Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2012-06-11:
Stortinget behandlar i dag lovendringar som skal leggja til rette for eit noko større, men avgrensa høve til å utføra sikkerheitstiltak i regionale sikkerheitsavdelingar. I heilt sjeldne tilfelle vil det vera behov for endå eit sikkerheitsnivå som kan vareta behovet for særleg høg sikkerheit. Det blir foreslått heimel for å etablera ei ny eining med særleg høgt sikkerheitsnivå, underlagd ei av dei regionale sikkerheitsavdelingane, og at det innafor ei slik eining skal gjelda særskilde reglar om sikkerheitstiltak. Bakgrunnen for endringane er at vi har eit lovverk innafor psykisk helsevern som ikkje er godt nok for å vareta dei krava vi har til sikkerheit i dag. Det er ikkje til å leggja skjul på at ei konkret sak har vore katalysator for arbeidet. Innafor psykisk helse er mest mogleg frivilje i behandlinga og redusert og riktig bruk av tvang uttalte mål. Men i nokre situasjonar krevst det bruk av tvang, inkludert sikkerheits- og kontrolltiltak, av omsyn til pasienten sjølv og/eller av omsyn til andre menneske eller samfunnet elles. Det har frå helsefagleg hald vore etterlyst endringar i den psykiske helsevernlova for betre å kunna vareta sikkerheita ved helseinstitusjonar som greier ut og behandlar pasientar som representerer ein høg risiko for valdeleg åtferd. Aggresjon og vald, skadar som følgje av vald og rømingar, førekjem ved landet sine regionale sikkerheitsavdelingar. Vilkåra for å ta i bruk sikkerheitstiltak, t.d. ransaking, har vore for snevre. Farlige situasjonar har oppstått, med auka risiko for medpasientar, personell og samfunnet elles. I høyringssvara til denne saka etterlyser ein eit betre lovverk som gjer det mogleg å behandla dei aller mest krevjande innlagde. Dette gjer vi no. Delar av dei nye endringane vil kunna gjelda svært få pasientar. Samstundes gjer vi endringar som gjer det mogleg for dei tilsette ved sikkerheitsavdelingar å sikra at det ikkje kjem farlege gjenstandar innafor institusjonsveggane, og såleis styrkja sikkerheita. Endringane handlar om å gi meir tryggleik for dei tilsette i psykiatrien, for pasienten og for samfunnet rundt. Saka representerer likevel eit demokratisk dilemma, i og med at ho reiser spørsmål om forholdet til Grunnlova § 97 og artiklar i Den europeiske menneskerettskonvensjonen. Det blir i proposisjonen lagt til grunn at det kan gjerast ein del endringar i føresegnene for gjennomføring av psykisk helsevern utan å krenkja forbodet mot å gi lovar tilbakeverkande kraft, og at dei lovendringane som er foreslått, er innafor grensa for kva som er akseptabelt når det gjeld dei nasjonale myndigheiter sin skjønnsmargin. Det blir halde fram frå departementet si side at dei lovendringane som er foreslått, delvis er grunngitt av omsyn til pasienten si eiga sikkerheit, noko som tilseier at det ikkje ligg føre brot på Grunnlova § 97 og Den europeiske menneskerettskonvensjonen, artikkel 7. Dette er kompliserte avvegingar, men vurderingane får i dag Stortinget sin breie tilslutnad. Senterpartiet vil ta opp ein spesiell merknad frå innstillinga, der komiteen refererer til at fleire høyringsinstansar har reist kritikk med omsyn til at tidsperspektivet på lovarbeidet og behandlinga av dette har vore kortare enn normalt. Nokre brukerorganisasjonar har uttrykt si bekymring for at dei foreslåtte føresegnene kan få ein uheldig verknad for pasientar i regionale sikkerheitsavdelingar. På den andre sida har fleire høyringsinstansar uttrykt behov for liknande føresegner i fleire helseinstitusjonar, som f.eks. i akuttpsykiatriske avdelingar og lokale sikkerheitsavdelingar. Komiteen ber på dette grunnlaget om at departementet følgjer med på effekten av dei nye føresegnene, medrekna om føresegnene bidreg til måloppnåinga som føresett, og at Stortinget blir orientert på tenleg måte. Dette er viktig slik at vi sikrar at endringane fungerer etter intensjonen, og slik at vi følgjer godt med og oppdagar eventuelle uheldige konsekvensar. I tillegg har altså delar av psykiatrien lagt vekt på at ein burde gjera fleire endringar som gjeld dei øvrige pasientane. Dette er noko som vi tek på alvor, og som vi bør vurdera nærmare etter kvart som dei nye endringane tek til å gjelda.