Dag-Inge Ulstein (Kristelig Folkeparti), 2021-05-04:
Det er ikke lett å ta inn over seg at det i denne verden, altså nå i 2021, fortsatt finnes 690 millioner mennesker som sulter, slik interpellanten nettopp har nevnt. Fra Sentral-Asia og tvers over den arabiske halvøya, ned til det sørlige Afrika og over til den andre siden av Atlanteren kan det snart være nærmere én milliard mennesker som ikke vet hvor det neste måltidet skal komme fra. Allerede før pandemien var antallet som sulter, på vei opp, ikke på vei ned, slik det må for at vi skal nå våre mål. Derfor er det vanskelig å se for seg et mer riktig og viktig spørsmål å snakke om i denne salen her enn nettopp sult og ekstrem fattigdom. Derfor takker jeg representanten Navarsete for at hun gir oss muligheten til nettopp det. Mat er grunnlaget for alle menneskers eksistens. Når kvinner, menn og barn opplever matusikkerhet, påvirker det helsen, utdanningsmuligheter og jobbmuligheter, selve evnen til å ta seg av sine nærmeste. Det tar bort grunnlaget for et godt og meningsfylt liv. Det tar bort muligheten for utvikling. Derfor har regjeringen løftet landbruk og matsikkerhet i arbeidet med å bekjempe fattigdom, og derfor brukte Norge nesten 2,3 mrd. kr på matsikkerhet, fisk og landbruk i 2020. Dette var 5,8 pst. av et bistandsbudsjett som var større enn noe bistandsbudsjett noen gang har vært. Vi har økt det langsiktige bidraget med 450 mill. kr de siste årene, og når det gjelder den humanitære innsatsen som det er vist til her, styrket Stortinget støtten til Verdens matvareprogram med en halv milliard så seint som i desember. Vi måler bistanden først og fremst i resultater, ikke i prosentvis bruk av bistandsbudsjett og på enkelte sektorer og poster. Derfor er innsatsen vår innen matsikkerhet større enn hva som vil framgå hvis en bruker OECDs koder for hva som regnes som matsikkerhet. DAC-kodene gir altså ikke det fullstendige bildet her. Det viktigste spørsmålet er i hvilken grad bistanden vår treffer på en slik måte at den skaper flest mulig ringvirkninger, eller styrker mottakerens langsiktige evne til å skape sin egen vekst. Regjeringen ønsker å øke både kvaliteten og kvantiteten på arbeidet knyttet til matsikkerhet. Pandemien har gjort arbeidet med bærekraftsmålene vanskeligere, men også viktigere. Å utrydde sult og ekstrem fattigdom på ni år er ambisiøst, men ikke håpløst. Årsakene til sult er mange og henger nøye sammen. Det ser vi ikke minst på koblingen mellom de tre største hindrene for å bekjempe sult, nemlig konfliktene – som vi hørte om – klimaendringene og koronapandemien. Heldigvis er det også en sammenheng mellom virkemidlene vi skal bruke for å utrydde sult. De forsterker hverandre og lar oss motarbeide onde sirkler med positive, selvforsterkende ringvirkninger. Jo mer vi kan gjøre for å oppnå mer utdanning, bedre helse, økt tilgang til fornybar energi, økt likestilling, mer matproduksjon og større respekt for menneskerettighetene, desto lettere blir det å skape jobber og bekjempe sult og fattigdom. På tross av at antallet ekstremt fattige er redusert fra nesten to milliarder til under én milliard på få tiår, har andelen som sulter, økt jevnt siden 2014. Totalt beregner FN at så mange som to milliarder mennesker ikke har regelmessig tilgang til trygg, sunn og nok mat. Norge er blant de første landene i verden som har utarbeidet en egen handlingsplan knyttet til bærekraftige matsystemer i utenriks- og utviklingspolitikken. Handlingsplanen angir de sentrale prioriteringene, og den brukes aktivt av utenrikstjenesten. Den gir også sentrale føringer for vårt arbeid fram mot det svært viktige og avgjørende FN-toppmøtet om matsystemer i september, der vi er veldig aktivt inne i både forberedelsene og utformingen av det møtet. Malawi er et eksempel på et pilotland for gjennomføring av den planen. Der er det ulike partnere, som Utviklingsfondet, Kirkens Nødhjelp og andre, som nettopp gjennom de lokale partnerne er engasjert i det arbeidet. Ambassaden vår i Tanzania har brukt den samme planen