trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 2002-12-17:
Eg blir nesten rørt til tårer, eg, over Høgre sitt miljøengasjement akkurat i denne saka, godt innkledd i at dei er i mangel på jernbanepolitikk. Høgre har vist over år at dei har vore med på å kutte på jernbane, og satsinga i år er i beste fall prisstigning pluss satsing på den kollektive biten ved offentleg kjøp. Og spørsmålet blir: Er Høgre sitt jernbanerike berre pendelen Gardermoen–Ski–Asker? Eller meiner Høgre det same som Arbeidarpartiet, at vi må ta vare på dei investeringane som vi har gjort, og ruste opp og fornye, slik EU og Europa elles gjer? Sultefôring av Jernbaneverket er verkelegheita i dag. Når vil Høgre ha ryggrad til sjølv å velje bort, leggje ned, dei strekningane som ikkje er lønsame? Da ville triangelet Ski–Gardermoen–Asker forsvinne, medan min bergensbane ville bestå. Langdistansar har ikkje offentlege kjøp. Det er intercity- og lokaltoga som trekkjer den potten. Ut frå alle dei opplysningane som no vart gitt frå representanten Hoddevik, har eg lyst til å minne om at det er over 3 000 dagpendlarar frå Ringeriksregionen i dag. Det er venta at det blir atskilleg fleire, ikkje minst dersom vi skal ta på alvor dei signala som den sitjande regjeringa har gitt, at den aukande tilstrøyminga til Oslo-regionen skal plasserast i dette området. Det ville vere spanande å høyre kva slags synspunkt representanten Hoddevik har på mi skissering av kva som er Høgre sin jernbanepolitikk. Er det lokaltrafikk som kostar, eller kan òg vi som bur litt meir perifert, få moglegheit til å ha ein skjenegåande transport, som allereie ligg der i dag?
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 2002-12-17:
Min historiekunnskap tilseier at den gongen Bergensbanen blei bygd, kosta han eitt statsbudsjett. Det var før kost-nytteverdien var oppfunnen. Så har eg ei lita tilbakemelding. Eg hadde hovudinnlegget frå Arbeidarpartiet og sa ikkje eitt ord om tidsbruken og forskjellen der, berre så det iallfall er klart. Elles synest eg faktisk at det innlegget som blei halde av representanten Sørensen, var veldig visjonært. Det var typisk SV. Kanskje er «miljøromantisk» det rette ordet. Men dersom vi stikk fingeren i jorda, har verkeleg representanten tru på at dette nokon gong blir realisert? Så kika eg på den nasjonale raudlista, med denne kortnebbgåsa. Ho er ikkje nemnd. Ergo er kortnebbgåsa ikkje nokon trua art, ho er vel meir som måke å rekne, vil eg tru. Mitt konkrete spørsmål gjeld denne Ramsarkonvensjonen. Når ein der seier at ein er interessert i å verne alle våtmarksområde rundt Hønefoss by – Sokna, Begna og Storelva, som omkransar byen på alle kantar – kva slags utvikling skal det da bli i den byen? Skal byen vere ein fugleby? Eller kva er det eigentleg som er tanken? Vi må jo ha moglegheit til utvikling og ha noko å leve av i dette landet. Eg må med handa på hjartet seie at eg får problem i mitt eige parti – og no pratar eg for meg sjølv, men eg trur det er sant – med å forsvare at kiloprisen på svaner skal bli 700 mill. kr om det skulle gå med nokre dersom Busund-alternativet blei valt, når SV no satsar på det dyraste alternativet. Eg trur ikkje det skal bli så enkelt å få til eit fleirtal for den omprioriteringa der.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2002-12-17:
Først vil jeg ha sagt at det neppe blir lagt opp til den høyeste profilen på replikkordskiftet i denne saken, iallfall ikke fra vår side. Det er grunn til å berøre noe som Arbeiderpartiets talsmann var inne på mot slutten av sitt innlegg, dette som helt korrekt står i departementets tilråding, der det blir vist til en rekke andre jernbaneprosjekt som må ha en viss prioritet og kanskje realiseres før, og sågar også andre strekninger på Bergensbanen som bør vurderes i konkurranse med denne innkortingstraseen. Så sier Arbeiderpartiet i en felles merknad med SV: «Disse medlemmer vil vise til at bygging av Ringeriksbanen med stoppunkter vil avlaste E16 og E18 og utsette behovet for utbygging av veg i dette området.» Vi vet, iallfall i forhold til privatbilismen, at det er antatt ved trafikktelling at den kan det falle med ett prosentpoeng fra 84 pst. til 83 pst. Og med det perspektivet som kanskje stortingsflertallet vil legge på realisering, blir spørsmålet: Hvordan skal vegtrafikantene lese denne merknaden fra Arbeiderpartiet, der Ringeriksbanen og forkortingen av Bergensbanen et stykke på veg skal dekke vegkravet i dette området?
