trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tor Sigbjørn Utsogn (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Fremskrittspartiet har lansert dette forslaget i sympati med de barn og foreldre og familier som opplever noe av det verst tenkelige som kan oppleves. Det blir i denne debatten sagt en del oppsiktsvekkende ting. Institutt for klinisk sexologi og terapi sier i høringen at kjemisk kastrering kan hindre en vellykket psykoterapi. Ja, det kan godt tenkes, men det er ett synspunkt fra én instans. Skal vi legge hele dette forslagets skjebne i en uttalelse fra én instans? Det blir også sagt fra representanten Torve i justiskomiteen at det er useriøst å høre på én kilde, og hun henviser til artikkelen i Aftenposten. Jeg føler at Arbeiderpartiet her gjør denne saken til en vellykket profesjonskamp for psykologene alene, uten å være villig til å ta i bruk de metoder som med stor sannsynlighet vil kunne bidra til å unngå nye overgrep. Så er det sånn at kjemisk kastrering er ingen garanti. Nei, det er klart det ikke er det, men det er heller ingenting annet som er en klar garanti, bortsett fra å holde overgriperne innelåst. Og da refererer jeg til siste replikkordskifte. Det er kombinasjonen av terapi og hormonbehandling, som virker både i hodet og fysisk, på kroppen, vi mener det er verdt å sette i gang med for å unngå nye overgrep. Jeg må si at det er et akutt behov for å minne denne sal – og da tenker jeg på regjeringspartienes representanter i justiskomiteen – om at det er stor grunn til å tro at barnet lider mer enn overgriperen etter et overgrep. Og det å si at Fremskrittspartiet fremmer forslaget på grunn av underliggende «strømninger i samfunnet» – sitat fra denne debatt – som representanten Torve presterer å komme med, er etter mitt syn direkte useriøst. Det vitner om manglende respekt for de barn som opplever dette. Jeg kunne f.eks. hevde at representanten Torves kritikk dreier seg om ren prestisje fra regjeringspartienes side mot å la Fremskrittspartiet vinne fram i denne saken. Det vil jeg ikke, jeg holder meg unna det. I ren respekt for de barn som lider under overgrep fra voksne, synes jeg vi skal heve oss over den useriøse kritikken fra representanten Torve og regjeringspartiene.
Tor Sigbjørn Utsogn (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Overgrepsbilder på nett er en dokumentasjon på noe som vi skulle ønske ikke fantes. Det er dokumentasjon på pedofiles virksomhet. Jeg vil henvise til forrige debatt om å bidra til å hindre overgrep. Det vi snakket om der, har på en måte sitt resultat på Internett, i hvert fall hadde det ofte det. Det er det vi snakker om i denne debatten. Det har vært gjort en del, bl.a. av norsk politi, for å øke innsatsen for å ta bakmennene. Men vi må sette inn et enda sterkere fokus for å ta disse bakmennene. Jeg tror vi alle sammen er enige om det. Hvordan skal vi gjøre det? Forslaget om CEOP-senteret blir da sentralt. CEOP-senteret er jo en konkretisering av hva man kan gjøre for å øke fokus. Det er på en måte en konkretisering av en modell som virker. Det ser vi fra England. Begrunnelsen som vi hørte fra regjeringsfraksjonen i justiskomiteen, er at det engelske systemet ikke er direkte overførbart til det norske. Selvfølgelig er det ikke det. Sånn vil det være for alle land som skal lære noe av andre land. Ting må sikkert tilpasses noe. Men erfaringene er gode, og det er en modell vi kan bruke. Argumentasjonen fra regjeringsfraksjonen er for tynn. Jeg har selv hatt gleden av å være med på kriminalitetsforebyggende konferanser i Montreal i Canada, som i hvert fall antas å ha verdens høyeste kompetanse innenfor kriminalitetsforebyggende arbeid, deriblant kompetanse på overgrep på Internett og hvordan man skal hindre det. Der sies det veldig tydelig at CEOP-senteret er en god modell som flere land bør lære av. Flere land vurderer også å innføre lignende tiltak. Så til argumentasjonen: Når man har som felles mål å avdekke bakmenn, hindre spredning av digitale bilder, hindre spredning av film, hindre bakmenn i å tjene penger på dette, hindre bakmenn i å utføre menneskehandel, er det å konkretisere en løsning med et slikt CEOP-senter noe vi har veldig stor tro på. Argumentasjonen blir for tynn. Den blir for hul når man motsetter seg konkrete forslag til løsninger som dette fordi det engelske systemet ikke er direkte overførbart til det norske. Det holder ikke.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Med den prosessen vi har hatt, både som referert i mitt innlegg når det gjelder NOU-en som ble laget, og når man der, etter mitt skjønn, fikk godt innsyn i hva som måtte kreves for å gjennomføre dette direktivet, et totalharmoniseringsdirektiv, hvor både innhold og rammer i forskrifter ble godt kjent – og ikke minst tatt i betraktning at departementet valgte å gi det innsynet som jeg også refererte til i innlegget mitt, etter høringen her i Stortinget i mars – mener jeg at man nå har fått tilstrekkelig informasjon for å kunne foreta iverksettelse og ikrafttredelse i juni.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Dette er jo mye av det samme som jeg ble spurt om i replikken fra representanten André Oktay Dahl. Men la meg si det slik: Man setter alltid vurderinger om ikraftsettelse av både lover og forskrifter opp mot muligheten for å kunne gjennomføre det på en fornuftig måte; jeg vil jo alltid ha med meg de vurderingene framover. Men det er mange konkurrerende aspekter i det. For det første mener jeg det er viktig at man holder fristen, og at man gjennomfører ut fra fristen. Samtidig har man altså muligheter for å kunne avbøte noe. Og jeg mener at gjennom den prosessen som man har, ved at man nettopp har finansnæringen inne i NOU-arbeidet – og følger det tett – og endog har gitt innsyn fra mars om de forskrifter som vil komme, har man beredt grunnen for at man kan få til en god iverksettelse, også praktisk, fra finansnæringens side.