Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2003-05-13:
Tiden er overmoden for en reform som kan bedre samordningen mellom våre velferdstjenester. Gjennom Regjeringens stortingsmelding om en samordning av Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten har Stortinget fått muligheten til å trekke opp retningslinjene for Regjeringens videre arbeid med å samordne disse velferdstjenestene, slik at flere kan gå over fra trygd til arbeid, og slik at de som er avhengige av å benytte seg av flere offentlige kontorer, skal slippe å bli offer for kasteballproblematikken. Denne sjansen ser det ut til at Stortinget i dag vil la gå fra seg, ved at et flertall i sosialkomiteen har innstilt på å sende stortingsmeldingen tilbake til Regjeringen. Det er de arbeidsledige, de uføretrygdede og sosialklientene som blir taperne dersom opposisjonen i dag beslutter å sende tilbake til Regjeringen stortingsmeldingen om en samordning av Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten. Som brukere er de avhengig av et godt, velfungerende tjenesteapparat. Den beslutningsvegringen som Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti nå viser ved ikke å behandle meldingen, fører til en kraftig forsinkelse i arbeidet med å bedre velferdstjenestene for brukerne. Det er også et paradoks at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Fremskrittspartiet går inn for å utsette en reform som ville gitt bedre hjelp til dem som står utenfor arbeidsmarkedet, når de samme partiene samtidig gir uttrykk for stor utålmodighet i kampen mot arbeidsledigheten. Tidligere i dag diskuterte vi tiltaksplanen mot fattigdom. Fra enkelte partier ble det oppvist et voldsomt engasjement på vegne av de dårligst stilte i samfunnet. Det var nok bare en brusing med fjærene. For det som nå skjer, er at i første sak hvor Stortinget får en konkret sjanse til å legge til rette for at flere skal ut i arbeid, og en sjanse til å hjelpe dem som har det vanskeligst ved å bedre organiseringen av velferdstjenestene, viker de samme partiene unna. Stortinget bad i desember 2001 Regjeringen om å utrede spørsmålet om én felles etat for sosial-, arbeidsmarkeds- og trygdeetaten. Det har Regjeringen gjort innen den fastsatte fristen. Regjeringen har levert det Stortinget har bedt om, samtidig som den både har utredet andre modeller og vurdert en videreføring av dagens organisering. Det er naturlig at Regjeringen ønsker å vurdere ulike modeller i en så omfattende reform, og det er også Regjeringens soleklare rett å anbefale den modellen Regjeringen selv synes er den som løser oppgaven på den beste måten. St.meld. nr. 14 er en viktig del av Regjeringens arbeid med modernisering av offentlig forvaltning, hvor brukerretting, effektivisering og forenkling er de sentrale målene. Krav til resultatet av en omorganisering av velferdstjenestene, som denne stortingsmeldingen omhandler, vil derfor være flere i arbeid og aktiv virksomhet og færre på trygd og sosialhjelp, en brukerrettet og en effektiv velferdsforvaltning. Regjeringen har, foruten å vurdere en videreføring av dagens organisering, sett på tre ulike modeller for en omorganisering av velferdstjenestene. Siden dette dessverre er blitt en sak som omhandler tilbakesendelse av stortingsmeldingen til Regjeringen, og ikke hvordan få bedre og mer samordnede velferdsordninger, kommer jeg ikke til å gå inn i en omfattende drøfting av de ulike modellene. Den ene modellen er én felles etat, nærmere bestemt en statlig fellesetat, som skisserer to ulike alternativer til avgrensning i forhold til den kommunale sosialtjenesten. En slik etat ville omfatte dagens trygdeetat, Aetat og deler av dagens sosialtjeneste. Denne modellen anbefales ikke av Regjeringen. Hovedbegrunnelsen er motstanden mot en omfattende statliggjøring av oppgaver som i dag er kommunale, og faren for mål- og prioriteringskonflikter i en etat med 15 000 ansatte med mange ulike mål og svært ulike oppgaver. Videre er det vurdert en modell hvor det opprettes én statlig etat for inntektssikring og én kommunal etat for tjenesteyting. Staten overtar alt ansvar for inntektssikring og andre sosiale overføringer og samler dette i én felles etat. Kommunene får ansvar for alle tiltak med sikte på å få folk i jobb og for alle sosiale tjenester. Regjeringen anbefaler heller ikke denne modellen. Den organisasjonsløsningen Regjeringen har valgt, er en reorganisert statlig velferdsforvaltning med én etat for arbeid og relaterte ytelser, en såkalt jobbetat, og én etat for pensjoner og familieytelser, en såkalt pensjonsetat. Dagens kommunale ansvar for