Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-04-07:
Først må jeg si noe jeg ikke har sagt før, og det er at jeg vil beklage saksordførerens presentasjon av saken. Den var etter min vurdering både lite informativ med tanke på hva som er kjernen i saken, og også lite dekkende for det som er behandlet i komiteen. Så langt jeg vet, stemte Høyre for folkehelseloven, en lov som ble vedtatt i 2011, og det vi nå skal behandle, er altså Riksrevisjonens rapport fra perioden 2012 til og med januar 2015. Nå er vi i starten, og det er utrolig viktig at denne viktige rapporten og denne innstillinga medvirker til at dette arbeidet kommer på rett kjøl. Det er utrolig viktig at det kommer på rett kjøl, for det er krevende, det er altomfattende, og derfor er det en grundig innstilling som vi i Senterpartiet er med på i våre merknader. Senterpartiet har sett behovet for å skrive en egen fagligpolitisk merknad som oppsummerer helheten, for at folk kan få overhøyde over temaet og dermed lettere kan sette seg inn i hva stortingspartiene mener om innholdet i folkehelsearbeidet. Vi har derfor gått ut av merknader for å tydeliggjøre hva som er våre standpunkter. Som sagt er det en krevende sak; det å realisere folkehelsearbeidet i kommunene er et krevende tema. Folkehelseloven ble som nevnt vedtatt i 2011 og gjelder både kommuner, fylkeskommuner og statlige helsemyndigheter, i tillegg til privat og offentlig virksomhet når forhold ved disse direkte eller indirekte kan ha innvirkning på helsen. Og hele formålet med folkehelseloven er at det skal medvirke til en samfunnsutvikling – jeg understreker medvirke til en samfunnsutvikling – som styrker folkehelsen og utjamner sosiale forskjeller i helse og levevilkår. Dette er en overordentlig viktig sak for Senterpartiet, for det er å medvirke til å utjamne forskjeller i helse og levevilkår. Hovedtrekkene i loven var at ansvaret for folkehelsearbeidet ble lagt til kommunen, framfor slik det var tidligere: til kommunens helsetjeneste. Det er et bærende prinsipp i hele arbeidet. Det var – og er – kommunens ansvar å ha oversikt over helsetilstanden og påvirkningsfaktorer, og det var statlige helsemyndigheter og fylkeskommunens ansvar å gjøre opplysninger om helsetilstand og påvirkningsfaktorer tilgjengelige og gi støtte til kommunene. Denne oversikten over folkehelseutfordringene i kommunene skal inngå som grunnlag for arbeidet med planstrategier, med det arbeidet som er i plan- og bygningsloven. Vi snakker her om et overgripende tema som skal materialisere seg også i plan- og bygningsloven. Det er vesentlig at smårollingene gis en trygg skolevei – det er ett av de praktiske eksemplene, bare for å ta det banale – og kommunen skal iverksette nødvendige tiltak for å møte lokale utfordringer. Derfor er det veldig gledelig å erfare at Riksrevisjonens undersøkelse viser at kommunene er positive til folkehelseloven. Det er viktig å påpeke at for å få dreis på dette folkehelsearbeidet må en samspille med de frivillige organisasjoner. Det er på få områder en har mer å hente ved å samarbeide med den frivillige sektoren enn i folkehelsearbeidet. Folkehelsekompetansen i kommunene i loven ble sikret gjennom en videreføring av kravet til kommunelege. Kommunelegen står sjølsagt sentralt, og Fylkesmannen står også sentralt, ved at en ble tillagt ansvaret for et tilsyn med dette arbeidet. Norge har sluttet seg til målet til Verdens helseforsamling om å redusere for tidlig død som følge av hjerte- og karsykdommer, kreft, diabetes og kroniske lungesykdommer med 25 pst. innen 2025. Og når vi får dette samspillet mellom kommunene og staten, som legger de overordnede rammene, skal det bli lettere for befolkninga å ta de sunne