trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2000-03-23:
Høyre og Arbeiderpartiet er helt enige om at Norge trenger et sterkt og konkurransedyktig næringsliv. Nye bedrifter må skapes, men tradisjonelle næringer med fremtidsmuligheter må også ivaretas på en slik måte at vi ikke mister nøkkelpersonell, kompetanse eller i verste fall hele næringsgrener. De maritime næringene er av aller største betydning for Kyst-Norge, men også for landet som helhet. Statsministeren nevnte ikke disse næringene i sin tiltredelseserklæring, men jeg tar faktisk hans utnevning av Grete Knudsen til nærings- og handelsminister som et positivt signal om at det skal føres en konstruktiv og aktiv skipsfartspolitikk i tiden som kommer. Det er i hvert fall hva Høyre håper. Maritime næringer må ha konkurransedyktige rammevilkår for alle deler av virksomhetene, og ikke minst gjelder dette for sjøfolkene. De er den vesentligste faktor for at kystdistriktene og landet som helhet skal kunne nyte godt av de verdier disse næringene betyr i form av sikre arbeidsplasser og gode skatteinntekter. Jeg minner om at det i fjor ble betalt inn 6 milliarder skattekroner fra de direkte rederiansatte på sjø og land. Det ble kjøpt varer og tjenester i Norge for mer enn 10 milliarder kr, og det ble seilt inn valuta for mer enn 50 milliarder kr. Vi snakker altså om en betydelig verdiskaping. Norske sjøfolk er nøkkelpersonell i forhold til både den rene skipsfart og i forhold til mange av de tilknyttede landbaserte virksomheter. Refusjonsstøtten skulle sikre at vi også i fremtiden kan ha en grunnstamme norske sjøfolk på norske skip, og den må være stor nok til å tåle at viktige næringer på land kan hente nødvendig kompetanse derfra. Det er verken et mål eller et ønske at hele flåten under norsk flagg skal ha norske sjøfolk, dertil er flåten for stor. Men grunnstammen må sikres gjennom jevn rekruttering, og utdanningen må gi sikkerhet for en trygg arbeidsplass. Refusjonssatsen på 20 pst. var statens avtalefestede bidrag, og fartøygruppene innenfor ordningen ble bestemt ut fra både konkurranseforhold og fartøytypens mulighet til å ta ansvar for lærlinger om bord. Gjennom de siste to årene er rammebetingelsene betydelig forverret i Norge, samtidig som konkurrentene i EU har fått forbedret sine rammer. Redusert refusjonsstøtte har ført til at norskbemannede fartøyer taper konkurransen om fraktene, og helt inn i NOR-flåten øker nå utflaggingen. Mer enn 50 kystfartøyer er blitt flagget ut, tvunget ut, det siste året, med mannskapsskifte som resultat. Også når det gjelder bøyelasterne, ser vi nå et skifte fra norsk til utenlandsk mannskap. Som politikere kan vi ikke være bekjent av at rammevilkårene igjen skaper usikkerhet. Men denne regjeringen har ikke gitt skipsfarten noen løfter, det hadde den forrige regjeringen. Den forrige regjeringen brøt sine løfter. Nå har jeg et håp, og jeg utfordrer Arbeiderpartiet til å ta ansvar for norske sjøfolk og for våre verdifulle maritime næringer.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-23:
Regjeringa har vært opptatt av å få fram visjoner og litt langsiktige linjer i sin tiltredelseserklæring, og det er bra. Men det er ett område som jeg syns vi har tatt for lite hensyn til i debatten i dag, og det er et område der jeg mener at visjonene kan oppnås på kort sikt – det håper jeg Regjeringa er enig i – nemlig å utrydde fattigdommen i Norge. Vi har aldri vært så rike som vi er i dag – overskuddene øker, de flestes lønninger øker, staten samler seg opp rikdom og er i ferd med å bli en visjonsløs gjerrigknark som spekulerer i aksjer. Midt oppe i dette vet vi at det er 45 000 barn som lever under fattigdomsgrensen i Norge. 45 000 barn lever i en situasjon der de er helt frakoplet – for å si det slik – muligheten til å delta i samfunnet på vanlige vilkår. De har ikke penger til kino, de kan ikke ta bussen hvis de skal til et idrettsanlegg, og de er det som Prøysen kalte «gidder ikke-guttene» – jeg gidder ikke spille fotball, eller jeg gidder ikke være med på treninga. Det er de barna som Prøysen sier gjemmer filler, for det er en skam å være fattig. Dette må være en av de viktigste oppgavene som vi tar fatt i, at vi sørger for å utrydde fattigdommen fort. Og kanskje det aller verste som vi gjør mot flere av disse barna, er at når familien deres kommer i store sosiale vanskeligheter, så sender vi dem på hospits. Jeg vet ikke om mange i denne salen eller om herrene bak i rotunden har besøkt et hospits noen gang. Det burde man gjøre. På hospits er det slike tilstander at hardbarkede kriminelle rømmer derfra fordi de ikke orker å være der. Og dette er altså boliger som vi – verdens rikeste land – sender barn til for å bo, ikke en dag eller en natt, men i uker og måneder. Visstnok er det ikke så mange boliger å ta av i dette landet, men vi har faktisk en institusjon som heter hoteller. Det må være slik at denne regjeringa er enig med SV i at bruken av hospits til barnefamilier må opphøre straks. Jeg er nesten tilbøyelig til å si at det burde medføre straff hvis voksne myndighetspersoner sender barnefamilier og barn for å bo på hospits. Det finnes andre løsninger, og det er en av de virkelig viktige oppgavene som jeg håper at denne regjeringa setter som et av sine første punkter når de skal prøve å angripe det sosiale og det uakseptable problemet med fattigdom også i Norge.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-03-23:
Det var en replikkveksling mellom Carl I. Hagen og statsministeren som fikk meg til å reagere, fordi der var temaet en mulig renteøkning fra Norges Banks side. Statsministeren beskyldte Carl I. Hagen for å være svært selektiv i sin omgang med sentralbanksjefens årstale. Nå har jeg nettopp tatt den frem og lest gjennom den. Det skjønner jeg at statsministeren også har gjort, for maken til mange identiske setninger med hensyn til det som står her, og det som står i regjeringserklæringen, kan man knapt finne. Det er i og for seg bra, men det påfallende er at statsministeren er like selektiv i sin omgang med det sentralbanksjefen faktisk har sagt. I en tid hvor vi vet at presset i økonomien øker, har sentralbanksjefen klart og tydelig advart mot at vi skal øke skattene og avgiftene, og i en tid hvor vi har et veldig stramt arbeidsmarked, kan det bidra til krav om sterk lønnsvekst fra lønnsmottakerne. Det ser vi er der. Når sentralbanksjefen samtidig sier at finanspolitikken skal brukes til å jevne ut svingningene i den innenlandske etterspørsel, er nettopp det et signal om at finanspolitikken må brukes for å hindre at vi får prisstigning. Og en av de tingene han faktisk sier rett ut, er at vi kan bruke skatte- og avgiftspolitikken innenfor de rammene som er vedtatt. Jeg er enig i det – vi har vedtatt noen rammer, men det er altså fullt mulig å omprioritere innenfor de rammene ved f.eks. å redusere statens utgifter for å kunne redusere skatte- og avgiftstrykket. Og jeg mener det er direkte uansvarlig av oss ikke å gjøre noe med det i en tid hvor vi ser at presset på økonomien øker, når vi har mulighetene, for de er der. Da er det nesten fristende å si at når statsministeren i sitt innlegg nærmest avviser dette som en problemstilling, er han veldig nær ved å stå og prate renten opp. Det synes jeg ikke er veldig tillitvekkende, i en tid hvor dette kan bli et problem. Jeg synes faktisk at vår nye regjering bør ta dette mye mer alvorlig og kanskje vurdere å sette ned skattene og avgiftene innenfor en ansvarlig ramme, nettopp for at finanspolitikken skal levere sitt for at vi ikke får prisstigning og dermed renteøkning, som er varslet fra sentralbankens side. Så jeg synes at skal man bruke sentralbanksjefen som sannhetsvitne, må man gjøre det ordentlig. Det er ikke slik at vi er mer lettvinte i vår omgang med fakta enn andre.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Statsminister Jens Stoltenberg sa i regjeringserklæringen i går at kulturpolitikk skal være inkluderende og fremme mangfold i Norge. Kulturen skal utfordre og gjøre våre liv rikere. Bertolt Brecht har en gang sagt: «Kunst er en luksus som mennesket trenger.» Kunst er kultur, og vi trenger kultur enten vi bor i byen eller på landet. Arbeiderpartiet har som mål å fremme kreativitet og skaperevne i alle aldre og blant alle nasjonaliteter. Ingenting fører menneskene mer sammen enn å jobbe og utøve og bruke kulturen. Kultur er avgjørende for vår livskvalitet og kompetanse. Gjennom kultur skaper vi en viktig del av vår identitet. Kulturtiltak og fritidsaktiviteter bør defineres som forebyggende tiltak der vi kan fange opp barn og ungdom og gi dem tilbud etter deres egne behov. Da er det viktig at kulturen har en bred plass i ethvert budsjett og ikke blir salderingspost, som noen partier bruker flittig. Vi skal ta vare på gamle og nye uttrykksformer og i større grad ta vare på kulturen hos våre nye landsmenn. Kanskje kan det være et første skritt fra gjengmentaliteten hos de unge, og for våre voksne innflyttere fra ulike nasjoner være et første trinn på stigen til å komme i en varig arbeidssituasjon. Dessverre er arbeidsledigheten blant innvandrere tre til fire ganger høgre enn i befolkningen i sin helhet. Våre innvandrere representerer mer enn 170 nasjonaliteter, og det sier seg selv at mangfoldet er betydelig til både kulturelt arbeid og andre viktige arbeidsoppgaver som Norge så sårt trenger å ta seg av. Vi må i framtiden fokusere mer på den mangfoldige kompetansen innvandrerne har istedenfor hele tiden å fokusere på at alle må forbedre sine kvalifikasjoner. Norskopplæring er viktig, men flere typer arbeidsplasser kan besettes av innvandrere med den kompetansen de faktisk har, og da vil også det norske språk være lettere å lære. Norge er og blir en flerkulturell nasjon. Det tilsier at arbeidsgivere i framtiden i større grad må vurdere flerkulturell kompetanse som relevant og verdifull. Som statsministeren sa i går, må vi mobilisere ny arbeidskraft i alle grupper av befolkningen, også blant innvandrere.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Det er gledeleg at så mange har vore innom fiskerinæringa sitt verdiskapingspotensial i debatten i dag. Eg merka meg spesielt representanten Enoksen sitt innlegg tidlegare i debatten, der han var inne på fiskeri- og havbruksnæringa, som på 25-30 år har vakse frå å vera ei sterkt subsidiert næring til å verta Noregs nest største eksportnæring, at me har naturgjevne fordelar innan havbruk, og at vekstmoglegheitene er store, ikkje minst når det gjeld oppdrett. Deretter fremja han forslag nr. 2, der det heiter: «Stortinget ber Regjeringa legge fram et verdiskapningsprogram for havbruksnæringa.» Det uroar meg at representanten Enoksen meiner at det er behov for å setja fram eit slikt framlegg. Det har seg nemleg slik at sentrumsregjeringa sjølv la fram St.meld. nr. 51 for 1997-98, Perspektiver på utvikling av norsk fiskerinæring. Representanten Enoksen var med på heile handsaminga i næringskomiteen og gav saman med resten av Stortinget si tilslutning til følgjande framlegg i Innst. S. nr. 93 for 1998-99: «Stortinget ber Regjeringa utarbeide langsiktige nasjonale strategiar for norsk oppdrettsnæring, der formålet er å sikra dei næringspolitiske rammevilkåra næringa treng for å kunne utvikle seg i Noreg. Det må særleg leggjast vekt på å betre marknadstilgangen for norsk oppdrettsfisk i dei ulike marknadene.» Vidare i innstillinga står det: «Komiteen vil streke under at Stortinget må haldast orientert om havbruksnæringa si konkurranseevne og marknadsutfordringar i dei årlege budsjettproposisjonane frå departementet.» Og me fekk ei slik melding i budsjettforslaget til Fiskeridepartementet for inneverande år, og det var faktisk den regjeringa som Enoksen sjølv var medlem av, som fremja forslaget. Då fekk me altså ei fyrste løypemelding, der det heiter: «Siktemålet er å få frem de strategier som ut fra en samlet vurdering best antas å fremme norsk havbruksnæring.» Solide forskingsmiljø meiner verdiskapinga frå havbruk kan aukast frå rundt 40 milliardar kr i inneverande år til 240 milliardar kr årleg i 2030. Skal dette verta eit potensial som kan realiserast, må me bruka kreftene meir konstruktivt enn å leggja fram forslag om å laga verdiskapingsprogram som departementet alt er i gang med, og som altså er ei bestilling som Stortinget, inkludert representanten Enoksen, gjorde i fjor. Utfordringane står i kø innan norsk fiskerinæring. Ambisjonsnivået er høgt, og det er etter mi meining det einaste som duger, og som yter fiskerinæringa rettferd. Stortinget har slege fast at vår målsetjing er at Noreg skal vera verdas fremste fiskerinasjon, der me ligg fremst i utvikling av ei berekraftig ressursforvalting, og der me ligg fremst i utvikling av fangstteknologi og industriell utvikling. Utfordringa vert å få fram framifrå forsking som m.a. kan gje oss svar på kva havet rommar, som i sin tur kan leggja grunnlaget for det potensialet som me kan realisera. Det duger ikkje å gå i ring og leggja inn på eit repetisjonsspor ved å koma med framlegg som er opplest og vedteke alt for eit år sidan. Her må me vidare. No må det verta retning og tempo.