Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-02-15:
Hva som til enhver tid er norsk utenrikspolitikk, ser dessverre ut til å avhenge av hvilke kompromisser de rød-grønne partiene forhandler seg frem til. Forutsigbarheten er borte, den grunnleggende NATO-lojaliteten er borte, og i stedet har vi fått beslutninger tuftet på mer eller mindre godt politisk håndverk på kammerset. Dette er ingen god situasjon. Jeg er redd verden ikke blir enklere å forholde seg til, så det er all grunn til å tro at også fremtiden vil stille Norge overfor krevende beslutninger. Da kreves det politisk lederskap og klarhet tuftet på grunnleggende forståelse av hva som er Norges interesser. Den forståelsen virker det som om ikke eksisterer mellom dagens regjeringspartier. Vi tror Arbeiderpartiet vet hva som står på spill. Desto viktigere er det å isolere dem som ikke deler det brede flertallets syn på norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Vi støtter Regjeringens beslutning om å øke vår militære deltakelse i Afghanistan. Det er en grei vurdering at disse styrkene skal ha Kabul-regionen som operasjonsområde, og vi forstår beslutningen om at dette er så langt vi kan strekke oss med militære ressurser i inneværende år. Men disse begrensningene må være retningsgivende og ikke absolutte. NATO må settes i stand til å gjøre det de skal gjøre i Afghanistan, og det ansvaret må også Norge ta. Da nytter det ikke å la innenrikspolitiske og partitaktiske hensyn styre muligheten for å skape stabilitet i Afghanistan. Når det nå fremstår slik at Regjeringens kompromiss har den konsekvens at våre soldater ikke kan komme våre allierte til unnsetning i en krise, da er vi i en håpløs og tragisk situasjon. Kompromisser er en del av den politiske hverdag, og i de fleste tilfeller helt uproblematisk. Men kompromisser som har den effekt at de nærmest endrer alliansepolitikken, er ikke bare problematiske, men direkte skadelige både for oss og for våre allierte. La meg ta det andre området i redegjørelsen hvor Fremskrittspartiet har en annen tilnærming enn Regjeringen. Vi er tilfreds med at det ser ut til å kunne bli ro internt i de palestinske områder, og vi avventer med forsiktig optimisme en samlingsregjering. Men vi er ikke beredt til å signalisere en endret holdning og politikk til denne regjering før vi mer eksplisitt ser hvordan den nye palestinske regjeringen vil forholde seg til allerede velkjente internasjonale krav. Det kan ikke være noe kompromiss på disse fundamentale betingelser angående avstandtagen til vold og anerkjennelse av Israel. Alternativet vil jo være at vi ønsker å samarbeide og alliere oss med de krefter vi ellers i andre sammenhenger bruker mye ressurser politisk og militært på å bekjempe. Vi er enig med Regjeringen i at nordområdene er det viktigste utenrikspolitiske satsingsområdet, og det er liten uenighet om målene, kanskje heller ikke så mye om midlene for å nå målene. Nå er vi opptatt av at alle de fine ordene blir omsatt i realiteter. Nærværet understrekes, og Forsvarets og Kystvaktens rolle blir trukket frem. Her har vi en stor utfordring i å klare å leve opp til målsettingene, nemlig å gi Forsvaret muligheter til å ivareta de nødvendige oppgaver i nord. Dessverre har nedbyggingen av Forsvaret gjort at det territorielle forsvaret i nord er sterkt redusert. Noen vil si, litt spissformulert, at det er nesten ikke-eksisterende. Det har skjedd samtidig med at det foregår militær opprustning i våre nærområder. Dette har vært en kortsiktig norsk politikk uten å ta inn over seg de langsiktige utfordringer vår geopolitiske situasjon tilsier. Vi skal glede oss over den stabilitet vi har opplevd i flere år, og vi skal gjøre alt for at det kan fortsette, men vi skal også vise omverdenen at vi håndhever vår suverenitet på en aktiv måte. Skal vi klare å få et forsvar som ivaretar våre behov, må vi nå bevege oss fra et ressursdrevet forsvar og over til et behovsdrevet forsvar. Når det gjelder Russland, er det selvsagt at vi skal ha et bredt og dypt bilateralt forhold. Vi savner imidlertid nytenkning rundt dette forholdet. Vi deler utenriksministerens bekymring i forhold til enkelte tendenser i det russiske samfunn, for vi skal være klare der vi er uenige, og der vi ser problemer. Den russiske utfordring er ikke noe vi opplever alene. Derfor er den bilaterale tilnærmingen kanskje ikke i ethvert henseende det optimale. I f.eks. Sverige vil vi ha en partner som har lang erfaring med Russland, og som på en god måte kan utfylle oss i vårt møte med den russiske nasjon. La oss bygge allianser med våre naboer ut fra tanken om felles interesser og evnen til å støtte hverandre. Det handler om sikkerhet, energi, industri, handel m.m. Norge trenger venner. Vi trenger allierte, og vi trenger støtte for våre syn, ikke minst i nord. Vi trenger markeder for vår fisk. Vi har viktige bedrifter som arbeider for kontrakter i nye markeder. Det mangler ikke på viktig utenrikspolitisk arbeid. Dette ble i mindre grad berørt i redegjørelsen, og blir sjelden gjenstand for debatt. Et sentralt spørsmål i norsk utenrikspolitikk bør være hvordan