Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Når vi i dag diskuterer likestilling mellom kvinner og menn, er det på sin plass å minne om at også Norge har vært et land med lav kvinnelig yrkesdeltakelse, og det er faktisk ikke lenge siden. På 1970-tallet kom endringen. Kvinner født etter 1950 deltok i utdanning og arbeid på en helt annen måte enn kvinner født på 1930- og 1940-tallet. I 1972 var fire av ti kvinner i Norge sysselsatt, i dag er andelen nær sju av ti. Fra 1970 til 1985 gikk Norge fra å ligge nesten nederst til å ligge øverst i kvinnelig sysselsetting innen OECD. Noen ganger undervurderer vi omfanget av denne dype sosiale endringen. Kvinner utgjør i dag nær halvparten av alle som jobber i Norge, men mange av utfordringene innen likestilling mellom kvinner og menn, både i hjemmesfæren og i arbeidslivet, kan spores tilbake til hvordan samfunnets tjenester og holdninger var, eller rettere sagt ikke var, forberedt på likestillingens realiteter. Fortsatt har vi kvinneyrker og mannsyrker, kvinner tjener systematisk mindre enn menn, og langt flere kvinner jobber deltid. Fremdeles gjenstår mye likestillingsarbeid. En samlet opposisjon forstår dette og fremmer i dag flere titalls nye likestillingsforslag – mot Høyre og Fremskrittspartiets stemmer. Det sier noe om det politiske Norges forståelse av denne utfordringen. Arbeid gir den enkelte økonomisk selvstendighet og er det viktigste virkemidlet for å motvirke fattigdom, utjevne sosiale forskjeller og oppnå likestilling mellom kvinner og menn. Arbeid til alle er jobb nr. én, og det er også likestillingsjobb nr. én. Likestilling, like rettigheter og familie- og velferdspolitikk er viktig for å nå målene om et godt samfunn og et godt arbeidsliv, men det er også god økonomisk velferdspolitikk og bra for verdiskaping, både i privat og i offentlig sektor. Vi lever av hverandres arbeid, og når regjeringen lager sine budsjetter, bør de takke norske kvinner hver eneste dag. Hvis vi sammenligner norske kvinners yrkesdeltakelse med gjennomsnittet i OECD, utgjør merverdien av våre kvinners høye yrkesdeltakelse like mye som oljeformuen vår. Det er en standard som sier mye om nivået. Det illustrerer også betydningen av arbeid – eller sagt på denne måten: Den norske modellen er utenkelig uten likestilling og kvinners deltakelse i arbeidslivet. Så hva er det som har gjort dette mulig? Og hvordan har vi klart det, samtidig som fødselstallene har vært i den høyere delen av skalaen i Europa? Normer i samfunnet og forventningen og muligheten til at kvinner skal jobbe, er viktig. Men likestillingspolitikken må også bidra til å gi reelle muligheter i praksis. Derfor har utbygging av barnehager, fødselspermisjon og fedrekvoten – eksempelvis – vært viktig. Og nettopp fordi mye var ugjort den gangen på 1970- og 1980-tallet, må politikken ha driv, visjon, ambisjon og handling også i dag, og på veien mot 2020, i alle sektorer av samfunnet. Det er mot dette bakteppet regjeringens melding er svak – mye god beskrivelse, men i handling svak. Alle – med unntak av Fremskrittspartiet og Høyre – er enige om at regjeringens melding ikke er god nok, at den mangler tiltak, mangler konkret ambisjon. Regjeringens insistering på ambisjoner motbevises i Stortinget. Tyngdepunktet i norsk politikk ligger ikke der regjeringen befinner seg, til høyre for Høyre, men tyngdepunktet tas tilbake av flertallet her i dag. Vi ser at politikken som regjeringen har gjennomført så langt, også bidrar til å svekke likestillingen – som kutt i pappapermen, økt kontantstøtte og hevet pris i barnehagene, kort sagt det motsatte av det som virker – og igjen er det bra at flertallet tar flertallet tilbake til der det hører hjemme, et annet sted enn mellom Fremskrittspartiet og Høyre. Fortsatt må vi jobbe for et mer likestilt arbeidsliv. Likestilling kommer ikke av seg selv. Arbeiderpartiet vil øke pappakvoten, vi vil bygge flere barnehageplasser og øke kvaliteten i barnehagene – til en rimelig pris. Vi vil vite mer om mannens levekår og ta menns likestillingsutfordringer på alvor. Det er på tide med et nytt mannsutvalg som kan komme med forslag til ny politikk og kunnskap som kan gi grunnlag for tiltak. Og når vi i Arbeiderpartiet utvikler ny politikk, ser vi etter bedre ordninger for barnefamiliene, slik at det blir lettere å kombinere barn og familieliv med arbeid. Arbeiderpartiet har foreslått til sammen 50 tiltak for økt likestilling. Jeg berømmer komiteens flertall for å ha funnet gode flertallsløsninger på veldig mange av de forslagene. Med dette gir vi likestillingsmeldingens anledning også innhold. Jeg er glad for at vi har fått til bred enighet. Flertallet vet nemlig at likestillingspolitikk er nødvendig, flertallet vet at likestillingspolitikk virker, og flertallet ønsker å ta det norske samfunnet fremover, ikke sette oss tilbake.