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Utenriksministeren åpnet sin redegjørelse for Stortinget 20. januar med å understreke at utenrikspolitikk ikke bare handler om upersonlige krefter. Han sa: «Det dreier seg om enkeltmennesker – om deres behov, interesser og rettigheter. Ofte dreier det seg til og med om den mest grunnleggende av alle rettigheter, retten til liv.» Dette kan vi alle slutte oss til. En kan også legge til: Sikkerhets- og utenrikspolitikk må være basert på verdier. En politikk som ikke gjenspeiler humanitære interesser og beskytter rettighetene til enkeltmenneskene, vil slå negativt ut. Dette er Kosovo og krigen i Tsjetsjenia klare eksempler på. Sikkerheten i det nye århundre vi nå har gått inn i, vil bli hva vi gjør ut av det. Framtida kan bli formet dersom det ligger til grunn en felles visjon, tilstrekkelige midler og ikke minst solidaritet mellom demokratiske land. Utenriksministerens redegjørelse og debatten i dag har dessuten understreket hvor viktig det er å styrke sikkerheten og stabiliteten i det euro-atlantiske området. Vi må oppdatere oppgaven med et kollektivt forsvar som er utviklet i NATO gjennom 50 år. Vi må med andre ord være bedre i stand til å møte framtidige trusler – som ikke lenger er statiske eller lett identifiserbare, slik vi opplevde dem under den kalde krigen. Disse nye oppgaver må nødvendigvis løses innenfor en klart avgrenset ramme. Nye typer risikoer ved spredning av masseødeleggelsesvåpen og regionale og lokale konflikter må håndteres mer effektivt. De må dessuten være plassert innenfor rammen av FN-charteret og internasjonal lovgivning. Bruken av makt for å beskytte enkeltmenneskene mot overgrep og forsvare menneskerettigheter vil derfor bety at den sosiale konsensus innenfor NATO må utvides. Den samme holdning og prosess vil EU være preget av. Ja, vi kan være temmelig sikre på at EU-landene seg imellom vil utvikle sterkt det sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeidet. For egen del har jeg aldri tvilt på hvor nødvendig det er for vårt eget land å delta aktivt i EU som medlem. Selv om utenriksministeren ikke anser det som et stort problem, er jeg redd for at vi kan oppleve at NATOs posisjon som det sentrale forumet for diskusjon av forsvars- og sikkerhetsspørsmål kan bli svekket. Selv om en kan forvente at det etableres gode samarbeidsformer mellom NATO og EU, kan vi ved ikke å være EU-medlem bli satt på gangen. På lengre sikt kan det bare bety usikkerhet for norske forsvars- og sikkerhetsinteresser. Det hadde derfor vært mer betryggende for Norge om vi som fullverdig medlem av EU hadde vært med på å videreutvikle det institusjonelle samarbeidet som nå pågår mellom EU og NATO. Denne prosessen, som altså er i full gang, ville for Norges utenrikspolitiske og sikkerhetspolitiske situasjon bli bedre ivaretatt gjennom norsk EU-medlemskap. Inntil så forhåpentlig vil skje innen ikke altfor lang tid, er det iallfall nå høyst nødvendig at vi er mer offensive når det gjelder norske interesser i forhold til Europa og EU, som utenrikskomiteens leder, Haakon Blankenborg, og andre har etterlyst i dagens debatt.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Formålet med Matvarehjelpkonvensjonen er å medvirke til den globale matvaresikkerheten og forbedre verdenssamfunnets evne til å dekke matvarebehovene i utviklingsland. Konvensjonen av 1. juli 1999 retter seg sterkere inn på å gi hjelpen til de fattigste landene; man har altså fått en bedre fattigdomsprofil. Argentina, Australia, Canada, Det europeiske fellesskapet og medlemsstatene, Japan, Norge, Sveits og USA er medlemmene i Matvarehjelpkonvensjonen. Det vil være i tråd med vår bistandspolitikk å ratifisere denne konvensjonen. Det er også forutsatt at kostnadene dekkes innenfor bistandsrammen når det fra norsk side er gjort framlegg om å øke den norske forpliktelsen fra 20 000 til 30 000 tonn hveteekvivalenter årlig. Komiteen har ingen merknader til dette og råder Stortinget til å gi samtykke til ratifikasjon av Matvarehjelpkonvensjonen av 1. juli 1999.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Når jeg griper ordet på nytt, er det i anledning diskusjonen omkring Haider. Det dreier seg altså om en politiker som kommer fra en av Europas eldste kulturnasjoner. Det er en nøytral stat, med Europas elendigste forsvar. Det dreier seg om en rekke løsrevne sitater fra en politiker som selv overhodet ikke vil erkjenne at han er verken rasist eller nazist. Ham vil man altså ikke ha noe med å gjøre. Og ikke nok med det – man vil ikke ha noe med Østerrike å gjøre. Man skal isolere et slikt samfunn som velger en slik politiker på demokratisk vis. På den annen side, når det gjelder en gammel KGB-spion som har ansvaret for de lidelsene som i dag foreløpig begrenser seg til Tsjetsjenia og noe utenfor, ham skal man ha mest mulig kontakt med og hjelpe, for der er det håp. For meg virker dette altså som et slags vanvittig tankespinn og et slags prokuratorknep, hvis man skal ta det i verste mening, og iallfall er det tydelig at avstanden mellom diplomatisk taktikk og moralsk uryddighet er ganske kort. Jeg vil jo si at når man ikke er fornøyd med hva som foregår i Østerrike, og med den sentrale politikeren der som har en nazistisk foreldrebakgrunn, ville det ikke da være mer naturlig ut fra den samme tankegang å ha kontakt, nettopp å øke kontakten, for å formidle våre ideer og synspunkter? Men det vil vi ikke. Nei, her skal vi ha et helt annet resonnement. Men derimot når det gjelder denne gamle KGB-spionen – som har høstet sin popularitet nettopp gjennom denne brutaliteten – han, av alle, skal vi altså omvende gjennom en slags kontakt i Europarådet og samarbeide med og knytte oss til. Altså, ærlig talt, jeg fatter ikke og begriper ikke hvor langt man kan resonnere seg bort fra en fornuftig virkelighet.
