Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2011-10-27:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen er den til dels alvorlige bekymring som kom fram på et seminar arrangert av Dagens Medisin 1. september. Det handlet om hvilke konsekvenser legemiddelindustriens såkalte kongressvedtak kan få for legenes etter- og videreutdanning. Medlemsbedriftene i legemiddelindustrien har laget et internt regelverk som fra 1. januar 2012 forbyr å sponse eller betale for deltakelse og reise for leger og annet helsepersonell til arrangementer i utlandet i regi av tredjepart. Legemiddelindustrien viser til at deres mål er å utvikle innovative legemidler som kan bedre livet til befolkningen samt å markedsføre disse overfor helsepersonell, slik at de blir brukt på en riktig måte. De ønsker mer fokusering på riktig legemiddelbruk i stedet for å betale for utenlandsreiser, kongresser og reklameeffekter. Høyre vil gi honnør til legemiddelindustrien for dette vedtaket. Det er prisverdig at det er industrien selv som har tatt et initiativ og selv setter grenser og rydder opp i det som kan ha vært uklare forhold. Det er viktig at det er et faglig godt samarbeid mellom leger og industrien. Vi mener dette er viktig for å styrke troverdigheten og tilliten til helsevesenet, og det er i alles interesse at det blir åpenhet og ryddige forhold. Kongressvedtaket har imidlertid skapt en debatt og usikkerhet om mulighetene for norske leger til å delta ved internasjonale kongresser og møter for å sikre seg nødvendig etter- og videreutdanning. Legemiddelindustrien har i mange år bidratt betydelig til dette, som av legene selv regnes som en sentral del av norske legers faglige oppdatering og kompetanseutvikling. Bidraget har beløpt seg til mange titalls millioner kroner hvert år, anslagsvis mellom 50 og 100 mill. kr. Mange leger mener kongressvedtaket kan få negativ betydning for deres muligheter til faglig oppdatering og kompetanseutvikling, fordi bortfallet av sponsormidler ikke vil bli erstattet av arbeidsgiver. Det kan igjen få konsekvenser for kvaliteten på pasientbehandlingen. Det var spesielt to problemstillinger som kom fram på nevnte seminar, som jeg er opptatt av å få belyst. For det første: Hvem har hovedansvaret for etter- og videreutdanning av leger, og hva er arbeidsgivers plikter og ansvar etter loven? For det andre: På hvilken måte stiller arbeidsgiver opp og sørger for tilstrekkelig etter- og utvidereutdanning av leger, nå som et betydelig økonomisk bidrag fra legemiddelindustrien faller bort? Fagdirektør Andersgaard i Helse Sør-Øst uttalte under debatten på seminaret og til Dagens Medisin nr. 14/2011 at når arbeidsgiver fra 1. januar 2012 skal betale alle kongressreisene for leger, kan det føre til færre ansatte i sykehusene og en fare for ytterligere nedbemanninger, som igjen kan gå ut over pasientbehandlingen og føre til lengre ventelister. Hvis dette medfører riktighet, er det svært oppsiktsvekkende. Alternativet er at kompetanseutviklingen blir lidende. Det ble også reist tvil om lovverket er klart nok når det gjelder arbeidsgivers plikt til og ansvar for å sørge for etter- og videreutdanning. På seminaret påpekte seksjonsoverlege Risøe ved Oslo universitetssykehus at det er uklare grenser i lovverket om hva som er arbeidsgivers plikt og ansvar når det gjelder etterutdanning. Det er et forhold som jeg vil be helseministeren klargjøre. Høyre mener det ikke må være tvil om at arbeidsgiver har hovedansvaret for faglig utvikling og oppdatering av sine ansatte. Det ble nedfelt i lov om spesialisttjenester som følge av helseforetaksloven § 3-10 opplæring, etterutdanning og videreutdanning, og lyder: «Virksomheter som yter helsetjenester som omfattes av denne loven, skal sørge for at ansatt helsepersonell gis slik opplæring, etterutdanning og videreutdanning som er påkrevet for at den enkelte skal kunne utføre sitt arbeid forsvarlig.» I legemiddelindustrien og Helse Sør-Østs samarbeidsavtale fra 2005 heter det i punkt 3.5: «Reiseutgifter i faglig sammenheng skal normalt dekkes av det enkelte foretak.» Dette har dog ikke vært