trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Jeg vet ikke hvor jeg skal begynne, og hvor jeg skal slutte, eller om jeg skal le eller gråte. Men debatten synes jeg er rimelig «not to the point», for å si det slik. Jeg skal ta for meg to forhold. Det ene er at Justisdepartementets lovavdeling har sagt at et forbud sannsynligvis vil være i strid med artikkel 9 om religionsfrihet i Den europeiske menneskerettskonvensjon. Der står det: «Enhver har rett til tankefrihet, samvittighetsfrihet, religionsfrihet(…) (…) Det er to avsnitt om det. Men da kommer jo spørsmålet: Hvem skal bestemme at dette er et religiøst plagg? Og hvis det er et religiøst plagg, burde det jo være et religiøst plagg for alle de som tror på islam, og som er muslimer. Men det er jo slik at muslimer flest forkaster dette plagget. Tunisia og Tyrkia motarbeider dette fordi det representerer islamisme og fundamentalisme. De gjør alt de kan for å motarbeide dette. Det er akkurat i de miljøene vi ønsker å bekjempe i Norge, i hele Europa og i hele resten av verden, undertrykking av kvinner florerer gjennom burka og niqab. Hvorfor gjør ikke vi noe med det da, men sitter her og misbruker våre egne friheter? Vi er så tolerante at vi tåler intoleranse når kvinner blir undertrykt. Vi burde stå opp alle som én og sagt enstemmig at vi ikke skal ha niqab og burka i det norske samfunnet. Så punkt 2 – dette med offentlige ytelser: Hvorfor kan ikke Fremskrittspartiet begrunne dette med offentlige ytelser og stakkars disse kvinnene som blir undertrykt? Visst nok, så vidt jeg skjønte, var Arbeiderpartiet tuftet på plikter og rettigheter. Man har noen plikter før man har noen rettigheter, og de pliktene er bl.a. at man skal identifisere seg i det offentlige rom. Det er en av de grunnleggende pliktene som vi har i det norske samfunnet. Man kan ikke kle seg i et telt, være dekket bak et heldekkende slør, tvunget på av en mann, og si at man likevel skal ha like mange rettigheter i det norske samfunnet. Nei! En av pliktene i det norske samfunnet er nettopp det å kunne bli identifisert og selv kunne identifisere. Da må kvinnene ta det oppgjøret med sine menn. Det kan være vanskelig og tungt – det forstår vi. Vi skal hjelpe kvinnene på veien, men det skal i hvert fall være slik at kvinnene kan argumentere overfor sine menn: Går jeg utenfor med dette plagget, blir jeg bøtelagt og mister sosiale ytelser. Nettopp! Og hvem er det som til slutt skal betale det? Det er familien som vil lide under det, og da vil til slutt – over tid – dette plagget forsvinne. Det er jo åpenbart at det vil virke! I neste generasjon vil vi da ha flere frigjorte kvinner, og niqab og burka vil forsvinne fra det norske samfunnet for evig og alltid. Det må være vårt mål. Man må ikke unnskylde de mennene som undertrykker sine kvinner.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Jeg skal faktisk ikke bruke 3 minutter. Jeg tenkte bare at jeg skulle si at forbud mot niqab og burka kommer til å komme i hele Europa. Det kommer til å komme til Norge også – ikke i dag, ikke med dette stortingsflertallet, men enkelte av disse partiene kommer til å forandre mening. Jeg er helt overbevist om at Arbeiderpartiet, selv om de nå later som om de argumenterer voldsomt mot et forbud, vil være for et forbud den dagen EU kommer til å vedta et forbud mot niqab og burka i det offentlige rom. Jeg kan garantere at det kommer til å skje. Vi ser utviklingen i Europa. Vi ser tendensen i andre land før det kommer til Norge. Vi ser hvilken effekt undertrykkende symboler som niqab og burka har. Man kommer til å vedta et forbud, og kritikken kommer ikke til å være at de er for lite liberalistiske eller den typen påstander. Det kommer til å skje for å bevare de frihetene vi står for. Det kommer også til å skje fordi vi ønsker å bevare en sekulær rettsstat, et demokrati. Vi ønsker å bevare likeverd, likestilling, ytringsfrihet, religionsfrihet – akkurat de verdiene som hele vårt samfunn er tuftet på, nemlig toleranse. Derfor kommer et forbud. Og det er altså ikke et brudd med liberalismen, som Kolberg sier. Liberalismen er helt tydelig. Dersom Kolberg ikke har studert liberalismen, er det kanskje ikke overraskende, men min frihet slutter der hans begynner. Det er liberalismen. Vi oppdager at vi tillater diskriminering av kvinner i Norge i dag. Vi sier at det er en slags bakmenn – og det er deres ektemenn som er bakmennene her. Vi vet hvem det er, men Storberget og andre sier at vi skal gjøre noe med dette, men vi vet ikke akkurat hva. Så gjør noe med det, da – for det blir flere og flere hver eneste dag – i likestillingens navn! Kritiser gjerne Fremskrittspartiet for ikke å være for likestilling, men de som mener at de er for likestilling og tror at de kan heve seg over andre, får gjøre noe med dette, da. Gjør noe med det, for det skjer hver dag, og det gjelder flere og flere!
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Representanten Akhtar Chaudhry var veldig opptatt av progresjonen under soningen, og viste til forskjellige tiltak man da burde gjøre. Men er det ikke nettopp det som ville ha vært viktig, å unngå at den innsatte fortsetter med sitt rusmisbruk? Ville ikke nettopp det gjøre det mulig å få en progresjon som ville være positiv? Så var Akhtar Chaudhry opptatt av familien, barns rett til å få se sin far eller mor, eller et familiemedlem, som er innsatt. Igjen vil jeg si: Vil ikke det familiemedlemmet, det barnet, være mest tjent med en innsatt som faktisk klarer å komme ut av den onde sirkelen som det er å være rusmisbruker og sitte i fengsel? Ville ikke det faktisk vært det beste? Her tror jeg kanskje at representanten bør sette seg litt bedre inn i forslaget før han mener at Fremskrittspartiet undergraver sine egne forslag.
