Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-10-04:
I likhet med regjeringspartiene skal jeg snakke om Høyres politikk. Jeg har bare lyst til å avlegge partilederne en liten visitt. Jeg hørte tidligere i dag at det jeg hadde ment for fem–seks år siden, ble sammenlignet med det Audun Lysbakken mente. Det vil jeg ha meg frabedt, for så ytterliggående har aldri jeg noen gang vært. Arbeiderpartiet har bestemt seg for at det er tre ting som definerer den norske modellen, og bare tre ting. Noe av dette er jo riktig. Det er viktig med moderate skatter. Det er viktig at skattene ikke er for høye, og det er viktig at de ikke er altfor lave. Jeg regner med at førstnevnte er grunnen til at regjeringen har beholdt skattenivået – de 23 milliardene i skattelettelse – fra Bondevik II-regjeringen. Det er viktig med ansvarlige arbeidstakere, og det er viktig med ansvarlige arbeidsgivere. Det er utrolig viktig at noen fellesgoder er tilgjengelig for alle, uansett inntekt, som skole og helsevesen. Vi skal ikke ha amerikanske tilstander i Norge. Men så er det på den annen side mindre viktig hvem det er som faktisk leverer tjenesten. Min innvending er at av og til når Arbeiderpartiet snakker, høres det ikke ut som om de egentlig snakker om den norske modellen eller det norske fellesskapet, men om den norske staten. Og så glemmer de at fellesskap er jo noe mer enn staten. Det som gjør Norge til et godt land å bo i, er jo ikke bare disse tre tingene som Arbeiderpartiet har bestemt skal være den norske modellen. La meg ta noen eksempler. En av nestorene i norsk samfunnsvitenskap, Stein Rokkan, har sagt at de frivillige organisasjonene har spilt en avgjørende rolle for norsk demokratibygging og nasjonsbygging. Faktisk var kjernen i framveksten til det norske demokratiet nettopp i de frivillige og de ideelle organisasjonene, fra kristenorganisasjonene til organisasjoner som vil hjelpe dem som har det vanskeligere, til bondebevegelsen og arbeiderbevegelsen. I en undersøkelse nylig kom det fram at Norge var det landet i verden som hadde best beskyttelse av eiendomsretten. Jeg tror det er ganske avgjørende for den norske modellen. Vi har modernisert Norge de siste 30 årene. Vi har modernisert industrien vår, og vi har modernisert offentlig sektor. Ikke minst var 1980-tallet avgjørende. Thorbjørn Jagland, som er en ikke ukjent arbeiderpartipolitier, sa at hvis det ikke var kommet en modernisering på 1980-tallet, ville systemet eksplodert. Når Thorbjørn Jagland sier det, antar jeg det også er fordi han, etter at han har gått av som statsminister, ser at flere partier har vært med på å bygge den norske modellen. Hører man på dagens arbeiderparti, skulle man tro at lysene ble slukket omtrent hver gang Arbeiderpartiet var ute av regjeringskontorene. For ikke å snakke om at den norske modellen er avhengig av en åpen økonomi, sterke bedrifter, trygge arbeidsplasser. Vi har i dag fått høre at det er fordeling som har løftet Norge fra å være et av verdens fattigste land. Men det å fordele fattigdom er ikke spesielt attraktivt. Verdiskapingen vår har selvfølgelig også vært avhengig av politikk, men først og fremst kan vi takke gründere, bedriftseiere, de som har satset – og arbeidstakerne, som jobber, står på og er oppe og bidrar. Jeg tror alle de er opptatt av det samme som Høyre, nemlig at skattepengene brukes best mulig. Når en arbeidstaker betaler inn skatt – høy skatt – år etter år etter år, hjelper det lite at vi sier at Norge er verdens beste land å bo i, slik det jo er, hvis helsekøene samtidig øker, eller datteren hans, som går på skolen, ikke får den undervisningen hun har krav på. Men det aller, aller viktigste med den norske modellen, eller for den norske velferden, er jobb og arbeid. Det må lønne seg å jobbe. I dag er det slik at den norske modellen lekker. Hvert eneste år faller tusenvis av mennesker ut av arbeidsmarkedet vårt, ikke bare de som har jobbet og stått på i mange tiår, enten det er bak kassa eller i industrien, men unge mennesker faller ut av arbeidslivet vårt hvert eneste år. Nesten 800 000 mennesker i arbeidsfør alder står utenfor arbeidslivet. Høyre har kalt det for «utenforskapet» og sagt at det er den største velferdsutfordringen vi står overfor. Er man for syk til å jobbe, skal man selvfølgelig ikke jobbe. Man skal ha skikkelige ordninger for det. Problemet er at dagens politikk støter flere mennesker ut istedenfor å ta flere mennesker inn. Det har vært symptomatisk for dagens debatt at istedenfor å diskutere hva som skjer i dag, diskuterer man det som skjedde i 1994 eller 1954. I dag er det altså flere mennesker som står med lua i handa, enn for 40 år siden. Det er bare det at i dag står de med lua i handa på et Nav-kontor.