Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-11-23:
På samme måte som nasjonalstatene styres med et sett av lover, må nasjonalstatene seg imellom ha et regelverk for å regulere handelssystemet. Det er etter Senterpartiets syn viktig at mektige stater blir temmet gjennom et internasjonalt regelverk. Ut fra denne synsvinkel er Senterpartiet positivt til et WTO-regelverk der det tas hensyn til alle staters spesielle behov, og hvor ikke bare de store kan ture fram som de vil. Jeg viser til utenriksministerens redegjørelse hvor det understrekes at hensynet til utviklingslandenes situasjon og til kvalitative aspekter ved handelen, slik som miljø, matsikkerhet, helse, forbruker- og distriktshensyn samt kulturelt mangfold, må vektlegges. Dette er i god tråd med Senterpartiets landsmøtes uttalelse, der det bl.a. heter: «De nye WTO-forhandlingene vil få stor betydning for hvert enkelt lands mulighet til å styre sin egen samfunnsutvikling. Derfor må WTO-forhandlingene ende opp med internasjonale kjøreregler som ivaretar hensynet til miljø, forbrukerinteresser, helse, folkestyre og rettferdig global fordeling, framfor økt økonomisk liberalisering. Det må etableres kjøreregler for handelen på områder der det i dag er fri flyt.» Det er viktig å understreke at ikke alle regler er gode regler. Det er flere eksempler på regler innenfor WTO-retten som etter Senterpartiets syn er dårlige. Jeg vil trekke fram ett av disse regelsettene, nemlig de reglene som gir rett til patent på biologisk materiale. Og i den forbindelse har jeg merket meg at også utenriksministeren i sin redegjørelse var opptatt av problematikken omkring genmodifiserte organismer, som av mange vurderes som et av de største potensielle konfliktområdene i WTO. Etter TRIPS-avtalen i WTO plikter alle medlemsstater å gi patent på mikrobiologisk materiale. Det er altså ikke noe forbud mot å gi patent på dyr og planter, slik at patent på genmodifiserte dyr og planter kan gis. I denne valgfriheten ligger det en vesentlig fordel for selskaper som er interessert i å få patent på dyr og planter. Disse selskapene kan sette som vilkår for å eksportere produkter til et u-land at selskapet får patent på genmodifiserte planter og dyr. Klarer så disse selskapene å selge produktene sine til bøndene, spesielt i u-land, vil selskapene ha så stor makt over innsatsvarene til bonden at bonden i praksis må regnes som leilending. Innsatsvarene kan bare nyttes i samsvar med det patentet og den kontrakten selskapet har med bonden. At dette kan bli kostnadsdrivende for bonden, kan det ikke være særlig tvil om. Som et eksempel kan nevnes at det amerikanske selskapet Monsanta har gått til sak mot over hundre bønder som har brutt forutsetningene for bruken av produktene til dette selskapet. Denne maktforskyvningen til fordel for patentinnehaverne må underlegges en grundig gransking for om mulig å komme fram til ordninger som kan fjerne flere av de ulempene nasjonalstater og forbrukere har i dette regimet. Slik jeg tolker redegjørelsen fra utenriksministeren, har jeg tillit til at Regjeringen har en offensiv holdning også på dette området. Jeg vil også trekke fram at flere av de patentene som har blitt gitt, er framkommet ved at selskapet har hentet biologisk grunnmateriale i områder med stort biologisk mangfold, f.eks. regnskogene. Genene til dette biologiske materialet blir så endret slik at en får fram en nyvinning som kan gi rett til patent. Det er ikke vanlig at selskapet betaler for bruken av dette biologiske materialet. Denne praksisen har derfor blitt kalt for biorøveri. Ut fra prinsipper som er nedfelt i flere FN-resolusjoner om at naturressurser tilhører nasjonalstaten, burde i det minste WTO-avtalene få regler som sikrer en form for betaling for denne bruken av biologisk materiale. Senterpartiet vil ta initiativ til at forslag om innføring av slike regler blir fremmet.