Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-05-10:
Takk til representanten Karin Yrvin for å ta opp denne saken. Det er utrolig viktig at forhold rundt psykisk helse debatteres her i Stortinget. Arbeid er den viktigste faktor for verdiskaping både for samfunnet, familien og ikke minst for den enkelte. Statsråden pekte på viktige ressurser og utfordringer vi har for å nå målet om mer arbeid til flere. Mye er bra, og det er viktig å være på hugget og være utålmodig etter å lære av erfaringer og bidra til at flere kan opprettholde tilknytningen til arbeidslivet. Vi er privilegerte som lever i Norge, et land med stor produktivitet, høy grad av velferd og omsorg for den enkelte, men også et land der plikten til å delta skal balansere med den enkeltes muligheter. Men det er forskjeller her hjemme når det gjelder deltakelse i arbeidslivet. På Sørlandet, f.eks., har vi en høy andel unge uføre som ofte på grunn av psykiske problemer står utenfor både arbeidsliv og sosiale nettverk. Tittelen på forskningsrapporten om disse unges liv heter «Et liv jeg ikke valgte». Vi ser at Fremskrittspartiet og Høyre vil ha et mer markedsregulert arbeidsliv – mindre makt til to av fellesskapets tre likeverdige bærebjelker, fagbevegelsen og staten. Markedsregulering av arbeidslivet er ikke god medisin for å skape trygge og forutsigbare rammer rundt mennesker som sliter. Markedet skal og kan ikke ha denne oppgaven alene. Mange utenfor arbeidslivet savner å ha et arbeid å gå til. Det gir tilhørighet, tilgang til fellesskap der historier fortelles, kunnskap deles, og det gir penger i lommeboka. Ifølge en gallup i regi av Helsedirektoratet sier 96 pst. at arbeid er blant de tre viktigste forholdene for psykisk helse. Men jeg skal peke på ett område som det ikke er så enkelt å fatte vedtak om, nemlig de forhold som berører meg og deg og vi og oss. Det ble nevnt her at én av fem har psykiske lidelser. Det er jo faktisk slik at det vi kaller for normalt, er summen av det som er unormalt. Det å utvide våre grenser for hva vi tåler av såkalt normal oppførsel og væremåte, er krevende, men nødvendig. Mange opplever at det største problemet er at omgivelsene ikke makter å inkludere personer med særlig avvikende atferd eller tankemønster. Det kan være nyttig å minne oss selv om at uansett hvor alvorlig psykisk syk en person er, er denne personen mer lik oss enn forskjellig fra oss. Igjen og igjen ser vi at personer fungerer greit i omgivelser der en tåler litt annerledeshet. Det behøver ikke å være tilrettelagte tiltaksplasser for å få det til. Dette er lett å glemme når vi snakker om inkluderende arbeidsliv og tilrettelegging. Mange har det faktisk bra også i arbeidslivet. Hvordan er det vi konstituerer oss i det offentlige rom? Det har også betydning. Media beskriver ofte personer med psykisk sykdom som ustabile, farlige og peker på samfunnets behov for beskyttelse. Politikere presenterer dem som hjelpeløse, stakkarslige og ofre, slik at vi etterpå kan sole oss i glansen og kappes om å være den barmhjertige samaritan. Medmenneskelighet forveksles ofte med størrelsen på budsjettposten eller antall tiltaksplasser. Det er viktig, men ikke nok. I neste omgang skal personer med slike lidelser inkluderes og bli mine kollegaer, og det kan være fristende å peke på spesielle behov framfor inkludering der jeg er. Ledelsesteori sier at en skal gi minst fem positive meldinger for hver negativ for å fremme vekst. Kanskje medier og vi selv burde ha et tillegg i våre etiske retningslinjer om dette. Jeg vil til slutt peke på Einfrid Halvorsen, en modig politiker fra Arbeiderpartiet, som satte Mental Helse på dagsordenen for mange år siden. Hun var forløperen for brukermedvirkning, ikke som noe spesielt, men noe som angikk hver enkelt av oss. Jo, vi trenger kompetanse, kunnskap og holdningsskapende tiltak, vi trenger forskning, men framfor alt må vi erkjenne at vi også har slike venner. De er mer lik oss enn vi tror.