Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Først vil jeg takke sosialkomiteen og kommunalkomiteen for godt samarbeid om utjamningsmeldingen. Stortingets behandling av utjamningsmeldingen har økt bevisstheten om verdien av en rettferdig fordeling og en aktiv velferdspolitikk. Meldingen omhandler i hovedsak perioden fra 1986 til 1997. Det har vært en rekke positive utviklingstrekk i perioden: Det er en markant økning i andelen som tar høyere utdanning, flere kvinner er i arbeid, og det er en stadig bedre helsesituasjon for befolkningen. Bostandarden er klart bedre, og det har vært en utjamning av levekår mellom by og land. Ifølge utjamningsmeldingen har gjennomsnittsinntekten økt reelt med 13 pst., og enslige forsørgere har en klar bedring i sin økonomiske situasjon. Det store flertall av det norske folk har altså fått markert bedre levekår, og fortsatt er det slik at forskjellene i Norge er mindre enn i de fleste andre land vi vanligvis sammenligner oss med. Samtidig har et lite mindretall av befolkningen ikke fått del i denne utviklingen. Det er ofte kjeder av problemer hvor de samme menneskene har lav utdanning, manglende tilknytning til arbeidslivet og dermed lav inntekt. Dette er igjen ofte forbundet med dårlige boforhold og dårlig helse. Jeg er glad for at det er så stor grad av enighet i komiteen om virkelighetsbeskrivelsen og utfordringene. Det er et godt utgangspunkt for å få til nødvendige endringer. Analysene i utjamningsmeldingen er gode, og en rekke tiltak ble foreslått og får støtte. Jeg er også svært tilfreds med at vi får flertall for aktive tiltak som kan forebygge at mennesker får dårlige levekår. Det er bra at en samlet komite mener det er viktig å slå ring om folketrygden som sikkerhet for vår alderspensjon og ved sykdom, arbeidsledighet, ved uførhet, tap av forsørger eller ved fødselspermisjon. Det er bred enighet om at en stabil økonomi er en forutsetning for en godt utbygd velferdsstat. Det er også bra at det er en enstemmig komite som sier at det er et mål å ha en rettferdig skattepolitikk med lave satser for folk flest, bredt skattegrunnlag, enkle regler og færrest mulig smutthull. Det er viktig hvilke holdninger som ligger til grunn for de vedtakene vi treffer. Jeg synes derfor det er gledelig at komiteen i sine innledende merknader har lagt vekt på at det enkelte mennesket er ansvarlig for sine valg, men at de fleste kan komme til å foreta uheldige valg gjennom livet. Alle bør få nye sjanser. Det er heller ikke slik at alle «får som fortjent». Tvert imot kan alle uforskyldt bli rammet av sykdom, arbeidsledighet, ulykker eller på annen måte komme i et sosialt eller økonomisk uføre. I Norge har vi utviklet et sosialt sikkerhetsnett for å ivareta mennesker som kommer i en livskrise. Det er en samlet komite som mener det er svært viktig at vi slår ring om og videreutvikler det sosiale sikkerhetsnettet. En enstemmig komite peker på den nære sammenhengen det er mellom utdanning, arbeid og inntekt, og at det derfor er viktig å sikre gjennomføringen av voksenopplæringsreformen. Det er imidlertid klare politiske skillelinjer i denne innstillingen. Gjennom budsjettforliket for inneværende år ble det enighet om å samarbeide også om innstillingen til utjamningsmeldingen. Som saksordfører er jeg svært glad for at dette samarbeidet har lyktes. Komiteens flertall ved Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV mener det er ønskelig med en sterk offentlig sektor, og at det er behov for flere ansatte innen flere deler av helse- og omsorgssektoren. Videre viser disse partiene til at Regjeringen i forslag til revidert nasjonalbudsjett har uttalt at den fram mot budsjettet for 2001 vil vurdere endringer som vil styrke fordelingsprofilen. Men mest glad er jeg fordi det er et flertall på Stortinget som er villig til å samle seg om en politikk for å løfte mindretallet samt å forebygge dårlige levekår. Dette flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV, ber Regjeringen legge fram en handlingsplan som følger opp utjamningsmeldingen og Stortingets behandling av denne i løpet av våren 2001. Dette er selvsagt ikke til hinder for at Regjeringen så raskt som råd er, kommer med tiltak. To av de største utfordringene er å skape et inkluderende og menneskelig arbeidsliv og en sosial boligpolitikk som gjør at folk har råd til å bo. Komiteen peker på at særskilt innsats må rettes mot grupper som har redusert arbeidsevne. Det var i utjamningsmeldingen foreslått en ordning med utvidet periode med lønnstilskudd til grupper som har redusert arbeidsevne på grunn av helseproblemer som er variable, som kroniske muskel- og skjelettsmerter og psykiske lidelser. Komiteen sluttet seg til dette forslaget og mener at en bør vurdere å gjøre ordningen permanent. Flertallet legger særlig vekt på kvalifiseringslønn som er et aktivt tiltak. Det gjelder for nyankomne innvandrere og flyktninger og for langtidsmottakere av sosialhjelp. Under arbeidet med meldingen er vi gjort kjent med flere vellykkede