for å lage en egen strategi for arbeidet med matsystem i landet. Det er noen eksempler. Planen må også ses i sammenheng med vår nylig framlagte strategi for klimatilpasning, forebygging av klimarelaterte katastrofer og sultbekjempelse. Klimaendringene er blant de fremste årsakene til sult. Det haster nå med å nå utslippsmålene i Parisavtalen, men vi kan ikke lukke øynene for at klimaendringene endrer verden allerede. Millioner av mennesker får avlinger og hjem ødelagt på grunn av flom, tørke og orkaner som nettopp skyldes klimaendringene. De fordrives fra sine hjem og risikerer å måtte inngå i statistikken over dem som sulter. Norge har nettopp derfor gått i bresjen for at også klimatilpasning og sultbekjempelse – som også er et avgjørende krav i Parisavtalen – gis prioritet i utviklingspolitikken. Beregninger fra FNs utviklingsprogram, UNDP, viser at hver eneste krone som investeres i forebygging av naturkatastrofer og konflikt, medfører 7 kroner spart i humanitær bistand. Det grønne klimafondet, investeringer i fornybar energi og havsatsing er andre eksempler på at innsatsen for klima og jobbskaping også handler om bekjempelse av fattigdom og sult. Det vil kreve økonomisk armslag å redusere sult og feilernæring, og det vil kreve kunnskap. Blant annet har organisasjonen Ceres, som interpellanten viste til i sitt spørsmål, levert en banebrytende rapport om dette. Rapporten gir svar på to av de aller viktigste spørsmålene: Hva er den mest effektive måten å redusere sult og feilernæring på, for å beskytte klimaet og øke inntekten til de mest sårbare? Og hva vil det koste? Totalt beregnes det at rundt 270 mrd. kr må brukes årlig for å oppnå null sult, doble inntekten til 545 millioner småbønder – altså ikke 500 000 – og begrense utslipp fra landbruket. I dag er den bistanden på 98 mrd. kr. Vi tar med oss konklusjonen fra Ceres2030 inn i våre forberedelser til FN-toppmøtet i september, særlig når det gjelder forslagene til hvordan privat og offentlig sektor kan få til mer sammen. FNs generalsekretær har bedt om at toppmøtet iverksetter djerve nye tiltak for å endre måten verden produserer og forbruker mat på. Det er en veldig treffende beskrivelse av behovet. Norge arbeider på flere fronter for å følge opp de oppfordringene og er bl.a. medarrangør for en egen global dialog om mat fra hav og innlandsvann senere denne måneden, som et av de punktene vi følger opp nå før toppmøtet. De multilaterale utviklingsbankene er også viktige kanaler, spesielt med tanke på å øke produksjon av mat og lønnsomhet i landbruket, skape flere jobber, forbedre distribusjonen og bygge ut viktig infrastruktur. Her bidrar Norge med betydelig kjernestøtte og er en pådriver for at matsikkerhet og klimatilpasning settes høyt på agendaen. I 2020 bidro Verdensbankens målrettede innsats til at 7,2 millioner bønder mottok innsatsvarer og tjenester, og til at 3 millioner bønder tok i bruk nye arbeidsmetoder og ny teknologi. Norge bidrar bredt innen matsikkerhet, og vi har spesielle fortrinn vi bør utnytte når det gjelder å øke støtten til mat fra havet. Norsk bistand, bl.a. gjennom kunnskapsprogrammet Fisk for utvikling og Nansenprogrammet, er svært viktig i et matsikkerhetsperspektiv. Vi skal utnytte mulighetene som digitaliseringen byr på, enten det gjelder værvarsel eller bedre verdikjeder. Gir vi småbønder bedre tilgang til fornybar energi, kan de lettere holde både frukt og grønnsaker kjølige til de når markedet, og de kan opprette kornmøller og juiceproduksjon. De kan skape jobber. I en tid med pandemi og vanskelige budsjettprioriteringer har Norge økt andelen av statsbudsjettet som går til verdens fattige, til 1,11 pst. Vi har økt støtten til global helse, og for å bøte på matkrisen som pågår, har vi også økt budsjettene som går til mat. Matsikkerhet vil være høyt prioritert også etter pandemien, og sammen med vår innsats for klimatilpasning vil nettopp det øke mulighetene for å nå bærekraftsmålene. Selv om svaret er sammensatt, er ligningen enkel: Uten mat blir det ingen utvikling.