Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-02-08:
Jeg takker for en veldig god interpellasjon, og jeg må si det så enkelt at jeg tror jeg kunne stått inne for hvert eneste ord av interpellantens innlegg her. Dette er vi veldig enige om. Grunnen til at dette er en utrolig viktig interpellasjon, er jo at den løfter blikket i forhold til hvordan vi skal bekjempe svært alvorlig kriminalitet på mange forskjellige slags felt. For det første er det slik at vi nå, i løpet av de fire–fem siste årene, ser en ganske gledelig nedgang i vinningskriminaliteten i Norge, men det er som interpellanten har vært inne på: Det henger igjen for den type kriminalitet som han her peker på – voldskriminaliteten, særlig i tettstedene. I så måte er det en kriminalpolitisk utfordring vi er nødt til å gripe sterkere inn i, ikke bare for å kunne forebygge, men også for å kunne reagere. Det gir oss jo en mulighet til å vurdere spørsmålet om man innenfor politiets ressursbruk kan flytte fokus fra det man tidligere har drevet med, som kanskje har vært rettet mot de størrelsene som nå faktisk går ned, og over på dette – ikke bare det å etterforske saker, men også å drive forebygging. Det andre elementet som gjør at denne interpellasjonen etter Regjeringas mening er særdeles viktig i et kriminalpolitisk og et sosialpolitisk perspektiv, er at man løfter fram spørsmålet om frihet og menneskers behov for frihet, og hva man egentlig skal legge i frihetssøken. Vi har vel altfor lenge koblet frihet opp mot de kommersielle krefters mulighet til å etablere seg og til å drive virksomhet uforstyrret fra det offentlige Norges inngripen. Her velger vi å se på frihet ut fra hvordan menneskene virkelig rammes av et sosialt onde, og peke på den begrensning i frihet som mange mennesker faktisk får, enten man blir direkte utsatt for vold, eller man er i en situasjon hvor man faktisk ikke tør å ta del i det offentlige liv og være ute i gatene fordi man frykter konsekvensene av virksomheten som skjer ute, særlig nattetid. Det tredje jeg har lyst å peke på, er at det generelt må være mye bedre at vi bygger et samfunn som har lite kriminalitet og – jeg holdt på å si – begrenset kontrollmyndighet og så effektivt politi som mulig, og som bidrar til at vi har færre kriminalpolitiske utfordringer og hendelser, enn at vi stadig i etterkant må reparere når den kriminelle handlingen har skjedd. Det påhviler derfor Regjeringa og Stortinget å sette søkelyset på konsekvenser av den praktiske gjennomføringen bl.a. av skjenkepolitikken, og særlig legge til rette for at man i større grad ser konsekvensene av lokalpolitiske tiltak, slik interpellanten også er inne på. Den sammenhengen som vi ser mellom alkoholbruk og vold, er en av de best dokumenterte sammenhenger vi har på kriminalitetsområdet, både gjennom nasjonal og internasjonal forskning. Den har vært gjennomgående historisk i tidsakser – vi har gode undersøkelser som viser utviklingen i tid. Vi har også gode undersøkelser fra andre land enn Norge. Vi ser at så vel økningen som nedgangen i voldskriminaliteten henger nært sammen med alkoholkonsumet, ikke knyttet til det vi tradisjonelt mener er misbrukere, men det er i stor grad avhengig av totalforbruket ute i samfunnet. De som utsetter andre for vold, er gjerne mennesker som karakteriserer seg sjøl som moderate brukere av bl.a. alkohol. At voldslovbrudd øker i takt med antallet skjenkesteder, er udiskutabelt. Dette er derfor ikke oppsiktsvekkende kunnskap, snarere tvert om. Hvis en ønsker å redusere voldskriminaliteten, er den naturlige konsekvens av slik kunnskap å se på den skjenkepolitikken som føres lokalt, og som vi også sentralt har et ansvar for gjennom de rammene som gis. Helse- og omsorgsministeren er ansvarlig statsråd for alkoholloven, og denne loven gir kommunene stor frihet til å føre den bevillingspolitikken de ønsker. Men frihet følges også av ansvar for å sørge for frihet for dem som vi kanskje ikke trekker fram først når vi debatterer frihet. Alkoholloven gir kommunene en enestående mulighet til sjøl å planlegge hvordan de vil at tilgjengeligheten til alkohol i sin kommune skal være. Slik kan alkoholloven være et av kommunens viktigste forebyggingsinstrumenter, og de kommunene som stadig svikter i forhold til nettopp det å forebygge på denne arenaen, bør det stilles klare krav til, særlig når de er høyt på banen i forhold til å kreve mer politiressurser. Helse- og omsorgsministeren og jeg vil oppfordre til at kommunene ser bruken av virkemidler etter alkoholloven i sammenheng med andre virkemidler for å forebygge rusmiddelproblemer, herunder å forebygge vold. Fra statens side er det lagt til rette for dette ved at Sosial- og helsedirektoratet har utarbeidet en veileder for utarbeidelse av helhetlige