Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-10:
Det vesentlige i Utenriksdepartementets budsjett går med til utviklingshjelp, dvs. ca. 11 milliarder kr. Fremskrittspartiet foreslår at u-hjelpen reduseres med ca. 7,5 milliarder kr. Når vi ikke skjærer ned mer, skyldes det først og fremst at vi støtter humanitær hjelp og katastrofehjelp. Vi støtter også arbeidet til FNs høykommissær for flyktninger. For øvrig er vårt alternativ til statlig u-hjelp frihandel for u-landenes produkter, slik at disse land kan utvikle sitt næringsliv på områder der de har naturlige forutsetninger. Dette vil føre til en noe raskere omstilling av vårt eget næringsliv, men hvis man mener alvor med å hjelpe u-landene, må vi tåle dette. Det er med beklagelse vi konstaterer at den norske regjering, med støtte av et overveldende flertall i Stortinget, fører en politikk som går på tvers av u-landenes uttrykte ønsker, og som reduserer deres muligheter til å oppnå normal markedsøkonomisk vekst. Det mest velkjente trekk mot u-landene er Norges proteksjonistiske landbrukspolitikk. Her har Norge alliert seg med EU, som ødelegger hele verdensmarkedet for landbruksprodukter ved hjelp av sine enorme eksportsubsidier. På grunn av EUs eksportsubsidier blir landbruksproduktene på verdensmarkedet så billige at u-landene blir ute av stand til å konkurrere på vanlig vis, og de har ikke råd til å betale eksportsubsidier for sine produkter. Det er nettopp det proteksjonistiske EU Norge støtter seg til i WTO-forhandlingene. Også Norge bidrar til å ødelegge verdensmarkedet for landbruksprodukter ved hjelp av subsidiert eksport. Vi har nemlig i motsetning til u-landene råd til slike subsidier. Vi har også nå hektet oss på USAs og EUs bestrebelser på å forhindre barn i u-land i å arbeide under henvisning til at det er synd på barna. Det heter så fint at det må innføres sosiale standarder i WTO. U-landene på sin side ønsker ikke at slike sosiale standarder blir innført. Spørsmålet er i så fall hva barn i u-land skal gjøre hvis de ikke arbeider, og hvordan familiene skal overleve økonomisk. De har jo ikke, som oss, barnetrygd, kontantstøtte eller subsidierte barnehageplasser. Det siste u-hjelpsfiendtlige påfunn fra norsk side er å redusere oljeproduksjonen, med den følge at oljeprisen stiger. Det går verst ut over en rekke u-land som har lite valuta å betale med. Det typiske med norsk politisk argumentasjon i forhold til u-landenes interesser er at den er selvforherligende og hyklersk. Når vi ikke vil kjøpe u-landenes landbruksvarer, blir dette ofte begrunnet med at u-landene trenger matvarene selv, og at norsk produksjon er nødvendig for å forhindre matvaremangel på verdensbasis. Når u-landene selv ønsker å selge sine varer, sier man at de ikke forstår sitt eget beste. Når de ikke vil forplikte seg til å forhindre barnearbeid, mener vi at de bryter våre høye moralske normer. Landenes egen moraloppfatning har vi liten respekt for. Bak vår egen moraloppfatning ligger klare og tydelige fagforeningsinteresser. Når vi reduserer oljeproduksjonen, sier vi sjelden at det er for å øke prisen. Det høres langt bedre ut å si at vi vil stabilisere prisene. U-landenes interesser tales det lite om i denne sammenheng. Det er typisk for norsk u-hjelp når Arbeiderpartiet i sine alminnelige bemerkninger på side 9 i innstillingen viser til at budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene innebærer at u-hjelpen nå er på 0,89 pst. av BNI, og at dette er i tråd med Arbeiderpartiets programformuleringer om en gradvis økning av bistanden til 1 pst. av BNI. Man er ikke kommet over det stadiet hvor man er fullstendig fiksert på prosenter og promille uten en seriøs vurdering av hva som kommer ut av pengeoverføringene. Direktøren i Direktoratet for utviklingshjelp, Tove Strand, uttalte til Aftenposten forleden: «Bestikkelser, tyveri av offentlige midler, generelt vanstyre og nepotisme har nådd alarmerende høyder i mange av våre samarbeidsland.» Korrupsjon gjennomsyrer samfunnet fra topp til bunn. Politikere og byråkrater får gaver fra selskaper som konkurrerer om kontrakter. Vanlige folk må bestikke