Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 2000-02-03:
I juni i år var vi alle, med unntak av SV, enige om at det å slå sammen Telia og Telenor ville gi store positive ringvirkninger. Vi hadde store forventninger til et nytt, slagkraftig nordisk teleselskap som kunne sikre et landsdekkende tilbud av moderne og avanserte tele- og IT-tjenester til lave priser. Vi så også i utsikt en ikke ubetydelig gevinst fra salg av aksjer i det nye selskapet – et sammenslått selskap som ifølge analytikerne skulle være verdt langt mer enn de to selskapene hver for seg. Dessverre gikk det altså ikke slik. Etter styremøtet i det nye selskapet den 8. desember 1999 gikk det noen få dager før den norske og den svenske statsministeren ble enige om å oppløse selskapet. Hvorfor klarte vi ikke å nå fram til det målet et bredt politisk flertall hadde felles? Hvorfor gikk det galt? Ingen har hevdet at forhandlingene med svenskene var enkle. I slike forhandlinger er det et spørsmål om å gi og ta. Vi fikk en god avtale som var god for begge parter. Verdsettingen av selskapene ble 40-60, og den norske og svenske eier skulle ha lik stemme i generalforsamlingen. Det skulle være likeverdighet både i forhold til stemmerett, styrerepresentasjon og med hensyn til sammensetning av øverste ledelse i selskapet. Vi fikk en sammenslutningsavtale den 30. mars og en fremforhandlet aksjonæravtale som ble lagt ved, og som ble underskrevet 19. oktober. Regjeringen la fram sin proposisjon i april. Stortinget sluttet seg til denne i juni i fjor, og støttet forslaget om å slå sammen Telenor AS og Telia AB i samsvar med inngått avtale. Vi var alle, med unntak av SV, enige, og vi hadde, som allerede nevnt, forventninger til et nytt og slagkraftig selskap. I innstillingen har en samlet komite, med noen få unntak, en felles merknad som oppsummerer hva det var som skjedde. En samlet komite slår også fast at «en utløsende faktor var den manglende vilje i den svenske regjering til å instruere sine styremedlemmer på generalforsamling i henhold til aksjonæravtalen». For meg er det viktig å presisere akkurat dette. Det var den svenske eiers manglende vilje til, i tråd med punkt 4.5 i aksjonæravtalen, å instruere styret om å følge stemmerettsreglene i punkt 4.3, som var utslagsgivende. Det var derfor fusjonen gikk i oppløsning. Det var, i det minste formelt sett, ikke fordi en ikke var enig om lokalisering av ledelsesfunksjonen for forretningsområdet for mobiltelefon. Likevel er det mulig at uenigheten om dette har vært en av flere underliggende årsaker til bruddet. Men hva som virkelig har vært de underliggende motiver hos de svenske styremedlemmene, den svenske styreleder eller den svenske eier, er det vel egentlig umulig for oss å si noe kvalifisert om. Om svenskene mente avtalen var for god for Norge, om de ikke likte Tormod Hermansen, kanskje, eller det var uenighet om lokalisering av mobilenheten, blir spekulasjoner. Det har vært mye omtale av innholdet i proposisjonen og forholdet mellom proposisjonen og det som fremkom av to notater fra et av Regjeringens rådgivende advokatkontor. Dette sier også flertallet noe om i sine merknader. La meg derfor også si litt om nettopp dette. Kunne styret i selskapet gjøre vedtak uten å følge stemmerettsreglene? I våre merknader har vi vist til at ulike jurister har ulike konklusjoner på dette. Vi har derfor ikke grunnlag for å utelukke at så faktisk kunne skje. Det er riktig som flertallet påpeker, at dette ikke fremgår av proposisjonen. Mitt utgangspunkt er imidlertid at for nettopp slike tilfeller hadde vi en aksjonæravtale, ikke bare med stemmerettsregler som skulle gjelde i en del viktige saker, men også med en plikt for de to eierne til å instruere styret om bl.a. å følge stemmerettsreglene. Jeg registrerer at flertallet mener at det, til tross for at eierne var forpliktet til å instruere styret om å følge stemmerettsreglene, burde ha vært skrevet inn i proposisjonen at det sannsynligvis var mulig for styret å gjøre gyldige vedtak i saken omfattet av aksjonæravtalens stemmerettsregler uten å følge disse stemmerettsreglene. Flertallet peker i sine merknader også på at det ikke fremgår av proposisjonen at aksjonæravtalen – og stemmerettsreglene i særdeleshet – ikke kan tas inn i vedtektene for det nye selskapet. Proposisjonen omtalte stemmerettsreglene i aksjonæravtalen. Aksjonæravtalen fulgte proposisjonen som trykt vedlegg. Det er riktig at det ikke fremgår av proposisjonen at stemmerettsreglene i henhold til svensk lov ikke kan tas inn i vedtektene. Men dersom den svenske eieren hadde fulgt instruksjonsplikten, slik det fremgår av aksjonæravtalen som den svenske næringsminister skrev under på den 19. oktober 1999, hadde vel neppe dette vært en problemstilling i dag. Det har vært uenighet om lokaliseringsspørsmålet for forretningsområdene. Da eierne underskrev en intensjonserklæring i januar 1999, var målet at selskapene skulle legge fram et omforent forslag til lokalisering av forretningsområdene før eierne inngikk sammenslutningsavtalen. Vi vet imidlertid at så ikke skjedde, og dette fremgår da også klart av proposisjonen. Selskapene hevdet at dette kunne de løse undervegs i den videre prosessen, og eierne forhandlet derfor aldri reelt om lokalisering av forretningsområder. Nettopp fordi dette spørsmålet ikke var avklart, var det viktig for den norske eier å få på plass stemmerettsreglene i aksjonæravtalen. Det la grunnlaget for at norske interesser ikke skulle kunne overkjøres etter at fusjonen var et faktum. La meg likevel si meg helt enig i at det ville vært en stor fordel om lokalisering av forretningsområdene hadde vært avklart før sammenslutningsavtalen ble inngått. I ettertid – etter at styret gjorde sitt vedtak den 8. desember 1999 uten å følge stemmerettsreglene i aksjonæravtalen – er det enda enklere å se dette. Det har vært reist spørsmål ved om ikke flere sider ved omstridte tema i forhandlingene, og ikke minst problemstillingen knyttet til de løsninger som er valgt, i større grad skulle vært omtalt i proposisjonen. En samlet komite er enig i at det er et skjønnsspørsmål hvor mye informasjon som skal legges fram, at det er Regjeringen som må gjøre vurderingen når den legger fram saken, men at det er Stortinget som suverent bestemmer hva Stortinget mener er tilstrekkelig relevant informasjon. Komiteflertallet peker på noen problemstillinger som kunne vært bedre belyst, og jeg skal ikke bestride at det hadde vært hensiktsmessig. Men jeg legger til grunn at en i en proposisjon til Stortinget om en fremforhandlet underskrevet avtale mellom to land – i dette tilfellet en underskrevet avtale med grannelandet Sverige – må kunne ha som forutsetning at begge land vil følge avtalen, og at en ikke må utbrodere hvilke konsekvenser det kan ha dersom avtalepartneren ikke følger opp sine forpliktelser.