Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Diabetes er en av våre folkesykdommer, og en anslår at over 250 000 mennesker i Norge kan ha diabetes. Utfordringen er at veldig mange av disse ikke har fått sin diagnose; Norges Diabetesforbund anslår at det gjelder rundt halvparten. Dette blir også påpekt i den nasjonale strategien for diabetesområdet 2006–2010, og det er derfor et viktig mål å få avslørt flere og dermed få behandlet flere. Med en tidlig diagnose vil en unngå senskader og dermed spare de berørte og samfunnet for mye – både av plager og av økonomiske belastinger. At det å forebygge kontra det å reparere er billigere, tror jeg hele komiteen er enig i. Spørsmålet er hvordan dette best kan gjøres. Flertallet i komiteen, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, SV, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, er enig om at forebygging av type 2-diabetes bør skje på alle de arenaer der det er mulig å fokusere på fysisk aktivitet og kosthold. Her viser flertallet til St.prp. nr. 1 for 2008–2009, der det nettopp har blitt nevnt spesielt tiltak for å få flere fysisk aktive, frukt og grønt i skolen og andre tiltak som dreier seg om et bedre kosthold i befolkningen. En bred tilnærming til forebygging er viktig, og det dreier seg altså om mange grupper i samfunnet, og allerede fra barnsben av. Vi vet ikke hvem som er i risikogruppen før det er for sent. Siden diabetes 2 hovedsakelig er en livsstilssykdom, må det satses på flere steder samtidig, for det er ikke slik at forebygging bare forebygger én sykdom, men det finnes mange sykdommer som har samme fellesnevnere. Vi har derfor satset på ulike tiltak som vil forebygge ikke bare diabetes, men også livsstilssykdommer som f.eks. kols og hjerte- og karsykdommer. Komiteen er enig om at fastlegens rolle med hensyn til å avdekke diabetes type 2, er viktig. Dette er også bekreftet i møter med Diabetesforbundet, som ønsker seg gode felles retningslinjer for å avsløre flere udiagnostiserte samt bedre kompetanse hos fastlegen. Komiteen mener også at aktører som bedriftshelsetjenesten og hjemmetjenesten skal være slike viktige aktører. Det er de som møter pasientene og kan stille de rette spørsmål og ta de rette prøvene. Det å få på plass rutiner for hva det skal ses etter, og få retningslinjer, er derfor nødvendig. Jeg vil også vise til det komiteen sier om at det må forskes mer på diabetes type 1, som ikke er en livsstilssykdom, men en livslang, kronisk sykdom som rammer mange barn og unge. Det er bekymringsfullt at Norge er på verdenstoppen når det gjelder barn og unge med debut av type 1-diabetes. Det bør fokuseres mer på å finne grunnen til dette. Type 1 diabetes har også store samfunnsmessige konsekvenser dersom ikke forebygging av senskader skjer tidlig, og mye er felles når det gjelder både kosthold og fysisk aktivitet. Fastlegens rolle vil her være viktig, der god kunnskap og ikke minst oppdatert kunnskap tilflytes fra spesialisthelsetjenesten. Mye av denne behandlingen bør ses i samhandlingens tegn. Det er satt i gang flere gode tiltak som er nevnt i den nasjonale strategien. Jeg vil nevne Diafonen og gjenopprettingen av diabetesverkstedet på Aker. Men dette er tiltak som skjer i den andre enden, når folk har blitt syke. Målet må være at disse får mindre å gjøre, dvs. at færre får diabetes. Et annet flertall i komiteen, dvs. de rød-grønne og Venstre, mener at en plan kun rettet mot diabetes ikke er nødvendig, men at dette må ses i en større sammenheng med folkehelseperspektiv og forebygging generelt. Mange som får diabetes, har også risiko for andre sykdommer, og det er viktig at dette ses i sammenheng, og ikke som et fragment. Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti mener at målene i nasjonal strategi vanskelig lar seg gjennomføre uten øremerkede penger til planen, og de viser til de mange uttalelser som er gjort om denne saken. Fremskrittspartiet viser i den forbindelse til sitt eget budsjett, der det er tatt høyde for dette. Forebygging av diabetes og senskader trenger en helhetlig satsing på mange arenaer, og vi er ikke gode nok. Både innen behandling og rehabilitering mangler det tiltak som er gode nok, og heller ikke innen forebygging er tiltakene tilstrekkelige. Den psykiske belastningen ved å ha eller få diabetes, bør også være et område som vi ser nærmere på. Det er lett å legge skylden på den enkelte når diabetes oppstår eller senkomplikasjoner inntreffer, men det er flere faktorer som spiller inn – ikke alt kan forhindres, ikke alt kan forebygges, og ikke alt er noens skyld. Dette mener jeg det er viktig å ta med i debatten videre. Statsrådens samhandlingsreform vil kanskje gi noen virkemidler, slik at partene tenker forebygging framfor reparasjon, slik at færre får sykdommen og færre får senkomplikasjoner. Målet er klart, og alle i komiteen er enige om at dersom vi gjør de rette ting til rett tid, vil færre få diabetes 2 og andre sykdommer.