Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-12-12:
Først vil jeg takke representanten Elvenes som saksordfører, som har lost oss gjennom dette. Det var en litt komplisert oppgave når det ble delt, men det har gått veldig bra. Forvaring er en viktig sak. Det har det ekstra straffeskjerpende ved seg at straffen er tidsubestemt, som saksordføreren sa. Det i seg selv oppleves av mange innsatte og deres pårørende som en ekstra belastning. Men dette er innført fordi man i første rekke skal søke å verne samfunnet på best mulig måte, slik at farlighetsvurderingen skal ligge til grunn for dommen. Gjerningen må i tillegg ha vært av alvorlig karakter, og det er gjerningens farlighet som skal vurderes opp mot samfunnets behov for beskyttelse. Vi har opprettet denne alternative soningsformen i hovedsak for å beskytte samfunnet, slik at når farlighetskriteriet ikke lenger oppfylles, skal innsatte løslates. Samfunnet trenger da ikke lenger den beskyttelsen det er å ha vedkommende i fengsel. For at ikke dommen skulle stride mot den allmenne rettsoppfatning, ble det innført en bestemmelse om minstetid på maksimum ti år. Forskriftene til særreaksjonen forvaring sier at innholdet i straffen skal ta utgangspunkt i domfeltes kriminalitet og tilpasses den enkeltes særlige forutsetninger og behov. Formålet er å øke sosial tilpasningsevne og motvirke ny kriminalitet. Innholdet i forvaringen skal tilrettelegges slik at domfelte oppnår en gradvis progresjon i gjennomføringen fram mot full frihet. De siste elleve år har det vært avsagt 203 forvaringsdommer og 110 løslatelser. Tilbakefallsprosenten er på nivå tilsvarende som for ordinære dommer viser en studie fra kriminalomsorgens studiesenter. For Arbeiderpartiet er det alvorlige dilemma som skal avveies mot hverandre i denne saken. Den allmenne rettsoppfatning kan være et vanskelig begrep. Studier viser imidlertid at gjeldende straffenivå i Norge i dag stort sett er i tråd med folks oppfatning av hva som er allment riktig. Når Arbeiderpartiet har gått inn i denne saken, har vi sett på argumenter for en endring, som i hovedsak er knyttet til opplevelsen av rettferdighet hos ofre for alvorlig kriminalitet. Handlingen er utført, og dersom den er alvorlig, kan det oppleves urettferdig at vedkommende slippes ut tidlig, til tross for at samfunnsbeskyttelsen er falt bort. Argumenter for endring knyttet til samordning av soningslengden for alvorlig kriminalitet for ikke-forvaringsdømte heller også i den retningen. Argumenter som heller mot en endring, er knyttet til formålet med straffen, som skal være samfunnsvernbasert. Hensynet til de straffedømte og deres pårørende heller også i en retning som skulle konkludere med ingen endring. Avveiningen er ikke enkel. Av annen forskning og kunnskap om dem som sitter i fengsel, vet vi at levekårene er jevnt over lavere enn hos befolkningen generelt, vi vet at sykeligheten er stor. Vi vet også at det er stor utfordring å få tilpasset og individuell oppfølging og rehabilitering av den enkelte innsatte. 92 pst. av de innsatte har alvorlige psykiske sykdommer, og mange har store lærevansker og kognitive utfordringer. Ansatte i kriminalomsorgen viser til at det er en utfordring, med dagens antall ansatte, å få til egnede og tilpassede rehabiliterings- og oppfølgingsopplegg for alle. Når vi har landet på å stemme for en endring, er det fordi vi har avveid disse forholdene, og vi har konkludert med at den allmenne rettsoppfatning veier tungt. Vi konstaterer at det ikke er gjort endringer i forskriftenes krav om oppfølging og tilpasning, og lovbestemmelsen inneholder fremdeles en vurdering opp mot en maksimal strafferamme. Arbeiderpartiet støtter derfor forslaget om endringer i straffeloven om forvaring.