Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2010-11-25:
«Politikk er intet annet enn medisin i stort», sa sosialmedisinens grunnleggjar Rudolf Virchow for 150 år sidan. Med dette meinte han at politikk er å fordela levekår og verdiar, og dermed helseføresetnader, mellom grupper i samfunnet. Gjennom statsbudsjettet er vi i dag med på å leggje grunnlaget for levekår slik som inntekt, arbeid, utdanning, bolig, mat og miljø. Dermed fordeler vi òg rammevilkår for helse. Folkehelse heng nært saman med korleis samfunnet er organisert. Eit samfunn med minst mogleg forskjellar gir betre helse i befolkninga. Økonomisk sosial tryggleik er blant dei mest grunnleggjande føresetnadene for god helse og lik fordeling av helse. Men det er ikkje berre kor mange kroner du har i lommeboka som påverkar helsa, men også kor full lommeboka di er samanlikna med andre menneske rundt deg. Enkelte forskarar meiner det er grunnlag for å seia at inntektsforskjellar i eit samfunn gir alle sosiale lag dårlegare helse. Etterkrigsgenerasjonen i Noreg har opplevd ei enorm utvikling i levestandard og levealder. Helsetenestene er i denne perioden bygde ut, og er i dag blant verdas beste. Ein av grunnane til at ein klarte å bera den utviklinga, var 40 år med økonomisk utjamning i tida etter den andre verdskrigen. Det bekymringsfulle er at vi i løpet av de siste 20 åra må registrera at inntektsgapet mellom den økonomiske eliten og folk flest har auka, ja det er fordobla. Om denne utviklinga fortset i retning av endå større inntektsgap mellom dei rike og folk flest, vil dette kunna utfordra oppslutninga om velferdsstatens fellesskapsløysingar og ikkje minst finansieringa av desse. Dette står sentralt og representerer i dag den store forskjellen mellom regjeringa sin politikk for betre fordeling, meir fellesskapsløysingar og satsing på det offentlege velferdstilbodet og opposisjonen, som i staden prioriterer skattelette i milliardklassen og satsing på privatisering. For 100 år sidan gav fattigdom og mangelfull hygiene fritt spelerom for infeksjonssjukdomar og epidemiar i Noreg. No døyr dei fleste av ikkje-smittsame sjukdommar, som hjarte- og karsjukdomar og kreft. Dei neste 20 åra er det på mange måtar vårt gode liv som blir det største problemet. Livsstilssjukdomar blir av mange omtala som den nye sjukdomsepidemien i Noreg. Men det positive er at ein stor del av desse kan førebyggjast. Følgjande fire tiltak har stor betydning: redusert bruk av tobakk og alkohol meir fysisk aktivitet betre kosthald betre solingsvanar I dette arbeidet meiner Senterpartiet at vi må våga å ta i bruk sterke og effektfulle strukturelle tiltak. Avgifter på alkohol og tobakk bidreg til høgare priser og redusert forbruk. Det er ein solidarisk politikk og ein politikk for betre folkehelse å auka avgiftene på tobakk, snus og alkohol i neste års budsjett, slik regjeringa foreslår. Vi må gjera dei rette vala enklare. Senterpartiet ventar òg at vi i framtida tek i bruk liknande strukturelle grep på kosthaldsfeltet. Auka pris på usunne matvarer vil kunna vri forbruket i helsemessig gunstig retning. Til dømes vil ein meir aktiv bruk av sukkeravgifta kunne redusera skadeverknadene av sukker. Redusert meirverdiavgift på sunne matvarer, slik som frukt og grønt, vil kunna gi betre folkehelse og mindre sosiale skilnader. For å sikra eit godt helsetilbod til alle meiner Senterpartiet at vi må ha ei sterk offentleg helseteneste. Frivillige organisasjonar, private verksemder og avtalespesialistar er og skal vera nyttige samarbeidspartnarar og eit supplement. Opposisjonen vektlegg mindre det viktige i å ha eit sterkt offentleg helsevesen. For å sikra det dei kallar god og varig velferd, brukar dei det einaste verkemiddelet dei kjenner til, nemleg det private mirakel. Meir bruk av private løysingar er for dei svaret på alle problem. Opposisjonen er sterk i trua på at auka bruk av konkurranse, meir New Public Management-tankegang og bedriftsøkonomisk styring er det som skal til for å driva helsesektoren framover. Dette er vi grunnleggjande ueinig i. I min heimkommune har kommunen no opna opp for konkurranseutsetjing i heimesjukepleia. Min gamle far fekk tilbod frå ein privat tilbydar. I brevet stod det med lita skrift at dersom han trong hjelp om natta, måtte kommunen og den offentlege heimesjukepleia tilby den hjelpa. Eg synest dette er skildrande. Dei sjukaste pasientane, dei mest ulønsame, dei som krev hjelp om natta, kan eller vil altså ikkje dei private tilbydarane ta seg av. Då må ein stola på kommunen, på det offentlege tilbodet, som tek seg av alle – alltid.