trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
«Høyre gikk til valg på å «medvirke til at andre yrkesgrupper i skolen frigjør tid til lærere og skoleledelse». Under behandlinga av stortingsmeldinga På rett vei – kvalitet og mangfold i fellesskolen ba Høyre sammen med Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti regjeringa om å «legge fram forslag med konkrete tiltak for å øke innslaget av andre yrkesgrupper i skolen». Hvilke konkrete tiltak har statsråden satt i verk for å øke innslaget av andre yrkesgrupper i skolen, og hvor mye tid har dette frigjort for lærerne?»
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
Jeg takker for svaret. Spørsmålet var om hva kunnskapsministeren har gjort konkret for å få andre yrkesgrupper inn i skolen. Det er også på hans område mange tiltak som kan settes i verk, enten for å frigjøre tid for lærerne eller for å avlaste lærere gjennom at andre kan ta arbeidsoppgaver som lærerne i dag må gjøre, f.eks. alt fra kopiering og vaktmestertjenester til inspeksjon, konfliktløsning og psykososialt arbeid. Den rød-grønne regjeringa kom med noen tiltak. Den fjernet 50 000 rapporter som lærerne nå slipper å fylle ut. Den sørget for at PP-tjenesten kommer tettere på skolene, og mange andre tiltak. Ingen sier det er nok – mye gjenstår. Ingen forventer heller at regjeringa skal løse dette problemet i løpet av sitt første år, men de fleste forventer at regjeringa begynner å levere på det de har lovt før valget. Et eksempel på det er at Høyre før i denne salen foreslo at man burde vedta en konkret opptrappingsplan for andre yrkesgrupper – gjennomført som et spleiselag mellom staten og kommunene. Nå har partiet selv regjeringsmakt og spørsmålet er da: Har statsråden startet et slikt arbeid, og er dialogen med kommunene i gang?
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
Det er veldig bra med satsing på psykologer og på skolehelsetjeneste. Jeg forstår at det er spørsmål om det senere i dag. Lærdommen etter at den rød-grønne regjeringa bevilget 180 mill. kr – var det vel – til det, er at bare halvparten er brukt til formålet i kommunene. Derfor er det behov for sterkere tiltak på dette området. Men bekymringen mange har, er at alle de gode ønskene man måtte ha, og alle de gode løftene partiene kanskje har kommet med, spises opp og ikke gjennomføres på grunn av for dårlig kommuneøkonomi. Kommuneøkonomien er den viktigste forutsetningen for at vi skal ha en god skole, få flere yrkesgrupper inn og få flere lærere på plass. Nå mangler det altså penger til barnehager, som det er underdekning til, og stimuleringstilskudd til lærlinger, og regjeringas forslag til kommuneøkonomi har fått Utdanningsforbundet til å si at de er bekymret for at det kan gi reduksjon i tjenestetilbudet og kutt. Beskjeden til mange lærere er altså: Den gode nyheten er at du får litt mer etterutdanning; den dårlige nyheten er at du kanskje mister jobben. Deler statsråden Utdanningsforbundets bekymring for at kommuneøkonomien nå kan gi kutt i skolen og dårligere tjenestetilbud?
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
«Skal den maritime næringen fortsatt være verdensledende, er den avhengig av et godt utdanningssystem og god rekruttering langs hele verdikjeden. Norges kombinasjon av akademisk og erfaringsbasert kompetanse er unik i verdenssammenheng og kanskje et av våre viktigste konkurransefortrinn internasjonalt. Men utdanningstilbudet er fragmentert på alle nivå. Er dette et prioritert satsingsområde for statsråden, og i så fall når kan vi forvente at det kommer konkrete tiltak?»
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
Takk for svaret så langt, men jeg føler at man gjentar det som har vært sagt i veldig mange svar, og det er mer utredning og flere strategiplaner. Under valgkampen var Høyre veldig klar på at de ville gjeninnføre statlig finansiering for teknisk fagskole. Nå har man fått rapporter som viser at man mangler 10 000 sjøfolk fram til 2020. Det er en av yrkesgruppene. Fafo har også utredet behovet framover og viser at vi utdanner 5 000, og veldig mange av dem forsvinner til oljenæringen. Men teknisk fagskole er uansett en nøkkelopplæring. Hvorfor har ikke da regjeringen bare startet med å utrede statlig gjeninnføring av finansiering av tekniske fagskoler istedenfor å sende ut enda en ny utredning?
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
Takk til statsråden. Men det er en utfordring her. Når vi har utredet det, og det er helt greit, så har regjeringen allerede konkludert når det gjelder finansiering, med at det skal være en statlig finansiering. I den første rapporten ber så regjeringen om en ny utredning om hvordan man skal innføre den statlige finansieringen. Hvorfor ikke gå rett på og si at man skal gå for en statlig finansiering og se hvordan det kan løses? Så har jeg et spørsmål til, og det gjelder Sjøkrigsskolen. Har statsråden noen forslag til hvordan vi i økende grad kan samarbeide med Forsvaret om utdanning for å rekruttere flere offiserer til den sivile delen av den maritime næringen?
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
«I Høyres program står det at Høyre vil styrke kompetansen til barnehageansatte gjennom etter- og videreutdanning og styrke rekrutteringen til og forbedre innholdet i førskolelærerutdanningen. Velgerne som stemte på Høyre, ønsker å få styrket kvaliteten i barnehagene gjennom å sikre pedagogtettheten, utdanne flere pedagoger og styrke etter- og videreutdanningen for de ansatte i barnehagene. Hvilke forbedringer har statsråden gjort i barnehagelærerutdanningen?»
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
Jeg takker for svaret. I budsjettet for 2013 lå det inne ca. 400 mill. kr til etter- og videreutdanning. Den nye regjeringen la til ca. 200 mill. kr, og det er bra. Men hvor mye av de pengene gikk til barnehageansatte?
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
Jeg takker for svaret. I regjeringens opplisting etter 100 dager i regjering står det at man har: «Styrket satsingen på kvalitet i barnehagen med 10 millioner kroner» utover det regjeringen Stoltenberg la inn med 40 mill. kr. Da jeg gikk på skolen, var det kjipeste jeg visste at noen tok æren for andres arbeid. Hva tenker statsråden om det?