valgene om sin folkehelse. Som representanten Kolberg var inne på, har vi hatt eksempler på at en har tatt vekk frukt-og-grønt-ordninga for ungdomsskoleelevene, og vi har ikke fått oppslutning om en times fysisk aktivitet i skolen hver dag. Dette er etter vår vurdering tiltak en burde satt i verk for å medvirke til en slik opplagt utvikling. Det er alvorlig at de fleste kommunene foreløpig ikke har etablert systematisk folkehelsearbeid. Etter Senterpartiets vurdering henger det antakelig sammen med at dette ikke er forenklet godt nok, en har ikke sagt det på en tydelig nok måte slik at kommunene kan gå inn i det. Vi forventer at regjeringa påser at folkehelselovens krav følges opp ved å forankres i plan, men det er vesentlig at kommunene får en enkel manual for hva dette går ut på. Forutsetningene for folkehelseloven var jo at statlige helsemyndigheter skulle bidra til gode nøkkeldata og kunnskapsbasert informasjon til kommuner og fylkeskommuner, og Riksrevisjonen påpeker at vi bør få forbedringer på dette punktet. Men det er slik i denne saken som i alle saker – vi har mye kunnskap, og vi må kunne handle ut fra den kunnskapen vi har. Udiskutabelt er sjølsagt det å legge til rette for mer fysisk aktivitet, det å legge til rette for redusert alkohol- og tobakksbruk. Tenk om alle offentlige møter hvor det er snakk om å spise, kunne starte med at det blir tilbudt alkoholfrie drikkevarer først, og så fikk de som ønsker alkohol, be om det, i motsetning til sånn det i stor grad er i dag. Dette er små tiltak, som også vil være billigere for det offentlige. Det er opplagt at vi også kan bidra til å forebygge og oppdage psykisk sjukdom og rus uten noe særlig mer kunnskap. Jeg er enig i Riksrevisjonens påpekning av at folkehelsearbeidet ikke er godt nok forankret i sektorer utenfor helse, og det gjelder både kommuner, fylkeskommuner og staten. Dette har – som representanten Kolberg var inne på – staten et stort ansvar for og burde stått fram som et eksempel til etterfølgelse. Det er ikke tilfellet. Senterpartiet slutter seg altså fullt og helt til prinsippene i folkehelseloven, og vi slutter oss fullt og helt til at dette var en fornuftig og nødvendig lov. Men jeg vil understreke: Alle har et ansvar for egen helse. Mange tar ikke det ansvaret så sterkt før en er over 40 år, da kommer det gjerne, og når en er over 50, kommer det enda mer. Det er lurt å ta det noe tidligere. Men det vi snakker om nå, i tillegg til ansvaret for egen helse, er å ta ansvar for folkehelsen. Det er alles ansvar, for det å redusere de sosiale helseforskjellene handler, som flere har vært inne på, om riktig fordeling, om å skape et samfunn med små forskjeller, gode velferdsordninger, inkluderende arbeidsliv, helsefremmende skoler, sunt miljø og sjølsagt om spesifikke tiltak mot risikofaktorer for sjukdom. Det handler sjølsagt om kosthold, inaktivitet, rusmisbruk og usunn stråling – jeg understreker usunn stråling. Det kommer til å bli et tema framover i langt større grad enn det vi har erfart i dag. For en som er opptatt av jord og planter, vet hvordan sprøytemidler tidligere ble sett på som kurant, men som i dag ikke er kurant. En tilsvarende problematikk har vi rundt stråling. Jeg vil bare avslutte med å si at det er en viktig riksrevisjonsrapport som vi nå behandler. Jeg vil gi Riksrevisjonen honnør for sitt arbeid – om praktiseringa, hittil, av en lov som ble vedtatt i 2011. Det er viktig å komme på rett spor. Det er viktig å få overhøyde i saken, kraftsamle på det som er de viktigste områdene hvor folkehelsen må forbedres. Som enkeltmennesker må vi ta ansvar for egen helse, men folkehelse er politikk, folkehelse er et spørsmål om politiske prioriteringer.