Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2008-10-14:
Det slo meg da Inge Lønning nevnte at han hadde ledet et offentlig utvalg i 1984, at utakk må være verdens lønn. Det utvalget avgav NOU 1984:30, Pleie og omsorg for alvorlig syke og døende mennesker. Grunnen til at jeg sier det, er at Lønning også har ledet to prioriteringsutvalg. Og det som slår en – det er godt stykke arbeid, jeg har lest begge prioriteringsutvalgenes utredninger, men jeg er ikke like kjent med innholdet i denne – er i hvor liten grad offentlige utredninger fører til at man endrer politikken på en rekke områder. Når det gjelder prioriteringsutvalgene, er det godt forståelig, for når en sier til politikere at de skal prioritere noe, betyr det at noe annet skal prioriteres bort. Straks vil man bli hengt ut offentlig for å si at man ikke skal prioritere også det området der man da tenker å gjøre mindre. Det er en utfordring i forhold til det vi diskuterer her. Med tanke på hvor mange sykehjem som har vært bygd i Norge, og hvor mye ressurser som har vært satt inn, hvis deler av det hadde vært med utgangspunkt i at man skulle ha akuttplasser ved et sykehjem, eller for den saks skyld etablere sykestue, ville det ha vært lett å gjennomføre en reform der man i betydelig grad økte kapasiteten for akuttbehandling. Men det som er en klar fare, er hvis man skal begynne å blåkopiere primærhelsetjenesten som om det skulle være et speilbilde av spesialisthelsetjenesten, men med en rekke nye båser også der. Hvis man f.eks. skal gjøre primærhelsetjenesten til spesialister på palliativ kreftbehandling i sluttfasen av livet, gjør man allmennmedisinen urett. Allmennmedisinen er godt egnet til å ta hånd om den typen behandling, med alminnelig utdannelse for spesialister i allmennmedisin, og der det blir en del av oppgaven. Ser man på fastlegereformen, ser man at den på mange måter har vært svært vellykket. Man har rekruttert godt. Flere av dem som advarte mot reformen, har i ettertid måttet innse at man rekrutterte godt. Man har fått besatt stillingene i de fleste kommunene. Men det som har blitt skadelidende, er ofte i mange kommuner samfunnsmedisinen. Kommunene har vært for lite flinke til å inngå avtaler med de enkelte leger. Kanskje har det også, når man ser tilbake, vært lagt for få statlige føringer for fastlegene om å sette av tid til eksempelvis den typen oppgaver vi diskuterer her. For i kombinasjon med en type sykestue som jeg kjenner godt fra Finnmark, eller for den saks skyld akuttplasser ved sykehjem, der enten fastlegene følger opp sine egne pasienter i sluttfasen eller man har en type tilsynslegevirksomhet som da må gå utover vanlig arbeidstid, ville en rekke kunne følges opp og få behandling med smertelindrende medikamenter, noen også for den saks skyld med cellegiftbehandling i en fase før det. På den måten hadde man både kunnet avlaste sykehusene og sikre nærhet til pårørende der den enkelte syke bor. Det man også ser, er at noen kommuner som har bygd opp gode hjemmebaserte tjenester, har sikret seg en type kontinuitet overfor kreftsyke som gjør at de er mer bekvemme med å være hjemme enn med å være på et sykehjem, eller for den saks skyld på et sykehus. Men det betinger en type pliktmessig oppfølging, spesielt av leger, som man ikke uten videre ser at leger i dag er villige til. Det handler nok også noe om avtaler. For hvis man er så forpliktet i forhold til de listene, men har lite forpliktelser når det gjelder andre oppgaver, vil man rett og slett ikke utføre det. Så det er et godt tips til statsråden i forbindelse med samhandlingsplanen. Her ligger det store utfordringer. Man bør absolutt se på fastlegeordningen, se på muligheten for å ta del i større oppgaver her, f.eks. med forpliktelse til én gang i uken å utføre samfunnsmedisinsk arbeid, for på den måten å sikre at flere kan behandles i kommunen, ikke minst folk som har alvorlig kreftsykdom og er i sluttfasen av livet.