trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-01-23:
Jeg takker statsråden for svaret som hun gav på vegne av miljøvernministeren. Jeg og mange med meg har reagert med den største undring på miljøvernministerens håndtering av denne saken, for nevnte miljøvernstatsråd har i denne saken suverent satt til side ønsket fra Stortinget, fra lokaldemokratiet og fra næringslivet i distriktene – og fra flere av Høyres egne velgere rundt omkring i Norge. Lokalpolitikere og andre som bor i distriktskommunene, har ønsket sterkt et mer fleksibelt regelverk på dette området. Og så kommer det en Høyre-statsråd – av alle – som bedriver det reneste overformynderi når det gjelder dette. Hvordan i all verden får man det overformynderiet som statsråden utøver her, til å harmonere med god Høyre-politikk? Er denne form for detaljstyring og formynderi noe vi må belage oss på vil kjennetegne Høyres politikk i fremtiden?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-01-23:
Jeg har merket meg svaret. Jeg vil bare opplyse statsråden om at Høyre i april 2000 foreslo at den enkelte kommune skulle få avgjørende myndighet til bl.a. å opprette et snøscooterløypenett. Nå sier Høyre det stikk motsatte. Avgjørelsen er derfor sterkt i strid med alt – etter hva jeg kan se – Høyre har gjort og uttalt i denne saken tidligere. Dette er en sentralisert formynderpolitikk som Fremskrittspartiet slett ikke kan godta, og som jeg mener er helt forkastelig. Denne saken tilhører definitivt den lokaldemokratiske arena, slik jeg ser det. Men det sitter altså en Høyre-statsråd i tjukkeste Oslo som – i suveren forakt for det lokale selvstyre i Distrikts-Norge – neglisjerer både Bygde-Norge og Stortingets intensjoner fullstendig. Ser ikke kommunalminister Solberg det lokaldemokratiske aspektet ved denne saken? Er ikke dette en sak som også hun mener bør være meget godt egnet til å bli ivaretatt nettopp av det kommunale selvstyret?
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-23:
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til utenriksministeren: «Som små kystnasjoner med store økonomiske soner i Nord-Atlanteren har Færøyene, Grønland, Island og Norge felles interesse av å sikre seg kontroll over de enorme naturressursene i sitt område. En slik kontroll vil være den beste garanti for en forsvarlig forvaltning av ressursene. Norske myndigheter har hittil ikke prioritert samarbeidet i Vestnorden. Vil utenriksministeren gjøre noe for å styrke dette samarbeidet, og vil det bli vurdert en norsk tilslutning til Vestnordisk Råd?»
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-23:
Vestnordisk Råd er det viktigste samarbeidsforum mellom Færøyene, Island og Grønland, som det ble sagt her. Fra å være et samarbeidsorgan for parlamentarikere er det også en ramme for møter på regjeringsnivå mellom medlemslandene. I rådets charter står det bl.a. om rådets formål at bevaring og en kontrollert utnyttelse av landets levende ressurser er av betydning også for øvrige verdens forsyninger med næringsmidler. Norge har en økonomisk sone som er sju ganger så stor som vårt landområde, og som grenser til de vestnordiske landenes økonomiske soner. De vestnordiske landene har derved en mulighet for sammen å kontrollere og forvalte store deler av det nordlige Atlanterhavet. Mener ikke utenriksministeren at et medlemskap i Vestnordisk Råd er minst like naturlig som vår deltakelse i Østersjøområdet? Norge grenser jo som kjent ikke til Østersjøen.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-23:
Samtidig som man ser en generell nedtrapping av alle nordiske institusjoner, skjer det en oppbygging av alternative samarbeidsinstitusjoner i deler av Norden og i dets nærområder. Sverige, Danmark og Finland har vist sterk interesse for en oppbygging av Østersjøområdet, der også de baltiske stater er med. I tillegg har vi problematikken rundt utslippene fra Sellafield, og de er en trussel mot livet i hele Nord-Atlanteren. Regjeringen har vist en veldig fast og god politikk når det gjelder utslippene fra Sellafield. Regjeringen har på bilateral basis vist en offensiv holdning overfor Storbritannia for å stoppe disse utslippene. Ser ikke statsråden at Vestnordisk Råd vil være et viktig forum for å legge et ytterligere press på Storbritannia i denne viktige miljøsaken?
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-23:
Vestnorden omfatter Island og de selvstyrte områdene Færøyene og Grønland. Norge har gode og aktive bilaterale forbindelser både med Island, Færøyene og Grønland, og jeg er enig i at vi har viktige felles interesser å ivareta. Vi har også et positivt samarbeid med Vestnorden i Nordisk Ministerråd. Fra norsk side har vi gitt aktiv støtte til Vestnordens ønske om å etablere et samarbeid med nærområdene i vest – Shetland, Orknøyene, Hebridene, Skottland og de østlige kanadiske provinser. I vårt program for Norges formannskap i det nordiske regjeringssamarbeid for i år vil vi overveie å forsterke dette samarbeidet i det nordatlantiske området. Et sentralt område er arbeidet med en koordinert og bærekraftig utvikling i Nordsjøregionen. Dette blir et viktig tema bl.a. når Norge arrangerer den femte Nordsjøkonferansen i Bergen i mars. I tillegg deltar vi sammen med Island, Færøyene og Grønland i samarbeidskomiteen Nordisk Atlantsamarbeid – forkortet NORA. NORA finansieres av Nordisk Ministerråd og bidrar til å styrke samarbeidet på områder hvor vi har felles interesser. NORA kan gi forprosjektstøtte til delfinansiering av pilotprosjekter og utviklingsprosjekter innenfor prioriterte næringsområder, fortrinnsvis i regi av private bedrifter, men også til offentlige institusjoner. Prioriterte områder er havressurser og havmiljø, turisme, jordbruk, trafikk og kommunikasjon samt handel og industri. Etter min mening har vi et omfattende og nyttig samarbeid med Vestnorden. Norge vil gjøre sitt for at dette skal fortsette, ikke minst i lys av de utfordringene representanten Swensen nevner i sitt spørsmål. Jeg vil også se på mulighetene for å utvide dette samarbeidet. Når det gjelder spørsmålet om norsk tilslutning til Vestnordisk Råd, vil jeg minne om at dette rådet er et samarbeidsorgan for parlamentarikere fra Færøyene, Grønland og Island. En norsk tilknytning har derfor ikke blitt spesielt vurdert av Regjeringen.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-23:
Mitt poeng er at Vestnordisk Råd først og fremst er et parlamentarikerorgan. Og hvis jeg oppfattet det representanten Swensen nå sa, rett, sa han at et regjeringssamarbeid er en følgevirkning av at man er medlem i dette parlamentarikerorganet. Når det gjelder det spørsmålet, er det naturlig at det er Stortinget som sitter i førersetet. Men jeg vil understreke at det er viktig for oss å være i nær kontakt med land også i Vestnorden, fordi havet gir oss et felles problemområde. Jeg studerer gjerne dette spørsmålet nærmere. Men nettopp det poenget at det er Stortinget som her sitter i førersetet, gjør at jeg svarte som jeg gjorde.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-23:
Jeg vil ikke uten videre si at vi ikke kan legge det nødvendige presset inn, slik som vi nå gjør bilateralt. Det viser seg jo at med den høye profilen som den sittende regjering har hatt, kan det kanskje bli noen løsninger. I hvert fall ser vi nå en viss imøtekommenhet fra britisk side. Det tyder på at vi på mange måter har funnet et spor. Om situasjon ville vært bedre med et eventuelt medlemskap i Vestnordisk Råd, tør jeg ikke si så veldig mye om. Jeg vil gjerne understreke at vi også har et godt samarbeid med landene i sammenheng med Nordisk Råd, som på mange måter har vært vår ramme for samarbeid denne veien, og som har vist seg å være et meget verdifullt samarbeid denne veien. Men hvis det er slik at Stortinget ønsker å knytte seg nærmere opp til Vestnordisk Råd, vil alltids Regjeringen kunne greie å finne sin plass i dette samarbeidet.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-23:
Jeg har følgende spørsmål til kultur- og kirkeministeren: «Under behandlingen av kulturbudsjettet for 2002 var forskriften for Fond for utøvende kunstnere oppe til debatt. Flertallet ga klare føringer for hva forskriftene måtte ta hensyn til vedrørende styresammensettingen. 21. desember sendte Kulturdepartementet ut nye forskrifter som ikke tar hensyn til komiteens klare anbefaling om at utøverrepresentasjon skulle styrkes vesentlig. Vil statsråden trekke tilbake forskriftene og sikre at Stortingets intensjoner blir tatt til følge?»
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-23:
Det er mulig at prosentregning kan vise en forholdsvis stor økning, men det er slik at en økning i antall personer i et styre kommer i enheter på én og én, så det er faktisk ikke mulig å få en mindre økning i utøverrepresentasjonen enn den kulturministeren fikk i forbindelse med utøvelsen av fondet. Vi var kjent med de forskriftene som var sendt ut på høring. Vi var kjent med at forslaget gikk ut på å utvide med én. Det var nettopp derfor en enstemmig komite i budsjettinnstillingen på side 89 skriver at det er «viktig at utøvernes representasjon i fondet utvides vesentlig». Det var nettopp for å gi en beskjed til kulturministeren om at man måtte utvide det mer enn det som det lå an til i høringen. Det er faktisk en enstemmig komite som har gått inn for det. I svaret sier kulturministeren nå at hun mener at hun har oppfylt dette. Det er helt klart at det var ikke det som lå i det vi sa i denne merknaden, og mitt spørsmål til kulturministeren er da: Ser hun på enstemmige komitemerknader fra kulturkomiteen som en rent veiledende praksis, eller synes hun de bør være bindende for den beslutning og virksomhet som kulturministeren gjør i sitt embete?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-23:
Det er direkte feil det kulturministeren sier. Vi hadde en spesifikk diskusjon i komiteen, hvor jeg også spurte representanter fra kulturministerens eget parti om kulturministerens parti da skjønte at ordet «vesentlig» innebar mer enn én, som det var lagt opp til i høringen, og fikk til svar at det gjorde det. Ett parti i komiteen hadde spesifikk beskrivelse av hvordan fondsstyret skulle sammensettes. Vi fant på det tidspunktet ikke grunn til å gå inn i en så detaljert beskrivelse, nettopp fordi vi hadde hatt en høringsprosess på gang, og vi fant sammen med regjeringspartiene en annen løsning. Når kulturministeren så ser helt bort fra det vi har hatt av politisk prosess i komiteen, ser jeg ikke bort fra at det blir nødvendig å ta opp saken på nytt, og, med de flertallskonstellasjonene som er i komiteen, rett og slett vedta i Stortinget hvordan fondet bør se ut, for å sørge for at vi får den bredden som dette fondet skal ha, for å sørge for at utøverrepresentasjonen blir sterk nok fra ulike miljøer, ulike genrer, slik at utøverne selv har hånd om det. Mitt spørsmål er også hvorfor kulturministeren ikke har fulgt opp det vi har sagt om innstillingsrett. I et brev til organisasjonene skriver kulturministeren at det neppe lar seg gjennomføre i praksis. En enstemmig komite sa også der at organisasjonene måtte få innstillingsrett, slik at organisasjonene foreslår, utpeker og innstiller de medlemmene som skal sitte i fondsstyret. Heller ikke her har kulturministeren fulgt opp.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-01-23:
Det har vore eit stor engasjement frå fleire organisasjonar når det gjeld kva reglar som bør gjelda for oppnemning av styremedlemmer i Fond for utøvande kunstnarar. Etter dei nye reglane har dei utøvande kunstnarane fått auka representasjon i styret. Styret er utvida frå fire til fem personar. Plateprodusentane har sin plass i styret som før. Styreleiaren blir vald på fritt grunnlag. Dermed har styret no fått tre utøvarrepresentantar, mot tidlegare to. Prosentvis synest eg faktisk dette er ein ganske vesentleg auke. Eg føler eg har følgt opp det som Stortinget sa i innstillinga. Regelverket for fondet skal sikra at styret har naudsynt kompetanse på områda der fondet gir støtte. Departementet har sikra utøvarane ein vesentleg auke i styrerepresentasjonen, samstundes som det er tatt omsyn til fondet si evne til å styra. Eg ser difor ingen grunn til å endra regelverket på dette punket.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-01-23:
Sjølvsagt ser eg på kva ein samrøystes kulturkomite seier, og kva Stortinget har sagt. Eg meiner faktisk å ha følgt opp intensjonen. Eg har snakka med fleire som sit i komiteen, og dei har gitt meg støtte i at når eg har utvida med ein representant for utøvarane, så er det ein vesentleg auke. Det er òg viktig at vi har eit styre som ikkje er for stort, slik at det kan fungera til beste for dei midlane som dei skal forvalta.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-01-23:
Jo, det har eg gjort. Eg har nemleg skrive brev til organisasjonane og bedt dei koma med innspel til departementet om kven som skal sitja i dette styret. Innstillingsrett kan ikkje bety at alle dei som blir føreslått, skal få plass, for så mange representantar har vi ikkje. Men eg har sendt brev til organisasjonane og bedt dei koma med innspel, og eg vil sjølvsagt lytta til dei innspela som dei kjem med, når eg skal setja saman styret. Elles vil eg òg gjerne sitera kva som vart sagt frå arbeidarpartifraksjonen då denne saka var oppe førre gongen. I Innst. O. nr. 67 for 1999-2000 står det: «Når fondet må omgjøres til et rent kulturfond må det i forskriften vurderes om det er nærliggende å opprettholde en bestemmelse om at visse grupper skal ha rett til styrerepresentasjon framfor andre. Dette spørsmålet bør fortsatt være en forskriftssak og disse medlemmer går imot at det fra komiteens side skal legges noen føringer med hensyn til styrerepresentasjon i et fond som finansieres av en offentlig avgift.» Det var det då arbeidarpartifraksjonen som sa, og det har eg òg lagt merke til når eg har jobba vidare med denne saka.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-09:
Jeg foreslår Heidi Grande Røys.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-12-09:
La meg få lov å være litt opptatt av språkbruken først, for fiskeriministeren sier at han vil «orientere» Stortinget. Da må jeg få lov å si at det som komiteen ber om, er en samlet drøfting av de ulike drifts- og strukturordningene før nye tiltak blir iverksatt. Vi forutsetter at det er det vi får muligheten til, og jeg synes at det er verdt å minne om det representanten fra Kristelig Folkeparti viste til, og de betingelsene han mente var viktige i forhold til en slik drøfting, både spørsmålet om hvor mye kapasitet som skal nedbygges, og konsekvensene for både landingsmønster og bosetting. Det synes jeg også er viktige punkt. Det er slik at flertallet ikke er prinsipielt imot kondemneringsordninger. Men det er kombinasjonen av ulike ordninger som noen av oss anser som svært problematisk – kombinasjonen av muligheten for kvotebytte, strukturfond, enhetskvoteordninger og andre drifts- eller strukturordninger. Departementet sier sjøl at de ulike virkemidlene må ses i sammenheng. Nå hører jeg at Høyres talsmann i debatten her sier at han er sterkt imot omsettelige kvoter. Det er jeg helt enig med han i. Hvis det er et tydelig og klart Høyre-standpunkt, er det bra. Men i et brev til departementet har Fiskebåtredernes Forbund sagt følgende: «I denne omgang vil vi bare påpeke at innføringen av en slik liberal driftsordning» – kvotebytte – «vil føre til utstrakt omsetning av kvoter i kystflåten og fjerne eller sterkt redusere dagens grunnlag for overregulering …» Ser ikke statsråden også at de forslag som nå er til diskusjon i organisasjonene omkring såkalt kvotebytte, likner mistenkelig på og kan forveksles med omsetning av kvoter, og at det bør være naturlig at en har en stortingsdrøfting av grensegangen eventuelt mellom den type kvotebytte og omsettelige kvoter?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-12-09:
Nå synes jeg dette begynner å bli en interessant meningsutveksling. For det første er jeg glad for at statsråden bekrefter at Stortinget skal få full mulighet til en drøfting av de samlede forslagene til drifts- og strukturordninger som nå er ute til diskusjon. Det synes jeg er viktig, og det må sjølsagt skje før en kan iverksette noen form for strukturfond. Jeg vil reservere meg mot at strukturfondet skal ses i en sammenheng med resten, på den måten at hvis en er for strukturfondet, må en også være for resten. Det er ikke slik det er. For noen av oss er det tvert imot det motsatte. Strukturfondet i seg sjøl trenger ikke å være det mest bekymringsfulle, men det mest bekymringsfulle er de andre ordningene som også er sendt ut til diskusjon fra Fiskeridepartementets side. Da er det interessant både det som Høyres representant sa tidligere i debatten, og det som fiskeriministeren nå bekrefter i replikkvekslingen. Høyre er mot omsettelige kvoter. Så sier fiskeriministeren at forskjellen på omsettelige kvoter og kvotebytte er at et kvotebytte er tidsbegrenset. Jeg synes ikke det er en helt tilstrekkelig grensegang i forholdet mellom kvotebytte og omsettelige kvoter, og jeg synes at hans svar på det punktet nettopp er et tegn på at vi bør ha en mer omfattende debatt om hvor grensen går mellom omsettelige kvoter, som et flertall i dette hus er imot, og en kvotebytteordning, som en del av aktørene i fiskerinæringen også oppfatter som en omsettelig kvote. Det vil jeg utfordre statsråden til å gå litt nærmere inn på. Jeg vil også spørre om han deler oppfatningene til talsmannen fra Høyre om at vi må komme til livs den omsetning av kvoter som i dag skjer, og som en på en måte stilltiende finner seg i. En ser at det foregår gjennom annonser i Fiskeribladet, og det skjer på tvers av forbudet mot omsettelige kvoter som vi i dag har. Ønsker fiskeriministeren å komme den praksisen til livs, og hvordan vil han gjøre det?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2002-12-09:
La meg bare innledningsvis få slå fast at jeg i utgangspunktet er imot prinsippet om omsetning og sentralisering av fiskekvoter. Høyre mener at kvoter og konsesjoner som ikke ivaretas fra utøverenes side som forutsatt, i utgangspunktet skal inndras til fellesskapet. Vi må til livs en utvikling som har vedvart i mange år, der konsesjoner og kvoter faktisk selges, med mulighet for milliongevinst. Denne saken blir etter min oppfatning satt svært på spissen. Den har skapt mye bråk, mye unødvendig bråk. Det er etter min oppfatning høyst nødvendig at departementet setter i gang gjennomføring av de tiltak som foreslås. Ikke minst forklares det med at fiskekvoter historisk sett er på et svært lavt nivå i dag. Det er på dette nivået man stiller spørsmål om det er nødvendig å iverksette tiltak, om vi har svar nok på om kapasiteten er tilpasset ressurssituasjonen eller ikke. Jeg tror vi alle, hvis vi tenker oss nøye om, vet at den største trusselen mot gjenoppbygging av de ressurser som i dag er på et minimum, eller som ikke er tilfredsstillende, er overkapasitet innen fangstkvoten. Dette er faktisk en sak som Stortinget har bedt om. Så det som departementet gjør, er faktisk å gjennomføre et vedtak fra Stortingets side. Derfor er jeg glad for at det i denne saken åpnes for å gi hjemmel til å gjennomføre strukturfondet for kapasitetstilpasning av fiskeflåten. Jeg har stor forståelse for at man fra Stortingets side ønsker en drøfting av hvordan kvotefordeling, struktur og prinsipper skal gjennomføres. Men jeg tror vi gjør en stor feil hvis vi fremstiller denne saken som et slags overgrep mot en fangstgruppe, for det er ikke det som ligger i saken. Kondemnering har vært et fast og vedvarende prinsipp i mer enn 40 år. Det har vært det mest effektive prinsipp for å få ut overkapasitet eller få den modernisering av fangstkapasiteten som har vært nødvendig for å ha en flåte som vi i hvert fall kan slå oss på brystet og være bekjent av også miljømessig. Det er faktisk flere tusen fartøyer som i løpet av disse et par og førti år har vært gjennom en kondemnering, og den norske stat har brukt et sted mellom en halv og en milliard kr gjennom disse år for å bidra til kapasitetsnedbygging, fordi dette har vist seg som det mest effektive virkemiddel vi har hatt, samtidig som det har hatt effekt hva angår å tilpasse seg ressurssituasjonen. Men det vi kan slå fast, er at vi uansett ikke har lyktes godt nok på denne sektoren, og at vi fortsatt har en stor overkapasitet i alle ledd innenfor norske fiskerier. For dem som ønsker mer dokumentasjon: Jeg går ut fra at når vi til våren får en sak fra departementet som omtaler dette, må i hvert fall dokumentasjonen være på plass. Jeg tror samtidig at vi er nødt til å stille oss selv spørsmålet i en situasjon hvor det er nedlagt nokså mye kapital i utstyr, fangst og flåte: Hva er alternativet til den løsningen som departementet skisserer, og som har fått bred oppslutning i fiskernes organisasjoner?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2002-12-09:
Jeg beklager å måtte forlenge debatten, men jeg skal prøve å være kort. La meg først få sitere fra komiteinnstillingen: «I tråd med fiskernes organisasjoner ser komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Sosialistisk Venstreparti, det som nødvendig at myndighetene regulerer flåtekapasiteten i alle deler av fiskeflåten på en balansert måte, som hindrer at enkelte flåtegruppers kapasitet vokser og skaper press på ressursuttaket, og synkende lønnsomhet for de opprinnelige deltakerne.» Bare så det ligger fast. Det var det ene. For det andre vil jeg advare mot at noen søker å fremstille situasjonen slik at det er noe nytt som foregår når det gjelder kvotebytte, omsettelighet, uten at man tar med seg det forhold at Stortinget innenfor den havgående flåte langt på veg har vedtatt innføring av en enhetskvoteordning. Jeg tror en del av representantene ikke må glemme hvem som var statsråd da Stortinget fattet de nødvendige vedtak etter råd fra en tidligere regjering.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-09:
Eg har grubla litt over formuleringa i proposisjonen om at det er eit udiskutabelt faktum at det er overkapasitet i kystflåten. Ja, den tekniske kapasiteten har auka. Vi kan alle vere einige om at det ligg i naturen til den teknologiske utviklinga. Men kva så? Er det eit problem i seg sjølv? Er ikkje problemet knytt til overinvesteringar og ikkje til kapasitet? Korleis kan det innafor dagens reguleringsregime vere eit problem at ein båt er i stand til å ta meir fisk enn han har i kvote? Er ikkje problemet at kvoten er for låg i forhold til den gjelda som veldig mange har opparbeidd seg? Er ikkje problemet overinvesteringar og ikkje fangstkapasitet, slik som departementet seier? Kanskje det mest oppsiktsvekkjande med heile det materialet som ligg føre, og som vi har til behandling i dag, er at det ikkje blir sagt noko om korleis dei kvotane staten kjøper, skal delast ut igjen. Dette er eit særleg aktuelt spørsmål når det gjeld torskeavhengige fartøy i Gruppe I-fisket. Dette er sikkert gresk for dei fleste, men eg reknar med at statsråden skjønar kva eg snakkar om. Skal dei kvotane fordelast flatt utover heile gruppa, eller skal dei inn i Gruppe I? Skal dei delast ut til dei gjenverande fartøya i den lengdegruppa dei er kjøpt ut etter, i forhold til Finnmarksmodellen? Kva skjer med Gruppe II-fiskarane? Alle fiskarar skal betale avgift til strukturfondet. Skal Gruppe II-fiskarane betale til eit fond som trekkjer inn kvotar som dei ikkje får nytte av, og er det rettferdig på nokon slags måte? Så registrerte eg at representanten Kristiansen sa at forslaget hadde fått unison støtte. Eg ønskjer å utfordre fiskeriministeren på om statsråden opplever det på same måten. Opplever han at forslaget om strukturering og kondemnering av kystflåten har fått unison støtte langs kysten? Dersom statsråden og representanten Kristiansen er einige, må eg seie at vi tre som representerer den nordlegaste landsdelen, ikkje lever i den same verkelegheita.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-09:
Eg føler behov for å ta opp hansken etter representanten Ivar Kristiansen. Så vidt eg kan hugse, har Ivar Kristiansen ved fleire høve uttalt til pressa at den omsetninga vi har av kvotar i dag, har gått altfor langt, men dessverre veit vi ikkje heilt kva vi skal gjere med det. Det skjer i dag kjøp og sal av fiskerettar trass i Stortingets uttrykte vilje. Det kjem av, som statsråden demonstrerte ganske tydeleg her i dag, at departementet godkjenner desse sala. Departementet godkjenner at retten til å fiske har ein verdi, har ein pris. Denne retten blir sjølvsagt omsett på den frie marknaden, slik som det er i dag. Det er nok å lese eit nummer av Fiskeribladet, så får ein det med seg. Nokre har tent seg til millionærar på å selje retten til å fiske – ein rett dei har fått gratis og tilfeldig, har dei selt og fått gode pengar for. Sjølvsagt er det ein forskjell på den frie omsetninga som ein har på Island. Den viktigaste forskjellen er at dette skjer med godkjenning frå departementet. Dette dreier seg om politisk vilje, og eg forstår godt at representanten Kristiansen har behov for å vise til at ulike statsrådar har sete i stolen og godkjent dette. Elles vil eg berre vise til at den såkalla struktureringa som har skjedd i havfiskeflåten, og innføringa av einheitskvote der, ikkje har ført til spesielt betre lønsemd for enkelte av reiskapstypane – tvert imot. Ein har opplevd ein kapasitetauke og investeringar i milliardklassen. For meg er dette ein del av det bakteppet som er for den debatten vi har i dag.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2002-12-09:
Da vi gikk inn for strukturering i havfiskeflåten, ble det brukt flere hundre millioner for å gi snurpere de arbeidsvilkårene som de har i dag, og for å redusere flåten til et fåtall. Har det blitt noe bedre? Nei, det har ikke blitt noe bedre. Havfiskeflåten har blitt strukturert med statens midler, med penger som er bevilget av Stortinget. Og hver eneste én sliter med økonomien. Når vi skal gjøre det samme i kystflåten, skal departementet skaffe seg lovhjemmel for å kunne gjøre det via en strukturordning. Via en avgift skal dette betales av den enkelte. Er det likhet for loven? Er det likhet for Jørgen hattemaker og Kristian skomaker? Jeg kan ikke se at det er det. Det er jo en skrikende urettferdighet at når man har en liten båt, så skal man betale det selv, mens når man har en stor båt, skal man ikke betale noen ting. Da skal staten betale. At det trengs en strukturering, at det trengs en ordning slik at den mindre flåten får bedre arbeidsvilkår, skal jeg være enig i, men Stortinget har sagt til departementet at det skal være bedre lønnsomhet og en bedre ordning. Lønnsomhet for hvem? Lønnsomhet for dem som svinger beger på Aker Brygge, med høge stettglass? Eller skal det være lønnsomhet for han bestefar, som drar ut i sjarken sin på 35 fot for å fiske? Jeg bare spør. Det er Stortinget som har sagt at det skal være på denne måten. Jeg må på nytt spørre om det virkelig er nødvendig å skaffe seg lovhjemmel så tidlig, når hele strukturordningen i kystflåten er utsatt med ett år. Vi skal ikke ta dette opp til debatt. Er det nødvendig i dag å fatte vedtak om å skaffe seg lovhjemmel for å iverksette en ordning som de aller fleste er imot? Jeg kan ikke forstå det. Vi vet jo hva som har skjedd på Island. Der har man hatt omsettelige kvoter i lang tid. Der har man rett og slett levd etter prinsippet «den som er rikest, er mektigst». Og slik skal det bli i Norge også, med den strukturordningen som er foreslått. Vi vet hva det innebærer. Det er ikke noe nytt. Og vedtar man i dag å gi departementet fullmakt til å iverksette denne ordningen, vet vi også at det kun er pengene som rår. Det er ikke snakk om lønnsomhet, det er snakk om at den som er rikest og mektigst, skal få de største rettighetene. Jeg sier fra her og nå at jeg støtter mindretallets forslag i den innstillingen som ligger på bordet, og jeg vil stemme med Arbeiderpartiet og Senterpartiet i den saken som vi nå skal vedta. Jeg kan ikke med min beste vilje gå inn for en ordning som mange av velgerne mine er imot. Det ville være det samme som at jeg kastet dem blår i øynene. Når vi snakker om en kondemneringsordning, må det bli på lik linje med det som har vært de tidligere årene, og ikke ut fra en avgift som skal betales av den enkelte. Da er vi på ville veier. Og jeg tror ikke det er akkurat det folk vil ha.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2002-12-09:
President, jeg fikk ikke stemt, jeg skulle ha stemt imot.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-09:
Debatten om hvorvidt vi har overkapasitet eller om vi har for små kvoter, er en debatt som går igjen. For meg er det to sider av samme sak. Vi må konstatere at vi har en fangstkapasitet som langt overgår det ressursgrunnlaget vi har, og det er liten grunn til å tro at ressursgrunnlaget skulle bedre seg, slik at vi kan få en lønnsomhet som gjør det mulig for fiskerne og fiskebåteierne å fornye flåten. Det er to viktige grunner til å fornye flåten. Det ene er sikkerhet, det å få et bedre arbeidsmiljø. Jeg unner fiskerne å ha en lønnsomhet som gjør at de kan fornye flåten og få gode og trygge arbeidsplasser. Det andre er at det i framtiden kommer til å bli spørsmål om å ha båter som kan ta vare på hele fisken – 100 pst. av fisken – fordi hele fisken, også det vi i dag kaller for avfall, og hva det skulle være, kommer til å være en viktig ressurs å ta vare på. Da trenger vi en fornyelse av flåten, slik at en kan ivareta det. Det er nettopp innenfor det området, altså ikke bare den delen av fisken vi spiser, men også resten fisken, at det vil skapes store muligheter i tiden fremover. En del av de spørsmål som blir reist, hører naturlig hjemme i den redegjørelsen vi skal komme med for Stortinget om drifts- og strukturordningen. Men det ligger fast – og det har ligget fast hele tiden fra vår side – at kvoter som kjøpes ut, skal refordeles innenfor den lengdegruppen som er. Og jeg har sagt helt klart fra at Finnmarksmodellen ligger fast, dvs. at vi ser for oss at det skal være en refordeling innenfor gruppen. Men det skal vi komme tilbake til med en redegjørelse om når vi har hørt hva høringsinstansene måtte mene om det. Vi har bedt høringsinstansene om å ha synspunkter på om vi bør åpne for kvotebytte, overføring innenfor ulike lengdegrupper innenfor en kommune. Det er av de ting som vi nå skal få en redegjørelse om, men primært har vi foreslått at det skal være innenfor lengdegruppen. For øvrig – ja, det er bred støtte til forslagene vi har hatt.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-09:
Jeg ser ikke noen motsetning her i forhold til det jeg har sagt i brevs form til Stortinget, og som komiteen kvitterer ut i innstillingen, hva angår den saken vi skal legge fram for Stortinget. Jeg lyttet også til de synspunkter som er kommet i debatten, ikke minst fra Kristelig Folkeparti, om innholdet i det Stortinget skal få seg forelagt, og som skal ligge til grunn, og i god tid, før fastsettelsen av avgiftssatsen og iverksettelsen av strukturfondet. Jeg er helt enig i at ulike virkemidler må ses i sammenheng. Derfor er strukturfondet bare en del av det. Men uten strukturfondet vil man heller ikke få full effekt. Jeg har også oppfattet at Stortingets flertall er enig i at man må se disse tingene i sammenheng. Man må iverksette strukturfondet for å få effekt av de øvrige ordningene som er tenkt gjennomført. Men da må jeg få lov å si at det er ikke noe nytt at Høyre og flertallet i Stortinget er imot omsettelige kvoter. Og vår definisjon av omsettelige kvoter er ikke slik som den definisjonen som mange bruker å referere til på f.eks. Island. Det er en omsettelighet som er av en helt annen karakter enn den vi har i Norge. Omsettelige kvoter som vi har i dag, som skal godkjennes av myndighetene, er en ordning som har vært under skiftende regjeringer. Og det er ikke kommet noe nytt fra denne regjeringen i så måte. Nå er vi i full gang med å drøfte det som er ute på høring, og Stortinget skal ikke være en høringsinstans i så måte, men jeg vil allikevel minne om at de driftsordninger og kvotebytter som vi har foreslått, er tenkt innført og vil være tillatt i tre av maksimalt fem år. Det er ikke noen permanente ordninger. Ethvert slikt kvotebytte skal godkjennes årlig av myndighetene, og de skal tilbake til dem som har kvoten opprinnelig, nettopp for å unngå at noen skal kunne sitte på kaipålene og dingle med føttene og være kvotebaron.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-09:
Jeg er litt overrasket over at representanten Marit Arnstad ikke ser forskjellen mellom det man har i dag av såkalte omsettelige kvoter, hvor fartøy og retten til å fiske omsettes, som må godkjennes av myndighetene i hvert enkelt tilfelle, altså omsetning av fartøy med rettighet, og det som ligger i kortene at vi skal fremme av såkalte driftsordninger, altså kvotebytte, som skal være en tidsavgrenset ordning, hvor man kan bytte fra år til år, og hvor kvoten går tilbake til den som opprinnelig har rettigheten. Man skal, slik vi har foreslått – så får vi se hva høringsinstansene foreslår – i tre av maksimalt fem år kunne foreta et slikt bytte. Men det er da et bytte som foregår fra et år til et annet, og hvor kvoten skal tilbake til eieren. Det systemet vi har i dag, er såkalte omsettelige kvoter, hvis vi først bruker det begrepet, men det er viktig at vi definerer hva som ligger i omsetteligheten. Det er viktig i den sammenheng å ha med seg at enhver omsetning av fartøy og kvote skal godkjennes av myndighetene. Hvem som helst kan kjøpe fiskefartøy, men de får ingen rettighet uten godkjenning. Det er et helt annet system enn det man f.eks. har på New Zealand og Island, som er et system som Regjeringen så absolutt ikke kan komme til å foreslå gjennomført.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-09:
Etter det siste innlegget følte jeg behov for bare å understreke og forsterke det som representanten Kristiansen sier. Det å innføre kondemneringsordninger gjennom et strukturfond er ikke noe annet enn det fiskerne selv gjennom sitt vedtak i Norges Fiskarlag har sagt at de ønsker å få en fortgang på og vil være med på å finansiere selv. Og de har satt som forutsetning at staten også må delta. Men vi har, slik det er sagt tidligere i dag av representanten Kristiansen, i de siste 40 årene hatt ulike kondemneringsordninger som har gitt resultat. Den første ordningen kom så tidlig som i 1960, og ca. 3 500 fartøy er allerede kondemnert gjennom de ulike ordningene. Bare i perioden fra 1960 til 1987 er det brukt 650 mill. kr av skattebetalernes penger, og kom ikke å si at det er unødvendig bruk av penger. Dette har vært nødvendig, og det har ulike storting og ulike regjeringer erkjent. Kondemneringen er et velprøvd struktureringstiltak i andre land også. Fra 1998 og fram til i dag har det over statsbudsjettet og fiskeriavtalen vært bevilget nesten 200 mill. kr til kondemnering av kystfartøy. I den sammenheng er det i de siste tre årene kondemnert 109 kystfartøy, hvorav 44 i Nord-Norge og 7 til sammen i de to trøndelagsfylkene, som et eksempel. Så dette er ikke noe nytt. Dette er å forsterke ordninger som har vært, og det er fra Norges Fiskarlag et ønske om at vi skal iverksette dette. Og som jeg viste til i mitt innlegg, tok allerede regjeringen Stoltenberg opp spørsmålet om et strukturfond i St.prp. nr. 1 for 2001-2002, og den daværende regjering presiserte at man ville komme tilbake til den saken når behandlingen på Norges Fiskarlags landsmøte var utført. I så måte er det heller ikke noe nytt at denne regjeringen fremmer det. Dette er i tråd med det som det ble lagt opp til fra flere regjeringer.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-09:
Det er bare to forhold som jeg har lyst til å kommentere fra debatten. Det første er spørsmålet om man kan vektlegge det å nekte å avgi politiforklaring. La det fra denne talerstolen være helt klart at jeg mener at vi bør oppfordre til og sørge for å få et system hvor flest mulig, så langt man kan, bidrar med sine politiforklaringer. Men spørsmålet blir egentlig, og etter at jeg har hørt representanten Marthinsen: Står vi overfor en rettighet til å nekte å gi forklaring, eller gjør vi det ikke? Rettighetsbegrepet må faktisk være noe mer enn bare ord. Det må være en rettighet mer enn bare i navnet, også i gavnet. I den grad man begynner å gjøre den rettigheten vanskeligere og vanskeligere og til slutt illusorisk, ved at man sier at vi skal straffe deg hvis du ikke avgir politiforklaring, for da risikerer du nemlig at du heller ikke får erstatning for den uberettigede forfølgningen du nå er utsatt for – jeg antar at siktede vet det når han avgir sin politiforklaring – så bidrar vi faktisk til å svekke den rettigheten, som er en veldig viktig rettssikkerhetsgaranti. Det er slik sett jeg mener at Kristelig Folkeparti i denne saken, som også i en del andre saker, ikke bare kan snakke om rettigheten, samtidig som man svekker den og etter mitt skjønn i stor grad gjør den illusorisk. For den siktede, og etter hvert kanskje også den domfelte, har bare en sjanse til å få opprettet noe av status quo etter en alvorlig straffeforfølgning, og det er eventuelt gjennom økonomisk reparasjon. Derfor blir det heller ikke riktig, og det tok representanten Thorkildsen bra. Men det blir ikke riktig når justiskomiteens leder sier at vi fra Arbeiderpartiet og SV sier at det ikke skal lønne seg å motvirke oppklaring av en sak. Det er jo det som er vårt forslag. Det går nettopp på at man kan sette en erstatning når man aktivt har motvirket opplysning av saken. I såpass viktige prinsippsaker som dette er, hadde jeg ventet at man i hvert fall opererte med et korrekt faktum. Til slutt når det gjelder spørsmålet om rettshjelp: Det er litt påfallende at man skal ha fri advokat og fritt rettsråd ved den administrative behandlingen. Så sier også representanten Kvakkestad at da er det viktig å ha en talsmann. Hvorfor er det ikke viktig å ha en talsmann når man går i retten, hvor man virkelig skal ha aktører til å snakke for seg? Hvorfor er ikke det viktig når man har kommet så langt? Det er jo der det er viktig å ha en talsmann. Det er jo der man bruker muntlighet. Det er jo der man prosederer, og da skal man altså ikke ha betalt for advokaten sin. Dette henger ikke på greip. Problemstillingen er at man har krav på fri advokat helt til man kommer til domstolen, og når man har valgt den linjen, burde man kjørt den helt ut etter min mening.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-09:
De endringene i inkassoloven som foreslås nå, trenger ikke nevneverdig debatt i Stortinget. Det betyr ikke at endringene ikke er viktige. Som saksordfører også for dette, må jeg si at det er gledelig at justiskomiteen har samlet seg om de endringene som nå foreslås i inkassoloven. Det er særdeles viktig. Vi står overfor en bransje som – hvis man leser justiskomiteens merknader – etter undertegnedes oppfatning er blitt satt under observasjon, og som skal følges nøye framover, fordi vi er betenkt i forhold til den utviklingen vi har sett i inkassobransjen. Når man nå får klagenemnda i virksomhet, som et samarbeid mellom bransjen sjøl, frivillig opprettet, og får det inkorporert i lovgivningen, er det et håp at nettopp denne lovendringen faktisk kan bidra til skjerping i forhold til mye av den inkassovirksomheten som man ser. Dette er et område som dessverre bare blir mer og mer aktuelt. Det er på tre områder en samlet komite i innstillingen mener det er grunnlag for å presisere en skjerpet linje overfor inkassovirksomhet. Det første er punktet om vilkår for å få inkassoløyve, og at man bare «unntaksvis», som komiteens innstilling sier, bør være innstilt på at det gis inkassoløyve hvis man har valgt ikke å slutte seg til denne frivillige nemndsordninga. Det er et viktig signal som de som gir bevilling, skal merke seg. Det andre punktet er at når noen er innrapportert for dårlig inkassoskikk og inkassoforetak blir tatt for å bedrive dårlig inkassoskikk i strid med inkassolovgivningen, bør ikke bare de grove brudd – her har komiteen enstemmig valgt å rette på departementets forslag – men også de simple brudd, kunne resultere i at man skal betale nemndas saksomkostninger, dette bare for å innskjerpe at det faktisk ikke er noen typer brudd på inkassovirksomhet som aksepteres. Til slutt – og det er også et viktig forslag som komiteen har vært enstemmig om, og som er en korrigering av departementets forslag: Når det foreligger brudd på inkassolovgivningen, skal det rapporteres til Kredittilsynet. Det betyr at de som bringer seg inn for nemndsystemet og aksepterer nemndsystemet – noe man bør gjøre for å få løyve – også utsetter seg for den risikoen det vil være å bli innrapportert til Kredittilsynet når man begår brudd på spillereglene. Dette tror jeg er en liten festning og en viktig barrikade i forhold til å forebygge uheldig inkassoskikk. Med de kommentarer som også ligger i justiskomiteens innstilling om at denne bransjen er noe vi vil følge nøye framover, er det å håpe at dette vil avstedkomme noe mer edruelighet i forhold til det å drive inkasso i dette landet. Det kunne vi trenge i disse tider.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2002-12-09:
Det å bli utsatt for en feilaktig straffeforfølging er en åpenbar belastning som ikke kan gå upåaktet hen. Det er ikke bare et spørsmål om økonomisk tap, men også en belastning psykisk, også for de nærstående. I den sammenheng er det viktig at hele komiteen ser at dagens regler for å få oppreisning er for strenge. Spørsmålet blir så om det skal være et rent objektivt erstatningsansvar, eller kan vi i det minste forvente at den straffeforfulgte har bidratt til å skaffe klarhet i saken? Det er, som det er sagt, et prinsipp at en ikke skal tvinges til å forklare seg verken for politi eller domstolen dersom en er den tiltalte. Dette er et prinsipp som skal stå fast. Spørsmålet blir om prinsippet er så avgjørende at en skal kunne få erstatning selv om en ikke gir en forklaring som kan kaste lys over de faktiske forhold. Det at en ikke automatisk skal kunne dømmes dersom en ikke ønsker å forklare seg, gir ingen selvstendig rett til å få erstatning når en ikke bidrar til å klargjøre saken. Skal en få erstatning, bør en i det minste ha forsøkt å bidra til gi opplysninger som får en ut av saken. Total passivitet kan neppe medføre at en har opptrådt på en måte som bør kvalifisere til erstatning. Jeg tror ikke mange vil spekulere, men det ville være underlig dersom enkelte finner det hensiktsmessig å tie og tilbakeholde informasjon fram til