trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2015-06-12:
Det har vore ein interessant debatt å følgje i salen i dag. Debatten har òg vist at det er eit breitt fleirtal her i salen som har dei same intensjonane, som ønskjer sterkt at regjeringa skal arbeide – og ta ei leiande rolle – for at me skal få ei nedrusting og på sikt eit forbod mot atomvåpen. Det er ikkje ei ny linje i norsk utanrikspolitikk, det har fleire av representantane sagt. Noreg har teke til orde for dette før, både i 2011 og 2012, både åleine og i fellesinnlegg med andre land i 2012, der ein sa at «alle stater må intensivere sin innsats for å forby atomvåpen og oppnå en verden fri for atomvåpen». Tydelegare kan det vel ikkje seiast, og det forundrar meg at det vert framstilt som ei linje som dei raud-grøne ikkje stod bak, for det gjorde me sjølvsagt. Det var ei linje òg i den raud-grøne regjeringa med noverande NATO-sjef som statsminister, og eg kan ikkje minnast at det var problematisert ein einaste gong at Noreg hadde den linja i den raud-grøne regjeringa. Representanten Tybring-Gjedde kalla oss «belærende», «selvhøytidelige» og brukte diverse andre karakteristikkar. Eg skal avstå frå å kommentere det – på Vestlandet seier me at på seg sjølv kjenner ein andre. Men det må vere lov å ha ulike synspunkt – og å ha respekt for ulike synspunkt. Eg respekterer at Tybring-Gjedde har ein annan ståstad og eit anna synspunkt enn meg. Det synest eg me skal ha stor respekt for i denne sal. Halleraker seier at det vert vanskeleg i NATO-parlamentarikarforsamlinga dersom Noreg skal ha ei leiande rolle og ta til orde for dette. Vel, eg sit sjølv saman med Halleraker på ein del av dei møta, for ikkje å seie dei fleste. Eg kan ikkje sjå at det skal vere vanskelegare enn då Noreg tok initiativ til å få bort klasevåpen og landminer. Då tok Noreg ei leiande rolle. Det var òg kontroversielt i starten – det vart ikkje det etter kvart, men det var det i starten. Men me viste mot og torde å vere ein fredsnasjon og torde å vere ein nasjon som viste veg – saman med andre. Og det er faktisk 108 land som no har underskrive Austrian Pledge, etterfølgjaren til det, og det er mange som kjem til å kome med. Men spørsmålet mitt no, som alle lurer på her i salen, er: Betyr svaret frå utanriksministeren og regjeringspartia sine representantar i dag at regjeringa ikkje vil arbeide for eit forbod mot atomvåpen? Det bør me få svar på i løpet av debatten.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2015-06-12:
Eg vil ta opp det forslaget som Senterpartiet og SV har fremja.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2015-06-12:
Eg må fyrst be utanriksministeren forklare om han meiner at opningstilbodet er lik mandatet – eller er det posisjonsnotatet ein no kallar mandat? Kva er mandatet? – Veldig klart, med enkle ord, vil eg gjerne få svar på det. Så har eg spurt utanriksministeren gong på gong – eg fekk ikkje svar i innlegget han heldt i dag heller – om å få eitt einaste døme på ei bedrift som er stengd ute frå ein marknad i dag, og som vil få tilgang til den marknaden gjennom TISA. Det vert jo framstilt som om dette er utruleg viktig for å få tilgang til ein marknad som ein tydelegvis må vere utestengd frå i dag. Dersom ikkje vil det ikkje vere noko poeng, for det skal jo ikkje røre ved standardar, vi skal jo absolutt kunne styre alt som me gjer det i dag. Det skal ikkje røre ved finansmarknaden, har me fått høyre no, det skal ikkje vere felles regelverk, det skal ikkje vere restriksjonar som regulerer verken sjukehus, skular eller nokon ting. Det er ei heilt anna retning enn det ein høyrer frå andre. Men eg har stilt to spørsmål, konkret.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2015-06-12:
Representanten Svein Roald Hansen sa i innlegget sitt tidlegare i debatten at ein hadde gjort unnatak for nokre offentlege tenester og teke tenestene attende i offentleg regi. Regjeringa har gong på gong sagt at TISA ikkje omhandlar moglegheita til å ta tenester attende i kommunal eller statleg regi. For å rydde uklarheiter av vegen burde i alle høve Arbeidarpartiet ha støtta vår merknad, der me presiserer at me må få avklart om TISA-avtalen kan føre til privatisering, deregulering eller konkurranseutsetjing av nokre offentlege tenester på nasjonalt eller lokalt nivå. Det gjeld òg moglegheita til gjennom politisk vedtak å gjeninnføre offentleg eigarskap og styring i sektorar som tidlegare har vore privatiserte. Etter denne debatten er det ikkje mogleg å seie at TISA-avtalen har vorte klarare. Eg trur det har vorte skapt meir uklarheit enn klarheit for dei som lyttar til denne debatten. Og det er vanskeleg å ta representanten Rodum Agdestein heilt på alvor når ho hevdar at TISA-forhandlingane er eit førebilete når det gjeld openheit. Det er nesten så eg må dra på smilebandet av det. Vi kan jo starte med det sokalla mandatet, som eg har etterspurt i heile vinter. No kallar ein posisjonsnotatet for mandat, og det er eit notat som er ganske annleis enn det reine opningstilbodet som òg har vorte kalla mandat. Kva er mandatet for forhandlingane? Eit mandat er ei bestilling til handelsbyråkratane. Kva skal me oppnå? Kor langt skal me gå? Kva skal ein ikkje gjere? Det er på same måten som EU no stansar TTIP-prosessen, fordi ein ikkje var samde. Ein såg at det faktisk kunne verte nei til TTIP, men så vart jo det stansa av mykje ståhei i Brussel. Eit mandat handlar ikkje om eit opningstilbod. Eit mandat er ikkje eit posisjonsnotat. Kva eit mandat handlar om, veit Utanriksdepartementet veldig godt, for dei lagar veldig mange mandat, ned på eit veldig detaljert nivå, når byråkratane skal ut og forhandle om langt mindre saker enn TISA-avtalen. Eg spør igjen: Kva er mandatet? Kvifor får me ikkje det framlagt? Seier mandatet noko som utanriksministeren og regjeringa ikkje vil at me skal vite? Er det difor ein har halde oss med eit opningstilbod som er forholdsvis inkjeseiande, for det seier jo ikkje noko om kvar dei skal gå i forhandlingane? Det seier berre noko om opningstilbod og posisjon og eit posisjonsnotat som er litt i same gate. Eg spør meg igjen: Kvifor vil ein halde det hemmeleg? Eller finst det ikkje eit reelt mandat som set grenser, på same måte som Viviane Reding i EU har sagt at EU set grenser med raude og grøne linjer for kor langt EU kan gå i desse forhandlingane?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2015-06-12:
Eg hadde ikkje tenkt å ta ordet igjen, men Agdestein sa at debatten må vere faktabasert, og difor er det ein faktafeil som har vorte sett fram her, som eg må rette opp. Representanten Svein Roald Hansen sa i debatten at Noreg sitt opningstilbod vart lagt fram av den raud-grøne regjeringa. Det er feil. Opningstilbodet vart lagt fram 15. november 2013. Eg skulle gjerne ynskt at det var den raud-grøne regjeringa som sat, men det var det ikkje. Det var altså ikkje lagt fram av regjeringa Stoltenberg. Me ga eit ok til å delta. Hadde me sete i regjering, bak rattet, trur eg me skulle ha sytt for at me hadde hatt større openheit om det som skjer i forhandlingane, enn det me ser no. På regjeringa.no står det: «Norges åpningstilbud i forhandlingene om en ny avtale om handel med tjenester – TISA(…) ble lagt fram 15. november 2013.» (…) Det speglar det mest ambisiøse, står det òg på regjeringa.no, av det me har av handelsavtalar i Noreg i dag.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2015-06-12:
Det er ei viktig sak som er på dagsordenen i Stortinget i dag. Forsvaret av Noreg er viktig. Me lever i ei tid med store teknologiske sprang i Forsvaret. Men det har vore, det er og det vil vere slik at det er dei som er tilsette, som utgjer den viktigaste forsvarsevna til landet vårt, deira evne til å utøve operativ verksemd, til å betene den moderne teknologien, til å omstille seg og bidra i ei tid der me ser større utfordringar på forsvarssektoren enn me kanskje har gjort dersom me ser dei siste tiåra tilbake i tid. Det er viktig at personellordninga fremjar operativ evne. Det er viktig at når utfordringane endrar seg, og teknologien endrar seg, må ein òg endre måten ein jobbar med dei tilsette på, og derfor er denne saka viktig. Det gir betre moglegheiter for Forsvaret til å dimensjonere etter det behovet Forsvaret har, og det gir moglegheiter til å rekruttere dyktige folk til viktige tenester. Det er stor semje om denne saka, difor brukar eg ikkje tid på å gå gjennom alle element. Det har andre gjort før meg i debatten, og det er fredag, og folk har sikkert lyst til å kome heim. Eg vil berre påpeike at det er viktig at dei som skal inn i Forsvaret, kan ha føreseielege kår. Difor seier komiteen det den gjer, om at ein så tidleg som mogleg skal få vite om ein får verte verande. Me har ikkje forlengt, me har ikkje sett eit krav om at ein skal kunne vere i Forsvaret til 60 år, som dei tilsette sine organisasjonar ynskjer seg, men komiteen registrerer at det normerte faste tilsetjingsforholdet for avdelingsbefal til fylte 35 år vert utvida til moglegheit for fast tilsetjing til fylte 60, og at ein skal kunne få vite litt tidlegare enn i dag korleis det vidare forløpet vil vere, før ein fyller 35 år. For Senterpartiet er forsvaret av Noreg viktig. Det er viktig at Noreg er ein sterk bidragsytar blant allierte for å sikre òg det internasjonale oppdraget me har, men først og fremst skal det norske forsvaret forsvare landet vårt. Difor er det viktig at me har ein dyktig hær, eit sjøforsvar, eit luftforsvar og heimevern landet rundt, som kan vere både avskrekkande, og som kan stille opp på kort tid når det trengst. Eg har stor respekt for det arbeidet som vert gjort i Forsvaret, og eg trur den saka me har i dag, vil bidra til at me får eit enda sterkare forsvar av landet vårt i tida som kjem.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2015-06-12:
Me diskuterer i dag eit viktig tema. Senterpartiet støttar det som ligg inne i proposisjonen, der planlagde investeringar i Forsvaret vert følgde opp. Forsvarsutfordringa Noreg i dag står framfor, er annleis enn den mange såg føre seg for kort tid attende. Over lang tid såg mange føre seg at Russland var på veg til eit stabilt demokrati. Samtidig peika mange på at integreringa i Europa gjorde krig utenkjeleg. Utviklinga dei siste åra har vist at me ikkje kan ta noko for gitt. Russland har bevega seg i gal retning. Samstundes har tryggleiksbiletet endra seg betydeleg òg i andre delar av verda. Midtausten er eitt døme. Faren for terror i Noreg kan ikkje neglisjerast. Det norske forsvaret må vere førebudd på mange ulike scenario. Ved sida av det nasjonale forsvaret er det sjølvsagt artikkel 5 i NATO-pakta som er garantien vår for fridom. Forsvarsdebatten har vakse i Noreg det siste året. Fleire personar med lang fartstid i Forsvaret er tydelege på at løyvingane til Forsvaret må aukast, investeringane må aukast, Forsvaret må byggjast vidare opp. Mellom anna kasta Jacob Børresen inn ein brannfakkel då han 16. mars i år åtvara regjeringa om at heile Forsvaret ville bryte saman om det vart krig. Nedbygging av Forsvaret er, slik han beskriv det, ei svekking av den funksjonelle staten og den strukturen heile økonomien og fellesskapen vår byggjer på. Noregs eksistens er i grunnen avhengig av at me har truverdet til å forsvare og handheve suverenitet over det som er territoriet vårt. I det ligg det at investeringane i Forsvaret må aukast. Medan det kan ta tiår å byggje opp gode forsvarsstrukturar, kan trusselbiletet endre seg i løpet av månader, veker, ja, endåtil dagar. Det er for seint å forsikre huset når det brenn, og det er for seint å kjøpe forsvarsmateriell når ein treng det. Me må investere i materiell me håpar me aldri får bruk for. Langsiktig tenking og planlegging er avgjerande. Langsiktig planlegging ligg òg bak dei investeringane som Stortinget skal ta stilling til i dag, og som Stortinget vil slutte seg til. Me må alltid leve med eit visst trusselnivå. Me kan ikkje investere oss til total tryggleik. Difor er menneska i Forsvaret så viktige, som me har vore innom tidlegare i dag. Forsvarsviljen er stor i Noreg og representerer ei formidabel kraft. Det kan ikkje kjøpast for pengar. Det kan derimot viktig utstyr som dei same menneska kan bruke til å forsvare land og folk. Forsvarsvilje må byggjast opp vidare. Her er ikkje minst Heimevernet og vernepliktsinstituttet viktig. Modernisering av forsvarsmateriell må òg byggjast vidare. Difor vert arbeidet med langtidsplanen som me snart skal i gang med, så viktig. Det me vedtek i dag, er resultat av arbeid i den tidlegare langtidsplanen. Det er oppfølging av ei lenge ønskt og vedteken investering. Det er eit ledd i ei naudsynt opprusting – ei opprusting som må intensiverast og byggjast vidare i tida som kjem.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2015-06-12:
Det vil representanten.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2015-06-12:
Det er bra at regjeringa ønskjer ei atomvåpenfri verd, og det er bra at ein vil følgje opp det humanitære initiativet. Tidlegare i debatten i dag har regjeringa sine hovudtalsmenn halde veldig tydelege innlegg. Representanten Halleraker sa at å jobbe for ein konvensjon vil vere stikk i strid med våre forpliktingar, og at det vil signalisere ei svekking av NATO-alliansen. Og representanten Tybring-Gjedde sa at atomvåpen vil vere «umulig å forby», at dei aldri vil forsvinne, at det ikkje er noko poeng å jobbe for eit forbod, og at ei verd utan atomvåpen vil vere farlegare. Er dette uttrykk for regjeringa si haldning?
