Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2020-04-23:
Jeg vil begynne med å takke for godt samarbeid i komiteen rundt behandlingen av denne saken. Det er altså et representantforslag om at Norge skal ta et initiativ til et samarbeid med andre petroleumsproduserende land om å begrense produksjon av petroleum og på denne måten supplere Parisavtalen. Forslaget er basert på en interessant artikkel fra en gruppe norske klimaøkonomer i fjor, som var kalt The case for a supply-side climate treaty, hvor argumentet er at det å redusere produksjonen ville være gunstig for petroleumsproduserende land fordi det fører til at prisen går opp, samtidig som en høyere petroleumspris vil akselerere overgangen til alternative kilder. Logikken er da at dette ville være et nyttig supplement til Parisavtalen, som for øvrig har sitt hovedfokus på etterspørselssiden og ikke på tilbudssiden. Så vil jeg si at selv om vi nå står oppe i en veldig akutt krise, som jo aktualiserer alle disse spørsmålene om oljepris på en helt ekstrem måte, er det viktig at vi fortsatt tenker prinsipielt. Klimakrisen er enda større enn koronakrisen. Klimakrisen forblir når koronakrisen er over, og derfor er det viktig og velkomment at man også har diskusjon om langsiktige spørsmål som dette. Klimakrisen er vår største utfordring. Den er global, og det ligger i solid norsk tradisjon at man tar internasjonale initiativer for å forsøke å få til kollektiv handling der handling fra hvert enkelt land ikke vil være nok. Når Arbeiderpartiet sammen med flertallet i komiteen likevel ikke går inn for forslaget slik det nå ligger, er det ikke basert på at man ikke synes tanken er interessant, men at man synes det virker utfordrende i dagens ganske brokete geopolitiske landskap å få gjennomslag for en slik avtale, og at det sannsynligvis bør utvikles betraktelig videre før man eventuelt går inn for det fra norsk side. Arbeiderpartiet har isteden kommet med et alternativt forslag i denne saken som vi tror både er gunstig for klimaet i verden, gunstig som bidrag til den europeiske omstillingen mot et mer fornybart samfunn og samtidig gunstig for norsk petroleumsindustri. Det er at det tas initiativ til å utarbeide en internasjonal sertifiseringsordning for petroleumsprodusenter med utgangspunkt i beste praksis i markedet, altså i tråd med nøyaktig de mål som norsk olje- og gassindustri selv har satt seg for utslippsreduksjoner i produksjonen, som ble fremmet fra en rekke norske oljeselskap og senere bakket opp av KonKraft-samarbeidet, der bl.a. LO er med. Hvis man i tillegg til dette gunstige og gode initiativet fra norske petroleumsprodusenter kunne etablere en ordning som ga denne type oppførsel, altså det å strebe mot stadig mindre utslipp i produksjonen og det at selskaper forplikter seg til også å bidra til å bygge opp fornybarteknologi, hvis det kunne bli en internasjonal standard, ville den type klimavennlig oppførsel også kunne gis et premium i markedet. Jeg er kjent med at dette er en idé som det er ganske stor interesse for i deler av norsk petroleumsnæring også. Det vil være i Norges og norsk industris sterke interesse å være tidlig ute i etableringen av disse standardene, som er målbare og dermed etterprøvbare. Jeg vil til slutt si, når det gjelder det opprinnelige forslaget, at et poeng som det forslaget ser ut til ikke helt å ta inn over seg, er at petroleumsproduksjon nok vil foregå lenge etter at man har sluttet å bruke olje og gass til energi, for i økende grad ser vi at oljeprodukter også går inn i petrokjemisk industri, og det vil vi fortsette med. Det kan faktisk være slik at olje er en viktig innsatsfaktor i en framtidig sirkulærøkonomi, og hvis vi lykkes med karbonfangst og -lagring og hydrogensatsing, ville vi også ha et stort potensial for å konvertere norsk gass til ren hydrogen gjennom karbonfangst. Derfor har vi altså fra vår side – som også er flertallets side – gått inn for ikke å stemme for det opprinnelige forslaget. Samtidig tar jeg opp det forslaget som Arbeiderpartiet har i denne saken.