Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-06-19:
La meg først få lov å fremme de forslag som Høyre står sammen med andre om, og dem vi står alene om, i innstillingen. Det er jo en betydelig debatt vi har på overtid i Stortinget i dag. Det er ingen tvil om at det som er omtalt i innstillingen – som er ganske godt gjengitt av saksordfører – er menneskehetens aller største utfordring: Hvordan skal vi forholde oss til klimagassutslipp, ikke bare nasjonalt, men for hele klodens del? Vi er antagelig i den situasjonen at vi har en overveldende mengde dokumentasjon på hva som er i ferd med å skje både i hjemlandet og i utlandet, hva som blir konsekvensene av de utslippene som allerede har funnet sted, og hva vi står overfor for å møte denne trusselen. Vi har også fått rapporten fra Lavutslippsutvalget, vi har fått tid til å studere internasjonale rapporter fra FNs klimapanel, og vi har fått Stern-rapporten, som på mange måter illustrerer hvilke valg vi står overfor. Og de to valgene er ganske enkle å forholde seg til. Det ene er å vente og se, mens det andre er å aksjonere i dag. Høyre vil på alle måter at vi skal handle i dag, vel vitende om at det er det eneste valgbare alternativet. Det andre er at dette vil være det beste, det mest hensiktsmessige og den suverent billigste form for løsning. I Stern-rapporten slås det fast at det å handle i dag vil kunne gi en kostnad beregnet til rundt 1 pst. av ethvert lands nasjonalprodukt. Alternativet vil være å utsette handling i 20 år, og da står vi overfor kostnader som representerer 3–5 pst. av et lands brutto nasjonalprodukt. Jeg tror vi må ta inn over oss det forhold at kostnader med å håndtere menneskeskapte klimautslipp etter hvert kommer til å bli kanskje en av de største, om ikke den største, post på statsbudsjettet. Da må vi ta dette inn over oss med det alvor dette tross alt representerer. Jeg tror også vi gjør galt i å ta inn over oss den form for kunnskap at de norske utslipp er så beskjedne, vi står for bare ca. 2 promille av verdens klimagassutslipp. Isolert sett er dette rett, hvis vi ønsker å operere innenfor et slags kretsmesterskap i klimapolitikk eller en nasjonal konkurranse i klimapolitikk, men det er ikke der vi befinner oss, og det er heller ikke der vi kan løse utfordringene. Norge er en klimaversting. Det er få som kan konkurrere med oss i utslipp. Norge henter inntekter, ikke fra 2 promille av verdens klimagassutslipp, men fra mellom 3,5 og 4 pst. av salg av fossilt brensel. Det gjør at vi som nasjon har en forpliktelse ikke bare overfor vår egen befolkning, men overfor alle andre som vi tjener grovt med penger på. Det betyr at Høyre har støttet Regjeringen på de fleste punkter i utviklingen av etter hvert å få stablet på beina en nasjonal klimapolitikk. Vi har fulgt Regjeringens forslag, krone for krone, når det gjelder utfordringen med å håndtere CO2-fangst ved våre gasskraftverk som etter hvert kommer i sving, og det samme i prosessen med å løse håndtering og lagring av CO2. Vi etterlyser et større innslag av forskning på dette området enn den velvilligheten vi til nå har sett fra Regjeringens side. Vi håper faktisk at man tar et krafttak istedenfor et hvileskjær også på dette området, selv om ikke CO2-fangst og lagring er hjemlet verken i EØS-direktivet eller i Kyotoprotokollen. Hvis Norge klarer å løse utfordringen med CO2-fangst fra gasskraftverk og produksjon av naturgass, har vi gjort verden en stor, stor tjeneste. Vi støtter Regjeringens forslag om klimamål, og vi støtter også, fra Høyres side, de mål som er satt for å overoppfylle Kyotoprotokollens rammer nasjonalt. Så er spørsmålet, som representanten Ketil Solvik-Olsen var grundig inne på i sitt innlegg: Har Stortinget nå i dag fått tilstrekkelig kunnskap om hva som er