trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-10-10:
Kristin Halvorsen gjorde et poeng av at velgerne hadde forventning om at når Høyre kom i regjering med Kristelig Folkeparti og Venstre, så ville det bli gjort noe både når det gjaldt lavere skatter og bedre skole. Vi har startet imøtekommelse av begge disse punktene. Skatter og avgifter er redusert med 17 milliarder av lovte 31 milliarder kr, vi har utvidet skoledagen med én time ekstra i norsk i småskolen, og i dette budsjettet foreslår vi en kraftig satsing på høyere utdanning og forskning. Denne debatten har avklart at mens Samarbeidsregjeringen forandrer Norge, famler Arbeiderpartiet fortsatt i blinde. Med ett unntak: Arbeiderpartiet har klart og tydelig valgt side. På 1980- og 1990-tallet hadde vi et moderat arbeiderparti som også kunne samarbeide med Høyre og sentrumspartiene i ulike saker. Nå har Arbeiderpartiet valgt SV. Det betyr at Arbeiderpartiet velger SV, ikke bare i de sakene hvor Arbeiderpartiet og SV er enige, men de velger også SV i saker hvor Arbeiderpartiet ofte valgte å samarbeide med Høyre før. Det gjelder sikkerhetspolitikken, hvor Arbeiderpartiet nå vil samarbeide med SV, det gjelder i Europa-politikken, næringspolitikken og deler av energipolitikken, ja, og hvis vi går tilbake til deler av 1990-tallet, samarbeidet også Arbeiderpartiet og Høyre om et større skattepolitisk forlik. Nå har Jens Stoltenberg valgt side, han har valgt bort Høyre som en mulig samarbeidspartner i sentrale, viktige saker, og han har valgt kun å ville samarbeide med SV. Ellers så sitter jeg igjen med en snikende følelse av at denne debatten om flertallsregjering er en manøver for å vri seg unna ansvar. Situasjonen tidligere var at man hadde en ansvarlig opposisjon som samarbeidet med regjeringspartiene, enten det var sentrumspartiene som samarbeidet med Arbeiderpartiet da Arbeiderpartiet satt i posisjon, eller Fremskrittspartiet og Høyre som samarbeidet med regjeringspartiene og fant frem til løsninger. Nå er man mer opptatt av å forsøke å skape kaos, kritisere og svartmale situasjonen. Til slutt: Representanten Hagen sier at renten gikk opp etter budsjettet. Det er ikke riktig. Etter at Samarbeidsregjeringen la frem og fikk vedtatt sitt budsjett i fjor høst, så gikk renten ned. Så gikk renten opp nå i vår, og det ble begrunnet fra sentralbankens side med det romslige lønnsoppgjøret. Denne regjeringen har opplevd at renten gikk ned på bakgrunn av budsjettet, og at renten gikk opp etter et romslig lønnsoppgjør, med andre ord at vi er tilbake der hvor vi var da Regjeringen overtok.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2002-10-10:
Vi har i fellesskap greid å bygge opp et godt velferdssamfunn. Men er dette en tilfeldighet? Er det bare olje, gass og andre naturressurser som har vært årsaken til dette? Nei, det norske velferdssamfunnet er bygd opp gjennom mange år gjennom en villet politikk – et politisk valg. Disse valgene har gitt oss muligheter til å skape en felles velferd, en frihet som har gitt alle like muligheter uansett utgangspunktet på den samfunnsmessige stigen. Nå ser vi at kursen legges om i en annen retning. Det legges mindre vekt på rettferdig fordeling og fellesskap, eksempelvis signalene om privatisering og individualisering av folketrygden, større privatisering av skolen, omlegging av dagpengeordningen og overføringer til kommunene. Arbeidsledigheten stiger. Store kontrakter går til utenlandske bedrifter. Andre bedrifter flagger ut. Vi snakker her om hjørnesteinsbedriftene i lokalsamfunnene. Fremtidsrettet industrisysselsettingspolitikk har nærmest vært fraværende i denne trontaledebatten fra regjeringspartienes representanter når vi nå drøfter rikets tilstand. Vi må nå meisle ut kortsiktige og langsiktige tiltak for den konkurranseutsatte industrien. Fra Arbeiderpartiets side er det klart: Vi trenger og skal ha den industrien også i fremtiden. For noen år siden la Arbeiderpartiet til rette for en industripakke for verkstedindustrien i en vanskelig periode. Dette var vellykket politikk. Nå ser vi utviklingen, og vi må sette inn lignende tiltak og gjøre lignende grep på ny. Vi kan ikke overse det som skjer i Europa. Vi må nå drøfte det nye Europa og Norges plass. Jeg kjenner konkret til flere bedrifter som nå legger om sin produksjon med etterfølgende arbeidsledighet og tap av arbeidsplasser i Norge – dette grunnet hindringer vi som ikke-medlem i EU har. Vi har store muligheter for større verdiskaping i regionene i Norge dersom det gis bedre markedsmuligheter for industrien vår. I en større fremtidsrettet industridebatt må vi også være villig til å drøfte vårt forhold industripolitisk til Europa.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 2002-10-10:
Det har vært mange sterke og tunge ord i denne debatten. Jeg ønsker nå helt kort å rette oppmerksomheten mot en liten flik av trontalen som berører en klar vilje til å gjøre en ekstrainnsats for de tause. De som ikke selv fremmer sine saker, de psykisk utslåtte, står ikke på barrikadene. År etter år har de fått lovnader om økt innsats, men hva har skjedd? Jo, beklageligvis er det tilbud til de med somatiske lidelser som ofte har gått av med seieren i kappløpet om bevilgninger og personell. Dette er beklagelig og skremmende. Nå sier Regjeringen at det innenfor behandlingstilbudet til de psykisk syke skal satses i underkant av ca. 700 mill. kr. Mitt håp er at dette klare signalet også omsettes i økt pasientbehandling. En bør nå kunne forvente en betydelig forbedring av behandlingskapasiteten fra dagens kapasitet på under én pasientkonsultasjon pr. lege pr. dag, til gradvis kanskje å kunne komme opp i de normtall som finnes i italiensk effektivitet, som er helt oppe i ti–tolv konsultasjoner pr. dag. Tenk om vi i Norge kunne klare å komme opp i fem konsultasjoner pr. lege pr. dag. Hvilken revolusjon og hvilken mulighet ville ikke dette være for denne tause gruppen. Regjeringen løfter også fram tilbudet til andre svake grupper, spesielt mennesker med ulike rusproblemer. Her er behovet stort og alvorlig. Rusavhengighet kan i mange tilfeller skape varige fysiske og psykiske skader, og av den grunn må økt innsats iverksettes for å hindre så mange som mulig i å bli varig ufør. Det handler om solidaritet i fordelingen. La de tause nå få sin rett og sin hjelp i velferdssamfunnet.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-10-10:
Arbeiderpartiet vil forsvare den offentlige skolen som en felles møteplass for alle unger uavhengig av bakgrunn. Fellesskolen er kjernen i arbeidet for et rettferdig samfunn – en skole som gir alle en mulighet, en skole som gir alle en sjanse uansett bosted, sosial bakgrunn, etnisk tilhørighet, evner eller handikap. Fellesskolen er mangfold. Regjeringens forslag om fri etablering av private skoler med offentlig finansiering vil bety sortering av barn og unge. Alle ser mangler i den offentlige fellesskolen, og det er her vi må sette inn innsatsen som kommer de aller fleste barn og unge til del. Arbeiderpartiet vil både bruke mer penger til skolen og styrke kvalitet og innhold. Regjeringens nye kurs på skoleområdet har en klar profil og synes å bygge på følgende strategi: Overfokusér svakheter og så mistillit til den offentlige grunnskolen, sultefôr økonomien til kommunene og skolene, så vil Høyres overordnede mål om privatisering og todeling av skolesystemet lettere få gehør. Regjeringen gir i budsjettet kommunene mindre inntekter til å bruke på bl.a. skoler, og bevilgninger til grunnskolen kuttes. Tilskuddet til skolefritidsordningen halveres, og rammene til utlånsordningen for å pusse opp skolebygg reduseres med 1 milliard kr. Målet om gratis læremidler i videregående skole er gravlagt. Var det dette Høyre mente i valgkampen med en bedre skole? Statsråd Clemet påstår kontinuerlig at den offentlige skolen har nok penger. Kuttene i budsjettet betyr jo at Regjeringen ikke bare mener at skolen har nok penger, men at skolene har for mye ressurser. Clemet mener lærertettheten er et kostnadsproblem. Skal hun da si opp lærere eller la være å ansette nye? Reduksjonene til fellesskolen står i sterk motsetning til den kraftige økningen til private skoler, som har en svært liten del av det totale antallet skolebarn. De private skolene får faktisk langt bedre økonomi enn mange av de offentlige skolene. Og Regjeringen lover mer til de private skolene. Dette er resultatet av Regjeringens skolepolitikk. Og på sidelinjen applauderer Fremskrittspartiet. Arbeiderpartiet vil kjempe for fellesskolen og er skuffet over nedskjæringene. Samtidig viser budsjettet tydelig politiske skillelinjer og hva Regjeringens nye kurs vil innebære. Så en liten kommentar når det gjelder innsatsen til forskning og utvikling, som er helt nødvendig for å sikre Norge fremtidig verdiskaping og sysselsetting. Regjeringen har foreslått en samlet økning i forskningsinnsatsen på noe over 1 milliard kr for neste år. Det er et stort beløp, men mindre enn det Arbeiderpartiet foreslo for inneværende år. Regjeringen innrømmer i teksten i budsjettet at deres foreslåtte bevilgning ikke vil være nok til å nå OECD-gjennomsnittet innen 2005. Har Regjeringen gitt opp denne målsettingen?
Leif Frode Onarheim (Høyre), 2002-10-10:
Trontalen legger stor vekt på den økonomiske verdiskaping i landet vårt. Selv om Norges økonomi er god på grunn av store olje- og gassinntekter, må vi sørge for at vi holder en høy verdiskaping også i Fastlands-Norge. Også på dette området vil vi forandre for å forbedre. Petroleumsvirksomheten har en stor oppgave i å være et nav, et drivhjul, i den teknologiske utvikling, noe som sikrer at vi har en høy teknisk kompetanse også hos de mange underleverandører til de store olje- og gassfeltene på sokkelen. Det er spesielt gledelig å se de ringvirkninger som Snøhvit-utbyggingen i Finnmark allerede har gitt. En rekke bedrifter melder at de har bygd seg opp til å bli underleverandører til utbyggeren, og krevende kunder stimulerer dem til å være teknologisk på topp. Det er hyggelig å se positive resultater så raskt i Finnmark etter behandlingen her i Stortinget. Forholdene må legges til rette for at petroleumsvirksomheten kan ha en god, jevn og miljøbevisst utvikling. Vi må sørge for at norsk sokkel er interessant for de beste oljeselskapene også i fremtiden. Det krever at interessante blokker lyses ut for letevirksomhet, og det krever at vi løpende vurderer skattesatser og øvrige rammebetingelser for denne industrien. Det er grunn til bekymring for det konkurranseutsatte næringsliv. Kombinasjonen høye lønnstillegg, høy rente og høy kronekurs gjør ikke livet lett for bedriftene. NRK meldte i dag morges at leveranser til Kristin-feltet hadde gått til et spansk verft og til priser som ligger langt under de norske tilbud. Dette viser at alle gode krefter nå må konsentreres om å gjenvinne konkurransekraft i norske bedrifter. Arbeidslivets parter må i samarbeid legge opp til en meget moderat lønnsvekst fremover, og vi må fra storting og regjering ikke gi løfter eller forhåpninger til noen grupper om store lønnsløft. Og ikke minst bør ledere i privat og offentlig virksomhet være meget nøkterne i sine lønnsforventninger. Kan vi i tillegg i denne sal enes om et budsjett hvor vi ikke øker de økonomiske rammer, kan summen av tiltakene legge til rette for å beholde og videreutvikle gode bedrifter i Norge. Vi må likevel se i øynene at en del av våre bedrifter etter hvert faser ut. Det kan skyldes utrangert teknologi, endrede markedsforhold eller rett og slett at bedriften ikke har klart å følge med. Dette er en naturlig prosess, og vi i Stortinget bør ikke føle noen forpliktelser til å forsinke en naturlig avvikling. Når det er sagt, er det utrolig viktig at vi har et levende nyskapingsmiljø som kan fylle de hull som oppstår, og som med nye ideer, pågangsmot og entusiasme skaper det nye. Vi har som politikere et betydelig ansvar for å legge til rette for at slik nyskaping og kommersialisering kan stimuleres. Der vi kan bidra med fødselshjelp til dette, vil det gi god avkastning i tiden fremover. Det er viktig å huske at for ethvert velferdstiltak vi ønsker å sette i verk, må vi ha gode, lønnsomme bedrifter som gjør dette mulig. Der ligger det store utfordringer, og jeg er glad for at trontalen så tydelig understreker dette.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-10-10:
Norsk kommuneøkonomi er på et katastrofalt lavmål, hevdes det fra mange hold, og kravet om mer penger til kommunesektoren har nådd et crescendo. Men mer penger alene kan neppe være det beste svaret. Fortsatt er mange politikere i Norge ikke villig til å innse at det er et betydelig uutnyttet potensial for effektivisering i offentlig sektor dersom vi setter inn de riktige virkemidlene. Dette effektiviseringspotensialet haster det nå med å hente ut da behovet nå for tiden er stort for en mer effektiv ressursutnyttelse i den offentlige sektor. Her er altså konkurranseutsetting den enkeltfaktoren som vil kunne gi den største effekten i innsparing og kvalitetsutvikling i den offentlige sektoren. Fremskrittspartiet mener derfor at kommunenes fremtidige rolle vil bli endret vesentlig i forhold til i dag. I dag utfører kommunene selv tilnærmet all velferdsproduksjon i egen regi og i en monopolsituasjon uten den minste effektiviserende konkurranse. Dette fungerer rett og slett ikke godt nok. Man bør derfor innføre en driftsmodell i norske kommuner basert på konkurranseutsetting der flere aktører, både private og offentlige firmaer, skal få slippe til og få konkurrere om å utføre de offentlig finansierte velferdstjenestene for innbyggerne. Kommunens rolle vil endres fra i dag å være en utførende tjenesteprodusent til å bli en bestiller og kontrollør av både kvalitet, innhold og pris på velferdstjenestene som i fremtiden vil bli utført av eksterne og gjerne private virksomheter. På samme tid bør finansieringsansvaret for velferdsproduksjonen overføres fra kommunen til staten. Vi må skape et velferdsmarked der det må være et tilstrekkelig antall tilbydere, slik at konkurranse og valgfrihet blir reell for innbyggerne. Bare gjennom å innføre en aktiv konkurransepolitikk innen offentlig sektor vil vi kunne møte de krav og utfordringer som velferdssamfunnet står overfor nå og i fremtiden. Fremskrittspartiet forventer derfor at den sittende regjeringen jobber raskere med å implementere konkurransepolitikken i offentlig virksomhet. Norge har dessverre i dag en beklagelig jumboplass internasjonalt på dette området, og da må vi samle alle gode krefter på å gjøre noe nå dersom vi virkelig vil bevare et godt velferdssamfunn også videre inn i fremtiden.
Heidi Larssen (Høyre), 2002-10-10:
Kommuneøkonomien er stram, som resten av statsbudsjettet. Men kommunene bør være like opptatt som oss andre av å dempe presset på kronekurs og rente og derved trygge arbeidsplassene. Både arbeidsplasser og rentenivå påvirker jo kommuneøkonomien. Men stramhet fordrer nytenkning, og det krever ikke bare noe av kommunepolitikerne, men det krever faktisk også noe av oss i denne salen. For hva er det vi, Stortinget, har gjort i så mange år? Jo, vi har pålagt kommunene altfor mye, vedtatt altfor mange lover, forskrifter og øremerkede tilskudd. Vi viser handlekraft ved å sende forventninger og regninger over til kommunene. Det bør vi slutte med. Frykten for å gi lokale løsninger gjennomslag i forhold til det enkelte i denne sal mener skal gjelde alle, bør ikke få gjennomslag i forhold til en mer effektiv og brukervennlig offentlig sektor. Jeg er derfor glad for at Regjeringen har lagt seg på en ny kurs hvor et av Regjeringens hovedprinsipp i effektiviseringsarbeidet i offentlig sektor er større lokal frihet og lokalt ansvar. Regjeringen har startet et arbeid med å gi kommunene rammebetingelser som gjør at tjenestene kan utføres bedre. Regjeringen går gjennom lover og regler som hindrer god ressursutnyttelse, f.eks. arbeidet med å gjøre momsreglene nøytrale, slik at det kan skapes like konkurransevilkår for kommunale og private tjenesteytere. Renhold ble lagt inn i momskompensasjonssystemet fra 1. januar i år, og Stortinget vil neste år få en sak om resten. Regjeringen vil sørge for at kommunene kan beholde noe større nærhet til eget inntektsgrunnlag og stimulere til næringsutvikling ved å innføre en form for selskapsskatt igjen. Også den kommer hit neste år. For å bedre kvaliteten i skolen og øke handlingsrommet for skoler og skoleeiere er det igangsatt et arbeid der man ser på hvordan læreplaner, regler og avtaleverk kan forenkles. Kanskje man i den forbindelse også kunne overføre arbeidsgiveransvaret til dem som betaler for det? Ansvar og finansieringsplikt bør jo følges ad. Regjeringen prøver også å gjøre barnehagesatsingen noe bedre for kommunene enn det som var foreslått av flertallet i vår i det såkalte barnehageforliket. Det er ikke klokt å skille eierskap og plikt fra finansieringen. Mitt håp på vegne av kommunesektoren er at stortingsflertallet følger opp det som ligger fra Regjeringen.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2002-10-10:
Forsvar har så å si ikke vært tema i denne debatten i det hele tatt. Det kommer vel ganske enkelt av at Regjeringen denne gang faktisk har gjort det de forpliktet seg til i fjor. De har lagt inn et budsjett som stort sett er i samsvar med det de lovet i fjor. Når det er sagt, inngikk regjeringspartiene og Arbeiderpartiet i fjor et såkalt forsvarspolitisk forlik, et forlik som innebar at Regjeringen fravek sin egen Sem-erklæring, som var en del av grunnlaget for avtalen med Fremskrittspartiet for dannelsen av Samarbeidsregjeringen. Et merkelig ord forresten. Så langt har jeg ikke observert at de samarbeider med andre enn seg selv. I så fall skulle det være en unødvendig betegnelse. Forliket mellom Arbeiderpartiet og Regjeringen innebar en sterk reduksjon av budsjettet og dermed av forsvarsevnen. Dette passet naturligvis Arbeiderpartiet utmerket, et parti som aldri har vært forsvarsvennlig, men som derimot gjennom mange år har vært tilhenger av nedbygging av Forsvaret. Fremskrittspartiet har stilt seg helt på sidelinjen, sa forsvarskomiteens leder Marit Nybakk i sitt innlegg her i går. Det er naturligvis helt feil. Det er derimot Arbeiderpartiet og Regjeringen som har stilt seg på sidelinjen. Ja, de sitter nærmest på tribunen. De har jo så langt ifra oppfylt Regjeringens intensjon i Sem-erklæringen. Her er det igjen Fremskrittspartiet som ikke er på sidelinjen, men derimot på banen. Arbeiderpartiet viste smidighet for å få til et forlik, sier Nybakk videre. Ja, hva gjør man ikke for å få til en rasering av Forsvaret. Forlik kan man muligens få til, men et forlik må inneholde noe som er verdifullt. Et forlik for forlikets skyld er ikke verd noe, og det er det som er skjedd her. Etter 11. september har verden blitt annerledes. Det er noe vi alle er enige om. Det råder i dag usikkerhet, uforutsigbarhet og ustabilitet i verden. Statsministeren kom i sitt innlegg i dag inn på terrorisme. Det kan være forskjellige måter å bekjempe terrorisme på, men én ting er sikkert: Har man ikke et sterkt og funksjonelt forsvar, ligger veien åpen for et terroranslag uten fare for avvergelse eller gjengjeldelse. Det er derfor et paradoks når Regjeringen, sammen med Arbeiderpartiet, snakker om faren for terrorisme, i samme åndedrag som de nedbygger Forsvaret i raskt tempo. Forsvaret mangler i dag midler til innkjøp av nytt og moderne materiell, og det var ett av argumentene som ble brukt for å nedbygge Forsvaret: moderne materiell, mindre personell – i realiteten har bare det siste skjedd, for det er jo det enkleste. Dette er det så langt bare Fremskrittspartiet som har tatt ansvaret for gjennom økninger i sine budsjettforslag, det også i tråd med hva som ble lovet i fjor.