Thor Lillehovde (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
At dette forslaget er reist, har jeg stor respekt og forståelse for. 60 pst. av de innsatte har rusproblemer ved innsettelsen. Dette er skremmende høye tall. Å vinne kampen mot rusavhengighet er tvingende nødvendig for et bedre liv etter soning. Det vil forebygge ny kriminalitet og gjøre samfunnet tryggere. Som tidligere nevnt i debatten har regjeringen i løpet av året etablert rusmestringsenheter ved flere fengsler. Jeg viser også til at det i år etableres nye rusmestringsenheter ved Halden fengsel og Hustad fengsel. Rusmestringsenhetene er etablert i samarbeid med Helse- og omsorgsdepartementet, og det vil gi rusbehandling og bedre rehabilitering til innsatte som var rusavhengige ved innsettelse i fengsel. Narkotika og rus i norske fengsler er selvfølgelig på denne bakgrunn ikke akseptabelt, og det bør absolutt være nulltoleranse i forhold til både innførsel, omsetning og bruk av rusmidler i våre anstalter. Det er innført økte kontrolltiltak – med bruk av narkotikahunder og nøye kontroll av besøkende som sentrale virkemidler i kampen for å hindre at narkotika kommer inn i fengslene. Spørsmålet er hvor langt en faktisk kan og bør gå uten å krysse grenser for human behandling. I Fremskrittspartiets forslag nr. 9 ber man om at det åpnes for «full visitasjon av besøkende til innsatte som er tatt for besittelse eller bruk av narkotika under soning». Full visitasjon betyr avkledning, og at alle kroppens hulrom blir undersøkt. Dette er svært drastiske tiltak og etter mitt syn inhumant overfor pårørende og familiemedlemmer som ønsker å besøke innsatte i norske fengsler. Er det slik å forstå at Fremskrittspartiet og Høyre også vil at slik kontroll skal foretas av barn og mindreårige som er på besøk hos eventuelt sin far? Mitt spørsmål er om forslagsstillerne virkelig er innstilt på å gjennomføre en så grov krenkelse av voksne og barn som en full visitasjon vil være. Hvis svaret er ja, føyer forslaget seg etter mitt syn inn i rekken av lite gjennomtenkte forslag. Jeg er overrasket over at Høyre har stilt seg bak forslaget.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Jeg tillater meg å stille to spørsmål om noe som jeg synes er litt uklart. La oss si at det er en person som blir 62 år etter sommeren, og så jobber han 50 pst. og er 50 pst. uførepensjonert. Han spekulerer på om han skal ta ut AFP etter dagens regler, eller om han skal vente til 2011 og ta ut AFP etter nye regler. Det betyr i realiteten at man må fraskrive seg uføretrygden hvis man tar ut AFP. AFP etter dagens regler gir langt høyere opptjening og en langt høyere pensjonsutbetaling enn med nye regler. Spørsmålet mitt er: Hvis man frasier seg uføretrygden og tar ut AFP, hvilke konsekvenser vil det ha for eventuelle kollektive utbetalinger av uføretrygd – og det man har tjent opp i den kollektive avtalen? Kan statsråden si noe om det?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
En rekke mennesker har jo også en kollektiv uføredekning dekket av sin arbeidsgiver. Hva slags konsekvenser vil det få at man fraskriver seg folketrygdens uførepensjon? Vil det få konsekvenser?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Slik som proposisjonen og også lovforslaget er lagt opp, kan man fra 62 år jobbe 50 pst. og være 50 pst. ufør. Når man blir 67 år, får man alderspensjon, og hvis man har fått en bedret arbeidsevne, kan man jobbe videre til man er 70 år og kanskje enda lenger. La oss si at vedkommende også har rett på opptjening av privat AFP, og han tjener opp det til fylte 70 år. Forstår jeg det riktig at det er slik at hvis man tar ut den AFP-andelen ved 70 år, er det delingstallet ved uttak 70 år som blir lagt til grunn?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-27:
Jeg slutter meg til alt det som ble sagt fra saksordføreren. Vi behandler i dag en midlertidig ordning. Det gjelder både lovforslagene, og det gjelder de forskriftshjemlene vi i dag gir. Vi vil komme tilbake til realitetene i alle disse forholdene når vi skal behandle saken om ny uføreytelse og alderspensjon for dem som har hatt uføretrygd, når den saken kommer. Det er en stor og vanskelig sak. Det er ikke særlig lette temaer vi skal ta stilling til. Vi har vedtatt et nytt pensjonssystem, som hvis man skal sette en betegnelse på det, er kjempefint for alle som er friske og kan stå lenge i jobb – de har absolutt veldig store fordeler i det systemet. Men det kommer noen ekstra utfordringer spesielt med å lage en alderspensjon for dem som er uføre, og som ikke har hatt mulighet til å stå i jobb og tjene opp pensjonspoeng slik som andre, og som heller ikke kan kompensere for levealdersjustering ved å stå lenger i jobb. Det er et dilemma, og jeg tror at alle partier må ta inn over seg det dilemmaet det er, og hvordan vi skal finne ordninger som gjør at dette blir en alderspensjon som mennesker som har levd på uføretrygd lenge, også skal kunne ha en god alderdom med. Det har vært en diskusjon om prinsippene for hvordan dette skal gjøres. Den diskusjonen skal selvfølgelig gå framover også – til vi konkluderer med hvilke ordninger vi skal lande på. Selvfølgelig må de ordningene vi lander ned på, være innenfor rammen av det nye pensjonssystemet som vi har vedtatt, men det må ta hensyn til at både den løpende uføretrygden skal være til å leve av, og den alderspensjonen vi ender opp med, skal være til å leve av. Noe annet vil skape fattigdom, og det tror jeg egentlig ingen i denne salen er interessert i. Så vi kommer tilbake til elementene i denne saken. Jeg har bare behov for å kommentere diskusjonen om at man har et ønske om at denne saken hadde kommet før. Det kan man alltids ha. Flere representanter sier at dette skaper usikkerhet for noen som i utgangspunktet kanskje er i en vanskelig situasjon, og det har jeg all respekt for. Hvis du har fått innvilget en uføretrygd, har du vært i en vanskelig livssituasjon, og det er veldig vanskelig for den personen å se hvordan han sjøl kan endre sin situasjon. Derfor blir mennesker som lever på offentlige ytelser, selvfølgelig utrygge når slike diskusjoner om endringer i inntektsgrunnlaget er i gang. Det er helt naturlig. Derfor mener jeg at det er bra at vi tar oss den tiden det tar for å diskutere oss igjennom til et system som vi er sikre på fungerer godt. Jeg mener at hastverk absolutt kan være lastverk i slike situasjoner, og at vi da ender opp med løsninger som ikke er gode nok. Det er en oppgave SV har tenkt å ta meget alvorlig når vi nå skal jobbe fram det nye systemet.