Svein Flåtten (Høyre), 2012-11-08:
Politikeres standardhilsen til norsk næringsliv er som regel at de har behov for forutsigbare rammevilkår. Et av de aller viktigste rammevilkårene for næringslivet er den forvaltningspraksisen som utøves av skattemyndighetene. Skatt er et helt sentralt kostnadselement for bedriftene. Det er ofte den største enkeltkostnaden i året. Derfor må den være riktig. Noen ganger legges skatten på eierne, andre ganger på selve bedriften. Men resultatet er uansett det samme: Det er en kostnad og ikke minst en del av en bedrifts konkurransekraft. Derfor ønsker selvsagt bedriftene å minimere kostnaden. Men det betyr ikke at myndighetenes utgangspunkt bør være at bedriftene mener å gjøre dette på ureglementert måte. Bedriftene ønsker at det skal være riktig. Skattemyndighetene på sin side bør ikke ha den omvendte inngangen til dette, nemlig at det er om å gjøre å maksimere skatten. Deres credo er, og bør være, riktig ligning til riktig tid. Men jeg tror at disse fem enkle ordene ikke alltid oppleves like enkle av norsk næringsliv. Maktforholdet mellom skatteetat og skattytere er slik at avgjørelser hos myndighetene ofte har en stor og avgjørende betydning for bedriftene. I et landskap med stadige skatteendringer vil det selvsagt oppstå rettslig uenighet. Da må det ikke være for tungt å snu for myndighetene. Det må ikke gå prestisje i avgjørelser som allerede er tatt. En må ha visshet om at dette er betydningsfulle avgjørelser for næringslivet, og de må håndteres deretter. En må være oppmerksom på at kontinuerlige regelendringer kan gi liten forutsigbarhet, og at, ikke minst i et globalisert samfunn, særlig internasjonale bedrifter kan oppfatte norsk ligningsforvaltning som mer enn krevende og slik sett lite tiltrekkende for næringsetablering – kanskje bortsett fra at de slipper formuesskatten, men det hører ikke hjemme her akkurat i dag. Utviklingen gjennom de senere år viser at det er behov for endringer i forvaltningspraksis, antakelig også i mentaliteten, tilnærmingen, systematikken og organisasjonen av klagebehandling i skatteetaten. Det dukker opp altfor mange enkeltsaker – på både stortingsrepresentanters og skattejuristers bord – som vitner om behov for endring. Så kan man si at man ikke skal se seg blind på detaljer, men at man må se på det store bildet. Det tror jeg er en uriktig tilnærming, for allerede i utgangspunktet er det slik at det er skattekontoret som foretar bokettersyn, fastsetter vedtak, ilegger tilleggsskatt, er dominerende i saksbehandlingen, skriver innstilling til klagenemndas vedtak. Litt avhengig av nemndas sammensetning og kompetanse, som jeg kommer tilbake til, gir ikke dette noen reell overprøving. I klagesaker skaper alt dette en risiko for bedriftene for at rettssikkerheten ikke ivaretas på en god nok måte. Man vet også at som sluttprodukt vil utlignet skatt – uansett om det er endelig vedtak eller ikke – bli tvangsinndrevet. Da har jeg også sagt litt om konsekvensene for den enkelte. «Betal først, klag senere»-prinsippet, med en rigid gjennomføring, kan faktisk gi ulivssår til selv sterke bedrifter ved rettstvister man til slutt vinner. Nettopp derfor er det så viktig at rettssikkerheten underveis er ivaretatt, for enkeltbedriftene og for næringsaktørene. Det finnes eksempler, som jeg har sett dokumentert, med forslag om ligning for mange millioner i ekstrainntekt, ofte kanskje mer enn det, som endte med null etter at man fikk satt ressurser inn i prosessene – kanskje enkelttilfeller, men det holder jo med den typen enkelttilfeller. Det bør vi ikke ha. Næringslivet opplever også en betydelig sendrektighet i systemet. Skattyterne pålegges korte svarfrister selv ved kompliserte saksfremlegg fra etaten, mens myndighetene ikke er i stand til å pålegge seg selv anstendige svarfrister. Men det mest alvorlige ankepunktet, det jeg vil bruke mest tid på i dag, er dagens utilstrekkelige rettssikkerhet med hensyn til klagenemndene. Jeg tror næringslivet opplever at det stort sett er rått parti i skatteklagesaker. Klagebehandlingens kvalitet er viktig. Dagens system har store svakheter, særlig når man vet at terskelen for å gå til retten er høy. For dem med minst ressurser må klagebehandlingen være best mulig. Systemet for klagebehandling er slik at man sikter seg inn mot et vedtak i tråd med