Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-08:
Helhetlig tenkning er viktig i de fleste sammenhenger, ikke minst når det gjelder statsbudsjettet. Det er da også fornuftig nok finansdebatten som er vurdert som den viktigste budsjettdebatten her i stortingssalen. Da har vi nemlig en mulighet til å diskutere både helheten i budsjettet og forholdet mellom de ulike kapitlene i budsjettet. Debattene blir da gjerne oppklarende og dermed interessante, for de fleste partier holder seg stort sett til den samme statsbudsjettramma. Det gir oss da en mulighet – det syns jeg vi utnytter i finansdebatten i år også – til å avdekke likheter og forskjeller mellom de ulike partiers overordnede økonomiske politikk. Dette er viktig informasjon som vi alle må ta med oss til senere debatter både innenfor og utenfor Stortinget. I år fikk vi fram gode forskjeller, som sagt, mellom posisjon og opposisjon, men ikke minst forskjeller innen opposisjonen. Jeg ser fortsatt med spenning fram til at opposisjonen – hvem dette måtte bli til slutt – tar seg bryet med å arbeide fram et styringstroverdig alternativt statsbudsjett. Jeg går ut fra at neste høst må være siste mulighet. Budsjettdebatter, som vi har i dag, kan lett bli mindre interessante og mindre avklarende når vi kommer ned på kapittelnivå, for da spriker det gjerne i de økonomiske rammene som hvert enkelt politisk parti har til rådighet. Dette er jo virkelig situasjonen her i dag. I utgangspunktet har vi fem ulike økonomiske rammer. Vi har de rød-grønnes og hvert av de fire opposisjonspartienes ulike økonomiske rammer. Det svakeste med budsjettene til de to største opposisjonspartiene her i dag når det gjelder forskning og utdanning, er etter min mening inntektssida, den inntektssida som de har skaffet seg i sine respektive alternative statsbudsjett – det er årsaken til mine innledende betraktninger om statsbudsjettet – og som gjør at de kan boltre seg med noe mer penger enn det vi i regjeringspartia kan gjøre her i dag. Jeg kunne også ha tenkt meg å ha flere penger til disposisjon, for all del. Å satse klokt og djervt på danning, utdanning og forskning er riktig å gjøre i enda sterkere grad enn i dag i åra framover. Det er både SVs og den rød-grønne regjeringas ambisjon. For SV og for meg, når vi skal bruke mer penger på utdanning og forskning, må to forutsetninger være oppfylt: For det første må den økte satsinga foregå innenfor ei anstendig økonomisk statsbudsjettramme – og jeg sier «anstendig» for å markere at jeg ikke bare tror på temperatureffektteorien innenfor klimadebatten, men jeg tror også på den innenfor makroøkonomiske spørsmål, for høgt innenlandsk aktivitetsnivå er ikke bra for kostnadsnivået – og dermed for konkurranseevnen. Begrepet «anstendig» skal også fange opp at et land som Norge bør klare å videreutvikle seg som samfunn innenfor en edruelig økonomisk ramme. Det blir etisk og ideologisk feil for oss sosialister å forutsette ei inntektsside i statsbudsjettet helt hinsides det verden for øvrig kan legge til grunn. Oljeinntektene må ikke gjøre oss bortskjemte og forvente som nasjon. Det vi tradisjonelt gjør i politikken når vi har forventninger til noe, er at vi diskuterer hvordan vi skal få vekst i tilbudet. Men jeg mener veldig bestemt at vi kanskje som aldri før, i den situasjonen verden nå er inne i, må realitetsorientere oss i noe større grad med hensyn til gapet mellom hva vi forventer, og hva vi ber om. Sjølsagt må vi legge til grunn en skarpere fordelingspolitikk og bli enda mer bevisste på hva vi skal løfte, og hvem vi skal løfte, men bevilgningsmessig kan vi ikke løfte alt og alle; vi må prioritere. Opposisjonens budsjettframlegg og innlegg her i dag syns jeg i altfor stor grad ikke prøver å prioritere, men gir mer penger til alt mulig. Men nettopp dette litt dystre budskapet om hva vi skal gjøre framover, gir også utdanning og forskning en mulighet, for i et bærekraftperspektiv er det nemlig lurt og riktig på alle mulige måter å vri forbruket vekk fra vareforbruk til læring. Her ligger muligheten for utdanning og forskning. Den andre forutsetningen som for SV må være oppfylt dersom vi skal bruke mer penger på utdanning og forskning, er at vi må hente inn de pengene vi skal bruke, på en anstendig måte, og ikke ved at vi foretar innstramninger på andre aktivitetsområder i statsbudsjettet, som vi