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Arbeidet med pensjonsreformen har pågått i mange år og er basert på brede politiske forlik i Stortinget. Reformen trygger framtidens pensjoner, og det er viktig med bred oppslutning om denne bærebjelken i velferdsstaten. Jeg er derfor glad for det gode samarbeidet med forlikspartnerne som vi har bak pensjonsreformen. I fjor vedtok Stortinget ny alderspensjon i folketrygden. I etterkant av denne historiske milepælen er det nødvendig å tilpasse andre deler av pensjonssystemet. Før jul i fjor ble det vedtatt enkelte nødvendige tilpasninger i folketrygden, og i februar i år vedtok Stortinget den nye AFP-tilskottsloven for privat sektor. Jeg viser til at forslag om tilpasninger i AFP og tjenestepensjon i offentlig sektor nå er til behandling i Stortinget. Som jeg kommer tilbake til, arbeider regjeringen også med forslag til ny uføreytelse og alderspensjon til uføre. Ny fleksibel alderspensjon i folketrygden innføres som kjent fra 1. januar 2011. Lovforslaget som behandles i dag, omhandler midlertidige regler for uføres alderspensjon tilpasset ny alderspensjon. Disse reglene vil gjelde inntil ny uføreytelse er på plass. Det foreslås at overgang til alderspensjon fortsatt skal skje ved 67 år, og at personer som er delvis uføre, også skal få benytte seg av fleksibiliteten i den nye alderspensjonen. Det er viktig at denne gruppen gis mulighet til å tilpasse arbeidsinnsatsen i tråd med egne ønsker og behov, i stedet for at økningen av uføregraden er den eneste nedtrappingsmuligheten. Jeg registrerer at det er ulike syn i spørsmålet om levealdersjustering av uføres alderspensjon. Dette er en stor og vanskelig sak som krever en bred og grundig gjennomgang. Jeg mener det er viktig å ta denne vurderingen i forbindelse med innføringen av ny uføreordning. Da skal vi se på alle sider ved uføres ytelser fra folketrygden. Jeg vil understreke at vi ikke har tatt endelig stilling til spørsmålet om levealdersjustering av alderspensjonen til uføre. Jeg minner ellers om at de første årskullene som omfattes av ny alderspensjon, allerede er delvis skjermet fra virkningene av levealdersjusteringen ved at den innføres gradvis. Komiteens medlem fra Kristelig Folkeparti gir uttrykk for at en midlertidig løsning automatisk legger press på at det også skal være levealdersjustering i den varige ordningen. Jeg vil derfor benytte anledningen til å gjøre det helt klart at dagens vedtak ikke vil bli brukt som argument for å innføre levealdersjustering i den varige ordningen. Beslutningen som tas i den forbindelse, skal stå på egne ben. Jeg har ellers merket meg at enkelte er kritiske til at det tar tid å utarbeide forslag til ny uføreordning. Dette er en stor og viktig sak som berører mange, og som har stor økonomisk og samfunnsmessig betydning. Det er derfor viktig med en grundig gjennomgang. Når det er sagt, vil jeg understreke at det arbeides for fullt med denne saken, og jeg kan forsikre om at den har høy prioritet i regjeringen. Som beskrevet i proposisjonen planlegger regjeringen å fremme lovforslaget om ny uføreytelse og ny alderspensjon til uføre i 2010.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Jeg må bare innrømme at jeg ikke helt forstår spørsmålet når det rettes til at det er de kollektive ytelsene i forhold til at … Er det mulig å få en presisering av spørsmålet?
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Jeg må rett og slett si at jeg ikke er helt sikker på svaret på det spørsmålet. Jeg vil tro at det kan være løst i den kollektive avtalen som man har. Jeg må i så fall komme tilbake til dette spørsmålet.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Jeg vil understreke at jeg tror aldri man starter helt fra null. Som representanten også understreket, har man jo vedtatt en pensjonsreform som legger levealdersjustering til grunn. Det er jo også hele grunnlaget for at man nå, i denne midlertidige ordningen, har sagt at vi legger det samme prinsippet til grunn. Vi gjør ikke noe nå før vi har tatt den grundige gjennomgangen vi skal ta for å se på hvordan det vil fungere for denne gruppen, som – og det ble helt riktig påpekt her – ikke kan jobbe for å kompensere for redusert pensjon.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Hvis jeg forstår spørsmålet riktig, dreier det seg om forholdet mellom 67 og 70 år i Prop. 107 L og i denne, Prop. 82. L. Det jeg kan si om det, er at vi har lagt til grunn 70 år i proposisjonen om AFP, fordi det er en viktig videreføring av dagens ordning, mens man her har lagt til grunn 67 år. Jeg vet ikke helt om det var svaret på spørsmålet?
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Jeg understreker at det altså ikke starter på null, men at dette er en midlertidig ordning. Nå skal vi se på alle sidene. Jeg mener det er feil av meg nå å si noe om hvilke ulike ordninger man har. Men én ting som jo rinner en i hu, er det som også utvalget foreslo den gangen, som var å se på hvordan befolkningen ellers innretter seg i forhold til levealdersjustering. Jeg nevner bare det som ett eksempel. Det som er viktig, er å sørge for at ikke uførepensjonister kommer etter fordi befolkningen ellers kompenserer. Hvis befolkningen ellers ikke kompenserer eller jobber lenger, vil det heller ikke være riktig at man kompenserer på samme måte for uføre. Dette er én tankemodell.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Jeg er glad for at jeg får anledning til å presisere det, for selvfølgelig mener jeg det. Men det jeg også sier, er at nå er man nødt til å se på – som også utvalget gjorde – hvordan dette vil slå ut for dem som ikke kan jobbe lenger. Selv om man sier at dette er midlertidig, så sier man ikke at man ikke totalt kan tenke seg en type modell når det gjelder levealdersjustering også, som jeg forstår at komiteen også ser er et grunnlag. Men man stiller med blanke ark når man skal vurdere på nytt. Nå må man se på hvordan dette slår ut, og så må man se på ulike modeller for å kompensere for at man ikke kan jobbe lenger når man er ufør. Men jeg understreker, som jeg sa tidligere, dette må jo henge sammen med hvordan dette slår ut for arbeidsføre, sånn at man holder den riktige balansen mellom pensjonene for dem som kan stå i jobb og jobbe lenger, og dem som ikke kan det.
