Erna Solberg (Høyre), 2004-02-06:
Det har vært en tendens til å gjøre denne debatten til en generell kommuneøkonomisk debatt. Det har jeg tenkt å forsøke å unngå ved ikke å ta opp alle de små baller som måtte ha vært her, og bare konsentrere meg om noen av temaene som er nevnt i innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. Jeg er enig med Siri Hall Arnøy som sier at noe av grunnen til at en slik rapport kommer, kanskje er at vi som politikere ikke er flinke nok til å være ærlige om hvilke valg vi gjør. Det blir kjempevanskelig å drive forvaltningsrevisjon hvis målsettingene ikke fremgår klart av de dokumentene som foreligger, og hvis politiske kompromisser tilslører det som er de originale målsettingene. Det tror jeg vi alle gjør. Å revidere «double-talk», som kanskje vi alle som politikere gjør innimellom, er nok en vanskelig oppgave. Vi kunne selvfølgelig sagt: Se på dette, det var akkurat det vi sa! Det er klart. Ved den forrige gjennomgangen av inntektssystemet klarte vi ikke å oppnå den målsettingen som noen da hadde om større likhet og utjevning. Men det har skjedd relativt mye siden den gangen. Blant annet bygde man i 2001 ned tapskompensasjonsordningen, slik at denne i løpet av fem år – fra 2001 til og med 2006 – kommer til å være mer i tråd med de kriteriene som Rattsø-systemet var basert på. I så måte har det skjedd relativt mye siden den gangen, og vi er på vei til å komme inn i et litt annet inntektssystem. Det er jo heller ikke slik at systemet har stått stille på andre områder. Det er gjennomført nye bosettingskriterier, som stort sett har gitt steder med spredt bebyggelse bedre uttelling etter denne tiden. Det er innført kriterier på rus- og psykiatriområdet som vil gi de større byene bedre uttelling. I tillegg legger man nyere skattetall og befolkningstall inn i inntektssystemet, både gjennom den løpende inntektsutjevningen fra år 2000 og ved nye befolkningstall fra 1. januar 2003. Det betyr ikke nødvendigvis at det er enkelt å se hvilken effekt dette får. En befolkningsøkning som gir uttelling i inntektssystemet, er fortsatt en økning i antall eldre over 80 år og i antall barn i skolealder. Det at vi får unge mennesker uten barn som betaler skatt, gir ikke nødvendigvis kommunene inntekter. Det gir heller ikke kommunene ekstraordinære utgifter knyttet til det tilbudet de skal ha innen kommunesektoren. Det er viktig å tenke igjennom at det er enkelte grupper som gir kostnader. Så har vi satt ned et inntektssystemutvalg som skal gjennomgå både om vektingen er riktig og om kriteriene er riktige, med særlig mandat på noen områder. Utvalget vil også se på spørsmålet knyttet til om kommunestørrelser skal være en ekstern kostnad, altså at man ikke skal kompensere direkte fordi man oppfatter det som en kommunestørrelse, men fordi man oppfatter det som en villet størrelse. I alle fall må man ha et beslutningsgrunnlag om man ønsker å gjøre endringer i retning av et system som gjør det mer nøytralt om man velger å foreta en kommunesammenslutning eller ikke. Men alle slike valg kommer til slutt til å medføre vanskelige politiske diskusjoner og omfordeling av penger. Når det er et ønske om at vi skal foreta raskere oppdatering, er jeg også for det på enkelte områder hvor vi ser at vi burde hatt et bedre faktagrunnlag på et tidligere tidspunkt. Blant annet har vi jo nå endret nøkkelen på rus- og psykiatriområdet – eller den sosiale nøkkelen i systemet. Da avdekket man den betydelige forskjellen mellom hvordan sammensetningen av sosialhjelpsutgifter var i 1992–1993 – som disse tallene opprinnelig var basert på – og hvordan de var i 2001. Blant annet avdekket man det faktum at vi har fått betydelig flere innvandrere i landet, noe som også kan leses ut av en del av sosialstatistikken, fordi de i alle fall har vanskeligere for å komme raskt i arbeid. Men hvor raskt vi kan gjøre endringer, tror jeg eksemplet med tapskompensasjonsordningene viser. Vi bruker generelt sett fem år på å innarbeide nye kriterier og nye ordninger i