konsekvensene av de forslag som fremmes av Regjeringen på overtid? Jeg er redd for at svaret er nei. Denne saken bærer preg av et enormt hastverk. SFT-rappporten, som var et av grunnlagsdokumentene for Regjeringens arbeid, lå på mitt bord i går. Når det gjelder de kompliserte spørsmål som vi har stilt til Regjeringen – bare Høyre alene har skrevet rundt 30 forskjellige spørsmål – har vi fått noen gode svar, men på de fleste områdene relativt omtrentlige svar. Det er ikke tilfredsstillende. Jeg er litt redd for at når man, etter å ha stridd seg frem innad i regjering og fremmer et forslag på brutal overtid, blir det litt hult når man presenterer dette som om Norge her er best i klassen i hele verden, og at vi fremmer flere lovforslag som er strengere enn noe annet land kan konkurrere med. Dette er jeg ikke sikker på er riktig. Jeg mener vi er lysår bak EU. EU er en institusjon som er pådriver i disse spørsmålene i FN-systemet, men også i å implementere ny politikk som vi på mange måter kan ta mer eller mindre blåkopi av. Da synes jeg det er litt pinlig at vi også på dette området har valgt å stå utenfor den institusjonen som prøver å gjøre nybrottsarbeid, enten det er i FN-systemet eller i siste G8-møtet som fant sted i Tyskland. La meg bare, for å ha sagt det, si at den kritikk som representanten Solvik-Olsen fremmet på dette området, slutter Høyre seg til. I det som går på allokeringsplan, kunnskap og kjennskap til dem som blir berørt av kvotesystemet, er det også sterkt å kritisere at de fleste som blir berørt av disse forslagene, neppe får kjennskap til hva dette betyr før direktivet og loven er satt i kraft. Det illustrerer bare hvor forsinket vi er i Norge på dette feltet. Vi skiller lag med Regjeringen i disse spørsmålene i at vi ønsker ikke å straffe foretak og bedrifter som har utvidet sin virksomhet etter 31. desember 2001. Vi ønsker ikke å straffe foretak som er nyetablert, vel vitende om at vi prinsipielt er på særdeles tynn is når det gjelder å la en lov få tilbakevirkende kraft tilbake til 1. januar 2002. Ingen som ble etablert da, kunne vite at de i 2007, i juni, skulle bli rammet og straffet for at de kom på gal side av et årsskifte. Det er også, etter Høyres oppfatning, en fullstendig gal klimapolitikk, vel vitende om at det alltid er den siste etableringen som finner sted, som gjør bruk av den beste og mest anvendte teknologi, også innenfor klimagassutslipp, som er tilgjengelige. Disse bedriftene er det altså at Regjeringen i dag med mer eller mindre åpne øyne ønsker å straffe. Da er det helt relevante spørsmål som stilles – en peker på enkeltforetaks navn – om at i en konkurransemessig svært vanskelig situasjon kan faktisk vedtaket i Stortinget i dag gjøre at selskap som kanskje i enkelttilfeller driver med den best kjente teknologi på sitt område, ser seg nødt til å flytte ut av landet, og at de da i større grad vil ha en tilbøyelighet til å velge en annen energibærer enn man gjør i Norge. Så kan man kanskje slå seg på brystet og si: Jo da, dette vil styrke det nasjonale klimaregnskapet. Det vil det åpenbart gjøre. Norsk industri, som er best i klassen i hele verden på dette området, kan legges ned i Norge, og man styrker de nasjonale tallene. Men jeg tror også statsråden og de rød-grønne partiene må stille seg selv spørsmålet: Hva blir klimaregnskapet i sum av at norske foretak får en smell gjennom dette vedtaket, som gjør at de går ned i knestående og må fatte beslutning om enten nedlegging eller utflytting? Dette blir et stort minus i det totale klimaregnskapet. Helt til slutt vil jeg bare si at jeg tror det forslaget som er lagt frem fra regjeringspartiene i dag, bare illustrerer at man omsider begynner å få kalde føtter for hva som kan bli konsekvensen for en del foretak i Norge.