Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-02-14:
Utenriksministeren holdt en god redegjørelse, der vi deler de aller fleste av analysene. Og selv om den avgrenses mot Afghanistan, vil jeg likevel bruke denne anledningen, også i lys av president Karzais besøk til Norge i forrige uke, til å minne om viktigheten av ikke å miste oppmerksomheten om oppdraget i Afghanistan nå. Vi er til stede i et stort spekter av militære kapasiteter som utfører risikofylte oppdrag. Vi er til stede politisk, sivilt og humanitært, og vi har nettopp tegnet en strategisk samarbeidsavtale som sikrer Afghanistan 750 mill. kr hvert år i fem år. Utenriksministeren sa at vi lever i en brytningstid, og nettopp i tider med store og til dels raske forandringer er det svært viktig å føre en utenrikspolitikk som har en trygg forankring i et sett verdier som vi møter alle land med. Respekt for menneskerettigheter, demokrati, rettsstat og ytringsfrihet skal ligge til grunn for norsk utenrikspolitikk. Maktforskyvning gjør at vi har behov for å søke nye allianser i tillegg til dem vi har, og vi må arbeide annerledes internasjonalt. Men det betyr også at vi innenfor de alliansene vi er en del av, må være forberedt på å gjøre mer selv og levere mer innenfor allianserammen. Et eksempel er konsekvensene maktforskyvningen har for NATO. USAs naturlig økte oppmerksomhet om Stillehavet fører til at oppmerksomheten om Europa – og kanskje spesielt vår fredelige del av Europa – blir noe mindre. Men USA sier også stadig klarere fra om at byrdefordelingen i NATO ikke er bærekraftig. USA betaler nå rundt 75 pst. av NATOs utgifter, og Europa må begynne å ta et større ansvar for egen sikkerhet. Vi må være beredt på å håndtere mer i våre egne nærområder. Andre talere fra Høyre vil komme nærmere inn på dette og andre tema. Samtidig som Asia vokser fram på verdensscenen, ser vi at regionen preges av store spenninger. Forholdet mellom verdens nest største og tredje største økonomier, Kina og Japan, er på bristepunktet. Dette er en konflikt med dype historiske, kulturelle og politiske røtter. Dette skjer samtidig som forholdet mellom Kina og USA i dag er mer krevende enn på lenge. Kinas framferd i maritime disputter med sine naboer skaper en følelse av utrygghet, som også medfører at disse statene trekkes mot den stabilitet og trygghet som ligger i et bedre forhold til og et sterkere nærvær fra USA. Dynamikken i regionen får globale ringvirkninger. Dagens situasjon er i virkeligheten langt mer spent enn jeg tror vi er villige til å ta innover oss, og konsekvensene av en væpnet konflikt mellom Asias stormakter ville være voldsomme og uoverskuelige i hele verden. Parallelt med dette er en gammel konflikt, en etterlevning fra den kalde krigens mørkeste avkroker, fortsatt fullt synlig på den koreanske halvøya. Nord-Korea er i dag verdens mest totalitære stat og en kontinuerlig usikkerhetsfaktor og spoiler i det internasjonale samfunnet. Det er et regime som utelukkende er opptatt av egen overlevelse og egen vinning på bekostning av egen befolkning og verden rundt dem. Den kjernefysiske prøvesprengningen som ble gjennomført denne uken, er fullstendig uakseptabel og et klart brudd med alle internasjonale spilleregler. Høyre slutter seg fullt og helt til regjeringas klare fordømmelse av denne handlingen. Sammen med en skrittvis utvikling av kapasitet innen ballistisk missilteknologi, er Nord-Koreas atomprogram i dag en av de sterkeste destabiliserende faktorene i regionen og må møtes med en samlet utvetydig reaksjon fra alle verdens stater. Norge må aktivt spille den rollen vi kan i alle fora hvor vi er representert, for sammen med våre allierte å legge press på Nord-Korea. Det er et lukket land som bevisst bryter alle spilleregler og normer for siviliserte samfunn. I det viktige arbeidet mot spredning av masseødeleggelsesvåpen og materialer knyttet til disse, er Nord-Koreas oppførsel svært alvorlig. Mange av de samme vurderingene gjør seg også gjeldende overfor Iran. Det er et dypt autoritært regime uten respekt for egen befolknings grunnleggende menneskerettigheter, eller for internasjonale spilleregler. Igjen er det atomprogrammet som bekymrer mest, og jeg er litt overrasket over at utenriksministeren ikke behandlet denne problemstillingen i sin redegjørelse, særlig ettersom dette er en ekstremt dagsaktuell situasjon, hvor den neste måneden vil være svært viktig for utviklingen i saken. Omverdenens befatning med Iran skjer langs to spor. I de multilaterale politiske forhandlingene innenfor rammen av EU3+3, som ser ut til å skulle finne sted mot slutten av denne måneden i Kasakhstan, er vår rolle selvfølgelig begrenset. Men i den parallelle prosessen innenfor rammen av IAEA, Det internasjonale atomenergibyrået, er det særdeles viktig at Norge, som sittende styremedlem, tar et aktivt lederskap for å samle organisasjonens styre