Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2017-05-15:
Parisavtalen var et stort framskritt, Norges underskrift på Parisavtalen var et stort framskritt, men Norges oppfølging av Parisavtalen er svært viktig å sette under et kritisk søkelys. Forleden skrev den amerikanske klimajournalisten Bill McKibben følgende overskrift i Huffington Post: Norge og Trump har den samme planen for Arktis – og det er ikke godt nytt. Det han siktet til, er Norges versjon av klimapolitikk, som går ut på å øke oljeinnsatsen dramatisk, til og med i de områdene hvor klimaeffekten er aller verst. McKibben er ikke alene om å ha denne kritiske holdningen. I mars skrev Dagbladet-kommentator Geir Ramnefjell følgende: «Vår oljepolitikk, kombinert med vår lederrolle i det internasjonale klimaarbeidet, er den største politiske selvmotsigelsen i Norge. Det er på grensen til rein bløff.» Klimaministeren skriver i brevet som ble sendt til energi- og miljøkomiteen i forbindelse med denne initiativdebatten, om alvoret i klimasituasjonen. Han skriver at de samlede globale bidragene – altså kuttbidragene – vil ikke være tilstrekkelige for å nå Paris-avtalens målsettinger. Gapet mellom det som partene samlet har lagt fram, og det som kreves for å oppnå Parisavtalens målsettinger, utgjør trolig omtrent 15 gigatonn, altså milliarder tonn. Til sammenligning er de globale utslippene i 2016 ca. 40 milliarder tonn. Det er altså et enormt gap mellom det vi og andre land gjør, og det vi bør gjøre. Så hva kan vi gjøre? Regjeringen har meldt inn at Norge, sammen med EU, skal redusere sine utslipp med minst 40 pst. innen 2030. Det kommer også en forsterking av det i forslaget til klimaloven, der regjeringen vil gjøre Norge karbonnøytralt i 2030, og i 2050 skal vi være et såkalt lavutslippssamfunn der utslippene er redusert med 80–95 pst. – ifølge 1990. Det er også et stort framskritt at vi får en sånn målsetting i klimalovforslaget. Men så har altså denne pakken fortsatt svært kritiske svakheter. Det framgår overhodet ikke av noe politikk som er lagt fram av regjeringen, hvor mye utslipp som skal kuttes i Norge, av Norge. Hovedvirkemidlet er fortsatt at låvedøra står vidåpen for å kjøpe oss fri. Utslippene skal kuttes sammen med EU, og vi skal kutte tilsvarende 95 pst. av norske utslipp. Regjeringen peker altså i retning av, på samme måte som den rød-grønne regjeringen la opp til tidligere, at handlingsrommet for å kutte sammen med andre, via andre, ved hjelp av andre og ikke selv, vil bli institusjonalisert i form av et gapende smutthull i den nye klimaloven. Jeg håper at Stortinget vil tette igjen det smutthullet. La oss lage en klimalov som løser hovedproblemet i norsk klimapolitikk, nemlig utslippskutt i Norge. I dag følger Norge fortsatt en strategi som går ut på at vi skal bli et lavutslippssamfunn ved å bidra til at andre land kutter utslipp, ikke vi. Det kan sammenlignes med en fyllik som hevder at han er tørrlagt fordi han har fått de andre fyllikene i gata til å slutte å drikke. Hvis vi fortsetter å kjøpe kvoter, vil neste generasjons nordmenn sitte igjen i et land som ikke kutter sine egne utslipp, og ikke minst også sitte igjen i et land som ikke har brukt sine egne midler til å investere i egen utslippsfri teknologi. Det vil være å sette Norge på et sidespor i næringsutvikling, og å gi oss selv en konkurranseulempe som kan bli meget alvorlig å dra på i tiårene som vi kommer til. Den andre svakheten ved regjeringens arbeid med Parisavtalen er at Norge lar det største og viktigste verktøyet bli liggende igjen ubrukt i kassa. Statens pensjonsfond utland må gis et mandat for å bidra til å løse klima- og miljøproblemene i verden. Vi må innføre en klimaprosent der Norge bidrar tilsvarende med 1 pst. av vår BNI til FNs klimafond, og vi må stanse produksjonen av klimaendringer gjennom ny leting etter olje og gass på norsk sokkel. Jeg er spent på hva statsråden kommer til å si om dette i den klimameldingen han nå har varslet. Kanskje vi kan få noen forhåndslekkasjer om det i debatten som følger.