Michael Tetzschner (Høyre), 2016-03-31:
Det har vært en interessant debatt å lytte til, selv om den har inneholdt visse repetitive elementer for den som husker fire år tilbake. Igjen er det grunn til å helle litt kaldt vann i blodet på republikanerne, som de selv har omtalt seg som i dag. Jeg tror vi skal minne hverandre om at det fellesskapet som en nasjon utgjør, er noe langt mer enn det politiske fellesskapet. Jeg synes også jeg hører en undertone om at man i det politiske laug er innforstått med at det er det politiske Norge som er Norge. Jeg tror det blir en veldig snever betraktning. Et land er mer enn sine politiske institusjoner, men der det skal utøves makt, skal det være politiske institusjoner under demokratisk kontroll. Men man glemmer av og til at det også er andre sektorer, andre samfunnsområder, som føler seg bedre representert gjennom et apolitisk statsoverhode enn ved det som er alternativet, som vi egentlig ikke har hørt så fryktelig mye om, fordi det kanskje ikke alltid har hatt samme aktualitet. Men hva er dette alternativet til det vi kjenner, det som nettopp har dette bestandige og stabiliserende i seg, også når det faktisk er avgjørende timer? Dette landet kjenner også til at i slike sammenhenger hadde kong Haakon symbolkraft utover det som allerede var avgjort politisk. Jeg tror man i denne sammenheng skal legge vekt på at et land, en nasjon, også består av kultur og kontinuitet og andre sammenbindingskrefter enn dem politikerne kan representere. Vi har en felles historie som man neppe kan lovgi seg til eller bevilge seg til i ettertid. Vi deler en opprinnelsesmyte som utgjør en forestilling om hva Norge er. Her spiller kongehuset en helt sentral rolle, men den er ikke partipolitisk. Derfor kommer noen representanter til å blande sammen synlighet og makt. Man tror, eller inngir forestillingen om, at de som er på toppen av oppmerksomhetspyramiden, er de som sitter med mest makt. Men da må man redegjøre for på hvilken måte det å ha et monarki har hindret den naturlige overgangen fra f.eks. stemmerett bare for menn til stemmerett for kvinner – senere utvidet til stemmerett for alle grupper. Det har ikke hatt noe med synet på monarki å gjøre, fordi monarkiet har fulgt med i tiden og vist sin egen begrensning. Hvis vi nå tenker oss at et statsoverhode skal kåres etter de uforutsigbare partipolitiske prosesser, så ville vi mer fått et øyeblikksbilde av maktforholdene i det politiske liv, og vi ville ikke oppnådd det som monarkiet har gitt oss hittil, nemlig sinnbildet på stabilitet og samling over mulige skillelinjer i samfunnet. Ingen politisk valgt skikkelse ville altså hatt den egenskapen til nettopp å la så mange føle seg representert, som det kongehuset har klart og maktet. Så skal jeg selvfølgelig også legge til, som republikanerne gjør, at det ikke har vært uvesentlig hvilke personer som har fylt disse rollene, og som også har bidratt med klokskap ved måten de har fylt sine roller på. Til neste gang, for jeg regner med at hvis SV blir representert etter neste valg, vil de fremsette det samme forslaget, vil jeg anbefale dem å se litt mer på hva som er alternativet til et monarki. Det er nemlig ikke en president. Det ville i så fall være en annen representant for den utøvende makt, og det kunne da ha vært regjeringen selv, uten at vi måtte velge en president som overhode. Så til slutt dette lille hjertesukket: De som har hatt den skarpeste tonen i dag, og som har vært litt akademiske i sin gjennomgang av argumenter – det har vært interessant å høre på – er nettopp de representantene som ikke har klart å overbevise sine egne partier om visdommen i det de sier. Representanten Christensen lot svepen sveipe over oss alle som ikke mener det samme som henne. Hun kan begynne med å skape et flertall i sitt eget parti. Jeg har ikke sett at Arbeiderpartiet har skrevet om overgang til republikk i sitt program, men man kan kanskje begynne der. Det samme gjelder representanten Rotevatn. Vi får se når partiene kommer. Det eneste partiet som i så henseende opptrer ryddig og forutsigbart, det er jo SV. For de argumenterer slik at de fremstiller seg i forbindelse med valgene, og det synes jeg er realt – det har man på partiprogrammet, det går man inn for, og det søker man tilslutning til. Når det gjelder den tilslutningen, ser det jo ut til at kongehuset vil overleve SV, kanskje Venstre også, det vet vi ikke. For øvrig, når man først går til angrep på anakronismen, så må jeg også gi et lite stikk til SV. De kaller seg jo sosialistisk i navnet. Det er i vår tid en fullstendig anakronisme. Hvis man tenker på hva de sosialistiske presidentene har representert av fremgang for menneskeheten, så skal man altså se på det som et utslag av en anakronisme, men kanskje er dette dagen for en viss anakronisme.