Marit Arnstad (Senterpartiet), 2014-11-05:
Jeg vil gjerne takke statsministeren for redegjørelsen. Situasjonen i Irak og i hele den omkringliggende regionen er alvorlig. Krigshandlinger, grufulle drap og store menneskelige lidelser gjør inntrykk på oss alle sammen. Mange millioner mennesker er fordrevet, og bortimot 16 millioner mennesker i regionen har ifølge FNs siste tall behov for nødhjelp. Regjeringen ønsker nå å sende norske soldater til Irak og Afghanistan. For Senterpartiet er det nødvendig å skille mellom norske militære bidrag i disse to landene. I Afghanistan har Norge deltatt gjennom NATO i en årrekke. Resolute Support Mission, der Norge nå er spurt om å bidra, er en etterfølger av ISAF-operasjonen, der Norge har deltatt. Det er naturlig at Norge ved avslutningen av ISAF bidrar til at Afghanistan gjøres best mulig i stand til å ivareta egen sikkerhet. NATO har inngått en avtale med afghanske myndigheter som utgjør det juridiske grunnlaget for denne operasjonen. Senterpartiet støtter derfor at det sendes 75 soldater til en slik operasjon. Senterpartiet kan imidlertid ikke støtte at Norge sender 120 soldater til Irak. Å sende norske soldater til Irak vil etter vår mening ikke være en riktig veg å gå. I stedet bør Norge trappe opp sin humanitære innsats. Det er der Norge kan gjøre en forskjell. Vi har aldri vært noen militær stormakt, men vi har fortrinn på det humanitære området og bør i stedet for å sende soldater gå sterkt inn på nødhjelpssiden, men også når det gjelder forholdene for flyktningene i regionen. Det som nå skjer i Irak, skjer med et bakteppe av uro som har bygd seg opp i årene etter at USA gikk militært inn i Irak i 2003. Det som var tenkt å være en kortvarig militær operasjon, skulle vise seg å bli en langvarig tilstedeværelse, uten at de politiske utfordringene verken i landet eller i regionen for øvrig har blitt tilstrekkelig adressert. Senterpartiet er bekymret for om den typen militære bidrag vi i dag har fått redegjørelse omkring, kan bidra til å styrke ISIL i stedet for å svekke dem. Når vestlige militære øker sine bidrag på bakken i Irak og blir oppfattet som om en aktivt støtter en part i en slik konflikt, er risikoen svært stor for at vi overser denne konfliktens klare religiøse og etniske overtoner. Derfor er det heller ikke rart når Midtøsten-ekspert Cecilie Hellestveit viser til at Norge paradoksalt nok kan bli tolket inn på iransk side i en stadig tydeligere konflikt mellom shiaorienterte muslimer og sunnimuslimer. «Tanken om at vi kan sende soldater inn i fjerne land uten at det gir politiske signaler om hvem vi støtter, det er fantasispinn», sier Hellestveit. Forsker Tormod Heier ved Forsvarets høgskole sier til Klassekampen: «Her kan vi risikere å snuble inn i en langvarig borgerkrig, og jeg har ennå til gode å se hva vi ønsker å oppnå av politiske målsettinger i den andre enden.» Det er et godt spørsmål. Den konflikten vi står overfor i regionen, er i høyeste grad en politisk konflikt. Det krever også politiske initiativ, og Norge burde være rede til å fasilitere drøftinger som kan redusere religiøse og politiske spenninger i området, framfor å stille med militært personell i Irak. Senterpartiet er ikke mindre bekymret for den vold og den lidelse som vi ser i denne regionen, enn andre partier i denne salen. Det er heller ingen tvil om at utviklingen i Irak er en trussel mot sikkerhet og stabilitet i hele regionen. Men Norge har ingen lang tradisjon for å stille med militære bidrag uten et mandat fra FN eller når det ikke er ledd i en NATO-operasjon. De norske tradisjonene ligger først og fremst i å yte humanitær bistand, og det bør vi gjøre i langt større grad enn i dag. Jan Egeland i Flyktninghjelpen etterlyste nylig mer innsats og nye initiativ for å kunne drive hjelpearbeid i denne regionen. Det er en oppgave som det er viktig for Norge å aksle. Vi kan antakelig bidra til å redde flere liv og lindre mer lidelse ved å gå tungt inn i humanitær innsats enn ved å sende norske soldater til Irak.