Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2017-05-04:
Alle mennesker skal ha like rettigheter og like muligheter til å delta i samfunnet, uavhengig av kjønn, funksjonshemning, etnisitet, språk, religion, livssyn, seksuell orientering, kjønnsidentitet og -uttrykk og alder. Sammenlignet med andre land har Norge kommet langt når det gjelder likestilling, men vi må innse at vi fortsatt har store utfordringer. Utfordringene var beskrevet godt i likestilingsmeldinga som statsråd Horne la fram, men tiltakene sto ikke i stil med virkelighetsbeskrivelsen. Senterpartiet mener at likestilling og antidiskrimineringsarbeid dreier seg om et helhetlig samfunnssyn. De beste rammene for likestilling finnes i samfunn med små forskjeller mellom folk og trygge, lokale fellesskap der alle har en plass. Nærhet til tjenester og stutt vei mellom valgte og folkevalgte skaper fellesskap der frivillighet, enkeltpersoner og kommuner samarbeider godt. Jeg savner frivillighetens helt avgjørende innsats i arbeidet for likestilling og mot diskriminering i statsrådens redegjørelse. Likestillingsarbeid er et møysommelig arbeid over tid. I skoleverket dreier det seg bl.a. om å skape en skole for alle. Når norsk skole tilrettelegger bedre for elever med akademiske evner enn for elever med praktiske, ja, så pågår det diskriminering. Allerede her kan grunnlaget for videre diskriminering legges. Arbeidet for likestilling starter derfor allerede i barnehage og skole. Statsråden la i sin redegjørelse vekt på at regjeringa nå har fremmet en felles likestillings- og diskrimineringslov. Jeg registrerer at høringsinstansene har hatt mange kritiske anmerkninger til lovarbeidet. Felles lov kan fort gi en utvanning og ikke en styrking. Jeg har også merket meg flere tunge høringsinstansers innvending mot at regjeringa foreslår at loven ikke skal gjelde i familie- og privatlivet, slik dagens likestillingslov gjør. De mener dette kan være i konflikt med Grunnloven og menneskerettighetene. Jeg mener samfunnet må gi tydelig beskjed om at hjemmet og familien ikke er et sted der ting kan foregå bak lukkede dører. Den minste tvil om dette gir veldig dårlige signaler, selv om det er klart gjennom annet lovverk at vold i nære relasjoner er forbudt. Det, og mange andre sider ved lovforslaget, bør få en grundig behandling i Stortinget. Jeg er enig med statsråden i at det er viktig at hatefulle ytringer får konsekvenser og følges opp av politi og rettsvesen. Jeg vil også påpeke ansvaret vi som folkevalgte og politikere har for å gå foran som gode eksempler. Vår måte å kommunisere på påvirker hvor grensene går for hva som oppfattes som greit i offentligheten. Diskriminering i boligmarkedet, i arbeidsmarkedet, i utelivet og andre steder kan føre til at barn og ungdom vokser opp uten å føle at de hører til. Folkevalgte må ta ansvar for mer enn å lage lover. Vi må også ta ansvar for at måten vi omgås hverandre og snakker om og med hverandre på, preges av respekt. Det er derfor synd at statsrådens parti ofte pisker opp under stemninger som i neste omgang skaper diskriminering. Jeg mener det er en politisk oppgave å samle oss og dempe frykten for det som er annerledes. Statsråden sa: «Som integreringsminister var jeg opptatt av å få flere innvandrerkvinner inn i arbeidslivet. Arbeid gir mulighet for å praktisere språk og til å bli godt integrert.» Dette er jeg enig i, men det holder ikke å være opptatt av dette. Når innvandrerkvinner stadig blir omdreiningspunkt for opphetede verdidebatter, kan det svekke deres muligheter i arbeidsmarkedet. Vi har et stadig tøffere arbeidsmarked for mange yrkesgrupper, noe denne regjeringa ønsker velkommen. Regjeringa er svært tydelig på å stille krav, men mindre tydelig på hvordan de mener svake grupper i arbeidsmarkedet skal klare å svare på disse kravene. Senterpartiet arbeider for et arbeidsliv som gjør det mulig å oppfylle samfunnskontrakten om «gjør din plikt, krev din rett». Ønsket om fri flyt og såkalt fleksibilitet går på bekostning av faste stillinger, heltid og norske lønns- og arbeidsvilkår. Nåløyet blir trangere inn i arbeidsmarkedet for mange – i de tradisjonelle kvinneyrkene, for ungdom med lav utdanning, for flyktninger eller personer med redusert arbeidsevne. Mange er også mer utsatt for konjunktursvingninger og nedbemanninger om de har fått en fot innenfor.