Inge Lønning (Høyre), 2000-01-27:
Jeg kan bekrefte at det er et tankekors at et parti som Haiders parti i det hele tatt kan være en aktuell regjeringspartner for noen i et normalt fungerende demokratisk samfunn. Det gjenstår å se om det virkelig kommer til å skje. Det jeg ytret som kommentar til representanten Gundersens innlegg, var at det for meg er ubegripelig at det for representanten Gundersen er ubegripelig at noen kan se med stor uro på at den type politiske prosesser er mulig nettopp i et av Europas eldste kulturland. Østerrike har som kjent et naboland som om mulig er et enda eldre kulturland, og der var det slik at et parti med en ganske dramatisk brunfarge faktisk kom til makten med noe som lignet på et absolutt folkeflertall bak seg. Jeg går ut fra at hverken representanten Gundersen eller representanten Danielsen mener at den folkelige oppslutningen legitimerte det partiet eller legitimerte at noen skulle være villig til å samarbeide med en slik politisk bevegelse.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-27:
Jeg registrerer at representanten Inge Lønning forfølger et spor som han for så vidt har vært opptatt av i hele dag, nemlig Norges stilling i EØS-avtalen ved en utvidelse av EU. Nå er det vel utvilsomt at en utvidelse av EU uansett ligger en god del år fram i tid, og slik sett er det spørsmål man vil få rikelig anledning til å komme tilbake til. Men hvis man skal ta Inge Lønning på ordet, må man faktisk oppfatte det slik at Høyre mener at en utvidelse av EU med en tilhørende utvidelse av EØS-avtalen er i strid med Norges interesser så lenge vi ikke er medlem av EU, slik sett at hvis vi ikke blir medlem av EU, vil det være en logisk følge av det Inge Lønning sier, at da ønsker heller ikke Høyre i hvert fall ut fra norske interesser en utvidelse av EU. Det er i og for seg i seg selv et interessant poeng. Når det gjelder spørsmålet om Norges muligheter til å ivareta sine interesser i tilknytning til EØS-avtalen, forfølger Inge Lønning det poeng at siden EU-siden blir større, vil Norges mulighet til innflytelse bli mindre. Det kan selvfølgelig være noe i det. Man skal ikke unnlate å ha en intellektuell åpenhet for at det i hvert fall i prinsippet kan tenkes, men jeg tror at det er en altfor enkel logikk den Inge Lønning forfølger her. Ellers er det klart at det å være opptatt av Norges situasjon innenfor EØS-avtalen etter en utvidelse, selvfølgelig i seg selv er et poeng. Slik sett kan det være fortjenstfullt. Til slutt vil jeg for ordens skyld, fordi jeg tror Venstre etter hvert er det eneste parti som ikke har uttalt seg om østerriksk regjeringsdannelse og politikk, bare klart gi uttrykk for at også Venstre deler den vurdering av Haider og en eventuell deltakelse fra hans parti i en østerriksk regjering som jeg har inntrykk av har kommet til uttrykk fra alle andre partier enn Fremskrittspartiet.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-27:
Det er en viktig internasjonal avtale Stortinget i dag inviteres til å slutte seg til. Det representerer et sterkt fremskritt i den internasjonale rettsorden å få etablert en fast domstol, slik saken legger opp til. Vi får bare håpe at denne avtalen blir ratifisert raskest mulig av tilstrekkelig mange land, slik at den kan tre i kraft. Jeg kan være enig med saksordføreren når det gjelder viktigheten av saken, og at det av den grunn tross alt er anledning til å gi den en viss oppmerksomhet også i Stortinget. Vi må vel i tillegg til det saksordføreren var inne på knyttet til en oppfølging av de spesielle domstolene etter Rwanda- og Jugoslavia-konfliktene, også fremheve at dette på mange måter representerer en forlengelse av den rettsorden som man begynte å etablere gjennom Nürnberg-prosessene etter annen verdenskrig. Det er også viktig å trekke den linjen. Ellers er jeg enig med saksordføreren når det gjelder det litt mer spesielle spørsmålet om det at domstolen kan idømme livstidsstraff, skulle stå i veien, fordi vi bare har 21 års maksimumsstraff i egen lovgivning. Der er jeg uten videre enig i det som saksordføreren redegjorde for. Til slutt vil jeg nevne et kanskje enda litt mer spesielt spørsmål, nemlig om Kongens posisjon i Grunnloven skulle stå i veien for en ratifikasjon. Komiteen vurderte det slik at det, i likhet med det som proposisjonen sier, ikke står i veien for en ratifikasjon.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-27:
Stortinget inviteres i dag til å gi sitt samtykke til inngåelse av en mellomstatlig avtale mellom Norge og EU om Norges deltakelse i arbeidet med Det europeiske overvåkingssenter for narkotika og narkotikamisbruk. Så langt komiteen har kunnet se, mener man at det er en god avtale for Norge å inngå, en avtale som er basert på at Norge anmodet om å få delta i dette samarbeidet i 1995, og en invitasjon fra EUs side om å starte forhandlinger fra 1996. Forhandlingene har vært ført fra 1997, og det er vel mulig man kan hevde at man brukte unødvendig lang tid på å avklare om denne tilknytningen til narkotikasenteret kunne baseres på en avtale knyttet til EØS-systemet. I alle tilfelle har det blitt avklart at det ikke var en vei som EU aksepterte, og så har man deretter gjennomført forhandlingene frem til den avtalen som nå foreligger. Det er grunn til å understreke at Norge har deltatt i samarbeidet siden 1996, og at det i realiteten neppe representerer noen forskjell mellom den deltakelse man så langt har hatt, og den man vil få i fremtiden. Det er vel grunn til å anta at det kan være årsaken til at det har tatt noe lengre tid enn helt nødvendig å gjennomføre forhandlingene, at det nettopp, slik sett, var et samarbeid man allerede var deltaker i. I alle fall: Komiteen anbefaler den fremforhandlede avtale enstemmig. Jeg vil gjerne for egen del legge til at jeg ser det som svært positivt at Regjeringen i tilknytning til forhandlingene om avtalen har understreket: «Norge har under forhandlingene gjort det klart overfor EU at spørsmålet om et dokument skal unntas fra offentlighet her i landet, skal avgjøres av norske myndigheter på grunnlag av norsk lovgivning.» Det er vel i og for seg en presisering av en relativt opplagt ting, men jeg vil understreke at i alle fall Venstre ser svært positivt på at Regjeringen passer på å understreke slike spørsmål.