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Dette er uttalelser som for meg er ganske fremmede, og jeg hører også at spørreren heller ikke adresserer de uttalelsene til noen. I Regjeringas innsats for å forebygge og forhindre overgrep mot barn er det aspektet totalt underordnet. Der er det ett aspekt som teller, og det er selvfølgelig at overgrep ikke begås, og at man må gjøre hva man makter for å forhindre gjentakelse. Hvis det må skyve på livskvaliteten til overgriper i alle typer retninger, f.eks. at man frarøves friheten i lang tid, da må vi velge å ofre det hensynet. Det vil si at det er overgriper som må bære byrden.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Det måtte jo være forvaring, at vedkommende sitter innelåst, for vi har sjelden eksempler på at det begås nye overgrep når forvaringsinstituttet fungerer. Men med all menneskelig atferd, når det gjelder å kunne vedta lover og regler, er det vanskelig å komme på noe som gir oss 100 pst. garanti. Det er først og fremst innlåsingen og forvaringen som da må gjelde. Så vil jeg nok utfordre Fremskrittspartiet litt, når man får såpass tungt faglig skyts mot det forslaget som man sjøl kommer med, som faktisk går på at man vil undergrave det som er av konstruktiv behandling. Det må jo bekymre forslagsstillerne at man ødelegger for en type behandling som man ser god effekt av for mange. Jeg er glad for at de øvrige partier nettopp vektlegger det hensynet at det å få til god behandling utenfor anstalt – og også i anstalt – i mange av tilfellene er veldig avhengig av at den som blir behandlet, er med på løpet.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Jeg er helt enig i at man må tørre å ta klare politiske valg i mange av disse sakene. Jeg mener at Regjeringa har gjort det gang på gang, enten det er bygging av barnehus, spørsmål om en helt ny straffeprosess når det gjelder ofrene, eller omvendt voldsalarm – jeg kan nevne mange av de tiltakene hvor vi har vært veldig tydelige. Men det betyr jo ikke at man skal ta dårlige valg – åpenbart dårlige valg – og at det liksom ligger så mye mot i det. Vi må ikke bli så blinde på dette feltet at når fagfolk og andre sier at dette faktisk ikke er et lurt tiltak, så skal vi bare fordi det er klart og tydelig og kanskje får overskrifter ute i avisene, likevel gå for det. Det er ikke Regjeringas holdning. Barna er for viktige til det. Når det gjelder budsjettmessige spørsmål, får vi komme tilbake til det når budsjettene framlegges.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Dette er jo ikke noe nytt i norsk straffeprosess. Fremskrittspartiet har også vært med på å vedta de reglene som er knyttet til de tidsubestemte reaksjonene – forvaring – og det er kriterier for å idømmes det. Kan man konstatere fare for gjentakelse av straffbare handlinger, er det et virkemiddel som man bør og skal bruke. Når jeg blir utfordret på hva som gir nærmest absolutt trygghet, er det helt åpenbart at forvaring er veldig nært det. Det er jo slik med all vanskelig strafferett og i kriminalpolitikken at sjøl om vi skulle ønske å kunne verge oss fullt ut, ikke bare i forhold til overgrep mot barn, men også andre straffbare handlinger, må man finne balansen for hvor mye tvang man skal bruke, og hva slags grad av frihetsberøvelse man skal bruke. Vi har en tradisjon i Norge for at man bruker straffereaksjoner som på et tidspunkt skal opphøre, og at folk skal ut igjen. Det er også slik at det bidrar til at man har lite kriminalitet i Norge at man har basert strafferetten på en human tilnærming. Jeg har tro på det.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Jeg kunne egentlig ha sluttet meg til sistnevnte talers innlegg. For den største skaden vi kan gjøre på et felt hvor vi virkelig ønsker å gjøre en innsats – og det er det tverrpolitisk enighet om, det har det vært i flere år, og det har også vært tverrpolitisk enighet om tiltakene knyttet til overgrep mot barn, og så kan man jo slåss om takten osv. – er på mange måter å lage én sak og si at hvis dere ikke er med her, så er dere ikke for kampen mot overgrep. Da gjør vi oss blinde. Er det ett område i kriminalpolitikken som fortjener at tiltakene hjelper, så må det jammen meg være det å forhindre overgrep mot barn. Derfor vil jeg advare veldig mot å gjøre denne debatten til et «take it or leave it» når det gjelder dette forslaget. Det er ikke sånn, som det har blitt sagt, at man liksom får hele ansvaret for dem som blir sluppet ut fra fengselet etter overgrep mot barn, om man med god grunn sier at her er vi uenige i innholdet i forslaget. Da kunne vi like gjerne snudd det hele og sagt at hva med alle dem som blir utsatt for denne type behandling – de slippes ut fra fengsel, får denne behandlingen tvangsmessig, omgår så det hele med bruk av f.eks. testosteron og får ikke et behandlingsløp som er konstruktivt, og deretter begår overgrep – er det sånn at da har forslagsstillerne ansvaret for det? Jeg vil ikke hevde det. Men det er farlig å lage en sånn politisk debatt ut av et så viktig tema. Derfor vil jeg fortsatt oppfordre til at vi må få forslag, mange gode forslag. Jeg har vært medforfatter av en bok som heter Bjørnen sover, som handler om dette. Jeg vil også selvfølgelig fortsette med å styrke den delen av soningsforløpet som bidrar til å kunne gi behandling – ikke bare her, men også ved andre aspekter – enten det er rus, psykiatriske lidelser eller hva det måtte være, slik at vi får mindre ny kriminalitet ved løslatelse. Der har vi mye igjen, og vi er avhengig av gode debatter rundt det hele. Når det gjelder spørsmålet om forvaring, som representanten Kielland Asmyhr stilte meg, så må jeg si at vilkårene vi har i straffeloven og straffelovgivningen rundt forvaring, er veldig finstemte vilkår som jeg ikke har noen grunn til politisk å gjøre noe med, fordi jeg mener det er gode vilkår. Min oppfordring til domstolene, politiet og alle aktører ute er faktisk at de reglene skal brukes. Det er selvfølgelig viktige aspekter opp mot rettssikkerhet, men det er også et viktig hensyn særlig det å forhindre gjentakelse, så de reglene står fast.