Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-06-01:
Ingen kan vel mene at piller skal brukes til erstatning for nødvendig omsorg og pleie. Det vi vet, er at de som er på sykehus – enten det er innen somatikk eller innen psykiatri – de som er på sykehjem, eller de som får hjelp i bolig, er mennesker som godt kunne ha greid seg sjøl. Slik er det ikke. Vi vet at de er der fordi de ofte trenger både medisinsk oppfølging og omsorg. Sykepleien hadde en spørreundersøkelse som ble offentliggjort rett før jul. Jeg må si jeg ble veldig sjokkert over den, sjøl om jeg har visst at dette har vært et stort problem lenge. Det er derfor SV har fremmet forslag om bemanningsnormer i eldreomsorgen. Denne undersøkelsen gir oss dundrende rett. Når én av tre sykepleiere sier at de månedlig eller oftere på grunn av tidsnød har gitt pasienten beroligende medisiner eller sovemedisiner der det hadde vært bedre for pasienten å få omsorg og tid, er det svært alvorlig. Det er også en annen grunn til at dette er alarmerende. Jeg har hatt tre interpellasjoner de siste årene om skadevirkningene av avhengighet av midler som blir gitt i både sykehus og eldreomsorgen. Sovemedisiner og angstdempende medisiner er bra i en krise, men har bivirkninger som er skadelige for nesten alle. Jeg leser ut fra undersøkelsen der sykepleierne svarer på hvordan dette er, at for noen av de aller eldste som ligger på sitt aller siste, er det kanskje ikke det store problemet om de får sovemedisiner for f.eks. å dempe angst. Det er jeg enig i. Jeg mener medikamenter er av det gode, men de skal brukes slik at folk ikke blir syke av dem. Men svært mange andre – viser også denne undersøkelsen – får slike medikamenter over mye lengre tid enn det de skulle hatt, og da vet vi at risikoen for avhengighet og bivirkninger er stor. Dette har i mange år vært kjent i sykehjem, der man har fått tilsynsleger som har gått inn og ryddet opp. Pasienter som man trodde var demente, har kviknet til og fått noe ut av livet sitt – fått kontakt med f.eks. sine nærmeste igjen. Så medisiner er et gode, men ikke alltid. Undersøkelsen viser altså at én av tre sykepleiere sier at de månedlig eller oftere deler ut beroligende og angstdempende piller. Her skiller de som jobber i sykehjem og i bolig seg ut. Der er det 43 pst. som sier at det er slik. 86 pst. sier også at dette har pågått over lengre tid. Blant sykepleiere som har møtt pasienter som åpenbart har hatt et avhengighetsproblem, noe som altså skader pasienten, er det færre som sier de ikke har gjort noe – 35 pst. sier at de ikke har gjort noe. Det er ganske overraskende at det er såpass mange som ikke tar det opp. Jeg lurer veldig på hva grunnen til det kan være. Så meldes det at noen leger er slepphendt med dette, det vet vi – det foreligger liksom en åpen resept som man kan bruke når det er for få på vakt – mens andre er veldig restriktive. Det betyr at disse pasientene ligger uten både medisiner og omsorg, og det er heller ikke noen god løsning. Jeg har lyst til å sitere hva noen av sykepleierne sier: «For liten bemanning fører til bruk av medisiner fremfor menneskelig kontakt. Det skjærer sykepleierhjertet når man vet at miljøterapi hadde virket bedre(og er uten bivirkninger) (og er uten bivirkninger) «Når legen har ført opp preparatet som eventuell-medisin, kan ikke jeg som sykepleier la være å gi det», svarer noen. Andre sier: «Vi har ganske ‘frie tøyler’ på administrering av angstdempende og innsovningsmedisiner når miljøtiltak ikke fungerer som tiltenkt.» Det kan jo være slik i en gitt situasjon. Men det de fleste melder om, er at det er for få på jobb. Det er alvorlig. For ikke lenge siden diskuterte vi i Stortinget å få kartlagt brudd på menneskerettigheter i eldreomsorgen. Regjeringspartiene var imot. Noen av disse sakene kan faktisk være så alvorlige at de er brudd på menneskerettighetene. Når så mange av de ansatte – over 400 sykepleiere – beskriver med egne ord hvordan de vurderer omfanget av feilaktig medikamentbruk når de jobber med svært syke og gamle pasienter, må alarmen gå også i regjeringen. Jeg lurer veldig på hva statsråden har tenkt å gjøre med dette. Det statsråden har gjort til nå, er å legge fram en melding som nesten ikke har noen nye virkemidler, i hvert fall ingen økonomiske virkemidler, slik at man kan få gjort noe med den åpenbare mangelen på fagpersoner og stillinger både i eldreomsorgen og – viser det seg – knyttet til somatikk og psykiatri i spesialisthelsetjenesten. Det er også en del av den undersøkelsen som Sykepleien har hatt. Det er åpenbart at det trengs flere ansatte i eldreomsorgen. Jeg sitter i kommunal- og forvaltningskomiteen, som nettopp har fått kommuneproposisjonen – det er kommunene som har ansvaret for omsorgen – og heller ikke der ligger det inne noe løft til dette. Men det ligger inne noen kvalitetskrav – kvalitetsforventninger – til omsorgen. Det er bra. Men gapet mellom det som det er mulig å gjøre på seinvakt alene, og det som står i kravene fra storting og regjering, øker for hver dag som går. Pasientene lider under det. Først og fremst får de ikke den omsorgen og den tiden de trenger. Omsorg er relasjon. Relasjon tar tid. Er man syk, er man ofte redd. Er man syk, får man ofte angstproblemer og problemer med å sove. Man trenger noen som kan gi en den omsorgen. Da må vi ha nok personell som har tid og kompetanse til å hjelpe pasientene, men også de pårørende. Det er også mange pårørende som i situasjoner som dette får en helt umulig situasjon å forholde seg til, når de vet at deres nærmeste pårørende i en svært kritisk situasjon blir medisinert der de hadde trengt faglig oppfølging og noen som hadde hatt tid til å høre på dem og holde dem i hånden. Regjeringen snakker mye om effektivisering. I denne kommuneproposisjonen har de også ment at kommunene kan effektivisere. Men jeg vil si at i omsorgen for eldre, demente og syke mennesker er det virkelig en grense for hva slags effektivisering man kan bruke. Medisinering kan sikkert være billigere og gjøre at man opplever at det er effektivt i økonomisk forstand, fordi man ikke trenger å ansette nok folk, men det har ingenting med kvalitet i omsorg å gjøre. Og det har ingenting med trygghet for de pasientene dette gjelder, å gjøre. Jeg er spent på hva eldreministeren vil svare. Dette gjelder ikke bare eldreomsorg, dette er faktisk et stort folkehelseproblem, for mange blir syke av de medisinene som skulle gjort dem friske. Det er langt igjen før både helsevesenet og myndighetene tar ansvar for å få ned antallet skadevirkninger av feil medikamentbruk.