Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2021-03-22:
Først og fremst må jeg uttrykke glede for at vi i dag får anledning til nok en gang å diskutere et tema som Kristelig Folkeparti og Venstre har en lang – og jeg vil si ærerik – tradisjon for å ha tatt opp her i salen. Våre to partier har gjentatte ganger tatt opp situasjonen med hensyn til helsehjelp for papirløse migranter. Det dreier seg om mange tusen mennesker, tallet 18 000 har vært nevnt. Det sier seg selv at det i denne gruppen til enhver tid vil finnes personer med behov for nødvendig helsehjelp. Akutt hjelp er vi selvsagt konvensjonsforpliktet til å yte i våre sykehus, men det er for dem som står på kanten av et slikt behov, det er viktig at våre to frivilligdrevne helsesentre i Bergen og Oslo yter hjelp. Det står stor respekt av det arbeidet som drives på disse to stedene av leger, psykologer, sykepleiere og annet helsepersonell uten betaling. Det har lenge vært et mål for Venstre å gi disse sentrene et bedre økonomisk fundament og de papirløse et tilbud også andre steder i landet. Dagens interpellasjon dreier seg om en særlig utsatt gruppe av papirløse, de som er ofre for menneskehandel. Jeg er svært glad for at man nå vil utrede en ordning som gjør at denne gruppen får rett til nødvendig helsehjelp, og jeg vil takke regjeringen for det. Som statsråden nevnte, har kjente ofre for menneskehandel tradisjonelt blitt tvunget inn i den omtalte gruppen av papirløse migranter. Som sådanne har de, selv om de er blitt tildelt en såkalt refleksjonsperiode med arbeids- og oppholdstillatelse, ikke hatt rett til nødvendig hjelp av norsk helsevesen. Jeg er enig med statsråden i at ofre for menneskehandel er en gruppe som skiller seg ut, og som vi opplagt har en særskilt moralsk plikt på oss til å følge opp. Likevel benytter jeg anledningen til å si: Spørsmålet om hva som ligger i begrepene øyeblikkelig og nødvendig helsehjelp, kommer fortsatt til å by på stadige dilemmaer for vårt helsevesen. Når jeg hører statsråden si at han vil utrede eventuell dekning av kostnadene for den gruppen han omtaler, er det grunn til å rette oppmerksomheten mot noen av de pasientene som oppsøker norsk helsevesen uten papirer, og som opplagt før eller senere havner i akuttgruppen dersom det ikke ytes en eller annen form for hjelp. De følgende eksemplene har jeg hentet fra erfaringene til Kirkens Bymisjon, som driver helsesenteret i Oslo sammen med Røde Kors: gravide som ender opp med å føde hjemme fordi de blir tvunget til å skrive under gjeldserklæringer før de gis tilbud på kvinneklinikken en pasient med alvorlig nyresvikt, som ikke får livsnødvendige medisiner et barn med urinveisinfeksjon, som ble skrevet ut av sykehuset med beskjed om å henvende seg til fastlege, hvilket han selvfølgelig ikke har, for å få medisiner og oppfølging en ung gutt som gjentakende ganger oppsøker legevakten med mistanke om kreft; legevakten avviser ham, og pasienten dør en mann med invalidiserende ødem og sterke smerter blir avvist da han regnes for ikke å ha behov for øyeblikkelig hjelp; da pasienten til slutt ble innlagt, var det for sent, og han døde Jeg forstår godt, og nå ber jeg SV følge spesielt med, at vi ikke kan innvilge alle som oppholder seg i landet vårt, de samme rettighetene som våre innbyggere som bor, arbeider og betaler skatt i Norge. Men jeg har store problemer med å se at vi ikke i slike tilfeller som dem jeg har nevnt, befinner oss farlig nær grensen for hva vi som politikere ikke bør ha samvittighet til å akseptere. Nå står vi foran en utredning. Da vet selvsagt alle at det i enkelte tilfeller kan bli vanskelig å skille mellom ofre for menneskehandel og dem som på andre måter blir tvunget til å slå seg ned her. Derfor blir det spesielt interessant å følge dette arbeidet videre.