Annelise Høegh (Høyre), 2000-02-10:
Jeg har fremmet denne interpellasjonen fordi jeg er opptatt av at den nye retten til helsehjelp i pasientrettighetsloven skal bli den brekkstangen for raskere behandling som et enstemmig storting ville den skulle bli. Jeg har fremmet interpellasjonen fordi jeg er bekymret over at forskriftsutkastet fra helseministeren, som nå er ute på høring, ikke er i overensstemmelse med Stortingets uttrykkelige mening. Jeg har ikke fremmet denne interpellasjonen fordi jeg vil ha omkamp om lovens utforming. Jeg mener selvfølgelig at vårt forslag til lovfesting av en individuell, medisinsk begrunnet rett og frist for behandling er best. Men det toget er gått, iallfall for denne gang. Men Høyre stod sammen med Arbeiderpartiet og regjeringspartiene om så å si alle premissene for retten til helsehjelp. Derfor føler jeg et medansvar for at premissene blir fulgt opp i forskriftene. Det er jeg sikker på at alle deltagende partier er interessert i. Komiteflertallets premisser for retten til helsehjelp er omfattende, men klare og ikke til å misforstå på vesentlige punkter. Komiteflertallet sa at retten bør ikke knyttes til ventetidsgarantien at retten skal gis innenfor en tidsfrist knyttet til forsvarlig medisinskfaglig skjønn at de økonomiske ressursene som stilles til rådighet, må være tilstrekkelige at rettighetsfesting kan være et virkemiddel for styring og god ressursbruk at svake grupper kan med retten få en brekkstang for å oppnå grunnleggende helsetjenester I klartekst betyr dette at vi skal bort fra ventetidsgarantiens generelle, diagnoserelaterte rett og generelle tre måneders frist og over til en rett basert på forsvarlig medisinskfaglig skjønn. Det siste betyr en individuelt fastsatt frist. Derfor forutsetter komiteflertallet at «systemet med ventetidsforskrifter vil gjelde til den nye loven trer i kraft». Likevel legger departementet i høringsutkastet opp til at ventetidsforskriften ikke skal erstattes av noe nytt og bedre. Nå skal vi få det ingen ville ha for et år siden: lovfesting av ventetidsgarantien. Komiteflertallet mente at Lønning II-utvalgets prioriteringsgrupper skal ligge til grunn for retten til helsehjelp. Gruppe 1 om grunnleggende helsetjenester og gruppe 2 om utfyllende helsetjenester er «de som i hovedsak vil få rettighet til nødvendig helsehjelp». Det uttalte flertallet i innstillingen. Vi nevnte også at man måtte avklare om ikke også deler av gruppe 3 skulle omfattes. Prioriteringsgruppene 1 og 2 i Lønning II-utvalget dannet grunnlag for utformingen av kriteriene for ventetidsforskriften, sier departementet, og de hevder derfor at dersom vi ikke fortsatt legger ventetidsforskriften til grunn for retten til helsehjelp, vil vi måtte innføre helt nye kriterier for prioritering. Slik er det selvsagt ikke. Ingen har bedt om nye prioriteringskriterier, det er praktiseringen av dem gjennom ventetidsforskriften Stortinget har sagt nei takk til. Det trodde jeg ærlig talt helseministeren også var enig i. Det var vel derfor han ikke la frem noe forslag om lovfesting av ventetidsgarantien, eller lovfestet rett til behandling eller helsehjelp. Prioriteringskriteriene i Lønning II og ventetidsforskriften mener jeg skal være utgangspunkt, men ikke endepunkt for retten til helsehjelp. Endepunktet må være basert på et individuelt, medisinskfaglig skjønn. Det er det nye. Derfor sier komiteen i innstillingen at tidsfristen skal knyttes til forsvarlig medisinskfaglig skjønn. En og samme diagnose er jo ikke nødvendigvis like alvorlig for alle pasienter. Hvor alvorlig den er, og innenfor hvilken tidsfrist pasienten bør få behandling, må avgjøres av den behandlende lege. Det er dette medisinske skjønnet ventetidsgarantien har sett bort fra, derfor har også mange leger og helsepersonell generelt vært så skeptiske til denne garantiordningen. Dagens ventetidsforskrift undergraver, slik jeg ser det, i realiteten forsvarlighetsbegrepet med sin generelle tre måneders frist, fordi den enkelte lege blir frikoblet fra å ta sitt ansvar for individuell vurdering av om diagnosen for pasienten er så alvorlig at han må få rett til behandling innen en viss bestemt tidsfrist. Jeg mener det må være legen som i den kliniske hverdagen vurderer og avgjør hva som er forsvarlig behandling av den enkelte pasient. Det er derfor jeg mener at forskriftsutkastet er i strid med