Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2016-05-23:
Jeg synes det har vært holdt mange gode innlegg allerede, så jeg skal forsøksvis være kort. Klimautfordringen er en global utfordring som må finne sine løsninger også globalt. Derfor er Paris-avtalen så viktig. I dag er det sånn at nesten alle verdens land står bak det viktige arbeidet med å redusere utslipp av klimagasser. Før Paris-avtalen var det mye sånn at alle pratet om det, men det var kun her i Vest-Europa det reelt sett var handling. Paris-avtalen ga oss også et betydelig økt ambisjonsnivå. Det er isolert sett bra, samtidig som det fordrer at vi også øker fokuset på å identifisere de mest kostnadseffektive tiltakene først. Jeg har lyst til å nevne et eksempel på et slikt tiltak som vil kunne gi signifikant reduksjon i globale klimagassutslipp. Det er hvis petroleumsproduksjon i hele verden ble underlagt bare ett av de tiltakene vi har hatt på norsk sokkel allerede i mer enn 40 år: forbudet mot å brenne gass for å bli kvitt den, altså forbudet mot fakling, som har eksistert på norsk sokkel i mer enn 40 år. Det ville bare i Vest-Afrika bidra til en reduksjon i CO2-utslippene som er større enn de totale norske utslippene. I Norge som på mange andre sokler i verden står oljeindustrien overfor en krevende tid. Det er noe både vi fra myndighetenes side, Stortingets side og industriens side lettere møter på grunn av den store graden av forutsigbarhet i oljepolitikken som oljeindustrien har nytt godt av i snart 50 år. Jeg er glad for at et betydelig flertall i Stortinget i dag fortsatt står på disse klare, tydelige, forutsigbare linjene. Det er en av årsakene til at oljeindustrien i Norge er mindre hardt rammet av den krevende situasjonen vi står i, enn sokler i andre deler av verden. Men i disse rammene ligger det også stramme rammer for hvordan vi opererer denne aktiviteten, både hva gjelder utslipp til sjø, og hva gjelder klimagassutslipp. Så er jeg også glad for at ved Stortingets behandling av Meld. St. 13 for 2014–2015 om ny utslippsforpliktelse fram mot 2030 og felles løsning med EU, ga Stortinget stor tilslutning til regjeringens tilnærming. Det vi vet, er at ikke-kvotepliktig sektor i EU skal redusere sine utslipp fram mot 2030 med 43 pst. Innsatsfordelingen er dessverre fortsatt uavklart. Det jobbes det nå iherdig med både i EU og i Klimadepartementet. Men vi vet også, og det sluttet Stortinget seg til i fjor vår, at kvotepliktig sektor i Europa skal redusere sine klimagassutslipp med 40 pst. fram mot 2030 sammenlignet med 1990. Jeg er helt enig med flertallet i at kvoteplikt skal og må være det viktigste drivet for å redusere utslipp av klimagasser fra kvotepliktig sektor, men det må suppleres med positive tiltak. Derfor har denne regjeringen styrket f.eks. Enovas mulighet til å jobbe med tiltak som reduserer klimagassutslippene, både i fastlandsindustrien og i olje- og gassproduksjon. Men jeg er ikke enig i at CO2-avgiften ikke fører til kraft fra land. For det er ingen land i verden som bruker så mye fornybar kraft i sin olje- og gassproduksjon. Og de to eneste fungerende karbonfangstanleggene i Vest-Europa ligger på norsk sokkel. De er besluttet basert på CO2-avgiften. Vi vet også at vi bruker mindre energi ved produksjon på norsk sokkel enn noen annen sokkel i verden. Men det er altså kvoteplikten, som vi alle i denne sal, i hvert fall et betydelig flertall, var enige om i fjor vår, som setter rammene for hvor mye utslipp som kan komme fra kvotepliktig sektor i EU, og det er produksjonen på norsk sokkel en del av.