Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-03:
Hva dreier sammenslåingsprosessen mellom Telenor og Telia seg om? For å sitere statsråd Fjærvoll fra den åpne høringa: «Dette var den største industrielle operasjon på nordisk plan noensinne.» Ja, nettopp. «Noensinne» gir tidsperspektivet, og «største industrielle operasjon» gir dimensjonen. Dette var ikke noe smårusk. SV var imot denne fusjonen, av flere grunner, både fordi vi mistet muligheten til eierstyring, og fordi vi fryktet at viktig teknologiutvikling og kompetanse kunne gå tapt. Vi var ikke imot fusjonen fordi vi trodde den ikke ville lykkes, men fordi vi trodde den ville lykkes. Vi er ikke lykkelige over måten den gikk skeis på, for det har vært ei belastning, ikke minst for selskapene. I den største industrielle operasjonen var det viktig at det ble gitt tilstrekkelig og korrekt informasjon til oss som beslutningstakere, og at departementet i en slik sak utviser godt skjønn og utøver godt håndverk. Det er bakgrunnen for at jeg er svært kritisk. Skjønnet var naivt optimistisk, informasjonen var utilstrekkelig og håndverket burde vært bedre. I den proposisjonen som ble framlagt for oss, og i prosessen etterpå – ja, sågar under den åpne høringa – er det blitt gitt uttrykk for at partene hadde felles mål, at de stort sett var samkjørte heile tida, og da saken ble lagt fram for Stortinget, var det ifølge statsråden «ingen tvil om lenger» at dette var en anbefalelsesverdig avtale. Det er da jeg undres over det politiske skjønnet. Det hadde vært mer og mindre kontinuerlige kriger. Viktige ting var ikke på plass. I proposisjonen ble spørsmålet om lokalisering av forretningsområdene forklart slik: «På det nåværende tidspunkt er det ikke hensiktsmessig å foreta en plassering av ledelsesfunksjonene i de enkelte forretningsområdene.» «Hensiktsmessig» - det holder ikke. Det var ikke en dekkende framstilling. Under høringa sa Fjærvoll: «Det kan bekreftes at i prosessen fra 20. januar, da intensjonserklæringen ble undertegnet, og fram åtte uker til avtalen skulle ha vært ferdig, var lokaliseringsspørsmålet et av de viktige spørsmålene. Og eierne la rimelig sterkt press på de to selskapene for å komme i mål.» I samme høring sier Fjærvoll at noe av skuffelsen var at forretningsområdene ikke var på plass. Men da saken ble presentert Stortinget, ble vi fortalt at det ikke var gjort fordi det ikke var «hensiktsmessig». Da blir spørsmålet: Er det dårlig skjønn, eller er det et forsøk på å tilsløre virkeligheten? Det er et sentralt spørsmål fordi det dreier seg om viktige elementer i framtidas teknologiutvikling her i landet. Det dreier seg om områder hvor Telenor har vært i front. Nå skal jeg imidlertid få føye til at sjøl om departementet burde ha gjort jobben sin bedre, så fritar ikke det stortingsflertallet for at de i juni i fjor var så overbegeistret for fusjonsplanene at de manglet kritisk sans. Stortingsflertallet visste at lokaliseringsspørsmålet var uløst. I innstillinga til i dag står Arbeiderpartiet og Høyre sammen med oss i en kritikk av at dette ikke var avklart. De visste det den gangen, men de visste ikke om bakgrunnen og en del av de fallgruvene som lå i avtalen. Men at dette skulle bli vanskelig, burde alle i denne salen skjønt i juni i fjor. Sjøl om det blir spekulasjoner, ser jeg ikke bort fra at om departementet hadde lagt fram informasjon om de vanskelighetene de hadde hatt i forhandlingsprosessen, lagt fram informasjon om hvor de ikke var kommet i mål, og hvorfor, lagt fram de juridiske betenkelighetene som de kjente til, så ville stortingsflertallet allikevel sagt ja. Det er imidlertid ikke det saken dreier seg om, hvorvidt det ville ha endret Stortingets vedtak. Departementets oppgave er å gi Stortinget nødvendig, tilstrekkelig og riktig informasjon, og så får Stortinget ta ansvaret for de beslutninger det fatter. For oss i SV, som var det eneste partiet som gikk imot fusjonen, ser vi at den informasjonen som departementet ikke gav oss, ville ha styrket vår argumentasjon. Vi pekte på at ett av de uløste problemene var at lokalisering av hovedkontorene for forretningsområdene ikke var avgjort. Hadde vi kjent til historien bak hvorfor de ikke var lokalisert og de juridiske betenkningene i forhold til den prosess som vi stod