Trond Helleland (Høyre), 2010-06-10:
Det er åpenbart bred enighet her på Stortinget om at det skal være åpenhet rundt statsrådenes reiser – at det skal være mulig i ettertid å kunne etterprøve formålet med reisene, hvem som har deltatt, osv. Men så er det i brevet fra statsråden presisert at embetsverket har en lydighetsplikt, men at den «medfører ingen plikt for ansatte i sentraladministrasjonen til å utføre oppdrag som ligger utenfor det man vil anse som området for statsrådens embetsgjerning». Og så sa statsråden nettopp at embetsverket må si fra når det går for langt, eller når de føler at de er med på noe som de ikke burde vært med på. På hvilken måte kan Stortinget og offentligheten få innsyn i når embetsverket eventuelt protesterer? Er det en loggføring av det? Blir det tatt opp direkte, eller foregår det skriftlig? Kan Stortinget eventuelt få tilgang til den protesten som da utøves fra embetsverket?
Trond Helleland (Høyre), 2010-06-10:
Jeg syntes det så veldig spennende ut da Fremskrittspartiet fremmet et forslag om å diskutere bindende folkeavstemninger, helt til jeg så at det egentlig var et bompengeforslag som skulle nedfelles i norsk lov og gis både en lokal og en nasjonal innpakning. Det understrekes jo av debatten her i dag når konstitusjonelle spørsmål og lokaldemokratiske spørsmål i Fremskrittspartiet er overlatt til de fire medlemmene av transportfraksjonen. Det sier litt om hvilken vinkling Fremskrittspartiet gir denne saken. Det er mine gamle, gode kolleger Hoksrud og Sortevik, som jeg kamperte med i fire år i transportkomiteen. Og her sitter jo de to statsrådene som var involvert også. Men dette har egentlig ingenting med bindende folkeavstemning og en reell debatt om det å gjøre, det er rett og slett en utkvittering av løftene Bård Hoksrud og andre avga på Fremskrittspartiets landsmøte. Da å prøve å pakke inn dette i noe mer enn det det er, synes jeg er unødvendig. Når Fredriksen også drar opp finnmarksloven, som jeg var saksordfører for, og snakker om at den var totalt udemokratisk og hadde ingen forankring – det er vel ingen sak som er blitt behandlet på en så spesiell måte som finnmarksloven. Stortinget avga sin innstilling, men før debatten reiste saksordføreren og representanter for dem som utgjorde flertallet, til Finnmark og fikk en behandling i fylkestinget, fikk en behandling i Sametinget og la dermed vekt på både fylkestingets og Sametingets brede tilslutning. Det var faktisk et enstemmig sameting og et stort flertall i fylkestinget for den saken. Å komme og si at dette var totalt udemokratisk og ble tredd ned over hodet på folk, henger ikke på greip. Jeg anbefaler Fremskrittspartiet, når de skal gå videre i konstitusjonelle diskusjoner, at de kanskje trekker med seg noen andre enn kun transportfraksjonen og prøver å løfte dette på et litt mer prinsipielt og høyere plan.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2010-06-10:
Det var Michael Tetzschners innlegg som fikk meg til å tegne meg igjen. Den virkelighetsbeskrivelsen at problemet vi diskuterer i dag, er at svakere bemidlede trekker opp kredittkortet, den går det ikke an å forbigå uten at den kommenteres. Utfordringen med lavinnskuddsborettslag er at enkeltpersoner settes i en vanskelig økonomisk situasjon fordi de mangler oversikt over forpliktelsene som på kort og på lang sikt ligger i borettslaget, og kjøper en andel uten å være i stand til å betjene forpliktelsene over tid. Det er et problem, og vi forsøker å løse det ved å foreslå en 75 pst.-regel. Når Høyre stemmer imot det, er de på kollisjonskurs med både finansnæringen og forbrukermyndighetene, som har avgitt høringsuttalelser som støtter en slik regel.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2010-06-10:
Vi har fått en annen debatt enn den jeg hadde sett for meg, og jeg må si at det er helt utrolig å høre Fremskrittspartiets argumentasjon her i dag. Det likhetstegnet som settes mellom bindende folkeavstemninger og demokrati, er uhistorisk, og anklagene om arroganse og velgerforakt hører ikke noe sted hjemme. Jeg vil rette oppmerksomheten mot en merknad fra Fremskrittspartiet i innstillingen, der de nevner at eiendomsskatt kan være et aktuelt tema for bindende folkeavstemninger. Men så føyer de til «inntil Fremskrittspartiet eventuelt har fått flertall for å oppheve eiendomsskatteloven». Javel – så dypt stikker Fremskrittspartiets respekt for folk flest. Hvis de ønsker det samme som Fremskrittspartiet, skal de få avgjøre spørsmålet ved folkeavstemning, men hvis de mener noe annet, skal Fremskrittspartiet bestemme her på Stortinget. Fremskrittspartiets forslag og debatten her framstår mer som et påskudd til å målbære forakt for politikere og angripe minoriteter, og ikke minst gjenta sin motstand mot bompenger, enn som et genuint forsøk på å reise en prinsipiell debatt. Det er synd, for vi kunne brukt tiden her til å drøfte demokrati og deltakelse.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-10:
Som jeg nevnte i innlegget mitt, er jeg glad for at statsråden vil foreta en slik vurdering under revisjonen av Etiske retningslinjer for statstjenesten. Men jeg har lyst til å utfordre statsråden på om hun i forkant av den vurderingen også vil ta en gjennomgang av de ulike departementers praktisering, slik at en kan få et reelt erfaringsgrunnlag før en vurderer å endre regelverket. På den måten vil man se om det er samsvar mellom statsrådenes bruk av embetsverket i en valgkamp og de premisser som ligger i St.meld. nr. 11 for 2000–2001, og i Stortingets behandling av den meldingen.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-10:
La meg starte med en selverkjennelse: Noen ganger er jeg flau over å være politiker. Hvis det hadde eksistert noe som het et verdensmesterskap i bortforklaring, tror jeg en del av regjeringspartienes representanter hadde ligget an til en ganske brukbar plassering. Jeg har lyst til å sitere det barneombudet har sagt til komiteen: «Ødelagte liv har ingen prislapp.» Det vi snakker om i denne saken, er det viktigste vi har, barna våre, og vi klarer ikke å transportere dem på skikkelig vis når de skal på skolen. Det er flaut! Den dagen det skjer en alvorlig ulykke hvor et barneliv går tapt eller et barn blir alvorlig skadd, ligger ansvaret på statsrådens bord. Det ligger hos flertallet i denne salen. Det holder selvfølgelig ikke for en statsråd å stå på Stortingets talerstol og si at jeg har bare vært statsråd i åtte måneder, jeg tar ikke ansvar for noe mer. Denne regjeringen har sittet siden 2005, og denne statsråden har vært medlem av denne regjeringen i mye lengre tid enn de siste åtte månedene, hvor hun har styrt dette departementet. Det er regjeringen som har ansvaret for at dette ikke er gjennomført. Jeg blir bekymret når jeg hører representanten Bratli fra Arbeiderpartiet som sier at det er i hvert fall tverrpolitisk enighet om målet, og alle er enige om at det haster. Ja, det har vi vært enige om i fem år! Det haster fortsatt. Det er bare hell at det ikke har skjedd alvorlige trafikkulykker med barn i skolebuss på den tiden. Barn blir ikke sikrere i buss på grunn av gode intensjoner. Det må handling til. Første gang jeg var med på å fremme dette forslaget, var for fem år siden. Nå, fem år etter, velger statsråden sin standardløsning. Jeg vil beskrive den ved å omskrive et ganske kjent ordtak: Når statsråden vil at intet skal skje, så setter hun ned en ny komité. Så langt er det ingen av de nedsatte komiteer i denne saken som har hjulpet et eneste skolebarn. Det er på tide å handle!
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-10:
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet i debatten, for jeg synes at både innlegget til Helleland og innlegget til Haugli var gode når det gjaldt å beskrive det som det faktisk er bred enighet om i komiteen. Prinsippet her er veldig klart; det må være etter den enkelte statsråds skjønn hvordan man benytter seg av embetsverket ut fra de prinsippene som ligger der, som er veldig klare. Så mener jeg at representanten Anundsen kom med noen eksempler som viste hvorfor Fremskrittspartiet tar feil i denne saken. Når f.eks. statsråd Erik Solheim drar til Vestfold for å komme med et klimautspill – som jo er et felt som absolutt ligger innenfor hans ansvarsområde – mener Anundsen at det er feil. Når statsråden skal delta i en bistandsdebatt, og får bistand av embetsverket sitt, mener Anundsen at det er feil bruk av embetsverket. Jeg mener begge disse to eksemplene er gode eksempler på at det er helt riktig at statsråden har anledning til å benytte embetsverket. Hvis f.eks. Erik Solheim som minister hadde dradd på et SV-arrangement for å delta i en debatt om prinsipper for barnefordeling, ville jeg stilt spørsmål ved om det hadde vært en riktig bruk av embetsverket, i en sånn setting. Men det er jo noe helt annet. De eksemplene som Anundsen kom med, viser at Fremskrittspartiet, etter min oppfatning, tar veldig feil, og jeg underes litt over hva det er som er utgangspunktet for å ta opp forslaget sånn som det foreligger. I brevet fra statsråden til komiteen redegjør jo hun også for at dette er noe som kontinuerlig er oppe til diskusjon, og som vil bli gjennomgått på en egnet måte. Det oppfatter jeg at hele komiteen, bortsett fra Fremskrittspartiet, slutter seg til. Jeg er fornøyd med at alle vi andre, utenom Fremskrittspartiet, er fornøyd med det som gjøres fra regjeringens side på dette området.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-10:
De forslagene vi nå behandler, som handler om endringer i plan- og bygningsloven – byggesaksdelen – er en serie med rettinger som ikke har noe annet for seg enn å rette opp feil i lovteksten. Det er en god del presiseringer, og enkelte punkter som handler om å gi mer presise forskriftshjemler – eller å gi forskriftshjemler overhodet – til departementet og til regjeringen, sånn at de kan utarbeide forskrifter som sørger for at byggesaksbehandlingen vil kunne gå bedre i tiden som kommer. Jeg tenkte jeg skulle knytte en bitte liten merknad til en problemstilling som har vært oppe i diskusjonen. Jeg vil for øvrig si at dette er noe komiteen slutter seg enstemmig til – uten verken motforslag eller varsler om at noen deler av loven kommer til å bli argumentert mot eller stemt mot av noen av partiene. Så dette er ting vi er enige om. Men det er altså en ting jeg kommer til å knytte noen merknader til, og det er spørsmålet som handler om brakker. Det har vært et vedvarende problem, spesielt i Oslo-området og enkelte andre steder i østlandsområdet, der vi har hatt omfattende byggevirksomhet. Vi har hatt en utvikling i retning av nærmest slumlignende tendenser knyttet opp mot brakker som blir stående. Brakkene skal være midlertidige. Det gis imidlertid rom for at de skal kunne stå i mer enn to år, som er det generelle midlertidighetsbegrepet i loven. De skal kunne stå der i to år hvis de er knyttet opp mot konkrete prosjekter. Det gjør det enklere å sette i gang bygging av dem. Det stilles også lavere krav enn for øvrige bygg. I den anledning vil vi understreke at fra regjeringens side – og fra stortingsflertallets side – anser vi at kommunene har tilstrekkelige virkemidler i dagens plan- og bygningslov til å sørge for å unngå at en får en sånn type forslumming. De har muligheten til å pålegge fjerning og riving og utbedring når det gjelder dette. Men vi kommer til å følge denne utviklingen nøye, for det er ekstremt viktig at vi ikke får – skal vi si – deler av et område med mer eller mindre permanente brakkerigger som blir stående, med vesentlig lavere krav, og med vesentlig mindre muligheter for regulering fra kommunenes side. Vi er altså skjønt enige om loven sånn som den ligger, og derfor regner vi med at dette går greit igjennom i Stortinget.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-10:
La meg først bare si til Arne Sortevik at det er vanskelig å forstå hvordan han kan bruke uttrykket å ha «forakt» for folks mening, når flere av oss her i stortingssalen har tatt til orde for lokale folkeavstemninger i flere viktige saker. Da er det sånn at enten så hører han ikke, eller så vil han ikke høre – på samme måte som tante Sofie, i en ellers tidligere omtalt bok her i salen. Jeg vil overfor Fremskrittspartiet også påpeke én ting til, og det gjelder folkeavstemninger brukt i forbindelse med eiendomsskatt. Høyre og Fremskrittspartiet styrer Bergen. I fjor kuttet de 150 mill. kr i eiendomsskatt. Var det sånn at Høyre og Fremskrittspartiet i Bergen tok til orde for en folkeavstemning om hvorvidt de skulle bruke disse pengene til å kutte i eiendomsskatten, eller om de heller skulle bruke dem til velferd, til skole og til eldreomsorg, som Bergens befolkning sårt trenger? Nei, da var det ikke noe snakk om demokrati, da var det ikke noe snakk om folkeavstemning for å avgjøre om pengene skulle brukes på velferd, eller om de skulle brukes til å redusere eiendomsskatten. Da var ordene om demokrati helt borte. Jeg tok ordet for det første fordi Bård Hoksrud i sitt innlegg sa noe som er feil, for det andre fordi han åpenbart ikke har forstått et sentralt element i Fremskrittspartiets politikk, og for det tredje fordi han ikke svarte på utfordringen og på spørsmålet fra meg. Det som var feil i det han sa, var at SV ikke følger lokale folkeavstemninger. Det er ikke riktig, vi følger lokale folkeavstemninger. Det var jeg veldig tydelig på at vi gjør. Vi ønsker å bruke det som et virkemiddel for å fremme lokaldemokratiet. Det andre sentrale poenget er at Bård Hoksrud åpenbart ikke har forstått Fremskrittspartiets politikk. Jeg argumenterer for at det er mindre lokaldemokrati og mer statlig styring. Hvis man innfører stykkprisfinansiering, er det staten som bestemmer hvor mye penger som skal brukes på hvert område. Det betyr at hvis Fremskrittspartiet styrer og ønsker å nedprioritere satsing på skole, og det blir mindre penger per elev til skoledrift i den enkelte kommune, er det Stortinget som bestemmer den satsen – og lokaldemokratiet får mindre makt. Hvis Bård Hoksrud ikke skjønner at det betyr mindre makt til lokaldemokratiet når det gjelder skoledrift, er det veldig vanskelig å forstå at han har forstått partiets program. Til slutt: Han svarte ikke på en sentral utfordring. Jeg sa: Hva med Oslopakke 3, når den blir dyrere? Skal man legge ut til folkeavstemning om man skal øke bompengeprisene? Skal man legge ut til folkeavstemning om man skal kutte i kollektivsatsingen, eller om man skal kutte i noen av de vanvittige veiprosjektene som ligger i denne pakken? Skal man legge dette ut til en bindende folkeavstemning, eller har Bård Hoksrud tenkt at Fremskrittspartiet og Høyre i Oslos byråd selv skal bestemme dette? Det må han svare på.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-06-10:
Jeg slutter meg også til alle Hellelands merknader. Jeg synes det var en god innledning om saken, og prinsippene her ligger helt klart i bunnen. Som jeg har sagt før, er det sånn at vi har vokst opp med ulike barndomsidealer – noen av oss hadde politimester Bastian og andre hadde tante Sofie. I demokratiet vårt tror jeg det er grunnleggende viktig at vi har «åpenhet» og «tillit» som hovedord, ikke «kontroll» og «regelverk». Det å lage retningslinjer på områder som helt klart handler om folks skjønn der og da, i f.eks. så vanskelige vurderinger som de en statsråd må gjøre, kan ikke gjøres på en god måte med et regelverk. Det kan gjøres på en god måte ved åpenhet og diskusjon, og slik var det ved forrige valgkamp. Det er klart at statsråder som tøyer grenser her, tøyer også tilliten sin i det norske folk. Det er den tilliten vi baserer oss på, og det er den tilliten man blir straffet i forhold til når man tøyer grensene. Det er et mye bedre «regelverk» enn det er å lage et eller annet regelverk som man kan si man er på den ene eller andre siden av. På mange områder i demokratiet vårt nå tror vi at vi skal kunne lene oss til et regelverk i alle sånne saker, mens jeg tror at åpenhet og debatt er det som best styrker demokratiet. Da er det de mekanismene vi skal lage, og ikke lage regelverk om hvordan sånne ting skal håndheves. Det tror jeg gjelder på mange felt, som også har vært til debatt denne i uken. Det handler om åpenhet om hvem vi møter, det handler om åpenhet om hvem det er som påvirker alle politiske handlinger vi gjør. Jeg tror at vi nå må gå bort fra regelverket og over til tilliten. Men det viktigste her er åpenhet, og at det er greit å få vite hvem som er med på hvilke arrangement. Og så er det også medias rolle å foreta overvåkingen av hvorvidt vi utfører rollen vår som politiker, enten det er her eller i regjeringa, på en god måte. På denne bakgrunn – dette var mer en stemmeforklaring – kommer heller ikke vi til å støtte Fremskrittspartiets forslag.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-06-10:
Denne saken kommer etter en lovnad fra regjeringa da Venstre fremmet et Dokument nr. 8-forslag om mange endringer i borettslagsloven. Regjeringa ønsket å gå gjennom loven og komme tilbake til Stortinget med en enhetlig gjennomgang. Så vi er glad for at regjeringa har gjort denne gjennomgangen, og vi er enig i de aller fleste forslagene. De er i tråd med det opprinnelige Venstre-forslaget, både når det gjelder markedsføring, og når det gjelder sikringsordningen. Vi har også sett at avdragslengden på førstehjemsbanklån har blitt økt fra 20 til 30 år, og det er også Venstre glad for. Det vi i dag er uenig med regjeringa i, er § 2-14, som går på belåningsgrad. Jeg må innrømme at det var en bekymring etter alle medieoppslagene som førte til at Venstre fremmet Dokument nr. 8-forslaget. Den gjennomgangen som har vært etterpå av hvor mange konkurser det egentlig har vært, og hvordan det har vært sammensatt, viser at problemet var mye mindre enn det kunne se ut som i begynnelsen. Vi ser ingen grunn til å begrense belåningsgraden, da vi ikke ser hvordan det skal kunne stoppe de prosjektene vi ikke liker. Jeg merker meg også at alt som ikke er kollektivt eller offentlig, er spekulasjon. Jeg lurer på om SV mener at alle formål for å tjene penger per definisjon er spekulasjon, eller om det er andre definisjoner på spekulasjon. Det forslaget vi i Venstre har vært mye mer tilbøyelig til å vurdere når det gjelder å regulere dette markedet, går på å begrense antall år for avdragsfrihet. For det hadde gitt et mye bedre incitament for å unngå akkurat det vi har sett som følge av loven. Nå har vi ikke fremmet det her i dag, men vi er fortsatt åpne for at det hadde betydd en bedre regulering enn det forslaget som regjeringa her har lagt fram. Så vi ønsker da å stemme imot § 2-14. Jeg er litt usikker på om Presidentskapet eller salen legger merke til det jeg sier nå, så jeg sier det en gang til: Vi skal stemme mot § 2-14. Ellers støtter vi forslagene til regjeringa, som vi syns er meget gode, basert på vårt opprinnelige forslag.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-06-10:
Som jeg har påpekt i mitt brev til Stortingets kommunal- og forvaltningskomité av 27. april, er den problemstillingen som tas opp i representantforslaget, drøftet i bredt format i St.meld. nr. 11 for 2000–2001 Om forholdet mellom embetsverket, departementenes politiske ledelse og andre samfunnsaktører. Det er ingen tvil om konklusjonen i stortingsmeldingen: å bistå statsrådene i deres egenskap av partipolitiker ligger utenfor embetsverkets ansvar og oppgaver. Statsrådene vil kunne ha bruk for embetsverkets assistanse også når de er på reiser. Hyppigheten og omfanget av de enkelte statsråders reiser vil variere over tid og mellom de forskjellige departementene. Det vil måtte være slik at embetsverkt kan følge statsrådene på reiser som omfatter både statsrådens embetsgjerning og partipolitiske oppgaver. Det er uansett den enkelte statsråd som ut fra sitt skjønn – og som det er sagt fra denne talerstolen før i dag – må ta stilling til hvor skillet går mellom statsrådsgjerningen og de partipolitiske oppgavene. Ut fra denne vurderingen må statsråden også ta stilling til hvilke oppgaver embetsverket kan involveres i, uavhengig av om statsråden er på reise eller ikke. Den enkelte statsråd må hele tiden kunne skille mellom embetsgjerninger og de partipolitiske oppgavene og fordele oppgaver til sine embets- og tjenestemenn innenfor den delen som han eller hun bedømmer å ligge inn under embetsgjerningen. Også embetsverket må ha en klar oppfatning av hvor skillet går mellom statsrådens embetsgjerning og vedkommendes partipolitiske rolle, og si fra dersom en mener at denne grensen er i ferd med å bli overtrådt. Som en del av den enkelte virksomhets oppfølging av Etiske retningslinjer for statstjenesten, er også departementene opptatt av å ha klare og ryddige roller, og det å ta stilling til bl.a. disse skillelinjene er en del av den dilemmatreningen som departementenes embets- og tjenestemenn gjennomgår. Jeg har på denne bakgrunn ikke sett noe behov for å utarbeide egne retningslinjer for statsrådenes bruk av embetsverket på reiser og møter i partipolitisk sammenheng. Men i mitt svar til kommunal- og forvaltningskomiteen uttalte jeg at jeg ville vurdere å presisere det skillet noe tydeligere under revisjonen av Etiske retningslinjer for statstjenesten.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-06-10:
Jeg har ingen planer om å lage en stor byråkratisk arbeidsoppgave med hensyn til å definere hvilke reiser de forskjellige statsrådene har gjennomført med og uten embetsverk. Men i det arbeidet vi skal gjøre med å lage nye etiske retningslinjer, vil selvsagt alle departementer bli involvert på ordinær måte, slik at vi kan finne ut om den oppfatning vi har i saken, vil kunne stemme med det vi bygger våre faktakunnskaper og den eventuelle endringen som vi vil gjøre, på.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-06-10:
Jeg er ikke kjent med at det føres logg over den type henvendelser, men en del av den løpende politiske debatten mellom den politiske ledelse i departementene dreier seg om hvilke saker det er forsvarlig å ha med embetsverket på. Departementets ledelse er god til å bistå oss i å gjøre de rette vurderingene. Og som jeg sa i mitt innlegg, er det slik at en del av det treningsgrunnlaget som mange departementer gjennomfører, er å jobbe med de grensegangene som ligger mellom hva som er de politiske oppdrag som statsråden er ute på, og hvilke oppdrag som er embetsgjerning. Så er det veldig ofte slik – særlig i en valgkamp – at noen arrangementer er rent embetsmessige, mens andre er valgkamporientert. I de tilfellene vil man ofte være avhengig av å ha en kommunikasjonsarbeider som kan følge en, for det er løpende saker som pågår i departementet, helt uavhengig av det som er dagens sak.
Michael Tetzschner (Høyre), 2010-06-10:
Hvis man tenker seg 100 pst. fellesgjeld, betyr det jo bare at man har én låntaker, mens man i realiteten i dag sier at en typisk borettslagsleilighet finansieres gjennom fellesgjelden, som borettslaget, og dermed også andelseierne, er ansvarlige for mer indirekte. I tillegg har man enten sparemidler eller tilleggslånemidler. Nå var det jo slik at man i kooperasjonens barndom hadde ambisjoner om at medlemmene skulle spare en betydelig del før de tegnet andeler. OBOS var f.eks. tuftet på en slik idé. Det het til å begynne med Oslo og Omegn Bolig og Sparelag. Så forandret de forkortelsen fra OOBS til OBOS. Etter hvert ble sparedelen helt borte. Så det er helt vanlig at man må lånefinansiere denne delen. De som da er svakt bemidlet, har en tendens til å trekke opp kredittkort og annen finansiering som er meget dyr, og som de trekker med seg videre i en eventuell konkurs. Jeg vil til opplysning for Stortinget si at en advokat har gått igjennom og analysert disse ti tilfellene med konkurser og kommet til at manglende betaling bare er ett av problemene. Der manglende betaling fra medeiere har vært inne i bildet, skyldes det renteøkning i perioden og ikke at man har kommittert seg til et beløp som var for høyt i utgangspunktet. Et annet fellestrekk er at prosjektene er blitt stående med usolgte andeler. Altså: De som har kjøpt, har fått full risiko fra første dag, og det har ikke vært folk til å betale felleskostnader i de usolgte andelene. Så det har ikke med mislighold å gjøre, det har med usolgte andeler å gjøre. Det siste store forklaringselementet var at flere av borettslagene hadde levert leiligheter med mangler, som da hadde påført dem store utbedringskostnader. Så hvis vi da ser på det man forstørrer opp til å bli hovedproblemet, og som skal forsvare dette inngrepet i et forhold mellom bank og låntaker, blir det altså et veldig lite problem, og hvor man antakelig velger et veldig galt og uhensiktsmessig virkemiddel for å bekjempe.
