Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2012-06-05:
Jeg takker selvfølgelig utenriksministeren for redegjørelsen han holdt, som inneholdt mange viktige ting. Men for Fremskrittspartiets del er kanskje det aller viktigste å takke alle dem som har bidratt, alle de norske kvinner og menn som har tatt ansvar og reist ut på vegne av nasjonen Norge og gjort en formidabel innsats. Uten dem hadde dette vært en helt annen debatt. Det hadde kanskje ikke vært noen debatt i det hele tatt, og hadde det vært debatt, hadde den vært på helt andre premisser. Derfor tenker jeg at noe av det viktigste vi gjør, er å takke dem, å uttrykke respekt for det de har bidratt til, og at vi som nasjon sørger for at de får all mulig hjelp som de trenger etter endt tjeneste. Hvis vi skal vise at vi verdsetter det de har gjort ute, må vi vise at vi verdsetter dem ved å bistå dem på alle mulige måter når de kommer tilbake. Ikke minst er det viktig at de henvendelsene de retter til det offentlige Norge, blir besvart og ivaretatt på en god måte. Kun slik viser vi den nødvendige respekten for dem, og kun slik viser vi at vi tar vårt ansvar som arbeids- og oppdragsgivere etterpå. Afghanistan er et land som utfordrer, som engasjerer, og som involverer i stor grad, og et av de store spørsmålene man må stille seg, er kanskje: Hvor er Afghanistan om ti år? Hvordan ser Kabul ut om ti år? Hvordan har utviklingen vært? Har man de samme utfordringene som man har i dag, har man de samme problemene som i dag, eller har man løst dem? Har man f.eks. funnet fram til en form for dialog, en aksept for Taliban, og hva gjør det i så fall med oss? Hvordan påvirkes vi av de resultatene som Afghanistan ender opp med? Til syvende og sist er det jo ganske enkelt: Det er afghanerne som bestemmer hvordan Afghanistan skal se ut, det er afghanerne som bestemmer hvilken type demokrati de vil ha, hva slags levesett de skal ha. Vi kan ha klare meninger om det, men til syvende og sist er det en afghansk avgjørelse, som vi må forholde oss til. Vi trenger kanskje ikke engang å være fornøyd med alle valgene de gjør, men vi kan ikke sitte her som en form for overdommere og si at dette var feil eller dette var dumt. Målet vårt må ganske enkelt være å fortsette å fokusere på det som vi synes er viktig. Å påvirke innenfor akseptable spilleregler er måten å gjøre det på. Vi kan påpeke klare mangler og svakheter ved de systemene de har i dag, men jeg tror det er liten sjanse for at vi ser et demokrati i Afghanistan som det vi har her. Det har de ingen tradisjon for, og jeg ser ikke på det som en åpenbar løsning. Men at vi, som en liten, ufarlig nasjon, som har en god relasjon til Afghanistan, kan bidra til å påvirke ting i rett retning – slik vi ser det – er etter mitt skjønn helt klart. En annen viktig ting i det hele er hvordan den afghanske stat vil være organisert i framtiden. Vil man ha en sentralstyrt stat, eller vil man ende opp med en form for regionalt styre – landet har ingen stor erfaring med en tung, sentralstyrt makt som definerer resten av landet? Eller vil det være slik at man ender opp med en tredje avart – at man får etniske grupperinger som ønsker å styre ut fra sine områder? På nytt igjen: Dette er altså et tankespinn, men det kommer til å bli løsninger i Afghanistan som vi kanskje ikke ser i dag, som kommer til å bli resultatet av det over tid. Jeg tror det er viktig å ha respekt for den måten afghanerne gjør ting på, for det er til syvende og sist deres land, deres måte å leve på. Vi kan som sagt ha meninger om det, men vi skal passe oss for det. Jeg tror det er en reell mulighet for at det framtidige Afghanistan i stor grad vil bli styrt regionalt, og at Kabul ender opp med å få den makten som de samme regionene synes det er greit at Kabul har. Det vil hele tiden være en form for samhandling mellom det som skjer ute, og det som skjer sentralt. I tillegg var komiteens leder inne på noen viktige ting, bl.a. at Afghanistan har undertegnet flere konvensjoner som omhandler menneskerettigheter. Dette er altså ikke en røverstat i den forbindelse, selv om de har noen utfordringer å ta tak i. Et av spørsmålene man da stiller seg, er: Opplever den jevne afghaner at vedkommende – han eller hun – kan leve fritt under generelle menneskerettigheter? Jeg tror svaret på det dessverre er nei. Og da blir det neste spørsmålet: Hvorfor er det sånn? Er det sånn fordi det er et folk som ikke har generell kunnskap om hva dette betyr for den enkelte, eller er det slik fordi man har en stat som faktisk ikke evner å gi borgerne sine grunnleggende menneskerettigheter? Jeg tror kanskje svarene varierer, men det er helt