Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-05-09:
Den landbrukspolitikk som til enhver tid føres, er viktig for et land som Norge. Den må være slik at den stimulerer til å utvikle en effektiv, rasjonell og mest mulig lønnsom næring i vårt langstrakte land, slik vi ser det i Fremskrittspartiet. Som representant for dette partiet hadde jeg håpet at landbruksmeldingen skulle bety starten på en helt nødvendig jobb med omstilling og effektivisering av det norske sløsejordbruket. Men jeg tok dessverre feil. Det gjøres en del endringer som for det meste er kosmetikk. Det faktum at Arbeiderpartiet ikke trakk den meldingen sentrumsregjeringen hadde lagt fram, innebærer at Arbeiderpartiet har valgt sentrumspartiene som sin partner for å oppnå politisk flertall for hovedlinjene i meldingen. Da går vi ikke et eneste skritt fremover mot en mer rasjonell og effektiv landbruksnæring. Jeg hadde håpet at meldingen hadde blitt trukket da Arbeiderpartiet inntok regjeringskontorene, for så å legge fram en ny. Det er svært overraskende på bakgrunn av uttalelser fra ledende arbeiderpartifolk at så ikke skjedde. Det er tydeligvis stor forskjell på det å være saksordfører Bjarne Håkon Hanssen og statsråd Bjarne Håkon Hanssen. At Stoltenberg og Hanssen signaliserer at skattelette til bønder er akseptabelt, kom som en overraskelse, fordi Arbeiderpartiet har vært veldig skeptisk til særskatteregler for enkeltnæringer. Onde tunger hevder det er et forsøk på å bestikke en velgergruppe, og direkte på tvers av alt Stoltenberg har sagt som økonom. Han står jo på skattereformer med lave satser og bredt skattegrunnlag med like regler for alle. Det viser hva man kan gå med på. Mindretallsregjeringer må være gode til å svelge kameler. Stoltenberg og Hanssen ser ut til å ha store ferdigheter på dette gastronomiske spesialområdet. Gjønnes har ikke bare overlatt kontoret til sin etterfølger, det ser ut til at også tøflene passer. I en situasjon hvor det er behov for store endringer i landbrukspolitikken, vil vi kun få små justeringer. Regjeringen velger å skyve problemene foran seg. Vi hadde i det lengste håpet at Regjeringen hadde innsett betydningen av dette, valgt å gå noe lenger i sin politikk og søkt subsidiær støtte hos Fremskrittspartiet og Høyre. Da ville det blitt flertall for helt nødvendige vedtak som ville satt fart på strukturprosessen i landbruket. Hvem vil tape mest på en manglende omlegging av landbrukspolitikken? Jo, det er selvfølgelig hele landet, men for oss blir det viktig å markere at den største taperen faktisk er den norske bonden. Til den konkrete saken med innføring av en særordning for de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen på inntil 36 000 kr, med inntil 10 000 kr i redusert skatt, vil jeg si: For det første: Fremskrittspartiet er for lavere skatter, men skattereduksjoner bør finne sted i form av generelle ordninger, like for alle bransjer og bedrifter. Det vil være ufornuftig med selektive skatteregler som begunstiger én næring med relativt liten verdiskaping i tillegg, mens andre næringer som i langt større grad bidrar til fellesskapet og er i en rivende utvikling, skal straffes. For det andre: En kompensasjonsordning i skattelikningen i den størrelsesorden som blir skissert, vil ikke være tilstrekkelig til å forhindre at de forskjellene vi har i matvarepriser i dag, vil øke ytterligere mellom EU og Norge når Agenda 2000 gjennomføres. EUs landbrukspolitikk har klare målsettinger om å redusere prisene med 10-20 pst. de nærmeste år. Når det anslås at virkningene av full gjennomføring av Agenda 2000 blir mer enn 1 milliard kr, betyr det at norske forbrukere må belage seg på større prisforskjeller, slik at det blir enda mer lønnsomt å handle matvarene f.eks. i Danmark og Sverige. Og for det tredje: Kompensasjonsordningen kan bidra til å sementere dagens landbrukspolitikk. Med en skattemessig gulrot på 36 000 kr vil det neppe være mange som slipper fra seg et småbruk for å bidra til en omstrukturering av bruksstørrelsen. Ettersom de aller fleste i landbruket er deltidsbønder, kan det være god butikk å eie et lite bruk selv om avkastingen da er liten. Det er en skuffelse at meldingen ikke trekker opp noen nye retningslinjer for at landbruket kan komme seg ut av det uføret det i dag befinner seg i. Landbrukspolitikken har kjørt landbruket opp i et hjørne, og jeg skal gi noen eksempler på dette. Gjennom en langvarig prosess som tok til i mellomkrigstiden, har bøndene etter hvert blitt fratatt sin eiendomsrett, sin selvråderett, og utlevert og