Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
På mange måter har den alvorlige situasjonen i Kosovo betydd en krasjlanding etter den kalde krigen i den sikkerhetspolitiske debatten. 10 år etter at Muren falt, har det begynt å gå opp for noen og enhver at vi sitter igjen med én og ikke to supermakter, og at supermakten USA er den dominerende i den dominerende forsvarsalliansen. Det begynner å gå opp for mange at vi kommer til å stå overfor nye og annerledes konfliktlinjer enn før: fra konflikter mellom stater, enten på grunn av stormaktsinteresser eller med støtte fra USA og Russland på hver sin side, til etniske konflikter innenfor nasjonalstatens rammer, og vi har hundrevis av slike konflikter verden over. Den vanskelige situasjonen i Kosovo vil bare være begynnelsen på de dilemmaer vi kommer til å komme opp i framover. Vi mangler mange svar, og den aller største faren vi står overfor, er å være for sent ute til forebyggende og fredelige initiativer, slik som vi er 10 år for sent ute i Kosovo. I denne situasjonen har SV et helt spesielt ansvar. Hele vår historie er et opprør mot stormaktsinteressene, mot kald krig, mot at atomvåpen skulle være forsvarsvåpen, en kamp for å få inn en tredje vei og en annen måte å tenke forsvars- og sikkerhetspolitikk på. Men etter den kalde krigens slutt har vi også et spesielt ansvar for en ny sikkerhetspolitisk situasjon som krever nye svar. Jeg er ikke sikker på om alvoret i den situasjonen vi står overfor, har gått opp for alle de 165 stortingsrepresentantene, selv om de vet at det er uro og tvil og behov for diskusjon i mange partier, f.eks. slik som John Dale viste i sitt innlegg. I SV har vi et forsprang på å ta det alvoret innover oss. Det er først og fremst fordi flertallet i SVs stortingsgruppe har akseptert – i oktober i fjor – at den siste utveien for å tvinge Milosevic til en mulig fredelig løsning, var trusler om maktbruk, og fordi dette er omstridt i SV og SVs landsstyre er uenig med oss. Men det har betydd at vi har startet en vanskelig debatt som mange andre partier ennå ikke har startet. Mange har etterlyst SV i den debatten som har gått. De har etterlyst et parti som kunne stå på fredens side og slåss mot krig. Og jeg er enig i at i forhold til den norske debatten, er det mange av dilemmaene som burde ha vært profilert sterkere. Men for SV kan ikke situasjonen til den hjemlige norske debatt være det viktigste målet for vår sikkerhetspolitikk. Det er situasjonen i Kosovo som er målet og utgangspunktet for vår sikkerhetspolitikk. Det sier jeg, selv om jeg filleristes i alle mine politiske instinkter og i mine politiske ryggmargsreflekser når jeg ser at bombene faller og høyt dekorerte amerikanske generaler sier ting som jeg er enig i. La meg ta noen av de dilemmaene som SV har begynt å diskutere, og som jeg tror kommer til å være i sentrum av de sikkerhetspolitiske debattene framover. For det første: Vi kommer ikke til å være i mange situasjoner der vi har valget mellom krig og fred. I Kosovo står valget mellom krig og krig – mellom en langvarig geriljakrig med umenneskelige lidelser på den ene siden og militære aksjoner på den andre siden. Alternativene til rapportene om bombene som smeller – og få det inn i sofaen – er fortvilede flyktninger, mulige massakre og folk som er drevet fra hus og hjem og drept. I Rwanda ble 800 000 mennesker drept fordi det internasjonale samfunnet ikke foretok seg noe. Og det leder meg til det andre, nemlig at vi har et like stort ansvar om vi ikke foretar oss noe som om vi foretar oss noe. Det betyr også at man ikke alltid kommer til å stå overfor rasjonelle forhandlere som man forstår logikken til, og det betyr at det som oppfattes som fredelige løsninger for oss, vil være blodige og ufredelige for dem som rammes. Den tredje utfordringen er at veldig mange av de internasjonale kjørereglene tar utgangspunkt i folkeretten, mens nødretten og hensynet til