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2002-12-17:
Jeg er redd for at representanten Sigrun Eng ei heller i replikkordskiftet vil lykkes i å gjøre dette til en bevilgningsdebatt, eller til en del av Nasjonal transportplan når det gjelder framdrift og investeringer i jernbanesektoren. Dette er og skal være en debatt om et vanskelig trasevalg på Ringeriksbanen, og det er åpenbart at vi er i et vanskelig dilemma alle sammen. Her er det ulike hensyn som må veies mot hverandre. Kostnadsnivå og inngrep er viktige deler av de vurderingene. Vår ambisjon har vært å legge bak oss én trasé og iallfall få gjort den delen av jobben, slik at det arealet som blir valgt bort, kan komme til alternativ anvendelse. Vi har før øvrig ingenting å skamme oss over når det gjelder en ærlig prioritering mellom jernbane og andre viktige formål i samferdselssektoren. Jeg viser til at jernbanesektoren neppe kan føle seg stemoderlig behandlet, ei heller i det budsjettet vi har bak oss, når vi tar hensyn til de tøffe prioriteringene som et stramt budsjett krever. Vi skal også møtes i senere debatter om de ulike strekningenes prioritet når det gjelder realisering. Men i dag har regjeringspartiene valgt å holde seg helt konkret til trasévalget som er saken, ved siden av GSM-orienteringen som har hatt ulike omdreininger under andre innstillinger.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2002-12-17:
Jeg ventet med pennen for å finne konfliktene, men endte opp med å skrive lite på blokka mi. Jeg skal likevel prøve å svare på det spørsmålet som kom til slutt i denne replikkrunden. Hva mente Stortinget i grunnen i debatten om planperioden 1994-1997? Vel, det som står i referatet, har det åpenbart ment. Om de var mer jernbanevennlige enn vi er i dag, er litt vanskelig å si. Det kan hende at realisme er en del av den vurderinga vi også skal legge vekt på. I mitt innlegg prøvde jeg i alle fall å legge vekt på en ærlig tilnærming i forhold til den bisetninga som hele tida dreier seg om framdrift og prioritering. Jeg skulle gjerne sett – isolert sett, fra samferdselskomiteens synspunkt – at vi kunne legge oss på et høyere ambisjonsnivå når det gjelder både jernbanen og faktisk også andre sektorer som ligger meg like nær. Men ut fra dagens debatt velger jeg å vurdere nøye den saken som foreligger. Jeg er for så vidt glad for å stå sammen med SV i en del saklige vurderinger av de dilemmaene vi er i, i dette trasévalget.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2002-12-17:
Arbeiderpartiet og representanten Sigrun Eng er ivrige tilhengere av denne jernbanen, og det får de få lov til å gjøre som de vil med, selv om kostnadene i 2000-kroner er stipulert til flere milliarder kr. Vi husker alle en annen bane som var på diskusjonsstadiet for en del år siden, Gardermobanen, og kostnadene den havnet på. Jeg har lest referatene fra den gangen, og det var Sissel Rønbeck som var saksordfører, hvis jeg ikke husker helt feil, og lovte at dette skulle være en gylden bane. Den skulle ha en avkastning på hele 7 pst. Vi vet alle hva Gardermobanen havnet på. Jeg har et spørsmål til Arbeiderpartiet og representanten Eng: Er det noen grense for hvor mye denne utbyggingen skal koste, eller vil Arbeiderpartiet at banen skal bygges uansett pris?
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-17:
Sigrun Eng sa i sitt innlegg at Arbeiderpartiet hele tiden har gått inn for Kroksund-alternativet. Det er ikke riktig. Da avtalen mellom Arbeiderpartiet og SV, som bidrog til å få Ringeriksbanen på kartet i 1992, ble vedtatt, så stod det ingenting om trasevalg. Da saken var oppe sist, i 1996, innstilte regjeringen på Kroksund, men i en felles merknad fra Arbeiderpartiet og SV bad man om å få utredet begge alternativene. Man tok ikke stilling til Kroksund. Det er nå Arbeiderpartiet går for Kroksund. Én ting er et faktum, at hadde SVs alternative samferdselsbudsjetter i perioden fra 1992 og fram til i dag blitt vedtatt, så hadde vi vært i gang med bygging av Ringeriksbanen. I Jernbaneplanen for 1994–1997 ble det øremerket 150 mill. kr til banen, med oppstart i 1997. Det skjedde ikke, og i de siste seks, om ikke sju, årene på 1990-tallet har Arbeiderpartiet sittet med regjeringsmakten og hatt samferdselsministeren, så de må nok ta et betydelig ansvar for at man ikke har kommet i gang med Ringeriksbanen. Mitt spørsmål til Sigrun Eng er: Er hun enig i at det er mangel på prioritering av jernbane som er årsaken til at vi ikke allerede er kommet i gang? Er Sigrun Eng også enig i at det må en helt annen satsing til på jernbane i årene som kommer, dersom Ringeriksbanen i det hele tatt skal kunne realiseres de nærmeste 10–15 årene, og at også Arbeiderpartiet må satse mer på jernbane enn de gjør i årets budsjett?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-17:
Det er alltid hyggelig med skryt og å få ros for at man er ærlig og sier det som det er. Nå tror jeg ikke at skrytet fra Arbeiderpartiet var noen invitasjon til regjeringssamarbeid, som vi håpet på da vi fikk skryt fra de andre partiene. Men skryt er det alltid hyggelig å få. Så til satsing på jernbane i årene framover. Vi har i vårt alternative statsbudsjett satset kraftig på veibygging, og veibygging til Bergen er også veldig viktig for oss. I vårt alternative statsbudsjett bruker vi over 5 milliarder kr mer på veibygging. Den enkle grunnen til det er at vei er en mer fleksibel løsning. Den når mange flere mennesker, og det er ikke mer enn rett og rimelig at de bilistene som har betalt inn ca. 40 milliarder kr i bilrelaterte avgifter, får noe igjen. En brøkdel av dette, ca. 12 milliarder kr, bruker Regjeringen i sitt budsjettforslag som nå er vedtatt, til vei, mens Fremskrittspartiet legger inn ca. 16 milliarder kr for å bygge vei. Vei er et mye bedre alternativ. Det når næringslivet mye bedre, og etter å ha reist rundt og hørt på hva næringslivet i Distrikts-Norge og også i Bergen og områdene der ønsker, er første bud: Mer vei, mer vei! Det er ikke et unisont krav om mer jernbane i disse områdene. Fremskrittspartiet har valgt å høre på befolkningen og på næringslivet og gi dem det de ønsker, nemlig mer vei.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-17:
