Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Det er riktig som interpellanten sier, at det er viktig å debattere jevnlig hva som kan gjøres for å bedre helsetilbudet, slik at kreft kan avdekkes tidligere og det kan gis adekvat behandling. Jeg opplever vel at Stortinget diskuterer dette temaet ganske ofte. Senest for 14 dager siden, på verdens kreftdag, hadde Fremskrittspartiet en interpellasjon som gikk på dette temaet. Problemet er vel ikke at vi ikke diskuterer, men snarere at det kunne vært handlet noe mer. Vi har en flertallsregjering, og det er de som styrer, noe ikke minst Fremskrittspartiet merker når våre gode forslag stemmes ned. Siden interpellanten tilhører flertallet, lurte jeg litt på bakgrunnen for at denne interpellasjonen ble reist. Kan det være at statsråden har noe vesentlig nytt å fortelle Stortinget, og at regjeringspartiene benytter denne formen til å gi informasjon, tenkte jeg. Men etter å ha hørt på statsrådens svar, ble jeg ikke helt overbevist om det. Fremskrittspartiet har gått høyt på banen for å sørge for at kreftområdet tilføres tilstrekkelig med ressurser både til behandling, forskning og forebygging. Vi vet at kreft nå troner på toppen av dødsårsaker for personer under 80 år. Snart vil én av to personer i den vestlige verden utvikle kreft i løpet av livet. Verdens helseorganisasjon frykter at om 20 år vil dobbelt så mange som i dag dø av kreft. Det å bli rammet av kreft er en stor påkjenning for den som rammes, og for pårørende, familie og venner som er rundt den syke. Derfor er det etter Fremskrittspartiets oppfatning særdeles viktig å stake ut veien videre for å sikre at Norge ivaretar og videreutvikler den kompetansen vi har knyttet til behandling, lindring og forskning på dette området. Norge har alle forutsetninger for å være en sentral aktør i kampen mot kreft, også i internasjonal sammenheng. Det miljøet som er bygget opp rundt Radiumhospitalet, trekkes fram som et av de 20 fremste kompetansemiljøer på kreftområdet i hele verden. Vårt rikholdige kreftregister er også viktig å nevne som et betydelig verktøy for de kliniske forskningsmiljøene. I den sammenheng har Fremskrittspartiet flere ganger uttrykt frykt for at endringene som skjer i forhold til Kreftregisteret, kan føre til at verdien av dataene blir redusert, og at nytteverdien i forskningssammenheng dermed også reduseres. Interpellanten trekker fram debatten rundt kreftscreening. Dette er en viktig debatt som Fremskrittspartiet flere ganger har søkt å sette på dagsordenen. Vi vet at det offentlige helsevesen med sine begrensede økonomiske ressurser setter fokus på å helbrede og lindre. Testing av antatt friske personer gjøres i meget liten grad. Med unntak av screening av brystkreft og livmorhalskreft hos kvinner gjøres det omtrent ingen kreftscreening i Europa. Fremskrittspartiet har også tatt til orde for å se på mulighetene for å etablere et nasjonalt tilbud om screening for bl.a. tykktarmskreft og prostatakreft, som de har fått på plass i England og i Østerrike. Jeg er selvsagt kjent med en del faglige innvendinger når det gjelder screening, men mener samtidig at vi skylder den norske befolkning å se på hvilke muligheter vi har. Det vi vet, er at tidlig diagnose i vesentlig grad kan redusere de negative konsekvensene av kreftsykdommen. Foreløpig sitter vi litt på gjerdet her i landet. Trendene i Europa er at vi ser mer og mer private tilbud dukke opp på dette området i form av private helsetilbud, kreftforsikringer osv. Nå har vi i utgangspunktet et godt helsevesen i Norge, og det er bred enighet om at vi alle skal ha et sikkerhetsnett som i det vesentlige sikrer oss offentlig betalte helsetjenester når vi har behov for det. Vi har ulike politiske løsninger på hva vi mener er den beste måten å organisere slik finansiering på, og vi har ulike syn på i hvilken grad vi skal bruke konkurranse som et virkemiddel for å sikre mest mulig og best mulig helsetilbud for de helsekronene vi i fellesskap legger på bordet. Men når vi ser fremveksten av tilbud som klart favorisere dem som er best stilt økonomisk, eller dem som har mulighet til å tegne spesielle helseforsikringer, skylder vi politikere befolkningen å ta opp debatten som kan avklare hva fellesskapet skal og kan stille opp med, og hva vi faktisk mener den enkelte selv må dekke. Fremskrittspartiet har sagt fra hva vi mener skal være offentlig finansiert i denne sammenhengen. Det har blitt gjort, som vi vet, noen grep som oppfølging av Nasjonal strategi for kreftområdet, som har ført kreftarbeidet i Norge flere skritt i riktig retning. Når Fremskrittspartiet har pekt på flere forhold som likevel ikke fungerer i dag, hvor pasienter føler seg på ørkenvandring og som kasteballer mellom ulike offentlige instanser, har vi og pasientgruppene blitt møtt med: bi litt – bare vent på Samhandlingsreformen. I likhet med trollet under brua i «De tre bukkene bruse» har vi alle ventet – og ventet. Men jeg er ikke overbevist om at behandlingen av Samhandlingsreformen vil føre til at det går oss særlig bedre enn det gikk med trollet, og det er i så fall trist. For kreftpasienter er vel blant de pasientgruppene som i stor grad lider under dårlig samhandling i dag. Deres sykdom fører til at de har behov for både medisinsk og annen bistand fra mange ulike etater og nivåer. Kreftforeningen har beskrevet dette som Kreftreisen, og de forteller oss at det kan være tøft, for ikke å si umulig, for mange å måtte lete seg fram i den offentlige jungelen på toppen av at en sliter med kreftsykdommen. Kreftforeningen beskriver dagens varierende tilbud som en lottokupong. Det er mitt og Fremskrittspartiets mål at denne uverdigheten blir fjernet. Det vil vi vise gjennom våre prioriteringer og veivalg, og vi vil også komme med våre bidrag inn i Samhandlingsreformen.