åpenbart at det er et statlig ansvar å sørge for at borgernes rettigheter blir ivaretatt ned på individnivå. Så det vil være ufordringer, og de kommer, som sagt, jevnlig. En annen ting som har fascinert meg etter å ha hatt gleden av å besøke Afghanistan flere ganger, er at det antakeligvis er et faktum at afghanske politikere er de modigste i verden. Det er vel ikke noe annet sted i verden hvor det er større risiko å drive politikk. Vi kan ha noen meningsutvekslinger i denne salen, men her er det rimelig pent og pyntelig, godtfolk. Det er mulig at man kan få et politisk vådeskudd i verbal form, men utover det er det ikke veldig voldelig her. I Afghanistan, derimot, er politikk en form for risikosport, hvis jeg kan bruke et slikt begrep uten å være «disrespectful». Da tenker jeg at de som tør å gjøre det, fortjener all mulig honnør av oss, nettopp fordi de tør det. Likevel er det to tankekors i dette. Det ene er: Hva er drivkraften? Hvis drivkraften er å fylle egne bankkontoer forskjellige steder i verden, er ikke det noe spesielt bra motiv sett ut fra en politisk idé. Hvis det derimot er slik at man ønsker å gjøre det til beste for sine medborgere, skal vi utvise enhver form for respekt for dem, og vi skal bistå i det som skjer. Et annet tema som er viktig når det gjelder Afghanistan og det vi gjør, er bistand. Afghanistan mottar noen fantastisk store beløp i bistand fra verdenssamfunnet, og det finnes dessverre ikke noe alternativ til det. Slik det er i dag, er det den eneste løsningen hvis man skal få til noe. Det er, som komiteens leder var inne på, tidvis et problem å ha systemer som tar unna midlene som kommer, og vi har en utfordring og et problem med korrupsjon der. Samtidig skal man være ærlig og si at den afghanske oppfatningen av korrupsjon ikke nødvendigvis er den samme som vi har. Her er vi nødt til å gjøre to ting samtidig, slik jeg ser det. Det ene er å påvirke – igjen – til at man har et system der afghanerne må forstå at det å gjøre avtaler der penger er en del av det hele, ikke går an så lenge de satser på å bruke giverlandenes midler. I det lange løp er det dårlig for enhver nasjon å ha et system som er basert på en eller annen form for akseptabel korrupsjon. For vår del vil svaret selvfølgelig være nei. Vi er nødt til å ha et system der de midlene vi bidrar med, faktisk kan etterprøves og vi kan stå til rette overfor våre skattebetalere og si at vi har ytt bidrag til Afghanistan, vi kan følge det slik og slik, og det har resultert i det og det målet. For vår del, i vårt system, er det en selvfølge at det skal være slik, men afghanerne har en annen måte å gjøre det på, en annen tradisjon. Det må vi i utgangspunktet forholde oss til, men vi har en plikt til å søke å endre det. Hvis ikke blir det vanskelig for verdenssamfunnet, tror jeg, å samarbeide videre med Afghanistan. Som komiteens leder også var inne på, har Verdensbanken påpekt at det er sløsing, og man har klare utfordringer med tanke på det man gjør, og hvordan man skal oppnå de målene som er satt. Et annet tema som jeg også kunne tenke meg å si noen ord om, er Afghanistan og næringsmuligheter. Afghanistan er jo et fjelland, et stort land med store naturgitte ressurser. Utfordringen i dag er å finne måter å utnytte disse på. Selv om en del av oss vet at kineserne har planlagt gruvedrift og også planlegger å forlenge jernbanen inn til i gruvene, er det slik at dette tar tid. Sikkerhetsdimensjonen er en utfordring i det hele for å kunne nyttiggjøre seg det. Da blir man nødt til å komme fram til et system der man kan gå fra at bistand er den eneste saliggjørende måten å få budsjettene til å gå opp på, til å etablere næringsutvikling i landet. På den måten vil landet skaffe seg skatteinntekter og bli mer selvstendig og uavhengig av bistand. Det er noen paradokser i dette. I dag er min klare oppfatning at det er lettere for en NGO å etablere seg i Afghanistan enn det er for en bedrift å etablere seg der. Det kan selvfølgelig være ulike årsaker til det, men på sikt må dette reddes, for et slikt regnskap går dessverre ikke opp. Et av spørsmålene blir også: Tør vi å utfordre afghanerne nok på dette? En annen utfordring er: Er det slik i dag at afghanske myndigheter har lyttet mer til bidragsyterne enn til sin egen befolkning? Hvis svaret på det er ja, har Afghanistan også det som en utfordring, for det primære med å være politiker er å sørge for egen befolkning. Så kan man selvfølgelig si at da må man ha gode bidragsytere med seg. Men hvis bidragsyterne kommer før befolkningens behov, har man – for å si det enkelt – begått et politisk feilskjær, etter mitt skjønn. Også her mener jeg at man