Per-Kristian Foss (Høyre), 2008-01-10:
De grunnlovsforslag som vi skal behandle i denne saken, handler om å tilpasse Grunnloven til det faktum at vi i moderne tid har hatt to folkeavstemninger, en i 1972 og en i 1994. Siden folkeavstemningen handlet om norsk medlemskap i EU, blir forslagene naturlig nok knyttet opp til EU-saken. Men det kan altså ikke utelukkes at § 93 kan komme til anvendelse dersom Norge ønsker å overføre myndighet til en annen internasjonal organisasjon. En samlet komite slår fast i innstillingen at den ser en internasjonal utvikling hvor spørsmålet om overføring av suverenitet til internasjonale organisasjoner kan bli mer aktuelt, og hvor en slik overføring kan skje på mer begrensede områder enn ved EU-medlemskap. Forskjellen mellom dagens EØS-avtale og EU-medlemskap når det gjelder suverenitetsavståelse, er ikke veldig stor, og vi kan paradoksalt nok oppleve at vi avstår suverenitet på andre områder, f.eks. gjennom en klimaavtale eller en miljøavtale internasjonalt med overnasjonale organer som i seg selv er mer omfattende enn forskjellen på dagens situasjon og fullt EU-medlemskap. Da § 93 ble innført i 1962, ble det gjort for å håndtere en situasjon hvor det ble foreslått og fattet vedtak om medlemskap i EEC, som det het den gang, i én og samme stortingsperiode. Det var ikke på tale med noen folkeavstemning da man behandlet dette i 1962. Kravet om folkeavstemning kom imidlertid etterpå. Historikeren Tor Bjørklund bekrefter denne historieoppfatningen i boken «Mot strømmen. Kampen mot EF 1961 - 1972», utgitt på Universitetsforlaget i 1982. Han skriver der bl.a. at enkelte EF-motstandere så på § 93 som Stortingets eget klarsignal for innmelding i EF over hodet på folket, for på dette tidspunkt var det ikke vedtatt at det skulle bli noen folkeavstemning. De som hevder at nå å gjøre en endring er å endre spillereglene i EF-saken, må derfor i så fall gå tilbake til 1962 og se at det var da, ved introduksjonen av folkeavstemningsinstituttet i tillegg til fremgangsmåten i § 93, man eventuelt endret spillereglene, ikke nå. Kravet til flertall ble altså satt høyere enn kravet ved grunnlovsendringer, fordi - som det het den gang - forslaget ikke skulle ligge over et valg, slik grunnlovsforslag skal. I en sak hvor det både skal avholdes folkeavstemning og vedtak skal fattes med kvalifisert flertall i Stortinget, må man være nøye med balansen for å sikre at den endelige beslutningen oppleves som rettferdig og legitim. Dersom folket gjennom en folkeavstemning har sagt ja til å overføre myndighet til en internasjonal organisasjon, vil det garantert bli oppfattet som både illegitimt og udemokratisk dersom et lite mindretall på Stortinget stanser beslutningen. Det er denne situasjonen det forslaget som nå foreligger, vil bidra til å forhindre på en - må jeg si - veldig forsiktig og moderat måte. Jeg må også meget tydelig si meg enig med forrige taler på ett punkt. Det at man introduserer folkeavstemning som en premiss for to tredjedels flertall, er langt sterkere enn tidsaspektet ved å la forslaget ligge over et stortingsvalg. Jeg vil stille et spørsmål: Har noen i norsk historie opplevd et stortingsvalg som dreide seg om ett grunnlovsforslag? Knapt nok. Med andre ord: Folkeavstemningen som institutt i tillegg til § 93 sikrer folkesuvereniteten langt sterkere enn tidsaspektet ved å la forslag ligge over valg. Jeg skal ikke utdype ytterligere det Hagen viste til, bl.a. det poeng at man kommer i et dilemma når man ønsker å stemme på et parti, men er uenig i partiets syn på det foreliggende grunnlovsforslaget. I en folkeavstemning er det ett spørsmål, og man frigjøres på mange måter fra partibindinger eller