Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-13:
Vi debatterer i dag en innstilling om hvordan kraft kan føre til endring. Arbeidet med meldingen har vist hvordan politisk kraft kan skape endring, men også hvordan uvilje mot å bruke den politiske kraften fullt ut fører til halvgode resultater i stedet for virkelig gode resultater. I dag blir det flertall for en rekke energi- og klimapolitiske tiltak som Miljøpartiet De Grønne ønsker velkommen. Vi stemmer for alle forslag som har flertall i dag. Vi gratulerer regjeringen med å ha flyttet seg betydelig i grønnere retning. Vi gratulerer Venstre og Kristelig Folkeparti med – antar jeg – å ha mye av æren for dette. Vi gratulerer Arbeiderpartiet og Senterpartiet med å ha mer forpliktende ambisjoner enn regjeringen har lagt seg på, og med gjennom det å ha bidratt til å presse flertallet i riktig retning. Og vi gratulerer SV med å ligge i forkant, sammen med Miljøpartiet De Grønne, og trekke klimapolitikken inn i energipolitikken. I dag skjerper Stortinget kravene til den kommende klimaloven, som bl.a. Miljøpartiet De Grønne var med på å foreslå, slik at den kan bli et redskap for å erstatte fossil energi med fornybar energi, bl.a. gjennom årlige rapporteringer og krav om sektorvise utslippsbaner, slik vår intensjon opprinnelig var. Dette styrker muligheten betydelig for at Norge endelig kan komme i gang med en systematisk, forpliktende og helhetlig energi- og klimapolitikk, som vi altså har manglet fram til nå, og som vi har akutt behov for når vi skal gjennomføre store utslippskutt. Enstemmighet om satsing på et demonstrasjonsprosjekt for havvind betyr at Miljøpartiet De Grønnes forslag som ble vedtatt – riktignok i avrundede former – for en stund siden, og deretter boikottet av regjeringen både i behandlingen av Statkraft og i energimeldingen, nå i hvert fall forhåpentligvis skal virkeliggjøres. Sammen med enigheten om en nasjonal ramme for vindkraft gir dette bedre forutsigbarhet for vindbransjen og bedre muligheter for å utnytte vindkraften innenfor rammer som norsk natur tåler. Styrket satsing på ladenett for elbil og ikke minst utvikling av hydrogen i transportsektoren og industrien blir, hvis det gjennomføres, viktige teknologiløft. Vedtaket som i dag gjøres om 10 TWh energieffektivisering i byggsektoren, betyr også – hvis det blir virkeliggjort – at vi «produserer» 10 TW energi ut av ingenting. Det er også en gave til en byggsektor som vil nyte godt av den typen krav til å styrke næringens framtidige konkurransekraft. Sammen med utvidet forbud mot oljefyring og et vedtak om bedre tilrettelegging for plusskunder med solceller tegner det konturene av en byggsektor som kan bli en viktig leverandør av løsninger i et grønt skifte. Og – nesten forbausende, må jeg si – i en periode hvor Stortinget har påført norsk natur en hel serie med virkelig stygge sår, setter Stortinget begrensninger på utbygging av vernede vassdrag. Forslaget fra regjeringen om det var opprørende i sin likegyldige forakt for norske naturverdier og for faglig grunnlag og naturvernpolitiske forpliktelser. Så på vegne av norsk natur og mange hundre tusen norske naturvernere sier jeg en lettet takk til Stortinget for akkurat dette. Stortingets politiske arbeid har løftet en ambisjonsløs og tiltaksløs energimelding til en innstilling og en rekke vedtak som kobler energi- og klimapolitikken sammen. Stortinget har gjort en bra jobb. Men det skulle også bare mangle, for Norge påtar seg altså nå forpliktelser overfor EU om store, konkrete utslippskutt på hjemmebane. Samtidig synker de enda mer krevende realitetene i Paris-avtalens ambisjoner langsomt inn i norsk politikk. Hele det norske samfunnet står overfor en kjempeoppgave med å levere på disse kravene, og dette er altså ikke lenger bare fromme politiske ønsker, det er ting vi er pukka nødt til å gjøre, og det fort. Derfor er det også nødvendig å konstatere at vedtakene som det blir flertall for i dag, er for få, og