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Det er artig å skifte tema litt, men det har stor relevans til det underliggende i forslaget. Jeg er veldig opptatt av å få fram ved alle anledninger at hvis man virkelig skal kunne bekjempe Internett-relaterte overgrep og også annen organisert kriminalitet, er implementeringen av datalagringsdirektivet et særs viktig virkemiddel for norsk politi. Det er også sånn at i dag har vi muligheten til å lagre data. Også når det gjelder spørsmålet om nye kommunikasjonsformer og ny teknologi, er det viktig med datalagringsdirektivet, først og fremst fordi vi vet at mange bruker gammel teknologi som allerede omfattes. Da vi innførte fingeravtrykkregelen og -mekanismen på 1930-tallet, sa noen at folk kom til å bruke hansker, så dette kom ikke til å hjelpe. Vi vet at det ikke holdt stikk. Samtidig vet vi at det å lagre data også vil være gjenstand for utvikling. Så jeg mener at uansett vil dette være helt avgjørende for bl.a. å ta den Internett-relaterte kriminaliteten. Jeg stusser noen ganger over at motstanderne ikke velger å se de personvernmessige hensynene til de barna som utsettes for overgrep.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
For det første har jeg ikke lest artikkelen, så jeg vil gjerne se hva som påstås i den. Vi har nå gjort ferdig en høringsrunde, og det er to elementer i datalagringsdirektivet som jeg syns det er viktig å få fram. Det første er at det er en betydelig mengde data som skal lagres – det er det ikke tvil om – og som folk fortsatt vil benytte seg av, selv om det finnes kommunikasjonskanaler som man vanskelig vil kunne avdekke gjennom datalagringsdirektivet. Jeg vil, før jeg svarer på spørsmål om hver eneste teknologi, kunne gi et sikkert svar, så jeg skal komme tilbake til spørreren med det. Samtidig er det slik at dette utvikler seg i flere retninger. Den teknologien som bare for noen år siden ikke var mulig å etterspore fra politiets side, er det i dag mulig å etterspore. Så politiet og myndighetene har også muligheter når det gjelder utvikling av hva man faktisk kan avdekke på nye informasjonskanaler. Men at noen er vanskelige nå, er helt åpenbart.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Jeg er åpen for å se på tiltak som kan bidra til at vi får vite mer om hvor mange det er. Samtidig mener jeg at det som er igangsatt nå av mer informasjonsrettede tiltak, vil bidra til at flere kan melde seg, og at man vet hvor man skal melde seg. Og når barnebortføringer skjer, tror jeg den store andelen mennesker er opptatt av at man rapporterer og får hjelp – eller i hvert fall oppsøker hjelp, fordi man oppfatter dette som veldig akutt. Jeg er åpen for å se på muligheter bl.a. gjennom en registreringsordning som kan gi oss et bedre tallmateriale opp imot dette.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Justiskomiteen har hatt til behandling et representantforslag fra en rekke stortingsrepresentanter fra Høyre om endring av skadeserstatningsloven § 3-9 om menerstatning, hvor forslagsstillerne foreslår at menerstatningen skal fastsettes til en engangssum – med mindre det er åpenbart at det er i skadelidtes interesse å fastsette menerstatningen helt eller delvis til terminbeløp. Jeg regner med at forslagsstillerne vil ta ordet i debatten, men det har vist seg at Norsk pasientskadeerstatning i disse sakene enkelte ganger har avkortet – eller vedtatt å utbetale erstatningen i terminvise utbetalinger – fordi man har antatt at pasienten har kort forventet levetid. Dette er åpenbart urimelig, og et mindretall i komiteen, bestående av medlemmene fra Fremskrittspartiet og Høyre, har sluttet seg til forslaget fra forslagsstillerne, mens flertallet, som jeg også regner med vil redegjøre for sine synspunkter, ønsker å opprettholde reglene slik de er i dag, men at man skal informere Personskadeerstatningsutvalget om dette.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Det er mye man kunne kommentere i det siste innlegget. Man må kunne forvente, når man beskylder forslagsstillerne for å være useriøse, at man selv greier å holde seg innenfor hva som er sømmelig debattform her i Stortinget. Vi har dessverre det siste året sett en rekke saker som viser at barna våre er sårbare i møte med oss voksne. Den såkalte lommemannsaken, som ennå ikke er tatt opp til doms, viser hva enkelte kan få seg til å gjøre i et åpent og fritt samfunn. I Nedre Romerike tingrett ble en mann dømt til fire års fengsel for overgrep mot flere mindreårige jenter tidligere i år. Vi har også sett opprullingen av hva som skjer i den katolske kirken over hele verden. Dette viser at samfunnet er nødt til å få sterke virkemidler mot slik fullstendig uakseptabel opptreden fra voksne personer overfor barna våre, som vi alle skal være med på å verne, og som vi er så glad i. Derfor er Fremskrittspartiet det partiet her i Stortinget som tør å tenke nytt, og som tør å sette i gang prosesser som gjør at vi kan få på plass ordninger som bidrar til å verne barna mot dem som begår slike overgrep. Faktum er jo at man som myndighet og fengselsvesen sender overgripere fra fengsel og ut i samfunnet igjen. Alle undersøkelser viser at det er relativt stor tilbakefallsprosent blant dem som er dømt for overgrep mot barn. I dag gjennomgår ingen tvunget behandling mens man er inne til soning. Det skal være frivillig. Saksordføreren sa – som er flertallets oppfatning, og som jeg tror folk flest reagerer ganske kraftig på – at det er viktig at den pedofilidømte har grunnleggende selvinnsikt om sine problemer før vedkommende går inn i behandling. Skal vi kreve dette av en person som har denne slags lyster, som kanskje fortsatt ønsker å beholde disse lystene, og som sitter inne til soning for noe han selv mener han er uskyldig dømt for – det er de færreste overgripere som i en rettssak innrømmer at dette er noe de har vært med på – blir flertallets holdning i denne salen relativt latterlig. Det er ofte vi stortingsrepresentanter får tilbakemeldinger fra folk flest når vi fronter saker i det offentlige. Det er svært få andre saker jeg har fått så mange henvendelser om fra vanlige folk – folk som har opplevd overgrep, og som sier at dette er de helt enig i. Å sette i gang forsøk og aktivt bruke kjemisk kastrering vil bidra til at vi får enda mer dokumentasjon om hvordan dette fungerer. Vi har fått rapporter fra Danmark som viser gode erfaringer. Selv om Torve begynner å vri innholdet i artikkelen i A-magasinet i alle mulige retninger, forstår man at erfaringene fra Trondheim fengsel og St. Olavs hospital også er positive. Så lenge vi ikke har livstidsstraff i Norge, bør vi være villige til å ta i bruk nye, moderne virkemidler for å verne samfunnet mot denne typen opptreden. Jeg beklager sterkt at flertallet ikke vil være med på dette, og vil stille spørsmålet: Hvem er det som nå tar ansvar for dem som går ut i samfunnet og forgriper seg på nytt overfor barna våre? Jeg tar opp det forslag som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
