Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-06-15:
Den norske landbrukspolitikken kjennetegnes av stabilitet for bøndene, for matindustrien og for norske forbrukere. Stabilitet og forutsigbarhet om rammevilkår er et gode som næringsdrivende vektlegger sterkt overfor myndighetene. Det gir større trygghet for riktige beslutninger, det gir mindre risiko. Ser vi på verden rundt oss, har den de siste årene vært preget av stor ustabilitet, initiert av matkrisen, råvarekrisen, finanskrisen og ikke minst påvirkninger fra vær og klima. Vi er i noen grad skjermet fra denne virkeligheten i Norge, men vi er ikke upåvirket. Også den norske matsektoren er konkurranseutsatt, og det er det nødvendig å ta hensyn til i politikkutformingen. Det gir selvsagt begrensninger i handlingsrommet, men resultatet for de norske aktørene er klart mer forutsigbare rammevilkår enn det bønder og industri i andre land har. Viktige deler av rammevilkårene for bøndene utformes i den formaliserte samhandlingsprosessen som jordbruksavtalen er. Den gir jordbruket rettigheter og plikter, og jeg mener den er en naturlig del av den norske samhandlingsmodellen. Vi får bedre løsninger over tid gjennom ansvarlighet og samarbeid og den gjensidige forpliktelsen som følger med det. Jeg er derfor glad for at det er så bred støtte til å videreføre forhandlingsinstituttet i denne sal, slik det framkommer i innstillingen til Dokument 8:118 S, med forslag om oppsigelse av hovedavtalen. Slik jeg leser dette representantforslaget, er forslagsstillerne først og fremst uenig i landbrukspolitikken som føres. Men jordbruksforhandlingene føres innenfor de rammene Stortinget legger. På det grunnlaget vil jordbruksavtalen også framover være et tjenlig redskap i videreutviklingen av samhandlingen mellom det offentlige og bøndene, som utfører et viktig arbeid for det norske samfunnet. Mange av landbrukets samfunnsoppgaver har karakter av å være produksjon av kollektive goder, som det per definisjon ikke finnes markeder for. Det er etter min mening rimelig at bøndene har rett til å forhandle med samfunnet om vilkårene for denne produksjonen. Gjennom hovedavtalen påtar jordbruket seg ansvaret for å iverksette tiltak i samsvar med jordbruksavtalen. Jordbruket har gjennom avtalesystemet påtatt seg det økonomiske ansvaret for overproduksjon. Det gir næringen incitamenter til en langsiktig tilpasning for å holde balanse i råvaremarkedene. Det gir en effektiv regulering, og jeg må si at jeg undres når de som i denne salen er sterkt opptatt av å redusere byråkratiet, samtidig går inn for å avvikle hovedavtalen. En statlig regulering ville gitt vesentlig større byråkrati og høyere offentlige kostnader knyttet til reguleringen. Jeg registrerer at Høyre ønsker en mellomløsning som opprettholder forhandlingene, men med en periodisering som følger ordinært budsjettår. Det skal ifølge innstillingen være et første skritt på veien til større strukturendringer, reduserte overføringer og mindre byråkrati. Det er litt uklart hvilken praktisk konsekvens Høyre mener dette skal ha for selve forhandlingene. Jordbruksavtalen følger allerede kalenderåret når det gjelder budsjettet, og presenteres i Landbruks- og matdepartementets budsjettproposisjon. Når forhandlingene foregår om våren, er det for å sikre langsiktighet og forutsigbarhet, bl.a. ved at målpriser og andre bestemmelser skal være avklart foran kommende produksjonssesong, slik systemet også er i enkelte andre land. Jordbruksavtalen som Stortinget behandler i dag, er en tydelig jordbruksavtale. Den er tydelig i prioriteringer av virkemiddelbruken i forhold til målene for politikken, med grunnlag i de utfordringene vi nå ser. Inntektsutviklingen i næringen har vært altfor svak over altfor lang tid. Nye generasjoner bønder krever også bedre velferdsordninger, for vi kan over tid ikke ha klart dårligere forhold i jordbruksnæringen enn i samfunnet ellers. Og vi ser at produksjons- og arealutviklingen er betydelig svakere i noen områder hvor det grasbaserte husdyrholdet er dominerende, enn den er i sterkere jordbruksområder. Denne avtalen er i sin innretning en klar oppfølging av de siste års jordbruksavtaler og bidrar over tid til en helt nødvendig opprioritering av landbruks- og matnæringene. Avtalen legger til rette for en inntektsøkning på 5 pst., eller om lag 11 500 kr per årsverk i 2011, med de forutsetningene partene har lagt til grunn for avtalen. Det innebærer at fra starten på forrige regjeringsperiode er det lagt til rette for en inntektsøkning som i kroner er litt større enn i gjennomsnitt for andre grupper, forutsatt de samme premisser når det gjelder kostnadsutvikling. Velferdsordningene styrkes med 5 pst., og også i