Willy Pedersen (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Mitt utgangspunkt i denne interpellasjonen bygger på tankegangen: Tenk globalt, handl lokalt! Men først skal jeg kommentere litt det interpellanten allerede har problematisert. Kongo, som ligger i hjertet av Afrika, er et land rikt på store naturressurser. Dette landet har gjennom historien vært preget av denne rikdommen, en rikdom som har vært utnyttet og kolonisert av fremmede makter. Rikdommen har også vært gjenstand for okkupasjoner fra naboland, og nå er de samme naturressursene bakgrunnen for overgrep, drap og massevoldtekter. Barn, kvinner og menn er i dag stadig utsatt for grove overgrep. Disse menneskene i Øst-Kongo er utsatt for en brutal militærstrategi som går ut på å avskrekke sivilbefolkningen gjennom voldtekter og drap. Disse sivile er blitt et legitimt mål for å sikre seg tilgangen til og kontrollen over landets naturressurser. Så det er en ganske annen form for imperialisme og kamp om ressurser enn det vi tidligere er kjent med. Voldtektene er et grusomt middel, som splitter opp familier og ødelegger lokalsamfunn, for berikelsen av krigsherrene i landet. Traumatiseringen av sivilsamfunnet er på denne måten en grotesk del av ressursutnyttelsene i mange av Kongos gruver. Så kan man spørre seg hvordan dette er mulig. Jeg har ikke alle svarene på det, men jeg skal allikevel våge meg på noen betraktninger rundt det. Hvis man setter det litt på spissen, kan man si at kapitalismen og markedets bakside fremmer et slikt undertrykkende system. Etterspørselen etter disse varene muliggjør i så måte denne ressurskampen. En enkel kausal løsning er kanskje at en stopp i etterspørselen etter disse mineralene også fjerner grunnlaget for kampen om ressursene, som igjen setter en stopp for overgrepene på de sivile. Men jeg tror ikke dette er trylleformelen alene for fred og forsoning i Kongo. Her spiller nok også etniske konflikter inn, som også er en del av et komplisert konfliktbilde av motsetninger og vold. Likevel er etterspørselen etter disse mineralene pekt på som en av de viktigste kimene til mange av disse overgrepene. Markedet for disse mineralene er stort, og kapitalen som kjøper disse råvarene, har derfor, etter mitt syn, et ansvar for å avhjelpe situasjonen. Salget av disse mineralene til ulike internasjonale selskaper som produserer gullringer, mobiltelefoner osv., er med på å finansiere våpen og medisiner til militære styrker i Kongo, midler som igjen muliggjør de overgrepene vi ser i dag. Det er med bakgrunn i dette jeg mener at man ved hjelp av kapitalen må snu denne utviklingen. Kapitalisme og allokering av kapital er et godt instrument for å fremme fred og utvikling. Norge er et godt eksempel på dette, hvor våre naturressurser har lagt grunnlaget for den utviklingen vi har hatt av det sivile samfunnet. Dette kan vi også bidra med i Kongo. Vi kan vise et solidarisk ansvar overfor sivilbefolkningen, et solidarisk ansvar, som vi kan vise ved å stille krav om produktsporing til elektronikkselskaper, som f.eks. Apple og Nokia. Som forbrukere bør vi ta ansvar for at de mobiltelefonene vi kjøper, ikke er produsert med metaller fra konfliktgruver. Vi kan be internasjonale selskaper som selger sine produkter i Norge, om å dokumentere hvor mineralene i f.eks. pc-en kommer fra. Dermed kan vi også forsikre oss om at det vi kjøper, ikke er med på å finansiere volden i Kongo. Samtidig kan vi også gjennom en aktiv forbrukerpolitikk si nei til de produktene som kommer fra konfliktgruver. Men vi kan også premiere de gruvene som driver legalt, og som bidrar til en positiv utvikling av det sivile samfunnet i Kongo. På den måten gir vi incentiver til å endre situasjonen lokalt i Kongo. Vi bruker da markedet og kapitalen til å fremme en positiv utvikling i Kongo. Oppsummert vil jeg poengtere det jeg sa innledningsvis – at vi kan endre situasjonen i Kongo ved å handle lokalt. Vår forbrukerstemme kan endre hverdagen og skape en bedre hverdag for dem som utnyttes, ved å vise et internasjonalt, solidarisk ansvar lokalt.