er nødt til å utfordre politiske myndigheter i Afghanistan for å se på måten de gjør det på. Så litt over til militært-sivilt samarbeid, som også er et tema som Stortinget har vært involvert i mer enn én gang. Det er et tema som i stor grad engasjerer hjemme, og kanskje i vesentlig mindre grad i Afghanistan. Det er i hvert fall erfaringen jeg sitter igjen med etter de besøkene jeg har hatt til Afghanistan, og møtt hjelpeorganisasjonene der. Jeg tror det handler om holdninger til hverandre. Jeg oppfatter at det er viktig å ha klare skillelinjer i dette, og det respekterer jeg fullt ut. Samtidig er det slik at dersom norske hjelpearbeidere skulle blitt kidnappet, eller i verste fall drept, under tjeneste eller under oppdrag i Afghanistan, ville opinionen i Norge automatisk stilt spørsmål ved sikkerheten for dem. Hvor var staten, hvor var Forsvaret? Vi har mange soldater der nede, hvorfor passet ikke de på dem som var der med et sivilt fokus, og gjorde så godt de kunne? Derfor tror jeg at å ha en rendyrket ja- eller nei-debatt er veldig vanskelig, for til tider er man gjensidig avhengig av hverandre. Så finnes det et par andre dilemmaer som man må ta med seg. Dersom en NGO ønsker å gå inn i en region eller et område som styres av en lokal krigsherre, hvor langt bør, eller kan, denne NGO-en da gå? Kan man kjøpe seg trygghet fra en lokal krigsherre? Kan man kjøpe seg adgang til en del av landet, til en del av befolkningen, gjennom å inngå en avtale med en lokal krigsherre og samtidig respektere afghanske myndigheter, som ønsker en annen løsning? Her ligger det noen utfordringer som også de som ønsker å drive med bistandsarbeid, må ta med seg og tørre å være tydelige på. Hvis de velger å inngå denne typen avtaler, må de være tydelige på hvordan de samtidig skal kunne forholde seg til og forvente respekt fra afghanske myndigheter – «the greater good». Likevel tror jeg at vi må tørre å utfordre dem på det. Jeg tror at det aller viktigste er å ha klare retningslinjer med hensyn til det man gjør, og hvorfor man gjør det. Så var komiteens leder helt riktig inne på Forsvaret og Forsvarets rolle – også de som har jobbet fra justissektoren, og andre i Afghanistan. Det er ikke tvil om at de som har vært der, har gjort en formidabel jobb. Det som er gjennomgående når man har gleden av å besøke Afghanistan, er tilbakemeldingene vi får. Om man aldri har vært stolt som norsk før: Reis ned dit og hør på tilbakemeldingene vi får! Det er i utgangspunktet vanlige norske kvinner og menn som reiser ned, men de gjør en jobb som det går gjetord om. Som komiteens leder og som representanten Svein Roald Hansen var inne på: Under komiteens forrige besøk til ambassaden i Kabul møtte vi flere politikere fra parlamentet som sa at det eneste problemet til Norge er at dere er for lite flinke til å skryte av det dere gjør. Alle afghanere, sa de – det er kanskje en overdrivelse, men likevel – tror at Vesten er lik USA. Som de sa: Norge gjør mye bra, men få det fram – fortell afghanerne det Norge gjør, for dere gjør mye, men dere er kanskje ikke like flinke til å ta honnøren, eller dere får ikke rettmessig honnør for det dere gjør. Norsk beskjedenhet er et tema som er kjent – kanskje ikke spesielt i denne salen, men ellers. Kanskje vi skulle ta med oss denne utfordringen til oss selv og sørge for å bli flinkere til nettopp det. Jeg tror at lærdommen vi har fått fordi vi kommer fra et lite land i ytterkant av verden – for å bruke en sånn betegnelse – gjør at vi er forsiktige, smidige og smarte av natur, fordi vi er nødt til å være det. Vi har lært det gjennom tid. Det tror jeg passer bra i Afghanistan. Jeg tror det siste afghanerne ønsker seg, er store fotavtrykk der du kommer inn og omdefinerer deres land til ditt land, med dine regler og dine måter å gjøre ting på. Skal vi få til varige løsninger, er samarbeid og samhandling den eneste løsningen. Det kommer til å smerte oss noen steder, og det kommer til å glede oss andre steder – som når det gjelder at flere i dag går på skole, at kvinner får bedre rettigheter, og at vi i utgangspunktet ønsker å bedre livet til den jevne afghaner. Lykkes vi med det, mener jeg at det fullt ut er forsvarbart å støtte opp om Afghanistan videre med vesentlige beløp når det gjelder både militærinnsats, sivilinnsats og ren bistandsinnsats. Jeg tenkte at jeg skulle avslutte med et sitat fra en fransk forfatter som heter Victor Hugo, som en gang sa: Mennesket mangler ikke styrke, det mangler vilje. Når man ser på det som verdenssamfunnet har gjort i Afghanistan, er det i alle fall direkte feil når det gjelder den internasjonale satsingen og bidraget til Afghanistan.