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Representanten Harald Hove viste til Nürnberg-prosessen som en forløper – i hvert fall teoretisk og ideologisk – for det vi i dag drøfter, nemlig Den internasjonale straffedomstolen. Jeg har i den sammenheng også lyst til å vise til at det i dag faktisk er 55 år siden frigivelsen av Auschwitz. Det er, synes jeg, meget betydningsfullt at Det norske storting nettopp i dag drøfter en slik sak som har så stor betydning for det internasjonale samfunn når det gjelder menneskerettigheter og rettspraksis internasjonalt. Beslutningen om å etablere en permanent, global straffedomstol er etter Regjeringens syn et gjennombrudd for folkeretten. Dette spørsmålet har stått på FNs dagsorden i et halvt århundre. Domstolen vil redusere det internasjonale samfunnets reaksjonstid overfor de alvorligste internasjonale forbrytelsene. Blant annet vil dette være et klart fremskritt sammenlignet med etableringen av nye straffedomstoler etter vedtak i FNs sikkerhetsråd i hvert enkelt tilfelle, som saksordføreren, representanten Engebretsen, viste til. Vi håper også at domstolen slik sett vil kunne få en avskrekkende virkning. Nå er vi samtidig fullt ut klar over at domstolens faktiske effektivitet og virkning i praksis vil avhenge av de ulike statenes oppslutning om vedtektene og politisk vilje til å støtte domstolen. Et meget viktig prinsipielt skritt er imidlertid tatt. Det er fullt ut i tråd med den norske innsatsen til støtte for domstolsprosjektet under forhandlingene at vi nå går inn for norsk ratifikasjon.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Jeg er enig med representanten Hove, som er saksordfører i denne saken, og også de to representantene som har hatt ordet, i at dette er en viktig sak. Under utenriksdebatten tidligere i dag var globalisering et sentralt tema. Narkotikaproblemene er grenseoverskridende og krever et bredt samarbeid og utveksling av informasjon for en effektiv bekjempelse. Og Det europeiske overvåkingssenter for narkotika og narkotikamisbruk i Lisboa har en viktig rolle på dette område. Representanten Nybakk sa – det var kanskje ment som en kompliment – at det aldri er for sent å ta til vettet. Nå vet jeg egentlig ikke om det er helt sant, for jeg tror faktisk det i noen situasjoner kan være for sent, men la nå det ligge.(Latter i salen) Men det er tydeligvis aldri for sent å ta omkamp eller ta en ny debatt om den samme saken. Når representanten nå viser til statsministerens redegjørelse fra 10. mars i fjor og til avissitater fra 28. februar, synes jeg kanskje det kunne fått ligge i denne saken, fordi vi har hatt den oppe i diverse omganger tidligere i denne sal. Men ok, det er mulig at det er slik det skal være. Jeg har da bare lyst til å minne om at en av årsakene til at denne saken tok så lang tid, var nettopp uenighet mellom EU og Norge når det gjaldt tilknytningsform, fordi vi fra norsk side ønsket å få en samarbeidsavtale på grunnlag av EØS-avtalen. Årsaken til det var nettopp at dette skulle bli en så god avtale som mulig, som skulle gi oss så stor innflytelse som mulig, og det hadde også en del å gjøre med størrelsen på vårt støttebeløp. Regjeringen har jo ikke bare den følelse at opposisjonen er opptatt av dette, men har selv også et ønske om å skape best mulige avtaler for Norge. Jeg har derfor litt problemer med å se at det er så kritikkverdig at man gikk denne runden. Det som er viktig her, er at vi mistet ingenting i denne perioden. Det vi oppnådde, var en tredjelandsavtale, og den observatørstatus eller tilknytning vi hadde i perioden frem til vi fikk en tredjelandsavtale, var for så vidt den samme som vi har i dag. For den avtalen som nå foreligger, innebærer bl.a. at Norge får møterett og talerett i senterets styre, men ikke stemmerett. (Latter i salen) Rusmiddeldirektoratet vil bli tilknyttet EUs informasjonsnettverk, hvor relevant informasjon utveksles elektronisk, og det er positivt. Norges bidrag skal utgjøre 5,5 pst. av EUs bidrag. Det tilsvarer ca. 5 mill. kr pr. år, og utgiftene skal dekkes over Sosial- og helsedepartementets budsjett. Regjeringen mener at deltakelsen i narkotikabyrået åpner for et styrket samarbeid på et svært viktig område for Norge. Senteret vil bli et sentralt forum for dialog om narkotikapolitiske spørsmål, og Regjeringen ønsker at avtalen skal tre i kraft tidligst mulig. EU-siden er imidlertid ennå ikke i mål når det gjelder godkjenning av avtalen. Så vidt vi kjenner til, vil spørsmålet komme opp i Europaparlamentet i mars. Vi kan derfor først vente ikrafttredelse av avtalen på forsommeren, men det skyldes da ikke sendrektighet fra Regjeringens side.