John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-05-02:
Det er ikke uvanlig at jeg sjokkeres over ting som skjer i Helse-Norge, men oppslaget i VG 8. februar d.å. hvor det berettes om at seks syke mennesker ble stablet inn i en maxitaxi for å kjøre som en melkerute fra Oslo via Tønsberg, Porsgrunn, Kragerø og Arendal til Vennesla ved Kristiansand uten tilstrekkelig tilgang på mat og drikke og toalettservice, er vel noe av det groveste jeg har opplevd så langt. Det må være utvist grov uforstand fra de som var ansvarlige for å iverksette denne transporten fra henholdsvis Rikshospitalet og Radiumhospitalet. Uten at jeg kjenner den enkelte pasients helsesituasjon, går jeg ut fra at innleggelse, eventuelt kontroll med cellegiftbehandling ved de to nevnte regionsykehus tilsier at dette er pasienter med ganske alvorlige lidelser som ikke kan stues sammen i en maxitaxi som pakkepost. Ifølge VG tok kjøreturen for den første pasienten som gikk av på Husøy ved Tønsberg, to timer, for pasientene til Skien og Porsgrunn tre og en halv time, for pasienten til Kragerø seks timer og for pasienten til Arendal åtte timer. For pasienten som skulle til Vennesla ved Kristiansand, men som gikk av i Porsgrunn da han ikke orket mer, ville turen ha tatt mellom ni og ti timer, med fremkomst ved midnatt. Det er ikke mulig for noen av oss å kunne sette oss inn i hvilken påkjenning denne type transport var for de aktuelle pasientene, men slik jeg ser det, er denne form for transport av syke mennesker både uverdig og totalt uakseptabel. Jeg aksepterer ikke den bortforklaring direktøren for Fylkestrygdekontoret i Oslo har gitt ved å uttale at denne spesielle transporten kunne vært tilrettelagt på en bedre måte, samtidig som han tillater seg å opplyse at trygdekontoret ved disse samordnede uverdige transportene har spart skattebetalerne for 4 mill. kr i 1999. Vi snakker her om transport av til dels alvorlig syke mennesker og ikke pakkepost, og da får vi betale hva det koster å gi pasientene en menneskeverdig transport til og fra sykehus. Fylkestrygdedirektøren i Oslo anfører i brev til departementet datert 6. mars d.å. at det er første gang en transport med et slikt omfang er organisert ved kjørekontoret i Oslo, og at turen derfor ikke er representativ for vanlig praksis. Jeg får vel under tvil akseptere dette, men når fylkestrygdedirektøren senere i det samme brevet til departementet bare påtar seg en del av ansvaret for den første transporten, reagerer jeg meget sterkt. Det fulle og hele ansvaret for denne transporten må ligge hos Fylkestrygdekontoret ved direktøren. Jeg kan heller ikke akseptere det sosialministeren anfører i brev til meg datert 28. mars d.å. En unnskyldning for det inntrufne skulle være at det var en annen ansatt på kjørekontoret som satte opp denne transporten enn den som vanligvis har dette arbeidsområdet. Etter mitt syn finnes det ingen unnskyldning for det inntrufne ved denne spesielle syketransporten. Jeg forventer ikke at sosialministeren skal ha detaljkunnskap om alt som foregår innen hennes kolossale, vidtrekkende saksområde, men jeg forventer derimot at når forhold som dette avdekkes, gripes det umiddelbart inn i forhold til de ansvarlige ved Rikstrygdeverkets kjørekontorer. Har sosialministeren gjort dette, eller godtas den forklaring som er gitt i brev av 6. mars fra fylkesdirektøren i Oslo? Det fremgår av regelverket for hjemtransport av pasienter at venting i forbindelse med apotekbesøk, kafebesøk eller lignende ikke dekkes av trygden. Etter mitt skjønn må da regelverket endres. Man kan ikke forvente og heller ikke akseptere at man skal gjennomgå fire-åtte timers syketransport uten å få besøke et toalett eller få spise og drikke underveis. Dette må trygden ta ansvaret for og betale. Dette kan ikke med rimelighet belastes pasienten eller pasientens pårørende. Jeg har undersøkt situasjonen i forhold til transport av syke mennesker i flere andre fylker, og dessverre har jeg fått bekreftelse på at den uverdige transporten som er omtalt i VG, ikke er enestående. Transporter med flere alvorlig