Børge Brende (Høyre), 2000-02-24:
Når Odelstinget i dag vedtar ny lov om foretakspensjon, settes det en sluttstrek for et lovarbeid som har pågått i mange år. Finanskomiteens innstilling til Ot.prp. nr. 47 for 1998-99 om lov om foretakspensjon innebærer en rekke viktige endringer i Regjeringens opplegg. Etter mitt syn er de mest positive endringene sammenliknet med Regjeringens proposisjon at det åpnes for investeringsvalg i ytelsesbaserte kollektive foretakspensjonsordninger, en oppmykning av fordelingskravet i form av knekkpunkt med fortsatt adgang til opphørende og avtrappende pensjonsutbetalinger, og at det åpnes for skattefradrag for tarifffestede bruttoordninger for kommunalt fristilt virksomhet. Et annet positivt resultat er at det skal utredes felles samboerdefinisjon i foretakspensjon og i andre ordninger, som yrkesskadeforsikring og gruppelivsforsikring. Det er også noen endringer knyttet til medrekning og fastsetting av alderspensjon som innebærer klare administrative forenklinger. Sammenliknet med Selvig-utvalgets utredning fra 1998 har det videre blitt følgende viktige oppmykninger i forbindelse med lovarbeidet: Det er ingen økning i minstekravet til opptjeningstid for full pensjon. Den er satt til 30 år. Jeg vil også få nevne at personer med lang utdannelse kombinert med omsorgspermisjon har mulighet til å få full tjenestepensjon. Det er ingen innføring av kompliserte og kostbare omsorgsopptjeningsordninger. Som en følge av at man har gått inn for 30 års opptjeningstid, har det ikke vært nødvendig med en omsorgspool, slik det bl.a. ble antydet i velferdsmeldingen. Det åpnes også for valgfrihet om skattepliktige naturalytelser skal inngå i pensjonsgrunnlaget eller ei. Det kan da avtales mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. Av andre viktige forhold i innstillingen vil jeg få nevne en positiv holdning til en kombinasjon av innskudds- og ytelsesordninger i samme bedrift, enstemmig politisk målsetning om at flere bør få tjenestepensjon, og at fleksibilitet og valgfrihet i utformingen av ordningene er viktig i så henseende. Komiteen understreker også betydningen av at innskuddspensjon innføres fra 1. januar 2001, og at Regjeringen fremmer lov om innskuddsbaserte ordninger i løpet av våren, i april har man lovt. Det er viktig å legge til rette også for økt mobilitet i arbeidsmarkedet, og man mener at en hovedregel om opptak i foretakspensjonsordninger fra første dag, som det nå legges opp til i den nye loven, vil bidra til det. Økningen av administrasjonskostnadene ved opptak fra første dag reduseres ved at det stilles krav om 12 måneders medlemstid for rett til opptjent pensjon og tilhørende premiereserver. Mange blir overrasket når de får høre at bare 35 pst. av de ansatte i privat sektor er tilknyttet tjenestepensjonsordninger etter skatteloven. Dermed står et klart flertall av de ansatte i privat sektor, snaut 1 million arbeidstakere, uten tjenestepensjonsordning. Det er et mål at flere skal få tilbud om foretakspensjon som et supplement til folketrygdens ytelser. Når man f.eks. sammenlikner lønnsnivået i offentlig sektor med det i privat sektor, bør det også være med at man i offentlig sektor har bruttoordninger, altså automatisk pensjon utover folketrygdens ytelser, noe altså snaut 1 million arbeidstakere ikke har i privat sektor. Det har da også vært en del av avveiningen i komiteen hvor omfattende rettigheter man skal få i forhold til lov om foretakspensjon, kontra hvor mange som skal få et tilbud om foretakspensjon. Og der er det klare sammenhenger: Gjør man foretakspensjonsordningen for kostbar for bedriftene, vil enda færre arbeidstakere enn de 35 pst. som i dag har ytelsesbaserte ordninger, få tilbud. Derfor har man gjennom det arbeidet som har vært i komiteen, forsøkt å få til en balansegang her. På en del områder har vi lyktes, på andre ikke fullt ut. Jeg synes det er positivt at man i komiteens generelle merknader fastslår, og da enstemmig, at komiteen mener det er et mål at flere skal få tilbud om foretakspensjon, og at komiteen derfor ser det som viktig at regelverket ikke fremstår som stivbent eller kostnadskrevende, da dette vil svekke foretakenes interesse for å opprette foretakspensjonsordninger for