Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-01-18:
En stor takk aller først til interpellanten for å reise en viktig debatt i Stortinget. Det er altfor sjelden at vi diskuterer en så sentral del av menneskerettighetene som nettopp kvinners rettigheter. Også en takk til utenriksministeren for å følge opp den gode og lange tradisjonen som har vært for å stå sammen politisk om ikke bare konkrete tiltak, men også om overbygningen – menneskerettigheter og kvinners rettigheter generelt. Jeg synes interpellanten har en meget god inngang til problemet, nemlig at vold mot kvinner er kriminelt, ikke kulturelt. Man kan se på konflikter bare de siste ti årene – og la meg velge ut et par. Vi har Kongo, hvor vi har sett de uhyrligste overgrep og ikke minst at en stor andel av befolkningen har vært rammet. Totalt er jo elendigheten i Kongo en av de tingene som man fra det internasjonale samfunnet burde ha gjort noe med for lenge siden, men hvor man dessverre i altfor liten grad viste både evne og vilje til å gjøre noe med det. Darfur er et eksempel hvor det igjen er de sivile som opplever hoveddelen av angrepene fra milits, hvor man blir angrepet nettopp fordi man er kvinne, og fordi det gir mulighet for å kue en familie eller en hel landsby. Vi har Afghanistan, som interpellanten var inne på, som for ikke mange år siden må ha vært regnet som et av de verste landene å være kvinne i – jeg vil nærmest legge til noen gang. Ting har blitt betydelig bedre i enkelte områder i landet, men samtidig bare marginalt bedre, eller til og med stått på stedet hvil i andre områder. Irak er et annet godt eksempel på hvordan selvmordsbomber rammer blindt, hvordan man blir fastlåst, spesielt når man står utenfor arbeidslivet, til sin egen bolig når sikkerhetssituasjonen ikke er god nok. Haiti er enda et steg videre, hvor man ser at det er kvinner som blir mest skadelidende når politiet og maktapparatet har brutt sammen og lovløsheten igjen regjerer i gatene i Port-au-Prince. La meg så gå videre og si at 1325 har vært en milepæl i arbeidet mot vold mot kvinner. Det har vært ti år hvor mye har skjedd, og det er virkelig på tide med en evaluering av den. Jeg vil si at noen av de mest positive trekkene så langt har vært at den har avdekket større problemer enn det mange var villige til å innrømme. Den har således ført til diskusjoner som har bidratt til kunnskapsoppbygging for dem som visste svært lite, til og med for dem som visste svært mye, og den har også bidratt til endring, bl.a. i hvordan FNs fredsbevarende operasjoner har håndtert sine mandater og sin tilstedeværelse. Det har vært eksempler også i de seneste tider, f.eks. i Kongo, på hvordan FNs fredsbevarende operasjoner har bidratt til kvinneundertrykking og vold mot kvinner. Men det er noe man nå hører stadig mindre om, heldigvis. Jeg oppfatter det slik at hele FN gjennom alt fra deres fredsbevarende operasjoner til deres fond og programmer har dette på dagsordenen og har en konkret handling som munner ut i at man endrer adferd på bakken. Så vil jeg si at den norske signaleffekten, det at vi både står politisk samlet og også er forbilledlige når det gjelder likestilling, er til stede, og den kan gjøres enda større. Vi har et behov sammen for å fronte nettopp den politiske enigheten og vise hvor viktig menneskerettigheter generelt er, og ikke minst arbeide for kvinners rettigheter mer spesifikt.