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2015-06-12:
Denne debatten starta med at representantar frå dei fleste partia sa at ein her er einig om målet, og så har vi ein diskusjon om vegen til målet. Slik er det i mange politiske saker, og det har eg respekt for. Men etter at debatten no har gått, er eg litt usikker på om vi eigentleg er einige om målet. Eg er ikkje usikker på bakgrunn av det utanriksministeren har sagt på vegner av regjeringa, og det er godt. Men når det gjeld det som ein del representantar frå regjeringspartia seier – ein ting er at representanten Tybring- Gjedde er oppe og held nærmast eit moralsk forsvar ikkje berre for å ha atomvåpen, men til og med for å bruke dei, men når også representanten Tetzschner, som hadde mange gode poeng, likevel går inn i eit resonnement om korleis ei atomvåpenfri verd eigentleg vil vere, og antydar meir konflikt og konvensjonell bruk av våpen m.m., blir eg meir usikker. Så dersom nokon vil oppklare den usikkerheita, ville det vore nyttig. Eg vil gjerne at vi ikkje skal tilleggje kvarandre meiningar eller gjere konfliktar større enn dei er. Då trur eg at eg vil avslutte med det og seie at eg ikkje oppfattar denne debatten eller denne innstillinga som noko brot med den tradisjonen vi har i utanrikspolitikken i Noreg, eller at det er uoverstigelege motsetningar her. Men då legg eg også til grunn at vi heller ikkje bryt ein annan viktig tradisjon, og det er at regjeringa følgjer opp den viljen som kjem til uttrykk frå stortingsfleirtalet gjennom merknader og forslag til vedtak i komiteen si innstilling.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-12:
Det er mykje bra å seie om både det arbeidet som regjeringa gjer på dette, og det som Brende sa i sitt innlegg når det gjaldt det humanitære initiativet og arbeidet med det. Men eg merka meg òg at utanriksministeren systematisk lar vere å svare på eitt viktig kjernespørsmål, som eg tok opp i mitt innlegg, Hansen spurde han om det, og Navarsete spurde han om det, nemleg om han vil følgje opp ein heilt bestemd fleirtalsmerknad i Stortinget. Så eg tek det no heilt eksplisitt. Merknaden lyder: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Høyre og Fremskrittspartiet, vil fremheve at Norge må innta en pådriverrolle i det videre arbeidet med å skape en prosess bygget på balansert nedrustning, ikke ensidige tiltak og med det langsiktige mål å lage et juridisk rammeverk som innebærer et forbud mot atomvåpen.» Vil utanriksministeren følgje opp den merknaden, vil han la vere, eller vil han nok ein gong la det hengje som uklart om han vil følgje opp Stortingets fleirtal akkurat her?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-12:
Det humanitære initiativet er ungt og vart starta opp for å få fram dei humanitære konsekvensane, men allereie frå starten var forbodet ein del av diskusjonen. La meg ta nokre eksempel: I 2010 sa f.eks. Noreg, altså under den raud-grøne regjeringa, på ein internasjonal nedrustingskonferanse: «We believe it could be possible to develop norms against the use of nuclear weapons, and even outlaw them, without a consesus decision,(…) (…) Vi gjentok det på en NPT-konferanse i 2012: «All states must intensify their efforts to outlaw nuclear weapons and achieve a world free of nuclear weapons.» Også i Noreg tok politikarar til orde for det. Men det som er sant, er at det stod ingen ting om det i Oslo-erklæringa – spørsmålet om forbod kom heilt presist frå utanriksministeren i forbindelse med konferansen i Wien, og er nå den såkalla Humanitarian Pledge. Så det er riktig at spørsmålet om forbod er ganske nytt på den måten, og at det å seie at ein er einig eller ueinig med den førre regjeringa, eigentleg ikkje seier noko om det. Det er jo derfor det er brakt inn i Stortinget gjennom eit forslag no, og det er derfor det er viktig å få avklart om regjeringa vil følgje det opp. Det er altså ein fleirtalsmerknad, sitert her mange gonger, der kjernen er at fleirtalet «mener Norge må spille en aktiv rolle som pådriver i det internasjonale arbeidet mot spredning av atomvåpen og arbeide langsiktig for et forbud mot slike våpen». Eg kan ikkje forstå utanriksministerens siste svar. Han nekta å svare ja eller nei, men det er vanskeleg å forstå det på andre måtar enn det representanten Nybakk forstod det som, at han faktisk ikkje har tenkt å følgje opp det som står i den merknaden. Han fortset å fortelje at regjeringa har ikkje tenkt å arbeide for eit forbod, som det står i den merknaden. Det er riktig at regjeringa har eit prerogativ, som det heiter, ein forrang, ein handlefridom, i utanrikspolitikken, men det er ikkje riktig at det betyr at regjeringa kan gjere som dei vil i utanrikspolitikken. Parlamentarismen gjeld på alle politikkens felt, men den gjeld annleis på det utanrikspolitiske feltet enn på andre felt. Det er altså ein rekkje eksempel i historia på at forslag fremjast, komitémerknader skrivast, at ei regjering må tilpasse seg fleirtalet i utanrikspolitikken. Eg vil seie at det er oppsiktsvekkjande viss dei ikkje gjer det, men eg må òg få stille spørsmålet til Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti, for eg har stor forståing om ein ikkje vil stemme for eit forslag, men viss regjeringa ikkje vil følgje opp det som har fleirtal i stortingssalen, skal det da ikkje få nokre konsekvensar for Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti? Er det sånn at det regjeringa seier, gjeld same kva? Eller meiner dei òg at det som fleirtalet faktisk står for, må gjelde? Eg synest at utanriksministeren må avklare sitt syn, men eg synest òg Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti må avklare om det vil få konsekvensar om regjeringa ikkje følgjer eit fleirtal.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-12:
På vegner av forslagsstillarane kan eg seie at målet med forslaget ikkje var å sende Øyvind Halleraker til NATO for å fremje forslag om dette, sjølv om eg trur det kunne vore eit underhaldande møte å vere til stades på. Denne debatten viser at det er eit fleirtal i Stortinget som ønskjer – punkt ein – at Noreg skal vere pådrivar for nedrusting og i arbeidet for eit forbod. Debatten viser – punkt to – at mange representantar for Høgre og Framstegspartiet, utanriksministeren unntatt frå det, argumenterer med kraft og veldig engasjement mot det og med ganske sterke utsegner som er motstridande. Eg trur representanten Hansen si påpeiking av kven som er det største problemet av våre allierte og enkelte av representantane, var presis. Men mest sentralt viser debatten at utanriksministeren – openbert, vil eg seie – ikkje har tenkt å følgje opp den merknaden som har vorte sitert her ei rekkje gonger, om eit forbod. Det er synd, fordi Noreg no går frå å vere ein leiar til å verte mindre betydeleg i arbeidet mot atomvåpen, men det reiser òg spørsmålet om parlamentarismen faktisk gjeld i utanrikspolitikken, med større kraft.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-12:
Eg veit ikkje kor mange gonger regjeringa eller utanriksministeren har vist til den førre regjeringa i dei to sakene vi no har behandla, men eg kan seie at i begge sakene synest eg den førre regjeringa opptredde klokt, og eg vedkjenner meg det som skjedde. I begge sakene har det skjedd ting sidan den gongen, og i dette tilfellet at forhandlingane no er i gang. Det representantforslaget dreier seg om, er altså om vi kan få større offentlegheit om rammeverket og det som skjer, fordi det er veldig langt frå eit opningstilbod til sluttresultatet mellom 51 land, og det er svært sentralt at vi veit noko om retninga og kan debattere det godt. Etter mitt syn er det veldig uheldig at det no skjer mest på basis av WikiLeaks og for lite på basis av reell informasjon om retninga. Lat meg derfor stille eit spørsmål, sidan utanriksministeren iallfall i teorien er oppteken av openheit, eller seier at han synest det er viktig: Kan utanriksministeren tenkje seg å kome til Stortinget og gje ei utgreiing for status i TISA-forhandlingane?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-12:
Dagens personellordning har vore fragmentert og var utan tvil klar for revisjon, og det er årsaka til at delar av Forsvaret slit med for stor turnover. Ein treng ein personellstruktur som styrkjer Forsvarets operative evne. Det opplever eg at det er brei politisk einigheit om. Høyringsinstansane er òg gjennomgåande positive til den overordna gjennomgangen. SV si hovudlinje er at Forsvarets operative evne er tett knytt til om dei menn og kvinner som jobbar i sektoren, har det godt, likar jobben sin og dermed yter lenge og mykje. Forsvaret må syne seg som ein attraktiv arbeidsplass for å sikre seg dei beste hovuda og hendene – og for å halde på dei. Difor er det òg viktig for oss å lytte til dei som representerer dei arbeidstakarorganisasjonane i prosessen. Ein samrøystes komité peikar på at høg turnover og gjennomgangen av verdifull kompetanse er Forsvarets nøkkelutfordringar. Sentrale høyringsinstansar peikar på at denne høge turnoveren kjem av aldersgrensa på 35 år som i dag gjeld avdelingsbefal. Dei instansane ønskjer at aldersgrensa skal fjernast, og at alle får tilsetjing til 60 år. Dette er eit krav som SV kan ha sympati for. Samtidig viser simuleringar at risikoen for nye pensjonsbølgjer og ubalanse aukar betrakteleg dersom Forsvaret vel ein praksis med utelukkande å tilsetje alle fast til 60 år. Dei analysane viser at dersom alle dagens befal utan grunnleggjande offisersutdanning skulle verte fast tilsette til 60 år, ville den naturlege avgangen vere for låg til å gje plass til å rekruttere nok yngre befal i tiåra framover. Ei slik tilnærming ville difor skape utfordringar for Forsvaret og kunne svekkje den operative evna. Difor legg ikkje vi oss på høyringsinstansane sine synspunkt på det punktet, sjølv om vi har stor respekt for tenkinga bak. Når det gjeld spørsmålet om aldersgrense derimot, meiner SV at ein bør ta sikte på at den enkelte har avklart om ein vil tilkome tilsetjing til 60 år, innan fem år av første tilsetjing. Det er svært viktig for den enkelte å ha den typen føreseielegheit så tidleg som mogleg, og etter vårt syn kan det òg vere eit gode for langtidsplanlegginga til Forsvaret. Saman med Arbeidarpartiet og Senterpartiet meiner vi òg at ein skulle kunne disponerast noko kortare enn det regjeringa legg opp til. Samla sett vil dette vere eit positivt bidrag både til å vareta den enormt viktige ressursen personellet i Forsvaret er, og, forhåpentleg, til den operative evna til Forsvaret, og vi sluttar oss til dei andre merknadene som ligg i innstillinga.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Jeg har egentlig lyst til å følge opp spørsmålet til Bård Vegar Solhjell, for jeg synes ikke vi får et ordentlig svar på om regjeringen kommer til å følge opp det som det er et flertall for i denne sal. Alle partier, bortsett fra Høyre og Fremskrittspartiet, skriver: «Flertallet mener kampen for et internasjonalt forbud mot atomvåpen trenger at flere land påtar seg en aktiv pådriverrolle. Norge bør være blant disse landene.» Mitt konkrete spørsmål til utenriksministeren er: Kommer han til å følge opp den flertallsmerknaden fra alle partier, bortsett fra regjeringspartiene?