Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Norge er i krig i Afghanistan, og har vært det i mesteparten av dette året. Vår krigsinnsats er betydelig og koster flere ganger så mye som den humanitære innsatsen vi har bidratt med i Afghanistan i den samme perioden. I stedet for å delta i denne krigen burde vi etter SVs oppfatning heller styrke våre bestrebelser på å forbedre sikkerheten og den svært vanskelige humanitære situasjonen i Afghanistan. Dette mener vi til tross for at både representantene Lønning og Jagland og flere her fremdeles er av den oppfatning at denne krigen var og er en forutsetning for freden i Afghanistan. Ingen var vel i tvil om at krigen i Afghanistan ville gi resultater – heller ikke vi. Men vi mener at det fantes andre virkemidler som kunne gitt det resultatet at Al Qaida-nettverket ble straffet for sine handlinger og Taliban avløst av et demokrati. Disse virkemidlene ble ikke brukt. Krigen har sin støtte i et meget uklart FN-mandat som nå er over et år gammelt. Krigen føres med virkemidler som er meget upresise. Ingen bryr seg om å telle de drepte, og behandlingen av tilfangetatte er under enhver kritikk. Målenemed krigen er upresise. Taliban er for lengst ryddet bort fra makten, og Al Qaida-lederne er det ingen som lenger vet hvor er. Men ingen kan si når operasjonene kan avsluttes. Det er mange i det norske samfunnet – også i de militære rekker – som lurer fælt på hva i alle dager som er grunnen til at vi er med på denne krigen. Jeg vil sitere flaggkommandør Jacob Børresen som gav denne forklaringen på et møte i Norges Forsvarsforening 24. september i år: «Jeg hører med til dem som mener at vi har glidd inn i disse operasjonene mer som en refleks av den kalde krigens tillærte lojalitetsbud overfor Nato og USA, enn som resultat av en grundig avveining av fordeler og ulemper i forhold til hva som er Norges interesser på kort og lang sikt. Det kan være at det vil vise seg at vi gjorde rett, i så fall var det av hell og ikke av beregning. Men det kan også vise seg at vi tok feil.» Jeg deler denne oppfatningen, og jeg savner, som Børresen, en forklaring på hvorfor det er viktig for oss å delta i en krig i Afghanistan der målene er særlig uklare, og der få vet hvilke mål som må oppfylles før krigen kan avsluttes. Jeg savner også en analyse av hvilke konsekvenser denne krigsdeltakelsen har for vår sikkerhet og for så vidt også for vår rolle som humanitær stormakt. Jeg vil gjerne utfordre utenriksministeren på akkurat dette. Hvilke konsekvenser har denne krigsdeltakelsen for vår sikkerhet og vårt ry som et land som setter fredelig konfliktløsning høyest på dagsordenen? Styrker eller reduserer krigsdeltakelsen i Afghanistan vårt nasjonale handlingsrom på kort og lang sikt? Det er to spørsmål knyttet til krigen i Afghanistan og forholdet til folkeretten som har vært debattert i norske medier i lengre tid, men som i liten grad blir diskutert i Stortinget, og som jeg vil ta opp her. Det ene spørsmålet er om mandatet for krigen i Afghanistan er tilstrekkelig forankret i folkeretten, og det andre er om krigføringen bedrives på en slik måte at folkeretten brytes. Som mange andre, om enn ikke i denne sal, vil jeg hevde at det ikke er et tilstrekkelig mandat for denne krigen, til tross for at spørsmålet om virkemidler mot Al Quaida har vært berørt flere ganger i Sikkerhetsrådet. Det har ikke vært tvil om USAs rett til selvforsvar, men det er ikke sagt at krig i Afghanistan var måten å gjøre det på. Når det gjelder spørsmålet om måten denne krigen føres på, bryter folkeretten, er også meningene delte. Av de argumentene som tilsier at måten krigen føres på, er i strid med folkeretten, kan jeg nevne tre: I denne krigen telles ikke tap på motpartens side, enten de er sivile eller militære fiender. Behandlingen av tilfangetatte, som til dels ikke engang blir godtatt som krigsfanger, har vært under enhver kritikk, og de militære virkemidlene, som bombing fra fly i stor høyde, gir for store sivile tap i forhold til gevinsten. Det er påfallende lite debatt om disse spørsmålene her i Stortinget, og det gir grunn til bekymring. Det er gode grunner til å drøfte disse spørsmålene også her, fordi konsekvensene av våre handlinger i denne krigen kan bety noe også i neste omgang. En krig kan føres på mange måter. Krigen i Afghanistan føres for en stor del asymmetrisk, dvs. at de to partene bruker ulike virkemidler. Konsekvensene av denne ulikheten har vært berørt i mange sammenhenger i den senere tiden, bl.a. av tidligere forsvarssjef Fredrik Bull-Hansen i Klassekampen 10. oktober i år. Og hva slags konsekvenser ulike virkemidler kan gi, er interessant. Mange hevder nå at mishandling og drap av krigsfanger stimulerer mer enn det demper terrorlysten hos en motpart som er knekt militært, men som fremdeles har stor terrorkapasitet. Verdig fangebehandling er derfor i seg selv et tiltak mot internasjonal terror.