Trine Skei Grande (Venstre), 2009-06-15:
Historiske sett er det sånn i det norske samfunnet at de aller fleste velferds- og omsorgstilbudene vi har – ja, alle jeg kan komme på – har begynt med et frivillig initiativ, fra sykehus til barnehager osv. Jeg har følelsen av at jeg har begynt mange innlegg med akkurat den setningen, men den er veldig relevant her. Som mange talere før meg har sagt, har krisesentertilbudet nettopp blitt til ved et engasjement mellom søstre, et tilbud om det som trengs på akkurat det området. Når vi i Venstre i dag ikke stemmer for det forslaget som Regjeringa har lagt fram, er grunnen til det litt av ideologien bak krisesenteret, men det handler også om det vi tror gir best virkning av den jobben som gjøres. Det er faktisk ikke sånn at den viktigste jobben krisesentrene har gjort, har vært i selve krisesentrene. Like viktig som sjølve krisesentrene har det opplysningsarbeidet som krisesentrene har bedrevet, vært. Ja, den tiggerrunden de har hatt rundt omkring i kommunene betyr at hvert kommunestyre har måttet behandle dette temaet med jevne mellomrom. Jeg husker fra min tid i Unge Venstre i Nord-Trøndelag en arbeiderpartiordfører fra Meråker som var gammelungkar. Han nektet for at det fantes mannfolk i Meråker som kunne slå kjerringene sine, så dette måtte være en post han kunne spare inn på. Så han satte seg på trappa på krisesenteret og ventet for å se om det var noen kjerringer fra Meråker som møtte opp der. Det skapte selvfølgelig en kjempedebatt – og den debatten hadde Nord-Trøndelag veldig godt av. De debattene som krisesentrene har fått til på grunn av den finansieringsmodellen som har vært opp igjennom tidene, har faktisk vært veldig viktig opplysningsarbeid, holdningsarbeid og endring av holdning-arbeid. Det er en av grunnene til at vi ønsker at denne symbiosen mellom stat og kommune skal fortsette. Det skal ikke være et kommunalt pålegg, men kommunene skal diskutere seg fram til at dette faktisk er en veldig viktig del. Da vi satt i regjering, og vår justisminister i 1999 la fram den første handlingsplanen mot vold i nære relasjoner, var det viktig å øke finansieringen til krisesentrene fra 50 pst. til 80 pst. Vi i Venstre mener at det hadde vært et mye bedre tiltak for å sikre kvaliteten og driften hvis vi kunne øke prosentandelen som staten kan stå for. Det hadde vært et viktigere grep enn å pålegge kommunene å drive denne aktiviteten. Vi er veldig redde for det byråkratiet det kan føre til. Vi er veldig redde for at kvinner og menn kan føle at de ikke kan komme dit og være anonyme, vi er redde for behandlingsgarantier og varslingsplikter og tilsyn som byråkratiserer dette tiltaket. Jeg er enig i mye av det som André Oktay Dahl sa, at det er viktig å få profesjonalitet inn i tilbudet. Men det å tro at kommunalt eierskap automatisk fører til profesjonalitet, kan ikke jeg forstå. Det å tro at kommunalt eierskap aldri fører til konflikter eller dårlig lederskap, er i hvert fall ganske fjernt. I forhold til Oktay Dahls argumenter må jeg si at det å få inn faglighet handler om finansiering. Det å få ned konfliktnivået handler om godt lederskap. Men det gode lederskapet forutsetter ikke kommunalt eierskap. Godt lederskap, er kommunalt eierskap ganske enkelt ikke noen garanti for. Hvis man beveger seg i institusjoner rundt omkring i kommunene, ser man at det også fins kommunale institusjoner med høyt konfliktnivå. Ut fra dette mener vi i Venstre at vi kunne ha sikret krisesentrene mye bedre ved å orke å ta belastningen med en større statlig finansiering istedenfor å pålegge kommunene denne driften. De garantiene som Regjeringen nå holder på å utstede på alle områder, er faktisk ikke det som sikrer drift, sikrer faglighet, sikrer god utvikling på området best. Man må innrømme at skal man få til bedre sikring, trengs det mer penger. Skal man få til en god lokal forankring, gjøres ikke det nødvendigvis ved kommunalt eierskap, men ved et stort frivillig engasjement og kommuner som alltid tar debatten om at dette faktisk er et viktig område for dem.