La meg først presisere at alle partiene er enig i satsingen på barnehus. Når flertallet ikke vil være med på å sette i gang eller idømme kjemisk kastrering, er det én sak. Men vi har også et annet forslag, hvor vi ønsker at man skal kunne idømmes behandling. Det stemmer også flertallet ned, og det er ganske uforståelig at man ikke ønsker å ta et slikt virkemiddel i bruk. Men i denne debatten er det kommet ganske mange hårreisende uttalelser, etter min oppfatning. Blant uttalelsene er at det er hevdet at den pedofile – altså en person som har misbrukt tilliten så mye – også har krav på å ha et sexliv og ha muligheten til å gå på «sjekkern» når vedkommende slipper ut med sine tilbøyeligheter. Er statsråden enig i dette?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Noen ganger må man tørre å ta klare politiske valg og tørre å gjøre sterkere prioriteringer innenfor strafferetten. Vi har fått høre at det står pedofile i kø som ønsker å få behandling, men som ikke får det. Vi vet også at behandling av denne typen lidelser tar svært lang tid, opptil fire–fem år før man er sikker på at dette kan ha vært til noen form for hjelp for den pedofile. Vil statsråden bidra til store budsjettøkninger på dette området, slik at alle de som ønsker å få slik behandling, skal få det så raskt som de ber om det?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Hvis man skal forsøke seg på en oppsummering av denne debatten og debatten frem mot behandlingen i dette stortingsmøtet, er konklusjonen at vi er like langt. Vi er like langt når det gjelder å få innført nye straffereaksjoner overfor denne typen kriminalitet. For flertallet i denne sal tør ikke å ta i bruk nye typer virkemidler, fordi noen er uenige i dem. Man bruker altså en klinikk som har som forretningsidé å selge terapi til pedofilidømte, som vitnesbyrd på at man ikke skal ta i bruk kjemisk kastrering. Det er klart at Fremskrittspartiet ikke kan føre en kriminalitetspolitikk som er basert på at noen er uenig i noen av de virkemidlene vi foreslår. Da innfører man jo en type strafferettsdebatt som er basert på konsensusprinsippet. Det som jeg synes er merkelig i denne saken, er at flertallet heller ikke vil være med på å innføre en obligatorisk behandling av dem som blir dømt for pedofili. Det er klart at man må ta ansvaret for at vi slipper overgripere ut i samfunnet igjen, hvis man ikke vil være med på et så enkelt tiltak som innebærer at dersom man er dømt for dette, skal man også dømmes til å gå i terapi. At den som selv hevder at han er uskyldig dømt, og som av forskjellige årsaker ikke innser hvilket problem han har, selv skal velge om han vil ha behandling eller ikke, er ganske spesielt. Så peker statsråden på at vi har forvaringsinstituttet, og at alle er enig om det. Det er bra. Men det er jo ikke slik at alle som blir dømt for dette, blir dømt til forvaring. Hadde det vært slik, hadde vi vært et stykke på vei. Er det slik at statsråd Storberget nå vil anmode domstolene i større grad om å ta i bruk forvaringsinstituttet når det gjelder denne typen saker?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-04-29:
Ja, president, jeg fremmer det forslaget.
Ragnhild Aarflot Kalland (Senterpartiet), 2010-04-29:
Eg vil på vegner av komiteen kort gjere greie for kva saka handlar om. Spørsmålet som er reist, er om ein skal innføre ei lov som tilseier at kjemisk kastrering vert innført som straffereaksjon til bruk i saker der nokon vert dømd for seksuelle overgrep mot barn. Vidare er det reist eit spørsmål om å innføre ei lov om obligatorisk behandling av pedofilidømde. Forslagsstillarane ønskjer såleis ei kjemisk kastrering innført som ein straffereaksjon som kan kome i tillegg til ordinær fengselsstraff. Fleirtalet i komiteen meiner det er viktig med målretta innsats for å hindre tilbakefall blant pedofilidømde. Ein viser også til at det er mogleg å dømme til forvaring i tilfelle med stor fare for oppattaking, og fleirtalet ser gjerne at psykoterapeutisk behandling av overgrepsdømde vert ein meir målretta del av soninga. Fleirtalet i komiteen viser til Institutt for klinisk sexologi og terapi, som har framheva at psykoterapi har god effekt mot tilbakefall hos valdtektsdømde og pedofilidømde. Då er det ei utfordring at kjemisk kastrering kan hindre gjennomføringa av vellukka psykoterapi, og at det ikkje er nokon garanti mot tilbakefall. Fleirtalet viser til at hormonell behandling i dag vert tilbode som ei frivillig ordning for pedofilidømde. Det er grunnlag for å tru at samtykke frå den enkelte pedofilidømde er ein viktig føresetnad for at behandlinga har den ønskte effekten. Tvang kan derimot verke motsett. Det er såleis viktig at den sikta har grunnleggjande sjølvinnsikt og vilje til å endre seg for å unngå nye overgrep. Regjeringa er oppteken av å tryggje barn og samfunn på ein best mogleg måte. Det gjer vi m.a. gjennom å leggje til rette for gode fellesskapsløysingar i det kommunale tenestetilbodet. Det er mange gode grunnar for å styrkje førebyggjande arbeid på alle område i alle sektorar. Regjeringa har innført auka strafferamme for overgrep mot barn gjennom den nye straffelova som Stortinget har vedteke. Regjeringa har vidare gjeve politi og påtalemakt eit styrkt mynde til å gripe inn i ein tidleg fase, for på den måten å avverje overgrep mot barn. Fleirtalet i komiteen vil ikkje samtykkje i framlegget frå Framstegspartiet.