Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-05-23:
Det er litt rart å registrere at interpellanten fremmer en interpellasjon om familiesituasjonen, i stedet for kanskje å ringe statsråden for å høre hva slags familiepolitikk denne regjeringen vil ha. Hun har kanskje gjort det, men ikke fått det svaret hun har lyst på. Interpellanten er nå en gang medlem av et parti som sitter i regjeringen, og det er den regjeringen som fører den familiepolitikken som helt klart har store utfordringer, eller som ikke finnes. Men Fremskrittspartiet vil takke interpellanten for å ta opp et veldig viktig tema. Fremskrittspartiet er helt enig med interpellanten, og er faktisk i likhet med interpellanten så å si like opptatt av familiepolitikk, og enig i at det er et viktig tema å sette på dagsordenen. Etter å ha hørt de siste talerne har jeg lyst til å lese opp det spørsmålet som interpellanten stiller: «(…) hvordan kan vi bidra til at den brede familiepolitikken kommer på dagsordenen også innenfor andre politiske områder?» (…) Det er spørsmålet. Da er det skuffende å se at det nesten bare er familiekomiteen som er til stede i denne sal. Det burde faktisk vært nesten hele Stortinget. Det burde også vært statsråder fra flere departementer enn bare Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet. Det temaet som blir tatt opp i forhold til familiepolitikk, berører mange andre departementer. Det berører bl.a. helse, det kan berøre justis, og jeg vil også ta med energi, og ikke minst berører det Finansdepartementet. Så er interpellanten inne på familiestruktur. Ja, hva er familiestruktur i dag? Det er noe annet enn det var for 50 år siden. Det er flott. Vi ser mange forskjellige familier der ute med forskjellige utfordringer. Det er godt at vi har store forskjeller, men familiestrukturen er annerledes enn den var før. Det er en familie som er i utvikling, og da er det viktig å legge til rette for de familiene som finnes, både de som er A4 og de som er A2, eller de som organiserer seg på andre måter. Familiepolitikken er som sagt sektorovergripende, og det er viktig at det er flere sektorer som arbeider mot en felles familiepolitikk. Vi ser i dag at vi har en eksplosjon innen barne- og ungdomspsykiatrien. Vi ser at det er en sterk økning i vold i nære relasjoner, og vi ser at det er stor økning i kriminalitet blant barn og unge. Vi ser – som vi har diskutert før – at vi har et barnevern i krise, med flere og flere barn som trenger hjelp av barnevernet. Hva er det som skjer, og hva kan vi gjøre med den utviklingen? Hvor skal vi, hvor ender det, og hvor ender denne debatten? Jeg har nesten lyst til å utfordre statsråden på at dette er et så viktig tema at vi faktisk trenger en stortingsmelding om familiepolitikk. Når det gjelder utfordringene vi har hatt de siste 50 årene, og hvordan familiesituasjonen er nå: Før hadde vi besteforeldre som var mye mer til stede. I dag har vi besteforeldre som skal realisere seg selv, og vi har foreldre hvor begge skal ut i jobb for å gjøre karriere, eller fordi de trenger inntektene. Før var naboene kanskje mer til stede, det er de ikke i dag, for de har mer enn nok med seg selv. Er dette en utvikling som vi ønsker, og er det en utvikling som vi som politikere kan blande oss opp i og lage regler og lover for? Jeg bare spør. Interpellanten var inne på hvor viktig det er at vi ikke bare problematiserer dette, men også ser at det er en utvikling som har vært ønsket, en utvikling som også er til det bedre. Debatten har vært veldig mye om tidsklemma, det har vært om fedrekvote og likestilling, kontantstøtte og barnehager. Det er det som har vært familiepolitikken. Jeg tror det er viktig at vi som politikere nå har fokus på familiepolitikk. Det Fremskrittspartiet mener, er at denne regjeringen faktisk mangler en grunnleggende tro på familien. Det er liksom sånn at staten skal ha regler, kvoteringer og forskrifter, og at det kan hjelpe på alt. Det som familiene trenger, og det som skiller opposisjonen – eller spesielt Fremskrittspartiet – og regjeringen, er at Fremskrittspartiet har en grunnleggende tro på familien, og at familien selv kan velge. Det familien trenger, er mindre byråkrati, mindre regler, mindre systemer og mindre formynderi. Ja, de trenger faktisk en ny regjering – en ny regjering som har en grunnleggende tro på enkeltmennesket og på familiens egenevne til å styre hverdagen sin selv.