Inge Lønning (Høyre), 2003-05-28:
Representanten André Dahl gav uttrykk for et ønske om å kunne ha vært flue på veggen under Frøiland-utvalgets arbeid. Det var i hvert fall ikke noen jobb for døgnfluer, for det var et meget langdrygt, meget omfattende og meget krevende arbeid. La meg føye til en liten bemerkning til måten prosessen frem til den innstillingen vi behandler i dag, har vært organisert på. Jeg er på bakgrunn av erfaringen som medlem av Frøiland-utvalget sterkt i tvil om det i fremtiden er en optimal fremgangsmåte når man skal utrede et omfattende og vanskelig sakskompleks, å oppnevne en blandet kommisjon, som for flertallet av medlemmenes vedkommende er sammensatt på den måte vi vanligvis gjør i dette hus når vi nedsetter utvalg, dvs. at det er partigruppene som foreslår medlemmer, og for den øvrige delens vedkommende består av personer hentet inn på fritt grunnlag ut fra en bestemt form for saksekspertise, eventuelt som representant for en berørt institusjon – i dette tilfellet konkret Riksrevisjonen. Jeg er sterkt i tvil om hvorvidt en slik sammensetning av en utredningskommisjon er hensiktsmessig. Jeg tror at det i fremtiden vil være formålstjenlig at man skjelner vesentlig klarere mellom det som er en ekspertiseoppgave, hvor man innhenter sakkyndige utredninger fra den ekspertise som finnes i kongeriket, og det som er en politisk oppgave. Det tjener knapt noen av disse dimensjonene, den politiske eller den spesialkompetansemessige, at de blandes sammen og eventuelt skal komme til uttrykk gjennom flertallstilrådinger, anbefalinger, i en slik blandet kommisjon. Så noen merknader til spørsmålet om riksretten. Det er etter mitt skjønn gledelig at flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen er kommet til at man ikke finner grunn til å gi sin tilslutning til noen av de forslagene som er fremmet i Frøiland-utvalgets innstilling. Etter mitt skjønn må det for det første være riktig at man ikke først bestemmer seg for å ta bort et institutt som Grunnloven inneholder, uten at man på forhånd vet hva man ønsker å sette isteden. Det er en lite betryggende fremgangsmåte. For det annet vil jeg mene at de fleste av de argumenter som i den offentlige debatt og også i Frøiland-utvalgets innstilling er anført mot riksretten, er svært lite tungtveiende argumenter. Det ble sagt fra saksordføreren at riksretten er lite funksjonsegnet. Det er riktig. Det har vært tilfellet hele tiden, og det var antakelig meningen hos dem som laget Grunnloven at det skulle være slik. Meningen var ikke at riksretten skulle være så å si en del av den daglige verktøykasse i det politiske liv. Den var ment å være en sikkerhetsventil, som i helt ekstraordinære tilfeller kan tas i bruk. Det at riksretten ikke har vært i bruk på ca. 80 år, er etter mitt skjønn heller ikke noe argument mot riksretten slik Grunnloven definerer den. Det kan tenkes mange begrunnelser for at det har vært slik. Den mest nærliggende er antagelig at Stortinget har vurdert det slik at det i den perioden ikke har forekommet tilfeller som berettiget utløsning av den mekanismen som riksretten er. Det er heller ikke noe argument mot riksretten at den er en politisk domstol – for det er nettopp poenget ved den at dette ikke dreier seg om alminnelige borgerlige forbrytelser, men det dreier seg om overtredelser som skjer i kraft av at man innehar bestemte embeter eller verv og misbruker disse. Det overordnede spørsmål burde være: Er problemet i dagens norske politiske virkelighet at vi har for lite av rettsliggjøring av politiske konflikter? Etter mitt skjønn er det det motsatte som er tilfellet. Vi har hatt en glidning i retning av en altfor omfattende rettsliggjøring, eller pseudorettsliggjøring, av det som i realiteten er politiske konflikter. Og det er ikke til fordel for det politiske liv, fordi det medfører en økende fare for sammenblanding av rettslig argumentasjon og politisk argumentasjon. Som jeg sa: Jeg anser det som et fremskritt at kontroll- og konstitusjonskomiteens flertall er kommet til at her trengs det vesentlig mer grundig utredning før man eventuelt måtte bestemme seg for å endre Grunnloven på dette punkt. Jeg har ingen problemer med å slutte meg til det forslaget, men da under den uttrykkelige forutsetning at man ikke forskutterer noen konklusjon av en slik utredning i form av at det legges inn som et uttalt eller uuttalt premiss at man skal avskaffe riksretten i dens nåværende form. Etter mitt skjønn må riksretten i dens nåværende form være én av de mekanismer