mener er veldig uheldig. Det er nettopp her Høyre og Fremskrittspartiet etter min mening svikter ved at de gjør kutt – til dels kraftige kutt – på områder som landbruk, regional utvikling, statlig administrasjon, uten å vise hvordan de skal kutte, bistand, barnehage, pressestøtte, overgangsstønad, osv. De skaffer seg mer penger inn i opposisjonskassa ved å legge til grunn en strammere asylpolitikk og salg av statlige eiendommer, og de forutsetter at det blir mindre arbeidsløshet, som igjen gir mindre utgifter, osv. Dette er årsaken til at, punkt 1, opposisjonen får mer penger til disposisjon her i dag, og, punkt 2, til at SV og de rød-grønne ikke kan bli med på den rause ramma som opposisjonen gir seg sjøl, og har til rådighet i debatten her i dag. Men så over til utgiftssida, som gjerne er mest i fokus. Hva bruker opposisjonspartia disse pengene til? Det første som slår en, er at opposisjonen i all hovedsak gir vår rød-grønne politikk en varm tilslutning, på et vis litt varmere, som jeg allerede har vært inne på, enn det vi sjøl klarer innenfor gitt budsjettramme. Opposisjonen vil nemlig på svært mange områder gjennom økt pengebruk, sterkere øremerking av pengene og forpliktende opptrappingsplaner utvikle det rød-grønne utdannelses- og forskningsprosjektet noe raskere enn det vi sjøl vil, men det er ikke avvikende store prosjekter som skurrer i forhold til våre ambisjoner, våre mål og forestillinger om hva som er riktige virkemidler på dette området. Det opposisjonspartia på mange måter gjør, er, gjennom innstillinga her i dag, å heie fram det rød-grønne prosjektet, og de vil, som sagt, at vi skal gå fram noe raskere og sette inn tiltak på en noe kraftigere måte. For det er sjølsagt bra, og det setter vi veldig pris på, at vi nå nærmest kappes om å si at etter- og videreutdanning er viktig, at hospiteringsordninger er viktig, at lærlingplasser er viktig, at en styrket rådgivningstjeneste er viktig, osv. Når en leser gjennom innstillinga i dag, blir en fort blendet av alle de mange ekstra kronebeløpene som dukker opp i merknader fra opposisjonen, men i sum blir avvikene egentlig ganske så små. Ta f.eks. forskning, som også her i dag har blitt hardt kritisert fra opposisjonens side. Vi har lagt fram et budsjett der den offentlig finansierte forskninga kommer opp i 0,92 pst. av BNP. Kristelig Folkeparti klarer 0,93 pst, Fremskrittspartiet 0,94 pst., Høyre 0,95 pst. og Venstre 0,96 pst. Det er ikke den dramatisk store forskjellen. Jeg har nesten lyst til å si at jeg syns såpass bør en opposisjon klare å få til, såpass mye bør en ligge over regjeringa i slike budsjettspørsmål. Så dette er fint! Vi har oppslutning, vi har støtte i opposisjonen til å stå på videre. Det andre som slår en, er hvor ulikt det tenkes mellom de fire opposisjonspartia, særlig mellom de to største, Høyre og Fremskrittspartiet, innenfor denne tross alt relativt trange ramma, for vi er jo enige om det meste. Dette er ikke ment som noen kritikk, faktisk. Men det er interessant i hvert fall å legge merke til at uenigheten skrives fram helt ned i detaljer for å vise dem fram i budsjettinnstillinga. Her er finslipte partimarkeringer skrevet ut i merknad etter merknad, om leksehjelp, frukt og grønt, etter- og videreutdanning, timetall, studiestøtte, læremidler, gratisprinsippet, valgfag, SFO, studieforbund osv. Det er jo ulikheten som preger det som er skrevet om de forskjellige punktene her. Elisabeth Aspaker sier at opposisjonen er skjønt enige. Nei, opposisjonen er skjønt – eller uskjønt, det skal ikke jeg ta stilling til – uenige seg imellom om de få punktene der de er enig med oss i den rød-grønne posisjonen. Så har vi også her – og det er antageligvis ikke til å unngå – noen irriterende faktakonflikter. Det er en realitet at realveksten på forskningsbevilgningene i perioden 2006–2011 – legg merke til at jeg sier realveksten – er på 27 pst. Når vi har fått faset inn alle nye studieplasser, er det 20 000 nye studieplasser i løpet av den perioden. Det er en realitet. Jeg syns det ødelegger – litt – et ellers godt debattnivå oss imellom når det i debatter tidligere her i salen omkring dette blir sagt at de rød-grønne legger fram tidenes verste forskningsbudsjett, og at vi har en statsråd som legger ned forskninga. Slike utsagn har ikke noe som helst grunnlag i de fakta som vi har på dette området.