skattekontorets innstilling – det samme kontor som har behandlet den opprinnelige saken, innstiller også i klagebehandlingen. Jeg har over år hatt nær kontakt med medlemmer av nemndene rundt omkring, ikke bare i mitt eget hjemfylke, mange andre steder også. Deres vitnesbyrd er samstemte: Nemndenes kompetanse er ikke god nok fordi kravene ikke er høye nok. Skatt er vanskelig, og de som peker ut medlemmene – det er de politiske partiene etter et fylkestingsvalg – er ikke tilstrekkelig oppmerksomme på hva som kreves, og på hvilket ansvar med hensyn til rettssikkerhet medlemmene de plukker ut, får. Utvelgelsen er jo ofte et resultat av raske prosesser etter valgene, som de fleste politikere kjenner til. Og behandlingssystemet når det gjelder klagesaker, er slik at nemndenes medlemmer bare kan krysse av på et skjema hvis de er enig i innstillingen fra skattekontoret, men hvis de er uenig, må de selv innkalle til møte, selv formulere sin uenighet om kompliserte, juridiske skattespørsmål. Og hva velger et medlem uten den formelle utdanning og uten den faglige tyngde som kreves i en slik situasjon? Det er ingen premie for å gjette det. I tillegg er det slik at det er direkte ulønnsomt for medlemmene å være uenig i skattekontorets innstilling til klager. Det koster et ekstra møte, mye hodebry og ekstraarbeid om du velger uenighet – uten kompensasjon. I tillegg er det slik at innstillingene skrives på samme skattekontor, og kolleger settes til å overprøve hverandre. Jeg har ingen mistanke om at dette ikke fungerer med vanntette skott, men usikkerheten ligger der for skattyterne, særlig når skattenemndene rent faglig – med dem som blir utpekt – kanskje ikke er i stand til å gjøre den jobben de skal. Dette er en tilnærming og en behandlingsmåte vi ikke kan være bekjent av. Stortinget har ved flere anledninger prøvd å gjøre noe med dette. Et Dokument 8-forslag fra Fremskrittspartiet for et par år siden – eller litt kortere tid – tok opp dette. Da var Stortinget enig om at dette måtte man se på. En samlet finanskomité ba regjeringen komme tilbake med dette. Det har skjedd lite på dette området – nærmest ingenting. Så er spørsmålet: Kan vi gjøre noe med dette? I den forrige debatten her i dag har det blitt henvist til at man etterlyser konkrete forslag til hva som skal gjøres. Jeg tror at inngangen til dette er skatteklagenemndene – ikke fordi de vil gi avgjørelser i favør av norsk næringsliv, men fordi de vil gi en sikkerhet for at de er kompetent sammensatt, at man får en annen kompetanse, en annen utvelgelse av nemndmedlemmene. Og så må det selvfølgelig følge med en skikkelig kompensasjon for det arbeidet en gjør. Denne debatten skal ikke være noe slags fagforeningsfremstøt for nemndmedlemmer rundt omkring i landet, men jeg tror at man får de beste resultatene når man betaler for det man gjør. Kompetanse er ikke gratis, og dette er viktig ved denne typen behandling. Rettssikkerheten koster. Så må vi få en annen type saksforberedelse til klagebehandlingen, og den må være adskilt fra det opprinnelige skattekontor som innstiller på dette. Også til den foregående debatten i dag: Dette er ikke tiltak som koster mange penger. Dette er å legge om systemene slik at skatt og rettssikkerhet er en del av bedriftenes og – for å bruke enda litt større ord – et lands konkurransekraft. Manglende rettssikkerhet koster, og derfor er det viktig å se på forbedringspunkter. Denne interpellasjonen er et forsøk på – nok en gang – å invitere regjeringen, og da særlig finansministeren, inn i den forbedringsprosessen som norsk næringsliv venter på. Jeg tror at dagens praksis med hensyn til klagebehandlingen – og jeg tror det er helt vesentlig i denne sammenhengen – tar helt unødvendig bort mulighetene til rettssikkerhet i klageprosessen til en reell kontradiksjon. Domstolsprosessen, som man selvfølgelig alltid har mulighet til, innebærer at det er skattyter som bærer risikoen, det er skattyter som bærer kostnadene for at man skal utvikle retten på disse områdene. Jeg tror næringslivet venter på at man i hvert fall forsøker å gjøre noe med dette. Det har så langt gått smått, tross gode forsøk fra både spørsmålsstillere, forslagsstillere og faktisk også, som sagt, en samlet finanskomité. Da har alle gjort sitt, og da venter vi egentlig bare på hva finansministeren kan gjøre.