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Det som fikk meg til å ta ordet, var representanten Lønnings siste innlegg. Det må etter min mening være et tankekors for representanten Lønning at dersom Haider nå virkelig kommer i regjering i Østerrike, er det nettopp etter et eventuelt samarbeid med Lønnings søsterparti i Østerrike, og så vidt jeg vet, har også Haider tidligere vært i samarbeid med sosialdemokratene i Østerrike. Det som fikk representanten Gundersen til å reagere, og som også har fått meg til å stusse, er det som oppleves som en selvmotsigelse i denne debatten. Poenget er nettopp at her står man overfor en politiker med tanker og idéer som, dersom de sitatene som har vært gjengitt her i dag er riktige og er satt inn i en riktig sammenheng, er av en karakter som ingen andre partier deler i denne sal. Det beste virkemidlet mot dette er etter min mening nettopp å ha en åpen dialog og en åpen debatt og slik kunne påvirke. Men derimot når det gjelder de landene og de statslederne Gundersen nevnte, f.eks. Putin, og de omfattende menneskerettighetsbruddene som foregår i Tsjetsjenia og som forestås av Russland, og jeg kan selv nevne f.eks. Kina, da er vi veldig opptatt av å ha en dialog, dialogen er det viktigste, i regimer som har vist seg veldig lite åpne, regimer som har vist seg lite mottakelig for demokratiske argumenter og åpen debatt, der er det nettopp viktig å ha en dialog, på tross av at der har man begått konkrete handlinger som er uhørte og som er klare overgrep. Dette finner jeg ikke logisk.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
St.meld. nr. 45 for 1998-99 om eksport av forsvarsmateriell fra Norge i 1998 omhandler Norges salg av forsvarsmateriell og føyer seg inn i rekken som den tredje av årlige meldinger om Norges våpeneksport. Nivået på våpeneksporten i årene 1996-98 har vært relativt konstant. Omfanget av den årlige eksporten av forsvarsmateriell har variert lite i perioden 1996-98 og har holdt seg på omkring 1,1 milliarder kr pr. år. I 1998 utgjorde den samlede verdien av eksport av forsvarsmateriell, tilknyttede tjenester og utførte reparasjoner 1 135 291 000 kr. Komponenter, deler og delsystemer utgjorde nesten halvparten av eksporten. NATO, de nordiske land og andre europeiske land mottok i 1998 hoveddelen av eksporten. Det har vært stor grad av politisk enighet vedrørende disse årlige meldingene. Komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, har således ingen merknader til denne meldingen. Fra Fremskrittspartiets side har vi levert en særmerknad, hvor vi tar til orde for at eksportlisensen bør justeres slik at materiell av defensiv karakter kan eksporteres noe mer liberalt enn i dag, slik at norsk eksport av våpenmateriell kan nå ut til et større potensielt marked. Vi har tatt til orde for at det ikke må være eksportbarrierer i forhold til de øvrige nordiske land samt NATO-landene.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Det er en enstemmig komite som legger frem sin innstilling i denne saken. Arbeidet med å etablere en internasjonal domstol for å behandle det man omtaler som «internasjonale forbrytelser», har en lang forhistorie og startet så tidlig som 1947, men av ulike årsaker har det vært vanskelig å få dette til før nå. Norge har hele tiden vært en av pådriverne i dette arbeidet, og om Stortinget slutter seg til komiteens innstilling, blir vi blant de første til å ratifisere avtalen. Avtalen og vedtektene er undertegnet av 92 stater, og hittil er de ratifisert av seks stater. Det kreves ratifikasjon av 60 stater før domstolen kan etableres. Det har av Sikkerhetsrådet vært etablert denne type straffedomstoler tidligere, i forhold til Rwanda og det tidligere Jugoslavia, men disse er opprettet for et bestemt rettsoppgjør, og dette ligger innenfor Sikkerhetsrådets mandat å gjøre. En fast internasjonal straffedomstol må imidlertid bygge på traktatbestemte vedtekter. Den internasjonale straffedomstolen har ikke forrang for nasjonal straffeforfølgning i saker som kommer inn under domstolens virkefelt, som er krigsforbrytelser, folkemord osv., men trer i funksjon med etterforskning, påtale, rettsforhandlinger og dom først når en aktuell stat er uten vilje eller evne til selv å ivareta dette på en effektiv måte. Komiteen har imidlertid også forventninger til at domstolen gjennom sitt arbeid og praksis vil ha en positiv innvirkning på nasjonal lovgivning og rettspraksis på en rekke områder, selv om domstolens virke er nøytralt i forhold til statenes funksjon på disse områdene. I vedtektene fremgår det at domstolen ikke kan idømme dødsstraff, men i helt særlige forhold kan livstidsstraff benyttes. Dette har medført visse spørsmål i enkelte miljøer ut fra problemstillingen om hvorvidt Norge, hvor maksimumsstraffen er 21 år, for sin del kan møte visse problemer med deltakelse i et avtaleverk som gir adgang til livsvarig fengsel. Dette er vurdert, og man har kommet frem til at det ikke vil føre til slike problemer. Det kan begrunnes ut fra følgende: Domstolens maksimumsstraff er normalt 30 år, og det er kun i helt ekstraordinære tilfeller livstidsstraff kan benyttes. Det må her tas i betraktning hvilke forbrytelser vi snakker om, om man kan anta at slike straffeutmålinger vil være relatert til grove krigsforbrytelser, folkemord o.l. – i den grad det finnes noe som kan ligne dette. Domstolen er nøytral i forhold til de enkelte staters lovverk, slik at Norge for sin del ikke vil være bundet til å endre sine straffebestemmelser. Der hvor det eventuelt er idømt livstidsstraff, skal saken vurderes av domstolen etter 25 år for eventuell nedsettelse av straffens lengde. Og endelig: Norge har i dag ingen reservasjoner i sin utleveringslov mot livstidsstraffer – kun mot dødsstraff. Jeg viser ellers til komiteens merknader og til innstillingen.
