trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2018-05-22:
Personvern er en helt sentral del av det liberale demokratiet vårt. Dårlige kår for personvernet reduserer åpen meningsutveksling og politisk aktivitet. I tillegg kan samfunnsdeltakelsen svekkes, og det frie og åpne demokratiet vårt blir skadelidende. Ikke minst øker vår digitale hverdag presset mot personvernet. Det krever at vi stiller strenge krav til lagring, bruk og videreformidling av informasjon. Jo mer sensitiv dataene er, jo viktigere er det at vi har lovmessige systemer som sikrer den enkeltes personvern ved å både styrke den enkeltes rettigheter, utforme krav til den som skal behandle, og ikke minst sikre at regelverket overholdes til individets beste. Det er derfor veldig bra at vi i dag skal vedta ny personvernlovgivning. Og etter det jeg kan se, er det tverrpolitisk enighet om at den nye personvernloven styrker den enkeltes personvern. Den nye loven gir den enkelte styrkede rettigheter ved at mange rettigheter vi har i dag, videreføres og styrkes, i tillegg til at vi som enkeltindivider får nye rettigheter, som bl.a. retten til å protestere mot behandling av personopplysninger. Den nye loven viderefører og forsterker en rekke plikter for dem som skal behandle personopplysninger, i tillegg til at nye plikter innføres, herunder plikten for alle offentlige og en rekke private virksomheter til å ha personvernombud. Den nye personvernlovgivningen sikrer et ensartet regelverk i Europa. Det er bra både for den enkelte og for dem som skal behandle opplysningene. Verden er i dag mer globalisert enn noen gang. Vi er da som enkeltpersoner helt avhengig av at vi har et regelverk som beskytter oss også utenfor Norges grenser. Et harmonisert europeisk regelverk styrker den enkeltes vern samtidig som det bidrar til forenkling for selskaper og bedrifter som opererer på tvers av landegrensene. Det nye regelverket sikrer også et europeisk tilsynssystem. Det vil bidra til en harmonisering av praktiseringen av regelverket, noe som vil være en styrke for dem som skal behandle personopplysninger, samtidig som det vil styrke enkeltindividers rettigheter. Til slutt vil jeg si at det er viktig å få på plass dette regelverket nå, slik at de som behandler personopplysninger, og som opererer i flere land, har ett regelverk å forholde seg til. Skjer det store endringer i avtalen med EØS, må regjeringa heller komme tilbake til Stortinget med en ny sak.
Solveig Schytz (Venstre), 2018-05-22:
Venstre er opptatt av enkeltmenneskets frihet. Liberal politikk er ikke grenseløs. Et sterkt personvern er avgjørende både for den enkeltes frihet og for demokratiet, for friheten forutsetter at det settes tydelige grenser. Frihet forutsetter at hvert menneske vernes mot utilbørlig registrering, overvåking og inngripen i privatlivet. Denne friheten inkluderer også adgangen til å kunne ytre seg anonymt på nett. Demokratiet forutsetter helt grunnleggende at det i siste instans er borgerne som kontrollerer staten, ikke staten som kontrollerer borgerne. Personvernet er grunnlovfestet, og enhver har rett til respekt for sitt privatliv. Staten skal sikre et vern om den personlige integritet. Vi har alle noe vi ikke ønsker å dele med andre, ikke fordi det er ulovlig eller at vi har noe å skjule, men rett og slett fordi det er privat. Ny teknologi gir nye muligheter for innsamling og bruk av personopplysninger om enkeltmennesker. Mengden personopplysninger som samles inn og behandles i dag, er en helt annen enn det vi så for bare få år siden. Det gir nye muligheter, men også nye utfordringer, og det kreves at vi tar grep. Personopplysninger kan ikke bare brukes, men også misbrukes. De som behandler opplysninger, er også avhengig av vår tillit for at vi skal være villig til å dele opplysninger med dem. De må tilby tjenester og løsninger som vi kan stole på. Det handler om tillit både til offentlig og privat sektor og i siste instans til demokratiet. Bruk av personopplysninger skal både begrunnes og begrenses, og man skal kunne ta styringen selv. Menneskene eier selv informasjonen om seg selv. Det er svært viktig at offentlige og private virksomheter nå får et større ansvar for å ivareta personvernet når man samler inn og lagrer opplysninger om oss. Det blir lovpålagt at også tekniske løsninger må lages slik at de ivaretar personvernet. Det at det offentlige nå også skal opprette personvernombud, er utrolig viktig for å følge opp dette videre. I dag vedtar vi en ny personopplysningslov og gir derved Stortingets samtykke til innlemmelse av EUs personvernforordning i EØS-avtalen. Personvernutfordringer er grenseløse og må løses internasjonalt. Derfor er det svært viktig at dette skjer innenfor EU og EØS-avtalen. Venstre støtter innføringen av ny personopplysningslov og vil fortsette kampen for et sterkt personvern.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2018-05-22:
Jeg vil slutte meg til det foregående talere har vært inne på. Det er en gledens dag når Norge nå tar et slikt stort internasjonalt ansvar og går foran når det gjelder barns menneskerettigheter og barns rett til å bestemme over eget liv. Det er et viktig regelverk som nå kommer på plass, og som vil ivareta barns rettigheter på en veldig god måte. Jeg har lyst til å gratulere Plan International Norge med et veldig godt arbeid, der ungdommer har vært med og fremmet og belyst denne saken. Og til Jayjay, Agnes og Kamilla som er her i dag: Dette er også et eksempel på hvor fin vår demokratiske modell i Norge er, nemlig at man kan engasjere seg, man kan kontakte folkevalgte, og man kan forklare hvorfor det er nødvendig å gjøre lovendringer, eller hvorfor politikere skal endre standpunkt eller ta nye initiativer. Så er det bra at vi har politikere som lytter, og som også har evne til å endre standpunkt. Vi er allerede i gang med å utrede spørsmålet om en lovbestemt nedre aldersgrense for å anerkjenne ekteskap inngått i utlandet, og i den forbindelse skal vi utrede en 18-årsaldersgrense for å anerkjenne de aktuelle ekteskapene. Det som er viktig for meg i dag, er ikke minst hva dette betyr for barn som vokser opp i Norge, alle de barn der ute som utsettes for tvangsekteskap og blir frarøvet barndommen sin, frarøvet livet sitt, som utsettes for tvang gjennom et helt liv fra de er små barn. Jeg håper at Stortinget får oppmerksomhet om det vedtaket som blir fattet i dag, at det blir lagt merke til internasjonalt, og at vi fortsetter å vise vei og går foran når det gjelder barns rettigheter.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2018-05-22:
Jeg vil starte med å si at regjeringen, i likhet med Kristelig Folkeparti, er grunnleggende opptatt av barnefamilienes mulighet til å bestemme over eget liv. Det er først og fremst ut fra hensynet til barnet. Vi vet at barn er veldig forskjellige og har ulike behov, og det må være opp til de enkelte foreldre å vurdere hva som er best for ettåringen sin. Derfor er det viktig å ta utgangspunkt i at kontantstøtten først og fremst skal handle om omsorgen for barnet. Samtidig må jeg si at jeg er veldig glad for å høre Kristelig Folkeparti si at man ikke er allergisk mot kontantstøttekritikk, og at man er åpen for å se på hva man kan gjøre for å styrke integreringen. Det synes jeg er en veldig prisverdig tilnærming. Det bidrar også til at vi kan tenke litt nytt om hvordan vi skal sikre familien valgfrihet og barnet god omsorg det første leveåret, samtidig som vi klarer å motivere foreldre til å gå ut i jobb – motivere kvinner, og særlig innvandrermammaene, til å gå ut i jobb. Jeg støtter meg til det som er sagt av saksordføreren og flere representanter fra denne talerstolen. Jeg har også lyst til å understreke og støtte opp under det representanten Bekkevold sa, nemlig at vi følger nøye med på utviklingen, og at vi i den varslede evalueringen vil vurdere hvordan denne ordningen virker, og eventuelt se nærmere på de uheldige utslagene ordningen kan ha, men det vil vi altså komme tilbake til.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2018-05-22:
Jeg vil vise til det eksemplet som Kristelig Folkeparti og representanten Bekkevold har tatt opp flere ganger – om familier hvor dette botidskravet får utilsiktede konsekvenser, og hvor det kan virke helt urimelig. Nå må ordningen virke litt før vi setter i gang evalueringen. Jeg har lyst til å legge til at dette også er en del av en helhet. Vi skal følge opp Ellingsæter-utvalget nå og se på hvordan vi kan være med og bidra til at familiene har rause og gode ordninger for å gi barna en best mulig oppvekst.
