Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-11-30:
For to uker siden gikk 10 000 arbeidere innen bygningsbransjen i Oslofjordområdet ut i streik i protest mot omfattende sosial dumping, svart økonomi og de kommersielle bemanningsbyråene. Situasjonen i de delene av norsk arbeidsliv der sosial dumping brer om seg, er et resultat av kombinasjonen av EØS-avtalens frie flyt av arbeidskraft og fri flyt av kapital. Skal vi ha fri innvandring og fri bevegelse i Europa, må vi også ha muligheten til å kontrollere kapitalen, slik at ikke innvandringen fører til press på lønns- og arbeidsforhold, både for dem som kommer til Norge for å jobbe, og for dem som er her fra før. Situasjonen i arbeidslivet er den viktigste grunnen til at SV fortsatt er motstander av EØS-avtalen. Da jeg hørte statsrådens redegjørelse, var ordet som satt igjen hos meg, «ønsketenkning». Det er helt tydelig at regjeringen og ja-partiene ønsker at alt skal komme tilbake til normalen i Europa, men det kommer ikke til å skje. Jeg tror drømmen om den sosiale pilaren i EU kommer til å forbli en illusjon, rett og slett fordi – og dette er hovedproblemet med Den europeiske union – den har vært mye bedre til å gjennomføre de økonomiske elitenes og de store selskapenes interesser og til å befeste den frie flyten av kapital i Europa enn til å forsvare arbeidsfolks interesser. Slik kommer det til å fortsette, ganske enkelt fordi all historisk erfaring – ikke minst vår egen her i Norge – tilsier at velferd og fordeling kjempes fram nedenfra i et samfunn. Da er man også avhengig av en viss grad av grenser, og nasjonalstaten har vist seg å være et godt rammeverk for å kjempe fram bedre fordeling. Det er sprengstoff i mange av de utfordringene som EU nå står overfor: flyktningkrisen og håndteringen av den, den økonomiske stagnasjonen, faren for en ny finanskrise og et arbeidsliv der belastningen på dem som har minst, skjerpes, enten de er i jobb eller er blant de mange som ikke har jobb eller står i fare for å miste jobben. Forholdet mellom øst og vest i EU blir mer dramatisk. Det ser vi ikke minst i håndteringen av flyktningkrisen og i land som Polen og Ungarns utvikling mot såkalt illiberale demokratier, autoritære regimer. Alle EU-land, fra Kroatia og nordover, avviser kategorisk å ta imot sin del av flyktningstrømmen. På det økonomiske området ser vi en motsetning mellom nord og sør, der Middelhavsstatene fortsatt sliter mest med ettervirkningene av finanskrisen, og der det blir tydeligere og tydeligere at den valutaunionen som skulle sørge for at alle EU-landene nøt godt av samme rentenivå og ingen valutarisiko, istedenfor har gitt et økonomisk system der det ikke er like vilkår. Noen få land – særlig Tyskland – har trukket de fleste fordelene. Utviklingen innenfor statsgjeld i Europa er dramatisk, og hvis man kombinerer det med en del økonomers spådommer om en ny finanskrise, er det ikke noe grunnlag for den store optimismen på EUs vegne som statsråden ga uttrykk for. Det mest alvorlige med den norske EØS-debatten og EU-debatten akkurat nå er at ja-partiene fortsetter å snakke som om brexit ikke skal få noen konsekvenser for Norges måte å forholde seg til Europa på. På den måten risikerer vi å misbruke en historisk mulighet, og uavhengig av hva vi måtte mene om de dominerende politiske argumentene i den britiske «Leave»-kampanjen – jeg og SV mener mye om det, veldig mange av argumentene står oss fjernt – er det likevel en realitet at vi går inn i et Europa som ikke vil være preget av en stadig tettere union, men sannsynligvis langt flere ulike former for tilknytning til EU. I den situasjonen burde Norge gripe muligheten, for egentlig er jo alle partiene her enige om at EØS-avtalen er en dårlig avtale. Da vi hadde tendenser til en ny EU-debatt på begynnelsen av 2000-tallet, var Høyre og Arbeiderpartiets argument at EØS-avtalen var så dårlig at Norge måtte melde seg inn i EU. Nå har vi en historisk mulighet til å undersøke om det er mulig for Norge å erstatte EØS med noe bedre, men den muligheten vil ja-partiene ikke bruke. Det er uforståelig. Et godt sted å begynne ville være at vi selv tok initiativ til å utrede hva slags alternativer til dagens EØS-avtale som faktisk er mulige. Det forslaget ligger på bordet i Stortinget nå, og det burde være neste steg. Vi kan ikke ha en diskusjon om alternativene uten at Stortinget på noe tidspunkt har gått seriøst inn i å diskutere hva de er.