vi skaffer støtte for våre posisjoner i nord. Få land, om noen, kan i denne sammenhengen regnes som nære støttespillere. Spørsmålet blir om dette er noe vi bør avfinne oss med. Bør det ikke være en av norsk regjerings fremste oppgaver å sikre våre interesser og posisjoner når det gjelder sentrale spørsmål, knyttet til fiskeressurser, grensespørsmål, Svalbard etc.? Jeg tror vi gjør en god jobb i å forklare våre standpunkt, men det har på flere områder i liten grad ført frem. Vi står like alene. Norge er en stor finansiell bidragsyter til land i og utenfor EU. Norge har et ry på seg for å være sjenerøs. Er vi inne på tanken om å koble slike bidrag med å be om støtte for våre syn? Vi bør i hvert fall kunne si ifra om vi opplever at vi blir direkte motarbeidet av enkelte stater, samtidig som de drar nytte av våre relativt store bidrag. Dette er dessverre ikke bare hypotetiske problemer, men noe vi møter jevnlig. Fra tid til annen handler vi stort, f.eks. til vårt forsvar. Gjenkjøpsavtaler er vi aktive på, med mer eller mindre gode resultat. Men hvor gode er vi på å koble andre nasjonale interesser til slike spørsmål? I mange tilfeller er det en kamp mellom stater om å få lov til å selge til oss. Drar vi nytte av dette? Ber vi f.eks. amerikanerne om å åpne sitt marked for norsk laks når vi vurderer å kjøpe amerikanske jagerfly? Dette er noen enkle spørsmål for å reise en debatt om vi i Norge er for snille, for rause og for lite flinke til å ivareta norske interesser. For et par år siden kom en større internasjonal bistandsaktør på besøk til Norge. I en tale trakk han frem hvor fantastisk Norge var. Han kjente ikke til noe annet land som var så gavmildt som Norge, og som aldri bad om noe til gjengjeld. Det var ment som en kompliment, men det fortalte meg at om dette er tilfellet, er vi mer naive og godtroende enn det som godt er. En forlengelse av dette er norske myndigheters støtte til norske bedrifter i utlandet. På dette feltet gjøres det en del, men det behøves en mer aktiv strategi. Særlig hvis vi beveger oss utenfor Vest-Europa og Nord-Amerika, er det viktig med myndighetenes støtte når norske bedrifter skal fremme sine interesser. Hvor flinke er vi til dette? Når jeg ser hvordan f.eks. Finland jobber for å fremme sine interesser i det tidligere Sovjetunionen, kan man lure på om vi sover i timen. Nå finnes det helt klart gode eksempler på norske myndigheters støtte – for all del – men i forhold til mange av våre konkurrenter er vi lite til stede. I stedet prioriterer vi andre oppgaver, kanskje mer spennende og interessante oppgaver politisk, men som er mindre viktige for norske interesser. Jeg opplever f.eks. at både dansk, finsk og tysk utenrikspolitikk er mer orientert i forhold til å fremme nasjonale økonomiske interesser. Norsk utenrikspolitikk er bredt anlagt og er en geografisk og tematisk fokusering som gjør at noen av de grunnleggende oppgavene forsvinner litt i bakgrunnen – ikke fordi man mener det er uviktig, men fordi det er så mange andre oppgaver å ivareta. Det virker også som om det er litt, skal vi si, ufint å drive med næringsrettet utenrikspolitikk. Det er kanskje heller ikke det området som skaper flest medieoppslag eller størst interesse i FN, men for norske små, mellomstore og store bedrifter kan det være helt avgjørende, og da nytter det ikke med sporadiske skippertak. Det kreves kontinuerlig og systematisk satsing. I den sammenheng vil vi ønske velkommen prosjektet som kalles «Norge i en globalisert verden». Dette er bra, og det vil bidra til en åpen debatt om norske interesser og hvordan utenrikspolitikken skal innrettes for fremtiden – ikke minst en debatt som kanskje gir en avklaring på hva som er norske interesser. En prioritering over hvilke oppgaver vi skal satse på, hadde vært et godt verktøy. Vi ser frem til denne debatten. Fremskrittspartiet tillot seg å foreslå noe tilsvarende ved slutten av forrige stortingsperiode, men ble ganske klart avvist. Vi er derfor svært tilfreds med at tiden nå synes moden for en bred gjennomgang av hvordan Norge forholder seg til omverdenen. Avslutningsvis, la meg si at vi i redegjørelsen savnet en understreking av viktigheten av et tett og godt transatlantisk samarbeid. USA er og blir en nær alliert som vi søker å engasjere aktivt i forhold til våre interesser. Det betyr at vi også må være lydhøre overfor USAs interesser – ikke på en slik måte at vi ukritisk svelger alt som kommer fra Washington, men på en måte der vi som en nær alliert er til å stole på i krevende situasjoner. Jeg mener at USA har behov for mye assistanse og i mange tilfeller politisk klokskap på den internasjonale arena. Men det er bare å innse at skal vi være i en posisjon til å korrigere amerikansk politikk, må vi være en betrodd venn. Vi er usikre på om Norge er i en slik posisjon i dag. Helt til slutt: Vi håper Norge bruker alle muligheter for å bidra til at WTO-forhandlingene kommer på sporet igjen, og at vi kan få et resultat av den pågående forhandlingsrunden. Stikkord fra vår side blir en vektlegging av de offensive interesser og en nedtoning av de defensive interesser.