Silje Hjemdal (Fremskrittspartiet), 2018-05-22:
I dag vil jeg, som saksordfører, først og fremst takke komiteen for et veldig godt samarbeid i en sak som har engasjert mange, ikke bare i komiteen, men også der ute. Spesielt kan man kanskje trekke fram Wedding Busters, som også er en del av den internasjonale bevegelsen for å forby ekteskap blant barn. Jeg – og jeg tror mange med meg – mener at dette kanskje er en av vår tids viktigste kvinnekamper, i hvert fall likestillingskamper. Det å innføre en absolutt aldersgrense på 18 år for å inngå ekteskap i Norge, er veldig viktig, men det at komiteen i dag også er samlet om at man ønsker at regjeringen skal komme tilbake, etter at de har utredet en lovbestemt nedre aldersgrense for å anerkjenne ekteskap inngått i utlandet, herunder en 18-årsgrense, er også veldig, veldig viktig. Flere av oss som sitter i komiteen, er også Barnas Stortingsrepresentant, og da blir det sånn at denne saken, som så til de grader angår barn og unge, er veldig viktig for oss. Jeg synes også det er veldig viktig å understreke at vi har et internasjonalt ansvar for å sende et signal om at ekteskap blant barn ikke er greit. Et overgrep mot barn er vel så galt i andre land som når det skjer med etnisk norske barn her innenfor våre landegrenser. I dag synes jeg Stortinget går inn i historien. Vi går foran, og jeg håper at mange av landene rundt om i Europa og resten av verden kommer til å følge vårt eksempel. Dette er en viktig dag for barna, kanskje aller viktigst for dem, men det er også et veldig viktig signal for framtiden – om hva slags samfunn vi ønsker, og om hvilke rettigheter barn og unge skal ha.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-05-22:
Takk til saksordføreren for en god redegjørelse, og som det ble nevnt, er det enstemmighet i denne saken. Jeg vil trekke fram det saksordføreren var inne på, og som også ministeren var inne på i redegjørelsen over status for likestillingsarbeidet, det signalet dette sender til resten av verden – og også til miljøer i Norge. Jeg var også på kvinnekonferansen i høst, og veldig mange av organisasjonene som jobber med likestillingsspørsmål, ser til Norge. De har i hvert fall gjort det i lang, lang tid. Men det er også viktig å anerkjenne det arbeidet som blir gjort i andre land for å få bukt med at barn har lov til å gifte seg – f.eks. i Malawi, der dette ble forbudt i 2017. Det er sterke sivile krefter i alle land for å forby dette. Når Norge nå fatter sitt vedtak, er det et skritt i riktig retning.
