Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
Interpellanten tar opp situasjonen til universitetene og hvordan de skal kunne gjøre seg gjeldende på internasjonale rangeringer. Det å streve for å få en høy rangering kan være med på å gi et bra akademisk driv på en institusjon og en kvalitetsheving av universitetene. Det å gjøre seg gjeldende i et internasjonalt akademisk miljø kan være viktig. Så var interpellanten også inne på at hvilken iver man hadde for til å vise til disse listene, var litt avhengig av hvor man kom fra. Det var vel kanskje ikke tilfeldig at det kom fra Hordalands representant, som nå representerer et universitet som har gjort det veldig bra, og som vi gratulerer med å stå på Times' rangeringsliste – at de kom så høyt ut. Men det har også, som interpellanten sa, kommet vesentlig kritikk av hvordan listene utarbeides, og målemetodene karakteriseres i Uniforum av rektor Ole Petter Ottersen ved Universitet i Oslo som skjøre metoder: «Uansett, kva måling eg kommenterer, så har eg heile tida vist til at det er eit metodeproblem med desse universitetsrangeringane. Og dei måler jo berre ein del av aktivitetane og oppgåvene til universiteta. No har me eit godt døme på kor skjøre desse metodane er. I utgangspunktet er eg ikkje så opptatt av rangeringar, men samtidig er det ei kjensgjerning at både studentar og vitskaplege tilsette både nasjonalt og internasjonalt er opptatt av dei. Mange av dei skjeler til desse rangeringane når dei vurderer kvar dei skal studera eller forska. Det er ikkje eit mål i seg sjølv for UiO å skåra høgt på desse målingane, men det som blir målt må i alle fall vera korrekt. Berre på den måten veit ein om ein blir betre eller ikkje på dei områda som blir målte. Det er ikkje gjort i dette tilfellet.» Når universitetet i Oslo faller fra plass nr. 100 til plass nr. 186, er et betimelig spørsmål å stille dette: Gir disse rangeringene et riktig bilde av et universitet, eller bør man strebe etter å få til bedre målinger etter hvor disse universitetene ligger? Jeg ser også at interpellanten bruker begrepet «våre fremste universiteter». For Kristelig Folkeparti er det et mål at alle universitetene får en mulighet til akademisk kvalitetsutvikling. Vi ønsker ikke at det bare skal være de to fremste som skal bli sett på med et analytisk blikk for hvordan en kan øke ambisjonsnivået og kvalitetsnivået. Derfor synes jeg at hvis man skal legge fram for Stortinget en analyse av strategiske vurderinger og ambisjonsnivå, vil det være nyttig at alle universitetene er inkludert i det. Hvis vi skal tiltrekke oss utenlandsk kompetanse, kan det gjøres på flere måter. Det kan enten være ved at vi leverer like bra som andre tunge aktører på de fagene de har, i et konkurranseforhold, og at de velger Norge framfor andre land, men det kan også være å tilby nye og andre fag av høy kvalitet, fag som møter det globale storsamfunnets nye utfordringer. Da Høgskolen i Agder gikk over til å bli universitet, var vi mange som understreket at dette var en startstrek og ikke en målstrek for oss. Det akademiske drivet som preget høyskolen på vei til å bli universitet, var veldig positivt. Det er bl.a. bygd opp en bachelor- og en mastergrad innenfor mekatronikk med høy faglig kvalitet som leverer ypperlig kompetanse til en industriklynge som er veldig internasjonalt innrettet. Når store internasjonale konsern velger å satse på Sørlandet, er det fordi bedriftene leverer kvalitet og løsninger på et meget høyt nivå. Kanskje er det viktigere at store internasjonale konsern anerkjenner kompetansen til de bedriftene som finnes på et sted, og dermed også anerkjenner den kompetansen som leveres av lokale institusjoner, enn det er å komme med på en liste. Et fortsatt akademisk driv handler om å ha strategiske midler til å kunne drive både forskning og utvikling ved universitetene. Jeg synes det er spennende at interpellanten åpner denne drøftingen med å sette seg noen ambisjonsnivå, og det er spennende å utfordre statsråden på å tenke ambisjonsnivå på vegne av alle universitetene våre.