Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Jeg tror også det er svært viktig, som saksordføreren var inne på, på mange måter å gi signaler fra Stortingets talerstol i forhold til behovet for fortsatt skjerping når det gjelder straffenivået ved den type forbrytelser som vi her diskuterer. Voldsforbrytelser begått med våpen er vel den type voldsforbrytelser man nå «sliter mest med» i flere lokalmiljø, og den grove volden er faktisk også den som i større grad enn andre typer vold vokser. Så dette er det grunn til å ta på alvor. Jeg er derimot av den oppfatning at domstolene faktisk har tatt Stortingets signaler på alvor gjennom flere år, særlig gjennom den lovendringen som Stortinget gjorde da man ikke bare omfattet våpen, men også særlig farlige redskap, som f.eks. flasker, kaffeglass, køller osv. Dette er jo noe man ikke tradisjonelt karakteriserer som våpen, men som når man bruker dem som det, blir å karakterisere som særlig farlige redskap. Jeg oppfatter derfor at forslaget fra Fremskrittspartiet i veldig stor grad begrenser mye av den rettstilstanden som vi faktisk har i dag, ved at man i straffeloven, etter Stortingets enstemmige vedtak, har bestemt at når man bruker særlig farlige redskap, skal det være straffeskjerpende. I det alt vesentlige av tilfellene idømmes det i dag også ubetingede fengselsstraffer. Så etter Arbeiderpartiets oppfatning er strafferammene vide nok og mulighetene for å reagere absolutt til stede. Det som derimot er et problem i forhold til denne type forslag, og som vi justispolitikere på mange måter må ta et oppgjør med, er den type politikk som man her ser blir forfektet, at man på mange måter begrenser domstolenes mulighet til å reagere med nyanser. Vi fester i dag stadig større lit til at domstolene og strafferetten skal løse mye av den uønskede atferden som er ute i samfunnet. Og det er bra. Men når vi gir domstolene mer myndighet i forhold til å gripe inn før det blir dom, altså i form av varetekt, samtidig som vi vedrørende straffereaksjonene ønsker å gi strengere sanksjoner, og å bruke sanksjonene mer, da syns jeg at vi politikere skal være varsomme med å begrense det skjønnet som domstolene alltid har hatt. For vi politikere er alltid de første til å skrike opp hvis vi ser at reaksjonen ikke har virket. Det står i fellesmerknader i budsjettinnstillinger fra år til år at vi krever at resultatene fra domstolene skal bli mer hensiktsmessige, og at de også må virke mer hensiktsmessig. Fremskrittspartiet har også støttet ønsket om å utvide bl.a. ordningen med soning utenfor anstalt. Da vil jeg gjerne be Fremskrittspartiet fortelle meg om det finnes noen lokale meddommere fra Fremskrittspartiet ute i det ganske land som ut fra et slikt forslag ville domfelle en 16-åring som har veivet med en eller annen kniv i en trusselliknende situasjon, til ubetinget fengselsstraff når man ser at det er helt andre tiltak som hjelper. Eller ville man ta en rusmisbruker som har plass på en eller annen institusjon og kan sone der, og som har gjort det samme med et eller annet redskap som kan karakteriseres som våpen, og ødelegge en positiv rehabilitering fordi vi har vedtatt her i Stortinget at det skal være en fast, ubetinget fengselsstraff. Dette er en type politikk, som også saksordfører var inne på, som i altfor stor grad begrenser domstolenes muligheter og setter dem i mindre stand til å nå de mål som et flertall i denne sal, inkludert Fremskrittspartiet, faktisk har bidratt til å sette. Det vi også har sett, og som bør gjøre oss særlig skeptiske til å begrense slik fast straffeutmåling, er at i saker hvor vi i dag har minstestraff, har domstolene faktisk tydd til frifinnelse fordi man syns at straffene blir for strenge. Gode eksempler i så måte er jo den minstestraff som har man har for pengefalsk, som dog begynner å bli noen år gammel. Når en 16-17-åring i dag domfelles for å ha brukt skanneren på gutterommet til å forfalske penger, er en fast minstestraff fastsatt i straffeloven tre års fengsel. Det er klart at det virker støtende på de fleste meddommere og også fagdommere at man skal idømme en slik straff. Det viser nettopp at når vi skal bruke strafferettsapparatet mer for å løse samfunnsproblemer, må vi også gi domstolene den tilliten som ligger i å kunne måle ut en skjønnsmessig reaksjon som faktisk virker. Forslaget vi her har på bordet, er et skritt i motsatt retning.