Abid Raja (Venstre), 2015-05-05:
Jeg undres hvordan vi som politikere, eller hvordan noen som politikere, klarer å komme dit at man ønsker et nasjonalt forbud mot tigging, og når det faller, gir rom for ulik praksis rundt omkring i landet hvor tigging kan forbys. Jeg undrer på hva som rører seg i følelsesregistret til dem som ønsker å forby tigging. Verdens beste land, vår nasjon, skal altså ikke tåle å se tiggere på gata – for det er det det egentlig handler om. Vi orker ikke å se dem. Vi plages av dem. Og derfor ønsker enkelte å forby dem. Det er sosial renovasjon – vi må kalle det hva det egentlig er. Enkelte finner det rett og slett ekkelt og vemmelig å se tiggere på gata. Det er ikke mulig å bekjempe fattigdom, kriminalitet og sosiale utfordringer ved å forby tigging. Tigging er først og fremst et rop om hjelp. Ingen nyter å tigge. I 2005 opphevet et enstemmig storting løsgjengerloven. Det var gjeldende praksis knyttet til tigging at dette ble avkriminalisert fram til Stortinget i juni 2013, med stemmene fra daværende rød-grønn regjering – Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet – vedtok endringer i politiloven slik at kommunene i politivedtektene kan sette vilkår for pengeinnsamling. Den 16. juni 2014 vedtok Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet endringer i politiloven som innebar at kommunene fikk hjemmel til å fastsette i politivedtektene at tigging på offentlig sted skal være forbudt eller underlagt nærmere regulering. Representanten Ropstad har gjort ganske god greie for historien rundt dette, dette har gått ganske mange runder, og jeg slutter meg til det Ropstad redegjorde for. Vi i Venstre deler likevel Senterpartiets vurdering. Idet de trakk seg fra forslaget og prisverdig snudde, uttalte de nettopp dette som vi deler vurderingen av, at dagens lovverk er tilstrekkelig for å motvirke menneskehandel og annen organisert kriminalitet og mener det derfor er gyldig når det gjelder både kommunalt og nasjonalt forbud mot tigging. Vi håpet, ettersom Senterpartiet prisverdig snudde, at den samme argumentasjonen også skulle gjøre seg gjeldende, ikke bare for et nasjonalt forbud, men også for et lokalt forbud. Venstre har i Stortinget stemt imot samtlige endringer og innstramminger knyttet til tigging og tiggere siden løsgjengerloven ble opphevet i 2005. Et forbud mot tigging, det være seg nasjonalt eller kommunalt, vil ikke løse fattigdomsutfordringene, mener vi, verken i Norge eller i Europa. Det er helt andre virkemidler som må bidra til at vi klarer å få til det. Sosiale problemer må løses med sosiale verktøy og sosiale tiltak, ikke gjennom straff og forbud. Tigging er et sammensatt problem, som må løses gjennom internasjonalt samarbeid og målrettede sosiale tiltak i tiggernes hjemland. Kjernen i problemet løses ikke med enkle og overflatiske virkemidler som forbud. På lang sikt må det arbeides internasjonalt for å løse utfordringer med tigging og fattigdom. På kort sikt må det sikres et minimum av menneskeverd og humanitet gjennom praktiske tiltak. Det er ofte sånn at når vi kommer her i salen, er det nærmest ingen som snur etter å ha deltatt i debatten. Vi tilkjennegir våre synspunkter – og dette er en del av demokratiet – vi argumenterer lenge, og ofte drar debattene ut lenger enn langt. Det er veldig sjelden at noen snur. Men hvis man først skal finne en sak å snu i, så er det nettopp denne. Jeg håper Senterpartiet lytter til sin egen argumentasjon, som de framførte da de prisverdig snudde i saken om det nasjonale forbudet, og ser at den også gjør seg gjeldende på det lokale. Kanskje kan dette være en av de få sakene gjennom hele dette stortingsåret hvor et parti snur etter å ha kommet i salen og lyttet til debatten, at det ikke bare blir sånn at vi har debatt for debattens skyld. Det er viktig det også, men det er enda bedre hvis debatten faktisk kan bidra til å endre standpunkter.