lærere, politifolk, helsearbeidere og andre offentlige tjenestemenn for å få tjenester som de rettmessig har krav på. Det er de som ikke får skikkelig behandling på helseklinikk fordi noen har stjålet medisinen og solgt den på det private marked. I tillegg til korrupsjonen er vi vitne til den ene ødeleggende borgerkrigen etter den andre. I slike kriger går det tapt langt større verdier enn det som tilføres landene gjennom u-hjelpen. Det vil være økonomisk umulig for disse landene å kjøpe inn våpen og finansiere slike omfattende krigsoperasjoner dersom de ikke hadde fått u-hjelp. Et typisk eksempel er Sri Lanka, der Norge gjennom en årrekke har ytet hjelp som etter dagens krone vil overstige til sammen 3 milliarder kr. I tillegg kommer de pengene som tamilske flyktninger som arbeider i Norge, sender hjem til tamilske opprørere. Jeg vil våge den påstand at det er Norge som i en årrekke har finansiert borgerkrigen i Sri Lanka, og det fortsetter vi med. Hva er det så som preger utviklingen i en rekke u-land? Ifølge Tove Strand er det typisk at ressursene ikke går til de formål de er tiltenkt, men til privat forbruk hos de mest velstående. Til tross for store pengeoverføringer til Afrika syd for Sahara gjennom 40 år har økonomisk vekst så å si uteblitt. Utviklingen av helsevesen og skoler har langt fra stått i forhold til de ressurser som er overført. Forskere har konkludert med at en stor del av bistanden må ha gått til de mest velstående i landene. Det er relativt lett å konstatere siden statsbudsjettet i flere av disse landene i stor grad består av u-hjelpsmidler. Vi har gang på gang konstatert at u-landene går til store innkjøp av våpen, og at mange av deres ledere blir søkkrike og overfører store summer til europeiske banker. Vi konstaterer stor klasseforskjell. Likevel er den store målsettingen å øke overføringene i prosent av BNI. Etter at Fremskrittspartiet i år etter år har påpekt korrupsjon i u-landene, er det endelig gått opp også for Regjeringen at korrupsjonen er av et stort og ødeleggende omfang. Hvorfor er korrupsjonen plutselig dukket opp som et stort problem etter at vi har drevet u-hjelp i så mange år? En rasjonell reaksjon på denne nyvundne erkjennelse vil være å redusere de store u-hjelpsbevilgningene, slik at det blir mulig å kontrollere anvendelsen av disse midlene. I stedet tar Regjeringen nå mål av seg til å få slutt på korrupsjonen i Afrika. Nå skal vi i Norge få slutt på at offentlige tjenestemenn i Afrika har så dårlig lønn at de er henvist til korrupsjon for å få endene til å møtes. Nå skal offentlige tjenestemenn fra Norge i enda større skarer reise til Afrika på business class og bo på førsteklasses hoteller på samme måte som representantene for våre hjelpeorganisasjoner – heretter med en særs viktig tilleggsoppgave, nemlig å gjøre slutt på at uformelle nettverk gjennom slekt og stammetilhørighet i Afrika spiller større rolle enn den formelle struktur i institusjonene, slik at pengene havner helt andre steder enn der de skulle. Et hovedproblem her er selvfølgelig at det ikke finnes noe som er så fremmende for korrupsjon som tilførsel av offentlige midler, som så skal spres gjennom institusjoner. Økonomisk vekst må skapes gjennom markedet, der produsentene klarer å tilfredsstille forbrukerne og etablere et visst overskudd. På den måten produserer man for økonomisk vekst som ikke fremmer korrupsjon. Så det er selve u-hjelpen og måten den distribueres på, som fremmer korrupsjon i u-landene. Da er det temmelig ulogisk å øke tilskuddene samtidig som man ønsker å bekjempe korrupsjonen. Det står for meg som en helt umulig oppgave. Det forbauser meg at ingen i Regjeringen har tatt fatt i dette og analysert denne problemstillingen. Det må være klart for enhver at når det kommer store pengebeløp utenfra, må disse fordeles gjennom dem som har ledende posisjoner i samfunnet. Da ligger det hele til rette for korrupsjon, for bak disse pengene ligger det ingen prestasjoner. I tillegg virker u-hjelpen ganske sterkt klientskapende. Det har også vist seg at når man først har fått u-hjelp som en vesentlig post på disse landenes statsbudsjetter, så synker den ikke.