premissene Stortinget har lagt til grunn for sitt vedtak om rett til helsehjelp på dette punkt. Derfor mener jeg også det blir en gal konklusjon når departementet i utkastet sier: «I og med at dagens kriterier i henhold til forskriften om ventetidsgaranti er basert på Lønning II-utvalgets anbefalinger legger departementet til grunn at en videreføring av disse kriteriene er i tråd med intensjonene i flertallets uttalelser i Sosialkomiteens innstilling.» Det er de altså ikke slik vi har ment dem. Ventetidsforskriften, som i beste fall legger gruppe 1 og noe av gruppe 2 til grunn, er altfor innskrenkende i forhold til komiteens ønske om at både gruppe 1, gruppe 2 og kanskje også deler av gruppe 3 bør komme inn under retten til helsehjelp. Departementet drøfter så også i utkastet til forskrifter om man bør gå inn for en generell eller en individuell tidsfrist, fordi det står jo ikke noe entydig om dette i lovparagrafen, selv om jeg altså mener at det er ganske klart hva komiteen har ment hvis man leser premissene. Departementet innrømmer at ut fra en forsvarlighetsvurdering bør det settes ulike frister, men så ser de altså allikevel bort fra forsvarlighetskriteriet, for det hevdes deretter at «det ved relativt like tilfeller fastsettes en svært ulik frist» fordi man antar at den enkelte leges personlige skjønn vil variere. Selvfølgelig vil det det. Men departementet hevder videre at individuelle frister kan brukes av legene som en brekkstang for å få økte ressurser. Dette hevder departementet «vil gi gale incentiver og øke mistilliten til helsevesenet». Det er vel snarere mangelen på ressurser enn det at det er for store ressurser som har ført til at mange, dessverre, i dag har mistillit til helsevesenet vårt. Departementet konkluderer likevel med å anbefale en generell maksimumsfrist på tre måneder uten å ta seg bryet med å begrunne det. Det er kanskje fordi en generell frist ikke lar seg begrunne, iallfall ikke medisinskfaglig, slik komiteen har forutsatt. Departementets forslag innebærer i realiteten lovfesting av dagens ventetidsgaranti. Vi har fått det ingen ville ha for mindre enn ett år siden. Det er grunn til å spørre hva det er som har fått helseministeren til å snu trill rundt. Kan det være at når han først ble påført en juridisk bindende rett til helsehjelp, som han i utgangspunktet ikke ville ha, så koster det mindre å lovfeste ventetidsgarantien? For hvor er det blitt av helseministerens frykt for at kapasiteten ikke skulle strekke til? Ja, nå heter det bare i departementets forslag: «Rettighetsfestingen innebærer imidlertid ikke i seg selv et behov for økte inntekter til fylkeskommunene utover de refusjoner som ligger i inntektssystemet allerede.» Departementet vurderer det også «som fullt mulig å flytte ressurser fra mindre alvorlig syke pasienter til pasienter med rett til behandling». Ifølge departementet skal altså retten til helsehjelp innføres på bekostning av andre og mindre alvorlig syke pasienter som trenger behandling. Derfor konkluderer de også med at «innføring av en rett til behandling med en generell maksimumsfrist på 3 måneder vil være mulig å gjennomføre innenfor de eksisterende økonomiske rammene for spesialisthelsetjenesten». Selvfølgelig vil det være mulig, for det er jo det vi har i dag, det er ventetidsgarantien, men det var altså noe annet og noe mer Stortinget ville. Derfor mener jeg også dette med den generelle tremånedersfristen er i strid med komiteens premisser. Det er tydelig at departementet ser på retten til helsehjelp som en måte å fordele en gitt størrelse på. Kaka er bakt – den kan ikke lages større. Man må dele de ressursene som er der i dag. Det er altså ikke snakk om å bruke retten til å øke ressurstilgangen til helsevesenet. Var det dette Stortinget ville? Jeg trodde at helseministeren, regjeringspartiene, Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet var enige om at det var noe annet og noe mer vi ville med den nye retten til helsehjelp, slik vi gikk inn for i den nye pasientrettighetsloven. Den skulle være et aktivt bidrag, annerledes enn ventetidsgarantien, fordi vi innså dens svakheter. Den skulle være et aktivt bidrag til at flere pasienter kunne få hjelp raskere. Jeg håper og forutsetter at helseministeren nå revurderer sitt syn og lager forskrifter som er i overensstemmelse med det Stortinget faktisk har ønsket.