Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-05:
Jeg vil få ta opp SVs forslag i innstillinga. Dette forslaget som vi behandler i dag, og som jeg har fremmet, kom både fordi det var et akutt behov for å få satt inn aktive tiltak for asylsøkere som har ventet lenge i mottak, og fordi det nå er så mange i mottak. Bosettinga i kommunene går så sakte at det fra UDIs side snakkes høyt om tvangsbosetting. Økende ledighet og mer tvang er negativt og kun egnet til å skape mer konflikt og flere problemer. Man har ikke tid til å vente på totalgjennomgangen, fordi situasjonen er akutt og noe må gjøres. Å sitte i mottak i måneder og år uten meningsfylt arbeid eller utdanningstilbud er ødeleggende. At det nå er åpnet for å gi arbeidstillatelse til dem som har kjent identitet, er bra, men mange trenger sårt til den skolering og den trening som arbeidsmarkedstiltak vil kunne gi dem. Reglene for bruk av tiltaksmidlene er nå endret, i tråd med det forslaget som er lagt fram. Det er bra. Problemet er at det er få tiltaksmidler igjen når denne gruppa skal prioriteres sist og alle andre skal få sitt først. Volumet er for lite. Hvis regelendringa skal få betydning i praksis, må a-etaten få beskjed om å gå aktivt inn i mottakene, og man må tilby opplæring og tiltak straks. SV har ment at det bør være en kort frist før man får dette tilbudet. Generelt sett har vi ment at fire uker er en passende frist, men i forslaget har vi satt fristen til ni uker, den samme som myndighetene har gitt seg sjøl til å behandle slike søknader. Flere forskningsrapporter har grepet både UDI og myndighetene i nesten å vanskjøtte flyktninger i mottak. I SINTEF-rapporten fra 1999 beskrives situasjonen slik at folk må velge mellom mat og medisiner. Vi vet at folk kan leve i årevis på et lite rom uten å ha penger verken til busskort eller til tannlege. Det er først når de tar med seg problemene ut og de får virkning ute, at vi får politisk oppmerksomhet rundt det. Det koster penger å tømme mottakene. Kommuner med 12 milliarder kr i underskudd står ikke i kø for å ta imot f.eks. en krigsskadd, familieløs unggutt med store atferdsproblemer. Det er ingen hemmelighet at ingen ønsker å gi ham bosetting. Kommunenes store underskudd gjør at dette ikke bare dreier seg om diskriminering. For kommunene dreier det seg om det enormt store ansvaret som følger med f.eks. bosetting av enslige mindreårige asylsøkere. Frykten for å mislykkes og for ikke å klare å beholde den nødvendige og riktige fagkunnskapen er stor. Det er viktig å ha respekt for at man kan synes oppgaven kan virke uoverkommelig i en vanskelig situasjon. Å skape en positiv holdning til det å ta på seg flere oppgaver i en situasjon der nesten alle kommuner har problemer med å få budsjettendene til å møtes, er ikke lett. Det er en reell frykt ute i kommunene for at flyktningene skal få skylda for at kommunebudsjettene ikke går i hop, og at det kan nøre opp under negative holdninger overfor flyktninger og gjøre bosettingen vanskelig. Den økonomiske risikoen ved å ta imot personer som har sittet passive i mottak i årevis, er sjølsagt også mye større enn hvis man tar imot folk som er gitt opplæring under ventetida i mottak. I brevet til kommunalkomiteen i vår bekrefter Regjeringa at f.eks. underfinansieringa av utgifter til utdanning er 260 mill. kr i år og henholdsvis 295, 305 og 315 mill. kr de neste årene. Bare dette utgjør 1,1 milliard kr i underfinansiering. Det er riktig at det i forslaget også nevnes integreringstilskuddet. Men forslaget, slik det er stilt, går ut på å øke statens utgiftsdekning av kommunale utgifter, altså at man f.eks. skal kunne se på utgifter til dekning av utdanning, og at man skal kunne se på satsen for å ta imot enslige mindreårige asylsøkere, som vi vet svært ofte trenger tilbud på linje med det det koster å ha folk i behandling under barnevernet. I forbindelse med dette har Regjeringa i kommuneøkonomiproposisjonen sagt at den kommunale refusjonen til fylkeskommunale institusjoner skal være på 22 000 kr for barn som er under barnevernet, unntatt for enslige mindreårige asylsøkere. For dem skal den være på bare 11 000 kr, for det er det kommunene får i refusjon. Det sier jo litt om hvordan man her på en måte skal ivareta en oppgave som er langt større enn det man får refusjon for å dekke. Jeg hører at flertallet er opptatt av det samme. Jeg oppfatter situasjonen slik at det er nødvendig med strakstiltak før vi får den store gjennomgangen.