Marianne Haukland (Høyre), 2018-05-22:
Det er sikkert mange i denne salen som fulgte med på helgens kongelige bryllupsbegivenhet i Windsor, i St. George’s Chapel. Prins Harry og Meghan Markle er et godt eksempel på myndige personer som gifter seg. Men er det én ting vi alle vet, er det at ekteskap ikke nødvendigvis skjer slik som på tv, og ikke nødvendigvis slik som hos Disney. Det er noen regler som vi mener skal gjelde for alle ekteskap. En hovedregel er at man skal være i myndig alder, altså over 18 år. I Norge burde vi ikke akseptere at mindreårige gifter seg, og det skal være uten unntak eller dispensasjon. Selv om det i dag er svært få under 18 år som har fått dispensasjon til å gifte seg, vil en absolutt aldersgrense gi et tydelig signal både i Norge og utenlands om at vi ikke aksepterer at ekteskap skjer mellom mindreårige personer. Det at vi endrer loven i dag, gir en god signaleffekt. Vi endrer loven, og vi har også en kultur for at forslag til lovendringer skal sendes bredt ut på høring, noe denne proposisjonen har vært. Ingen av høringspartene hadde noen innsigelser mot at dispensasjonsadgangen i ekteskapsloven § 1 a oppheves. Det stilles spørsmål ved om en oppheving av dispensasjonsmuligheten vil skape et incentiv til å gifte seg i utlandet. Dette er også drøftet i proposisjonen, der man viser til ekteskapsloven § 18 a andre ledd, som sier at et ekteskap som er inngått i utlandet, ikke godkjennes dersom minst en av partene var norsk statsborger eller fast bosatt i Norge på vielsestidspunktet og en av partene var under 18 år. Et slikt ekteskap kan bare anerkjennes i Norge etter søknad, som Norge er restriktiv med å godkjenne. Komiteen mener at norske myndigheter skal fortsette den restriktive praksisen, slik at man forhindrer og vanskeliggjør at ekteskap der minst en er under 18 år, også skjer i utlandet. Dersom det mot formodning skulle skje brudd på denne regelen, har den nye loven åpnet for at det gis hver av ektefellene en rett til å kreve at ekteskapet skal kunne oppløses uten at det har vært en separasjon eller et samlivsbrudd i forkant. Denne løsningen ligner veldig mye på den man har i Sverige. Man gir også Fylkesmannen rett til å kunne reise sak for å få ekteskapet oppløst dersom ektefellene selv ikke reiser en slik sak. Jeg synes det har vært en god behandling i komiteen, og jeg synes at det har kommet mange gode forslag til hvordan man skal opprettholde lovforslaget.
Olav Urbø (Senterpartiet), 2018-05-22:
Lovforslaget som no ligg føre, er om ei absolutt 18-årsgrense for å inngå ekteskap i Noreg, utan moglegheit for unntak. Formålet med lovforslaget er å oppheve moglegheit for dispensasjon og dermed hindre at mindreårige inngår ekteskap i Noreg. Sjølv om talet på tilfelle er lågt i Noreg, er det likevel for mange. Lovendringa er difor eit særs viktig signal. Senterpartiet vil kjempe mot barne- og tvangsekteskap og arbeide for at kvinner får eit betre rettsvern ved tvangsekteskap. Lovendringa vil vere eit godt verkemiddel i så måte, også i høve til å førebyggje og oppheve tvangsekteskap. Ei absolutt grense for ekteskap på 18 år samsvarer òg med myndigheitsalderen. Ekteskap er ei avgjersle med personlege og rettslege verknader. Endringa i lova er òg eit viktig signal utanlands om at norske myndigheiter ikkje aksepterer ekteskap inngått av mindreårige i Noreg. Senterpartiet stør òg forslaget om å greie ut ei nedre aldersgrense for å godta ekteskap inngått i utlandet, herunder ei 18-årsgrense.
