Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-02-16:
Av og til er det en stor utfordring å lytte til representanten Alvheim. Han kommer her med skrekkeksempler på omskjæring, og det kan jo være at det er doktoren som ikke har gjort en skikkelig jobb. Det benyttes nemlig flere teknikker, og det er ikke alltid at den mest skånsomme blir benyttet. Fremskrittspartiet har både i sitt opprinnelige forslag, i merknader og i innlegg referert til professor og barnelege Trond Markestads artikkel i Dagbladet 4. januar 1998 og brukt hans uttalelser i sin argumentasjon mot et forbud. I en samtale med professor Markestad i dag tidlig understreket han at han ikke er tilhenger av noe lovforbud mot omskjæring, heller ikke i det offentlige helsevesen. Det han imidlertid understreket, var at det ikke bør være en prioritert oppgave for det offentlige helsevesenet. Forslaget fra representantene Alvheim og Nesvik om å be Regjeringen legge fram et lovforslag som forbyr omskjæring av guttebarn som ikke har medisinske årsaker, er avvist av komiteen. Forslagsstillerne går jo også mot sitt eget forslag. Fremskrittspartiet har endret sitt standpunkt fra et totalt forbud til et forbud som bare skal gjelde det offentlige helsevesen. Ett av argumentene er at det ut fra et ressursperspektiv er galt å bruke tid og penger på å behandle friske mennesker. Etter Fremskrittspartiets syn trengs det et lovforslag for å forby et slikt inngrep. Det er Høyre ikke enig i. Det er svært spesielt. Skal ethvert lavt/ikke prioritert helsetilbud forbys? Eller er det bare dette tilbudet Fremskrittspartiet mener fortjener et lovforbud? Hvis vi i denne saken, som ved de fleste andre helsetilbud, følger Lønning II-utvalgets forslag til prioriteringer i helsevesenet, skulle det være mer enn nok. Jeg er enig i at det er grunn til å advare mot en generell sykeliggjøring i vårt samfunn. Men jeg synes ikke det er like relevant i forhold til en tusenårig religiøs praksis, som omskjæring av guttebarn er. Jeg er heller ikke sikker på at det er det som er problemet og tanken bak forbudslinjen til Fremskrittspartiet, men snarere en overbevisning om at det er riktig å verne det norske samfunn mot såkalt fremmed religiøs og kulturell innflytelse. Rituell omskjæring av gutter er en kulturell praksis og en religiøs tradisjon som praktiseres av jøder og muslimer. Dette inngrepet kan ikke på noen måte sammenlignes med omskjæring av kvinner, slik Fremskrittspartiet gjør. Sosialkomiteen sa ved behandlingen av Ot.prp. nr. 50 for 1994-95 om forbud mot kjønnslemlestelse et klart nei til en kulturell praksis som rammer kvinner på en nedverdigende og helsefarlig måte. Dette er et brudd på kvinners menneskerettigheter. Høyre respekterer jøders og muslimers ønske om å beholde sine tradisjoner i det norske samfunn, tradisjoner som for dem er med på å gi en kulturell og religiøs identitet. Det handler om å vise toleranse overfor mennesker med en annen religiøs og kulturell bakgrunn. Rituell omskjæring av gutter er imidlertid et inngrep på friske barn, og ingen har derfor noe rettskrav på å få et slikt inngrep utført av det norske helsevesen. Dette gjelder et relativt lite antall personer, og ressursbelastningen på sykehusene som følge av inngrepet er marginal. Ved Aker sykehus, som har de fleste inngrepene, legger denne type inngrep beslag på ett til to ukeverk årlig. Omskjæring har en slik kulturell og religiøs forankring i de minoritetene dette gjelder, at konsekvensene av et forbud vil være at inngrepet i større grad vil kunne bli foretatt av ukyndig personell, med den risiko det kan innebære for barnet. Det Mosaiske Trossamfund benytter seg ikke av det offentlige helsevesen ved omskjæring, men har egne spesialister som foretar denne rituelle handlingen. Prinsipielt sett kan et slikt inngrep like godt foregå ved private klinikker. Høyre mener at det allikevel bør være et tilbud i det offentlige helsevesen, fordi det er en medisinsk fordel at inngrepet foretas i tilknytning til fødsel, og fordi helsevesenet innehar en medisinsk kompetanse og erfaring. Etter det vi har fått opplyst fra Aker sykehus, skjer det poliklinisk innen 14 dager. Dersom omskjæring skal bli en integrert del av det offentlige helsevesen, blir spørsmålet hvordan dette inngrepet skal prioriteres i forhold til andre oppgaver. Siden et slikt inngrep, etter anbefalingene i Lønning II-utvalget, ikke ligger innenfor de prioriterte oppgavene det offentlige helsevesen skal ha tilbud om eller finansiere, mener Høyre det er rimelig at kostnadene ved et slikt inngrep betales av foreldrene. Dette er helt i tråd med Høyres tidligere standpunkter når det gjelder ikke prioriterte oppgaver for det offentlige helsevesen. Jeg viser i den forbindelse til behandlingen av helsemeldingen og Innst. S. nr. 165 for 1994-95. Høyre tok utgangspunkt i at barnløshet ikke er noen sykdom. Høyre sa bl.a. at med stadig bedre behandlingstilbud er det en økende etterspørsel etter hjelp ved barnløshet, og at en slik hjelp bør være en del av det totale helsetilbudet. Lønning II-utvalget foreslo å gi dette tilbudet lav prioritet ved tildeling av offentlige ressurser. Høyre mente imidlertid at den ekspertise innenfor assistert befruktning som er bygd opp i offentlig regi, fortsatt må ha utviklingsmuligheter. Vi viste til at behandlingstilbudet til barnløse foregår både i offentlig og privat regi, og at egenbetalingen varierer sterkt. Videre sa vi at ved tilbud om assistert befruktning ved offentlige sykehus bør egenandelen øke og dekke de reelle omkostninger ved behandlingen. Det er den samme begrunnelse som ligger i vår holdning til omkostningene ved omskjæring, at de skal dekkes av dem som ønsker dette inngrepet utført. Forskning kan tyde på at det ikke finnes noen medisinsk begrunnelse for å prioritere et slikt inngrep, men det må vises toleranse overfor mennesker med andre tradisjoner og en annen religion. Mange leger mener at det er galt å foreta omskjæring fordi det er et inngrep på friske mennesker. Det er derfor grunn til å vurdere om legene skal kunne reservere seg mot å foreta omskjæring. I Norge har vi – som flere har vært inne på – en lovfestet reservasjonsrett for helsepersonell som ønsker å avstå fra å delta ved provoserte abortinngrep. Det er mulig at det kan være riktig å vurdere om ikke helsepersonell som ønsker å avstå fra å delta ved omskjæring av gutter, som ikke er medisinsk motivert, skal ha anledning til det. En slik rett vil kunne frita helsepersonell for å foreta inngrep som støter an mot deres faglige og verdimessige overbevisning. Avslutningsvis vil jeg vise til at Statens helsetilsyn i brev til helseminister Høybråten anbefaler at forslaget vurderes ut fra de etiske, medisinske og økonomiske sider som saken har. Statsråden skriver i sitt brev av 7. januar 1999 til sosialkomiteen at han vil be Statens helsetilsyn avklare disse spørsmålene. Det støtter Høyre. Som en del av flertallet vil vi derfor, når det gjelder spørsmålet om man skal benytte det offentlige helsevesen til å utføre rituell omskjæring av guttebarn, avvente at helseministeren kommer tilbake til Stortinget med saken.