Raymond Robertsen (Høyre), 2002-10-10:
Korstoget opposisjonen hadde mot Regjeringens distriktspolitikk i året som har gått, kan vel i beste fall karakteriseres som opp som en bjørn og ned som en skinnfell. Når til og med Senterpartiets leder i sin replikk til statsministeren i dag ikke finner det nødvendig å kommentere Regjeringens distriktspolitikk, kan man vel konstatere at Stortinget er fornøyd med Regjeringens oppskrift og retning. I Regjeringen og Høyre erkjenner man at gamle løsninger ikke alltid er løsningen på fremtidens problemer. Det smerter i omleggingsfasen, men min påstand er at både SND og distriktsfylkene i dag er bedre rustet til å møte morgendagens utfordringer. Samarbeidsregjeringen og Høyre har slaktet hellige kuer når man nå gir Kommunaldepartementets distrikts- og regionalpolitiske midler til fylkene uten sentrale bindinger. For Høyre er det et viktig prinsipp at de som har skoen på, skal velge skotype. Dette gjelder nå også distrikts- og regionalpolitikken. Ingen regjering har vært så målrettet i sin kamp for luftfarten i Norge. Harald Hårfagre samlet Norge til ett rike, mens luftfarten i stor grad holder folk og virksomheter samlet. 11. september satte flykommunikasjonen i Norge på en stor prøve, og det totale flymonopol ble et faktum i Norge 1. april i år. Takket være handling fra Samarbeidsregjeringen der man avskaffet flypassasjeravgiften, fjernet bonuspoeng og gav nye aktører statlige kontrakter, klarte man å snu en utvikling som det så ut til å være umulig å unngå. Flyprisene i Norge er på vei ned, men det kunne like gjerne vært motsatt. Snøhvit-vedtaket i Stortinget og finansministerens arbeid mot ESA har alene ført til et oppsving i et område som hadde problemer. Resultatet ser man langt på vei i dag, knapt seks måneder etter. Gamle bedrifter i området ansetter flere folk, nye bedrifter etablerer seg, og ungdom har fått et håp om en fremtid også i Finnmark. De som stemte for Snøhvit-utbyggingen, skal ta sin del av æren for at en landsdel igjen kan reise seg. Når man vet alt dette, er det forståelig at kritikken mot Regjeringen når det gjelder distriktspolitikken har stilnet. Bare etter ett år har Samarbeidsregjeringen levert resultater andre regjeringer ikke har klart.
Kent Inge Stenberg Ryen (Senterpartiet), 2002-10-10:
Regjeringen har gjennom denne trontaledebatten forsøkt å signalisere behovet for et stramt budsjett som ivaretar vår konkurranseevne, og et rentenivå som vi kan føle er akseptabelt, og det tror jeg er en riktig og god prioritering. Så sier Regjeringen videre at i en slik situasjon er det viktig å styrke innsatsen til grupper som har vært lavt prioritert i lang tid, fremfor å gi generelle velferdsgoder til alle. Og da må jeg spørre: Er toppskattyterne en gruppe som har vært lavt prioritert i lang tid? Regjeringen ønsker å gi 0,5 milliarder kr i skattelette til toppskattyterne, og jeg våger den påstand at dette er skatteletter som mottakerne finner ubetydelige, og dessuten går det til dem som trenger det aller minst. Statsministeren sa i sitt innlegg tidligere i dag at skatteletten i forbindelse med toppskatten var beskjeden og gikk til vanlige folk. Jeg kan godt være med på at den er beskjeden. Jeg er selv en av de ca. 775 000 som kommer til å nyte godt av dette til neste år, og jeg får mindre enn 635 kr i skattelette. Det holder omtrent til en cola på Rimi hver lørdag, og det gleder jeg meg til. Men selv om disse summene er beskjedne, er det totalsummen som er viktig, og totalsummen blir 0,5 milliarder kr. Det viser at små og ubetydelige summer pr. person blir store beløp når mange skal ha. Og så vet vi samtidig at det er jo ikke alle som får. Det er fortsatt 3 millioner skattytere her i landet som ikke betaler toppskatt i dag, og som heller ikke vil nyte godt av skattelettelser, uansett om det måtte blir 635 kr eller mer. Spørsmålet jeg må stille, er: Hvordan kan det være satsing på svake grupper å gi skattelette på 0,5 milliarder kr til 1/6 av befolkningen, som ikke vil merke det en gang? Og hvordan kan det være samfunnsøkonomisk fornuftig å gjøre det i et år med behov for et stramt budsjett når det finnes så ufattelig mange andre områder hvor 500 mill. kr kunne gjort mye større nytte for seg – innen skole, helse og omsorg, for å nevne noe? Jeg har lest en del økonomi under Victor D. Norman, og her tror jeg jeg må si at både han og Regjeringen har et gedigent forklaringsproblem.
