Bent Høie (Høyre), 2013-02-12:
Den 26. november la Riksrevisjonen fram en rapport som kom med krass kritikk av Helse Sør-Øst og Helse- og omsorgsdepartementets eierstyring av hovedstadsprosessen. Samme dag sier helse- og omsorgsministeren seg enig i kritikken og uttaler til TV 2: «Slik jeg ser det, har denne prosessen vært mangelfullt planlagt og gjennomført.» Det var en helt ny tone fra den politiske ledelsen. Men tidligere hadde ledelsen ved Helse Sør-Øst gjort de samme innrømmelsene, først i rapporten til styret den 25. oktober, siden i media. Så gikk administrerende direktør av 1. november, noen dager etterpå. En må være klar over at Helse- og omsorgsdepartementet i hele dette tidsrommet kjente til innholdet i den kritiske rapporten fra Riksrevisjonen, en rapport som departementet hadde uttalt seg om allerede 17. oktober. Kjernen i Riksrevisjonens rapport kommer fram som kommentar til Helse- og omsorgsdepartementets svar: «Etter Riksrevisjonens vurdering har verken HSØ eller departementet håndtert rapportert kritisk risiko med å tilpasse styringen og iverksette nødvendige korrektive tiltak tidlig nok. Siden det er eier som besitter virkemidlene for å håndtere kritisk risiko knyttet til de overordnede rammene for omstillingsoppdraget, innebærer dette at eierstyringen etter Riksrevisjonens vurdering ikke er utøvd på en god nok måte innenfor de formelle rammene som følger av helseforetaksloven.» Riksrevisjonens rapport vil bli gjenstand for en egen sak i Stortinget. Men den må sies å være en knusende dom over eierstyringen av prosessen, og den har ført til innrømmelser både fra ledelsen i Helse Sør-Øst og hos helseministeren. Hensikten med denne interpellasjonen er å reise en debatt om disse erkjennelsene også fører til endring i eierstyringen. Manglende planlegging, risikostyring og forutsetninger for prosessen har i dag faktiske konsekvenser for pasienter og dem som jobber ved Oslo universitetssykehus og Ahus. Dette har en langtidsvirkning, problemene er ikke løst. Hvis Helse- og omsorgsdepartementet erkjenner at omstillingen ikke ble ledet fra eier på en god nok måte, vil en gjøre det annerledes nå når en er nødt til å rydde opp i konsekvensene og langtidsvirkningen av dette? Her har inntrykket så langt ikke vært oppløftende. Mange forventet å få flere svar i helseministerens tale om og til spesialisthelsetjenesten den 30. januar. Da fikk vi høre: «Vi følger også det arbeidet som ledelsen ved Akershus universitetssykehus gjør med sykehusets utfordringer. Departementet har klare forventninger til Helse Sør-Øst og ledelsen ved Ahus, om at sykehuset skal ha gode faglige tjenester og rasjonell drift.» Da fikk jeg nesten en dakapo-opplevelse i forhold til det den forrige helseministeren svarte på interpellasjonen som jeg reiste i Stortinget den 12. oktober 2010: «Jeg har lagt opp til mye mer jevnlige møter med Helse Sør-Øst, nettopp for å følge denne prosessen, følge opp avvik, og også disse rapportene som er sett på når det gjelder å følge opp avvik, for å kunne justere og iverksette tiltak og sørge for at det skjer. Det er ikke slik at ansvaret er pulverisert, men det er et ansvar på hvert enkelt nivå. Derfor har også Oslo universitetssykehus et stort ansvar når det gjelder gjennomføringen av sin egen omstillingsprosess.» Videre i redegjørelse til Stortinget 10. juni 2011: «Jeg følger situasjonen ved Oslo universitetssykehus nøye. Min vurdering er at Oslo universitetssykehus har arbeidet målrettet og konstruktivt for å sikre et forsvarlig og godt tilbud til pasientene, også i en krevende omstillingsprosess.» Videre som svar på interpellasjon 28. november 2011: «Jeg gjentar gjerne det jeg sa i den første saken som var oppe i dag, at dette er en prosess som vi følger tett – selvsagt gjør vi det». Nå har vi svaret: Kritisk risiko ble rapportert opp, ansvar ble skjøvet ned, selv om virkemidlene for å gjøre noe med det som ble rapportert i forhold til kritisk risiko, var og ble beholdt på eiernivå. Jeg er redd for at det samme skjer nå når en skal rette opp langtidsvirkningene av dette. Oslo universitetssykehus og Ahus har begrensede virkemidler. Helse Sør-Øst og Helse- og omsorgsdepartementet må sette seg ned rundt samme bord for å diskutere åpent hva en skal gjøre for å komme seg videre. Det er nødvendig for å rette opp feilene, bygge opp igjen tilliten hos publikum og få en positiv prosess sammen med de ansatte. Veldig mye av de utfordringene som denne omstillingsprosessen har møtt på, har vært manglende bygningsmessige forutsetninger, det har vært utfordringer knyttet til å få bemanning til å håndtere de oppgavene som sykehusene var pålagt, og det har vært manglende IKT-infrastruktur. Alle disse tre forholdene er forhold som det er svært vanskelig for de enkelte sykehusene, Oslo universitetssykehus og Ahus, å håndtere på egen hånd uten en aktiv medvirkning fra eier, Helse Sør-Øst og Helse- og omsorgsdepartementet. En vet nå at overføringen fra Oslo universitetssykehus til Ahus ikke var planlagt godt nok fra eier. Nødvendig bemanning fulgte ikke med over til Ahus, og det skapte store vanskeligheter for sykehuset og pasientene, spesielt vinteren og våren 2011. Vi ser fortsatt langtidsvirkninger av dette. Et av de forholdene som ble påpekt før og under omstillingen fra de ansatte ved Ahus – og fortsatt påpekes – var knyttet opp til om sykehuset hadde kapasitet til å ta imot de pasientene som det skulle ta imot. Nå ser vi at styret nylig har behandlet en sak om dette, der en har tatt i bruk en del virkemidler for å øke kapasiteten, bruke kapasiteten ved Ski sykehus, gjøre om pasienthotellet til sykehusavdelinger og en rekke andre tiltak. Det betyr at et av våre nyeste sykehus, som har vært planlagt i lang tid, og der mange av disse forutsetningene har vært kjent lenge, nå er blitt et sykehus som tar i bruk en rekke midlertidige, provisoriske løsninger. Det spørsmålet en bør stille seg i en sånn situasjon, er: Når dette ble identifisert tidlig i prosessen som de sentrale risikofaktorene, hvorfor ender en da opp med å måtte ta i bruk midlertidige løsninger så sent ute i prosessen, istedenfor å ha brukt identifiseringen av risiko til å igangsette tiltak på et tidlig tidspunkt, sånn at et av våre nyeste sykehus faktisk framsto som et sykehus dimensjonert for de oppgavene det skulle ha, og ikke et sykehus som blir preget av midlertidige løsninger? Det er et sentralt spørsmål. Det andre sentrale spørsmålet som jeg håper å få svar på i dag, er: Hvordan vil erkjennelsen av at eierstyringen i prosessen ikke var god nok, føre til endringer i eierstyringen i oppfølgingen av langtidsvirkningene av at prosessen ikke var styrt godt nok?