inntektssystemet, og vi har nesten lagt oss på en ti–tolv års-runde for å revidere hele inntektssystemet. Jeg har bare lyst til å si: Hvor raskt kan vi gjøre store endringer hvis vi tar de små endringene imellom? Jeg tror ikke vi skal ha for store ambisjoner om å gjøre det, for det er vanskelig å foreta endringer som omfordeler sterkt mellom kommuner på kort sikt. De kommuner som eventuelt får mindre penger, må nedjustere aktiviteten sin i forhold til det. Det er selvfølgelig vanskeligere å nedjustere aktiviteten enn gradvis å bygge den opp. Jeg tror de fleste vil skjønne at det er det. I Riksrevisjonens undersøkelse skrev man bl.a. at det var mangler ved kommunenes rapportering av antall psykisk utviklingshemmede. Det er et område hvor vi ser svakheter. Vi har i år hatt en eksemplifisering av dette som har vært svært synlig. Vi har altså styrket rapporteringen og kontrollen ved at 100 kommuner er trukket ut for å kontrollere tallene. Det ble da avdekket at noen kommuner ikke hadde riktig rapportering i forhold til det bakgrunnsmaterialet og den dokumentasjonen de hadde. Når det var to muligheter for å kunne korrigere tallene, hadde en av fire kommuner enda ikke klart å korrigere dem. Det resulterte da i et vedtak hvor de skulle få 100 pst. kompensasjon, og ikke betale inn 20 pst. egenandel, som var Regjeringens utgangspunkt for nettopp å motivere til at kommunene skulle rapportere riktig. Det er klart at det også blir litt viktig at det blir konsekvenser av ikke å følge opp rapporteringen. Hvis ikke ville jo summen bli at det ikke er så viktig, for man vil alltid få ryddet opp i det på et senere tidspunkt. Vi har sagt at vi kommer tilbake til en gjennomgang av akkurat den problemstillingen i revidert nasjonalbudsjett. Vi har fulgt opp stortingsvedtaket, slik det ble fattet, og omfordelt pengene mellom alle landets kommuner for å sørge for at de fire kommunene får det som er korrekt ut fra fakta. Men vi mener at vi må ha en diskusjon om spørsmålet. Kan vi ha et system hvor det ikke blir noen konsekvenser for en kommune når de har to muligheter for å korrigere tingene, og de ikke får gjort det? Da er vi i ferd med å få et system som blir veldig urolig, ved at vi kanskje må gjøre om fordelingen av penger veldig sent. Denne gangen gjorde vi det altså den 19. desember i fjor. Nå var det ikke snakk om så store summer at de fleste kommuner hadde store problemer, men det betydde bl.a. at noen av de større kommunene altså måtte betale 1–1,5 mill. kr til andre kommuner. Det siste punktet jeg vil nevne, er skjønnspotten. Jeg er enig i at vi skal redusere skjønnspotten av hensyn til det forutsigbare. Vi burde komme vekk fra at noen kommuner på en måte har en varig lott i skjønnspotten, og over til at skjønnspotten mer blir en pott for de kommunene som får ekstraordinære problemer. Vi har nettopp hatt eksempler på at inntektssystemet vårt ikke er perfekt. Og det at vi aldri kommer til å få et inntektssystem som klarer å avdekke alle ulike situasjoner som oppstår i kommunene, gjør at noen kommuner varig må få noe av skjønnspotten, f.eks. i forhold til rusproblematikken og psykiatriproblematikken – når det gjelder de kriteriene som er lagt inn, kan det altså være noen kommuner som kommer skjevt ut fordi de har en ekstraordinær situasjon på det området. Det trenger ikke være noen ekstraordinær kortvarig situasjon, det kan også være en ekstraordinær varig situasjon. Så er jeg enig i at vi har hatt en historisk og tradisjonell fordeling mellom fylkene. Det har vi gradvis forsøkt å gjøre noe med ved at vi de siste årene har latt mer av fordelingen av skjønnsmidlene til fylkesmennene gå i forhold til befolkningstallet. Det er ingen tvil om at f.eks. Finnmark fylke historisk og tradisjonelt har fått en veldig stor del av skjønnspotten, samtidig som de gjennom inntektssystemet har fått en stor kompensasjon. Fylkesmennene har altså mindre mulighet til å gi hjelp til de kommunene som kommer i akutte kriser i fylker som har mindre disponible skjønnsmidler totalt sett.