Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-06-19:
I gårsdagens utgave av Dagens Næringsliv kunne vi lese at «aldri før har det stått dårligere til i kommuneøkonomien». Kommunene er «på felgen», resultatmarginen stuper, tjenestetilbudet blir rasert, aktivitetsnivået må ned, og omstillingen må fortsette. Det var litt av en tirade av en elendighetsbeskrivelse som var gjengitt i Dagens Næringsliv – og alt dette ifølge uttalelser fra KS. Men vi bør ikke uforbeholdent kjøpe denne politisk betingede elendighetsbeskrivelsen som manes fram her. Realiteten er at norske kommuner i dag har mer penger til disposisjon enn noen gang tidligere, og enda mer penger til disposisjon vil kommunesektoren få til neste år, ifølge opplegget for kommuneøkonomien for 2004, som vi behandler her i dag. Realveksten i kommunenes inntekter har økt jevnt og trutt i alle år. Allikevel tegnes det altså et nedslående bilde av kommunesektorens økonomi, og flere politiske partier farer opp og kappes om å være bestemann i klassen når det gjelder å foreslå størst mulig bevilgninger til kommunene. Men spørsmålet vi heller burde stille oss, er ikke først og fremst hvor mange milliarder ekstra vi vil gi til kommunene, men hva vi kan gjøre for at norske kommuner kan drives mer effektivt, og minst like effektivt som i privat sektor – for det makter ikke kommunene i dag. Effektiviteten i privat sektor forbedres kontinuerlig, fordi man der må forholde seg til en konkurranse- og markedssituasjon der de viktigste virkemidlene er pris og kvalitet. Men en slik markedseksponering er jo ikke tilfellet når det gjelder tjenesteproduksjon i kommunal sektor. Norske kommuner er i mangel av effektivitetsfremmende konkurranse blitt stadig mindre kostnadseffektive i forhold til det private næringsliv – dette fordi de aller fleste kommunene fortsatt i 2003 organiseres og drives etter middelalderske prinsipper, basert på en privilegie- og monopolordning og en forhindring av konkurranse. Dette er helt absurd! I altfor mange år har norsk kommunesektor kunnet absorbere en økende ineffektivitet ved å velte kostnadsøkningene over på staten og kommunens innbyggere. Den største trusselen mot kommunene og velferdssamfunnets framtid kommer neppe som en følge av mangel på penger til drifting av de offentlige velferdstilbudene i kommunen. Nei, den alvorligste trusselen kommer derimot fra drivkrefter som tviholder på et gammeldags ideologisk syn på de offentlige monopolers fortreffelighet, og som motarbeider effektivitetsfremmende konkurranse i kommunal virksomhet. Nå er imidlertid den kommende endringen i momskompensasjonsloven et lite skritt i riktig retning når det gjelder nedbryting av det offentliges monopolstilling innen den offentlig finansierte tjenesteproduksjonen. Men momskompensasjon hjelper allikevel så lite når det i de fleste kommunene ikke er lokalpolitisk vilje til å gjennomføre aktiv bruk av konkurranse og mer valgfrihet. Det er et prekært behov for en mer rasjonell tenkning og et mer moderne perspektiv på hvordan framtidskommunen best kan organiseres og utføre sine oppgaver. Det betyr at vi må vrake den rådende monopolfilosofien og satse på konkurranse- og markedsfilosofien. Her er vi sterkt uenige politisk. I Norge burde vi derfor for å få fart på konkurranseutsetting innføre en utfordringsrett, som i motsetning til den danske modellen må medføre en plikt for kommunene til å akseptere tilbud på drift av tjenester fra en ekstern aktør dersom dette tilbudet er kvalitativt tilfredsstillende og samtidig kostnadsmessig gunstigere enn kommunal drift i egen regi. Jeg mener vi ved lov bør forby at offentlig sektor får drive som en monopolvirksomhet, i alle fall på de områder der det er mulig å skape et marked. Det er et av vår tids store paradokser at monopoltenkning når det gjelder offentlig sektor, fortsatt har så sterkt fotfeste blant både politikere og fagorganiserte. Men det er altså denne gammeldagse monopoltenkningen som på sikt representerer velferdssamfunnet og kommunenes største framtidige trussel og utfordring, og det er slett ikke først og fremst mangel på penger, slik Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet tror. Her tar de grundig feil, og det vil tiden garantert vise.