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Det er mye jeg er stolt av at man fikk til med den rød-grønne regjeringen, men det jeg kanskje er aller mest stolt av, er at vi var med på å få til et forbud mot klasevåpen. Det manglet ikke på motforestillinger da dette punktet kom inn i Soria Moria-erklæringen i 2005 – at Norge skulle lede an arbeidet mot klasevåpen. Men Norge gjorde det og tre år etter, 3. desember 2008, samlet representanter fra over hundre land seg i Oslo rådhus og signerte det historiske dokumentet. Landene som hadde klasevåpen, var ikke med. Men hvorfor skal det være sånn at de landene som har minst ambisjoner, skal være landene som bestemmer hvilket tempo alle vi andre skal gå i? Norge sammen med sivilsamfunn fikk på plass et forbud. Historien har vist at etter dette er dette en våpenform som knapt har blitt brukt, heller ikke av landene som ikke signerte. Jens Stoltenberg fikk rett i det han sa i sin tale i Oslo rådhus: «Verden blir ikke den samme etter dette, en veldig bestialsk form for våpen ødelegges og forbys» – vi er med på å forandre verden. Den rød-grønne regjeringen turte å gå foran. Sånn skapte vi forandring. Det gjaldt også i arbeidet mot atomvåpen. Det var Joans Gahr Støre og Espen Barth Eide som inviterte til konferansen som skulle se på de humanitære konsekvensene av atomvåpen. Det er det som har ledet an det humanitære initiativet som flere og flere land samles rundt. Siden da har både Norge og Sverige byttet regjering. Regjeringsskiftet har gjort at vi har byttet posisjon. Nå er det Margot Wallström og svenskene som viser vei. Lederrollen Norge hadde, har ikke lenger Børge Brende på sin dagsorden. Jeg synes det var en ganske avslørende runde vi hadde i replikkordskiftet her i stad. Vi kunne i går på NRK ytring lese at utenrikskomiteens nye nestleder, altså en av regjeringspartienes fremste her i salen, Tybring-Gjedde, mener at atomvåpen skaper stabilitet. Nei, atomvåpen skaper ikke en mer stabil verden. 70 år etter Hiroshima og Nagasaki vet vi altfor mye om hvilke forferdelige scenarioer atomvåpen kan føre til. En verden uten atomvåpen er en tryggere verden. Det er selvsagt det alle sier, at det er lett å dele en visjon om en atomfri verden. Men kan man se for seg at man noen gang skal komme dit, om det ikke blir forbudt? Og kan det bli forbudt, om ikke noen begynner å forby det? Arbeiderpartiet og et flertall i Stortinget mener at Norge skal lede an i dette arbeidet. Det er ikke opposisjonen som vil endre norsk linje, det er det regjeringen som gjør. Det er regjeringen som så langt viser en historisk lite ambisiøs linje. Vi ber regjeringen merke seg at i denne saken har de et flertall mot seg. Alle andre enn Høyre og Fremskrittspartiet sier klart ifra. Vi forventer selvsagt at regjeringen følger opp dette flertallet, og tar på seg en lederrolle i arbeidet mot å forby atomvåpen. Det er å videreføre vår historiske arv, som da det ble vedtatt at atomvåpen ikke skal kunne plasseres på norsk jord – eller vårt viktige bidrag i konvensjonene mot landminer og klasevåpen.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Tetzschner sa i sitt første innlegg at han var veldig overrasket over at vi ikke lenger var samstemt i dette spørsmålet. Vel, den uenigheten er det eventuelt regjeringspartiene som står for i denne salen. Det er høyresiden, med Fremskrittspartiet og Høyre, som står alene. De står utenfor merknadene om at dette skal Norge jobbe for. Når vi hører representanter i denne salen, ikke minst Tybring-Gjedde, nærmest forsvare bruk av atomvåpen og iallfall mene at Norge ikke skal være en pådriver, ja, da vises det virkelig for alvor at det er regjeringspartiene som her står for et linjeskifte. Flere viser til NATO-forpliktelsene våre. Jeg synes det er en interessant debatt, og det er noe man i denne debatten bør ta inn over seg, hvordan Norge som et NATO-land kan jobbe for et forbud mot atomvåpen. Men jeg synes det blir en veldig ensidig framstilling fra regjeringspartiene, som om det nærmest er en ensidig NATO-politikk om atomvåpen. Sannheten er at det er fryktelig forskjellig politikk i NATO-landene om synet på atomvåpen. Du har Norge på den ene siden, som sier at atomvåpen er ulovlig på norsk jord, og så har du f.eks. Frankrike, som har drevet med prøvesprengning. Halleraker spurte om han måtte reise denne debatten i NATO, nærmest med frykt for hva Stortinget skulle mene. Vel, jeg mener jo virkelig at Halleraker burde reise denne debatten i NATO. Dette er en debatt som hører hjemme i NATO, iallfall for dem som mener at det er våre NATO-forpliktelser som gjør at vi ikke kan jobbe for et forbud også på egen hånd. Jeg forutsetter også at det er noe som utenriksministeren gjør. Jonas Gahr Støre, da han var utenriksminister, sa fra denne talerstolen at han jobbet systematisk for å redusere kjernevåpnenes betydning innenfor NATO. Det bør også vår nye utenriksminister gjøre, og han bør også alliere seg med NATO-land som har lignende posisjoner som Norge. Vi vet at f.eks. Nederland, det nederlandske parlamentet, har gått inn for et forbud mot atomvåpen. Så til slutt: Det er mange, ikke minst siste taler, Michael Tetzschner, som snakker om alt vi måtte gjøre dersom det ble et forbud mot atomvåpen, og alle andre områder vi måtte ruste opp. Vel, jeg er uenig i det. Jeg mener at atomvåpenets kraft gjør at det egentlig ikke er så avskrekkende heller. For uansett hva slags angrep Norge, eller våre allierte, hadde vært utsatt for, hadde jeg ment at det var galt å bruke atomvåpen som motsvar. Jeg kan ikke se for meg for hva slags scenario en norsk politiker skulle ment at atomvåpen kunne være et riktig virkemiddel, fra noe som helst land i verden. Helt til slutt: Jeg har lyst til igjen å spørre utenriksministeren om han vil følge opp det som et flertall av Stortinget sier: Han viste til at han trodde ikke det skulle bli gjort et vedtak senere i dag. Nei, det er sant. Men er det på den måten utenriksministeren ønsker å drive utenrikspolitikk, så er det i så fall en helt ny måte som Stortinget skal involveres på. Da burde han iallfall ha klargjort det. Han vet som en erfaren politiker at hva utenrikskomiteen skriver i sine merknader, er gjeldende …(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