Afshan Rafiq (Høyre), 2002-10-10:
Samarbeidsregjeringen fortjener ros, spesielt for den fornyede innsatsen Regjeringen har satt i gang mot tvangsekteskap, hvor åtte departementer er involvert i arbeidet for å sikre bredden i tiltakskjeden, og som også vil gi disse tvangsutsatte unge den hjelpen de trenger. I motsetning til Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, som vil erstatte enkelte foreldres påbud om visse giftemål med lovbestemt forbud mot å gifte seg med søskenbarn og lovbestemt forbud mot å gifte seg før fylte 24 år, innser samarbeidspartiene at lovforbud ikke er løsningen på problemet. Denne utfordringen krever at det jobbes på flere plan. Vi må jobbe forebyggende, det må stilles strengere krav til underhold ved søknad om familiegjenforening på grunnlag av ekteskap, men samtidig må vi få lovendringer som fungerer som et mer effektivt verktøy i kampen mot tvangsekteskap. Det arbeidet justisministeren har satt i gang på dette området, med bl.a. å få innført ubetinget offentlig påtale i saker som omhandler tvang, og presisering av straffeloven om at rettsstridig tvang også omhandler tvangsekteskap, vil føre til at den skjerpede strafferammen på inntil seks års fengsel også kan komme til anvendelse for slik tvang. Dette er viktige skritt i riktig retning. Fattigdom skal bekjempes, sier alle. Samarbeidsregjeringen har nylig lagt frem sin tiltaksplan mot fattigdom i Norge, og det er et tankekors at de fleste partiene i stedet for å være konstruktive og bidra til å gjøre situasjonen til de vanskeligstilte i dette samfunnet bedre, er mer opptatt av å rakke ned på denne planen. Her tar Regjeringen et krafttak for å bekjempe fattigdommen, men møter en kald skulder fra de andre, og spesielt fra de partiene som alltid har sagt at de har et varmt hjerte for de svake. Nå har Regjeringen gitt Stortinget en unik mulighet til samarbeid om å få bekjempet fattigdommen, men etter å ha lyttet til trontaledebatten de to siste dagene, er jeg meget spent på å se om opposisjonen klarer å benytte denne muligheten og vise at de faktisk mener det de sier om å få bedret situasjonen til dem som faller utenfor. Sosialministeren har rett i at fattigdom er et sammensatt problem som nødvendiggjør målrettede løsninger. Ulike behov krever ulike løsninger, og søkelyset må rettes mot at det lønner seg å jobbe. Vi har over lang tid sett at velferdstiltak som kommer alle til gode, ikke hjelper de fattige ut av fattigdom. Nå handler det om å få målrettet virkemidlene i velferdssamfunnet, noe som krever både evne og vilje til nytenkning. Jeg må si jeg ønsker Regjeringen lykke til med den viktige og tunge jobben den nå har satt i gang for å forandre Norge til å bli et enda bedre land å bo i, og spesielt for dem som ikke har det så godt.
Carsten Dybevig (Høyre), 2002-10-10:
Det globale verdensbildet er stadig i forandring. Dette har gitt seg utslag i økt samhandel mellom landene, økt økonomisk, politisk og regionalt samarbeid mellom nasjonalstater. Også mer effektive kommunikasjoner mellom land og folk gir bl.a. en større mobilitet av folk og folkeslag, men også økt bruk av bl.a. Internett på godt og ondt. Dessverre er det slik at en friere og åpnere verden for de gode hensikter også har gitt oss nye utfordringer i forhold til kriminalitetsbekjempelsen. For bare ti år siden var kriminalitetsbildet et helt annet. Nå ser vi med stadig bekymring på en utbredelse av trafficking, eller menneskesmugling, organisert kriminalitet, narkotikatrafikk, importerte prostitusjonsmiljøer, MC-kriminalitet, eller for den saks skyld ulovlig bruk av Internett i pornografisk øyemed som spres til de fleste land i vår region. Jeg vil også nevne en økende avsløring og oppblomstring av økonomisk kriminalitet både hjemme og ute. Avsløringer av store internasjonale finansskandaler skjer andre steder i verden, men rammer indirekte norske forhold. Også de siste års terrortrusler skaper utrygghet og dermed en lavere livsutfoldelse for mange mennesker. Alle disse former for kriminalitet krever nye virkemidler. Høyre og Samarbeidsregjeringen ønsker å forandre Norge. Vi må derfor forandre vår politikk til dagens virkelighet, og ikke, som Arbeiderpartiet og SV ofte gjør, melde oss ut av den kriminalpolitiske virkelighet. Den frie og demokratiske verden stod sammen i kampen mot terrorisme og kan gjøre det i langt større grad enn i dag i kampen mot internasjonal kriminalitet. Et av de viktigste virkemidlene vi må bruke i kampen mot kriminalitet med forgreininger i flere land, er et forpliktende samarbeid gjennom bl.a. FN, Europol, Interpol og andre overnasjonale organer. Kriminalitet begått i Norge med forgreininger til utlandet, kan derfor ikke effektivt bare etterforskes og bli påtalt i Norge, men vil kreve et politi- og påtalemessig samarbeid over landegrensene. I dette perspektivet skal tiden fra forbrytelsene blir begått til dom kan effektueres være kortest mulig. Av den grunn vil Høyre forandre Norge slik at kriminelle og de som måtte spekulere i å begå kriminalitet, skal vite at ressursene til politi, domstoler og soningsplasser tilpasses denne virkeligheten. Tilstrekkelige ressurser til straffereaksjonskjeden og avskrekkende straffereaksjonsformer skal redusere denne type kriminalitet i størst mulig grad. For regjeringspartiene er det en viktig målsetting å gjøre hverdagen tryggere for deg og meg. Regjeringspartiene har som målsetting å forandre Norge. Kampen mot kriminalitet er viktig for å skape et trygt samfunn. Det krever erkjennelse av virkeligheten, det krever internasjonalt samarbeid, det krever viktige budsjettmessige prioriteringer, og det krever tilstrekkelige straffereaksjonsformer.
Karstein Hansen (Fremskrittspartiet), 2002-10-10:
Regjeringen sa i trontalen at den la vekt på den kristne og humanistiske kulturarv og respekten for det enkelte menneske. For Fremskrittspartiet er retten til å bo en grunnleggende rettighet i Norge. Det er normalt at venner og naboer kommer med blomster og gratulasjoner når mennesker har klart å slite seg til en bolig for sin familie. Men det er dessverre også normalt her i Norge at da kommer malurten i begeret i form av eiendomsskatt, skatt på eget husvær og formuesskatt. Dette som en hilsen fra kommune og stat for vel utført arbeid. Det en må spørre seg om, er følgende: Har kommunen og staten levert noen vare som kvalifiserer til betaling? Svaret er nei. Vi i Fremskrittspartiet reagerte derfor positivt på at den sittende regjering vil avskaffe skatt på fordelen av å bo i egen bolig. Vi har forståelse for at dette må gjøres skrittvis, men syns at reduksjonene er altfor små. Når Regjeringen så i sitt budsjett foreslår en reduksjon av ligningsverdiene med 5 pst., er det altfor lite. En vanlig norsk barnefamilie vil ikke spare mer enn et par hundrelapper i året – og det er svært lite sammenlignet med alt det som unge mennesker under etablering må betale til myndighetene for å kunne bo i sitt eget hus. I fjor ble fribeløpet for beregning av fordelsskatt økt fra 51 250 kr til 80 000 kr. Dette var et bidrag til en reduksjon, men også dette er svært lite. Når Regjeringen i løpet av to år ikke har klart å få ned boligskatten mer, er det ingen grunn for barnefamiliene til å juble. Selv om flertallet i denne høyt ærede forsamling har vedtatt betydelige årlige økninger av boligskatten med unntak av i fjor, er det nå vårt håp at vi kan redusere boligskatten igjen så det monner og til slutt få den avskaffet i sin helhet. For budsjettet skal vel være det økonomiske grunnlaget for å gjennomføre målene i trontalen?
