Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2012-06-11:
Jeg har lyst til å starte dette innlegget med å gratulere oss alle sammen med dagen. Stortinget har nok en gang greid å samle seg om en bred enighet om klimapolitikk, og det står Stortinget til ære. En stor takk til saksordfører Nikolai Astrup. Til tross for stor politisk avstand og kryssende agendaer har han klart å samle komiteen om en nesten enstemmig innstilling. Det vil jeg si er nesten en bragd – for det var ingen selvfølge at vi skulle komme fram til enighet denne gangen. Enigheten kom fordi mange nok av oss skjønte at klimasaken er for viktig til å ofres for valgtekniske hensyn og politisk spill. Jeg må også si jeg er imponert over måten Høyre har stått gjennom denne saken på. De har valgt saken heller enn spillet. Det er en styrke for norsk politikk at vi klarer å samle oss om felles løsninger i en så viktig sak som klimasaken. Mange vil være enig med meg når jeg sier at klimautfordringen, ved siden av fattigdom, er vår tids største utfordring. Ja, dette sitatet har allerede to representanter brukt tidligere i denne debatten. Det understreker bare at denne setningen er sagt av så mange politikere fra så mange partier de senere årene at den nærmest er blitt en politisk floskel. Derfor er det en klar forventning ute blant folk at vi skal følge opp denne retorikken med politisk handling. Klimautfordringen lar seg ikke løse uten tverrpolitisk samarbeid mellom land og mellom politiske partier i hvert enkelt land. Norge er et rikt land, ja, vi er et av verdens rikeste. Rundt oss i Europa er det økonomisk krise. Hellas og Spania sliter med skyhøy nasjonalgjeld og risikerer å bli kastet ut av eurosonen. Arbeidsledigheten i disse landene er rekordhøy, og fattigdommen øker. I USA er man bekymret for utviklingen i Europa, og frykter at den økonomiske krisen skal spre seg. Obama frykter å tape presidentvalget på grunn av en global virkning av eurokrisen. Midt oppi dette var det i slutten av mai nye forhandlinger i Bonn i Tyskland for å få på plass en global bindende klimaavtale. Møtet ble ingen stor suksess. Målet man nå forfølger, etter fiaskoen i København, Cancun og Durban, er å få på plass en avtale i 2015, som først skal begynne å gjelde i 2020. I Bonn ble det kranglet om hvordan prosessen skal være og hvem som skal være med i hvilke grupper. Det var ikke veldig oppløftende diskusjoner. Min enkle analyse er at retten til å slippe ut klimagasser også handler om retten til økonomisk utvikling. Dersom det å forplikte seg til å redusere klimagassutslippene også automatisk innebærer redusert økonomisk vekst og utvikling, vil vi aldri oppnå en global enighet. Forskjellen mellom fattige og rike land er stor nok som den er. Politikere i den tredje verden har en legitim rett til å kjempe for retten til vekst og utvikling for sin befolkning. Løsningen på klimautfordringen ligger derfor i å frikoble økonomisk vekst fra vekst i klimagassutslipp. Vi trenger en grønn revolusjon, og denne revolusjonen er det vi rike og velfødde nordboere som må gå i spissen for. Det bringer meg inn på den saken vi behandler i dag. De som kjenner meg, vet at jeg er en utålmodig person, men også at jeg har en stor dose tålmodighet når det trengs. I klimasaken trenger vi tålmodighet, samtidig som vi trenger å være utålmodige. For Kristelig Folkeparti har det vært viktig å flytte politikken i en enda grønnere retning enn det regjeringen la opp til i 2007, med den første klimameldingen, og i 2012. Vi gjør det ikke for egen del, men vi gjør det for neste generasjons skyld. Det har Kristelig Folkeparti klart to ganger sammen med Venstre og Høyre, tross en flertallsregjering. Vi er ikke i mål, men vi har tatt viktige steg. Steg 1 sa vi var i 2008. Ja, så har vi kanskje tatt stegene 2 og 3 gjennom denne behandlingen. Hovedproblemet med klimameldingen slik den forelå da den kom til Stortinget, er at den opprettholder målsettingene fra klimaforliket i 2008 uten å følge opp med nok tiltak. Journalist Kjetil B. Alstadheim i Dagens Næringsliv oppsummerte meldingen godt da han sa at SVs seier er at målene opprettholdes, mens Arbeiderpartiets seier er at det ikke er nok tiltak til at målene kan nås. Dette har opposisjonen gjort noe med. Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har greid å få på plass flere og sterkere virkemidler i den nasjonale klimapolitikken, som gjør at vi kommer nærmere målet om å ta to tredjedeler av utslippskuttene i Norge. Ifølge Kristelig Folkepartis egne beregninger har vi lagt inn tiltak som vil bidra til at vi kan redusere utslippene med om lag syv millioner tonn innen 2020. Siden vi er i EM-tider, må jeg si at for å få det til må vi ha «stang inn» på noen av tiltakene. Men det tror vi på i disse EM-tider. Det gjenstår om lag tre millioner tonn for å nå klimaforlikets målsetting, og det er en utfordring regjeringen skal høre om fra oss de neste årene. Jeg har lyst å si her fra talerstolen at Kristelig Folkeparti hadde ingen problemer med å ha Fremskrittspartiet rundt forhandlingsbordet. Det var ikke Fremskrittspartiet som var årsaken til at det ble brudd i forhandlingene. Ansvaret for bruddet ligger hos regjeringen. At vi i dag ser Fremskrittspartiets primære standpunkter i meldingen, er vel rett og rimelig når de ikke fikk lov til å være med på samtalene. Kristelig Folkeparti er glad for mange ting i forliket vi har vært med på. Jeg vil spesielt framheve at vi har fått med oss regjeringen på å utrede hensiktsmessigheten av en norsk klimalov. Årene siden 2008 har vist oss at vi trenger sterkere styringsverktøy i klimapolitikken. Som meldingen og forliket viser, er klimapolitikken sektorovergripende. Dersom Norge skal lykkes med å bli et lavutslippssamfunn, må utslippene reduseres i alle sektorer. Transport, industri, petroleum, bygg, landbruk, avfall – ja, alle skal med. Det er jo et kjent slagord for noen. Storbritannia har hatt en klimalov i flere år. Nå skal en slik lov utredes i Norge, og det er jeg glad for, for jeg tror og mener at dette kan være et viktig verktøy for oss. Kristelig Folkeparti har også oppnådd viktige klimapolitiske seiere innen transportsektoren. Dagens avgiftsfordeler ved kjøp og bruk av nullutslippsbiler videreføres ut neste stortingsperiode såfremt antallet ikke overstiger 50 000 elbiler. Dette er noe alle partiene, også Fremskrittspartiet, er enige om. Det er en styrke at en samlet opposisjon er villig til å forplikte seg på en offensiv elbilpolitikk som skal gjelde hele neste stortingsperiode. Forliket innebærer også en kraftig økning i belønningsordningen for kollektivtrafikken. Dette er en ordning som har gitt gode resultater, og fra 2014 vil den økes fra dagens nivå til nær 1 mrd. kr. Belønningsordningen gjøres også mer forutsigbar for mottakerne ved at dokumenterte resultater skal ligge til grunn for utbetaling av støtte. Dette er en viktig endring i forhold til hvordan belønningsordningen er praktisert de siste årene. Det er også enighet om større statlige bidrag til store kollektivprosjekt i og rundt de store byene. Staten forplikter seg til bedre finansiering av større bane- og tunellprosjekter. For Kristelig Folkeparti har intercitytriangelet også vært viktig i disse forhandlingene. Nå har vi fått en garanti fra regjeringen om at vi skal få en rask utbygging av intercityforbindelsen. Det er spennende å ha en samferdselsminister som egentlig ligger foran Stortinget på dette punktet. Samferdselsminister Magnhild Meltveit Kleppa har jo selv sagt offentlig at innen 2025 skal vi kunne kjøre intercity både til Halden, til Lillehammer og til Skien. Vedtaket skal hun gjøre neste år – vi skal hjelpe henne med det – men nå har hun fått klarhet i hvor flertallet i Stortinget står i denne saken, gjennom dagens vedtak. Så er det også enighet knyttet til oljefyring. Det er et viktig tiltak som mange av oss får befatning med. Fra Kristelig Folkepartis side kan jeg love at vi skal ha rause ordninger når det gjelder konvertering. Vi må bruke gulrot, men også litt pisk på dette området for å komme i mål.