Det er fort gjort å bli litt forundret i denne salen. Jeg var nettopp på talerstolen og skrøt av Arbeiderpartiet, fordi de skrøt av Fremskrittspartiet for at vi var så veldig ærlige. Nå har representanten Sørensen vært her oppe og sagt akkurat det motsatte, at vi kanskje ikke er fullt så ærlige likevel. Så kom hun med den nyheten at Fremskrittspartiet skal legge ned Nordlandsbanen. Hvis vi sa noe om det i samferdselsbudsjettet, er det jo ingen nyhet i dag. Da var det i tilfelle en nyhet da vi behandlet samferdselsbudsjettet. Det er selvfølgelig ingen nyhet. Det er nok SV som har en liten ønskedrøm om å foreta en del vurderinger og derav trekke en konklusjon. Den konklusjonen er at Nordlandsbanen og Bergensbanen skal nedlegges. Det har Fremskrittspartiet ikke sagt noe om. Derimot har vi sagt noe om hva vi ønsker å satse på i framtiden. Det gjør vi basert på at Norge er et spredt befolket område. Jernbane går på en strekning mellom to punkter med liten mulighet til å svinge unna, av naturlige årsaker. Som jeg sa i stad, så har vi hørt på næringslivet, og vi har hørt på befolkningen. Befolkningen ønsker mer penger til vei, for da kommer de seg lettere hjemmefra. Det går som kjent veldig lite jernbaner inn til dørene hos folk. Derfor har vi sagt at vi ønsker å satse på vei. Det er mer naturlig å bruke vei. Den er bedre tilrettelagt og kan lettere brukes av befolkningen. Vi skal – som sagt – i årene som kommer, bevilge mer penger til vei.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2002-12-17:
Representanten frå regjeringspartia sa i stad at det var eit ærleg ønske om at dette skulle vera ein debatt om eit traséval, og representanten frå Framstegspartiet seier veldig klart at dei er einige med Regjeringa om at Ringeriksbanen ikkje bør byggjast. Kven som er ærleg, og kven som seier det dei eigentleg meiner? Det trur eg er sistnemnde talar. Eg trur oppfatninga, om ein skal velja den dyraste traseen her, er at han ikkje vert bygd. Så eg vil rosa Framstegspartiet i alle fall for at dei seier kva dei meiner, sjølv om eg er heilt ueinig med dei – lat det berre vera sagt! Å byggja jernbane er dyrt i dette landet. Når ein les merknadene til Framstegspartiet, er det i grunnen for lite folk i dette landet til å byggja jernbane! Men det er no eingong slik at det er berre 4,2 millionar menneske her, og dei bur litt spreidd omkring. Bergensbana har vore og er viktig for folka som bur både i Bergen og på Voss og langs bana. Når vi høyrer kor mange som dagpendlar frå Ringeriksområdet, er dette eit stort tal. Men, seier Framstegspartiet, dette forsvarar ikkje investeringane. Dei snakkar i same andedraget om kor mykje veg ein skal byggja i området for å frakta desse folka mellom regionane, t.d. frå Ringeriksområdet til Oslo. No veit vel heller ikkje Kenneth Svendsen kor store investeringar ein firefelts motorveg vil krevja, men er dette haldninga til Framstegspartiet framover òg? Kan vi venta at viljen til satsing på jernbane og vedlikehald av den infrastrukturen som ligg her, ikkje vil finnast hos Framstegspartiet fordi det er for lite folk? Det er trist, synest eg, å måtta konstatera, men det er spørsmålet mitt: Er det det Framstegspartiet meiner?
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2002-12-17:
I 1992 fikk man et historisk kompromiss som kunne sikre en ringeriksbane og legge et grunnlag for Bergensbanens framtid. I dette historiske kompromisset var SV aktivt med. I dag skriver vi 2002. SV er aktivt med på å sikre at Ringeriksbanen blir historie. Det blir en idé. Men de forsøker å krydre med litt musikk og andre hyggelige ting. Det man ikke sørger for kommer med, er penger. Det finnes ingen eksakt plan, men det finnes altså en idé, og man skal leve videre på denne gode ideen. Det er beklagelig, fordi dette er et viktig prosjekt for Bergensbanen og et viktig prosjekt for Oslo-regionen. Med Busund-alternativet, og med en aktiv vilje til å løse dette, hadde vi lagt til rette for en helhetlig transportplan av stor betydning for området. SV har altså vært med på å si nei til dette. SV-ere i det berørte området sier noe annet. SV på Stortinget har altså valgt et annet standpunkt enn SV-ere lokalt. Jeg har stor respekt for mange av argumentene, og de har også betydd mye for oss når det gjelder miljø- og naturvern, men jeg kan ikke ta innover meg Ramsarkonvensjonens sekretariat som et slags teologisk tempel, hvor sannheten er etablert. Jeg må jo på en eller annen måte bruke hodet i dette også. Det er åpenbart ikke en vilje hos SV til å gjøre noe med det. Mitt spørsmål til SV er: Hvordan står det til med troverdigheten når det gjelder kollektivtrafikk etter dette?
Carsten Dybevig (Høyre), 2002-02-19:
I Ot.prp. nr. 81 for 2000–2001 la Regjeringen frem et forslag til lov om notarius publicus. Ifølge Dokument nr. 11 for 2000–2001 ble forslaget ikke behandlet av det forrige storting. I Ot.prp. nr. 23 fremmes forslaget på nytt – med noen få endringer av lovteknisk karakter i forhold til det opprinnelige forslaget. Notarius publicus er i norsk rett pålagt flere ulike oppgaver, bl.a. å foreta vigsler og registrere partnerskap, og er gitt en generell kompetanse til å gi notarialbekreftelser. Det sentrale er at det som bekreftes, er faktiske forhold. Norsk lovgivning har i dag ingen generelle bestemmelser som angir notarius publicus" oppgaver og kompetanse eller notarialforretningenes rettsvirkninger. Bestemmelsene er spredt i ulike lover og er til dels også ulovfestet rett. I proposisjonen fremmes forslag til en ny lov om notarius publicus som bygger på NOU 1999:22 Domstolene i første instans, der det konkluderes med at notarialforretninger som hovedregel fremdeles bør ligge under domstolene i første instans. De fleste høringsinstansene sluttet seg til dette, med unntak av Trondheim byrett og Indre Follo herredsrett, som mener at notarialoppgaver er en forvaltningsoppgave som bør tas ut av domstolene. Komiteen er av den oppfatning at kompetansen inntil videre bør ligge under domstolene. Gjeldende rett er også at bl.a. politimestrene i Rjukan, Vest-Oppland og Sør-Varanger har notarialkompetanse. På grunn av de store avstandene i Finnmark og den tette kontakten med Russland vil det være en ulempe for befolkningen i Sør-Varanger å måtte reise 340 km til Vadsø og tilbake for enkle notarialbekreftelser. Komiteen har derfor foreslått at politimesteren i Sør-Varanger politidistrikt gis notarialmyndighet i saker som vigsler og registrering av partnerskap samt i notarialforretninger i grenserelaterte saker. Komiteen fremmer dette som forslag for å unngå enhver tvil om at dette er det minimum av notarialkompetanse politimesteren i Sør-Varanger må ha. Det er opp til departementet hvordan man løser dette i praksis. Notarius publicus" oppgaver og kompetanse har tidligere vært regulert i mange ulike lover og forskrifter, og rettstilstanden har vært uoversiktlig både for dem som skal utøve kompetansen, og for publikum. Lovforslaget innebærer en samling av notarius publicus" kompetanse i én lov og inneholder ingen endringer i den saklige kompetansen. Komiteen anbefaler Odelstinget å slutte seg til lovforslaget, som ikke vil ha merkbare økonomiske eller administrative konsekvenser. Lovforslaget er i tråd med komiteens ønske om å forenkle lovverket og gjøre det mer oversiktlig for brukerne.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-19:
Det gjeldende regelverket om notarius publicus er uoversiktlig. Hovedformålet med å gi en ny lov er å avhjelpe usikkerheten om hvilke oppgaver notarius publicus har, og hvordan de skal utføres. Det viktige er derfor ikke å endre de gjeldende regler, men å systematisere og lovfeste gjeldende rett på en måte som gjør reglene lettere tilgjengelig. Jeg mener dette oppnås ved å samle de grunnleggende kompetanse- og saksbehandlingsregler i én lov med tilhørende forskrift. Oppgaven som notarius publicus utføres av flere: Ved lov er oppgaven pålagt dommere ved tingrettene, norske utenrikstjenestemenn og Sysselmannen på Svalbard.Tre politimestere er notarius publicus i kraft av kongelige resolusjoner.Dessuten har lensmennene og enkelte andre i visse tilfeller begrenset notarialkompetanse til å utføre enkelte notarialforretninger. Notarius publicus er i norsk rett pålagt en rekke konkrete arbeidsoppgaver, hvor de viktigste er å utføre vigsler og registrere partnerskap. Loven vil ikke innebære noen endringer av disse oppgavene. Notarius publicus har i tillegg en generell adgang til å gi notarialbekreftelser. De vanligste er bekreftelse av underskrift, kopibekreftelser og bekreftelse av kompetanse. Reglene for notarialbekreftelser er i dag stort sett ulovfestet. Loven vil på dette området være en lovfesting av gjeldende rett. På samme måte som i dag vil Kongen ha hjemmel til å gi nærmere bestemmelser om notarius publicus" virksomhet. Dette omfatter tildelinger av notarialmyndighet og saksbehandlingsregler. Tildelinger av notarialmyndighet er i dag gitt ved flere kongelige resolusjoner og forskrifter, mens de generelle saksbehandlingsregler i hovedsak er å finne i ulovfestet praksis. Alt dette vil heretter bli samlet i en forskrift, slik også sakens ordfører presenterte det. Notarialforretninger er i dag med få unntak gebyrfrie. Det foreslås ikke å utvide gebyrplikten, og loven vil derfor ikke ha økonomiske konsekvenser av betydning. Justiskomiteen ønsker at politimesteren i Sør-Varanger politidistrikt fortsatt skal ha notarialmyndighet i saker som gjelder vigsler og registrering av partnerskap, samt i notarialforretninger i grenserelaterte saker. Begrunnelsen angis bl.a. å være «reiseavstanden til tingretten». Det synes således å være praktiske hensyn som anføres, særlig knyttet til reiseavstanden i forbindelse med vigsler. Jeg har tenkt å følge opp Stortingets vedtak ved å tildele politimesteren i Sør-Varanger myndighet som notarius publicus i den forskrift som skal gis i medhold av loven. Av praktiske og lovtekniske hensyn vil dette gjøres ved å gi politimesteren full kompetanse som notarius publicus.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-19:
Vi har hittil ikke hatt noen tilfeller av store oljesøl fra oljetankskip i Norge – heldigvis. De oljesølsulykkene vi har hatt i Norge, som har vært ille nok, har knyttet seg til andre typer skip, og skadevirkningene har vært relativt små sett i forhold til scenarioer man har sett i enn rekke andre land med oljetankere som har forulykket. Ulykken med oljetankeren «Erika» utenfor Frankrike i desember 1999 viser hvor katastrofal en slik ulykke kan være, både for miljøet og for næringer som baserer seg på det aktuelle kystområdet. At denne type oljesølskatastrofer kan skje også ved våre kyster en dag, er imidlertid noe vi ikke kan utelukke. Og når det skjer, må vi være beredt. Det er ikke minst av stor betydning å sørge for at de sjørettslige ansvarsreglene for slike oljesøl er gode, og særlig at de gjeldende ansvarsgrensene til enhver tid er høye nok. Oljesølsproblematikken er internasjonal og må løses i internasjonale fora. Jeg er derfor meget glad for at FNs sjøfartsorganisasjon, IMO, hvor Norge er en meget aktiv deltaker, nå har vedtatt en slik økning av oljesølsansvaret som foreslås gjennomført i det lovforslaget som Odelstinget har til behandling, og som saksordføreren presenterte. Forslaget innebærer at Norge gir sin tilslutning til at ansvarsgrensene i de internasjonale IMO-konvensjonene for oljesøl fra oljetankskip økes betydelig, med hele 50,37 pst. Jeg regner med at en tilstrekkelig mengde land vil støtte IMOs vedtak, slik at endringene trer i kraft. I så fall vil økningen være i kraft fra 1. november 2003. En slik økning er nødvendig, og jeg er derfor meget glad for at komiteen har gitt sin tilslutning til departementets forslag. Forslaget er en milepæl, men ikke noen hvilepute. Regjeringen vil fortsette Norges stadige arbeid i IMO med å sørge for at de internasjonale reglene for dekning av oljesølskader til enhver tid er i en slik utviklingsprosess som problemfeltet krever.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-02-19:
Det hørtes unektelig noe komplisert ut da presidenten leste opp innstillingens overskrift. Jeg kan forsikre at innholdet er atskillig enklere enn det overskriften skulle tilsi. Det handler i praksis om at man har et erstatningsbeløp med en øvre grense i tilfelle et oljetankskip – som altså har olje også i tankene sine, ikke bare som drivstoff – skulle være så uheldig å gå på grunn og forurense. Erstatningen som man da må kunne forvente blir brukt til opprydding av dette oljesølet, må være så stor at den dekker de faktiske utgiftene. Med tanke på framtiden er det viktig at vi ikke kommer i en situasjon hvor avgrensningsbeløpet for erstatningsansvaret er så lavt at det ikke vil dekke de faktiske kostnadene. Derfor foreslås det i denne proposisjonen at man hever dette beløpet med ca. 50 pst. Det synes en enstemmig komite er et meget godt forslag, og vi vil derfor anbefale at Odelstinget gir sitt samtykke til det.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-19:
Denne saken ble lagt fram for Odelstinget i forrige sesjon, men ble ikke behandlet. Det er derfor nødvendig at saken nå kommer opp til ny behandling. Pensjonstrygden er en ordning med tidligpensjon, som i dag gir alderspensjon fra 60 til 67 år. Fiskerpensjon kan løpe ved siden av inntekt fra arbeid i yrket, som for denne aldersgruppen ofte vil være redusert i forhold til tidligere. Departementet foreslår å oppdatere fiskerpensjonsloven, slik at reglene der det går fram at trygdekontorene er de lokale organene for pensjonstrygden for fiskere, nå blir opphevet. En foreslår at Rikstrygdeverket fortsatt skal ha det overordnede ansvaret for pensjonstrygden, og at det blir lovfestet å gi regler om den daglige administrasjonen ved kongelig resolusjon. Garantikassen for fiskere i Trondheim kan således fortsette med den daglige administrasjonen av pensjonstrygden. Det er videre foreslått å oppheve reaksjonsregelen om å stryke yrkesfiskere som ikke betaler medlemspremie til trygden, fra blad B i fiskermanntallet. Det blir isteden gitt en regel om at krav på medlemspremie er tvangsgrunnlag for utlegg. Flertallet i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, viser ellers til Ot.prp. nr. 99 for 2000-2001 og støtter forslag til lov om endringer i lov 28. juni 1957 nr. 12 om pensjonstrygd for fiskere mv., og har ellers ingen merknader. Jeg regner med at Fremskrittspartiet vil redegjøre for sine merknader.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-02-19:
Som det vil fremgå av våre merknader, er Fremskrittspartiets hovedanliggende i denne saken at ordningen bør gjøres frivillig. Vi viser til at frivillige løsninger på dette området har fungert tidligere, og at det også er en kostnadsmessig side ved inndriving av små beløp. Vi vil også vise til at Fremskrittspartiet tidligere i Stortinget har tatt opp forholdene for fiskere som blir uføre før fylte 60 år. Det gjør vi igjen i denne innstillingen. Jeg vil understreke at Fremskrittspartiet er tilhenger av opphevelse av § 1 andre ledd, og, som det vil fremgå av innstillingen, foreslår vi en ny formulering av denne paragrafen. For øvrig viser jeg til innstillingen og tar opp Fremskrittspartiets forslag.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-02-19:
Fiskerpensjonsordningen er en ordning som finansieres av fiskerne selv gjennom produksjonsavgiften. På denne bakgrunn er Kystpartiet mot en samordning mellom fiskerpensjon og uførepensjon fra folketrygden. Derfor vil Kystpartiet støtte forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, som går ut på at fiskere som blir uføretrygdet før fylte 60 år, får tilbakebetalt innbetalt premie til pensjonstrygden for fiskere.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-02-19:
Forslagene til endringer i lov om pensjonstrygd for fiskere, som Odelstinget behandler i dag, ble lagt fram av Stoltenberg-regjeringen og videreført av denne regjeringen. Jeg er enig i forslagene og konstaterer med tilfredshet at også komiteflertallet støtter dem. Som det fremgår av proposisjonen og innstillingen, er pensjonstrygden for fiskere en pliktig tidligpensjonsordning for personer som har fiske og fangst som hovedyrke. Ordningen finansieres av næringen selv, men staten garanterer for pensjonene. Ved å gå bort fra å stryke fiskere som ikke betaler pensjonspremie, fra fiskermanntallet, fjernes koblingen mellom pensjonspremien og andre sosiale ordninger og rettigheter for fiskerne. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet foreslår at pensjonstrygden for fiskere skal være frivillig. Etter min oppfatning bør man legge avgjørende vekt på synspunkter fra fiskerne selv. Pensjonstrygden er en pliktig ordning i dag, og fiskernes organisasjoner ønsker at den skal fortsette som det. Det offentlige utvalget som er i gang med å utrede pensjonstrygden for fiskere, skal bl.a. vurdere en overgang til en fondsbasert ordning med opptjening av individuelle rettigheter. Det vil være naturlig å vurdere spørsmålet om ordningen skal være pliktig eller ikke på ny når utvalgets utredning foreligger og har vært på høring. Både sjømenn og fiskere har tidligpensjonsordninger. En del sjømenn har også hatt noen tid som yrkesfiskere, og jeg er tilfreds med at adgangen til å legge sammen medlemstid i disse ordningene utvides, slik at det vil kunne ytes fiskerpensjon for medlemstid ned til 52 uker i slike tilfeller. Når det gjelder forslaget til Fremskrittspartiet om å tilbakebetale pensjonspremie til uføretrygdede fiskere, vil jeg igjen vise til utvalget som er i arbeid. Utvalget skal bl.a. vurdere samordningen med uførepensjon fra folketrygden. Regjeringen vil også komme tilbake til dette spørsmålet i forbindelse med behandlingen av utvalgets utredning.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-03-15:
Jeg foreslår Finn Martin Vallersnes.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2002-03-15:
På vegne av representantene Anne Helen Rui, Knut Storberget og meg selv vil jeg fremsette et Dokument nr. 8-forslag om tomtefeste, om forbud mot fremtidige festekontrakter og om at det blir lettere og billigere å innløse eiendommer som i dag blir leid til bolig eller fritidsformål.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-03-15:
På vegne av Per Sandberg, Lodve Solholm, Øyvind Vaksdal og meg selv vil jeg fremme et forslag om å utarbeide retningslinjer for ansettelsesvilkår for personer i ledelsen i selskaper med statlig medeierskap.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-03-15:
Økt lønnsomhet må være et hovedmål for fiskeripolitikken. Det vil gi fiskerinæringen mer attraktive arbeidsplasser og sikre rekruttering av profesjonelle yrkesutøvere. Lønnsomhet er avgjørende for at næringen skal tiltrekke seg mer kapital bl.a.. En mer lønnsom fiskerinæring utgjør et viktig grunnlag for fremtidig næringsutvikling langs kysten, og vi mener derfor at tiltak som styrker økonomien, må gis høyeste prioritet i tiden som kommer. Endringene i næringens rammebetingelser krever en grunnleggende gjennomgang av de fiskeripolitiske virkemidlene. Mange reguleringer og virkemidler som var riktige for noen tiår siden, er ikke formålstjenlige i dag, mener vi. Fremskrittspartiet finner det ikke fornuftig å innskjerpe aktivitetskravet i deltakerloven. Det kan bidra til å utestenge kvalifiserte yrkesutøvere og svekke muligheten for nødvendig kapitaltilgang til næringen. Videre er det viktig at fiskeindustrien kan ha samme mulighet til å eie fartøyer i havfiskeflåten som landbaserte redere har. Det vil øke kapitaltilgangen, bidra til en raskere fornying av flåten samt styrke mulighetene for forbedret rekruttering til næringen. For å tilfredsstille stadig mer krevende eksportmarkeders krav til forsyningssikkerhet og høyt bearbeidede produkter er fiskeindustrien på sin side avhengig av jevn tilgang på råvarer. Fiskeindustrien kan gjennom vertikal integrasjon sikre seg et råvaregrunnlag som vil gjøre det lettere å opprettholde helårsproduksjonen og inngå langsiktige leveringskontrakter med viktige kunder. Et grunnlag med egne ressurser, supplert med leveranse fra resten av flåten, kan gi fiskerinæringen verdifull fleksibilitet i et omskiftelig marked. Ellers mener vi at råfiskloven bør avvikles. Vi vil ha frivillige ordninger og medlemskap i salgslagene. Fiskerne må selv få avtale priser direkte med kjøperne, slik at markedet på denne måten kan fungere og unødvendige reguleringer kan fjernes. Da er det ikke riktig vei å gå å presse flåten til å levere fangsten der politikerne vil den skal gjøre det. Flåten må selv få selge sin fangst der den får best betaling. Jeg skjønner godt at Arbeiderpartiet, ved Schjøtt-Pedersen, har et desperat behov for å komme på banen, men vi finner det ikke hensiktsmessig å tvinge fiskeren til å levere hos kjøper A, B eller C, når fiskeren kunne ha fått mye bedre betalt for fangsten sin ved å levere til kjøper D, E eller F. Mitt råd til statsråden er at han fjerner disse reglene som hindrer fri omsetning av fangsten. Så får det være opp til hver enkelt fisker og kjøper å inngå kontrakter, enten de er kortsiktige eller langsiktige, for å sikre stabil levering.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-03-15:
For det næringsliv som i tiden framover skal hevde seg i elitedivisjonen internasjonalt, vil en aktiv satsing på forskning og kunnskapsutvikling stå helt sentralt. De næringer og de land som er i stand til å utvikle sin forskningsinnsats samtidig som de greier å omsette forskningen til konkrete produkter, vil stå langt sterkere i konkurransen enn næringer og land som ikke er i stand til dette. De dyktige vil ta ut en langt større verdi av det de produserer, enn om de kun arbeider på den tradisjonelle måten. Norge er en stor råvareprodusent også innenfor marin sektor. Utfordringen blir derfor å utvikle både produksjonsmetoder og produkter innen denne næringen, slik at vi kan få en høyere verdi ut av de produkter som vi selger på verdensmarkedet. I tillegg kan vi bli en stor tilbyder av kunnskap innenfor marin sektor, og i dette må forskningen spille en viktig rolle. Forskningsinnsatsen innen marin sektor er i dag utilstrekkelig, og det må gjøres et betydelig løft dersom vi skal være med i elitedivisjonen. I dette arbeidet er det viktig å lytte nøye til hvordan næringen selv mener at en økt forskningsinnsats må benyttes. I dag er det nemlig slik at en rekke virksomheter innen næringen mener at den forskningen som blir gjort, ikke er tilstrekkelig relevant for det samme næringslivet. Disse virksomhetene mener vi derfor bør trekkes med i arbeidet i større grad enn i dag, og gi større innflytelse over hvilken forskning som skal prioriteres. Samarbeidet mellom forskningsinstitusjonene og bedriftene må også styrkes ved at bedriftene knyttes nærmere forskningsinstitusjonene. Forskningen er i dag i seg selv ikke noe mål, men et viktig virkemiddel for å skape et robust og fremtidsrettet næringsliv. Fremskrittspartiet ser meget positivt på det arbeidet som gjøres i mange institusjoner og i mange miljøer, bl.a. i Biomarint Forum, som er igangsatt av Norsk Investorforum. Her viser også private investorer vilje til å gå inn med midler i prosjekter som er usikre, men som kan gi god avkastning på sikt. Det staten kan bidra til, er å stille sine forskningsinstitusjoner til rådighet for forskning innen dette feltet. Videre må mulighetene for å styrke kapitaltilgangen bedres, og det må komme i tillegg til den kapitalen som allerede finnes i bedriftene og i forskningsinstitusjonene. Jeg synes at de signaler som fiskeriministeren har kommet med her i dag, er oppløftende. Han er opptatt av denne problematikken og ønsker å styrke marin forskning. Vi håper derfor at en del ting og en del forslag fra Regjeringens side nå kommer raskt på plass, slik at Norge får den plassen internasjonalt som vi fortjener på dette området.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-03-15:
Skiftende regjeringer har i mange år ført en kostbar distriktspolitikk, hvor det er blitt stilt til rådighet et vidt spekter av generøse virkemidler i et forsøk på å sikre bosetting og næringsutvikling. Det er ingen tvil om at denne satsingen har vært mislykket, fordi fraflyttingen har vært betydelig. Alle undersøkelser viser at sentraliseringen vil fortsette i et betydelig tempo de neste 10–15 år. Snart bor nesten halvparten av Norges befolkning i østlandsområdet. Det er et uomtvistelig faktum. En kostbar og feilslått landbrukspolitikk må bære mye av skylden for dette. Enkelte økonomer og forskere anslår de samlede subsidier til norsk landbruk de siste 25 år til 1 000 milliarder kr. Skal en være velvillig, kan en si at landbrukspolitikken er en meget kostbar måte å bremse sentraliseringstendensene på. Jeg vil likevel påstå at den egentlig utarmer distriktene, gjør dem mindre i stand til å utvikle et bærekraftig næringsliv, og således bidrar til å forsterke sentraliseringstendensene. Det finnes mange konkurranseutsatte virksomheter i distriktene. Store deler av denne virksomhet kjemper en hard kamp for å overleve i den internasjonale konkurransen – og verre vil det bli. I denne kampen må distriktsbedriftene i tillegg til å bære egne kostnader og avstandsulemper, bære sin del av Europas dyreste landbrukspolitikk. Det blir som å konkurrere i Birkebeiner"n med 35 kg i sekken i stedet for 3,5 kg. Er det noe rart at folk og bedrifter flykter? Det skjer fortrinnsvis til byer og større tettsteder lenger sør i landet. Dette bør det politiske flertall huske til neste gang de prøver å overgå hverandre i distriktsvennlig symbolpolitikk. Fremskrittspartiet mener det bør være et klart skille mellom landbrukspolitikk og distriktspolitikk, og at landbruket må dereguleres. Som statsråden var inne på: Entreprenørskapet må også vinne frem i landbruket. Det er mye som kan gjøres for å styrke grunnlaget for Bygde-Norge, bl.a. gjennom å redusere avstandsulempene. Vi må med andre ord senke bedriftenes høye kostnader forbundet med transport av varer og personer. Særnorske bil- og drivstoffavgifter er en hemsko for verdiskapende næringsliv og distriktsbosatte. I hvilken grad distriktene skal lykkes fremover, er veldig mye avhengig av hvor attraktivt Bygde-Norge kan fremstå, både som lokaliseringsalternativ for næringsvirksomhet og som bosettingsalternativ. Da vil bl.a. skatte- og avgiftspolitikken, samferdselspolitikken og reiselivspolitikken være helt avgjørende. Hvis det politiske flertall fortsatt velger å se bort fra dette, er jeg redd for at Telemarksforsking får enda mer rett enn det som fremgår av rapporten.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-03-15:
