Børge Brende (Høyre), 2003-02-13:
Retten til å vite om helse- og miljøskader er grunnleggende. Retten til å påvirke beslutninger som berører miljøet, er en viktig rettighet, men forutsetter riktig og tilgjengelig informasjon om miljøet og hvordan det står til. Retten til å delta i beslutningsprosesser og saker er et supplement til det representative demokratiet vi har. Retten til miljøinformasjon er grunnlovfestet i Norge, som også flere representanter har vært inne på. Det har den vært i mer enn ti år, helt siden Stortinget vedtok miljøparagrafen i Grunnloven, § 110 b, i 1992. De folkevalgte la den gang en binding på seg selv og på fremtidige storting, regjeringer og styrende myndigheter. De vedtok en forpliktelse til å utferdige lovverk og føre en praksis som sikrer borgerne rett til miljøinformasjon. Sivilombudsmannen, som også er Stortingets ombudsmann, har ved en rekke anledninger påpekt at Grunnloven § 110 b ikke er fulgt opp i ettertid gjennom et adekvat lovverk. De som sier at man ikke bør gå lenger enn Århuskonvensjonen når det gjelder miljøinformasjonsloven, sier derfor også at vi ikke skal følge opp på en god måte det som er fastsatt i Grunnloven § 110 b. Sivilombudsmannen har ved en rekke anledninger påpekt at det her er en divergens mellom Grunnlovens krav og det lovverket som vi har til rådighet. Jeg kunne gjerne tenke meg å få utdypet hvordan man har tenkt å løse dette, ikke minst med tanke på Senterpartiets innlegg her i stad. Vi er ikke alene om å styrke retten til miljøinformasjon. Dragkampen om EUs nye direktiv om miljøinformasjon har vært hard og har pågått i lang tid, helt til nå nylig da direktivet endelig gikk igjennom. Siden 1992 har også arbeidet med miljøinformasjon internasjonalt skutt fart, og vi fikk Århuskonvensjonen i 1998 med sine tre pilarer. Samtidig med forslaget til en egen lov om miljøinformasjon er Stortinget invitert til å samtykke i at Norge ratifiserer Århuskonvensjonen, som allerede har trådt i kraft. Norge vil i så fall være blant de første som ratifiserer denne konvensjonen, som er et viktig bidrag til demokratiserings- og moderniseringsprosessen i Europa. Det forslaget til lov som Regjeringen har lagt frem, er etter mitt syn både godt fundert og godt balansert. Forslaget har vært gjenstand for en bred høring, hvor mange gav verdifulle råd om forbedringer og mangler som har påvirket sluttproduktet. Det har vært en inkluderende prosess, helt i tråd med Århuskonvensjonens ånd. Men Regjeringen har også våget å gå lenger enn det Århuskonvensjonen krever av oss som et minimum, jf. det jeg sa knyttet til Grunnloven og Sivilombudsmannens krav. Noe av det jeg kanskje er mest glad for når det gjelder dette, er at næringslivet har vært en så aktiv og konstruktiv medspiller. Et samlet utvalg stilte seg bak forslaget om at også private må gi informasjon direkte til borgerne når det er etterspurt, vel vitende om at næringslivet med dette påtar seg nye forpliktelser. Dette er modige og modne avgjørelser som viser at vi har et moderne og fremtidsrettet næringsliv. På dette punktet ligger vi i forkant i Europa. Men jeg må understreke at loven ikke er en lov om aktiv informasjonsplikt for næringslivet og heller ikke en lov om rapportering til offentlige myndigheter, slik enkelte forsøker å fremstille det. Det sentrale er at den enkelte borger på forespørsel f.eks. skal kunne få vite direkte fra nabobedriften om den forurenser. Slik informasjon vil bedriften stort sett allerede ha og er pliktig til å ha gjennom annet regelverk. Store deler av næringslivet er allerede i dag åpne i forhold til omverdenen om miljøvirkningene av sin virksomhet. En slik åpenhet vil stort sett også være en fordel for næringslivet selv. Det den nye loven innebærer, er å tydeliggjøre den enkeltes rett til å få denne informasjonen. Derfor var også næringslivets organisasjoner, som var med og utredet denne NOU-en, enig i de krav som Miljøinformasjonsutvalget fremmet. Regjeringen har også ment at det er viktig at loven behandler alle næringer likt. Regjeringen har videreført forslaget om at man skal kunne etterspørre informasjon om miljøproblemer forårsaket av produkter før de kommer til Norge. Dette vil f.eks. gjøre det lettere å etterspørre informasjon om bruk av regnskogtømmer i hagemøbler o.l., jf. den debatten vi hadde om tropisk tømmer tidligere i dag i Stortinget. Når det gjelder merkeordninger, er det klart at de må ses i forhold til våre forpliktelser gjennom WTO, men jeg vil likevel ta initiativ til å få vurdert nærmere behovet for videre arbeid på dette området. Det har også avslutningsvis vært viktig for meg å fastslå at når det gjelder forretningshemmeligheter som man innrapporterer til produktregistre, skal man ha trygghet for at de ikke kommer ut. Dette har jeg presisert i loven på en annen måte enn det lovutvalget la opp til.