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
«Alle partiene, inkludert statsrådens eget parti Høyre, var i valgkampen tydelig på at lærerne i skolen trenger støttepersonell som kan bidra til at elevens skolehverdag og læringsutbytte blir bedre. Skolehelsetjenesten er derfor viktig. Samtidig hevder mange at regjeringens forslag til kommunenes inntekter for 2015 er for svakt. I tillegg er ikke en krone øremerket skolehelsetjenesten. Hvordan vil statsråden sikre at skolehelsetjenesten får et reelt løft i årene framover?»
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
Jeg takker for svaret. Problemet med svaret til statsråden er at det hviler på et premiss om at det reelt sett blir en styrking av kommuneøkonomien neste år. Problemet er – og det er ikke noe Arbeiderpartiet har funnet på – at helt uavhengige beregninger, også i regi av regjeringen selv, viser at for første gang på ti år svikter skatteinntektene til kommunene. Regjeringen etterlater seg en ubetalt barnehageregning, fordi foreldre fortsatt velger å ha barn i barnehage og ikke velger kontantstøtte. Det kan kanskje beløpe seg opp mot 1 mrd. kr neste år. Når regjeringen ikke øremerker penger til skolehelsetjenesten – denne fordelingsnøkkelen er ikke noen øremerking – kan vi reelt sett stå overfor en situasjon hvor kommunepolitikere over hele landet må ta stilling til om vi skal satse på Røe Isaksens lærere, eller om vi skal satse på skolehelsetjenesten. Jeg synes at vi burde kunne klare å gjøre begge deler, og derfor gjentar jeg spørsmålet: Hvordan kan vi sikre et reelt løft for skolehelsetjenesten neste år?
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
Man kan ikke prioritere vekk å holde barnehager åpne. Det står i loven at foreldre har rett til å ha barna sine i barnehage – den regningen må man betale. Det står i loven at enkelte har rett til omsorgsbolig eller andre ting hvis man trenger omsorg. Det som regjeringen reelt sett legger opp til, er å si til kommunene at regjeringen dessverre ikke har klart å finne penger til en del ubetalte regninger, så de må dere dekke først – og dersom det er penger igjen, kan det kanskje brukes på skolehelsetjenesten, eller lærere, eller hva dere vil. Problemet er at vi har en regjering som i løpet av tre uker i fjor klarte å skaffe 7 000 mill. kr til skattekutt uten å blunke, men ikke klarte å skaffe én krone til de offentlige sykehusene utover det den forrige regjeringen hadde lagt inn. Det økonomiske handlingsrommet finnes, men problemet er at vi har en regjering som nå må lage kommuneopplegget – inntektene for kommunene, bl.a. til skolehelsetjenesten – noen måneder før de skal lage budsjett for neste år. Da tør de ikke love mer, fordi de har lovet så mye på annet vis. Hvordan vil statsråden ta kampen internt i regjeringen om skolehelsetjeneste foran skattekutt i neste års budsjett?
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
«Flere medier kunne i forrige uke melde at det unge dansetalentet Amelie blir nektet plass på den nasjonale ballettlinja på Ruseløkka skole i Oslo. Hun har bestått krevende opptaksprøver, men kommer ikke inn fordi hun bor i nabokommunen Bærum. De vil ikke betale gjesteelevsgarantien. Amelies drøm oppfylles ikke fordi hun har feil adresse. Vil statsråden ta initiativ til å løse denne type saker?»
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
Høyre skriver i sitt program at foreldre kan velge grunnskole for sine barn, også på tvers av kommunegrensene. Nå er det slik at Høyre styrer i Oslo, de styrer i Bærum, hvor de har rent flertall, og de styrer Kunnskapsdepartementet. Amelie og hennes foreldre får ikke velge. De har til og med tilbudt seg å betale for det selv. Da lurer jeg på: Hvor er det blitt av Høyres gjennomføringskraft? De har makten på alle nivåer, og det står i deres eget program, de trenger egentlig ikke noen støtte i Stortinget for å gjøre det, men de velger altså ikke å gå inn og løse denne saken for denne familien. Hvor er gjennomføringskraften?
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-06-04:
En ting er at Høyre styrer Kunnskapsdepartementet og Oslo kommune, men de har jo sågar rent flertall i Bærum kommune. Bærum kommune er ingen fattig kommune. De har mange hundre millioner kroner i overskudd i driften sin hvert år. Dette koster ikke veldig mye penger. I tillegg får Bærum kommune, i likhet med alle andre norske kommuner, overføringer fra staten for de elevene de har i kommunen sin. I den store sammenhengen er dette småpenger. Jeg gjentar spørsmålet: Hva slags gjennomføringskraft har partiet Høyre når de ikke klarer å løse denne saken?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2014-11-04:
Jeg vil framsette forslag om energimerking av bygg. På vegne av stortingsrepresentantene Anne Tingelstad Wøien, Jenny Klinge og meg sjøl vil jeg fremme forslag om å endre ordningen med merverdikompensasjon for idrettsanlegg.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2014-11-04:
På vegner av stortingsrepresentantane Heidi Greni, Gerd Eli Berge og meg sjølv har eg gleda av å fremje forslag om etablering av overvakingskamera på alle køyrbare norske grenseovergangar.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-11-04:
Hva som ligger i begrepet «uforenlig med liv», blir egentlig det store spørsmålet. Behandling endres ut fra at medisinsk kunnskap kan endres. Allikevel har vi mange historier om slitne foreldres kamp mot systemet for å bli hørt og forstått når en velger å bære fram et barn med spesielle utfordringer. Det er viktig at helsepersonell har gode veiledningsrutiner og tilbyr god informasjon og støtte i møte med gravide som venter et barn som er alvorlig sykt, eller som har en tilstand som krever ekstra oppfølging og ressurser. Det er en stor belastning for vordende foreldre å forholde seg til mange ulike instanser for å få nødvendig informasjon og skreddersydde hjelpetiltak. Kristelig Folkeparti mener at enkeltmennesket må settes før tungrodde systemer. Et viktig tiltak vil være at vi så tidlig som mulig, som jeg også sa i mitt første innlegg, kommer inn med hjelp til dem som venter et barn med nedsatt funksjonsevne, og hjelper den enkelte kvinne og familie med å finne fram i systemet. Kristelig Folkeparti har tidligere jobbet for å etablere en fast koordinator i kommunene for å hjelpe og støtte dem som har et barn med funksjonshemning, altså pårørende, i møte med systemet. Tilbudet om koordinator er på plass i mange kommuner. Vi ser nå behovet for å komme tidligere inn. Kristelig Folkeparti foreslår at den gravide tilbys en koordinator allerede under svangerskapet for å bistå og styrke familien som venter barn. Vi tror at kommunene da vil ha et bedre grunnlag for å kunne hjelpe familien når den kommer hjem, slik at hjelpen står klar i møte med familien. Ser regjeringen viktigheten av å få på plass et styrket støtteapparat gjennom en koordinator for dem som venter et alvorlig sykt barn, slik at de allerede fra starten av kan få en kontakt med kommunen der de skal bo?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-11-04:
Takk for en vanskelig, men god debatt. Takk for enigheten angående en koordinator. Det har vi jo lovfestet, som representanten Toppe sier, men Kristelig Folkepartis forslag er å trekke den koordinatoren inn før fødselen, slik at vi kan forberede kommunen, men aller mest forberede mor og far på å få dette barnet, og at de skal slippe å gå gjennom hundre dører for å få den hjelpen som de har rett på. Det som er viktig for meg og Kristelig Folkeparti å si, er at alle unger er ulike når de blir født. Noen har spesielle utfordringer som vi vet om fordi vi har sett det på ultralyd, andre får utfordringene under fødselen, og noen har utfordringer som vi ikke har sett, og som blir en overraskelse for foreldrene når barnet blir født. For Kristelig Folkeparti er det viktig at alle disse skal få de samme mulighetene og den samme hjelpen når de blir født, og det har vel vært noe av den største utfordringen. I møtene vi hadde under et seminar her på huset, fortalte foreldre historier om hvordan de måtte kjempe for å få behandling etter fødselen fordi det var bestemt på forhånd at den diagnosen fikk hjelp, den fikk ikke – den skulle ha, den skulle ikke ha. Og da er nok det sterkeste inntrykket jeg har fra dette huset, at en av barnelegene sa unnskyld til disse foreldrene: Dere må unnskylde oss at vi har vært så opptatt av diagnoser at vi har glemt å se på enkeltungenes forutsetning. Vi har i dag unger som er både 14 og 15 år og lever med de diagnosene som i prinsippet er uforenlig med liv. Det er derfor denne debatten er så viktig, for vi må få et helsevesen hvor vi ser på enkeltmenneskets muligheter og gi hjelp deretter. Da kan det være ganger hvor man må si at nå kan vi ikke gjøre mer, men vi skal hjelpe dere og følge dere til dette er slutt og hjelpe dere etterpå. Samtidig må vi gi mulighetene til dem som har andre forutsetninger. For en unge er ikke en unge med diagnose, men det er en unge som har en diagnose, og som vi er satt til å hjelpe. Jeg er glad for enigheten, at det ser ut som vi kan få flertall for å få koordinator inn tidlig, allerede i svangerskapet.
Bent Høie (Høyre), 2014-11-04:
Helsedirektoratet har med hjemmel i lov i oppgave å fastsette nasjonale retningslinjer for helse- og omsorgstjenesten. På oppdrag fra Helse- og omsorgsdepartementet arbeider nå Helsedirektoratet med en faglig retningslinje om lindrende behandling av barn, uavhengig av diagnose. Den er planlagt å være ferdig i 2015, og oppdraget ble gitt under den forrige regjeringen. Jeg har merket meg at foreldregruppen har reagert på begrepsbruken, og jeg legger til grunn at Helsedirektoratet, i lys av høringen i Stortinget, ser på begrepsbruken når de nå skal ferdigstille retningslinjene. Det opprinnelige mandatet omfatter ikke tilfeller der kvinnen velger å fullføre en graviditet der det er påvist alvorlige tilstander hos barnet som kan gi begrensede leveutsikter ved fødselen, men Helsedirektoratet ble i januar 2012 bedt om å inkludere dette i mandatet. Jeg synes at forslaget som Kristelig Folkeparti tar opp i debatten, er et interessant forslag. Det er i tråd med tenkningen som ligger til grunn bl.a. også i Samhandlingsreformen og måten som vi ønsker at spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten skal samarbeide på, så det er et forslag som vi vil ta med oss i det videre arbeidet, både med retningslinjene og også generelt med organiseringen av samhandlingen mellom spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten.
Bent Høie (Høyre), 2014-11-04:
Jeg vil også takke for debatten. Som helse- og omsorgsminister har jeg vært opptatt av at når denne typen problemstillinger dukker opp, er det spørsmål som ikke skal skyves under teppet, men som skal løftes fram og belyses. Det er også grunnen til at da en i arbeidet med endringen av forskriften så at det kunne være tilfeller der det var gjennomført senaborter som ut fra fødselsregisteret kunne framstå som gjort på feil grunnlag, var det noe man – i full åpenhet – satte direktoratet i gang med å vurdere. Åpenhet er også et viktig tema i denne sammenhengen. Skal vi gi de foreldrene som er i denne situasjonen – men også helsepersonellet – trygghet til å ha en god diskusjon, en god samtale om dette, krever det også at vi snakker åpent om det i samfunnet. Det gir også grunnlag for mer og bedre refleksjon. Det handler selvfølgelig om kommunikasjon, men jeg er også helt enig i at i denne kommunikasjonen – der en er inne i denne typen veldig krevende valg, der det ikke bare er medisinske diagnoser som er avgjørende, men der man også legger vekt på egne verdier, familierelasjoner og andre spørsmål – er det selvfølgelig alltid en utfordring ikke å la det som hadde vært ens eget valg, påvirke den informasjonen en gir til dem som faktisk er i den situasjonen at de skal ta valget. Det er det viktig at helsepersonellet reflekterer over. Når det gjelder den konkrete problemstillingen, viser svaret fra Helsedirektoratet at det alltid må være individuelle vurderinger. Dette er individuelle vurderinger basert på den kunnskapen som helsepersonell har på det tidspunktet. Da er det dessverre sånn at dette ikke er et tidspunkt da vi alltid kan gi et svar med to streker under. Det vil alltid være usikkerhet, og det må vi også akseptere. Når det gjelder noen av de konkrete spørsmålene som har kommet fram i debatten: Ja, direktoratet jobber nå – som jeg sa – med rutiner. Veileder er under utarbeidelse. Direktoratet har også etablert en klar anbefaling av metode for fastsettelse av svangerskapets lengde. Arbeidet med forskriften knyttet til 22 uker er snart ferdigstilt, og dette vil da bli fastsatt i en forskrift og dermed ikke fremmet for Stortinget. Jeg oppfattet Kristelig Folkepartis forslag veldig tydelig. Det er en rett til koordinator i dag. Forslaget fra Kristelig Folkeparti handler om hvorvidt den koordinatoren også skal kobles inn på et tidligere tidspunkt. Dermed er vi inne i den tenkningen om samhandling som jeg mener det er god grunn til å se på.