jordbrukets krav ble det pekt på at velferdsordningene er klart styrket under denne regjeringen. Avtalen inneholder også flere grep som vurdert samlet vil styrke det grasbaserte husdyrholdet og melkeproduksjonen særskilt. Det skal imidlertid sies at det grasbaserte husdyrholdet er en så stor andel av det norske jordbruket at det å prioritere er krevende. Med en bevilgningsøkning på 375 mill. kr økes tilskuddsatsene til det grasbaserte husdyrholdet med om lag 490 mill. kr. Det er mulig gjennom en målretting av virkemidlene og disponering av innsparinger. Det er etter min mening å prioritere. Satsene i driftstilskuddet til melk og storfekjøtt øker med vel 140 mill. kr. Det har en sterk strukturprofil. Samtidig økes tilskuddene for de første enhetene i tilskudd til husdyr, mens arealgrensen for tilskudd til grovfôr flyttes fra 200 til 250 dekar. Disse grepene må ses i sammenheng. Det styrker kompensasjonen for skalaulemper, som særlig er knyttet til bygningsmassen, og reduserer samtidig muligheten for uønsket tilskuddstilpasning med arealene som kan flyttes mellom aktive foretak gjennom leie. Et viktig element i oppgjøret var at regjeringen gikk inn og sa at overgang til prosenttoll for flytende melk og fløte kunne legges til grunn for avtalen. Det gir et sterkere importvern og trygghet på hjemmemarkedet. Og det var en naturlig del av prioriteringen av melkeproduksjonen. Det er områder med vanskeligere produksjonsforhold og svakere utvikling enn andre områder som er viktigst å nå med de politiske virkemidlene vi har. Det er disse områdene som vil lide om vi lar markedet styre alene. Derfor prioriteres disse områdene også i år. Fraktordningene forsterkes kraftig, noe som gir et vesentlig bidrag til lik lønnsomhet uavhengig av geografi. Fraktordningene er et målrettet virkemiddel i sentrum–periferidimensjonen, og det er viktig i landbrukspolitikken. Det styrker utkantprodusentenes konkurransekraft – det blir mer økonomisk interessant for alle mottaksanlegg å kjøpe deres produksjon. Dermed styrkes også grunnlaget for å videreføre et landbruk – og å holde arealene i drift – over hele landet. Forbedringene i fraktordningene, sammen med reduserte prisforskjeller på kraftfôr, bidro også til at det var riktig å redusere noen distriktstilskudd. Distriktstilskuddenes hensikt er å bidra til å gi likeverdige inntektsmuligheter for å opprettholde en geografisk produksjonsfordeling. Da må midlene brukes der det er behov, ikke i de områdene som tar markedsandeler. Derfor var det også riktig å differensiere tilskuddene til svineholdet, og å differensiere driftstilskuddet til melkeproduksjon. Alle områder får et høyere tilskudd, men økningen er minst på Jæren. Driftstilskuddet er særlig viktig for de minste foretakene, og gjennom denne endringen blir det gitt en større økning i områder hvor produksjonsforholdene er vanskeligere og skalafordelene mindre. Gjennom avtalen sluttføres også den harmoniseringen av driftstilskuddet til melkeproduksjon mellom foretakstyper som ble påbegynt i 2004. Det betyr at tilskuddsutmålingen ikke diskriminerer mellom ulike typer melkeproduksjonsforetak av samme størrelse. Like store foretak tildeles like store driftstilskudd, uavhengig av om noe av foretakets kvote er kjøpt, leid eller at flere kvoteeiere har gått sammen i et fellesforetak. Dermed likebehandles også samdrifter etablert etter 1. juli 2004 med dem som ble etablert før det tidspunktet. Dermed blir det i større grad lokale forhold som avgjør valg av organisasjonsform, og ikke tilskuddstilpasning. I innstillingen sier representantene fra Fremskrittspartiet og Høyre at «omstilling til større og mer effektive enheter er nødvendig». Samtidig pekes det på at landbrukspolitikken har vært mislykket fordi antall aktive jordbruksbedrifter fortsatt er i reduksjon. Mener virkelig Fremskrittspartiet og Høyre at strukturendringene i jordbruket ville ha vært mindre med den deregulering og reduksjon i overføringer de går inn for? Jeg mener en omstilling til større og mer effektive enheter nødvendigvis må bety økt avgang av bedrifter. Fremskrittspartiet gjentar også stadig at matprodusentene må få bestemme mer over egen produksjon, og at politikere og byråkrater må få mindre innflytelse. Tror virkelig Fremskrittspartiet at bøndene får bestemme mer over egen produksjon i et deregulert marked, der primærleddet svekkes og hver enkelt bonde blir kontraktsprodusent for senere ledd? Jeg tror det blir motsatt. Gjennom oppgjøret har vi videreført et inntektsløft for bøndene. Og vi har prioritert virkemidlene svært tydelig. Det er det politikken skal gjøre. Min ambisjon er med kraft å videreføre arbeidet med å styrke jordbruket og forfølge de målene vi har satt oss.