Abid Raja (Venstre), 2016-03-31:
Aller først vil jeg takke saksordfører Michael Tetzschner for et fremragende innlegg og ikke minst for godt arbeid med saken. Jeg slutter meg hovedsakelig til – om ikke hele – innlegget som saksordføreren holdt. Jeg har sagt det herfra før, og jeg sier det igjen, det er viktig at man sier det: Jeg elsker Grunnloven. Det høres litt rart ut å si, men jeg tror det er veldig mange som har studert juss, som deler den følelsen. Jeg ser at justisministeren smiler, jeg tror kanskje han kjenner seg igjen i dette – at man blir litt forelsket i Grunnloven når man begynner å studere Grunnloven, begynner å grave i Grunnloven. Som sagt skjer det med mange jusstudenter. Nå var vi jo litt inne på at det har vært litt blandet arbeid med hensyn til grunnlovsarbeidet, og ikke alt har vært like fint. Prosessen rundt f.eks. språkendringen kan man jo kanskje si ikke var det aller peneste. Det karakteriserte jeg også, at den type hestehandel for å få det til ikke var den peneste måten å få språkendringen på. Stortinget vet jo, jeg sa det også fra talerstolen, at jeg ikke var for språkendringen den gangen og kjempet imot det, men jeg stemte allikevel for, fordi man ikke skulle stå utenfor når den elskverdige Grunnloven først skulle bli endret. Så det skal være sagt at det er en del ting som har skjedd rundt Grunnloven, som ikke tjener Grunnloven til ære, og her kan vi alle ha et forbedringspotensial. Så er det litt forunderlig for meg å høre den skepsisen som er blant enkelte representanter og partier når det gjelder Høyesterett og domstolens prøvingsadgang, som jo har vært gjeldende rett hele tiden. Først var det skepsis da man skulle kodifisere dette, altså bringe dette inn i Grunnloven i en språkdrakt. Man snakket om at man skulle lage en moderne grunnlov som skulle være tilgjengelig for folk, folk skulle skjønne, osv., og da var det litt vanskelig å forstå at man ikke umiddelbart ville skrive dette inn i Grunnloven. Så er det også en litt overdreven redsel for hva Høyesterett kan komme til å finne på dersom vi ikke lager en slik § 115, som er en generell adgang, en generell adgang som egentlig bryter med hele konseptet som Grunnloven er ment å være. Det skal som sagt veldig mye til for å vedta en grunnlovsbestemmelse, og det er med god grunn det også skal mye til for å endre Grunnloven – både mellomliggende valg og kvalifisert flertall – og det er fordi Grunnloven er den største rettskilden. Den § 115 som er foreslått, sier at enhver begrensning i rettigheter i denne grunnlov skal kunne gjøres ved lov så lenge det er forholdsmessig og nødvendig for å ivareta tungtveiende allmenne interesser. Jeg vil anta at de som fremmer Dokument 8-forslag herfra, mener at det er forholdsmessig og nødvendig å fremme disse forslagene, og at vi vedtar dem. Jeg vil anta at det flertallet som vedtar det, vil mene at det er allmenne interesser som taler for at vi faktisk vedtar de bestemmelsene. At man dermed med simpelt flertall skal kunne uthule Grunnloven, som skal være lex superior, skal være bærebjelken i demokratiet, er noe nytt. Det er noe som heller ikke står seg opp mot hva eidsvollsmennene og deres tradisjon sto for, for dette forslaget om § 115 er en nyskaping som ikke gjaldt da eidsvollsmennene sto og snekret Grunnloven. Så det bryter med hele tradisjonen. Det er også noe vi i flertallet viser til. Den norske grunnloven har vist seg historisk å være veldig slitesterk. Det skyldes at det er kortfattede og klare formuleringer knyttet til hovedprinsippene, og at det lovteknisk har vært mulig å gi rom for både tolkning og utfylling uten at hovedprinsippene er ute av