praksis. Det er legemiddelindustrien som har sponset disse reisene. Fagsjef Andersgaard uttalte videre at bortfallet av sponsorinntekter fra legemiddelindustrien ikke vil føre til at sykehusene får friske midler til utdanningsformål ettersom de regionale helseforetakene ikke har fått friske midler fra staten til å dekke bortfallet av tilbudet fra legemiddelindustrien om kompetanseutvikling. Det betyr at sykehusene selv, i alle fall i Helse Sør Øst, må dekke utgiftene som legemiddelindustrien har dekket til nå, til tross for at det kan få de alvorlige konsekvensene hun selv pekte på. Oslo universitetssykehus erkjenner også at situasjonen ved sykehuset nå blir enda mer krevende, og det kan bli vanskelig for mange sykehus å prioritere utdanningsformål fordi de fra før av er i en svært krevende økonomisk situasjon. Andre reaksjoner etter legemiddelindustriens kongressvedtak har heller ikke latt vente på seg. Kvaliteten på de tjenestene som tilbys, er avhengig av at personellet til enhver tid har oppdaterte kunnskaper. Fordi dynamikken og omløpshastigheten for kunnskaper og ferdigheter er økende, blir behovet for kontinuerlig oppdatering og kompetanseutvikling av personell tilsvarende viktig. Helsepersonell må få muligheten til å være à jour når det gjelder aktuelle kvalitets- og kompetansekrav, og de må gis muligheten til å følge med i den faglige utviklingen for å kunne ta stilling til etablert praksis i lys av nye metoder og ny kunnskap. Helsetjenesten trenger derfor et velfungerende system for kontinuerlig kompetanseutvikling av helsepersonell. Og de regionale helseforetakene har et særskilt ansvar for at slike systemer etableres. Høyre forventer at det skal fokuseres mer på kunnskap og kunnskapsutvikling, på kvaliteten på behandlingen og på pasientsikkerheten. Arbeidstaker har også et ansvar for at kunnskapen er god og kompetansen høy. Men selv om den enkelte har et personlig ansvar for å holde seg faglig oppdatert, har arbeidsgiver et hovedansvar for å sørge for muligheter for etterutdanning og videreutdanning. I denne saken er det spesielt legenes etter- og videreutdanning det gjelder, men jeg vil også understreke at ansvaret og mulighetene for faglig utvikling må gjelde alt helsepersonell. Jeg har gjennom lang tid hatt flere henvendelser fra fagfolk som er sterkt bekymret for at faglig oppdatering og kompetanseheving blir nedprioritert, på grunn av både stort arbeidspress og sykehusenes trange budsjetter. Men å nedprioritere kompetanseutvikling og dermed kvaliteten på helsetjenestene er dårlig helsepolitikk. Hvis det er slik som mange frykter, at etter- og videreutdanningen vil bli nedprioritert, og at enkelte arbeidsgivere oppfatter at det er uklarheter i lovverket om hva som er deres ansvar, er dette svært alvorlig, både for kvaliteten på behandlingen og for pasientsikkerheten. Så jeg håper nå at statsråden kan forsikre Stortinget om at helseforetakene har de nødvendige virkemidler for å sikre kompetanseutvikling gjennom etter- og videreutdanning for leger etter at legemiddelindustriens bidrag faller bort. Helt til slutt har jeg også lyst til å nevne andre reaksjoner som er kommet etter kongressvedtaket. Jeg vil nevne et par eksempler som jeg har fått kjennskap til. Det er bl.a. at en kreftlege nå har blitt nødt til å avlyse et foredragsoppdrag i utlandet. Begrunnelsen er at det er satt begrensninger i kontakten med legemiddelindustrien fra arbeidsgivers side som følge av kongressvedtaket. Et annet eksempel er at flere sykehus har stengt dørene for industrien, eller kommer til å begrense kontakten – med samme begrunnelse. Spørsmålet er da: Hvem skal informeres og skoleres, og på hvilken måte skal leger informeres og skoleres om nye legemidler hvis de skal ha minimal kontakt med dem som lager legemidlene? Jeg vil også spørre om statsråden er kjent med signaler om at kontakten mellom legemiddelindustrien og sykehuspersonell nå mange steder begrenses, og hva hun tenker om dette. Men først og fremst vil jeg ha forsikringer om at etter- og videreutdanningen for leger, og kompetanseutvikling, blir ivaretatt på en forsvarlig måte.