menneskerettighetene er langt dårligere utredet. Vi har for dårlige svar på dette området. Men det er en stor jobb å gjøre med å prøve å sette opp de peilepinnene som kan geleide oss framover i de vanskelige konfliktene vi kommer i. Og vi kommer til å bli forsøkt lurt mange ganger, fordi stormaktsinteresser kan prøves solgt «av hensyn til menneskerettigheter». For eksempel la jeg merke til at noen amerikanske republikanere angrep Clinton i en debatt og sa: Men kjære vene, hva skal vi i Kosovo å gjøre? Det fins ingen amerikanske interesser der, det er ikke engang olje der. Den fjerde utfordringen er krav om FN-mandat og krav om bredest mulig internasjonal oppslutning om eventuelle aksjoner. Dette er et svært vesentlig punkt. Det er særlig langsiktig og for senere konflikter. Problemet oppstår når man står overfor det som kan være umenneskelige avveininger, nemlig avveining mellom hva slags tiltak og aksjoner i dag som kan danne langsiktig presedens, og de mer kortsiktige mulige menneskelige lidelsene. Det er nesten umulig å vite svaret i den aktuelle situasjon på hva som skal telle tyngst. Det betyr at vi kommer til å komme i situasjoner som nå, der det ikke er et klart nok FN-mandat for sanksjoner, der det som hindrer et klart FN-mandat, ikke er Russlands bekymring for situasjonen i Kosovo eller Kinas bekymring for situasjonen i Kosovo, men helt andre politiske hensyn fra deres side. I Europa – som den femte – er den største sikkerhetspolitiske utfordringen man har, å inkludere Russland på kort sikt og på lang sikt. Derfor har SV, som eneste parti på Stortinget, vært imot utvidelse av NATO østover. Og vi er forundret over den lite kritiske holdningen til flertallet på Stortinget i den saken. Den store sikkerhetspolitiske utfordringen man har, er å hindre at det dannes en ny grense mot Russland som kan øke konfliktnivået. Alt perspektiv i den sikkerhetspolitiske debatten framover, må være å inkludere Russland, både i den militære og i den sivile sikkerhetsordningen. Den sjette, som Erik Solheim har vært inne på mange ganger, er trusselen om førstebruk av atomvåpen. Jeg må si jeg er skuffet over utenriksministeren og Bjørn Tore Godal fra Arbeiderpartiet, som jeg syns har delt ut flere argumenter for at India og Pakistan skulle ønske seg atomvåpen, enn mot i denne debatten. Den sjuende utfordringen vi har, er at de tiltak som vi mange ganger har tydd til, nemlig sanksjoner, enten politiske eller økonomiske, er det som vi selv har regnet som det mest fredelige. Men i mange tilfeller vil det bety større lidelser enn militære aksjoner for dem det faktisk gjelder. Det er situasjonen f.eks. i Irak. Om SV ikke støtter USAs og Storbritannias bombing mot Irak, tror vi det er på tide å ta opp diskusjonen om de økonomiske sanksjonene på nytt. Det ser fredelig ut for oss når vi vedtar økonomiske sanksjoner, men det har drept flere unger i Irak enn militære aksjoner, som en er imot. Derfor tror jeg også at det er feil at OSSE kastet Jugoslavia ut i sin tid – jeg tror man hadde hatt flere kontaktpunkter og større muligheter til å oppnå resultater. Derfor er det også at SV sier at når Tyrkia er medlem av NATO, så må den muligheten brukes til å presse Tyrkia på menneskerettighetsspørsmål, og man må stille minst de samme krav til Tyrkia som man gjør til nye medlemsland i NATO. Den siste og den åttende utfordringen er at hele forsvarstankegangen bør legges om. Det vil rett og slett være det avgjørende for våre unger og alle som skal vokse opp framover, om man klarer å gå løs på de store ulikhetene i levestandard og på de store diskrimineringsproblemene og etniske problemene som er. Det kommer til å være den store utfordringen f.eks. i forhold til Russland, utviklingen av levestandarden i Russland og utviklingen av miljøproblemene i Russland. Derfor er forsvarspolitikk mye mer enn bomber og sanksjoner, derfor er forsvarspolitikk et intenst internasjonalt samarbeid på mange felt.