Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2019-05-14:
Jeg vil bemerke til foregående taler – vår utmerkede komitéleder – at det er en stund siden jeg har hørt et så kraftfullt innlegg fra Arbeiderpartiets side om EØS-avtalen. Det har vi i vår leir etterlyst, og vi har også med en viss uro sett hvordan diskusjonen har dreid seg stadig mer i EU/EØS-kritisk retning i deler av den radikale fagbevegelsen og i enkelte deler av Arbeiderpartiet, så jeg synes innlegget var utmerket. Det vi behandler i dag, er utenriksministerens redegjørelse, og jeg vil si at den var både instruktiv og interessant, og det er mange viktige perspektiver som trekkes opp. For Norge er samarbeidet med EU basert på nettopp EØS-avtalen, og den er helt avgjørende viktig. EU-landene utgjør verdens største økonomi, og det indre marked er verdens mest utviklede frihandelsområde. Men ikke bare det: Økonomien er så integrert at det faktisk ikke lar seg erstatte av en tradisjonell avtale om tolltariffer, slik noen tror er alternativet. En liten og åpen økonomi som den norske er helt avhengig av deltakelse i det indre marked for å sikre norske arbeidsplasser og dermed det økonomiske fundamentet for velferdsstaten. Selv om EU-samarbeidet er viktigere enn noen gang, er det også under press fra flere sider. Forrige taler var inne på brexit, og jeg mener at brexit har vist at EUs evne til å markedsføre sine resultater som problemløser og også evne til å trekke i samme retning ikke har vært overbevisende nok. Tar vi fokuset vekk fra Storbritannia og retter det mot de nye demokratiene, har også enkelte land distansert seg fra rettsstatsprinsipper som vi andre tar for gitt. Så har man hatt en migrasjonsbølge som også har satt EU-systemet og fellesbeslutningene under press. Selv om antallet nå er lavere enn i toppåret 2015, er problemet ennå ikke løst på en slik måte at EU klarer å utvikle en felles og solidarisk asyl- og flyktningpolitikk som landene fullt ut stoler på. Russlands aggressive opptreden i nærområdet gir grunn til vedvarende bekymring, og tegnene på at USAs tilbaketrekning fra multilaterale avtaler og organisasjoner ikke bare er forbigående, etterlater også en del usikkerhet hos tradisjonelle venner og allierte. Men nettopp de problemer som er nevnt, kaller på felleseuropeiske løsninger og på mer samarbeid, ikke mindre. Vi ser jo også at samarbeidet gir resultater – vi oppnår mer sammen enn hver for oss. For eksempel er finanskrisen på det nærmeste tilbakelagt, sysselsettingsutviklingen er i fremgang. Samtidig har tilbakeslaget med brexit vist frem fordelene mange tok for gitt. EU legges om fra å interessere seg for mer detaljerte spørsmål som man trygt kan overlate til nasjonalstatene, til å interessere seg for de større spørsmål og bli mer betydningsfulle på de viktige områdene, og legge seg mindre opp i de mindre spørsmål som man kan overlate til nasjonal regulering. Om snaue to uker velges 751 representanter til Europaparlamentet, og det er 73 plasser som skal velges fra Storbritannia. Opprinnelig var det meningen at det skulle gjennomføres valg på 705 – man var altså villig til å la 46 plasser stå ubenyttet av de 73 som Storbritannia ville etterlate seg, og 27 er da fordelt på de andre landene for å rette opp i skjevheter. Det som er tankekorset i dette, er at våre nærmeste naboer i Norden sender – litt etter utfallet av brexit – rundt 50 representanter, Norge ingen. Siden EØS-motstanderne er så opptatt av å fremheve at vi ikke innvirker på reglene, må det være et tankekors at Norge ikke setter sitt preg på det europeiske samarbeidet mer enn vi gjør. Vi har jo mye å komme med – vi har mange tradisjoner vi kunne bidratt med, og vi ser også at våre nordiske naboland frembærer våre verdier på en utmerket måte, men tallmessig kunne vi også vært med der. Lenge var det progressivt å være imot EU fordi det var en vestlig rikmannsklubb – hvis man husker tilbake til utvidelsesdiskusjonen i 1994. Det var en handelsblokk som var ute etter å holde alle andre ute fra våre markeder og slå ring om egne privilegier. Så ble de nye, selvstendige og spirende demokratier fra den tidligere østblokken, helt i strid med denne forutsigelsen, gradvis integrert og gikk fra stagnasjon til sterk forbedring av levestandarden for vanlige mennesker, som også de samme radikale menneskene mente at de ikke kunne være en kilde til. Det har ikke skjedd uten overgangsproblemer, men det var stadig ikke nok til å overbevise våre hjemlige radikalere, som var stivnet i forestillingen om at overnasjonalt samarbeid resulterer i dårligere politikk. Så kom miljøproblemene, men EU hadde også mange av svarene, bl.a. miljøstandarder i industrien, klimakvoter og Parisavtalen. Det hadde ikke vært noen parisavtale om ikke EU hadde presset den frem. Det ville heller ikke vært en effektiv implementering av Parisavtalen i Europa uten EU. Men det er de samme kretsene som nå sterkest kritiserer Trump for å trekke seg fra en avtale som nettopp ikke hadde sett dagens lys hvis deres syn på forpliktende europeisk samarbeid hadde fått råde. Uansett om det er klimakrisen, om det er regulering av bank og finans, om det er en mer effektiv beskatning av internasjonale selskaper, eller om det er IKT-sektorens aktører med sterk markedsdominans innenfor digitale tjenester, hvor det altfor lenge har sett ut som om disse multinasjonale selskapene utenfor Europa har betalt den skatten de har villet, og valgt hvilke land de eventuelt har betalt den symbolske skatten i, er det bare et kraftfullt europeisk samarbeid som kan bringe alt dette i ordnede former, slik at dette beskatningsgrunnlaget blir tilgjengelig for nasjonal skattlegging i de landene hvor verdiskapingen skjer. Store skritt er også tatt på det digitale sikkerhetsområdet, store skritt er tatt for å sikre den enkelte bedre kontroll med sine personopplysninger gjennom GDPR. Disse fremskritt ville ikke vært mulige uten EU- og EØS-samarbeid. Samarbeidet om like regler – fra beskatning og økonomisk politikk til klima og personvern – ville ikke vært mulig uten at det var en gjennomgående standard som hindrer at det blir en konkurransefordel for bedriftene å sette slike hensyn til side. Så har vi fortsatt overgangsproblemer, men det er ikke undergangsproblemer knyttet til rettsstat og demokrati. Kommisjonen har valgt å aktivere artikkel 7 om fare for brudd på EUs grunnleggende verdier etter såkalte domstolsreformer i Polen, og overfor Ungarn er det reist kritikk om myndighetenes behandling av de såkalte NGO-ene, altså de organisasjonene som er spontant organisert utenfor statens kontroll. Disse prosedyrene har på viktige punkter allerede gitt regjeringen en anledning til å modifisere seg og besinne seg. Det er jo en arv fra tidligere maktstrukturer som de nye demokratiene har hatt problemer med å overvinne – det er ikke noe de har arvet fra EU, men EU drar dem i riktig retning. Men igjen: Dette er overgangsproblemer som kan overvinnes, i likhet med de andre problemene som jeg har nevnt, og som kaller på mer samarbeid, ikke mindre. Så kan man spekulere på hvor disse landene hadde vært hvis de hadde vært overlatt til seg selv og ikke vært med i et forpliktende økonomisk og politisk samarbeid uten en slik påvirkning i retning av rettsstatsprinsipper.