sosialtjenesten videreføres. For å samordne tjenestene og for at brukerne skal kunne henvende seg til én skranke, anbefales det en felles førstelinjetjeneste mellom stat og kommune. Meldingen som Regjeringen har lagt fram, tar derfor sikte på en helt ny organisering av tjenestene for å gi et bedre og mer samordnet tilbud. Det skal bli slutt på at brukerne må løpe fra kontor til kontor, og bli kasteballer mellom ulike etater. Regjeringens forslag ville gitt brukere ett sted å henvende seg, gjennom en felles førstelinjetjeneste for alle tre etater. Brukere med sammensatte behov ville fått en fast rådgiver å forholde seg til. Med Regjeringens forslag ville brukerne oppleve én felles etat. Når det gjelder organisering bak førstelinjetjenesten, er det spørsmål om hensiktmessige løsninger. Opposisjonen kritiserer i innstillingen fra komiteen at Regjeringen i liten grad har imøtekommet Stortingets ønske om utredning av én felles etat for sosial-, arbeidsmarkeds- og trygdeetaten. Stortinget har fått sitt ønske oppfylt. Regjeringen har utredet spørsmålet om én felles etat, til og med i to ulike varianter. At Regjeringen velger å anbefale en annen løsning, er en helt annen sak. At kasteballproblematikken ikke blir løst gjennom Regjeringens forslag til løsning, er heller ikke riktig. Det viktigste er hvordan den enkelte bruker blir møtt, og etter Regjeringens forslag vil brukeren bli møtt av en felles førstelinjetjeneste. Blir vedkommende henvist videre, trenger han ikke engang merke at det er ulike etater. Dessuten legger forslaget opp til at enkle henvendelser og forespørsler skal kunne løses nettopp ved denne felles skranken. Men uansett om opposisjonen er uenig i denne løsningen og vil noe annet, er det helt unødvendig å sende saken tilbake til Regjeringen. Den har nå i snart et halvt år kunnet gi Regjeringen føringer for hvordan den ønsker at Regjeringen skal fullføre jobben med omorganisering av velferdstjenestene. At Regjeringen har valgt en annen løsning enn den opposisjonen ønsker, betyr ikke at opposisjonen trenger å miste munn og mæle og gjøre seg selv handlingslammet. En stortingsmelding skal ikke gi svar på alle detaljerte spørsmål, men avklare den politiske plattformen som reformen skal bygge på. Regjeringen har framlagt et forslag innenfor den korte fristen Stortinget satte, og regjeringspartiene har dessuten vært villige til å diskutere ulike løsninger. Vi har også vært åpne for å be om delutredninger, hvis det var noe man ønsket nærmere belyst. Opposisjonen har ikke benyttet disse mulighetene for å komme videre i arbeidet. Og for å være helt ærlig er jeg ikke så sikker på om opposisjonen vet hva den vil heller. I hvert fall tyder merknadene i innstillingen fra sosialkomiteen på det. Der gis det ingen retningslinjer. Man bare konstaterer at man ikke er fornøyd, og at man ønsker en ny utredning av ulike modeller for én felles velferdsetat bestående av dagens Aetat, trygdeetaten og sosialetaten. Opposisjonen har ikke tatt stilling til om den skal være statlig eller kommunal. Det er ikke spesielt imponerende etter å ha hatt saken i nesten et halvt år. La det være sagt med en gang at regjeringspartiene er enig med Regjeringen i at arbeidsmarkedspolitikken og forvaltningen av pensjoner og trygd bør forbli et statlig forvaltningsansvar og ikke overlates til den enkelte kommune. Det hadde vært interessant i den påfølgende debatten å få greie på om det eneste det er enighet om, er at meldingen sendes tilbake til Regjeringen. Er det ingen partier i dette flertallet som vet hvilken retning de ønsker? Er det slik at vi må vente på å få vite om Fremskrittspartiet kommer til å gå for å overføre arbeidsmarkedsetaten til kommunene, om Arbeiderpartiet og Senterpartiet ønsker at sosialtjenesten skal bli statlig eller om SV vil overføre ansvaret for utbetalinger av pensjonen til kommunene? Hvorfor bruker ikke flertallet i komiteen muligheten til å gi Regjeringen signaler om hvilken retning de ønsker når de først sender meldingen tilbake? Blir de ikke enige, eller er saken så vanskelig at de må la Regjeringen gjøre det for seg? Uansett svar; tilbakesendelsen vil føre til en unødvendig utsettelse av en nødvendig reform. Brukerne, de arbeidsledige, de uføretrygdede og sosialklientene, blir taperne. Flertallet synes å være mer opptatt av organiseringen bak skranken enn av å sikre samordnede, helhetlige tjenester foran skranken. For Høyre kommer derimot hensynet til brukerne først. Uansett hvilke motiver man har for tilbakesendelse, er det helt uakseptabelt at brukeren blir offer for det jeg vil kalle et politisk spill.