Dag Sele (Kristelig Folkeparti), 2014-11-04:
Det er et viktig spørsmål representanten Bollestad tar opp – viktig for veldig mange i en vanskelig valgsituasjon. Jeg synes det er naturlig å stille spørsmål ved om den veiledningen som alle abortsøkende får, hadde vært bedre dersom den var enda bedre kvalitetssikret. Jeg tror vi alle har hørt mange eksempel på gravide som ikke får den veiledningen de trenger, ja som endog blir møtt med en forutinntatt forventning om at de vil søke abort, og så må de argumentere for å beholde sitt barn. Som kjent har statsråden vist stor iver etter både å gjennomføre regeljusteringer og å føre tilsyn i andre saker om aborthenvisning, så jeg synes det fra denne talerstolen kunne være naturlig å ytre et håp om å få se like stor iver etter å føre tilsyn og gjennomføre tiltak for å sikre god veiledning for alle gravide, for alle abortsøkende. Dette er selvfølgelig tiltak som vil være spesielt viktige for dem som står overfor et vanskelig valg fordi de har fått opplysninger om et sykt barn. Spørsmålet er om ikke veiledningen til de abortsøkende som er i særlig vanskelige valgsituasjoner, ville blitt enda bedre dersom vi hadde kvalitetssikret den.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-10-21:
På vegne av representanten Audun Lysbakken og meg sjøl vil jeg sette fram forslag om at Norge tar imot de 123 syriske flyktningene som regjeringen sa nei til med henvisning til kommunenes kapasitet.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-10-21:
På vegner av representanten Audun Lysbakken og meg sjølv vil eg setje fram eit representantforslag om å anerkjenne Palestina som eigen stat.
Abid Raja (Venstre), 2014-10-21:
Jeg vil takke begge statsrådene for svaret, men jeg noterte meg ikke umiddelbart klare svar på om man vil støtte lovfestet minstekrav til svømmeopplæring. Jeg hørte heller ikke noe om dette prøveprosjektet som jeg etterlyste statsrådens svar på. Hva konkret tenker likestillingsministeren å gjøre for innvandrerkvinner? Jo, frivilligheten bidrar, det vet vi at de gjør, men hva har statsråden selv tenkt å gjøre for å fremme innvandrerkvinners likestilling? Vi politikere må ville mye, mye mer enn det som kommer fram her, og det å vedta et minstekrav vil for staten være å vise vei og deretter sjekke om kommunene følger opp. Jeg føler at statsråden her skyver ansvaret litt fra seg, dels til kommunene, dels til frivilligheten, men det jeg etterlyser, er: Hva har vi tenkt å gjøre? Norges Livredningsselskap regnet allerede i 1960 med at nesten 70 pst. av Norges befolkning kunne svømme. Det var før svømmehaller var spesielt utbredt. Det gir håp om at vi faktisk kan tenke litt nytt om svømmeundervisningen, for det er ikke nytt. Flere aktører innenfor svømmeopplæring og livredning understreker viktigheten av også å tilegne seg kunnskap om svømming og vann ved utendørsopplæring. Store deler av Norge grenser mot vann, og derfor er det særlig viktig at dette er i vår bevissthet. Jeg lærte å svømme i mitt nærbasseng, der jeg bor, men så deltok jeg i programmet «71° nord», og jeg skjønte at det at jeg hadde fått 200-metersmerket innendørs, i basseng, gjorde at jeg overhodet ikke kunne svømme ute i naturen, egentlig – jeg var helt sjanseløs. Det vi må gjøre, er å lære barn å takle å falle ut i vannet i naturen, fra bryggekanten eller fra fritidsbåten. Det er her drukningsulykker oftest skjer. Det at vi har så mye vann rundt oss her i landet, gir oss muligheten til å gjøre mye mer der ute, men det krever ressurser – og det krever statsrådens vilje og personlige engasjement – til å prioritere det å redde liv ved å sette minstekrav og deretter følge opp med midler og politikk. Også vi vanlige borgere kan gjøre noe. Her kan hver og en av oss bidra. Jeg kan appellere til borgerfølelsen og nærmiljøets ansvar for å bidra mer. Flere barn blir ekskludert fra sosiale settinger – kameratgjengen skal på badetur, så kan man ikke svømme, og så kan man ikke bli med. Slik blir mangelen på svømmeferdigheter et problem som ikke bare knytter seg til å kunne redde liv, men man blir også avskåret fra viktige opplevelser i oppveksten. Og man kan faktisk som foreldre ta med nabolagets barn i svømmehallen dersom noen andre foreldre ikke kan svømme. Ta dem med sammen med egne barn, og del kunnskapen som andre foreldre ikke har! Men det er her vi er nå, i Stortinget, og vi må våge politisk å åpne alle tanker og komme med ideer for videre arbeid nå i høst. Er dagens svømmeundervisning god nok? Blir vi rustet til å møte de dramatiske hendelsene? Hva skal politisk, lovmessig og budsjettmessig til for at vi skal lykkes? Jeg ser fram til den videre debatten i dag.