Jeg er glad for at statsråden er enig i at det er behov for en mer konsekvent håndhevelse av leveringsplikten, og at leveringspliktsystemet skal bestå. Jeg prøvde selv som fiskeriminister å stramme inn leveringsvilkår, få et klarere uttrykk for det og få avklart saker som presiserte leveringsvilkårene. Jeg mener samtidig at behovet for innskjerping er ytterligere økt etter at manglende oppfølging av leveringsvilkårene er blitt dokumentert gjennom den rapport som er lagt fram fra Fiskeridirektoratets regionkontor i Finnmark. Jeg registrerer det statsråden sier om at man kan sikres råstoff på annet hold, eller at fisket kan foregå i et område hvor det er uhensiktsmessig å levere til de anlegg som det har vært tilsiktet. Problemstillingen her er at det må være en dialog mellom myndighetene og rederiene, og at rederiene ikke bare tar seg til rette og sier at dette er upraktisk, derfor gjør vi det ikke. Det mener jeg er helt uakseptabelt, og det må det reageres imot. På et punkt er jeg dypt uenig med statsråden. Det gjelder spørsmålet om en større regionalisering rundt leveringsvilkårene. Jeg vil igjen bruke Berlevåg som et eksempel, på grunn av at det nettopp er truffet en beslutning for det stedets vedkommende. Det var for meg veldig sterkt å stå overfor en situasjon hvor Berlevåg stod stille i et år på grunn av at man ikke hadde leveranser av råstoff. Derfor var det nødvendig å knytte trålråstoffet så sterkt til Berlevåg som overhodet mulig, for det første ved å presisere at det skulle leveres der, og for det andre ved å presisere at det skulle foredles der, slik at det ikke bare kunne tas over kaia og kjøres bort på trailer. Den problemstilling som oppstår når statsråden nå har bestemt at leveringsplikten ikke lenger skal gjelde Berlevåg, men Øst-Finnmark, blir at stedet ikke lenger har noen sikkerhet for det råstoffet. Det råstoffet kan selges hvor som helst i Øst-Finnmark. Det er for så vidt viktig å sikre råstoff til regionen, men det gir ingen sikkerhet for det stedet som den tråleren hadde som sitt leveringsområde, og som skulle ha sin sikkerhet gjennom leveransene. Det betyr igjen at Berlevåg meget vel kan havne i en situasjon hvor de ikke klarer å konkurrere om råstoffet på samme måte som andre i regionen, eller at tråleren velger å levere hos andre mottakere i regionen. Så oppstår det en situasjon hvor man ikke har råstoff, og man får en ny situasjon med betydelig lediggang og ikke lenger sikkerhet for industrien. Det mener jeg er veldig uheldig. Derfor må man stå fast ved at de stedene som skulle sikres råstoff, må sikres det gjennom krav om levering til det stedet, i dette tilfellet Berlevåg. Samtidig må man ha en konsekvent håndheving av leveringsplikten og følge opp den rapporten som kom fra Fiskeridirektoratets regionkontor i Finnmark, slik at leveringsplikten blir reell.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-03-15:
President! Jeg må få rette opp en åpenbar feil.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-03-15:
Nå forholder vi oss selvfølgelig i denne sal til det som Arbeiderpartiets stortingsgruppe mener. Men jeg må bare få lov til å presisere en ting i forhold til vedtaket på Finnmark Arbeiderpartis årsmøte. De har sagt at kystflåten og ferskfisktrålerne skal få økt andel, så i så måte tror jeg at det imøtekommer det ønsket som representanten hadde på det punktet for denne trålergruppen.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-03-15:
Jeg har ikke fremmet denne interpellasjonen som en generell kritikk av statsråden for at han ikke har gjort alt som skal gjøres i forhold til leveringsplikten. Men Arbeiderpartiet mener veldig sterkt at leveringsplikten er viktig, den skal stå fast, og den skal håndheves. Derfor bad Arbeiderpartiets tidligere regjering om å få rapport om brudd på leveringsplikten, og det er viktig at det blir fulgt opp. Og interpellasjonen er først og fremst reist for å etterspørre hvordan man følger dette opp, et spørsmål som jeg håpet vi skulle være enige om. Men på ett punkt er det en dyp uenighet, for på ett punkt har statsråden endret politikk. Det å regionalisere leveringsplikt i stedet for å ha leveringsplikt til ett spesielt sted, mener jeg er alvorlig på grunn av at det tar bort den sikkerheten som dette stedet har for sysselsetting og aktivitet. Det er meget mulig at det kan øke lønnsomheten for den aktuelle tråleren, men motstykket til det er at det øker usikkerheten for de menneskene som bor på dette stedet. Derfor vil jeg sterkt advare mot en slik regionalisering. Så er det selvsagt ønskelig med god lønnsomhet i fiskeflåten, det er vi alle sammen enige om, og det er nødvendig å treffe tiltak for å få det til. Men det er ikke hovedpoenget i spørsmålet om leveringsplikt. Når disse trålerne i det hele tatt har fått tillatelse til å drive trålfiske, er det for å sikre stabil tilgang på råstoff til bedriftene i lokalsamfunnet. Det er på det grunnlag jeg sier at i forhold til leveringsplikten blir det uinteressant om de kunne ha tjent mer på å levere et annet sted. Om de hadde ønske om fri levering, er motstykket at den tillatelsen har de ikke fått, og den ville de ikke fått. De har en begrenset tillatelse, avgrenset av den leveringsplikten som følger med konsesjonen, og da må de forholde seg til det, selv om de kunne ha tjent mer på å ha en friere leveringsadgang. Mitt motiv er derfor for det første å slå fast at leveringsplikten er viktig for å sikre tilgang på råstoff til fiskeindustrianleggene. For det andre er det ikke akseptabelt at leveringsvilkårene brytes. Det håper jeg at det er bred enighet om. Men det er viktig, etter at man nå har fått dokumentert at det foregår brudd, at man kommer fram til en situasjon hvor man får en klar håndheving av leveringsbetingelsene. Mitt tredje motiv er å slå fast at leveringsplikten er så viktig for de enkelte lokalsamfunn at jeg vil veldig sterkt advare mot å gå bort fra en leveringsplikt til sted og over til en leveringsplikt til region. Det skaper en usikkerhet som dessverre kan føre til at man kommer tilbake til den situasjonen vi hadde for noen år siden, hvor mange lokalsamfunn stod stille. Det vil jeg veldig sterkt advare mot.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-03-15:
Jeg er ikke et øyeblikk i tvil om at representanten Schjøtt-Pedersen og jeg har ett felles må, nemlig å utvikle fiskerinæringen, derunder industrien og flåteleddet langsmed kysten. Så viser det seg at vi skiller lag i enkelte sammenhenger, som i dette tilfellet. For meg er det sentralt å sikre lønnsomhet, både i industrien og i flåten. Nå kan det være fare for at vi har saksbehandling fra Stortingets talerstol av en konkret sak, men siden Berlevåg og Berle Fisk er brakt inn, kan vi ved en rigorøs holdning til de gjeldende leveringsvilkår bidra til at både industrien og flåten går den gale veien i forhold til dette med lønnsomhet. Jeg må i hvert fall ta avstand fra påstanden om at det ikke har vært noen som helst dialog, og at det nesten ikke har vært noe som helst slags ønske fra de nye eierne av industrien i Berlevåg knyttet til dette fartøyet. Vi har tatt innover oss det faktum at det ikke var leveringsforhold for fartøyet i Berlevåg. Det var etterspørsel etter råstoff et annet sted, og det er ikke slik at vi forhindrer at råstoffet blir levert i Berlevåg. Vi har endret konsesjonsvilkårene ved å si at fangsten skal leveres 100 pst. til fiskeindustrianlegg i Berlevåg eller anlegg i Øst-Finnmark. Jeg har den tiltro til industrien i Berlevåg at de skal være konkurransedyktige på det lille markedet som vi har utviklet for Berle Fisk. Jeg skjønner at representanten Schjøtt-Pedersen ikke har den samme tiltro til industrien i Berlevåg, industriens evne og vilje til å være med og konkurrere om råstoff. Men hvis industrien ikke er i stand til det, har industrien et stort problem, og det løser vi ikke ved krampaktig å pålegge den å kjøpe fisk som man ikke var interessert i å kjøpe. Så er jeg glad for at representanten Schjøtt-Pedersen i sin innledning gav uttrykk for at det er viktig å sikre stabil råstofftilgang, og da er trålerne en viktig bit av dette. Det står litt i motstrid til det vedtak som Finnmark Arbeiderparti gjorde sist helg, hvor man vil redusere trålflåtens andel av de totale kvotene til fordel for kystflåten. Fra Regjeringens side har vi lagt et løp med en fordeling som skal ligge stabil i årene fremover hva angår kystflåten og trålflåten. Jeg har ingen som helst slags planer eller ambisjoner om å endre den fordelingen, som fullt ut er i tråd med det som også fiskerne har bedt om. Jeg registrerer at man ikke kan få i både pose og sekk, og at man ikke kan både forvente å få mer til kystflåten og samtidig beholde det som er i trålflåten. Så her må man bestemme seg.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-03-15:
Jeg er enig med dem som sier at det fører oss ikke langt å være mest opptatt av hvem som har tillatt at leveringsbetingelsene ikke har blitt fulgt opp. Men jeg synes det er interessant å registrere at Arbeiderpartiet plutselig har blitt så opptatt av leveringsbetingelsene og at de skal overholdes nærmest for enhver pris, ikke minst når interpellanten har sittet i en regjering hvor fiskeriministeren på det tidspunktet innrømmet at han ikke hadde fulgt opp leveringsbetingelsene. Jeg har tatt tak i dette nettopp fordi jeg vil ha det under kontroll, at vi skal kunne føre en politikk som gjelder for alle som har leveringsforpliktelser. Jeg skal legge til grunn den undersøkelsen som Kontrollverket har gjennomført, som viser hvordan dette har vært praktisert. Rapporten ble lagt fram i 2000. Vi skal se på det som Eierskapsutvalget kommer med. De har varslet at de skal levere sin innstilling i løpet av sommeren. Så må jeg behandle enkeltsaker etter hvert som de kommer inn, og komme tilbake med forslag om endret politikk til Stortinget på en egnet måte. Men mitt utgangspunkt er at vi må finne praktikable løsninger – som også representanten Molvær Grimstad var inne på – i skjæringspunktet mellom næringspolitiske hensyn og distriktspolitiske hensyn. Da er lønnsomheten – som også representanten Hedstrøm så sterkt understreket – i alle deler av næringen et viktig kriterium og må ha høy prioritet. At vi da må gå gjennom grunnleggende virkemidler i fiskeripolitikken, er jeg helt enig i, og det omfatter selvfølgelig mye mer enn leveringsforpliktelsene. Jeg kan ikke love at vi skal fjerne leveringsforpliktelsene, men vi skal tilpasse dem bedre til dagens fiskeripolitiske virkelighet. Jeg føler vel at utgangspunktet for enkelte i denne debatten – ikke nødvendigvis i denne sal, men i den debatten som også føres ute, og som er viktig – er at man gjerne vil ha alt slik som det er. Det er trygt og godt å ha det slik som det er, og så lukke øynene for at det med skiftende statsråder og skiftende regjeringer ikke har vært fulgt opp på en god nok måte. Derfor håper jeg at man fordomsfritt skal gå inn i denne diskusjonen og så lete etter praktikable løsninger som ser til at hensikten med dette virkemidlet blir oppfylt på en bedre måte enn det skjer i dag. Når det så gjelder det konkrete tilfellet, Berle Fisk, ønsker jeg å få det helt klart fram at Berle Fisk fortsatt skal bli eid av det rederiet og det selskapet som eide det opprinnelig, før vi lempet på leveringsbetingelsene. Det var et ønske fra dem som overtok industrianlegget, om ikke å ha tråleren med på kjøpet. Det var et ønske fra denne bedriften å bli fritatt for plikten til å kjøpe, fordi de ikke hadde anvendelse for råstoffet. Kanskje har ikke alle tatt godt nok innover seg at eierforholdet mellom flåte og industri har endret seg, det er økt konkurranse om råstoffet, og det har vært endring i markedet for fiskeprodukter. Dette er med på å gjøre at vi må se på fiskeripolitikken for fremtiden og ikke videreføre en politikk som bedre var tilpasset fortiden.