syke mennesker i samme bil over lange strekninger er ikke uvanlig. Jeg har fått opplyst fra et fylkestrygdekontor at en har som målsetting når det gjelder syketransport på årsbasis, å transportere 1,4 pasienter pr. bil, og har fått bevilgning til det, og den bevilgningen skal selvfølgelig holdes. Er det også i denne sammenheng bare kroner og øre som teller? Hvordan rimer dette med verdimeldingen, om verdier i helsetjenesten og pasienten først, som ligger i Stortinget? Jeg skal ikke i denne debatten henge ut verstingene blant våre fylkestrygdekontorer i så måte, men jeg kan vise til eksempler hvor det åpenbart tas mer hensyn til kjørekontorenes budsjett og «stjerner i boka» enn til pasientenes reelle behov. I et fylke ble en eldre mann med prostatalidelser, som gjorde det nødvendig med hyppig bruk av urinflaske, pålagt å kjøre sammen med tre andre pasienter i en drosje til Radiumhospitalet til tross for at denne pasienten under transporten til Oslo var avhengig av å bruke urinflasken tre til fire ganger underveis – og det for åpen scene. Jeg har også eksempler på at drosjesjåfører – prisverdig nok – har nektet å utføre denne type transporter av ren medfølelse med pasientene. Jeg har dokumentasjon på at et kjørekontor i et fylke har grepet inn og forsøkt å endre timeavtaler hos spesialister til andre dager og andre klokkeslett, og også tatt initiativ til at pasienter skulle skifte spesialist, slik at det bedre lå til rette for en samletransport til ulike distrikter i dette fylket. Det er med respekt å melde uhørt hvilken myndighet et kjørekontor tiltar seg med hensyn til å blande seg inn i pasientenes frie valg av lege, spesialist og sykehus. Dette må sosialministeren sørge for blir stanset umiddelbart. Jeg er kjent med at flere institusjoner har klaget til fylkeslegene på ulike kjørekontorers praksis i forhold til pasienttransporter i forbindelse med misbruk av taushetsplikten. Disse oppsamlingsheatene medfører også til dels lang ventetid i sykehus, i tillegg til transporten, ved at man må vente på en pasient ved et sykehus som kanskje ikke er ferdig til transport når bilen kommer dit. Jeg vil også avlegge sykehusene en visitt i denne sammenheng. Jeg synes de bør skjerpe seg betydelig når det gjelder å skrive ut rekvisisjon på samletransport, og i den sammenheng vurdere pasienten bedre i forhold til at vedkommende skal kjøre sammen med andre pasienter. Et stort antall ambulansesjåfører kjører daglig til Oslo-regionen med pasienter og kjører med tom bil tilbake til utgangsstedet. Disse bilene kan ikke ta pasienter som sitter, det har man ikke anledning til. De to ulike transportmåtene er basert på to ulike utbetalingskasser, nemlig fylkeskommunen når det gjelder ambulansekjøring og Rikstrygdeverket når det gjelder vanlig syketransport av sittende pasienter. Jeg er ikke motstander av at en gjennomfører fellestransporter av pasienter til og fra sykehus over relativt korte avstander. Det gir vitterlig innsparing av knappe helseressurser. Men det må gjøres en bedre sortering av de pasienter som er i stand til å kjøre sammen med andre, enn tilfellet er i dag. Her har, som nevnt tidligere, først og fremst sykehusene en primæroppgave som de bør følge nøyere opp enn tilfellet er i dag. Kjørekontorene må etter min mening også ha et selvstendig ansvar i forhold til den transport de rekvirerer, og ansatte ved kjørekontorene må ha et minimum av opplæring i hvordan man behandler mennesker – og ikke minst syke mennesker. Det samme gjelder valg av sjåfører som kjørekontorene bruker. Det synes for meg helt åpenbart at den sjåføren som utførte transporten til Vennesla, ikke hadde den kvalitet man må forvente når man skal transportere syke mennesker. Til slutt vil jeg uttale at jeg har den tiltro til sosialministeren at hun tar fatt i dette problemet og sørger for at vi får en bedre og mer verdig transport i tiden fremover – at det settes en maksimumsgrense på tre pasienter i én bil, og at tidsfristen settes til maksimum tre timer, men da med et opphold underveis for toalettbesøk og inntak av mat eller drikke.