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Etter denne debatten er det i alle fall ingen tvil om at vi alle sammen ønsker å gjøre det som står i vår makt for å bekjempe seksuelle overgrep mot barn. Statsråden viste til mange tiltak som allerede er satt i verk, og jeg støtter også fullt ut Høyres representant, som påpeker at når pedofile ønsker å få behandling, må de få det, slik at man unngår nye overgrep. Det som har vært litt interessant for meg, er opplevelsen av indignasjon hos Fremskrittspartiets debattanter når man blir konfrontert med sine politiske uttalelser, som jeg mener er sviktende argumentasjon, og det er ikke korrekt å kalle det for usømmelig, selv om man ikke liker det. Men det er muligens usømmelig å påstå i debatten her i dag at noen her forsvarer den pedofiles rett til å utøve sin seksualitet, som Kielland Asmyhr sa i et replikkordskifte. Det var det mange av oss som reagerte på, og det tar jeg sterkt avstand fra, og jeg er sikker på at jeg har med meg alle debattantene i det. Arbeiderpartiet hadde kommet til å støtte dette forslaget hvis vi mente det hadde hatt noen effekt. Men de faglige anbefalingene og erfaringene til dem som har vært igjennom den type behandling, tilsier at det ikke er behandling som vil virke – kanskje snarere tvert imot: Man kan bli farligere dersom det er tvungen behandling. Jeg tar den typen faglige anbefalinger på det største alvor. Representanten Oktay Dahl var inne på noe veldig interessant, og jeg støtter langt på vei resonnementet hans. Jeg er redd for at den typen tiltak som nå er foreslått med tvungen kjemisk kastrering som straff, i verste fall kan føre til mer hatkriminalitet.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Frivillig hormonell behandling, det som også kalles kjemisk kastrering, kombinert med psykoterapi virker. Det er faglig belegg for at det virker. Derfor er vi i Arbeiderpartiet for det. Men det er mange faglige argumenter som tilsier at tvungen kjemisk kastrering ikke virker. Jeg stilte i mitt hovedinnlegg noen spørsmål til Fremskrittspartiet, og spesielt til Per Sandberg. For i og med at Fremskrittspartiet har så stor tro på tvungen kjemisk kastrering, lurer jeg på når forslaget om å foreslå det også overfor andre voldtektsdømte kommer, slik det ble referert i budsjettdebatten.
Anders B. Werp (Høyre), 2010-04-29:
Høyre deler absolutt både forslagsstillernes og den øvrige justiskomiteens ønske om å skape trygghet for våre barn. Det er, som vi alle forstår, foreldres aller største frykt at noe skal skje med våre barn. Vi som politikere skal være med på å gjøre vårt ytterste for å skape trygghet for alle i samfunnet. Vi skal straffe de overgrep som skjer, og vi skal forhindre at nye overgrep skjer. Så foregående talers avsluttende spørsmål svarer jeg på med å si at det er en bekymring som vi alle deler, og vi gjør alle vårt ytterste for å sikre at det ikke skal skje gjentakelser når det gjelder overgrep mot våre barn. Tvert imot ønsker Høyre å ta i bruk alle tilgjengelige virkemidler for å hindre seksuelle overgrep mot barn. Men da må vi bruke de virkemidlene som vi er sikre på med stor sannsynlighet virker, og ikke utøve forsøksvirksomhet med ting vi antar kanskje virker. For det er reist betydelig tvil fra faglig hold om tvungen kjemisk kastrering i det hele tatt virker i henhold til hensikten. Her er det ikke snakk om å tørre, men det er snakk om å tro på og følge de faglige råd som man får fra dem som sitter med mer kunnskap om saken enn oss. Og det vi hører i komiteen, er at det er påvist positive resultater fra terapi og fra frivillig hormonell behandling av pedofilidømte. Da mener Høyre at det er viktig å følge det sporet i større grad enn i dag. Derfor er det også urovekkende at Regjeringen ikke sørger for at behandlingssystemet for de pedofile som ønsker frivillig behandling, har tilstrekkelig kapasitet. Fra vår side peker vi da på tirsdagens nyhetsoppslag om at stadig flere pedofile som ønsker hjelp, ikke får det, de havner på en venteliste fordi det ikke er behandlingskapasitet i systemet. Det er urovekkende, og her må det gjøres noe raskt. Fra Høyres side er vi tydelige på at tvungen kjemisk behandling også reiser problematiske spørsmål i forhold til menneskerettighetene. Det legger vi også vekt på. Derfor kan ikke Høyre støtte dette forslaget. Men vi viser til de forslag Høyre tidligere har fremmet for å bekjempe overgrep mot barn. Det er forslag som framgår av komitémerknadene.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-29:
Barn har krav på å være sammen med begge foreldre, og norske barn har krav på å være hjemme i Norge. Det er en kriminell handling å bortføre norske barn til utlandet. Barn blir skadelidende. De går glipp av skolegang. De mister tid til å bygge opp sitt naturlige nettverk med jevnaldrende. Foreldre og besteforeldre får en følelsesmessig og økonomisk belastning. Forslagsstillerne og komiteen er opptatt av dette. Regjeringen og SV er levende opptatt av barna som dessverre blir bortført til utlandet. Nettopp derfor har vi et kontinuerlig arbeid i gang, både for hindre bortføringer og for å få bortførte barn hjem igjen. Det viktigste verktøyet for å få bortførte barn tilbake til Norge er Haagkonvensjonen om internasjonal barnebortføring. Alle land som har sluttet seg til den, er forpliktet til å sende barnet tilbake til hjemlandet, og i de aller fleste sakene blir barnet hentet hjem ganske raskt. Konvensjonen er ratifisert av 81 land, herunder Norge, og norsk politikk er at flere land skal tilslutte seg denne konvensjonen. Vi må imidlertid erkjenne at ikke alle saker er lette å løse. Vi må huske at Norge faktisk ikke har jurisdiksjon i andre land og er avhengig av at nasjonale myndigheter i landet barnet er bortført til, er samarbeidsvillige, og at barnet ikke er skjult av den som har bortført barnet, eller hans eller hennes medhjelpere. Internasjonal barnebortføring er et vanskelig