i en klar reaksjon på Irans stadige uthaling og løftebrudd i forhandlingene med IAEAs kontrollvirksomhet, og at saken igjen løftes inn i Sikkerhetsrådet. Her har vi et stort ansvar. Det er grunn til å være urolig over mange av utviklingstrekkene i Nord-Afrika to år etter den arabiske våren. Det demokratiet mange håpet ville slå rot, er fortsatt et godt stykke unna. Det er grunn til å minne om det mange av oss sa under de store omveltningene: Vi har sett diktatorer falle, men vi har ennå til gode å se demokratiet reise seg. Utviklingen av demokratier vil kreve vår innsats og støtte i lang tid framover. Jeg vil gi utenriksministeren ros for å rette oppmerksomhet mot minoriteters, herunder religiøse minoriteters, situasjon, både i Midtøsten, Nord-Afrika og i verden for øvrig. I Syria fortsetter tragedien. FN anslår nå at 70 000 mennesker er blitt brutalt drept de siste to årene, og verdenssamfunnet synes å være uten evne til å få slutt på grusomhetene. Flere hundretusen mennesker har flyktet til nabolandene Libanon, Jordan og Tyrkia, og over 1,2 mill. mennesker er internt fordrevne. Russland og Kina bærer et stort ansvar for å blokkere selv politiske løsninger i Sikkerhetsrådet. Komiteen besøkte en av flyktningeleirene for syriske flyktninger ved grensen mellom Syria og Tyrkia i november. Det gjorde sterkt inntrykk å møte mennesker som har mistet alt og alle. Bekymringen er stor for de tusenvis av flyktninger som ikke kommer seg over grensene, de som har tilhold ved grensene, og er lette mål for regimets luftangrep, og de som lider av sult, kulde og manglende sanitære forhold. Høyre er glad for at utenriksministeren har tatt signalene fra tidligere runder i denne salen og gikk dypere inn i de uheldige utviklingstrekk vi ser knyttet til demokrati, sivilsamfunn og rettssikkerhet i våre nærområder. Utenriksministeren nevnte Russland, Hviterussland, Ukraina og Aserbajdsjan, alle med rette. For egen del ville jeg også ha lagt til Georgia, hvor en ny regjering nå viser urovekkende tendenser etter en i utgangspunktet fredelig overtakelse av den parlamentariske styringen. Likevel mener Høyre at utenriksministeren kunne ha vært enda klarere i sine valg av ord. For Ukrainas del er det f.eks. ikke slik at fengslingen av Julia Timosjenko og en rekke andre opposisjonspolitikere «gir inntrykk av» selektiv rettsforfølgelse eller at parlamentsvalget «synes» å være et tilbakeskritt for landets demokratiske utvikling. Rettsforfølgelsen er selektiv, og parlamentsvalget var et demokratisk tilbakeskritt. Kunnskapen om disse områdene og regionene må operasjonaliseres og settes ut i livet gjennom praktisk politikk. Hva er Norges overordnede strategi for å møte denne utviklingen i våre nærområder? Hvordan jobber vi som partnere med EU og de andre nordiske landene? Og ikke minst: Hvordan avstemmer vi vår egen politikk innen ulike sektorer, som når Norge går foran EU i å åpne for frihandel og markedsadgang i en situasjon hvor koordinering er nødvendig, og utviklingen i landene kanskje skulle tilsi en annen konklusjon eller et annet tempo. Norges forhold til Kina viser en begynnende positiv utvikling i dialogen. Dette er gode signaler. Høyre legger til grunn at to grensestolper står fast. For det første: Norge kan ikke og skal ikke beklage tildelingen av Nobels fredspris. Det er ikke norske myndigheter, men en uavhengig komité som tildeler prisen. For det andre: De verdiene som ligger til grunn for norsk utenrikspolitikk, bl.a. de grunnleggende universelle menneskerettighetene, ligger fast i møte med alle land, og vi forventer at Norge påtaler brudd på menneskerettighetene i Kina som i alle andre land. Utviklingen i Burma/Myanmar har gått i et imponerende tempo den siste tida, og den peker i riktig retning. Det er all grunn til å anerkjenne den forandringen som har skjedd, som positiv. Men det er også all grunn til å vise forsiktighet. Fortsatt preges landet av etniske og regionale spenninger. Fortsatt har landet politiske fanger, selv om den mest kjente, Aung San Suu Kyi, nå er løslatt og deltar i de politiske prosessene. Landet er korrupt og ligger på femte siste plass på Transparency International’s liste. Som Suu Kyi sa da komiteen møtte henne i juni i fjor: Husk at det er de samme generalene som styrer. De har bare tatt av seg uniformene og tatt på seg sivile klær. Det gjenstår å se om tankegangen er endret. I lys av dette mener Høyre at det er et galt signal å gi at man nå sletter all gjeld som Burma/Myanmar har til Norge. Det er 3 mrd. kr. Utenriksministeren nevnte det ikke med ett ord i sin ellers lange redegjørelse for situasjonen i landet. Regjeringa burde i stedet etter vår oppfatning ha gitt signal om at man på sikt ønsker å slette gjelda, men satt klare krav til framgang i politiske prosesser og framgang i utviklingen av demokrati, rettsstat og sivilt samfunn for å oppnå en slik gjeldsslette.