Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
La meg starte med det som mange har sluttet med, nemlig å gi en stor takk til alle norske kvinner og menn som har deltatt i Afghanistan for å gjøre Afghanistan til et bedre land. La meg også takke alle afghanere, med og uten lønn, som har gjort akkurat det samme, gjøre sitt land til et bedre land, og samtidig hjelpe oss til å øke sikkerheten til våre folk. Og – for ikke å glemme noen – la meg også takke representanter for andre ISAF-nasjoner som har vært i Afghanistan og gjort en jobb sammen med oss. Det er resultatet av det vi samlet sett har kunnet gjort, som er lik sluttresultatet i Afghanistan. Det er ikke tvil om at Afghanistan er et land som påvirker oss godt og av og til utfordrer oss sterkt. Når jeg leser redegjørelsen fra forsvarsministeren og utenriksministeren, slår det meg at det har vart så lenge og det har kostet oss så mye at det på en måte er nødt til å bli en suksess. Med all mulig respekt tror jeg at vi kunne vært tøffere på enkelte områder, fordi det er et paradoks å diskutere afghanske løsninger i Norge. Det hadde vært særdeles interessant hvis noen fra landsbygda, som ble nevnt her, hadde sittet oppe her i dag og hørt på oss, å høre hvordan de vurderte vårt syn på deres liv. Det skal man ha stor respekt for. Det betyr ikke at vi ikke har de beste intensjonene, men en vestlig løsning er ikke bestandig det beste for et annet land, så også Afghanistan. Jeg ser at utenriksministeren sier at vi har på en måte stoppet terroren. Jeg er ikke sikker på det. Det er mulig vi har lagt et lokk på den, men om den er stoppet, er det kun framtiden som vil vise. Når vi ser på nabolaget til Afghanistan, står utfordringene i kø, og Taliban er til de grader oppegående fortsatt. Så tenkte jeg at jeg skulle dele et par opplevelser med dere. Jeg har hatt gleden av å besøke Afghanistan ganske mange ganger, og det har bestandig vært utfordrende og spennende. For noen år siden var jeg og besøkte Ashraf Ghani – hjemme hos ham i hagen hans – sammen med noen danske og britiske parlamentarikere. Under den seansen fikk vi lov til å stille noen spørsmål til ham. En av mine danske kolleger spurte da Ashraf Ghani om han ville være presidentkandidat i 2014, hvorpå Ghani repliserte følgende ganske tørt: Who knows we’ll be living in 2014? Det vitner om en annen holdning til livet enn det vi står overfor – en nøkternhet, en realitetsorientering, som vi kanskje slipper å ha. Samtidig hadde jeg en gang gleden av å være i Sør-Afghanistan og treffe en fantastisk, ung mann – 32 år, distriktsguvernør, som styrte over ca. 140 000 mennesker. Vi spurte ham om bekjempelsen av korrupsjon, hvorpå han smilende snudde seg til oss og sa: Korrupsjon, hvorfor skal vi bry oss om korrupsjon når lovgiverne i Kabul ikke gjør det? Når de går foran og tar eget ansvar, skal vi følge opp, men når de som styrer nasjonen, ikke bryr seg, sa han, hvorfor skal vi gjøre det? Det var en interessant refleksjon det også, men det som var iboende hos dem jeg møtte, var et ønske om å påvirke sitt eget land til å bli noe bedre enn det er i dag. Man har et ønske om at hverdagen skal bli bedre, at familien skal ha det bedre, at man skal ha sikkerhet. Vi kan godt diskutere helsemessige forhold, vi kan diskutere skolemessige forhold, vi kan diskutere jenteskoler opp og ned, men det viktigste av alt er sikkerhet i dagliglivet. Uten sikkerhet i dagliglivet, trygghet for deg selv og familien din, blir det andre detaljer. Basisen er å gjøre Afghanistan tryggere. Om vi greide det, vet jeg ikke. Men at Norge har en ambisjon om å bidra, synes jeg er bra, og jeg synes det er en selvfølge, for vi har gjennomgått og opplevd ting selv som ingen ønsker skal skje igjen. Vi har vært gjennom perioder hvor vi har vært helt avhengig av støtte fra andre til å bygge opp Norge til det det er i dag. Hvis ikke vi, med våre muligheter økonomisk, samfunnsmessig og strukturelt – på alle mulige måter – skulle bidra, hvem i all verden skulle da gjøre det? Jeg mener det ligger en moralsk forpliktelse på oss til å gjøre det. Folk får undre seg, men jeg regner meg selv som en god Frp-er, og jeg synes det er viktig at folk får en mulighet til å skape sin egen lykke. Hvis vi tar det bort, hva har vi da igjen av drivkraft? Jeg tror at folk i utgangspunktet er i stand til å finne gode løsninger for seg selv og familien, og så må de leve med de begrensningene som gis politisk. Så helt til slutt: Jeg er glad for at utenriksministeren var tydelig på evalueringene. Jeg mener at det er mange ting man bør se på. Man bør se på mandatet som var gitt – var det tydelig nok? Man må se på de satsingene vi gjorde, PRT-løsningene. Der var det veldig forskjellige løsninger i Afghanistan. Norge hadde sin PRT-løsning, Tyrkia hadde sin. Det har vært store forskjeller, og jeg håper iallfall én ting: Når man ser på alle dem som har mistet livet sitt der, og av respekt for dem, mener jeg at ISAF og NATO – og FN, for den saks skyld – bør ha en gjennomgang av det totale resultatet. Og så er vi nødt til å se på opium og opiumsproduksjon, for det er utvilsomt en finansiell faktor for Taliban.