prosjekt hvor sosialhjelpsmottakere og også uføretrygdede og tidligere rusmiddelmisbrukere gjennom aktive tiltak har kommet i arbeid, forbedret sine inntekter og fått et kvalitativt bedre liv. Antall sykmeldte og syketilfeller øker. Det samme gjør antallet nye uføretrygdede. For å sikre grunnlaget for de trygderettighetene vi har, må vi vri denne utviklingen over i en mer positiv trend, hvor flere får utnyttet sin arbeidsevne. Det er også behov for arbeidskraft innen flere sektorer. Det må satses mer på aktive virkemidler i bedriftene. Dette krever en mer fleksibel bruk av ordningene, som f.eks. aktiv sykmelding, lønns- og driftstilskudd og støtte til nettverksarbeid for at flere kan stå i jobb lenger. Vi må få en forenkling av regelverkene og bedre informasjon om økonomiske støtteordninger. Det er også behov for bedre koordinering mellom de ulike aktørene som sosialkontorene, trygdeetaten, arbeidsmarkedsetaten, primærlegen, bedriftshelsetjenesten og bedriftenes ledere. Ansvarsdelingen på dette feltet bør vurderes nærmere, og det må stilles krav til de offentlige etatene og til bedriftene. Å bo godt og trygt til en pris en har råd til, er god velferdspolitikk. I dag er det en prekær situasjon i boligmarkedet, særlig i de største byene med knapphet på boliger og til dels skyhøye priser. Komiteen mener det er i ferd med å bli et velferdsproblem når en stor andel av en generasjon har problemer med å skaffe seg bolig til en pris en kan betale. Det stramme markedet innebærer at de som har store problemer, skyves lenger bak i køen. Komiteen har derfor understreket at en hjelper de som har det vanskeligst på boligmarkedet, med en generell økning i boligbyggingen. Det er nå meget viktig å satse på bygging av flere rimelige og nøkterne utleieboliger. Flertallet i sosialkomiteen understreker at det ikke er akseptabelt at en stor gruppe mennesker er bostedsløse. Det er viktig at kommunene og staten samordner innsatsen for å løse oppgavene på dette feltet. Flertallet vil understreke at det er nødvendig at den enkelte kommune har lokale handlingsplaner. Flertallet vil at bruken av hospits skal reduseres fordi dette er dårlige og meget dyre botilbud. Disse partiene mener at hospits ikke er egnet som botilbud for barnefamilier og for rusrehabiliterte. Arbeidet med utjamningsmeldingen har også vist at det er viktig å bedre det sosiale sikkerhetsnettet. Sosialhjelp skal være en midlertidig ordning, et siste sikkerhetsnett. Det er derfor etter komiteens mening for mange som i dag har sosialhjelp som sin eneste kilde til livsopphold. Komiteen er av Norsk Helse- og Sosiallederlag gjort kjent med at om lag 8 000 til 10 000 sosialklienter i Oslo kunne vært i arbeid med litt tilrettelegging. Undersøkelser som er referert i utjamningsmeldingen, synliggjør til dels store og uforklarlige forskjeller i utbetalinger av sosialhjelp. Flertallet i komiteen støtter derfor forslaget om innføring av en statlig veiledende norm, og mener det vil bidra til en mer enhetlig praksis. Rusmiddelmisbrukere, og i særlig grad tunge misbrukere uten fast bopel, er en gruppe med svært dårlige levekår. I utjamningsmeldingen var det foreslått flere tiltak for å bedre kvaliteten på tiltakene for denne gruppen, og komiteen sluttet seg til disse forslagene. Flertallet i sosialkomiteen, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, har ønsket et mer omfattende tilbud om metadonassistert behandling. Jeg er glad for den nye sosialministerens klare holdninger på dette punktet. Komiteen peker på at unge alvorlig syke som er under utdanning, eller som ikke har fått innpass i arbeidslivet, ikke har opparbeidet rett til sykepenger. I tillegg til at de ikke har rett på økonomiske ytelser ved sykdom, er det sannsynlig at flere av dem har store utgifter til medisiner og behandling. Det er synliggjort at mange blir gjeldsslaver som følge av alvorlig og langvarig sykdom. Komiteen foreslår derfor at Regjeringen skal fremme forslag for Stortinget som sikrer unge alvorlig syke økonomisk trygghet. Flertallet fremmer også forslag om en stortingsmelding om fordeling av levekår blant barn og unge i Norge. Bakgrunnen for dette er at det er en rekke barn og unge som vokser opp i familier med dårlige levekår, men vi mangler kunnskap om denne gruppen. Jeg er blitt spurt om hva det koster å sikre en mer rettferdig fordeling. Mitt spørsmål tilbake er: Hva koster det ikke å ta vare på de evnene og de mulighetene som menneskene har? Sosial utstøting har en meget høy pris, både for den enkelte og for samfunnet. Dette er et spørsmål som nå drøftes i flere europeiske land. Sosialdemokrater drøfter om det i regi av EU-kommisjonen kan utvikles måleinstrumenter som kan gi et riktig bilde av hva den sosiale utstøtingen koster. Norge er mulighetenes land. Hvert enkelt menneske har en ukrenkelig egenverdi. Vi må la alle få muligheten til å delta i samfunnet og utvikle seg. Til slutt vil jeg anbefale forslagene til vedtak i innstillingen og ta opp mindretallsforslaget fra Arbeiderpartiet.