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 2002-10-10:
Store olje- og gassinntekter har bidratt til velferd og rikdom for oss nordmenn. Det må ikke bli en sovepute, vi må fortsatt skape verdier i fastlandsøkonomien for å sikre velferd og trygghet for kommende generasjoner. Situasjonen for konkurranseutsatt næringsliv er alvorlig. Store hjørnesteinsbedrifter har gått konkurs eller flagget ut, flere sliter for å overleve. Norges Bank anslår at 60 000 industriarbeidsplasser vil gå tapt i løpet av en tiårsperiode. Seniorforsker Holmøy i Statistisk sentralbyrå mener at landet vårt trenger mer industri de neste ti årene. Antall industriarbeidsplasser må økes med 30 000 de neste ti årene for å sikre langsiktig balanse i utenriksøkonomien, hevder han. Når eldrebølgen setter inn for fullt etter 2020, må vi ha mer penger på bok, også utenlands, for å klare forpliktelsene. Bedriftene i Fastlands-Norge må selge mer til utlandet enn vi kjøper tilbake for å sikre dette, sier han. Og det er kloke ord å lytte til. Industriforumet i Fellesforbundet i Oppland vil ha særordninger for industrien for å få et pusterom. De påpeker at bedriftene sliter, også de høyteknologiske. Arbeidsplasser har gått tapt, det er permitteringer, og det er planer om nedtrapping flere steder. Bedriftene har ikke gode nok konkurransevilkår, derfor har Fellesforbundet en rekke forslag for å bedre rammevilkårene for industrien, forslag som helt sikkert vil nå Stortinget i budsjettprosessen. Også innen samferdsel er det behov som må dekkes for at vi skal klare å frakte ut varene våre på sikt. Et forsøk med toppfinansiering med bompenger av Rv 4, en riksveg vi har ventet på utbygging av i bortimot 30 år, ser ut til å bli svært vanskelig. Trafikkbildet har endret seg, omkjøringsveger med dårlig standard belastes hardt. Trafikkbildet i sentrum er like håpløst tett, støyende og miljøødeleggende. I denne situasjonen for industrien er det alvorlig at budsjettforslaget til Regjeringen svekker næringsstøtten og opprettholder kutt i SND. Arbeid betyr mye for den enkelte og for samfunnet. Men dersom rammevilkårene ikke blir bedre, vil flere bli ledige, og med en svekket dagpengeordning vil kommunene fort få merutgifter på sosialbudsjettene – og det i en hverdag med svært anstrengt kommuneøkonomi. Arbeiderpartiet satser på arbeid og velferd. Vi vil skape og dele. Vår politikk sikrer rettferdig fordeling.
Åge Konradsen (Høyre), 2002-10-10:
I trontalen trakk Regjeringen fram satsingen på marin sektor som utrolig viktig. Flere forskningsinstitusjoner har da også beskrevet potensialet for økt verdiskaping. Dagens eksport gjør næringen til den nest største. Mens 95 pst. av fiskeproduksjonen går til eksport og beløper seg til ca. 30 mill. kr, er anslagene for de kommende 20–30 år en seksdobling av verdien. Det krever tiltak både for det tradisjonelle fisket og bedre utnyttelse av biproduktene, for oppdrett av nye arter så vel som forskning på ukjente verdier og muligheter vi kan hente fra havet. Jeg er svært tilfreds med at Regjeringen har en offensiv tilnærming til disse mulighetene. Forskningsinstitusjonene knyttet opp mot aksen Bergen–Tromsø er nå pekt ut som særlig viktige verktøy for Samarbeidsregjeringens satsing. Budsjettet bekrefter at Regjeringen også følger opp med bevilgninger. Høyres parlamentariske leder sa i gårsdagens debatt at Samarbeidsregjeringen med sin politikk vil endre Norge. For å utløse verdiskapingen og sysselsettingen i Kyst-Norge trengs det endringer. En utfordring ligger i kystflåten og dens behov for økt lønnsomhet. Her har fiskeriministeren varslet at fordelingen av torskekvotene nå skal ligge fast, med en fordeling på 30 pst. til havfiskeflåten og 70 pst. til kystflåten. I tillegg har fiskeriministeren fordelt kystflåtens kvoter på fire grupper etter den såkalte Finnmarksmodellen. Det betyr at for første gang har myndighetene stoppet overføring av kvoter fra de små fartøyene til de større. Det bidrar til at vi kan opprettholde en variert flåtestruktur med både sjarker og større kystfartøy. Slike tiltak vil utvilsomt bidra til å sikre lønnsomheten og dermed sikre bosettingsmønstret langs kysten. Men ytterligere tiltak må til, og lønnsomheten må forbedres gjennom strukturelle tiltak som gjør fiskerne i stand til å fornye fartøyene. Et godt arbeids- og bomiljø om bord er også et riktig svar på de store utfordringene fiskerinæringen står overfor hva angår rekruttering til et utfordrende og til dels fysisk hardt yrke. Siden jeg har litt mer tid igjen, ønsker jeg å avlegge representanten Width en visitt. Hans kritikk av Regjeringens forsvarspolitikk får stå for hans egen regning. Jeg tror Regjeringen står seg veldig godt på den uttalelsen som kom fra NATO, hvor Regjeringen får skryt for den jobben den gjør med Forsvaret.