Michael Tetzschner (Høyre), 2010-06-10:
Det som fikk meg til å ta ordet, var at representanten Hoksrud delte ut karakteristikker av andre partiers demokratiske holdning, og da lot holdningen til bindende folkeavstemninger være det avgjørende kjennetegnet. Jeg har på Høyres vegne bare lyst til å understreke at vi for det første er en sterk tilhenger av det representative demokrati og er levende opptatt av hva man kan gjøre for å forbedre representative demokratiers virkemåte. Dernest har vi prinsipielt ikke noe imot rådgivende folkeavstemninger, hvis de er rådgivende og også kan finne sted lokalt. Jeg har en liten følelse av at det egentlig er motstanden mot bompenger som er det drivende motiv bak representanten Hoksruds engasjement for det lokale selvstyret her, for hvis vi ser det i sammenheng med Fremskrittspartiets holdning, som akkurat nå ble klar i forbindelse med avgivelsen av kommuneproposisjonen, har man jo der veldig liten tro på det demokratiske mellomledd mellom statlige normer og brukerne. Der vil man i det hele tatt ikke gå inn for rammefinansiering og fordelingsnøkler. Der vil man bare ha lovfestede, behovspregede standarder, statlige normer som skal tres ned over lokaldemokratiet. Så, endelig, vil jeg være så frimodig å si at nettopp når det gjelder det representative demokratiets virkemåter, kan kanskje også Fremskrittspartiet se litt på sin egen organisatoriske praksis og sin egen partikultur, for jeg har merket meg – hvis man skal stole på pressen, hvilket man ikke alltid kan, men selv med det forbehold – at det vel er grunnlag for å slå fast at Fremskrittspartiet er ett av de mest sentralstyrte norske partier. De lar det gå ut beskjeder til de lokale fylkeslag om hvem de skal nominere i forbindelse med stortingsvalg, osv. Så jeg tror det er forbedringspunkter for demokratiet. Det er jeg enig med representanten i. Men kanskje man skulle begynne med å feie for egen dør?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2010-06-10:
Eg vil først seie at eg er veldig glad for at statsråden var oppe og retta opp den misforståinga som oppstod ved at statsråden trudde at Framstegspartiet gjekk imot grensa på 75 pst. Om det kjem av at eg har uttrykt meg uklart frå talarstolen, eller det kjem av at ein har manuskript som ein skreiv i går, før ein begynte med debatten, skal ikkje eg spekulere i, men eg er i alle fall glad for at dette er retta opp. Framstegspartiet står bak fleirtalet i denne saka. Vi trur ikkje det har nokon stor effekt å innføre ei maksgrense på 75 pst. fellesgjeld slik situasjonen er i dag, på grunn av at det nok vil vere vanskeleg å finansiere meir enn 75 pst. fellesgjeld for eit burettslag. Det vil kanskje òg vere vanskeleg å selje andelar med altfor høg fellesgjeld. Korleis situasjonen er om fem år, om ti år, om femten år, veit vi lite om, derfor synest vi at det kan vere greitt å ha ein slik kjøreregel, og lovfeste ein slik kjøreregel, trass i at dette ikkje vil ha den store effekten i dag og dei neste månadene framover. Noko som er viktig for å sikre at ein kjem inn på bustadmarknaden, er at ein legg til rette for billigare bustader, billige inngangsbillettar, spesielt for ungdom. Men ein har enkelte byggjeforskrifter som går den motsette vegen, som vi har ulike anslag på, bl.a. har vi fått ein del tilbakemeldingar på at størrelse på handikaptoalett og slike ting vil fordyre inngangsbilletten for mange. Elles vil eg seie at eg sjeldan har vore så einig med statsråd Navarsete som eg var i det ho sa i sitt siste innlegg. Eg meiner at det er viktig med denne maksgrensa på 75 pst. Og eg undrar meg faktisk over at både Høgre og Venstre går heilt imot ei slik regulering. Dei seier at det skal vere mogleg å ta opp 100 pst. fellesgjeld. Det betyr altså at vi kan få andelar på éi krone, som då kan bli omsett. Eg kan vanskeleg sjå at dette er ei positiv utvikling når vi har sett kva konsekvensar dette får, både for den enkelte og også for kreditorar og andre burettslagseigarar. Dei har det fått store konsekvensar for ved konkurs. Så Framstegspartiet går imot at vi ikkje skal ha ei grense. Vi støttar fleirtalet og vil ha maks 75 pst. fellesgjeld.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2010-06-10:
Eg vil understreke at eg ikkje er ueinig i at det er andre risikoar òg, som går på dette med uselde andelar, og òg når det gjeld renteutvikling og totalgjeld og sånne ting som kan vere minst like store farar. Men det som er poenget, er at dersom vi skal tillate 100 pst. fellesgjeld, vil det dessverre føre til at mange som går inn på boligmarknaden, ikkje er i stand til å forsvare sin forpliktingar. Det vil skape problem for dei, det vil skape problem for dei andre i det burettslaget, og det vil sjølvsagt føre til ein del konkursar. Dessverre kan det også føre til at burettslagsordninga meir eller mindre kjem i vanry framover. Det trur eg ingen vil vere tente med. Derfor støttar vi fleirtalet i denne saka når det gjeld maks 75 pst. fellesgjeld.