sine ansatte. At komiteens flertall da går til det skritt at man med tilbakevirkende kraft nekter lukking, noe som bidrar til at alle som er arbeidstakere i privat sektor, og som er omfattet av en tjenestepensjonsordning, skal innmeldes i ordningen fra 20 år, og at alle som har 20 pst. stilling, skal inn i ordningen, rimer ikke helt med dette resonnementet. Poenget er at i offentlig sektor må man minst ha 35 pst. stillingsandel for å være omfattet av de offentlige tjenestepensjonsordninger. I privat sektor er man automatisk omfattet ved 20 pst. stilling. Dette vil medføre store kostnader for næringslivet, i milliardklassen, har bl.a. NHO vist i ulike beregninger. Poenget er at de aller fleste selvsagt synes det er flott at man blir omfattet av den type tjenestepensjonsordninger. Men hvis resultatet blir at enda færre i privat sektor blir det fordi man opplever det som for kostnadskrevende å opprette ordningen, har man gjort seg selv en bjørnetjeneste. Det er også etter min mening urimelig at man skal opprette ordninger i privat sektor – som allerede har færre innenfor tjenestepensjonsordningen enn i offentlig sektor – som er mer kostnadskrevende. Da sikter jeg til, som jeg også har nevnt, at man i offentlig sektor har en stillingsandel på 35 pst. som et minimumskrav i forhold til innmelding, mens det i denne ordningen legges opp til 20 pst. stillingsandel. Har man over det, skal man inn i tjenestepensjonsordningen. Heldigvis har vi fått med regjeringspartiene på en utsettelse av gjennomføringen av ordningen med 20 år og 20 pst. i 7 år. Det er jeg glad for. Det gir også næringslivet en rimelig mulighet til å omstille seg og ta dette innover seg. Det er viktig med de endringene vi har fått til, og at legitimiteten til tjenestepensjonsordningene i samfunnet generelt øker, ikke minst hos næringslivet, for i begynnelsen var det en sterk kritikk mot at det var et gammeldags regelverk som ble fremlagt, og at det ikke var en invitasjon til at flere skulle få den type ordninger. Gjennom de justeringene som jeg nevnte innledningsvis, tror jeg vi har tatt brodden av en del av den kritikken, og at det nå ikke bør være sterke grunner for at man ikke velger ytelsesbaserte ordninger der man allerede har det. Og for de én million arbeidstakere som i dag ikke har tjenestepensjonsordninger etter skatteloven, må også systemet med innskuddsbaserte ordninger være en kjempemulighet. Jeg ser frem til at finansministeren fremlegger lovproposisjon om at også flere i privat sektor kan få tilbud om dette. Hvis man ikke får flere i privat sektor inn i tjenestepensjonsordninger etter skatteloven, kan man i fremtiden se for seg et stort klasseskille mellom de i offentlig sektor som har tjenestepensjonsordninger – gode bruttoordninger – og de som i privat sektor har foretakspensjon, og de som står helt utenfor. Derfor er dette et viktig arbeid som omfatter mange mennesker, og som også er vesentlig i forhold til fremtidig fordelingspolitikk. Her er det også verdt å merke seg at Arbeiderpartiet nå ikke lenger er motstander av innskuddsbaserte pensjonsordninger innenfor skattereglene, slik man var tidligere. Komiteen viser videre til at oppfølgingen av NOU 1998:10, Fondering av folketrygden, og NOU 1998:19, Fleksibel pensjonering, kan innebære endringer som har konsekvenser for utformingen av reglene om foretakspensjon. Komiteen legger videre til grunn at Regjeringen kommer tilbake til eventuelle behov for endringer i lov om foretakspensjon i proposisjonen om innskuddsbaserte ordninger. Som jeg nevnte, åpnes det for investeringsvalg i en fellesmerknad fra Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet. Dette er en meget viktig sak. Lovforbudet tas ut, og det må behandles som en separat sak samtidig med innskuddsbaserte ordninger, som skal behandles av Stortinget senere i år. Det blir imidlertid et flertall for et utredningsoppdrag til Regjeringen med en klar beskjed om at stortingsflertallet ønsker investeringsvalg også for kollektive ytelsesbaserte ordninger. De kollektive pensjonsordningene utgjør i dag en forvaltningskapital i størrelsesorden 300 milliarder kr. Det er viktig at denne pensjonsformuen gis en best mulig forvaltning tilpasset den enkelte kundes behov og