La meg først følge opp fra de siste replikantene. Det er på tide at det tas et initiativ til å få til et internasjonalt forbud mot atomvåpen. Det er altså et flertall i denne salen som sier det klart i merknads form i innstillingen. Jeg forutsetter at utenriksministeren følger opp det som ligger i flertallsmerknadene, og jeg er veldig overrasket over det svaret som han gir, hvis han ikke viser respekt for komitémerknader i en innstilling fra utenrikskomiteen, med de tradisjoner vi har for hvordan ting håndteres i utenrikspolitikken. Det er flere 70-årsmarkeringer i år. Om noen dager er det 70 år siden FN ble stiftet, med de rykende ruinene fra annen verdenskrig som bakteppe, der drivkraften var en visjon om en verden der krig mellom nasjoner kunne forebygges. Og som vi vet, trådte FN-pakten i kraft 24. oktober samme år. Men i mellomtiden hadde verden sett den første atombomben bli sprengt. Den brente opp 80 000 mennesker på 7 minutter, eller var det 7 sekunder. Drømmen om forsoning hadde slått sprekker, og atomkappløpet var i gang. Den 28. juli i fjor døde Theodore van Kirk. Hvem i all verden var han? Han var den siste av tolv besetningsmedlemmer om bord på Enola Gay som var B-29 bombeflyet som slapp atombomben over Hiroshima. Han angret visstnok aldri. I år er det 70 år siden Hiroshima og Nagasaki. Arbeiderpartiets landsmøte var helt klare i uttalelsen om atomvåpen: Vi må få til et folkerettslig bindende instrument for å få til et forbud. Det sier vi også klart i komiteens merknader. Norge må spille en aktiv rolle som pådriver for å få til et forbud mot atomvåpen på samme måte som vi har gjort når det gjelder konvensjonen om forbud mot kjemiske våpen, som forvaltes av et sekretariat i Haag. Humanitærretten forbyr bruk av våpen som ikke gjør det mulig å skille mellom sivile og militære. Et forbud mot atomvåpen er å respektere humanitærrettens grunnleggende prinsipper. En kjernefysisk eksplosjon vil nemlig ha umiddelbare konsekvenser av en dimensjon vi knapt kan ane, og det er egentlig bare fantasien som setter grenser. Jeg vil be utenriksministeren om å vise verdenssamfunnet at Norge fortsatt er en pådriver i arbeidet for et forbud mot atomvåpen, med en sterk henstilling fra komiteens flertall, selv om Stortinget ikke kan påby regjeringen det i vedtaks form i utenrikssaker. Det er høyst uvanlig at regjeringen ikke følger opp videre det som er flertallsinnstillinger fra Stortingets utenrikskomité.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Det høres ut som – fra enkelte av regjeringspartienes talspersoner – at hvis vi vedtar et forbud i dag, når flertallet i merknads form ber regjeringen om å jobbe og initiere, vil det bli jobbet for et forbud internasjonalt. Jeg vil vise til at vi fra norsk side tidligere har snakket om å gjøre atomvåpen ulovlig. Jeg vil vise til det som representanten Solhjell sa om nedrustningskonferansen i 2011, da man fra norsk side gikk så langt som til å si at man trodde det ville være mulig å utvikle normer og instrumenter mot bruken av atomvåpen, ja til og med gjøre dem ulovlige, uten et konsensusvedtak osv. Jeg tror vi kanskje skal slutte med å si at spørsmålet om forbud er noe som har dukket opp i 2015. Vi får gjenta enda en gang at et flertall i utenriks- og forsvarskomiteen er for at vi må få til et folkerettslig bindende instrument for å få til et forbud. Jeg forutsetter at utenriksministeren respekterer stortingsflertallet i denne saken. Jeg vil vise til tradisjon og regler i utenrikspolitikken, at det er gjennom merknader man viser hva stortingsflertallet mener i utenrikspolitiske spørsmål, og at regjeringen naturligvis må ta hensyn til det, selv om det er regjeringen som driver utenrikspolitikk, og som har et prerogativ i utenrikspolitikken. Jeg mener det er uklokt av ham ikke å respektere en flertallsmerknad i denne saken. Så må jeg bare få kommentere til Halleraker. Vi er veldig ofte enige i utenrikspolitiske spørsmål. Jeg satt i NATOs parlamentarikerforsamling i åtte år, og vi tok absolutt opp atomnedrustning. Vi tok også opp det å få til en konvensjon mot atomvåpen, som i realiteten er det samme som et forbud. Det er vel egentlig bare å vise til den konvensjonen vi har som regulerer kjemiske våpen, hvor man har et sekretariat i Haag som sørger for at denne konvensjonen og dette forbudet mot bruk av kjemiske våpen – og mot kjemiske våpen generelt sett – overholdes.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Bare en veldig kort merknad som saksordfører. Regjeringens forslag til regulering av «Regulativ for tillegg til utskrivne vernepliktige mannskap» er tradisjonen tro basert på resultatet av lønnsoppgjøret mellom staten og LO Stat, YS Stat, Unio og Akademikerne. Det betyr at det blir økt med 0,2 pst. med virkning fra 1. juli 2015. Det som ligger til grunn, er altså i samsvar med tidligere praksis. Og det er strengt tatt ikke så veldig mye mer å si om dette, men la meg legge til – siden vi nå diskuterer vernepliktige og folk i førstegangstjeneste – at det kunne kanskje være fristende også å ta opp andre rammebetingelser, fysiske fasiliteter og holdninger når det gjelder menn og kvinner i førstegangstjeneste. Det er ikke temaet i dag. Jeg vil vise til en debatt som var i forgårs kveld i Stortinget, på bakgrunn av innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen om årsrapporten for Ombudsmannsnemnda for Forsvaret, og også selvfølgelig til den kommende langtidsplanen og til innstillingen fra det nedsatte offentlige vernepliktutvalget. Jeg tror det er viktig at vi etter innføringen av allmenn verneplikt, som altså inkluderer verneplikt for kvinner, også ser grundig på andre rammebetingelser i Forsvaret for folk i førstegangstjeneste enn det som dreier seg om regulativet.