og komplekst tema. Både jus, politikk og følelser er involvert. I tillegg er minst to lands myndigheter med to vidt forskjellige lovgivninger, rettskulturer og tradisjoner involvert. Som det framgår av innstillingen og justisministerens brev til komiteen, har den rød-grønne regjeringen satt i gang mange tiltak for å bedre informasjonen, forebygge og arbeide for en rask håndtering og avklaring i barnebortføringssakene. Flertallet i komiteen deler forslagsstillernes syn når det gjelder å se på økonomiske tiltak som gjør det mindre attraktivt å bortføre barn. Stans i offentlige ytelser og økonomiske overføringer kan ha en slik preventiv virkning. Det er også derfor den rød-grønne regjeringen har hatt forslag om dette på høring, og jeg er glad for at justisministeren i sitt svarbrev sier at det tas sikte på å legge fram lovforslag for Stortinget i løpet av høsten 2010. Til slutt: Når det gjelder forslaget om å innsnevre adgangen til å ha dobbelt statsborgerskap, vil jeg påpeke at en slik innstramming kan gjøre det vanskeligere for norske myndigheter å hjelpe et barn som er bortført fra Norge til utlandet. Jeg mener det er av avgjørende betydning at vi ikke innfører endringer som vanskeliggjør arbeidet med å hjelpe barn som er bortført til utlandet. Det ligger i sakens natur at når vi tar kontakt med andre lands myndigheter, gjør vi det på vegne av en av våre statsborgere, og dersom vi innsnevrer retten til å få statsborgerskap, og barnet ikke har det, eller foreldre ikke har det, har vi mindre muligheter til å ta kontakt med og få innflytelse over andre land.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-29:
For et par–tre dager siden kjørte jeg gjennom den nye senketunnelen. Det var en fryd å oppleve at byen er i ferd med å få enda flere åpne områder – for når man senker tunnelen, må det bety at vi etter hvert vil fjerne trafikkmaskinen. Vi vil fjerne veldig mye annen trafikk på bakken, og de områdene vil da bli parker, vannspeil – det skal bli kafeer der, og det skal bli boliger og ikke minst næringslokaler. Det er det veldig hyggelig for Oslo-borgere, men ikke minst for folk i resten av landet, å se og oppleve og være en del av. Så må jeg si at jeg og SV i Oslo hadde ønsket en annen type utnyttelse av Bjørvika. Vi må innse at det ikke gikk den veien. Vi, særlig jeg, opplever at Barcode er en utnyttelse som til en viss grad er et skille mellom sjøen og byen bak. Vi håper nå at utviklingen går videre, og at Bjørvika bygges etter de prinsippene som Oslos bystyremedlemmer mange ganger har blitt enige om, nemlig at mest mulig av dette området skal tilbake til byen. Det skal bli en åpen by. Bjørvika må bli åpen, den må ikke lukkes. Det må ikke bli slik at de som har mest penger, får boltre seg, og at resten av byen på et eller annet vis betaler prisen – om det er i form av å miste utsikt eller ved å delta økonomisk. En må sørge for at strandlinjen helt fra Frogner og til Nordstrand-siden er sammenhengende og åpen for byens befolkning. Det har vi hatt mange utredninger og mange debatter om i Oslo. Det viktigste er at Oslo-folk vil sette pris på at det blir en sammenhengende strandlinje. Det må ikke bli slik – som et par andre var innom tidligere – at det bare blir luksusboliger og ingen rimelige boliger i Bjørvika. Det må ikke bli slik at vi får et nytt Oslo vest midt i sentrum av Oslo. Oslo bystyre har mange ganger vedtatt – og det vedtaket må realiseres – at det skal være rimelige boliger i Bjørvika, slik at det blir en blanding av alle typer mennesker der. Det er, som jeg sa, mange flere som betaler prisen for det, enn som kommer til å kjøpe disse boligene for mange millioner kroner. Det viktigste jeg tror en kan gjøre nå, er å se på hvordan vi kan senke alle de sporene som deler byen fysisk – fra Grønland og mot sjøen. Den statsråden og den regjeringen som klarer det, vil gå inn i historien som kanskje den eller de som har bidratt veldig mye i byen. Det vil frigjøre veldig mange ettertraktede tomter, som igjen kan brukes til å forskjønne byen – ved å anlegge parker og vannspeil – og til å bygge skoler og rimelige boliger, helst, og til mye annet. Det er ettertraktede områder. Det vil også binde byen, Fjordbyen og fjorden sammen med Grønland og Gamlebyen, hvor det foreligger en viss – skal vi si – terskel. En må bruke de fire allmenningene til å binde Grønland sammen med Fjordbyen. Hvis vi klarer å senke sporene, vil kontakten mellom disse bydelene bli komplett. Da vil Gamlebyen, Grønland og den nye bydelen bli ett. Jeg håper at politikerne i Oslo, Regjeringen og statsrådene – og Stortinget, ikke minst – vil se på hvordan vi kan utnytte det flotte området som ligger under sporene, senke sporene og binde byen sammen.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Det blir sagt at kjemisk kastrering ikke vil gi noen garanti mot tilbakefall og nye overgrep. Det er også sagt at en skal gjøre riktige tiltak for å hindre overgrep. Statsråden var inne på et av de riktige tiltakene, nemlig forvaring – at de sitter inne. Det andre er selvfølgelig dødsstraff, som ikke veldig mange er enig i at vi skal ha i Norge, heldigvis. Å gi en garanti mot overgrep er litt interessant, for kjemisk kastrering gir som sagt ingen garanti, men jeg tror fortsatt det hjelper. Kan statsråden gi ett eksempel på en behandling som gir en garanti mot nye overgrep?