ønsker. Komiteen har derfor gått inn for at det bør åpnes for investeringsvalg både for nye og eksisterende kontrakter knyttet til ytelsesbasert tjenestepensjon, dvs. foretakspensjon. Komiteen kan ikke se at departementet har fremført tungtveiende argumenter for sitt forslag om å forby investeringsvalg. Departementets argumentasjon går i hovedsak ut på at dette ikke har vært tillatt til nå, noe som i seg selv ikke kan tillegges nevneverdig vekt. Komiteen har tillit til at departementet og statsråden vil sørge for den nødvendige lov- og forskriftstekniske oppfølging av komiteens intensjon på dette punkt i forbindelse med proposisjonen om innskuddspensjon. I så måte er det grunn til å minne statsråden om at i innstillingen har komiteen, også sentrumspartiene, understreket at mange høringsinstanser går mot utvalgets og departementets forslag om at foretakspensjonsordninger ikke kan inngå som livsforsikring med investeringsvalg, og at «det er mye som taler for å gi adgang til investeringsvalg i ytelsesbaserte ordninger, og stiller seg positiv til en slik adgang». Det er også sentrumspartiene heldigvis med på. Som jeg nevnte, mykes det såkalte knekkpunktskravet opp. Regjeringens forslag om redusert pensjon for pensjoner over 9 G blir avdempet. Knekkpunktet som Stortinget går inn for, innebærer en mulighet til 100 pst. ytelse over 6 G og 70 pst. av lønn mellom 6 G og 12 G. Dette er et politisk kompromiss som innebærer at de fleste ytelsesbaserte ordninger i arbeidslivet ikke blir berørt, og det tror jeg det er mange som er glad for. En rekke organisasjoner reagerte meget negativt på det å innføre knekkpunkt, som Regjeringen la opp til. Jeg synes at forslaget fra Regjeringen var altfor stramt, og det gikk også lenger enn flertallet gjorde i velferdsmeldingen i forhold til hvilke ytelser man kan få når det gjelder lønninger over 6 G, og spesielt over 9 G. Det ville – hvis det hadde blitt vedtatt – innebåret en form for skatteskjerpelse for lønnsnivåene som berøres av endringsforslaget, dvs. nivåene mellom 6 G og 12 G. Jeg vil også peke på at forslaget om knekkpunkt ville kunne ha redusert foretakenes interesse for å opprette foretakspensjonsordninger, fordi foretakspensjonsordninger vil bli mindre egnet som virkemiddel til å ta vare på ledelse og nøkkelpersonell, som ofte vil være de mest konkurranseutsatte. Gjennom det kompromisset bør også mellomledere og ledelsen i bedriftene være interessert i at det opprettes tjenestepensjonsordninger etter skatteloven. Legitimiteten til ordningen vil øke, og man vil ikke på samme måten se en tiltakende interesse for å opprette ordninger bare for ledelsen utenfor skatteloven. Så jeg tror at dette er et godt kompromiss. Og når hele komiteen står bak, viser det også at det er stor forutsigbarhet knyttet til dette. Det er ikke en oppgave innenfor skatteloven å sørge for at folk får mer enn 70 pst. kompensasjon for tidligere lønn, i alle fall ikke på nivåene over 9 G. Så dette er et kompromiss jeg tror alle kan leve med. Det åpnes også for tidsbegrensede og avtrappende ytelser i forhold til det som var Regjeringens forslag, dvs. status quo på dette punkt. Et av de sentrale punktene i Regjeringens opplegg var altså et obligatorisk krav om livslang ytelse. Dette forslaget har blitt avvist, og det åpnes for tidsbegrensede og avtrappende utbetalinger, men likevel over minst ti år, slik det også er anledning til etter gjeldende regler. Det kom flere innspill om at forslaget om tvungen livsvarig ytelse var svært rigid og ikke minst kostnadskrevende. Jeg tror en tvungen livslang ytelse ville ha ført til at færre hadde fått et tilbud, og til mindre fleksibilitet i ordningen, slik at de én million personer som ikke har foretakspensjon i dag, kunne ha blitt flere. I så måte er det også interessant å merke seg at fagbevegelsen, med LO i spissen, faktisk har gått inn for at loven ikke skulle bli for firkantet bl.a. på disse punktene, fordi man var redd for en utvikling hvor det bare ble de aller, aller rikeste private bedriftene som hadde råd til å opprette den type foretakspensjonsordninger. Regjeringen fremmet forslag om at AFP-pensjonister skulle miste retten til å være medlem av bedriftens tjenestepensjonsordning. I nasjonalbudsjettet