Sylvi Graham (Høyre), 2015-06-12:
Ingen i denne sal er eller kan være uenig i målet om å avskaffe atomvåpen, det verste masseødeleggelsesvåpenet som mennesker har laget – slik også denne regjeringen viderefører visjonen om en atomvåpenfri verden. Med referanse til den siste replikkvekslingen og også innlegget til min ærede forgjenger på talerstolen: Det er altså da regjeringens prerogativ å finne ut hvordan man jobber videre. Komiteen understreket også – enstemmig – i sitt første merknadsavsnitt at Norge fortsatt må være en aktiv pådriver i dette arbeidet. Saksordføreren sa at skillelinjene i denne salen ikke er store, og det forekommer meg at det man er mest uenig om, er hvordan vi skal nå målet. Norge gjør i dette arbeidet en langsiktig innsats, langs flere spor. Det er en kombinasjon av ikke-spredning og nedrustning – akkurat slik våre tidligere regjeringer har gjort. Denne regjeringen har arbeidet aktivt med å følge opp Oslo-konferansen om humanitære konsekvenser av atomvåpen også i de oppfølgende konferansenes faktabaserte tilnærming. Norge må arbeide aktivt for å styrke de tre pilarene i ikkespredningsavtalen: ikke-spredning, fredelig bruk av atomkraft og nedrustning. Til tross for mangel på enighet ga tilsynskonferansen i New York i april viktige signaler for det videre arbeidet med internasjonale nedrustningsspørsmål, og det er jo bra. De som var til stede, melder også om en debatt med fornyet kraft, og det er i hvert fall bra. Da er det viktig, slik jeg ser det, at man samler krefter og retning. Det er viktig for oss å bidra til en mest mulig vellykket tilsynskonferanse videre for NPT, altså også i fortsettelsen. Og slik jeg ser det: Her er det ikke et spørsmål om Norge skal arbeide for et forbud mot atomvåpen, men et spørsmål om hvordan. I dette følger den sittende regjering det samme spor som den forrige. Målet er jo en verden fri for atomvåpen! Det er tidligere blitt redegjort for, fra denne talerstolen, vår relasjon til NATO, slik også generalsekretær Stoltenberg har uttrykt det klart. Dette viser også at de politiske forutsetningene for et forbud mot kjernevåpen nå ikke er til stede. Et troverdig forbud vil kreve et effektivt ikkespredningsregime, som full og verifiserbar nedrustning av alle kjernevåpenmakter, slik Norge – sammen med Storbritannia – har arbeidet for i flere år. Jeg er glad for at neste plenumsmøte i partnerskapsinitiativet for verifikasjon, IPNVD, arrangeres av Norge til høsten. Det skal være med og sikre størst mulig grad av tillit til fremtidige nedrustningsprosesser. Det tas små skritt, og jeg for min del har stor utålmodighet, men det er viktig at vi ikke kutter hjørner.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2015-06-12:
Kristeleg Folkeparti har ein klar politikk mot atomvåpen. Vårt nasjonale forsvar skal ikkje ha atomvåpen. Me skal vere ein pådrivar internasjonalt for å hindre spreiing av atomvåpen, me skal presse på for at dagens atomvåpenmakter skal ruste ned. Me skal arbeide langsiktig for eit forbod mot atomvåpen. Vårt mål er ei verd fri for atomvåpen. Kjell Ingolf Ropstad har på ein god måte gjort greie for det engasjementet Kristeleg Folkeparti har, og for premissane for det vidare arbeidet for ei verd fri for atomvåpen. I Kristeleg Folkeparti sitt program står det: «KrF mener Norge må spille en aktiv rolle som pådriver i det internasjonale arbeidet mot spredning av atomvåpen og arbeide langsiktig for et forbud mot slike våpen.» Me har påvist korleis dette er i samsvar med NATOs strategiske konsept, som ein samrøystes komité bekreftar, som er at effektiv fjerning av atomvåpen går gjennom balansert og kontrollerbar nedrusting. Dette er våre premisser. Og ut frå våre premisser kunne faktisk Kristeleg Folkeparti i dag stemt for forslag 1 og 2, men ut frå at me ikkje ønskjer å instruere i denne typen saker, så gjer me ikkje det. Men det er altså den fleirtalsmerknaden som løfter opp kor viktig det er at Noreg skal vere ein pådrivar og gi eit løft for det vidare arbeidet. Eg har òg lyst til å minne om det saksordførar Hansen sa da han viste til Johs. Andenæs: Det er jo slik at Stortinget òg gjennom oppmodinga i merknad gir ei direkte forplikting overfor regjeringa, og eg har lyst til å be utanriksministeren tydeleggjere: Vil Noreg vere ein aktiv pådrivar? Når det gjeld ordet «forbod»: Det er ikkje eit forbod i morgon, eit forbod skal jo vere det siste steget i dette arbeidet, men eg kan ikkje sjå for meg ei verd utan atomvåpen – heller ikkje ein gong langt inn i framtida – utan at det er eit forbod. Og eg har òg lyst til å be utanriksministeren få fram om Noreg vil ta den aktive pådrivarrolla som eit så tydeleg fleirtal i denne salen påpeiker. Så vil eg òg takke initiativtakarane. Eg må jo seie at denne debatten har vist at den avklaringa av kva rolle Noreg skal ha, var nødvendig – òg ut frå kva enkelte representantar frå regjeringspartia har sagt nettopp i denne saka.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2015-06-12:
Kristeleg Folkeparti følgjer forhandlingane nøye, om enn med ein god porsjon skepsis. Eg har derfor to spørsmål. Det eine er korleis utanriksministeren ser på TISA-forhandlingane opp mot WTOs rolle. Det andre, som òg utanriksministeren var inne på i sitt innlegg, er at desse forhandlingane blei starta av Arbeidarpartiet, Senterpartiet og SV. Er det gjort store endringar og gitt føringar frå den nye regjeringa, eller ligg det der, det som Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet la til grunn da dei var einige om at desse forhandlingane var viktige og dei ønskte å starte dei?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2015-06-12:
Me som ikkje har vore ein del av ei raud-grøn regjering, har med interesse følgt denne debatten, og me har vel fått eit lite glimt av kva som skjedde på innsida i den raud-grøne regjeringa nokre år tilbake i tid. Eg er nok ikkje like sikker som Per Olaf Lundteigen på at det Senterpartiet var med på den gongen, er så forferdeleg gale. Eg synest eigentleg debatten i seg sjølv har vore god, fordi den har fått fram ein heilskapleg og god runde rundt dette, og Marianne Aasen synest eg gjer det på ein god måte. Eg må likevel kommentere det som blir sagt om at Kristeleg Folkeparti ønskjer at me skal gå lenger. Det sa eg ikkje i innlegget mitt. For ein gongs skuld hadde eg manus, og kan derfor utmerkt godt vite kva eg sa. Det eg sa, var at Kristeleg Folkeparti er opne for at Stortinget kan få ei sterkare rolle framover i å drøfte og gi overordna føringar på Noregs prioriteringar i slike forhandlingar. Men me går altså ikkje inn for dette forslaget. Me seier tydeleg at me ønskjer ei størst mogleg openheit, men ikkje at Noreg skal opptre som ein uprofesjonell forhandlar i internasjonale forhandlingar. Det har eg sett at eit stort fleirtal på Stortinget er einig i. Det er berre SV og Senterpartiet som er ueinige i det.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2015-06-12:
Me behandlar i dag viktige endringar i Forsvarets personell- og befalsordningar. Det er på høg tid. Dei gamle ordningane har ikkje blitt tilpassa dei krava som dagens og morgondagens forsvar står overfor. Forsvarets personell er Forsvarets viktigaste ressurs. Derfor er dette ei viktig modernisering. For Kristeleg Folkeparti har det vore viktig å lytte til arbeidstakarorganisasjonane i Forsvaret, og me viser òg til deira fråsegner i innstillinga. I dag er det i hovudsak to ordningar som regulerer rammevilkåra til militært tilsette: befalsordninga og ordninga for verva. Personell- og befalsordningane er grundig utgreidde over tid. Forslaget om ei ny militærordning, som me i dag behandlar, er ei vidareføring av dette arbeidet. Lat meg i denne samanhengen vise til merknadene våre til kompetansemeldinga i Innst. 384 S for 2012–2013. Allereie da gjekk Kristeleg Folkeparti – og fleirtalet – inn for å opprette eit spesialistbefalskorps og innføre eit nasjonalt tilpassa system i tråd med NATOs OF-/OR-standard. I dag kan me vedta reformer som gjer dette til verkelegheit. No innfører me ei ordning som har to komplementære karrieresystem i tråd med NATO-standard. Dette medfører ein tilpassa karriereveg for offiserar med breiddekompetanse og ein tilpassa karriereveg for befal, grenaderar og konstablar med djupnekompetanse. Ordninga for militært tilsette skal baserast på fire hovudelement: tilsetjing, disponering, avansement og utdanning. Tilleggsordninga skal bidra til å sikre Forsvaret ein balansert personellstruktur og den enkelte meir føreseielegheit. Norma skal vere fast tilsetjing til 35 eller 60 år. Forslaget inneber at tilsetjing fram til 60 år ikkje vil vere avgrensa til yrkesbefalet og den vertikale karrierevegen som i dag, men at alle karrierevegar og personellkategoriar vil få denne moglegheita. Alt militært tilsett personell skal gå over til eit søknadssystem seinast etter fylte 38 år. Disponeringsordninga skal bidra til å sikre ein balansert kompetansestruktur. Me må sikre behova til både arbeidstakarane og arbeidsgivarane. Løysinga er ei kombinert disponeringsordning, der personellet i første del av tenestetida si er underlagt eit beordringssystem og i den resterande tida eit søknadssystem. Utdanningsordninga skal sikre den militærfaglege kompetansen som er nødvendig. Eg vil understreke betydninga av at spesialistkorpset skal ha ei eiga utdanningsordning tilpassa fagkarrierens behov. Forsvaret opplever i dag ein ubalanse i personellstrukturen. Blant verva og avdelingsbefal er det for mange som sluttar for tidleg. Samtidig står Forsvaret i tida framover overfor ei pensjonsbølgje blant yrkesbefal. Ordninga for militært tilsette blir føreslått å erstatte befalsordninga og ordninga for verva. Det vil skape eit samla og meir oversiktleg rammeverk for forvaltninga av militært tilsette. Det vil gi ei meir framtidsretta ordning – til beste for både Forsvarets personell og Noregs forsvarsevne.
Michael Tetzschner (Høyre), 2015-06-12:
Det har vært interessant å følge denne debatten, men også nedslående, for vi har inntil nylig hatt det felles syn på utenriks- og forsvarspolitikken i dette landet at det er en stor verdi for et lite land – som i større grad enn større land er prisgitt sine omgivelser – at man kan være noenlunde samstemt om hovedlinjene i utenriks- og sikkerhetspolitikken. Det jeg har hørt i denne debatten, er nye toner fra Arbeiderpartiet, fordi de heller ikke argumenterer mot de resonnementene som tilbys dem fra kjente anti-NATO-partier som SV og andre. Men så kan man kanskje glede seg over at dette flertallet ikke er enig med seg selv heller, for representanten Hansen sa nettopp at forbud var det hvis man først hadde fremforhandlet en altomfattende, universell avtale og det så var noen som brøt den – da kunne man snakke om forbud. Men det gikk helt klart frem av andre innlegg at noen mente at vi skulle etablere et prinsippvedtak om forbud, og så skulle man ved eksemplets makt få alle stater etter hvert til å respektere dette. Da er det brukt andre avtaler som eksempel. Det er to forskjellige tilnærmingsmåter. Og hvis jeg har misforstått noe, vil jeg oppfordre representanten Hansen til å gå på talerstolen og korrigere min oppfatning, for representanten Hansens oppfatning er tross alt noe mer fortrøstningsfull, tatt i betraktning at de har påberopt seg å være med i et hopehav mot regjeringspartiene. Så er det det at atomvåpen er ikke noe velegnet slagmarksvåpen, det er kanskje derfor det ikke er brukt. Men man ser heller ikke sammenhengen med at en atomvåpengaranti, som vår NATO-allianse bygger på, også har virket mot bruken av konvensjonelle våpen. Det er nettopp denne garantien som har gjort konvensjonelle våpen til lite egnede slagmarksvåpen for andre. Jeg etterlyser også den realismen hos noen av talerne, som tror man kan diskutere bare én våpenform og én våpenteknologi, uten å se det i sammenheng med de konvensjonelle våpen. For det er klart at hvis man vil tilbake til situasjonen før 6. august 1945, kan vi se hvilke historiske erfaringer vi har med maktbalanse, basert på konvensjonelle våpen. Da er spørsmålet: Er denne sal da villig til å bruke 5 pst. av BNP på å bygge opp et ordinært konvensjonelt forsvar og gjøre Norge til en frontlinjestat i en eventuell konvensjonell konflikt?