gjort avhengig av politikernes gunst. Alle vesentlige eierfunksjoner er overtatt av politikerne og byråkratiet gjennom konsesjonslover, slik at bøndene ikke fritt kan kjøpe eller selge landbruksarealer og velge driftsform, ikke selv bestemme antall høner eller antall svin de ønsker å produsere, ikke kunne starte med melkeproduksjon uten å få kjøpt melkekvote av staten, og mye mer. Den norske bonden er bastet og bundet på hender og føtter av kvote- og reguleringsordninger, og hvis de ikke følges, og bonden tenker og handler selv, ja, da blir han kriminalisert. Det er derfor et sterkt behov for en ny landbrukspolitikk som krever radikale endringer av rammebetingelsene for jordbrukets og bygdenes samlede næringsliv. For å få til en tilstrekkelig reduksjon i råvareprisene må det skje endringer, primært i de underliggende strukturer i landbruket. Det er på høy tid å gi de selvstendig næringsdrivende i matproduksjonen muligheter og inntekter som et resultat av økt konkurranse og mer effektive gårdsbruk. Som et ledd i dette må landbruket dereguleres. Samvirkets reguleringsansvar må erstattes av konkurranselovgivning for å oppnå lavere forbrukerpriser. Omsetningsloven har gitt Omsetningsrådet fullmakt til å kreve inn avgifter på jordbruksprodukter i den hensikt å regulere markedet. Dette sies rett ut av konkurransemyndighetene i Konkurransetilsynets årsberetning for 1999: «Markedsreguleringene i omsetningsleddet bidrar til begrenset konkurranse i flere av landbrukssektorene. En årsak til lite fungerende konkurranse er rollen samvirkeaktørene har som markedsregulator i de ulike sektorene.» Dette gir samvirkeaktørene en dominerende markedsposisjon. Dette presser altså prisene oppover, og det er helt unødvendig. Derfor bør omsetningsloven og annen lovgivning som hindrer konkurransen, oppheves. Videre må driftige bønder gis mer spillerom for egen utvikling, gjennom bl.a. å oppheve konsesjonsgrenser i lov om ervervsmessig husdyrhold, oppheve alle produksjonsbegrensninger, avvikle restriksjoner ved salg av jord- og skogbrukseiendommer, oppheve bo- og drivepliktsbestemmelser og mye mer. Kun produksjonsbegrensninger for å sikre miljøet bør beholdes, f.eks. krav om spredingsareal for husdyrgjødsel. Denne type krav ødelegger ikke konkurransen i markedet. Ut fra det som er sagt, fremgår det at vi også ønsker å avvikle ordningen med jordbruksavtale. Det er en omfattende og uoversiktlig næringsavtale, en komplisert affære med et stort byråkrati koblet til uoversiktlige forhold, hvor kun et fåtall personer har den fullstendige oversikt når viktige spørsmål blir avgjort. I neste omgang betyr det detaljstyring av den norske bonde som er bastet og bundet på hender og føtter av tilskudds- og reguleringsordninger. Antallet tilskuddsordninger har økt i antall og er i dag kommet opp i over 100. Hver tilskuddsordning har et detaljert regelverk, og det trengs et stort byråkrati til å administrere hele dette apparatet. Tusenvis av offentlig ansatte hever lønn for å holde orden på alle utbetalingene, søknadene og kontrollene. Behovet for omlegging er åpenbart. Det må være et mål å få de fleste av disse byråkrater ut i mer produktivt arbeid. Vi er jo midt oppe i en debatt om økt arbeidsinnvandring til Norge. Et ledd i arbeidet med å dekke behovet for arbeidskraft bør være å frigjøre personer fra landbruksbyråkratiet og en del bønder som eventuelt etter omskolering kan finne sin plass i samfunnet gjennom arbeidsplasser i virksomheter som bidrar til betydelig økonomisk verdiskaping. Agenda 2000 i EU og landbruksavtalen i WTO vil fremtvinge økt konkurranse fra våre naboland. Vi risikerer at nye grupper av nordmenn vil endre handlemønster gjennom å handle i Sverige, Danmark og Finland og dermed bidra til økt overproduksjon av norske landbruksvarer. Fra og med inneværende år setter WTO-avtalen klare begrensninger på norske muligheter til å kvitte seg med overproduksjon gjennom reguleringseksport. Det understreker betydningen av å avvikle planøkonomiske ordninger og erstatte dem med fri konkurranse. Slik det fungerer nå, stimuleres et stort antall støttetiltak og administrative priser til overproduksjon, som i neste omgang har krevd et omfattende virkemiddelapparat for å holde nede eller bli kvitt deler av produksjonen. Det kan kalles et gass/brems-system som totalt sett skaper problemer og fordyrer produksjonen – gode eksempler på en planøkonomisk tankegang. Var det ikke noe om den siste sovjetstat en svensk minister sa? Kanskje var det den norske landbrukspolitikken og alle regler og forordninger