Rannveig Kvifte Andresen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-11-19:
Jeg takker også utenriksministeren for en bred og interessant orientering. St.meld. nr. 23 for 2005–2006, Om gjennomføring av europapolitikken, ut fra de erfaringene som er gjort, var et skritt i riktig retning i forhold til en sterkere involvering av nasjonalforsamlinga. Men det er fortsatt mye som må gjøres for å forbedre Stortingets medvirkning når det gjelder en så omfattende avtale som EØS-avtalen. At utenriksministeren nå varsler at Regjeringa vil oppdatere innholdet i stortingsmeldinga, og at det skal skje i løpende kontakt med Stortinget, tar jeg da for gitt innebærer en sterkere involvering og medvirkning fra det nasjonale parlament. Det er viktig at Stortinget kommer tidlig inn og får gjort en vurdering av reglene som eventuelt skal innføres i Norge. I redegjørelsen til utenriksministeren ble det lagt stor vekt på at EØS-avtalen sikrer forutsigbarhet. Det er nok riktig når det gjelder rammene omkring handelen med varer, og kanskje også handelen med tjenester. Når det gjelder andre forhold, som f.eks. nye tolkninger fra EU-kommisjonen og EF-domstolen, når det gjelder hvordan den frie bevegelsen av kapital og arbeidskraft skal forstås, kommer overraskelsene i rask rekkefølge. Her kan nevnes hvordan EØS-avtalen grep inn mot hjemfallsordningen, mot ervervsloven som avløste industrikonsesjonsloven og mot reglene for eierskap i finansinstitusjoner. Alle disse ordningene var i samsvar med hvordan EØS-avtalen ble oppfattet da den ble godkjent av stortingsflertallet i 1992. Da var den en avtale som skulle sikre at norsk lov ikke behandlet utlendinger annerledes enn landets egne borgere. Det var den frie flyten over grensene som skulle sikres. Etter hvert er søkelyset også rettet inn mot rent innenlandske ordninger. Rammer ordningene på en eller annen måte den frie bevegelsen av varer, tjenester, kapital og arbeidskraft også innen Norge, skal de vekk. Dette er hva Bondevik II-regjeringa i sin stortingsmelding om EØS-avtalen, St. meld. nr. 27 for 2001–2002, kalte utvikling i forståelsen av EØS-avtalen. Det er en utvikling som var alt annet enn forutsigbar. SV er svært fornøyd med at vi nå får en etterlengtet gjennomgang av EØS-avtalen i tråd med det SV vedtok i sitt arbeidsprogram på landsmøtet i vår. Det er viktig å få kunnskap om og en debatt om EØS-avtalens betydning i Norge. EØS-avtalen er blitt en verkebyll i norsk politikk. Den kritiseres stadig heftigere også av mange av dem som i 1992 ville ha avtalen. Det hevdes at EØS på den ene sida betyr at vi er medlem av EU uten stemmerett; vi må finne oss i alt som EU vedtar, uten at vi får være med på å bestemme. På den andre sida hevdes det at avtalen blir mindre og mindre verdt, fordi EU utvikler politikk på stadig flere områder som ikke omfattes av EØS-avtalen. Samtidig blir strømmen av EØS-saker stadig striere, og virkningen av EØS-avtalen blir tydeligere på stadig flere områder. Overvåkningen fra ESA i Brussel blir stadig mer nærgående og tvinger norske myndigheter til retrett i sak etter sak der en trodde en kunne legge gode hensikter, sosiale hensyn og demokratiske beslutninger til grunn, jf. noen av de sakene som jeg nevnte tidligere i innlegget. Det er uklart hvordan EØS-avtalen påvirker oss, hvilke konsekvenser den har på mange områder. Vi ser fram til en gjennomgang av reservasjonsretten, en redegjørelse for hvilke nye områder som er trukket inn i avtalen som ikke var forutsatt for 15 år siden, og ikke minst på hvilke områder Norge har stått imot EU og vunnet fram. Vi ser fram til en åpen prosess og er helt enig med utenriksministeren i at en utredning selvsagt ikke fjerner den grunnleggende uenigheten som er, om norsk EU-medlemskap og synet på EU. Men vi kan skaffe fram faktabasert informasjon og forskning, og da vil det forhåpentligvis styrke folkeopplysninga og gi en demokratisk debatt om hva Norge er best tjent med i framtida. Jeg legger også merke til at utenriksministeren ikke legger skjul på at Norge og EU har ulike interesser i en rekke saker. Jeg kan da nevne EUs selforordning og konflikten om makrellfiske, som ble nevnt i utenriksministerens redegjørelse. Der er heldigvis regjeringsplattformen klar på at Norge skal hevde sine nasjonale interesser overfor EU og bruke de virkemidler som er nødvendig. Avslutningsvis vil jeg gi ros til utenriksministeren når han sier at den nye grupperinga G20 ikke har noen legitimitet som kan måle seg med FN og FN-systemet – og at den fort kan bli et redskap for de største makters herredømme på kloden.