syne. Det må vi holde fast på. Flertallet kan ha forståelse for at man selvfølgelig skal kunne gjøre begrensninger. Det mener jo alle. Det er ingen her som mener at man ikke skal kunne gjøre begrensninger, for det gjøres jo allerede i dag. Også representanten Jette Christensen var inne på det: Åkkesom gjør man det allerede. Selv om man kan ha forståelse for at man gjerne vil ha inn en slik generell bestemmelse, er flertallet heldigvis imot dette – alle partier, med unntak av Arbeiderpartiet. Det er fordi at lager vi en slik unntaksregel, så gir man Grunnloven et utilsiktet relativistisk preg. Man må ikke bidra til å uthule prinsippet om at Grunnloven er lex superior. Innholdsmessig kan man heller ikke utelukke at en generell unntaksbestemmelse kan svekke borgernes rettigheter der Grunnlovens idé er å gi dem et konstitusjonelt vern. Faktum er at Grunnloven så langt har klart seg godt uten en slik generell begrensning, og det er meningen at det skal være kvalitetskrav når man fremmer forslag om nye grunnlovsbestemmelser. De må være gjennomtenkt når man fremmer dem, og de må være gjennomtenkt når man vedtar dem. Og når man først har vedtatt dem, bør man ikke gjennom simpel lov gjøre store begrensninger i grunnlovsbestemmelsene. Det vil uthule hele poenget med å ha en lex superior, ha en grunnlov. Så har jeg notert meg at Arbeiderpartiets medlemmer mener at vi må ha en § 115, og at den foreslåtte er den som representerer en endelig avklaring av hvor langt rettighetsvernet egentlig rekker, og de mener at dette vil gi en slik opprydning, en bedre forutsigbarhet og en betydelig rettsteknisk forbedring. Men det er som sagt ikke nødvendig, for den måten å gjøre det på finnes allerede i systemet. At man i tillegg ønsker, slik det står, å åpne for en lovgivningsteknikk der forvaltningen kan få delegert myndighet til å fravike ordlyden i grunnlovsbestemmelsene bare den nye loven har en klar hjemmel for det, beveger man seg svært langt utenfor hva grunnlovsideen er – en grunnlovsidé om at bærende prinsipper skal være nedfelt i Grunnloven og skal gjelde til enhver tid og ikke bli utvannet gjennom ordinær lovgivning. Jeg er veldig glad for at stortingsflertallet slår klart fast at den typen uthuling av Grunnloven skal vi ikke gi noe rom og åpning for. Det forundrer meg egentlig at Arbeiderpartiet som det største stortingspartiet vil gjøre den type innhogg i Grunnloven at man gjennom alminnelig lovgivning, gjennom simpelt flertall på Stortinget, skal kunne uthule viktige prinsipper i Grunnloven. Derfor er jeg glad for at Stortinget i forrige sesjon takket nei til derogasjonsbestemmelsen og stemte det ned, selv om Arbeiderpartiet kjempet også for den, uten at man kunne forklare hvem som skulle ha den derliggende myndighet. Her i stortingssalen i replikkrunden kunne man ikke svare på hvem som skulle ta den beslutningen ved derogasjon, om det var regjeringen ved en beslutning, om det skulle være en simpel beslutning på et stortingspartis kontor, eller om det skulle være i stortingssalen. På samme måte er jeg veldig glad for at Stortinget heller ikke i dag kommer til å vedta en slik generell unntaksbestemmelse som vi ikke trenger, fordi vi allerede har et system som er velfungerende. Enkelte har en skepsis mot hva Høyesterett kan komme til å finne på. Det er det egentlig ikke noen grunn til å være så veldig redd for. Vi har et velfungerende demokrati som er basert på maktfordelingsprinsippet, og domstolenes prøvingsrett har vært gjeldende rett, ikke fra tidenes morgen, men i lang, lang tid, og fungerer veldig godt. Så jeg er veldig glad for at § 115 med det ikke kommer til å bli vedtatt.