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Jeg vil først anbefale alle som har hatt innlegg i denne saken i dag, raskest mulig å gå igjennom sine innlegg, for jeg tror de aller fleste som har holdt innlegg mot dette forslaget, er på kollisjonskurs med seg selv. Blant annet registrerer jeg at Werp i sitt innlegg først er enig i at kjemisk kastrering nytter bare det er frivillig, for så i neste runde si at kjemisk kastrering nytter ikke hvis det blir obligatorisk. Det som står i innstillingen, er at samtlige partier i dag er enig i at kjemisk kastrering kan være et tiltak som bidrar til å redusere overgrep mot barn. Forskjellen mellom Fremskrittspartiet og alle de andre partiene er at Fremskrittspartiet ønsker at det blir obligatorisk, at det blir tvang, mens de andre partiene fortsatt ønsker å gå den frivillige veien. Hvis ikke har jeg misforstått innstillingen. Til Torve og andre som har sagt at det ikke gir noen garanti, der argumentet mot dette forslaget er at kjemisk kastrering ikke er noen garanti: Nei, men da bør de også gå imot terapi, for der er det heller ingen garanti. Hvis argumentet er at vi ikke kan gå for denne type tiltak fordi det ikke er 100 pst. treffsikkert og det ikke gir noen garanti, da må vi slutte med å vedta tiltak, så lenge det ikke er en garanti. Vi har ikke utelatt verken det ene eller det andre. Vi har til og med et forslag om at vi vil bruke mer terapi. Vi vil gjøre det obligatorisk, men det ønsker man heller ikke. Det er mange som møter seg selv i døren i denne debatten. Så er det visst slik – jeg hører også nå representanten Oktay Dahl si det – at vi har fremmet forslaget fordi det er «oss mot røkla», at det er «menneskesyn» som styrer disse forslagene. Nei, det er vårt engasjement! Det er vår tro på at jo flere tiltak vi har samlet sett, jo flere barn kan bli reddet fra nye overgrep. Det har ikke noe med menneskesyn å gjøre. Så kommer representanten Torve og sier – det er for øvrig også nevnt tidligere – at det er underliggende «strømninger» som gjør at vi har fremmet dette forslaget. Nei, det er fordi det er titalls barn som blir utsatt for overgrep gang på gang. Da er det slik at jeg nesten må inn på holdningene, men det ser ut til at jeg må melde meg til et nytt treminuttersinnlegg i så måte hvis jeg skal få sagt noe om det. Det har også noe å gjøre med de signalene vi sender, men også med hva andre som jobber med den type overgrepssaker, sender av signaler, for å få en forståelse for hvor alvorlig det er.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Nå fikk vi faktisk et nytt eksempel på at motstanderne av forslaget møter seg selv i døren. Man skal lytte til de faglige råd, for det gjør visst ikke Fremskrittspartiet, selv om vi har et mye bredere grunnlag for å vurdere vårt forslag. Det er én instans, og det er den faglige instansen som nå representanten Torve viser til, som mener at Fremskrittspartiets forslag om tvungen kjemisk kastrering vil gjøre overgriperen farligere. Da synes jeg at Arbeiderpartiet og representanten Torve skulle si at vi vil ikke ha noen frivillig behandling, heller, vi kan ikke la noen pedofile få frivillig behandling, for da blir de farligere – hvis man skal være konsekvent i sine meninger. Poenget er, som statsråden har vært inne på og som det blir sagt her, at det finnes mange tiltak. Det er ingen som har kritisert Regjeringen for alle de tiltakene de har iverksatt. Vi støtter dem. Så mener vi at det går an å bruke enda flere tiltak. I salen er man helt enig om at de som begår seksuelle overgrep mot barn, uansett om de er alvorlige eller ikke, som noen framholder det, skal tas. Da vil vi ha flere tiltak å bygge på for å møte utfordringene. Noen av holdningene skapes også her. Når forslagsstillere blir beskyldt for at det er underliggende «strømninger», «oss mot røkla», «menneskesyn» osv. som gjør at vi fremmer dette forslaget, så skaper flertallet i denne salen noen holdninger som demper det vi alle sammen er enige om, nemlig at flere tiltak, og strenge tiltak, for å hindre overgrep mot barn må på plass. Jeg setter Torves utsagn om underliggende «strømninger» opp mot det som faktisk har kommet fra advokaten til lommemannen. Når det gjelder lommemannen, som har tilstått 16 tilfeller av overgrep mot barn, sier advokaten: Lommemannen er ferdigsonet dersom han bare dømmes for de 16 tilfellene han har erkjent, fordi han har sittet to år i varetekt. For 16 overgrep mener altså jurister at to år er nok! Det er de samme holdningene som sendes ut herfra når man avviser forslaget og bruker den type argumenter mot forslagsstillerne. Ingenting er treffsikkert. Vi har ingen tiltak som gir garantier, men jeg tror at vi gjennom flere tiltak, samlet sett, kan nærme oss en garanti mot ytterligere overgrep mot barn.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Jeg har selvfølgelig ingen problemer med å slutte meg til det som statsråden tok opp i sitt siste innlegg som gjelder forslag og respekt for at man er for eller imot. Det jeg har kritisert litt i dag, er debattformen. Jeg mener at den ensidig går på – i hvert fall når det gjelder de utsagn som har kommet fra mange representanter i dag – at det her nærmest er underliggende strømninger, og at vi har en helt annen agenda med å foreslå dette enn det som faktisk ligger i forslaget. Så vil jeg også nytte anledningen til å svare representanten Torve. Ja, Fremskrittspartiet vil fremme alle de nødvendige forslag til tiltak som skal til – om vi får flertall eller ikke, så vil vi i hvert fall utfordre Stortinget – som går både på å styrke barns vern mot overgrep, og også på å styrke kvinners forsvar når det gjelder utviklingen vi ser i voldtekt. Der er Fremskrittspartiet villig til å gå langt, og vi håper også at vi i framtiden vil få bredere støtte i Stortinget.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2010-04-29:
Jeg vil takke statsråden for et godt innlegg. Men jeg vil allikevel utfordre statsråden på disse usikre tallene – hvor omfattende er dette? Det er i hvert fall stor tvil ute og går når det gjelder hvorvidt vi har oppfattet og hentet inn opplysninger om hvor stort omfanget er. Jeg sa noe i mitt innlegg om at politiet avviser anmeldelser med bakgrunn i omsorgssituasjonen og at ansvaret ikke er fordelt i utgangspunktet. Det andre kan være at noen parter har inngått forlik, rett og slett av hensyn til barnet, eller av økonomiske årsaker, eller at kreftene rett og slett tok slutt når det gjelder å slåss mot et annet lands rettssystem. Så det kan være mange saker her som ikke blir registrert. For at vi skal få et bedre bilde av omfanget og utfordringene, som statsråden er enig i kan komme i større grad i framtiden, er det da kanskje en mulighet at politiet får en annen type rapportering, uten at en går direkte til en anmeldelse?
