Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
«Ved inngangen til et nytt årtusen står arbeidet for å bevare livsgrunnlaget på kloden, fred og menneskerettigheter og utjamning mellom verdens folk i første rekke.» Slik heter det i innledningen av trontalen, slik den lød her for halvannen uke siden. Stortingspresidenten fremhevet også i sin tale ved Stortingets åpning behovet for fred og forsoning i verden, og hun understreket betydningen av at Norge fortsatt engasjerer seg. Jeg vil gjerne gi stortingspresidenten honnør for denne påminnelsen, og håper denne vektleggingen også vil reflekteres i budsjettet for arbeid for fred og forsoning. Av de 110 konfliktene som for tiden pågår i verden, må 30 regnes som kriger, og disse koster enorme ressurser. Et land som Pakistan med 150 mill. innbyggere opererer med et statsbudsjett på omkring 90 milliarder norske kroner –mindre enn en femdel av vårt eget statsbudsjett. Og Pakistan bruker 70 pst. av dette budsjettet til militære formål. Det vil antakelig ikke bli mindre etter militærkuppet i går, ikke minst på grunn av den pågående konflikten om Kashmir. India kunne også sårt trenge mer midler til kampen mot fattigdom fremfor til militære formål. Da jeg begynte på folkeskolen i 1961, var det 3 milliarder mennesker på jorden. På under 40 år er altså jordens befolkning fordoblet. I går passerte vi 6 milliarder, og 1 milliard av disse strever for å overleve. Det minner oss om Norges ansvar for å trappe opp kampen mot sult og fattigdom. Ved slutten av et år gjør gjerne bedrifter og selskaper opp status, og man kan lese ut av balansen hvilken tilstand selskapet befinner seg i. Det kunne være interessant nå ved slutten av dette århundret å gjøre opp status for vår nasjon og den utvikling vi har gjennomgått. Hvilken tilstand befinner bedriften Norge seg i? Hva står på aktivasiden, og hva står på passivasiden? Er vi rede til å møte et nytt århundre? Norge har beveget seg fra å være et bonde- og fiskersamfunn til å bli ett av verdens aller rikeste land. I løpet av dette århundret har vi fått utstrakt bruk av elektrisk strøm, telefoner og medisinske nyvinninger. Vi er blitt ett av verdens fremste velferdssamfunn med rettigheter og goder våre besteforeldre aldri kom på å drømme om. Vi har fått internasjonalisering av handel basert på informasjonsteknologi og en kraftig velstandsvekst. Alt dette – vår økonomiske utvikling basert på naturressurser, olje- og gassvirksomheten, produksjon og salg av varer og tjenester og primærnæringene – må utvilsomt plasseres på aktivasiden. Men vi har dessverre en passivaside også. Det norske samfunn har blitt sterkt berørt av to verdenskriger og ideologiske rystelser, som kampen mot kommunisme og nazisme. Heldigvis skilte Arbeiderpartiet lag med den kommunistiske internasjonale i 1923. Vi har fått utviklingen av kjemiske og kjernefysiske våpen, og de globale truslene mot natur og miljø truer også Norge. Men vi må dessverre også ta med på passivasiden de dramatiske samfunnsendringer som har skjedd i Norge. I Oslo bor det nå bare én person i mer enn halvparten av boligene. Det forteller noe om brutte relasjoner, om manglende relasjoner og i alle fall om en endring av det familiemønster som har gitt trygge oppvekstvilkår gjennom generasjoner. Bruken av rusmidler har gått kraftig opp i samme periode. Det samme har kriminaliteten. I 1960 ble det etterforsket 38 000 forbrytelser, mens tallet i dag begynner å nærme seg 300 000 på årsbasis. Det er over en syvdobling på de siste 40 år. Passivasiden i vår nasjonale balanse ser på mange områder ganske dyster ut, men vi begynner nå å nærme oss de områder hvor politikere står mer eller mindre maktesløse, og hvor det som er avgjørende, er de personlige valg og hvilke etiske verdier som den enkelte gjør til sine egne. Men kanskje vi – i hvert fall som nasjonale politikere – kunne bidra til å fremheve positive verdier og rollemodeller som de fleste av oss kan følge. Alle mennesker har like stor verdi. Vi skal bry oss om de fattigste, de sykeste og de svakeste. Vi skal ikke kontrollere og herske over mennesker, men heller se på oss selv som tjenere for folket. Og vi må løfte opp disse verdiene både personlig, i samfunnsdebatten og med våre politiske handlinger. I trontaledebatten høsten 2040 vil sannsynligvis ingen av oss være til stede i salen. Det er ikke så mange til stede her nå heller, men det vil da være en ukjent generasjon med nye ledere. Vi kan nok langt på vei være med på å forme det samfunn disse lederne skal vokse opp i i de kommende tiår, men det viktigste vil være hvilke verdier som ligger i bunnen. Og jeg vil derfor langt på vei si meg enig i det representanten Lønning i sitt innlegg beskrev som hovedutfordringen slik Høyre ser den for neste århundre: Hvordan tar vi oss av utdanning og oppfostring av den oppvoksende slekt?