som en slik utredning skal vurdere på helt fritt grunnlag, med positive og negative sider, som et likeverdig alternativ til de mulige nyordninger som en slik utredning måtte være i stand til å frembringe. Til spørsmålet om Riksrevisjonen og Riksrevisjonens adgang til innsyn i dokumenter vil jeg for min del bare si at i og med at forslaget til ny lov om Riksrevisjonen er underveis til Stortinget og skal behandles i Stortinget, anser jeg det som formålstjenlig at den debatten utstår til man har det nødvendige grunnlag. Å føre en preliminær debatt om de forhold som vil komme opp i full bredde, og med full frihet for Stortinget til å ta stilling når man skal behandle lovforslaget i denne sak, anser jeg som lite formålstjenlig. Så noen ord om Grunnloven § 75 f. Det forbauser meg at flertallet har havnet på den modell man har gjort, når man velger å anvende Stortingets forretningsorden som et slags tolkningsinstrument av Grunnloven, eller rettere sagt av den konstitusjonelle sedvane. Hvis det skulle bli en alminnelig fremgangsmåte, tror jeg det vil være særdeles lite hensiktsmessig, og det ville i hvert fall ikke være tjenlig hvis det man er ute etter, er å avklare vanskelige tolkningsspørsmål når det gjelder Grunnloven, eller når det gjelder hva vår konstitusjonelle sedvanerett egentlig går ut på. Stortingets forretningsorden regulerer ingenting annet enn Stortingets interne arbeidsordning. Stortingets forretningsorden regulerer ikke regjeringens arbeid. Den regulerer heller ikke norske enkeltborgeres rettigheter i medhold av norsk lov, heller ikke om de er stortingsrepresentanter. Derfor har jeg meget vanskelig for å se at det forslaget som flertallet her har utformet til en ny paragraf i Stortingets forretningsorden, skaper større klarhet. Etter mitt skjønn skaper det større uklarhet i et område som er vanskelig å ferdes i. Hvis det er et flertall i Stortinget som mener at Grunnloven trenger å forandres for å markere Stortingets innsynsrett tydeligere og mer omfattende enn det som har vært den alminnelige praksis frem til nå, ja så er det én måte å gjøre det på, nemlig å forandre Grunnloven, og dermed samle det nødvendige 2/3 flertall i denne sal for å foreta den forandring. Hvis man mener å forandre rettstilstanden når det gjelder den alminnelige lovgivning, f.eks. det som har med offentlighetsloven å gjøre, ja så må man forandre den alminnelige lovgivning. Heller ikke på det området kan det institueres noen ny rettstilstand ved hjelp av endringer i Stortingets forretningsorden. I forbifarten registrerer jeg at forslaget til ny § 49 a i Stortingets forretningsorden også introduserer et hittil ukjent begrep, så langt jeg kjenner til, i norsk lovgivning, nemlig begrepet «taushetsrett». Jeg kjenner begrepet «talerett», og jeg kjenner begrepet «taushetsplikt». Men begrepet «taushetsrett» har jeg ikke støtt på før, og jeg er ikke sikker på at det er til vinning for klarheten å introdusere et slikt begrep. Så noen ord helt til sist om det problem som flere talere har vært inne på, bl.a. representantene Aukan og Holten, nemlig at man skaper betydelige vanskeligheter når det gjelder tolkningen av det flertallet her ønsker å instituere som ny praksis i forholdet mellom den til enhver tid sittende regjering, respektive fagstatsråd, og avgåtte regjeringer, henholdsvis den underliggende forvaltning. Det har vært fast tradisjon, som det er blitt påpekt, at nye regjeringer, og dette vil jo særlig være aktuelt hvis vi må regne med at det også i tiden fremover kan bli relativt hyppige regjeringsskifter, ikke legger seg opp i den foregående regjerings interne liv og det som måtte være arkivert av interne dokumenter fra tidligere regjeringer. Det står for meg ganske uklart om forslaget til ny forretningsorden på dette punkt og forslaget til tolkning av innsynsretten er slik å oppfatte at flertallet her mener å instituere en ny praksis og mener å forandre det som har vært en entydig praksis fra alle norske regjeringer frem til i dag. Det som sies om forvaltningen i uspesifisert form i utformingen av den nye paragraf i forretningsordenen, antar jeg må være ment å gjelde bare den sentrale forvaltning, det vil si departementene. For det vil ikke, så langt jeg kan forstå, være noen hjemmel i norsk lov for at en regjering eller en statsråd skulle pålegges av Stortinget å instruere underliggende forvaltningsorganer om å utlevere dokumenter. Som konklusjon: Jeg tror forslaget til ny § 49 a i forretningsordenen er et tilbakeskritt og ikke et fremskritt.