Bernt Egil Torp (Arbeiderpartiet), 2002-10-10:
Representanten Inge Lønning var oppe i sted og snakket om at denne debatten i altfor liten grad har dreid seg om å tenke langsiktig. Det er jeg faktisk litt enig i. Men så må vi heller ikke glemme at det å tenke langsiktig faktisk handler om å handle hver eneste dag. Det går ikke an å sette seg langsiktige mål og så forvente at man skal ta det senere, man må ta det nå. Ett av Arbeiderpartiets langsiktige mål er faktisk arbeid og velferd til alle. Hvis Regjeringen er enig med Arbeiderpartiet i at det er et godt langsiktig mål, kan ikke jeg forstå hvorfor det handles så lite som det gjøres i dette budsjettet. Det er et paradoks at i dag, hvor nesten 12 pst. av de unge går ledig, vil Regjeringen kutte nettopp i tiltak for å få folk i arbeid igjen. Det er spesielt ved å satse på mennesker at vi tenker langsiktig, for det er kun i mennesker at vi kan legge verdier og kunnskap som kan bygge landet framover. Det er derfor trist å se at med alle de unge som i dag går ledig, står vi i fare for å miste håp, initiativ og kunnskap. Det er derfor nå det gjelder å skape tiltak for de unge enten i form av jobb eller utdanning. Det kuttes i AMO-tiltak, og den tidligere Bondevik-regjeringen fjernet sågar ungdomsgarantien, som Arbeiderpartiet innførte. Det var et slag mot alle de unge som går ledig. Og i dag ser vi faktisk at ledigheten vokser – den vokser hver eneste dag! Derfor vil jeg si til representanten Inge Lønning og Regjeringen at hvis de vil være med Arbeiderpartiet for å nå det langsiktige målet arbeid og velferd til alle, må de være med oss og handle nå.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-10-10:
Senterpartiet vil oppfordra statsministeren til å avklara kva det er som gjer at konkurranseutsetjing vert halde fram som løysinga for å sikra kommunane moglegheiter til gode tenester. Lat meg understreka: Vi er for modernisering og effektivisering i kommunesektoren der det er mogleg, men vi er òg opptekne av at kommunane skal ta vare på gode fagfolk som kan gi ein trygg felles skule og ei meir verdig omsorg òg i tida framover. Modernisering og effektivisering er noko som dei fleste kommunane har halde på med i lengre tid. Erfaringane så langt med konkurranseutsetjing er blanda. Lat oss sjå på eldreomsorga som eksempel. Hovseterhjemmet i Oslo har avdekt fleire kvalitetsproblem som no er retta opp, men det går med underskot. Bærum hadde ambisjonar om å konkurranseutsetja 30 pst. av total omsetjing. Så langt har dei konkurranseutsett 6 pst. Og konklusjonane er ifølgje Dagbladet 8. mai at kvaliteten på tenestene ikkje er blitt vesentleg dårlegare. Det må vel vera eit mål å forbetra tenestene. Det er òg fleire liknande eksempel. Endå meir er dette utprøvd internasjonalt, noko er vellykka, andre har dårlege erfaringar. I Sverige har ein no fått ein sterk konsentrasjon på tilbydarsida. Dei internasjonale konserna dominerer, og prisane stig. Både i Stockholm og i Helsingborg har sjukeheimane no gått tilbake til kommunal drift. Det er fleire rapportar frå internasjonale studiar som viser at anbodssystemet innan reingjering, kollektivtrafikk og renovasjon ofte betyr forverring av arbeidsmiljø og lønns- og arbeidsforhold, og at kvaliteten på tenestene jamnt over går ned. Kvifor utsetja norske kommunar for det presset som Regjeringa no set inn i retning konkurranseutsetjing og privatisering, når erfaringane er så blanda? Det er stor forskjell på å vera open for lokale initiativ der forholda ligg til rette for det, og det veto mot å la vera som vart framsett frå Stortinget sin talarstol i dag. Høgre har vilja dette lenge, men det er grunn til på dette området å spørja: Kva har skjedd med Kristeleg Folkeparti? I dag gjekk det ut ei melding på Dagsnytt der helseministeren sa at leiarane må bli flinkare til å minska arbeidspresset på dei tilsette. Mange av desse leiarane held til i ein kommune med ein kjempepressa økonomi, der dei no skal rekna på konkurranseutsetjing av tenester etter press frå Regjeringa. Mitt velmeinte råd er: Ta ei intern drøfting i Regjeringa og sjå korleis de kan auka midlane til kommunane utan å pressa arbeidstakarane så langt.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-10:
I den grad det fortsatt skulle være uklart, mener jeg det ikke bare er erfaringene med denne regjeringen som tilsier at mindretallsregjeringer må ha et mer avklart flertallsgrunnlag i Stortinget. Jeg mener også at erfaringene med slutten av Brundtland-perioden og Jagland-perioden og med min egen regjering tilsier det. Jeg satt i alle regjeringene og hadde gleden av å oppleve – hva skal jeg si – de første årene, da jeg følte at det var et stabilt grunnlag, i den forstand at alle budsjetter, høst som vår, ble gjort opp mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene. Det var begrensede endringer i budsjettforslagene, og det var mulig å gjennomføre en helhetlig politikk som hang sammen år etter år. Det slet vi med fra Arbeiderpartiets side i mindretallsposisjon, i 1996, da ikke minst sentrumspartiene forlangte veldig store endringer i budsjettet. Allerede da begynte vi å føle at det grunnlaget var i ferd med å forvitre. Vi slet enda mer med det høsten 2000, da vi forhandlet budsjett med sentrumspartiene. Og det er den samme situasjonen, bare ytterligere forsterket, jeg mener Bondevik-regjeringen nå er oppe i. Så min tilråding og mitt ønske er at man i en eller annen form, formelt eller mer uformelt, i flertallsregjering eller i form av avtaler i Stortinget, får et mer avklart parlamentarisk grunnlag for en regjering. Det er altså bygd på erfaringene med denne regjeringen, men jeg vil også si erfaringene de siste årene med arbeiderpartimindretallsregjeringer på 1990-tallet og ved inngangen til 2000. Så det er uttrykk for en helt unødvendig hårsårhet, etter mine vurderinger, fra den sittende regjering at dette er noe som er bare et angrep på dem. Det er også en erkjennelse av at skal vi ha mindretallsparlamentarisme, må den mindretallsregjeringen ha en form for stabilt grunnlag i Stortinget, slik vi hadde det i mange år. Men jeg vil si at vi hadde ikke det da vi satt på Plaza høsten 2000, og vi slet også veldig det året – jeg husker jeg var finansminister i 1996 – så allerede da begynte dette grunnlaget å forvitre. Da må man gjenskape et nytt grunnlag, og da må partiene enten velge at det grunnlaget skal være sentrum-høyre, eller partiene må velge at det er sentrum-venstre. Noen annen type flertall finnes ikke i denne sal, og da må man gjøre det valget. Og en eller annen form for fast følge tror jeg altså at enhver regjering vil ha glede av. Ikke minst vil landet, Stortinget og alle de som er avhengig av forutsigbare rammevilkår, enten det er i skipsfarten, det er de som er avhengig av medisiner, eller det er de som er avhengig av andre forhold som blir snudd opp ned fra det ene året til det andre, være tjent med noe mer stabilitet, ikke minst når det gjelder så viktige spørsmål som budsjett og økonomisk politikk. Så det er også et stort element av selverkjennelse i det jeg har sagt, og jeg har også uttrykt det ved flere andre anledninger. Så får jeg vurdere om jeg skal ta enda et treminuttersinnlegg, men jeg vil bare gjenta at det som Fremskrittspartiet gjør, er å bruke penger to ganger. Også der viser jeg til representanten Lilletuns utmerkede påpekning.