Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-02-02:
Det er en interessant debatt representanten her tar opp i sin interpellasjon. Vi har forsømt nettutvikling i Norge i mange år, ja, men det vi ser, er jo at det er kolossale endringer både i Norge og ellers i Europa i forbindelse med at vi går over fra forskjellige kraftkilder. Vi produserer fornybar energi på andre steder enn den har blitt produsert tidligere, og vi forbruker energien på andre steder enn tidligere. I Norge har dette noen konsekvenser. Men ser vi på Europa, får det enorme konsekvenser, særlig når vi snakker om utbygging av vindkraft til havs. Og det ligger enorme muligheter for Norge i dette. For at vi skal kunne få til en storstilt og ambisiøs utbygging av fornybar energi ikke bare i Norge, men i hele Europa, er vi avhengig av at den nye energien som man håper skal kunne erstatte den forurensende, blir en pålitelig og trygg energikilde. Det betyr at distribusjonen må være på plass. De som velger å investere penger i en slik utbygging, må ha trygghet for at produktet blir solgt og for at det kommer fram til kundene. Det såkalte supergrid, eller supernett, er én løsning på disse utfordringene. Men dette supernettet er jo ikke noe annet enn et godt utbygd nett som man håper vil forene Europa i en felles «energinettmotorvei». På den måten er det f.eks. ikke noen krise om det skulle være helt vindstille i hele Skandinavia i opptil flere dager i strekk, da det så å si helt sikkert blåser som bare det andre steder i Europa. På den måten kan vindenergi transporteres fra de stedene der det blåser, til de stedene der det ikke blåser. De samme faktorene vil gjøre seg gjeldende for regnvær, vannkraft, solenergi osv. Satsing på et alleuropeisk nett gir med andre ord et system som gjenskaper fleksibilitet for fornybare energikilder som ellers vil kunne være lite fleksible. For Norge som har enorme muligheter innenfor fornybar energi, vil denne framtidige infrastrukturen kunne være gull verdt. Jeg mener det er grunn til å rose Regjeringens arbeid på dette området. Norge deltar som kjent i flere internasjonale samarbeidsfora knyttet til overføringsnett til havs og havvind. Som det har vært sagt her tidligere, har statsråden nå på vegne av Norge undertegnet erklæringen «Offshore grid development in the North Sea», og Norge er med dette formell deltaker og vil delta på disse møtene. Norge er en stor energinasjon, og vi må arbeide målrettet for at det også skal være slik i framtiden. I den fornybare energien ligger det store muligheter, ikke bare miljømessig, men også knyttet til framtidig verdiskaping og sysselsetting. Vår opparbeidede kompetanse innenfor energisektoren må utvikles videre, slik at vi også i framtiden kan sikre og videreutvikle tusenvis av arbeidsplasser innenfor energisektoren. Vi må sørge for at den energien vi produserer i framtiden, ikke bare kan komme oss selv til gode, men at den kan komme hele Europa til gode – i den grad vi kan gjøre dette uten å sette sysselsettingen i Norge på spill. Da snakker vi selvfølgelig om mengden med kraft vi overfører, og mengden med kraft vi trenger til vår egen kraftforedlende industri. En framtidig alleuropeisk effektiv og pålitelig nettstruktur vil kunne være i alles interesse. Så langt går disse framtidige energivisjonene under mange navn, men hva man kaller det, blir likegyldig. Vi i Arbeiderpartiet synes dette er en spennende idé, og vi er glad for at Regjeringen imøteser den ideen på en så konkret og positiv måte. Så synes jeg også at det er grunn til nok en gang å peke på det som statsråden var inne på i sitt siste innlegg, at et framtidig supergrid i Nordsjøen på ingen måte vil avlaste oss med de vanskelige debattene vi skal ta om utviklingen av et nett i Norge som også kan ta opp i seg ny fornybar energi, småkraft osv. som produseres rundt omkring. Så jeg føler at vi ikke kaster blår i øynene på noen når vi snakker om kabelpolitikk som det store nye mantraet som skal redde oss unna vanskelige diskusjoner. Vi må se i øynene at skal vi utvikle ny fornybar energi over hele landet med de mulighetene vi har, så vil dette også bli synlig i terrenget på en eller annen måte. Spørsmålet er: Hvor går grensen for hva vi kan akseptere og ikke akseptere? De diskusjonene må vi nok ta uansett. Vi kan ikke grave dem ned eller senke dem i havet.