Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Vi får ofte høre at vi er så rike, at vi har det så godt her i Norge. Og selvsagt kan det fremvises mange eksempler på materialistisk velstand i vårt land, men denne påstanden om at Norges rikdom nærmest er grenseløs, fremstår som en til dels forunderlig påstand for enkelte. For mange er svært så undrende over hvor denne rikdommen befinner seg, når betydelige feil og mangler er lett synlige innenfor praktisk talt alle de viktigste områdene i samfunnet vårt. Hvordan er det mulig at et lite land der staten inndrar rekordhøye skatter og avgiftsbeløp, der oljen og gassen strømmer, der vannkraft, fiskerier og de maritime ressurser er formidable, ikke er i stand til å forbedre standarden på tilbudene innen de mest fundamentale samfunnsområder, som helse, eldreomsorg, skole og sist, men ikke minst samferdsel? I Norge har vi utviklet en stor offentlig sektor nettopp for å løse innbyggernes behov for ulike typer tjenester, og den offentlige innsats er etter hvert blitt så omfattende at velferdsstaten er i ferd med å bli en prekær utfordring å finansiere. Det kan således bli en nær uoverkommelig utfordring i fremtiden å innfri f.eks. folketrygdens forpliktelser fullt ut dersom også alle eksisterende bistands-, støtte- og subsidieordninger skal videreføres på samme nivå som i dag. Dersom vi i tillegg skal unndra den store offentlige tjenesteproduksjonen enhver effektiviserende konkurranseutsettelse, vil velferdssystemet kunne vakle og endog bryte sammen. Kravene til en mer effektiv utnyttelse av de økonomiske og menneskelige ressurser vil bli langt strengere i fremtiden enn det de er i dag. Det vil bli en katastrofe å parkere den offentlige sektor på et slags verneverdig sidespor, dersom vi virkelig vil gjøre nasjonen i stand til å takle de formidable oppgaver vi vet at landet vårt vil bli stilt overfor i den nærmeste fremtid. Effektiviseringspotensialet i offentlig sektor må ikke undervurderes, og det må derfor stilles de samme effektivitets- og konkurransekrav til offentlig virksomhet som til private bedrifter. Og det er nettopp dette noe av politikken i det neste tusenår må dreie seg om, nemlig en bedre politisk forståelse for behovet for et mer effektivt samfunnssystem for å skape de beste utviklingsmulighetene for de foretaksomme bedrifter, og tilrettelegge for gründerne og for arbeidslystne mennesker. Politikerne må ikke legge enda flere kompliserende eller avgiftsmessige hindringer i veien for næringslivet og for folk, og det må straks settes handling bak Regjeringens fagre ord om et enklere Norge. Er det således i et slikt effektivitetsperspektiv særlig fornuftig å binde opp verdifull arbeidskraft gjennom en subsidiert landbruks- og distriktspolitikk, som bidrar til å skape oversysselsetting og ineffektiv ressursanvendelse i disse næringer? Og er det mulig i all evighet å videreføre en slags proteksjonistisk politikk i offentlig sektor som går ut på å beskytte den offentlige tjenesteproduksjonen mot den frie konkurranse og markedspåvirkning? Landet vil simpelthen ikke få råd til å la den omfattende offentlige tjenesteproduksjonen innen helse, eldreomsorg og skole få fortsette som skjermede offentlige monopoletater, der krav til pris, kvalitet, effektivitet og omstillingsevne er frakoblet enhver markedsmessig konkurranseeksponering. De politiske aktører må øke fokuseringen på det å skape de beste forutsetninger for en ekspansiv, økonomisk og materiell utvikling for vår nasjon og for vårt folk, fremfor å skulle bedrive detaljstyring og utøve millimeterrettferdighet. Alle skjønner at noe er galt når vi påstår at vi er verdens rikeste land, men kun har råd til helt marginale investeringer i noe så viktig som f.eks. veisystemer. Eksempelvis ligger E18 i Aust-Agder som en krøttersti og en kjerrevei. Det er et sørgelig monument over statlig gjerrighet og en form for statlig schizofreni på de områder som virkelig er viktige for vårt lands utvikling i fremtiden. Så denne mangel på sammenheng mellom statens store økonomiske evne og brist og omfang i kvalitet og tilbud er et mektig paradoks, og det stiller selvrosen om verdens rikeste land i et heller dunkelt lys.