Olav Urbø (Senterpartiet), 2018-05-22:
Kontantstøtteordninga er ein gjengangar på Stortinget. Våren 2017 fekk ein fleirtal for å innføre butidskrav, og Dokument 8-forslaget frå Kristeleg Folkeparti om å endre butidskravet vart debattert seinast 1. februar. For Senterpartiet er kontantstønad valfridom for dei aller minste barna, det vil seie barn mellom eitt og to år. Det er ikkje noko mål for Senterpartiet at alle eitt- og toåringar skal gå i barnehage. For dei aller minste er det viktig med valfridom tilpassa familiesituasjonen til den einskilde og barnets beste. Det er verdt å minne om at det i hovudsak er barnet som er hovudpersonen i ordninga. Difor vert det urimeleg at ei gruppe foreldre ikkje skal kunne ha denne valfridomen, i tillegg til dei utilsikta konsekvensane som er omtala i fellesmerknadene frå Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti. Det vert stadig argumentert med at kontantstønaden er eit hinder for integrering også for dei minste barna. Dette er etter Senterpartiet sitt syn ikkje dokumentert, og ein manglar faktisk djupnekunnskap om mottakarane av kontantstønaden. Alle er samde om at god og rask integrering av innvandrarar er viktig. Eg er viss på at alle er samde i at språkopplæring er avgjerande i så måte. Det må difor vere mykje betre i integreringssamanheng å knyte kontantstønaden opp mot språkopplæringskrav. Då må eksempelvis ei innvandrarkvinne som ynskjer å nytte seg av kontantstønaden, òg forplikte seg til språkopplæring. Dette fremjar integrering. Senterpartiet stør difor representantforslaget frå Kristeleg Folkeparti om å knyte kontantstønaden opp mot språkopplæringskrav. Slik vil ein behalde valfridomen til foreldra, og med integrering som mål stiller ein krav om språkopplæring for å ta imot kontantstønad. Eg vil då ta opp forslaget frå Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristeleg Folkeparti.
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-22:
Stortinget behandlet et representantforslag med samme innhold for kort tid siden. Derfor skal jeg ikke si så mye nå. Barne- og tvangsekteskap er veldig alvorlig for dem som rammes, det er også alvorlig for hele samfunnet. Dette er en form for vold mot barn, og det er ofte en del av et større bilde med negativ sosial kontroll, press, æresrelatert vold og andre lignende problemer. Derfor er det å forby barneekteskap et viktig tiltak for å bekjempe undertrykkende strukturer som rammer norske barn og ungdommer hardt. Det handler om frigjøring, det vil sende et viktig signal, og det betyr mye for dem det gjelder. Derfor støttet SV tidligere i vår representantforslaget om å forby barneekteskap. Jeg er veldig glad for at den varslede proposisjonen nå er på plass. Hvorfor vi måtte ta denne omveien – ikke bare støtte representantforslaget tidligere i vår – når det var så stor enighet om saken, kan man undre seg over. Forslaget var godt og grundig, og som lovgivende forsamling kunne vi gått foran. Det er synd at vi ikke kunne gå foran på det tidspunktet, men nå er i hvert fall proposisjonen på plass. Det er jeg veldig glad for, og SV kommer til å støtte den.
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-22:
Noe av det viktigste for likestilling mellom kvinner og menn er kvinners deltakelse i arbeidslivet og økonomisk uavhengighet. Det fikk vi redegjort godt for tidligere i dag under likestillingsministerens likestillingsredegjørelse. Det at kvinner er i arbeid, er viktig både for hver enkelt som blir økonomisk fri og får større muligheter, og ikke minst for samfunnet, fordi kvinners bidrag til verdiskaping er vår største nasjonale formue. En av de viktigste forutsetningene for at kvinner skal ha like gode muligheter som menn til å komme seg i jobb, er en familiepolitikk for likestilling: at vi legger til rette for at også far er hjemme med ungene, og at vi sørger for et godt barnehagetilbud. Derfor gikk SV i bresjen og fikk gjennom pappakvoten i foreldrepermisjonen, barnehageforliket og full barnehagedekning. Dette er viktige virkemidler som sørger for at det blir enklere for kvinner å komme seg i jobb. Men dessverre legger samfunnet også aktivt opp til at kvinner ikke skal arbeide og ikke sende ungene sine i barnehagen, gjennom å bruke milliarder av kroner på å subsidiere folk for å