der han tenkte på. For realiteten er jo at det minner om en sovjetstat. Det er bekymringsfullt at landbruksmeldingen så til de grader mangler kreative løsningsforslag som kan bedre overlevelsesmulighetene samt bedre potensialet for videre utvikling innen næringen. Fordelen med dette er at den handlingsvegring vi nå opplever, sannsynligvis relativt raskt vil fremtvinge nye og radikale initiativ, ikke minst på bakgrunn av den internasjonale utviklingen. Vi håper det politiske flertall snart kommer til den erkjennelsen at jo lenger man venter, desto større problemer. Og det kan bety at store deler av landbruket blir utkonkurrert eller må gjennomføre en omstillingsprosess som vil sette dype spor etter seg. Til slutt noen kommentarer til de to Dokument nr. 8-forslagene som vi behandler i tilknytning til landbruksmeldingen, og som fremskrittspartirepresentanter er forslagsstillere eller medforslagsstillere til. Det ene gjelder et forslag om å oppheve reguleringen av fjærkresektoren ved å ta denne sektoren ut av omsetningsloven, dette som et forsøk på å underminere den stalinistiske omsetningsloven. For fjærkreprodukter er det en kort periode fra beslutning om produksjon til produktet er klart for salg. Dette burde gjøre det mulig å foreta en produksjonsplanlegging med tilpasning av produksjonen til forbruket. Markedet for fjærkre skulle være håndterlig med tanke på å unngå overproduksjon og oppnå mer effektiv ressursbruk også utenfor en markedsregulering. Det er også viktig å understreke at produksjonen av regulerte produkter som kylling er igangsatt som ren næringsvirksomhet. Produksjonen har heller ingen stor landbrukspolitisk betydning og omfatter svært få produsenter. Det kan være på sin plass å kommentere Landbruksdepartementets brev til komiteen i anledning forslaget, som er et unisont forsvar for det bestående reguleringssystem vi har i dag. Departementet påstår at produksjon av slaktekylling har en lang produksjonssyklus. Det er ikke riktig, fordi produksjonssyklusen for kylling gir følgende bilde: én uke til innsamling av egg, tre uker til ruging og et snitt på 32 dager som levende kylling før slakting. Dette blir ca. 60 dager fra innsamling av egg til slakteklar kylling, og det ville derfor være overkommelig for aktørene å tilpasse seg et marked hvis markedsreguleringen tas bort. Videre brukes eventuelle sesongmessige og geografiske svingninger som argument for å opprettholde reguleringen. I og med at kyllingproduksjonen har like stort trykk hele året, og at produksjonen vil måtte foregå rundt etablerte slakterier, er dette svakt begrunnet og faller på sin egen urimelighet. Det er ikke behov for en lovfestet reguleringsplikt for å ivareta naturlige markedssvingninger. I tillegg kan det være på sin plass å spørre hvorfor avviklingen av markedsreguleringen skulle gi fare for mange negative effekter for primærproduksjonen. Det kan i denne sammenheng vises til at vi har positive erfaringer med deregulering av kalkun og høns. Hvorfor blir ikke dette kommentert? Jeg bare spør. Det andre forslaget gjelder sammensetningen i Omsetningsrådet og Omsetningsrådets arbeidsutvalg. Den direkte foranledning til forslaget er Omsetningsrådets vedtak 19. mars i fjor om å begrense Tines leveringsplikt, som nå følges opp av Regjeringen, og betyr at konkurransen i norsk landbruk blir en ren parodi hvor Tine, med Regjeringens velsignelse, kan sikres tilnærmet monopol. Effektiv konkurranse på foredlingssiden stoppes, og dermed muligheten for lavere forbrukerpriser. Det kan være på sin plass å minne om at melkesektoren er den mest gjennomregulerte innenfor landbruksproduksjonen, og at den koster skattebetalerne anslagsvis 5 milliarder kr i året. Fremskrittspartiet og Høyre har derfor fremmet et forslag om å endre Omsetningsrådets sammensetning i mer forbrukervennlig retning ved å gi flertallet til medlemmer som representerer brede nærings- og samfunnsinteresser, på bekostning av landbrukets representanter som i dag er i flertall etter et slags bukken og havresekken-opplegg. Vi konstaterer at det fortsatt er et betydelig flertall i denne sal som ønsker at landbruksinteressene kan bruke sitt rene flertall i Omsetningsrådet til å regulere og bestemme konkurranseforholdene i et marked hvor landbruket selv er aktør og part. Dette er nok et eksempel på at vi ikke har kommet av flekken når det gjelder fornyelse i landbrukssektoren. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets og Høyres forslag om å oppheve reguleringen av fjærkresektoren, referert i Innst. S. nr. 165.