen nevnte, har EFTA/EØS-delegasjonen oversendt en resolusjon til kommisjonen som berører de temaene jeg nå har snakket om. Resolusjonen fikk tilslutning fra Island og Liechtenstein, og det er derfor ikke bare regjeringen som har ambisjoner om å føre en mer offensiv europapolitikk. Det ansvaret hviler også på Stortinget, og vi har startet jobben. La meg til slutt få uttrykke store forventninger til statsrådens rolle i europapolitikken. Representanten Solhjell sa at Norge må kjempe hardere for våre nasjonale interesser. Jeg er enig i at det er viktig, men samtidig må man være interessert for å være interessant. Norsk europapolitikk kan ikke bare handle om hva som er bra for Norge, vi må også ha et blikk for hva som er bra for Europa. De to er ikke helt uavhengige størrelser. Det er interessant å høre det voldsomme engasjementet for å beholde et statlig monopol for ombæring av brev som veier mindre enn 50 gram, som er i ferd med å bli erstattet av e-post. Det kan neppe sortere under kategorien «viktig nasjonal interesse», uavhengig av hva man måtte mene om konkurranse i postsektoren.