Abid Raja (Venstre), 2014-10-21:
Jeg vil takke også representanten Gundersen for en så åpen og ærlig beskrivelse av svømmesituasjonen i Norge, og jeg slutter meg til det han sier. Når det gjelder foreldrenes ansvar, vil jeg bare replisere veldig raskt: Foreldre som ikke kan svømme selv, kan ikke lære bort, og foreldre som er fattige, har ikke råd til å betale for svømmeundervisning for sine barn. Da må det offentlige ta sin del. Jeg synes dette har vært en fin debatt, men det er nå, etter debatten, vi må levere. Stortinget har en gyllen mulighet til å vedta minstekrav. Vi må vedta noe vi mener er et minimum, mener jeg. Vi i Venstre vil jobbe med Senterpartiet og Arbeiderpartiet, som har fremmet to Dokument 8-forslag, og med andre partier som ønsker å vedta noe substansielt. Statsråden og regjeringen har muligheten til å ta nødvendige grep, og ekspertene som sitter der oppe i galleriet, er klare til å ta ballen og følge opp. Til statsråd Røe Isaksen vil jeg si at vi må prioritere penger til å redde liv. Når det gjelder definisjonen av hva svømmedyktighet er, så skapte man litt usikkerhet rundt det at de ulike nordiske land har ulike definisjoner – men essensen i det er det samme. Vi i Norge er dårligst kvalifisert, og da trengs det også ekstraordinær innsats. Jeg vil oppfordre statsråd Horne til å lage en egen plan for innvandrerkvinner og svømmeopplæring. Likestilling er ikke noe som bare gjelder nordiske eller etnisk norske kvinner, også innvandrerkvinner har krav på statsrådens oppmerksomhet, og likestilling gjelder også innvandrernes likestilling, og minoriteter er dårligst i landet når det gjelder svømming. Jeg føler likevel at begge statsrådene er med, og det er bra. En del gode grep har blitt tatt, særlig av statsråd Røe Isaksen, og jeg er i dag styrket i troen på at mer vil komme fra begge statsrådene. Mer øremerkede midler til frivilligheten er bra, og mer trengs. Jeg vil avslutte denne interpellasjonen min – for min del – med en liten personlig historie. Alle mine tre barn, to jenter og en gutt, er etter definisjonen svømmedyktige, og da min sønn, Adam, lærte seg å svømme for to år siden, ytret han noen ord som jeg håper kan bli virkelighetens ord for samtlige barn i Norge. For to år siden, som fireåring, klarte han endelig å svømme etter mye mas og innsats og hyl og spetakkel og gråt, slik det sikkert også er for veldig mange andre barn. Men endelig klarte han det, og jeg sa til ham: Hvorfor gråt du så mye i bassenget, Adam, jeg var jo rett ved siden av deg? Jeg hadde jo reddet deg om noe skulle gå galt, du trengte ikke å være så redd. Da ser han på meg veldig alvorlig – og jeg tror det er et av de beste øyeblikkene foreldre kan ha – og ytret: «Jeg jeddet meg selv.» Han hadde reddet seg selv. Og det er simpelthen dit vi ønsker å komme – at samtlige barn i Norge kan si det samme: Vi kan redde oss selv!
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-10-21:
Jeg er helt enig i at vi politikere skal ville mye, men vi må jo også finansiere det og følge det opp – bare så det er sagt – så det holder jo ikke å ville hvis en ikke har pengene på plass! Så til de to konkrete tingene som representanten Raja spurte meg om, nemlig å lovfeste minstekrav. Det sa jeg jo. Vi har altså sendt dette over til Utdanningsdirektoratet. Det vil komme en høring om dette i løpet av høsten. Basert på den høringen vil det komme et forslag med sikte på å implementere det fra 2015/2016. Når det gjelder prøveprosjekt i barnehagen, så høres det absolutt positivt ut, og det kan godt hende det er noen kommuner som har det også. Jeg må innrømme at jeg ikke kjenner alle barnehagene og alle kommunene i Norge. Det er i utgangspunktet kommunene som har både frihet til og mulighet til å sette i gang dette. Det jeg ser som en mulig mulighet, er: Vi holder nå på med arbeidet med rammeplanen for barnehagen, som sier litt om de pedagogiske rammene, og det kan hende at det kan være en plass for det der – arbeidet med vann, sikkerhet rundt vann, at man er trygg rundt vann. Det kan være en mulighet.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-10-21:
Jeg vil også si tusen takk for debatten. Og så er vi i gang – ikke på grunn av denne debatten, men vi er i gang fordi dette er en problemstilling som regjeringen er opptatt av, og som flertallspartiene og samarbeidspartiene på Stortinget er opptatt av. Vi er i gang med rentekompensasjon, fase den inn raskere og gi større muligheter for å bygge og oppruste svømmehaller i kommunene. Vi er i gang med å ta tak i at noen elever, både barn, unge og voksne i Norge, ikke har hatt en reell sjanse til å være med. Derfor har vi en egen ordning – ikke en engangsbevilgning, som man har hatt tidligere, men en egen ordning – for dette, som skal fortsette i årene som kommer. Og vi er i gang med kompetansemålene for svømmeopplæring. Det er veldig bra at det er flertall for det på Stortinget, det er veldig bra at man er utålmodig, men dette er noe som departementet sendte bestilling om til Utdanningsdirektoratet for flere uker – eller måneder – siden. Så vi er i gang! Så er det ikke sånn at vi klarer å løse alt dette til neste sommer, og kanskje ikke engang til sommeren etter, men målet er at vi skal slutte å ha den samme debatten år etter år etter år uten at vi kommer noen steg i riktig retning. Hvis vi tar ett steg i riktig retning hvert år, så har vi kommet ganske langt til slutt.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-10-21:
Jeg tror at noe av det viktigste man kan gjøre, er å løfte den debatten som interpellanten legger opp til i denne saken. Men samtidig har jeg ikke noen konkrete planer om det å lære innvandrerkvinner å svømme. Det viktigste jeg kan gjøre, er å gi midler til de frivillige organisasjonene og til organisasjoner som driver med både tilbud og hjelp til innvandrerkvinner, sette dette på dagsordenen slik at de skal ha midler til å kunne ha svømmeopplæring og gi et tilbud til befolkningen. Det tror jeg er det viktigste vi som stat kan være med på akkurat i denne settingen. Det er også veldig mange andre ting interpellanten var inne på, som jeg kunne ha sagt noe om i denne debatten, som innvandrerkvinner og likestilling. Nøkkelen her er å få til både språkopplæring og arbeid, slik at også disse kvinnene kan bli likestilt. Men interpellanten var i sitt innlegg inne på at veldig mange barn lever i familier med lav inntekt, og at veldig mange av disse ikke har muligheten til å være med på fritidsaktiviteter eller på ferie, slik mange andre i dette landet kan. Mange tror nok også at alle reiser til Syden. Det gjør de ikke, og vi har denne sommeren vært veldig heldig og hatt veldig fint vær, slik at det har vært muligheter for å kunne bade her hjemme, i dette landet, også. Det tror jeg nok har vært en styrke for veldig mange av dem som har fått lov til å delta på Ferie for alle. Regjeringen har to tilskuddsordninger. Man har den nasjonale tilskuddsordningen mot barnefattigdom, som dette året fikk økte midler i revidert nasjonalbudsjett – det er nå 110 mill. kr. Man har storbymidlene, som blir på 28 mill. kr fra 2015. Dette er store beløp, som skal gå til fritidsaktiviteter, til Ferie for alle, og vi vet at i den nasjonale tilskuddsordningen var det 113 kommuner og 450 enkelttilfeller. Det vil også si at 44 pst. har gått til private og frivillige instanser. Det er altså historisk mange barn og unge som i år har fått lov til å være med på Ferie for alle, og som ikke minst har fått tilgang til fritidsaktiviteter. Det er en viktig del av dette. Vi vet at en del av disse lavinntektsfamiliene er minoritetsfamilier, og at de barna og ungdommene da får anledning til å være med på disse fritidsaktivitetene. Jeg tror også veldig mye handler om informasjon til foreldrene. Vi skal huske at veldig mange av de foreldrene som kommer til Norge, ikke er klar over viktigheten av det å lære å svømme, hvor viktig det er at man kan svømme, og at det faktisk kan være alfa og omega for å overleve at man kan det. Da må vi gi disse foreldrene informasjon om denne viktigheten, slik at de ser at de er nødt til å sende barna sine på svømmeopplæring, at de er med og bidrar til at disse barna får den opplæringen i svømming som de har krav på, på skolen, og at det er viktig at de deltar. På den måten kan vi klare å berge flere, ved at de får lært seg å svømme.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-10-21:
Denne regjeringen satser penger for å redde liv. Etter nesten åtte år med veldig mange tomme bassenger rundt om i kommunene har denne regjeringen startet det viktige arbeidet. Det er – dette er til representanten Kjenseth – fra 2014 tildelt mer enn 100 mill. kr av Norsk Tippings spillemidler, som skal gå til å bygge og rehabilitere svømmeanlegg. Regjeringen foreslår også på neste års budsjett, som kunnskapsministeren var inne på, 7 mill. kr til svømmeopplæring for nyankomne minoritetsspråklige barn, unge og voksne som er omfattet av grunnskoleopplæringen. Vi er alle enig i at det å lære å svømme er viktig, og at alle barn som vokser opp i Norge, skal få svømmeopplæring. Det viktigste vi kan gjøre, er å ha vann i bassengene og svømmeanlegg i kommunene. Svømmeopplæring for voksne er derimot ikke et nasjonalt tilbud, men det er viktig at vi fokuserer på det. Derfor må vi informere alle familiene med minoritetsbakgrunn som kommer, om hvor viktig det er å lære barna å svømme, og at de også må ta del i de frivillige tilbudene som er, for selv å få svømmeopplæring. Derfor vil jeg igjen ta fram hvor viktig det er å støtte de frivillige organisasjonene. Mange av dem er viktige aktører på integreringsfeltet, og de driver med svømmeopplæring til minoritetsbefolkningen. Jeg vil også til slutt få trekke fram det at vi er nødt til å ha tilbud om fritidsaktiviteter og ferie for lavtlønnsfamilier, til barn og ungdom, så de kan få lov til å være med og ha mulighet til å reise på ferie, og ikke minst til å være med på fritidsaktiviteter i dagliglivet. Derfor blir det viktig at vi får på plass og får økt – som denne regjeringen har gjort – både den nasjonale tilskuddsordningen og storbymidlene, som nå ligger inne med en økning på 5 mill. kr på neste års budsjett, for å få flere fritidsaktiviteter, slik at flere kan ha mulighet til å oppleve å feriere og også til å lære seg å svømme.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2014-10-21:
Jeg vil også få takke interpellanten for å reise en viktig debatt. Vi vet at Norge skårer lavt på statistikken over svømmeferdighet blant barn og høyt på statistikken over drukningsulykker. Hvert eneste år er det barn som drukner i Norge, og vi må tilbake til 2004 for å finne høyere drukningstall enn det vi så i fjor. Det handler ikke bare om drukning. Det å kunne svømme handler også om folkehelse, om fysisk aktivitet, om det å kunne ta del i badelivets gleder, som kunnskapsministeren så levende gjorde rede for. Jeg er glad for å høre at kunnskapsministeren er tydelig på at han tar dette alvorlig, og jeg synes det er fornuftig med en revidering av kompetansemålene. Det er fint med en utvidelse av rentekompensasjonsordningen – det tror jeg trengs. Tall fra Norges Svømmeforbund viser at opp til 300 svømmeanlegg har blitt tørrlagt de siste 10–15 årene. I Kristelig Folkeparti pleier vi å snakke varmt om tørrlegging, men ikke når det gjelder svømmebasseng. Kristelig Folkeparti har tidligere foreslått en handlingsplan for rehabilitering og nybygging av svømmeanlegg. En utvidet rentekompensasjonsordning er jo noe. Å sikre infrastruktur og å revidere kompetansemålene er jeg redd ikke er nok i seg selv. Kunnskapsløftet er egentlig ganske tydelig: Barn skal kunne svømme når de går ut av 4. klasse. Og når bare halvparten av elevene kan det, henger det mange steder sammen med dårlig tilgang på svømmeanlegg, men jeg tror at det mange steder også skyldes at svømmeopplæringen blir nedprioritert i skolen og i kommunen. Det er selvfølgelig ikke greit. Derfor fremmet Kristelig Folkeparti i 2012 et forslag om en nasjonal ferdighetsprøve i svømming. Det er heller ikke hver dag at Kristelig Folkeparti tar til orde for mer prøving og testing i skolen, så det er verdt å spisse ørene. Det vi ønsker, er en ferdighetsprøve i svømming i 4. klasse, med tydelige kompetansemål, der elevene får en rett til fortsatt undervisning fram til disse målene er nådd. På den måten kan ikke skolen og kommunen nedprioritere svømmeopplæringen. Man er nødt til å ta det ansvaret alvorlig. Jeg tror det ville bidratt til at flere ville lært å svømme, og jeg tror det ville bidratt til færre drukninger i Norge i framtiden. Kristelig Folkeparti fremmet både dette forslaget og forslag om en handlingsplan for flere svømmeanlegg, som ble behandlet våren 2013. Disse forslagene fikk bare Kristelig Folkepartis egne stemmer. Verken Arbeiderpartiet eller Venstre støttet forslagene. Derfor er det hyggelig å registrere at disse partiene nå er opptatt av svømmeopplæringen, har et engasjement for det, og ønsker å reise dette temaet i Stortinget.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-10-21:
Eg takkar for svaret. Eg er glad for at helse- og omsorgsministeren slår fast at diskriminering av gravide er ein uakseptabel praksis – det skulle berre mangle. Eg høyrer kva som vert sagt, at det er ingen grunn til nye styringssignal, men at statsråden har vore i fleire møte der han var veldig tydeleg, overfor helseføretaka, på kva han meiner er ein akseptabel praksis, og at dei har vorte oppmoda til å ta dette opp med tillitsvalde, osv. Mi bekymring er denne: Eg er heilt sikker på at mange andre helse- og omsorgsministrar har gjort akkurat det same som Høie i sine møte med helseføretaka. Likevel har han ikkje klart å gjera om på den praksisen som har vore etablert over mange tiår ute i helsevesenet. Når dette kjem fram via enkelte hendingar, har det ikkje fått nok konsekvensar. Eg kunne ønskt at helse- og omsorgsministeren var tydelegare på oppfølging. Det er greitt om ein har hatt eit møte i juni og juli. Men vil helse- og omsorgsministeren be om at ein kartlegg, snakkar med dei som faktisk er gravide ute på sjukehusa og undersøker dette på eige initiativ, og ikkje berre via ei arbeidslivsundersøking i regi av Legeforeningen? Dette er eit langsiktig arbeid, og ein treng tydelege signal. Eg er redd signala ikkje er tydelege nok. Eg kunne òg tenkt meg å høyra ein kommentar om stadleg leiing, som eg tok opp. Eg fekk ikkje med meg at statsråden svara på det. Jo større avstanden er mellom den som arbeider og sjefen, jo lettare er det kanskje å ha ein kultur for diskriminering ved f.eks. graviditet. Det andre temaet, som gjeld openheit og rett til å ytra seg, har eg hatt ein interpellasjon om i Stortinget tidlegare. Eg kunne sagt veldig mykje om akkurat det. Det gjer meg glad at statsråden er tydeleg på at helsetilsette har rett til å ytra seg. Det er faktisk grunnlovsfesta, så då skulle det berre mangla. Problemet her er praktiseringa av kommunikasjonsreglement ute i sjukehusa. Dei definerer sjølve kva lojalitetsomgrepet skal bety, og det er stort fokus på omdømet. Det kan vi koma tilbake til ein annan gong.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-10-21:
Takk til alle som har hatt ordet, og takk for at alle tar avstand frå dagens ukultur på norske sjukehus, der gravide legar vert diskriminerte, der det er mange mellombels tilsette, og der det er mange som fryktar å ytra seg på grunn av konsekvensane. Eg vil seia meg svært einig i det representanten Audun Lysbakken sa til slutt. Eg etterlyser ei meir konkret oppfølging frå helseministeren si side – korleis han vil følgja opp dette i tida framover – utanom dei signala han har hatt i møte med dei regionale føretaka. Dette er eit leiaransvar, har mange sagt, og det er eg heilt einig i. Det er eit leiaransvar, uavhengig av kva slags styringssystem ein har. Ein må sjå på korleis norske sjukehus er styrte. Det er langt frå dei regionale føretaka til kirurgisk avdeling på t.d. Haukeland sjukehus. Det er ein stor avstand. Og når vi har ein praksis – mange kallar det ein ukultur – som har etablert seg over mange år, skal det meir til enn at eit føretak snakkar om det. Eg etterlyser meir kraftfulle verkemiddel for å snu den praksisen som er der ute. Eg ønskjer å vera positiv, og eg er glad for at alle har det same målet, men eg er faktisk framleis ganske bekymra for akkurat dette, for eg er ein av dei som får svært mange tilbakemeldingar anonymt om dagens praksis. Vi har òg sett undersøkingar som viser at det er eit utstrekt problem. Vi kan alle snakka om at dette ikkje skal skje, men det skjer der ute her og no, og det er krevjande å endra på det. Men når det er eit leiaransvar, så sit den øvste leiaren i Helse- og omsorgsdepartementet. Vi må òg vera tydelege på at dette er eit ansvar som Stortinget tar på det største alvor. Litt av problemet der ute er at mykje skjer i det skjulte; ein del kjem ikkje fram i statistikkane. Så vil eg heilt til slutt òg nemna at det er eit lite paradoks at nokre parti er for å redusera mellombelse stillingar i helsevesenet, men for å auka dei for andre yrkesgrupper.
Ingunn Gjerstad (Sosialistisk Venstreparti), 2014-10-21:
Jeg vil også rose Abid Q. Raja for å ta opp svømming til debatt i Stortinget, men jeg vil understreke at den store debatten må komme med de forslagene som skal behandles litt senere, som også Toppe var innom. Når jeg verdsetter denne debatten så høyt, er det fordi jeg selv er en folkebader. Uten å være medlem i noe idrettslag går jeg i svømmebassenget på Furuset, i nærheten av der hvor jeg bor i Groruddalen, og bader i lag med folk fra alle land – som bor på Furuset. Det er få ting som gir meg sånn glede og trivsel i hverdagen som det å kunne gå i svømmebassenget, som tre dager i uken åpner kl. 7. Men det er bare tre dager i uken det åpner kl. 7, og da er det åpent i én time for oss vanlige folk, for etterpå skal alle barna bade – og dem er det mange av. Jeg vil understreke at hvorvidt folk blir gode svømmere eller ikke, handler om mer enn hva vi regulerer inn i skoleverket. Å få nok undervisning er veldig viktig, og det er vi i SV også for, slik at alle får lært å svømme godt uavhengig av hva slags tradisjon de kommer fra, og hvilke badeferier de ellers måtte ha. Som representanten Vinje redegjorde for, har man i Oslo gjort noen tiltak på dette. Nå har Oslo bystyre doblet sitt timetilbud fra 10 til 20 timer svømmeundervisning pluss noe særskilt opplæring for dem som trenger det mest. Men for å nå alle disse målene må våre ulike kommuner ha nok svømmebasseng tilgjengelig, nok svømmebasseng for skoleopplæring, nok for lek og fritid og nok for oss voksne i alle aldre. Disse anleggene må være tilgjengelige for folk med små og vanlige inntekter. Det er de ikke i dag. Det er lite som er så dyrt som å gå på svømming, enten det er et vanlig 25-metersbasseng, eller det er disse badelandene som har kommet til de siste årene. Veldig lenge har det vært sånn at private har bygd store, flotte badeland der det koster ganske mange penger. Hvis man er en familie som skal bade, koster det godt over 1 000 kr, og det har ikke alle råd til. Hvis stortingspartiene har så stor tro på svømming som denne debatten viser, må vi sørge for at lokalpolitikerne i kommunene gjør tilbudene veldig mye rimeligere enn i dag for våre innbyggere. Både for den enkeltes trygghet, for å unngå drukning og ikke minst i et folkehelseperspektiv må vi få flere ledige bassenger – og det handler om penger. Nå som vi sparer ganske mye penger på å ikke arrangere vinter-OL, kan vi prioritere opp dette. I SV har vi veldig stor tro på at vi vil bedre både folkehelsen og tryggheten for den enkelte, både barn og voksne, ved å satse på svømming.