den endelige domstolsbehandling, fordi dette ville gi en erstatning fra staten. Alle har jo et ansvar for å fram den riktige informasjonen så raskt som mulig. Når det gjelder fri rettshjelp for erstatningssøkende, mener Fremskrittspartiet at det er riktig å innrømme dette under den administrative prøvebehandlingen. Her vil det ofte framstå som at den erstatningssøkende får sin avgjørelse vedtatt av den andre part, staten. Da er det viktig å ha en talsmann for å kunne bli hørt på en god måte. De samme vurderinger ligger til grunn for at de også støtter at staten skal dekke advokatutgifter der domstolsbehandlingen medfører en ikke ubetydelig forbedring av resultatet for den erstatningssøkende. Vi kan ikke se at enhver som mener seg urettmessig straffeforfulgt, skal få blankosjekker for å kjøre sine saker gjennom hele rettssystemet uavhengig av hvordan saken står. Det er slik at en her legger opp til en løsning som går inn under de normale regler for fri rettshjelp på saksomkostninger, men med en svært god løsning for de erstatningssøkende som faktisk har en sak som gir et annet og bedre resultat.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2002-12-09:
Dette er i utgangspunktet en sak som dessverre er nødvendig. Det er et poeng når representanten Thorkildsen fra SV i sine merknader sier at det «på mange måter er en fallitterklæring» når vi nå er nødt til å la offeret endre sin identitet, mens gjerningsmannen kan fortsette som om intet har skjedd. Fremskrittspartiet ville foretrukket at vi hadde fått en løsning med eventuelt besøksforbud eller om nødvendig tilbakeholdelse av gjerningsmannen. Men når situasjonen er som den er, er det viktig at vi gir offeret mulighet til å få en så normal hverdag som mulig. Da er det å skape trygghet av avgjørende betydning. Vi må gjøre det som står i vår makt for å hindre at den som er truende, i slike alvorlige tilfeller kan oppspore og ødelegge livskvaliteten og endog helsen til den som har behov for trygghet. Jeg er glad for at en enstemmig komite slutter seg til de foreslåtte tiltak, samtidig som vi ber Regjeringen vurdere en del ekstra forhold. Spesielt gjelder dette å begrense personkretsen som får innsyn i Folkeregisteret, og vi ber om å få et forskningsprosjekt der vi får kvalitativ informasjon om hvordan ting fungerer, og eventuelt bør endres. Uansett er det viktig hele tiden å ha i tankene at det er en del barn som ufrivillig også dras inn i denne sammenheng. Deres situasjon er naturligvis vanskelig og må tillegges særlig vekt i det fremtidige arbeidet. Til slutt vil jeg også påpeke at det området der dette virkelig kan få betydning, er ved vitnebeskyttelse. I alvorlige saker som gjelder internasjonal organisert kriminalitet, er det å true samt å gjennomføre truslene overfor potensielle vitner godt kjent. Da vil fiktiv identitet kunne gi personer mulighet til å vitne, slik at alvorlig kriminalitet både blir avdekket og pådømt.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-09:
Jeg skal være kjapp, for representanten Knut Storberget holdt et helt utmerket innlegg som belyste veldig klart hva SV står for i denne saken, dessverre ikke så klart at representanten Helleland klarte å få det med seg. Derfor tenkte jeg at jeg skulle repetere noe av det sentrale i forhold til det å skulle sette ned erstatningssummen dersom man har nektet å forklare seg. Dette går altså ikke på at vi skal akseptere at noen aktivt motvirker at saken blir opplyst, men dette går på det å passivt nekte å forklare seg. Det begrunner vi med at det ofte er vanskelig for en person å kunne opplyse hva som er årsaken til at han har nektet å forklare seg, og at det dermed er vanskelig å finne ut om det er en rimelighetsvurdering bak det eller ikke. Det er derfor de to partiene, SV og Arbeiderpartiet, mener at det bare skal være når man aktivt har motvirket opplysning av saken, at man skal kunne nedsette erstatningsbeløpet, eller at erstatningen skal kunne bortfalle.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-09:
Dette dreier seg ikke om å støtte noen i ånden. Det kan man gjøre andre steder. Dette dreier seg faktisk om å bevilge de pengene som trengs. Jeg er forferdelig lei av å høre representanter og ministere som sier at Alternativ til Vold er kjempebra, fantastisk, vi må støtte opp om det, men når det er snakk om cash, kommer det altså nada. Det holder ikke. Hvis man virkelig mener at Alternativ til Vold er viktig, og at andre behandlingstilbud også er viktig, koster det faktisk penger. Det betinger at man er villig til å levere. Er man ikke det, må man også finne seg i å måtte høre gang på gang at de pengene ikke kommer – ikke sant? Det som skaper politikerforakt, er at politikere til stadighet springer rundt og sier at det og det og det er viktig, uten å levere når det trengs.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-09:
Når jeg bad om ordet, var det på grunn av bemerkningen fra representanten Thorkildsen som gikk på at bl.a. Kristelig Folkeparti – hun nevnte oss ikke ved navn, men sa at det var de andre partiene – ikke var opptatt av Alternativ til Vold. Jeg kan forsikre representanten om at jo visst er Kristelig Folkeparti opptatt av Alternativ til Vold. På grunnlag av det vi vet om programmet til Alternativ til Vold, tror jeg kanskje vi har vanskelig for å si at det er det beste i verden. Jeg tror nok vi bør være noe mer forsiktig med ordbruken om akkurat det. Men for oss er det viktig å støtte det som er positivt. Vi har nettopp hatt en budsjettdebatt i justiskomiteen, og der framgår det at vi støtter Alternativ til Vold. Men for oss er det ikke slik at fordi om noen er «det beste i verden», gir vi dem alt de ber om å få. Vi har en holdning til dette som sier at det som er virkningsfullt og som gir resultater, vil vi selvfølgelig være med og støtte oppunder. Dette var bare en oppklaring av den eventuelle misforståelse at Kristelig Folkeparti skulle være motstander både av organisasjonen Alternativ til Vold og innholdet i begrepet «alternativ til vold». Selvsagt er vi ikke motstander av det. Vi ønsker å bidra aktivt og positivt.