Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-04-27:
De nåværende regjeringspartier, og da spesielt Senterpartiet, angrep den sittende arbeiderpartiregjeringen sterkt i 1996 for dens manglende satsing på tiltak for å motvirke den økende fraflyttingen fra distriktene. Så overtok sentrumspartiene selv regjeringsmakten i 1997, og distriktspartiene fikk selv holde tøylene for å utvikle en distriktspolitikk i sitt eget idealbilde. I fjor lanserte således Regjeringen en rekke innsatsområder som skulle medvirke til å snu det de oppfattet som en uheldig fraflytting fra distriktene. Man skulle satse på personorienterte tiltak, en skulle satse på å skape nye arbeidsplasser, en skulle redusere avstandsulempene og en skulle synliggjøre distriktenes kvaliteter og profilere dem bedre. Men hvordan har så dette innvirket på fraflyttingen? I løpet av de første 15 månedene Bondevik-regjeringen hadde styringen av landet, flyttet mer enn 8 500 mennesker fra distriktene og inn til byer eller mer sentrale strøk. Det betyr at hver måned tappes distriktene for mer enn 600 innbyggere. De distriktspolitiske ambisjonene og målene som var inntatt i Voksenåserklæringen om å snu denne flyttestrømmen, er med dette på ingen måte nådd. Det må vel snart være på tide med litt virkelighetsforståelse og selvransakelse i regjeringspartiene hva distriktspolitiske kjepphester angår. For det viser seg etter hvert at den særegne norske distriktssatsingen synes nytteløs og virkningsløs i et lengre perspektiv, hva opprettholdelse av folketallet på bygdene angår. Dessuten er landet helt avhengig av at folk flytter, da dette representerer en arbeidsmessig mobilitet som er tilpasset dagens krav fra næringslivet og samfunnsutviklingen. For distriktspolitikk alene er et tilnærmet meningsløst begrep. En god distriktspolitikk er sammensatt av flere elementer, som samferdsel, næringspolitikk, landbrukspolitikk, familiepolitikk, lokaldemokrati og skatte- og avgiftspolitikk. Det er altså alt dette og mer til som setter rammevilkårene for den såkalte distriktspolitikken. Og vi må prøve de riktige skrittene innenfor hvert av disse områdene. La oss f.eks. begynne med å åpne distriktene for nye og pågangsrike mennesker som i dag ikke får sjansen til å flytte på landet, da de stoppes av odels- og konsesjonslover, verneplaner i fleng, og mange vanskeligheter med å kunne flytte og få seg bolig på landet. Odels- og konsesjonslovene er intet mindre enn et stengsel for en revitalisering av bygdene og hører ikke hjemme i et fritt land. De er totalt meningsløse så lenge det er overskuddsarealer og overskuddsproduksjon. La oss fjerne disse lovene som er ferd med å kvele bygdene, og slutte å tro at landbrukets interesser skal være den viktigste pilaren for distriktsutviklingen. Man må også bort fra å være opptatt av å telle hoder på bygdene, og heller bli opptatt av å skape frihet, utvikling og økonomisk vekst, men da basert på markedet og nøytrale og generelle økonomiske virkemidler, som skatte- og avgiftslette. Vi må samtidig søke å redusere de selektive støtteordningene til utvalgte monopolnæringer som er gjennomsyret av byråkratisk styring, kontroll og avgjørelser. Videre trenger man også en bedre infrastruktur med et langt bedre veinett for å kompensere optimalt for avstandsulempene. Landet, inkludert distriktene, trenger ikke bare bedre samferdselsårer, men også en reduksjon i de økonomiske avstandsulempene som verdens høyeste kjøretøy- og drivstoffavgifter skaper. Disse fysiske og økonomiske avstandsulempene har Regjeringen selv bidratt til å maksimere ved å sette en desidert verdensrekord i skyhøye bil-, drivstoff- og transportavgifter, samtidig som det føres en politikk med svært manglende bevilgninger til veiformål. Og dette nekter de å gjøre noe med, fikk vi høre tidligere. Men transportkostnadene er en hemsko, både for bedrifter og private ute i distriktene. Men uansett: La folk flytte hvor de vil! Vi trenger en arbeidsmessig mobilitet, og samfunnsøkonomisk kan det kanskje være det beste. Vi må slakte de gamle distriktspolitiske kjepphester og satse på frihet framfor tvang og styring på bygdene og i distriktene. Folk flytter jo ikke fra bygdene av ren nød, men fordi tiden, holdningene, krav, interesser og livsstilsmønster forandrer seg. Mot disse kreftene kjemper selv verdens mest kostbare distriktspolitikk forgjeves.