Jan Petersen (Høyre), 2000-01-27:
Jeg beklager at jeg var litt sen med å be om ordet, jeg trodde faktisk at noen hadde tenkt å forsvare Presidentskapets vedtak. La meg da bare få fylle inn – i tilfelle noen skulle summe seg for å gjøre det –at jeg for mitt vedkommende er enig med representanten Hagen. Jeg behøver jo ikke å ta stilling til alle hans argumenter for å gjøre det. Jeg tror på mange måter at det er mer enn tilstrekkelig det argumentet som ble brukt om «påtrengende nødvendig». Jeg vil minne om at finansministeren i dag i Dagens Næringsliv sier: «Vi kan ikke utelukke at beslutningen om avgiftsøkning som ble foreslått av regjeringen og vedtatt av Stortinget, ble truffet på sviktende premisser.» Det er klart at når det premisset legges ned, må Stortinget i en slik sak ha muligheten for å vurdere det, så etter mitt skjønn er dette rimelig klart. Men selv om ikke noen av Hagens argumentasjonslinjer skulle nå frem, vil jeg minne om at Stortinget med 2/3 flertall også har mulighet for å bruke hodet og ta en sak hvor det er politisk nødvendig å gjøre det. Det er i og for seg bare langt på vei en stemmerettsbestemmelse vi står overfor i § 47. Så jeg føler meg rimelig sikker på at det som er den riktige realiteten, bør kunne nå gjennom, og jeg vil derfor støtte det forslaget. Det har intet å gjøre med at dette forslaget tilfeldigvis er identisk med budsjettopplegget vi hadde for inneværende år, men det er av de ting som også sukrer det hele.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Jeg skal bare kort si at jeg ikke har tenkt å føre noen slags prosedyre her på forståelsen av forretningsordenen. Men min oppfatning er veldig klar på det punktet, at det første leddet i dette forslaget er – slik jeg bedømmer det – en ren omkamp om det som ble vedtatt i budsjettet før jul. På bakgrunn av det støtter jeg det som er flertallets vurdering i Presidentskapet om håndteringen av dette forslaget, og råder Arbeiderpartiets gruppe til å gjøre det.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Bare ganske kort: Vi slutter oss til den vurdering som stortingspresidenten gav når det gjelder behandlingen av denne sak. Men som en kommentar til det Jan Petersen henviste til, nemlig at finansministeren har uttrykt et behov for å gå gjennom premissene for det vedtaket Stortinget har gjort med hensyn til dieselavgiften, vil jeg si at det er en helt annen sak. Det skal være et møte i Finansdepartementet i morgen med representanter for lastebilnæringen. Der vil dette bli gjennomgått på en god måte. Og skulle det vise seg at det er behov for å gjøre en annen vurdering gitt at de premissene som Stortinget gjorde vedtaket på, ikke vil holde, vil det bli brakt fram for Stortinget på en dertil egnet måte. Jeg skiller derfor mellom den problemstillingen som Jan Petersen viste til, og det dokumentet som hr. Hagen forsøker å fremme for Stortinget, og som Stortinget allerede har tatt en stilling til.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Jeg har egentlig ikke noe behov for på vegne av det store flertallet i Presidentskapet som står bak dette forslaget, å forsvare det, fordi man etter mitt skjønn inviterer til en åpenbar omkamp om budsjettet. Det kan få noen konsekvenser når vi vet hvor omfattende budsjettet er, og hvor mye som da eventuelt kunne vært tatt opp i tråd med hva man hadde inne i sine alternative budsjetter. I dag er det 27. januar, så dette har virket i 27 dager. Det synes å være ganske kort tid etter at beslutningen er tatt, at man altså har fått innsikt i det man kaller at premissene ikke holder eller at det er «påtrengende nødvendig», eller hvilken formulering man enn velger å benytte seg av fra forretningsordenen. Jeg føler meg helt trygg på at dersom saken er slik at den virkelig er påtrengende nødvendig, og at vedtaket er fattet under premisser som ikke holder, vil Regjeringen vite å komme tilbake til Stortinget med denne saken. Og da vil vi være inne i en behandlingsmåte som er fullt i tråd med forretningsordenen. Så jeg vil anbefale at vi følger den vanlige saksgangen og lar Regjeringen ta hånd om denne saken. Man kunne gi signaler – signaler er det jo kommet massevis av, så det er ikke det at Regjeringen mangler signaler – men jeg synes ikke vi skal gå inn og styre Regjeringen eller instruere Regjeringen om denne sak. Det er ikke Stortinget verdig.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-12-12:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen og Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2000-12-12:
Ikkje berre sluttar Arbeidarpartiet seg til denne formuleringa, vi har faktisk vore veldig opptekne av dette i mange år. Det er ei heilt rett skildring at det er veldig mange som har lese- og skrivevanskar, og det må vi ta på alvor. Og det har faktisk Regjeringa gjort, ein har begynt å jobba med dette for å systematisera korleis det ser ut, og kva vi kan setja inn av tiltak. Så er det slik at den posten er kutta med 5 mill. kr, og det synest vi er heilt forsvarleg ut frå ein heilskapleg økonomisk politikk. Men det skal ikkje gå ut over den jobben ein skal gjera for dei som har dei største lese- og skrivevanskane. Men eg må seia at når ein ser på det samla i budsjettet til Framstegspartiet, kven som skal lida, og kven som skal ha det vanskelegast, så ser vi at dersom ein t.d. vert sjuk, dersom ein vert langtidssjukmeld, så vil ein med Framstegspartiets budsjett altså få redusert utbetalinga i løpet av eit år heilt opp mot 50 000 kr. Eg skal kunna forsvara kvar einaste einskild post som Regjeringa la fram i budsjettet, men vi er nøydde til å ha eit fleirtal i Stortinget, og då har vi vorte einige med sentrumspartia om eit fortsatt godt budsjett. Og vi skal klara å ta vare på dei aller svakaste, som eg har vist, òg når det gjeld dei som er sjukmelde, dei som er langtidssjukmelde, og dei som er arbeidsledige. Og vi skal ikkje berre seia at vi tar dette på alvor, men vi skal òg gjera noko for dei som har store lese- og skrivevanskar.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2000-12-12:
Først takk for rosen, ros er det alltid hyggeleg å ta med seg – det vert nok av andre ting i løpet av eit år. Eg vil òg gje ros tilbake, for eg synest vi har hatt eit godt samarbeid i komiteen gjennom heile budsjettprosessen. Det må ikkje herska nokon tvil om at Arbeidarpartiet er oppteke av Kyrkja. 35 nye prestestillingar fremja altså denne regjeringa forslag om. Det er lenge sidan det har vore gjort, for ikkje å seia at det aldri har vore gjort før. Når det gjeld dåpsopplæring, er vi sjølvsagt for at det skal skje ei opplæring på dette området. Vi har hatt ein diskusjon her på slutten når det gjeld budsjettet, der sentrum fremja eit forslag om at ein skulle ha lovfesta rett til dåpsopplæring. Vi veit at det er kome ein NOU til departementet, og eg reknar med at alle NOU-ar vert følgde opp frå Regjeringa si side. Eg har ikkje behov for å seia til vår eiga regjering at den skal koma med dette som sak til Stortinget. Men Regjeringa må få tid til å gå gjennom dette. Og, som Arne Lyngstad veit like godt som eg, er det jo sånn at Kyrkja sine organ òg skal handsama det før det eventuelt vert ei sak for Stortinget, og denne prosessen tar Regjeringa seg av. Vi skal handsama saka om dåpsopplæring når den kjem hit. Når det gjeld kva rett den enkelte skal ha, skal vi vera med og diskutera det når dette kjem tilbake som sak. Det må det ikkje herska nokon tvil om, og eg synest det er litt trist at nokon prøver å tilleggja oss andre meiningar i noko som vi ikkje har vore med på, enn det vi sjølve har. For vi er opptekne av dåpsopplæring, og vi er opptekne av at Kyrkja sine organ skal handsama dette, og så skal vi få ei sak til Stortinget.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2000-12-12:
Sjølvsagt respekterer Arbeidarpartiet valfridomen for foreldra. Eg skjønar ikkje kvifor ein må gjenta det heile tida. Ein kan jo sjå på kva som er gjort: Det er ikkje lagt ned nokon privat skule, faktisk er fleire godkjende etter at Arbeidarpartiet overtok. Men det viktigaste for Arbeidarpartiet er å ha ein god offentleg skule. Det er det viktigaste synest eg, fordi langt dei fleste borna går i offentleg skule. Då må vi ha ein god offentleg skule, og då er det ikkje nok berre å snakka om dei private skulane. Det er dei offentlege skulane vi prøver å få fokus på, for, som sagt, det er der dei aller fleste har sitt tilbod. Vi legg ikkje hindringar i vegen, men eg har lyst til å seia at alle dei private skulane ikkje berre skal opptre, men òg ha læremiddel i forhold til norsk lov. Dette er jo ein del av det vi har diskutert i det siste, så det skal det heller ikkje herska nokon som helst tvil om. Når det gjeld forsking, har vi faktisk ikkje dårleg samvit. Høgre veit at Arbeidarpartiet var i lag med Høgre om å oppretta fondet og sette inn 3 milliardar kr på det. I revidert budsjett i år sette Regjeringa inn 1 milliard kr i tillegg. Framlegget til budsjett som Arbeidarpartiet la fram, hadde 3 milliardar kr i auke, og etter handsaminga i Stortinget fekk vi ytterlegare 0,5 milliardar kr på fondet – det er altså meir enn ei dobling i løpet av eit år – og så klarar Høgre her å presentera det som om vi ikkje har prioritert forsking. Frå Arbeidarpartiet si side tar vi sjølvsagt framleis forskinga på alvor, og vi har ein plan for korleis ho skal trappast opp. Men representanten Lønning veit like godt som eg at vi etter budsjettreglementet ikkje kan løyva for meir enn eit år om gongen. Det står veldig stor respekt av det budsjettet som Regjeringa har lagt fram, og det er litt å skryta av for heile parlamentet.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2000-12-12:
I skulepolitikken står sentrum og Arbeidarpartiet veldig nær kvarandre, og det har òg vist seg i denne budsjetthandsaminga. Til liks med representanten Tingelstad er eg glad for det. Når det gjeld skulebøker, er det vel ikkje heilt rett det som Marit Tingelstad sa, at elevorganisasjonane ikkje vil ha ei utlånsordning. Vi har hatt elevorganisasjonar i komiteen som har sagt at det faktisk er ei betre ordning enn om ein fekk utvida stipenddelen, med tanke på at dette er samfunnets eigne skulebøker, som kan gå vidare til fleire elevar når nokon er ferdig med dei. Så vi synest at ordninga med utlån av skulebøker og tilskot til det er ei veldig god ordning. Når vi skal definere skulebøker, så veit vi jo at det er mange ting. Vi har òg sagt at tilskotet ikkje berre skal gå til bøker, men til læremiddel. Elektroniske læremiddel er veldig viktig i den samanhengen. Det er klart at ein her må gå vidare med ordninga og sjå korleis ein kan utvikla den til ikkje berre å gjelda bøker, men læremiddel i vid forstand. Det er jo òg slik at enkelte skular i lag med elevar har gjort veldig mykje med desse pengane for å tenkja i den retninga som Marit Tingelstad sa. Dei har utvikla CD-ROM, og dei har utvikla mange andre elektroniske ting for å bruka pengane som er sette av, ikkje berre til skulebøker, men òg til andre læremiddel for elevane. Eg synest det er ei veldig god ordning vi har fått til, og eg er glad for at Senterpartiet på det området ikkje fekk fleirtal for ei omdisponering av midlane til skulebøker, men at fleirtalet gjekk inn for vårt forslag.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2000-12-12:
Budsjettforslaget frå Regjeringa som vart lagt fram i haust, med ei styrking av kommunane på 5 milliardar kr, betyr at ein kan bruka meir pengar i kommunane til det offentlege skuleverket. Det viktigaste er at kommunane kan få fridom til å bruka meir pengar til undervisning, til skule, dersom det er det dei ønskjer. Så prioriteringa til Regjeringa i forhold til å satsa på offentlege skuletilbod er veldig klar. Arbeidarpartiet tilhøyrer, saman med SV, dei som vil forsvara den offentlege skulen og gjera det vi kan innanfor budsjettrammene for å prioritera det arbeidet. Så må eg òg seia at av 329 mill. kr i dette budsjettforliket som har kome vår komite til gode i påplussing, går 220 mill. kr direkte til universiteta. Det meste av det som vi har fått til vår komite, går til det offentlege og til å styrkja fellesskapstanken. Når det gjeld private skular, har eg sagt at det har vi, og det skal vi ha. Det er likevel ikkje slik at Arbeidarpartiet prioriterer det. Men i forhandlingar med sentrum for å få fleirtal for heilskapen i budsjettet, som går på meir til fellesskapet, meir til rettferdig fordeling, har vi vore med på ein auke til private skular.