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-04-29:
Barnefordelingssaker generelt, om det er innenfor eller utenfor grensene, er veldig såre saker. Det er blant de sakene vi har diskutert mye i Stortinget, hvordan vi skal lage regler som er til barns beste, men vi må også gi voksne rett til å være glad i dem de faktisk er glad i. Utfordringa her er at når mennesker skiller lag på tvers av landegrenser, får man et enda større problem med å komme til enighet, man forholder seg til ulike regelverk, ulike normverk, og man har vanskeligheter siden man bor langt ifra hverandre. Fordi vi beveger oss mer rundt omkring på jordkloden i løpet av livet, flere og flere mennesker, vil dette bli et problem som øker. Dette vil bli en utfordring som vi vil møte mye mer i dagliglivet. Derfor har jeg stor sans for Fremskrittspartiets forslag nr. 2, men vi kommer ikke til å stemme for det, for det er ikke helt presist i forhold til den store utfordringa. Det er ikke bare det å få det prisverdige initiativet som statsråden har sagt at han skal komme med, på plass, og det å få de andre regelverkene på plass, men man må begynne å jobbe internasjonalt med et stort sett med regler som innbefatter alle land. Det er ikke sikkert at det skal organiseres i en domstolsform, men at det må organiseres på en måte, og at det må tas internasjonale initiativ for å få det på plass, tror jeg er en felles internasjonal utfordring som vi må bidra til. Det som ligger i bunnen for engasjementet hos oss alle, er jo barns beste. Det at barn skal få lov til å vokse opp og kjenne begge sine foreldre på en god måte, er det som er drivkraften, både for oss og for mange av de foreldrene som opplever det grusomme dette faktisk er. Jeg tror at vi må lage regelverk, vi må lage rutiner, og vi må lage strukturer for å ivareta de ungene som blir bortført, men det er en like stor utfordring å lage et internasjonalt regelverk for hvordan vi skal opptre, som blir mye mer finmasket enn det vi har i dag. Det er den utfordringa som jeg syns Regjeringa skal ta. Jeg har også sans for en del av forslagene i Fremskrittspartiets forslag nr. 1, men det er strukturert på en måte som gjør det vanskelig å stemme for. Men da har jeg i hvert fall uttrykt at Venstre har stor sans for intensjonene som ligger bak både forslag nr. 1 og forslag nr. 2.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Jeg vil takke for et godt svar fra statsråden, som viste mye innsikt. Det jeg vil understreke, som også statsråden gjør når han bl.a. viser til hva Bryggen historisk har betydd for Bergen by, er at det ikke bare handler om å ta vare på det historiske hjertet, men å bruke det til å skape nye dimensjoner ved Oslo, ved hovedstaden vår. Vi må passe på nå så vi ikke forsømmer oss når det gjelder store veivalg i forbindelse med ting som kan vise seg å være avgjørende i framtiden, og som ligger i avgjørelsesprosesser som er i skjæringspunktet mellom stat og kommune. Jeg vil nevne to eksempler til på dette. Det ene gjelder den tilnærmede motorveien som ligger mellom Middelalderparken og Kongsbakken og blir en svær barriere ned mot fjorden fra Middelalderparken. Fremdeles er det planlagt at den skal ligge der som Kong Håkon 5.s gate i framtiden. Den skaper en mur av støy og forurensning, eksos, som vil gjøre denne parken til et for lite attraktivt område å oppholde seg i. Når vi investerer milliarder, som vi nå gjør, i utviklingen av et attraktivt Bjørvika, burde vi ta vare på dette historiske kjerneområdet i utgangspunktet. Man bør se på om man kan få til en annen løsning, iallfall der kommunen bestemmer seg for å åpne for Kongsbakken, og om man kan få laget en kulvert og senke ned Kong Håkon 5.s gate på en strekning, slik at vi kan åpne opp et grønt område, et sammenhengende område, ned mot fjorden fra Middelalderparken, og dermed gi den parken en helt ny dimensjon og en helt ny og større betydning for innbyggerne og for alle som besøker den. Det andre punktet som er avgjørende for dette området som ligger i skjæringspunktet mellom stat og kommune, gjelder beslutningen om Kulturhistorisk museum. For det er viktig å tilføre dette området, middelalderparkområdet, flere attraksjoner for at det skal bli et samlingspunkt og et område veldig mange oppsøker. Det er regulert en tomt for Kulturhistorisk museum inn mot Middelalderparken, ved enden av Dronning Eufemias gate, den hovedgaten som går forbi Operaen. Det vil være gangavstand fra Sentralstasjonen, og der vil det – med utbygging av ny rutebilstasjon osv. – passere rundt 350 000 mennesker i år 2025. Den vil vende seg mye mer mot Bjørvika. Og antall besøk ved et Kulturhistorisk museum som plasseres her, vil kunne bli flerdoblet i forhold til hva det har vært på Tullinløkka og på Bygdøy, hvor anleggene til Kulturhistorisk museum nå ligger. Både Universitetet i Oslo, som eier museet, og Kulturhistorisk museum selv ønsker en samlet flytting til Bjørvika, og vi håper at det etter hvert kan bli resultatet når saken behandles utover høsten.