Ola Røtvei (Arbeiderpartiet), 1998-12-09:
Når det gjelder veginvesteringer, er det et stort engasjement ute blant folk flest. Dette har komiteen til fulle fått erfare på sine reiser rundt om i fylkene. Ønskene og behovene er mange. Jeg forutsetter at statsråden møter det samme presset om mer penger til vegsektoren. Lovnadene har vært og er mange innenfor vegsektoren. Stortinget har opp gjennom årene bidratt med sine. Statsråder har også bidratt med sine løfter. Dette er noe vi alle blir minnet om ved enhver korsveg. Oppfølging av lovnader har med politisk troverdighet å gjøre. De største lovnadene jeg noen gang har opplevd i mine år i komiteen, er lovnadene som ble gitt våren 1997. Hele 5,3 milliarder kr mer til investeringer i vegsektoren i perioden 1998-2001 la de nåværende regjeringspartiene til grunn. Dette skapte enorme forventninger ute i fylkene og blant folk flest. Ja, det var rene julekveldsstemningen. Flertallet triumferte framfor øynene på det norske folk mens de strødde ut milliarder til veginvesteringer. Hvor har det så blitt av det denne pengesekken? Den var temmelig tom i fjor, og den er enda tommere i år. Jeg må få lov til å sitere litt fra budsjettdebatten i fjor. Representanten Kofoed-Larsen sa i et replikkordskifte: «…vi tar sikte på at investeringene til både jernbaneformål og vegformål skal opp på det nivået vi gikk inn for ved behandlingen av Jernbaneplanen og Veg- og vegtrafikkplanen i vår. Det håper jeg vi skal få til med et samarbeid. Men jeg vil minne om at perioden er på fire år og ikke bare ett år av gangen. Det er en fireårssatsing.» Representanten Vihovde sa i et annet replikkordskifte i den samme debatten: «Me har som mål – og det er det fleire som har innsett – å få opp løyvingane. Eg vil ikkje stå her og lova kva ein vil koma fram til i budsjettet for 1999. Men dess lenger denne Regjeringa får sitja, dess større sjanse er det for at det kjem meir pengar, og så får me håpa på støtte frå Framstegspartiet ved seinere budsjettbehandlingar.» Ja, nå har det gått to år av planperioden, og regjeringen til representantene Vihovde og Kofoed-Larsen sitter fortsatt og har fortsatt støtte fra Fremskrittspartiet. Men mer penger til veginvesteringer har det ikke blitt, tvert imot mindre enn i regjeringen Jaglands vegplanramme. Jeg vil slutte meg til komitelederens sitat fra budsjettdebatten i fjor da han siterte knappestøperen i «Peer Gynt»: «Vi treffes på siste korsveien, Peer; og så får vi se om -; jeg sier ikke mer.» Jeg tror regjeringspartiene nå gjør klokt i å si fra før man kommer til den siste korsveg høsten 2000, at de 5,3 milliardene dessverre var en urealistisk lovnad. Hvis man ikke sier fra nå, blir troverdigheten mindre og mindre for hvert år som går. Regjeringen legger opp til ytterligere reduksjon i framdriften av igangsatte vegprosjekt. Regjeringen har selv beregnet at for å drive igangsatte prosjekt rasjonelt, er det behov for om lag 800 mill. kr. mer enn det er funnet rom for i 1999. Forlenget byggetid fører til økte anleggskostnader. Et års forlengelse av byggeperioden for et gjennomsnittsanlegg vil føre til at anleggskostnadene øker med 10-15 pst. For å kompensere for dette framskyndes bompengeselskapenes tilførsel til prosjektene, og det fører til at statens forpliktelser de kommende år øker. Forskutteringssakene fra kommuner og fylker strømmer på. Det fører til økte bindinger i tillegg til de statlige forpliktelsene som allerede ligger der, og som pr. 1. januar 1999 utgjør godt over 1 milliard kr. Komiteen tar fram føre var-skiltet og mener at forskuttering i hovedsak må knyttes til igangsatte prosjekter som f.eks. stopper opp på grunn av manglende statlige bevilgninger. I tillegg starter vi opp åtte nye vegprosjekter i 1999. I sum