foran, ville det ha styrket vår begrunnelse for å si nei. Vi setter derfor stor pris på at et flertall i komiteen i innstillinga i dag sier: «Flertallet vil likevel understreke at det er partier som har vært motstandere av fusjonen og som på den bakgrunn vil ha krav på å kjenne disse opplysninger, selv om de kunne ha styrket motargumentene mot den løsning som er valgt.» Dette er et viktig prinsipielt spørsmål: Regjeringa har en plikt til å framlegge informasjon som ikke bare begrunner den løsning som er valgt, men som faktisk er viktig for oss som velger en annen løsning, og som kan ha vært viktig for dem som kunne valgt en annen løsning. Det er ingen som krever at departementet skal oversende kilovis med utredninger og betenkninger. Det vil være å drukne Stortinget. Det vi forventer og krever, er at vi skal bli gjort oppmerksom på elementer som kan ha betydning for saken, at vi blir gjort oppmerksom på hva som kan bli konfliktfylt, hva den norske eier hadde forsøkt å få på plass og ikke maktet å få på plass, og hvilket minefelt vi kunne komme til å stå overfor. Det vi fikk, var en rosemalt utgave, konfliktfri og tilslørt. Det er faktisk slik at problemene under forhandlingene var interessante for oss, ikke minst det som ikke kom på plass. Det er faktisk slik at de juridiske betraktninger over stemmerettsreglene, over at de ikke kunne tas inn i vedtektene, over den juridiske tvilen om retten til å instruere styremedlemmer osv. ville vært interessante for oss – i alle fall for SV, som ville ha styrket sin posisjon, men jeg tror også for de andre. Det er faktisk slik at når vi fikk aksjonæravtalen, men ikke ble gjort oppmerksom på at det ikke lot seg gjøre å ta stemmerettsreglene inn i vedtektene, så ligger det temmelig nær opp til feilinformasjon – farlig nær. Men det er jo diskutabelt om det var overlagt eller utilsiktet, og jeg går ut fra det siste. Statsrådens forståelse av motstridsbegrepet, slik det har kommet fram så vel under høringa som i skriftlige svar, har jeg problemer med å fatte. Nå har jo andre vært inne på at det er mulig at jeg har litt tungt for det, men jeg har i hvert fall problemer med å fatte det. At det ikke er motstrid mellom aksjonæravtale og vedtekter når stemmerettsreglene ikke kunne tas inn i vedtektene på grunn av svensk lovgivning, og vedtektene viser til svensk lovgivning når det gjelder stemmeregler, ville vært et utfordrende resonnement å forsvare til forberedende prøve i logikk. Det kunne vært vrient å få karakteren «bestått». Jeg har brukt mesteparten av mi tid på det politiske skjønnet til Regjeringa, den informasjonen som ble gitt oss før beslutninga ble tatt. Det er grunn også til å se nærmere på det håndverk som ble utøvd etter stortingsbeslutninga, bl.a. den brevvekslinga som pågikk i august og september, og som statsråden omtalte som opplegg for «stor omkamp» og en «anstrengt situasjon». Når vi studerer brevvekslinga, er det lett å konstatere at den avklarte lite, kun det at avtalene gjaldt, ikke hva partene la i avtalene. Det kan også være grunn til å kommentere nestenbruddet 18. oktober. Med andre ord: Det var en rekke store konflikter som man ikke greide å få sånne avklaringer på at dette holdt over tid. Og det var tydelig at det lå forskjellig forståelse hos partene. Men jeg skal la det ligge, ikke minst av tidsmessige grunner. Generelt må jeg si: Det ble ikke gjort godt nok håndverk for å sikre at de to eierne hadde samme virkelighetsoppfatning. Det som i ettertid er framstilt som ei avklaring, avklarte ikke alle sentrale spørsmål i den «største industrielle operasjon» på nordisk plan «noensinne». Det er meget dristig – meget dristig – av statsråden når han i høringa sa: «Med andre ord: Når vi la fram bredden i saken synes jeg nok at vi fremdeles» – og dette er sagt for kort tid siden, under høringa – «kan si at det var det som var tilstrekkelig, det var det som var nødvendig, og det var det som var riktig å presentere for Stortinget for å fatte en korrekt beslutning.» Flertallet i komiteen er av en annen oppfatning. Dersom samferdselsministeren – og statsministeren – i dag holder fast ved at Stortinget fikk det som var tilstrekkelig, nødvendig og riktig å gi Stortinget, har Regjeringa et problem. Da har den ikke skjønt den kritikk som flertallet reiser.