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-10:
Ja, med et lite forbehold regner jeg med at dette er mitt siste innlegg. Det er litt avhengig av hva som blir sagt etter meg. Jeg skal starte med å få gjort unna noe formelt, og det er at jeg vil tilrå Arbeiderpartiet å stemme mot alle forslagene. Det er ikke fordi vi i og for seg er uenige i alle forslagene, men det er fordi jeg mener vi bør ha en høy terskel for å stemme for forslag som fremmes i salen i denne type debatter. For eksempel forslag om å få en vurdering av ressurssituasjonen i skolen eller en årlig redegjørelse om fattigdomsbekjempelse til Stortinget er saker som fint kan behandles i forbindelse med saker som ligger i komiteene, f.eks. i forbindelse med fattigdomsmeldingen. Vi er altså ikke nødvendigvis imot, men vi mener simpelthen at det er unødvendige og overflødige forslag, og at man må ha en høy terskel for å stemme for denne type forslag. Så bare kort litt om den generelle debatten. Jeg vil minne om at det ikke bare var Odd Roger Enoksen som i sin tid argumenterte mot å ta Høyre med i sentrumsregjeringen, det gjorde også representanter for Kristelig Folkeparti og Bondevik selv, med den begrunnelsen som han i dag ser er en reell begrunnelse, nemlig at da vil man gjøre seg ensidig og unødvendig avhengig av Høyre og Fremskrittspartiet og gi Fremskrittspartiet for stor innflytelse i politikken. Jeg mener at Sem-erklæringen og ikke minst de 52 skriftlige svarene fra Regjeringen til Fremskrittspartiet illustrerer og viser hvordan denne regjeringen ikke bare ble innsatt, men gjorde seg avhengig på sentrale punkter av Fremskrittspartiet. Derfor er ikke dette en sentrumsregjering som på en enkel måte kan manøvrere mellom de ulike partiene, men som skaper for stor avstand til at det er lett å finne enkle og gode kompromisser, og som altså på et så sentralt område som den økonomiske politikken, der det bør være noe sammenheng over år, og der det bør være en linje gjennom det som gjennomføres over år, legger opp til å kunne invitere tre helt ulike partier med ulike standpunkter til å lage budsjett med seg. Det er ikke et opplegg for ryddighet, det er ikke et opplegg for stø kurs, men det er et opplegg for usikkerhet. Mitt svar på det er at alle partiene på Stortinget bør føle et ansvar for at vi får en annen type grunnlag for å føre en mer sammenhengende politikk.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-10-10:
La meg først replisere til Jens Stoltenberg at i øyeblikket kan ikke jeg se at Fremskrittspartiet har så mye problemer for tiden. Det er det faktisk en god del andre partier som har, og ikke vi. Ellers synes jeg det er interessant det Jens Stoltenberg fortsetter å fremheve når det gjelder Regjeringen, at man har en avtale eller en bedre kontakt med et regjeringsgrunnlag. Jeg skjønner at dette er en ny erkjennelse som Jens Stoltenberg har gjort etter de siste arbeiderpartiregjeringer, som nettopp ikke hadde noe særlig avklart, og som etter hvert også kritiserte sterkt Stortinget, som herset for mye med mindretallsregjeringer. Jeg skjønner at det er en nyvunnet erkjennelse. Men skal en mindretallsregjering kunne ha en avtale eller et avklart grunnlag, er det klart for det partiet som skal være dette grunnlaget, eller være avtalepartnere – i den nåværende situasjon går jeg ut fra at han tenker på Fremskrittspartiet – og også han er vel klar over at det ville være umulig for oss å være et slags grunnlag for den sittende regjering og ha en avtale med den sittende regjering uten at vi automatisk også når det gjelder budsjettet, trekkes inn i konsultasjoner og samtaler eller forhandlinger før budsjettet legges frem. Skal man liksom ha en slik rolle, må det være noe som er mer avtalefestet. Ikke noe parti vil ha noen avtaleforpliktelser uten tilsvarende innflytelse. Det gjelder i hvert fall Fremskrittspartiet. Så til min replikk til statsministeren tidligere i dag. Jeg ble meget skuffet over svaret. Jeg følte jeg strakte ut en hånd til statsministeren. Den ble ikke tatt vel imot. Jeg vil gjerne minne om at det i handlingsregelen står: «Det legges til grunn en innfasing om lag i takt med forventet realavkastning av Petroleumsfondet.»Og det andre hovedpunktet er:«Det må … legges stor vekt på å jevne ut svingninger i økonomien for å sikre god kapasitetsutnyttelse og lav arbeidsledighet.» Derfor er det egentlig oppsiktsvekkende at ikke Regjeringen sørger for at det blir gjennomført nye beregninger av situasjonen i norsk økonomi etter at de laget sitt budsjett for flere måneder siden. Utviklingen de siste uker og kanskje den siste måneden er entydig negativ når det gjelder utlandet. Meldingene kommer inn om arbeidsnedleggelser eller bedriftsnedleggelser, om permitteringer og oppsigelser. Det samme skjer i norsk økonomi. Og da er det en helt ny situasjon, hvor Finansdepartementet burde beregne om ikke også handlingsregelen faktisk åpner for en noe større grad av stimulans til økonomien for å motvirke en vekst i arbeidsledigheten hos oss. Jeg synes det er skuffende, når Regjeringen selv beregnet seg frem til 800 mill. kr i fjor, da det egentlig ikke skjedde noe særlig i økonomien fra Stoltenberg-regjeringen la frem budsjettet til Bondevik-regjeringen gjorde det, at man ikke sørger for beregninger som er oppdatert, nettopp for å kunne gi en bedre informasjon til Stortinget og befolkningen om hvorfor det er så veldig viktig å øke oljefondet med 138 milliarder kr.