Inge Lønning (Høyre), 2000-06-13:
Jeg tillater meg først en kort bemerkning til det svaret representanten Oppebøen Hansen gav på mitt spørsmål om hva som har fått Arbeiderpartiet til å snu 180§ rundt når det gjelder spørsmålet om reglene for språkavstemning i skolen. Jeg skal avstå fra å kommentere parallellen til ølavstemninger, for akkurat dybden i det svaret må jeg innrømme at jeg ikke helt skjønte. Når det gjelder representanten Oppebøen Hansens forklaring, må jeg si det fremstår etter den som enda mer gåtefullt hvorfor Arbeiderpartiet inntok det stikk motsatte standpunkt da man vedtok opplæringsloven. Den eneste forklaringen vi fikk, var at den nye regelen hadde utløst betydelig engasjement fra bokmålsfolk, hvilket formentlig da skulle være et onde. Fordelen er altså at jo mindre engasjement det blir, og jo mer reglene inviterer til ikke å engasjere seg, desto bedre er det. Jeg synes med respekt å melde Arbeiderpartiets forrige standpunkt var vesentlig bedre enn det nåværende, og vil håpe at partiet er i stand til å forandre oppfatning en gang til. Det er ikke mange punkter i innstillingen som er gjenstand for dissens. Det er enighet om de viktigste delene av reformverket, derunder lovfestingen av rett for voksne til videregående opplæring. Høyre tok forbehold da vi behandlet opplæringsloven, om at vi ønsket å se nærmere beregninger av hva dette ville innebære. De beregningene har vi fått, og selv om de er beheftet med betydelig usikkerhet, synes vi at de gir et tilstrekkelig grunnlag til å vedta reformen. Jeg vil anta at anslaget på 5 000 i utgangspunktet er et realistisk anslag, vel å merke under forutsetning av at arbeidsmarkedssituasjonen fortsetter å være så positiv som den er i øyeblikket. Skulle vi få en betydelig arbeidsledighet i årene fremover, så vil etter alt å dømme etterspørselen komme til å øke betydelig og omkostningene tilsvarende. Det er i så tilfelle en omkostning vi må være beredt til å ta. Høyre har på ett punkt advart mot en forhåpentligvis utilsiktet uklarhet i flertallets innstilling. Det gjelder regelen om å gi adgang til å sette standpunktkarakter for andre enn den offentlige skolen. Vi har ment at den forskjellsbehandling som dette inviterer til mellom tilbydere av videregående opplæring, er uheldig. Og vi har ment og mener at det vil skape vesentlig klarere og ryddigere forhold dersom man likebehandler alle og lar privatistordningen være kvalitetskontrollen for de tilbudene som blir gitt. Så en kort merknad til forslaget om å presisere ordlyden i privatskoleloven § 25. Som det er sagt i merknaden fra Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, burde det under normale forhold ha vært unødvendig å foreslå en slik presisering av lovteksten. Når Stortinget har behandlet sakens realitet så sent som for et halvt år siden og trukket opp retningslinjene for det skjønn som skal utøves, burde det ikke være nødvendig å bruke teskjemetoden og foreta en presisering av lovteksten. Statsrådens håndtering av en konkret sak, hvor avgjørelsen helt klart er på kollisjonskurs med stortingsflertallets oppfatning, har imidlertid gjort det nødvendig å forandre lovens ordlyd slik at det ikke skal være noen tvil om hva som er grensene for det skjønnsrommet statsråden har å foreta sine vurderinger innenfor. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet subsidiært vil støtte dette forslaget ved sin stemmegivning slik at vi kan få en kontrovers mindre når det gjelder den videre debatt om godkjenning av private skoler. Til sist: Det er gledelig at vi får opphevet den sentralstyrte godkjenningsordning Norge praktisk talt har vært alene om i den vestlige verden, når det gjelder læremateriell i skolen. Jeg er ganske overbevist om at aktørene, dvs. forbrukerne, lærebokforfatterne og forlagene, vil være i stand til å ivareta kvalitetskontrollen på en betryggende måte.