partitradisjoner. Og deltakelsen og engasjementet - det er det vel unødvendig å opplyse om - er ganske mye sterkere ved en folkeavstemning av denne type enn det normalt er ved stortingsvalg. Prinsippet i forslaget fra Høyres representanter er imidlertid enkelt: Et forslag om å overføre myndighet til en internasjonal organisasjon bør forankres i folket, gjennom enten et valg eller en folkeavstemning. Forslaget likestiller den demokratiske garantien som ligger i et valg og i en folkeavstemning. Man kunne altså i prinsippet tenkt seg et mindre krav til flertall i Stortinget, fordi man introduserer folkesuvereniteten så direkte gjennom en folkeavstemning. Det er derfor jeg har karakterisert forslaget som meget forsiktig og moderat. Dette prinsippet er blitt fremstilt som å være et brudd med mindretallsvernet i Grunnloven, men forslaget anerkjenner jo at Stortinget fatter den endelige beslutningen med kvalifisert flertall, to tredjedeler, som ved grunnlovsendringer. Det blir også fremstilt slik at forslaget vil endre spillereglene for å gjøre det enklere å melde Norge inn i EU. Først må det altså bli et flertall i Stortinget for å sende en søknad. Et forhandlingsresultat skal først forelegges folket til en rådgivende folkeavstemning. Dersom det blir ja, må saken endelig vedtas i Stortinget med kvalifisert flertall på to tredjedeler - og det er i tråd med praksis. Men forslaget forhindrer et kupp fra nei-siden ved at de med bare 43 representanter kan blokkere folkets vilje. Den sterke motreaksjonen fra nei-representanter dette forslaget har skapt, overrasker noe. Hvorfor ser så mange det som viktig å opprettholde den mulighet som dagens regler gir til å overkjøre resultatet ved en folkeavstemning? Særlig stiller jeg meg undrende til representanter i Arbeiderpartiet, som tydelig har varslet, iallfall i opinionen, at de ønsker å stemme mot dette forslaget, når representanter for partiet forsikrer at det er et samlet parti som ikke vil bruke denne mindretallskuppmuligheten til å forhindre at et ja i en folkeavstemning også blir et ja i Stortinget. Det er det grunn til å undre seg noe over. At representanter for Fremskrittspartiet også muligens vil stemme mot, kan man også undre seg litt over, for representanten Carl I. Hagen har nettopp holdt et varmt og godt innlegg for at denne bestemmelsen jo løfter opp folkeavstemning i Grunnloven til en betydning som den ikke tidligere har hatt - de facto, og Fremskrittspartiet er for bindende folkeavstemning. Og noe nærmere bindinger i EU-spørsmålet enn dette kommer man knapt nok. Så hvis man er opptatt av å styrke folkeavstemning som institutt, så overrasker det meg litt om man da skulle velge å stemme mot det foreliggende grunnlovsforslaget fra representanten Lønning. For det er absolutt ingen ting annet enn kravet til det kvalifiserte flertallet som nå endres, under forutsetning av at det holdes, som sagt, en rådgivende folkeavstemning, selvfølgelig med et tilsvarende resultat. Må vi altså tolke dette slik at noen faktisk ønsker å benytte seg av muligheten hvis anledningen byr seg? Jeg er ikke overrasket over at Senterpartiet i media i dag, taleført ved fylkesmann Anne Enger, bekrefter at man fortsatt ser det slik at man vil stille kvalifiserende krav til flertallet i ettertid både hva gjelder næringer, regioner og distrikter. Jeg har ikke tidligere omtalt Senterpartiet i dette innlegget - jeg undrer meg altså ikke over at Senterpartiet stemmer mot dette forslaget. Jeg kan på denne bakgrunn da forsikre at alle i Høyre vil stemme for dette grunnlovsforslaget, og det vil vi gjøre også uavhengig av den forvirring som er skapt av enkelte av våre motstandere lokalt og sentralt.