for 2000 sier Regjeringen bl.a. følgende: «Regjeringen erkjenner at hovedproblemet med en økende forsørgingsbyrde i Norge i dag er knyttet til det økende omfanget av tidligpensjonering de senere årene, særlig gjennom folketrygdens uførepensjonsordning og AFP-ordningen.» Og videre: «Regjeringen mener at en hovedutfordring framover er å unngå en tilsvarende nedgang i yrkesdeltakingen blant eldre, som mange andre land har erfart. Tendensen til økt tidligpensjonering kan ikke fortsette.» Som et viktig element for å løse denne utfordringen trakk Regjeringen i nasjonalbudsjettet frem forslaget i Ot. prp. nr. 47, som vi behandler her i dag, om at det ikke lenger skal være tillatt å opprettholde medlemskap i pensjonsordninger for personer som mottar førtidspensjon, såkalt gavepensjon. Høyre støttet Regjeringen i denne saken under behandlingen av nasjonalbudsjettet, og sammen med Fremskrittspartiet støtter vi Regjeringen under behandlingen av lov om foretakspensjon her i dag. Men hva gjør sentrumspartiene? Jo, de har fått kalde føtter. I innstillingen skriver sentrumspartiene at de i forståelse med Regjeringen vil gå bort fra Regjeringens forslag, og viser til at de i stedet vil sette ned et forum for seniorpolitikk. Det lille tilløp til handlekraft som vi så fra Regjeringen i nasjonalbudsjettet, er dermed lagt dødt, og Regjeringen har nok en gang nedsatt et utvalg i stedet for å ta tak i problemet. La meg få minne om at forslaget som sentrumspartiene nå vil utrede i stedet for å vedta, allerede har vært utredet. Det var førtidspensjoneringsutvalget som i NOU 1998:19, Fleksibel pensjonering, foreslo akkurat dette. Det er også verdt å merke seg at både OECD og IMF i sine nylig offentliggjorte rapporter om norsk økonomi advarer mot nøyaktig det Arbeiderpartiet og sentrumspartiene nå gjør, nemlig å bruke pensjonsordningene til å oppnå lønnsmoderasjon. Både OECD og IMF advarer kraftig om at de kortsiktige gevinstene ved en slik politikk vil overskygges av kostnadene på lengre sikt. Det er oppsiktsvekkende og synd, som sagt, at det bare er Fremskrittspartiet og Høyre som støtter Regjeringens forslag i dette viktige spørsmålet. Det er også oppsiktsvekkende at flertallet, Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, kun gjør unntak for AFP-pensjonister. Det er altså bare de som er så heldige å være omfattet av AFP, som skal få muligheten til fortsatt pensjonsopptjening ved førtidspensjonering. For andre arbeidstakere skal dette være forbudt. Dermed forsterkes ytterligere urettferdigheten mellom de som er omfattet av AFP, og de som ikke er det. Sentrumspartiene og Arbeiderpartiet har i dette spørsmålet dermed sørget for en ordning som er meget uklok i et langsiktig økonomisk perspektiv, og som i tillegg er urettferdig. Av hensyn til bedriftenes kostnader blir det, som nevnt, en tilpasningsperiode på sju år fra lovens ikrafttredelse for oppfyllelse av vilkårene. Det er fornuftig. Det er også lagt opp til en felles definisjon av samboere som er enstemmig, og som er lik den man har innenfor IPA-ordningen – individuelle pensjonsavtaler – men som avviker fra samboerdefinisjonen innen yrkesskadeforsikring og gruppelivsforsikring. Det er også et annet punkt hvor regjeringspartiene fraviker Regjeringens opplegg, og det er knyttet til de offentlige bruttopensjonene. I Regjeringens forslag står det at man mener at eventuelle endringer i folketrygden bør få betydning for alle, dvs. at etter dagens system med bruttoordninger i offentlig sektor vil eventuelle innstramninger i folketrygdens ytelser, enten gjennom ytelsesnivå eller underregulering av grunnbeløpet, ikke få virkninger for dem som er ansatt i offentlig sektor, mens en underregulering av grunnbeløpet vil få virkninger for dem som har ytelsesbaserte ordninger i privat sektor. Dette ville Regjeringen ordne opp i, og den sier at det på sikt bør være like regler for disse to ordningene. Meget fornuftig! Men hva gjør sentrumspartiene i innstillingen? Man løper bort fra Regjeringens ønske om dette og slutter seg ikke til Regjeringens mål om på sikt å få til likhet i systemet for disse to ordningene. Det er også beklagelig, og det er faktisk veldig urettferdig at man skal operere med to forskjellige ordninger.