Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2000-02-15:
En enstemmig komite står bak både merknadene og innstillingen som sier at «opprettelse av tilbud om mediebistand for ofre og pårørende i alvorlige kriminalsaker – bifalles ikke». Komiteen deler den bekymring representantene Halvorsen og Valle uttrykker over den sterke pågang og det utilbørlige press fra media som ofre og pårørende ofte utsettes for i alvorlige kriminalsaker. Selve overgrepet eller forbrytelsen og pågripelsen kan i seg selv skape krise hos familie, venner og i det sosiale nettverket. I slike opprivende og sjokkerende situasjoner må media vise stor varsomhet. Egentlig handler det hele om respekt for menneskeverdet. Det er når denne respekten ikke er til stede lenger, at det kan bli begått overgrep og kriminelle handlinger. Alle mellommenneskelige forhold handler om respekt for menneskeverdet. Så når journalister ivrer etter å få tak i opplysninger og synspunkter, rører de ved andres smerte på en måte som kan oppleves som mangel på respekt. Jeg må nok si at mange av oss føler at vi med oppslag i aviser eller innslag i TV og radio blir tilskuere og tilhørere til noe vi ikke har noe med, at vi trår innenfor privatlivets grenser. Da er det på sin plass å stille spørsmål ved om alle de detaljerte opplysningene, bildene og beskrivelsene er nødvendige. Sorg og smerte må ikke bli underholdning, for hva gjør det med den psykiske og fysiske helsen til dem som blir berørt? Det må likevel ikke være tvil om at komiteen aksepterer medienes frihet til å dekke alvorlige kriminalsaker, også med informasjon fra pårørende og ofre, innen grensene man har i gjeldende rett. Derfor ser ikke komiteen det som hensiktsmessig å lage en rettslig regulering av hva mediene kan eller ikke kan gjøre når det gjelder å hente inn informasjon. Derimot må pressen og mediene selv utvikle standarder som kan veilede journalistene i arbeidet overfor ofre og pårørende. Medias «Vær-varsom»-plakat ser ikke alltid ut til å være nok. Med andre ord må media selv være veldig bevisst på sin makt, ha en selvkritisk holdning både til måten de opptrer på for å hente inn opplysninger, og til de synspunkter og opplysninger som blir formidlet og som kan ramme pårørende spesielt hardt. Saker om kriminelle handlinger der presentasjonen tilkjennegir hvem det dreier seg om, blir en meget tung ekstrabelastning for pårørende. De konfronteres direkte eller indirekte med presseoppslagene – i nabolaget, på arbeidsplassen og i skolegården. Dermed blir de langt på vei utsatt for ekstra påkjenninger for andres kriminelle handlinger, som de selv ikke har noen delaktighet i. Det kan da ikke være pressens oppgave å forsterke denne sorgen og fortvilelsen de pårørende føler? Så komiteens påminning til pressen er at de må ta et etisk ansvar overfor de uskyldige som blir rammet av at en av deres nærmeste blir sterkt mediefokusert. Selv om komiteen ikke bifaller det forslaget til løsning som representantene Kristin Halvorsen og Ågot Valle kom med, har vi pekt på andre måter å ivareta ofre og pårørende på. Politiet har en generell plikt til å yte hjelp og bistand til alle som har behov for det, noe som er nedfelt i den mål- og oppgavestruktur som alle politidistrikt arbeider etter. Dette gjelder også ofre og pårørende i kriminalsaker. Det bør gis en orientering om at det i deres saker kan oppstå press om informasjon fra mediene. En slik orientering vil kunne forberede de berørte mentalt, ikke minst for å gi en form for aksept for at det går an å si nei til pressen, spesielt i den første, opprivende fasen. Men komiteen finner det ikke riktig at politi eller påtalemyndighet skal pålegges oppgaven å tilby hjelp til å avgrense eller begrense kontakten med mediene. I forhold til mistenkte kunne det lett bli oppfattet som påvirkning av etterforskning og saksbehandling. Man må unngå ordninger som kan føre til en slik usikkerhet. Komiteen ber Regjeringen sikre at det i løpet av året ved alle politikamre finnes informasjonsmateriell om hvordan kriminalitetsofre kan sikres hjelp og støtte. Det dreier seg om en bevisstgjøring av denne type problem eller utfordring og en videreutvikling og kanskje en fornying av eksisterende materiell. Mange politikamre har allerede ulike typer informasjonsbrosjyrer. Man vet at ved stress og store påkjenninger får man ikke med seg all informasjon som blir gitt muntlig. Derfor er det godt å få noe man kan ta fram igjen og lese når det melder seg behov for hjelp i den prosessen som følger. Det skal arbeides videre med å finne bedre muligheter for å yte assistanse til ofre og pårørende, noe komiteen er svært tilfreds med. Å utvikle rådgivningskontor for kriminalitetsofre, som også kan benyttes av pårørende, er meget positivt. Som avslutning vil jeg spesielt nevne den psykiske belastningen, og viktigheten av å få hjelp til å bearbeide traumatiske opplevelser på en skikkelig måte. Etter å ha vært i kontakt med en del ofre og pårørende ser jeg det som avgjørende at det blir gitt god og kyndig hjelp for å unngå senskader. Og spesielt viktig er det å ta barns og unges opplevelser og følelser på alvor. Det trengs en form for kriseteam også for dem som blir berørt av kriminalsaker, og det må settes i system. På komiteens vegne vil jeg anbefale å stemme for innstillingen.