rusmiddelpolitiske planer. Jeg vil oppfordre kommunene til å benytte denne til å se bevillingspolitikken i et helhetlig perspektiv, og til å trekke politiet ytterligere inn i dette arbeidet. Et lokalt samarbeid mellom kommune og politi om kriminalitets- og rusforebyggende tiltak er et samarbeid Regjeringa med styrke oppfordrer til. Jeg bruker enhver anledning når vi diskuterer kriminalpolitiske utfordringer ute, til å reise de temaer som interpellanten nå gjør. Jeg tror det er viktig at vi gjør det, nettopp for å få bl.a. kommunepolitikere til å oppfatte alvoret i situasjonen. Allerede i dag skal kommunen forelegge alle søknader om salgs- og skjenkebevillinger for politiet for uttalelse før vedtak fattes. Det kan også innhentes uttalelse fra skatte- og avgiftsmyndighetene. Videre skal vandelen til personer med vesentlig innflytelse på driften av virksomheten sjekkes. Dette er en god ordning, som sikrer at kommunen kan fatte sin beslutning på best mulig kunnskapsgrunnlag. Det er ikke slik at man må behandle alle likt i alkoholpolitikken. Hvis man har en saklig grunn for å forskjellsbehandle, ved at én får bevilling og en annen ikke, fordi man ikke ønsker at det skal være mange skjenkesteder – f.eks. i Rosenkrantz’ gate – har man full adgang til det. Det må lokalpolitikerne tørre å gå inn i, for det er vitalt hvis vi skal klare å få ned voldskriminaliteten. Ordningen legger godt til rette for godt samarbeid mellom ulike offentlige instanser, og sikrer at kommunene treffer sine beslutninger etter at saken er best mulig opplyst. Dersom kommunen har et bevisst forhold til sin bevillingspolitikk og i forbindelse med utarbeidelse av rusmiddelpolitisk handlingsplan har utarbeidet retningslinjer for denne bevillingspolitikken – på bakgrunn av innspill – vil det ligge til rette for en ryddig og forutsigbar behandling av bevillingssøknader. Representanten Syversen trekker fram situasjonen i Oslo i sin interpellasjon. Det er bra. Oslo kommune har opplyst at det pr. 24. november i fjor var 1 066 skjenkebevillinger og 358 salgsbevillinger, salg av øl i dagligvareforretninger, i Oslo. Dessuten var det 547 skjenkesteder i sentrum med åpningstid til kl. 03.30 og skjenketid til kl. 03, et antall som også inkluderer mellom 65 og 70 båter med skjenkeløyve. Det er en myte at Norge er så restriktivt på dette området. Vi er etter hvert blitt et av de mest liberale landene i denne typen politikk, det gjelder ikke bare skjenketid, men også antall skjenkeseter pr. innbygger. Politiet har et ansvar knyttet til bekjempelse av voldskriminaliteten. Dette er imidlertid et ansvar som ikke kun ligger til politiet, men også til Oslo kommune. Oslo politidistrikt har over lengre tid, også etter initiativ fra undertegnede, påpekt problemet med fortetting av utesteder, bl.a. i deler av Kirkegata og Rosenkrantz’ gate. Jeg har sjøl gått natteravn der nylig, og det gir jo noen aspekter av hvordan den kriminalpolitiske debatten egentlig burde være når det gjelder hva vi skal gjøre her i Oslo. Kombinasjonen av forholdsvis trange gater og mange berusede personer på vei til eller fra utestedene fører ofte til voldsepisoder som raskt kommer ut av kontroll. Antallet personer som blir involvert eller lar seg involvere i slike hendelser, er uforholdsmessig stort. Jeg håper på et godt samarbeid mellom politiet og kommunen når det gjelder ønsket om å redusere antall voldsepisoder. Jeg håper at politiets uttalelser, i de sammenhenger de kommer, nå blir lagt større vekt på i kampen for redusert vold. Jeg har fått opplyst fra Politidirektoratet at Oslo-politiets arbeid kontinuerlig er målrettet mot bekjempelse av voldskriminalitet i Oslo sentrum. Den synlige patruljeringen er styrket, og det er utplassert patruljer på faste plasser i de mest belastede områdene. Sentrum politistasjon følger aktivt opp skjenkesteder i sentrum som er plaget med vold og uorden, spesielt med vekt på forholdene i Rosenkrantz’ gate. Situasjonen er svært ressurskrevende for politiet. Med den omfattende tilstedeværelsen som er nødvendig i Oslo sentrum, vil det dessverre i perioder være færre politipatruljer tilgjengelig i andre deler av Oslo. Det er politiets vurdering at man også i tida framover vil måtte kraftsamle innsatsen i de deler av Oslo sentrum hvor fortetningen av skjenkesteder er stor. Problemorientert politiarbeid som overordnet, kunnskapsdrevet arbeidsmetode inngår i Sentrum politistasjons arbeid mot vold og uro, og som et ledd i den innsatsen er det utarbeidet en rapport om volden i Rosenkrantz’ gate i Oslo. Den rapporten skal brukes aktivt, så vel internt som i dialogen med politiets samarbeidspartnere. Nå renner taletida mi ut. Jeg har noen forslag til ytterligere tiltak. Jeg skal komme tilbake til det i mitt oppfølgingsinnlegg.