Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-06-08:
Jeg vil også gi ros til Regjeringen for at vi har fått en samlet og bred sak om dette. Så vil jeg knytte noen kommentarer til det at vi har fått det på Stortingets bord og til behandling. Det avgjørende nå er hva som skjer i videreføringen og fortsettelsen. Jeg har et sterkt råd å gi til statsråden. Basert på at Forsvaret tar ansvar, i hvert fall ett år, må Forsvaret, for at hele det norske samfunnet skal stille opp, enten det gjelder helsetjenester eller hva det er, sette seg i førersetet. Jeg har selv vært statsråd i seks og et halvt år. Jeg hadde ansvaret for å sørge for å gjøre noe med vold i nære relasjoner. Justisdepartementet måtte sette seg i førersetet for det. Jeg kan betro Stortinget og forsamlingen her at det tok en stund før kulturene satte seg overalt. Men hvis man bare lager en handlingsplan, flyter det ut. Så feltarbeidende sosionom Odd Einar Dørum, stortingsrepresentant Odd Einar Dørum og Odd Einar Dørum, stortingsrepresentant med statsrådserfaring, snakker nå med stor tyngde. Hvis dette skal bli noe, må man gjerne kalle handlingsplanen et prosjekt, slik at alle skuldre senker seg, og roen og freden senker seg rundt regjeringsbordene og hvor det måtte være. Men det må ikke være noen tvil om at det er Forsvarsdepartementet som leder det. Jeg sier det med den styrken fordi jeg var til stede på en av de to samlingene vi har hatt med veteraner. Det var på Det Åpne Teater, hvor generalinspektøren for Hæren Robert Mood, som senere har fått en annen sentral jobb for det norske samfunnet – jeg holdt på å si at han ville vært min favorittsosialarbeider – snakket som en person som tok ansvar, og snakket så klokt at jeg skjønte at det var en person som ville kunne mobilisert osv. Du kan selvfølgelig ikke kommandere deg fram til gode løsninger, men alle vet jo at veteranenes situasjon ikke forstås av de fleste. Det forstås av dem det gjelder, og resten av samfunnssystemet forstår det ikke uten videre, på samme måte som resten av samfunnssystemet ikke forstår kamp mot tvangsekteskap, mot kjønnslemlestelse – uten sammenligning for øvrig; det blir for spesielt. Da må noen sette seg i mobiliseringsrollen. Jeg er ikke i tvil om at det er Forsvarsdepartementet som må ta den rollen, både fordi man er nær dem det gjelder, og fordi man etter min mening nå dokumenterer at man vil ta grep, og at man dokumenterer at man har empati. Begge delene trengs. Jeg var også på et utmerket møte hvor flere av oss som er representanter her i huset, traff veteraner på Bærøya. Jeg er ikke tvil om at det er den måten man må ta grep om dette på, slik at det blir noe i oppfølgingen. Så handlingsplan er utmerket, men la handlingsplanen også bli noe tidsbestemt noe, hvor kulturer settes. Jeg får avslutte analogien med kamp mot vold i nære relasjoner. Det første året man skulle gjennomføre det med politiet, måtte man purre, andre året måtte man mase litt, og tredje året måtte man adgangsregulere. Det er slik at når det først kommer trykk i en struktur, vil det bære seg. Men veteranene fortjener at det trykket forplanter seg ut i de sivile samfunnsstrukturer. Så kan jeg også på samme måte gjerne anbefale Viken-senteret i Målselv som et utmerket sted som man kan bruke, og som man bør ta vare på. Så vil jeg gi to veldig korte kommentarer til. Det har vært en viss debatt – intelligente innlegg fra ledende folk i Forsvaret, vil jeg si – om at når vi nå er ute i en situasjon i verden, og hvor man gjør ting som ikke er kjent for de fleste i samfunnet, må samfunnet gi en type anerkjennelse, slik at man får en type kultur som gir anerkjennelse, istedenfor at man får en slags leiesoldatkultur på innsiden av en gruppe. Det var en oberstløytnant som skrev om dette forleden. Det var meget innsiktsfullt skrevet. Det er fint. Jeg regner med at når folk kommer tilbake fra tjeneste, blir de tatt imot. Men det må være litt stas rundt det. Vi blir ikke militarister i Norge selv om vi hedrer og ærer noen som gjør noe. Vi kommer med flagg på anarkistisk norsk vis når noen har vunnet en medalje i OL eller noe. Forsvaret har ikke det løsslupne anarkiet, og du trenger ikke å ha paraden på Champs-Élysées – hvor jeg har stått en gang og hatt en veldig rar følelse ved å stå der – men det er noe imellom. Det er noe med å ta imot folk med verdighet og med stil og takke av, slik at man føler at man er sett og anerkjent. Jeg har behov for å si det, og jeg tror det er en god innsats for å forebygge, slik at man unngår noen av de kulturene som vedkommende offiser skrev om. Til slutt: Når det gjelder den erstatningen som folk skal få, gitt at det er objektive grunner for, er Venstres holdning kort og enkel: Reglene må være like for alle, uansett om de begynte nå eller da. Det må ikke skapes et skille i veterangruppen. Der må man rett og slett bare skjære gjennom og sørge for at det er de 65 G-ene som gjelder. Vi setter nå en kultur hvor vi skal kunne bære framtidige utenlandsoperasjoner. Vi skal gjøre det på en sunn måte, med basis og ryggrad i det forsvaret vi har. Men jeg vil slutte der jeg begynte. Jeg vil rose departementet for at de legger fram en skikkelig jobb, og det gir et godt utgangspunkt for videre arbeid.