de er for daffe. Flertallet har, på sitt merkverdige vis i denne politiske behandlingen, plukket opp diverse forslag fra opposisjonspartiene, inklusive Miljøpartiet De Grønne, vannet dem ut til delvis utydelige mål og forpliktelser og gjort dem til sine. Hvorfor man venter til komitébehandlingen med å gjøre dette i stedet for å presentere noe i energimeldingen som det var litt saft i, kan kanskje energiministeren svare på etterpå. Det sier mye om utålmodigheten i Stortinget at det i innstillingen også ligger en lang rekke mer offensive forslag, ikke minst fra Miljøpartiet De Grønne, i tillegg til ytterligere lange rekker med forslag som er fremmet av andre partier i egne saker. Dette sier noe om et uoppfylt politisk potensial i energi- og klimapolitikken. På flere områder har vi ikke greid å få med oss flertallet. Mest oppsiktsvekkende er det kanskje at flertallet støtter regjeringens forslag om å avvikle sertifikatordningen for fornybar energi uten at det samtidig utvikles et nytt støttesystem. Miljøpartiet De Grønne er ikke imot å avvikle de grønne sertifikatene, men vi er overhodet ikke tilhenger av å gjøre det uten at det kommer noe annet på plass. Vi er i en situasjon hvor vi i 2016 avvikler støtteordningene for fornybar energi samtidig som vi opprettholder massiv subsidiering av oljevirksomheten. Det er et veldig risikofylt signal, og det må rettes opp. Fortsatt er det altså et flertall i Stortinget som har den oppfatning at norsk oljepolitikk ikke har noe med norsk energipolitikk å gjøre. Fossilkameratene fra Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet og Høyre, og Senterpartiet, med sine varierende støttespillere, fastholder at det er god klimapolitikk f.eks. å tilføre jordas atmosfære 900 millioner tonn ekstra CO2, som er det som vil komme ut av å brenne opp oljen fra Johan Sverdrup-feltet, og kanskje enda flere hundre millioner tonn fra nye felt i 23. konsesjonsrunde, bare produksjonen skjer med kraft fra land. Så lenge denne innbitte virkelighetsfornektelsen ligger til grunn for norsk energi- og klimapolitikk, kommer Norge til å slite med å gjøre sin del av klimajobben og slite med å komme oss gjennom et grønt skifte, som er en forutsetning for velferd og en trygg framtid. Jeg sa innledningsvis at arbeidet med energimeldingen har demonstrert hvordan politisk kraft kan skape endring, men også hvordan uvilje mot å bruke den politiske kraften fører til halvgode resultater i stedet for virkelig gode. Jobben Venstre og Kristelig Folkeparti har gjort med å flytte regjeringen, er god. Jobben Arbeiderpartiet og Senterpartiet har gjort med å vise høyere og mer forpliktende ambisjoner enn regjeringen har gjort, er også god. Men hva om alle partier som mener at de er grønne, faktisk prioriterer øverst å være grønne? Behandlingen av energimeldingen er det beste eksemplet hittil i denne perioden på de mulighetene som ligger i Miljøpartiet De Grønnes oppfordring til grønne partier om sammen å sette både Høyre og Arbeiderpartiet under press. Hvor langt kunne vi fått med oss Høyre hvis valget de sto overfor, var flertall med de grønneste partiene eller å bli nedstemt? Arbeiderpartiet har langt bedre forslag enn regjeringen, men de er dårligere enn Miljøpartiet De Grønnes og SVs. Hvor langt kunne vi fått med oss Arbeiderpartiet hvis de måtte velge mellom fossil enighet med Høyre og en betydelig mer ambisiøs politikk med de grønneste partiene? Miljøpartiet De Grønnes erfaring fra Oslo tilsier at vi kan få dem til å gå langt. Dette er et avgjørende spørsmål i norsk politikk: Hvor villige er partiene som kaller seg miljøpartier, til å prioritere makt til miljøpolitikk? Og hvor langt går det egentlig an å skyve Høyre og Arbeiderpartiet hvis miljø avgjør flertall og mindretall? Behandlingen av energimeldingen tilsier at disse partiene kan dyttes mye lenger enn vi har gjort nå, og tida fram til 2017-valget bør brukes til å gjøre akkurat det. Jeg tar opp de forslagene vi har fremmet.