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-10-21:
For det første vil jeg gi ros til min partikollega Abid Q. Raja for å ha tatt opp dette spørsmålet. Dette er jo et saksområde som spenner fra det dypeste alvor til den største glede. Flere har snakket om den store gleden det er å kunne svømme, og den gleden det gir, er kanskje det vi skal snakke aller mest om. Flere har også vært inne på hva dette betyr i folkehelsesammenheng, og det er en viktig del av dette. I Venstre hadde vi landskonferanse i helga, og vi snakket mye om fattigdom. Vi har lansert 75 tiltak for mindre fattigdom, og et av tiltakene der er at vi ønsker et aktivitetskort i alle kommuner for barn og unge som er i såkalte lavinntektsfamilier. Ålesund var vel de som gikk i bresjen for å få til et sånt behovsprøvd aktivitetskort for barn og unge. Det mener vi bør finnes i alle kommuner, og tilgang til svømmeanlegg bør være en del av et sånt tilbud. Vi foreslår ikke at det skal være en bevilgning til den enkelte kommune, vi ønsker at det skal gå gjennom Frivillighet Norge – eller i hvert fall gjennom frivilligheten – og at det er de som skal stå for å utstede aktivitetskortet og fylle kortet med innhold. Som flere har vært inne på, er det mange aktører her som bidrar med frivillighet og ikke minst kompetanse som er svært viktig, og flere har også vært inne på at jo tidligere vi kommer inn, jo mer glede gir det for den enkelte i et livslangt perspektiv. En annen del av dette folkehelseperspektivet er finansiering og bygging av nye anlegg, og et tema som ikke har vært nevnt her, er tippemidlene og tippenøkkelen. Jeg tror at vi framover, når vi med en ny kommunereform får et nytt kommunekart, også har anledning til å bygge andre typer svømmeanlegg, og at vi i større grad kan kombinere idrettsanlegg og skoleanlegg og få enda bedre svømmeanlegg. Riktignok vil det kanskje bli noen færre, men i konkurranse med kommersielle badeland tror jeg det er en nødvendig utvikling. Vi som politikere må nok også skjerpe oss litt. En av de kanskje største baderelaterte debattene i Norge det siste året er vel knyttet til et stupetårn på Hamar. Det er prisverdig at de ville bygge et stupetårn i Mjøsa, men det er noen utfordringer knyttet til det. Likevel skal vi også forfølge ideen om flere stupetårn, nettopp fordi det gir en mulighet til aktivitetsutfoldelse. Men vi som politikere må også skaffe oss mer kunnskap om anlegg og aktivitet. Det er også en del av denne debatten.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2014-10-21:
Som gammel svømmer måtte jeg si lite grann i debatten. Jeg gir ros til Raja for å dra opp en debatt som har pågått lenge. Vi må ikke glemme at valgkampslagordet i 2005 var at vi skal fylle opp, så vi har egentlig snart jubileum for hvor lenge vi har diskutert det. Det jeg savner litt i debatten – jeg mener det bør ligge som premiss – er at det kanskje er foreldreansvar nummer én å lære ungene å svømme, og da er det et offentlig ansvar å legge til rette for at det kan skje. Det skal jeg komme litt tilbake til. Svømmeferdighetene i Norge er en katastrofe, og det må vi begynne å ta innover oss. De kravene som stilles fra Svømmeforbundet, er jo egentlig minimumskrav, og vi skal huske på at det å falle ut av en båt i kaldt vann, i opprørt sjø, er noe helt annet enn å svømme i et svømmebasseng. Der synes jeg det har vært mange gode poenger i debatten. Det dreier seg selvfølgelig om finansiering, og dette er jo folkehelseanlegg av dimensjoner. Det var noen som var oppe her og snakket om at man var folkebader, og det er det svært mange av oss som er, alt fra pensjonister og ned til småbarn. Når det gjelder finansiering, vil jeg i og for seg anbefale at man setter ned en prosjektgruppe litt på tvers av departementer, i og med at dette er folkehelseanlegg. Bruksstatistikken på svømmeanlegg viser vel at det er 10–15 pst. av tida som går til idretten, resten går til folket. Dette er dyre anlegg. Det å komme med en standardløsning tror jeg ville hjelpe kommunene veldig, for det er bemerkelsesverdig hvordan de fleste kommuner skal tegne sine egne svømmebasseng når man først skal lage et anlegg, og dermed blåser kostnadene i været. Og i og med at det også er kompliserte anlegg å bygge, opplever man ofte lekkasjer og store komplikasjoner i byggeprosessen. Jeg tror dette er et av de områdene der man kanskje kunne gjøre en jobb sentralt med rett og slett å lage en standardpakke som man tilbyr kommunene, der man også har entreprenører som vet hvordan man faktisk løser dette på en byggeplass. Det ble nevnt stupetårn på Hamar, det er jo et lite sidesteg, men det viser hvordan kostnadene kan blåse ut av enhver dimensjon på en del anlegg som skal stå i vann, rett og slett. Som sagt, det å hjelpe kommunene til å finne gode løsninger her tror jeg gjør at man i hvert fall vil være på sporet av å finne gode løsninger. Men det er som sagt en kombinasjon av at skolen må følge opp sine kompetansekrav og ha kompetanse til å undervise i det, at foreldre må bevisstgjøres på det ansvaret man som foreldre har for å gjøre barn svømmedyktige, og det er et overordnet, offentlig ansvar å finne en løsning på hvordan man klarer både å bygge innenfor kostnadsrammer som kommunene kan leve med, og hvordan man finansierer anleggene.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2014-10-21:
Det stemmer.