Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-10-27:
Helsepersonell er den viktigste ressursen og innsatsfaktoren vi har for å sikre befolkningen trygge helsetjenester av god kvalitet. Å opprettholde og utvikle fagfolks kompetanse er et viktig arbeid som må pågå kontinuerlig. Representanten Sonja Irene Sjøli viser til vedtak fra legemiddelindustriens generalforsamling i vår. Der står det at det fra 2012 ikke lenger skal være tillatt å sponse eller betale for deltakelse og reise for helsepersonell til arrangementer i utlandet i regi av en tredjepart. Hun uttrykker bekymring for at vedtaket vil kunne gå ut over legers faglige oppdatering og videreutdanning. Det pekes på uttalelser om at vedtaket kan føre til nedbemanning ved sykehusene, og at lovverket synes uklart med hensyn til arbeidsgivers plikt og ansvar for etterutdanning. La meg slå fast: Helseforetakene har strenge krav til forsvarlighet i pasientbehandlingen, og helsepersonellets kompetanse er vesentlig i denne sammenheng. Helseforetakene skal sørge for at ansatte gis den opplæring, etter- og videreutdanning som er påkrevd for å utføre arbeidet sitt forsvarlig. Dette står tydelig i lov om spesialisthelsetjenester. Når det er sagt, har helsepersonell selvstendig ansvar for å holde seg oppdatert innen sitt fagområde. Det gjelder også legene. Helsepersonelloven er tydelig på at helsepersonell skal innrette seg etter sine faglige kvalifikasjoner og innhente bistand eller henvise pasienter videre dersom det er nødvendig. På denne måten ivaretas kvalitet og pasientsikkerhet i behandlingen. Jeg er glad for at legemiddelindustrien har vedtatt at de fra neste år ikke vil sponse legers kongressreiser til utlandet. Pasienter skal være trygge på at behandlingen er basert på legenes beste skjønn og kompetanse, tilegnet bl.a. gjennom arbeidsgivers tilrettelegging av opplæring og etterutdanning. Jeg mener at pasientenes tillit til spesialisthelsetjenesten best kan sikres ved at helseforetak og leger unngår bindinger som kan oppstå som følge av at legemiddelfirmaer sponser kongressreiser og turer utenlands. Vi trenger tydelige spilleregler for hvem som finansierer helsepersonellets etter- og videreutdanning. Det vil vi få nå. Innstrammingen, som er utgangspunktet for interpellasjonen, ble også positivt mottatt av de regionale helseforetakene. Det er viktig med større grad av ryddighet i forholdet mellom foretak og industri. Behovet for ryddighet og interesseuavhengighet mellom aktørene har vært tema i flere år. Allerede i 2006 ble det laget en samarbeidsavtale mellom regionale helseforetak og legemiddelindustrien. Det ble satt opp «kjøreregler» for hvordan ansatte i spesialisthelsetjenesten og legemiddelindustrien skulle forholde seg til invitasjoner, møter og kurs som var støttet av et legemiddelfirma. Det ble laget avtaler, slik at arbeidsgiver skulle ha oversikt og styring over hvem som arrangerte og betalte for deltakelsen. Samtidig ble det presisert at det ikke kunne inngås avtaler om støtte til kurs som gir tellende eller godkjente timer i videre- og etterutdanning. Slik opplæring har alltid vært ansett for å være utenfor legemiddelindustriens ansvar. Når legemiddelindustrien ikke lenger skal sponse deler av legenes etterutdanning, mener jeg at arbeidsgivere – i enda større grad enn tidligere – må ta ansvar for å sikre kompetanseheving som er nødvendig for at befolkningen skal få gode tjenester. Helseforetakene setter hvert år av betydelige beløp og legger stor innsats i å lære opp helsepersonell. Helseforetakene har et selvstendig ansvar for å vurdere og planlegge hvordan helsepersonellet kan holde seg oppdatert på sine fagfelt. Mye etterutdanning foregår gjennom ulike kurs og opplæringstiltak som arbeidsgiver arrangerer. Jeg vil også peke på at legene i stor grad deltar i helseforetakenes forskningsarbeid. Kompetanseutvikling og opplæring i form av etter- og videreutdanning er et betydelig element her. Jeg vil også peke på at staten gjennom de årlige tarifforhandlingene med Den norske legeforening avsetter øremerkede midler til legenes utdanningsfond. Gjennom avtaleinstituttet har staten lagt til rette for at leger kan søke Legeforeningen om dekning av kostnader til etter- og videreutdanning. Etterutdanning skjer, som representanten Sjøli peker på, bl.a. ved kongressreiser i utlandet. Helseforetakene har også tidligere finansiert legers deltakelse i arrangementer i utlandet, som ledd i etter- og videreutdanningstilbudet. Det skal de fortsette med også i 2012. Det er derfor ikke snakk om noe «kongressforbud» for leger. Det er selvfølgelig ikke bare kongressreiser som sikrer legers kompetanseutvikling. I vår teknologiske hverdag vil stadig mer av etter- og videreutdanningstilbudene gjennomføres på virtuelle møteplasser og IT-baserte opplæringstiltak. For eksempel skjer det mye interessant på dette området innen telemedisin. Helseforetakene har hittil ikke hatt god nok kunnskap om forventet behov og tilgang på legespesialister. De regionale helseforetakene har imidlertid utarbeidet overordnede analyser av dagens situasjon og fremtidig behov for spesialister. Basert på dette kunnskapsgrunnlaget vil regionene sette inn nødvendige tiltak for å få tilstrekkelig kapasitet og kvalitet i tjenestene. De regionale helseforetakene har også fått i oppdrag å utrede personellbehovet frem mot 2020. De skal lage en plan for hvordan riktig kompetanse og personell skal rekrutteres i årene fremover. Jeg har stor tro på at dette vil bli et godt grunnlag for helseforetakene når de skal planlegge og iverksette nødvendige utdanningstiltak for legene. Det er en riktig og viktig utvikling at foretakene i enda større grad skal ha kontroll over kompetanseutviklingen blant personalet sitt. Vedtaket fra legemiddelindustrien – som interpellanten tar utgangspunkt i – gjør at foretakene må vurdere hvordan midler og ressurser til kompetanseutvikling brukes på best mulig måte.