fører dette selvsagt til betydelige begrensninger i handlingsprogrammet i årene framover. Det er i lys av dette vi må se Arbeiderpartiets omdisponeringer. Jeg skal være den første til å innrømme at å redusere drifts- og vedlikeholdsposten på ingen måte er problemfritt. Men hvis man ser noe lenger framover enn 1999, vil det helt sikkert være økonomisk riktig å øke investeringsposten i forhold til Regjeringens opplegg. Når anleggskostnadene øker så mye med redusert framdrift, vil det å øke drifts- og vedlikeholdsposten bare føre til at vi springer rundt og biter oss selv i halen og betaler regningen i ettertid. Våre forslag innebærer at oppfyllelsen av vegplanen blir mer lik for de to postene, og at begge postene kommer ut noe i underkant av samme nominelle nivå som i 1998. Jeg finner også grunn til å minne om at en enstemmig komite legger til grunn at midlene som er til disposisjon, må fordeles ut fra hva som totalt vil bedre framkommeligheten på vegnettet. Dette betyr en fordeling av drifts- og vedlikeholdsinnsatsen i forhold til fjerning av fysiske restriksjoner og flaskehalser på vegnettet, standardforbedringer, jevn standard på gjennomgående vegruter samt utbedring og avlastning av vegsystemer i områder med køproblemer. Det er en økende interesse for bompengefinansiering av riks- og stamvegprosjekt. I den sammenheng understreker flertallet at når det gjelder bompengefinansiering av stamveger må det legges opp til en totalvurdering for hele stamvegruta og ikke bare foretas strekningsvise vurderinger. Det bør være såpass avstand mellom bommene at vi kommer opp i fjerde gir før vi møter neste bom. Dette blir en utfordring. Fra Arbeiderpartiets side vil vi legge til grunn at i hovedsak må bompengefinansiering være et spleiselag hvor partene går inn med likeverdige forpliktelser. Jeg ser nå en fare i at vi får bompengesaker hvor bompengeandelen settes lavt, bl.a. i den hensikt å få til en forsering av prosjektet. Vår konklusjon så langt er at eksisterende retningslinjer og praksis i forbindelse med fordeling av finansieringen mellom stat og selskap og offentlig styring av selskapene fortsatt er den beste modellen. Arbeiderpartiet motsetter seg heller ikke at vi skal vurdere ulike modeller for økt fylkeskommunalt ansvar på riksveg-, fylkesveg- og kollektivsektoren. Men vi har som et grunnleggende fundament at det skal være en overordnet statlig styring, ved at Stortinget fastsetter rammer og retningslinjer, og at fagkompetansen fortsatt blir statlig. Det å få en mer samlet ramme for fylkessektoren vil være ønskelig, slik at fylkeskommunene har en mulighet for reell prioritering. Derfor er også Arbeiderpartiet imot at vi skal opprette en egen post for rassikring. Den bør fortsatt ligger under post 30 Riksveginvesteringer. Dette er mer i tråd med det nye styringssystemet. Ellers risikerer vi at den neste nye posten blir reinvestering i kystbruer. Dette fører meg over til fylkesvegbruene som flaskehalser på fylkesvegnettet. Dette er en betydelig investering som vi må komme tilbake til i transportplanen. Ellers er jeg tilfreds med at vi nå får en landsdekkende standard for drift og vedlikehold av fylkesvegnettet, noe som Stortinget har etterlyst i mange sammenhenger. Komiteen forutsetter at en tilpasning til denne standarden skjer fra og med budsjettet for 2000. Til slutt vil jeg be statsråden merke seg at en enstemmig komite nok en gang forutsetter at dersom det legges opp til endringer innenfor den enkelte stamvegrute og mellom rutene, må dette legges fram for Stortinget. Dersom det ikke skjer, forutsetter komiteen at arbeidet med stamvegene skjer i tråd med Stortingets prioriteringer ved behandlingen av vegplanen for 98-2007. Dette er også slått fast i det nye styringssystemet.