være hjemme. Jeg har respekt for at noen vil være hjemme med barna, men dette dreier seg om hva vi som fellesskap skal bruke våre sterke ressurser på å støtte opp under. SV vil ikke bygge barrierer mot arbeidslivet for kvinner og barrierer mot å gå i barnehagen for barn. Derfor vil vi avskaffe kontantstøtten og heller innføre en ventestønad for barnehageplass, sånn at man kan være hjemme med barna fram til ungene har fått den plassen. Hele seks offentlige utvalg har den siste tiden konkludert med det samme. Forslaget vi behandler i dag, handler om å utrede og erstatte botidskrav for å motta kontantstøtte med krav om språkopplæring. SV var imot botidskravet da det ble behandlet i fjor, og det er vi fortsatt. Når ulikheten i makt og rikdom øker betydelig, er det å innføre enhver form for dobbeltstandarder i velferden vår ikke en særlig god idé hvis man mener at forskjellene bør ned og ikke opp. Botidskrav for kontantstøtten rammer særlig barnefamilier med dårlig råd hardt når folk med innvandrerbakgrunn er overrepresentert i fattigdomsstatistikken. Derfor støtter SV forslaget vi behandler i dag, om å utrede å erstatte botidskrav med språkopplæring. I tillegg mener vi at hvis man først skal stille krav om språkopplæring, må vi også stille krav om at tilbudet om språkopplæring skal være godt, og at det må styrkes. Språk er porten inn i samfunnet og inn i arbeidslivet for mange, men tilbudet er for dårlig og har vært gjenstand for flere kutt den siste tiden. Derfor foreslår SV i tillegg i dag å styrke språkopplæringstilbudet og har et eget forslag om det. Med det tar jeg opp SVs forslag.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2018-05-22:
Når det gjelder denne saken og innstillingen, kan jeg bare slutte meg til saksordførerens innlegg – det redegjorde godt for flertallets syn. Men det som er interessant, er at saksordførerens innlegg er et godt innlegg ikke bare mot dette forslaget, men mot kontantstøttens hovedprinsipper generelt. Alle de argumentene som brukes her mot å oppheve fem års botidskrav, kan jo brukes om hvordan ordningen slår ut generelt. Vi har beveget oss en veldig lang vei fra da kontantstøtten først ble lansert og skulle være en prinsipiell ordning for alle barn som valgte ikke å bruke barnehage, til nå å bli en forholdsvis begrenset ordning for de aller yngste barna. Jeg tror vi er på vei mot et sted hvor det går an å få en bred enighet om dette, hvor det kan ses som en del av en slags utvidet fødselspermisjon, hvor man finner gode og fornuftige løsninger. Men da må vi ta på alvor de utfordringene som ordningen fører til, særlig for deltakelse i arbeidslivet for kvinner og for språktilknytning både for barna og for mødrene. Det er jo dette vi driver med hele tiden – vi har en ordning som i sin grunnatur skaper noen problemer, og så prøver vi hele tiden å løse disse problemene, men istedenfor å avskaffe ordningen og lage en ordning som ikke skaper disse problemene, leter vi etter tiltak for å «løse symptomene». Språkopplæring – veldig bra: Arbeiderpartiet har jo vært kritisk til de kuttene som har vært i språkopplæring for innvandrere gjennom de siste årene. Dette er det viktigste tiltaket for å sørge for tilknytning til samfunnet, når det gjelder både arbeidsliv og samfunnsliv generelt. Vi ser også nå at barnehagesektoren er en opplæringsarena. Det er ikke uten grunn at barnehagesektoren og skolesektoren nå ses mer og mer i sammenheng, at man ønsker å styrke pedagogtettheten, og at man ser at tidlig innsats er helt avgjørende. Det er en renters-rente-avkastning, sier forskerne, på tidlig innsats for barn, og den begynner lenge før skolestart. Det er disse første årenes opplæring i både språk, sosial trening og alle disse tingene, som gjør at barn lykkes. Derfor håper jeg at det flertallet vi ser nå, også tar inn over seg at det er selve grunnideen bak kontantstøtten – at en skal få betalt for ikke å bruke en velferdstjeneste – det egentlig må stilles spørsmål ved. Men når det gjelder denne innstillingen, er vi stort sett enig i det saksordføreren framførte.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2018-05-22:
Egentlig avsluttet statsråden sitt innlegg med det som har vært mitt anliggende, nemlig den runden vi hadde i Stortingets spørretime der jeg utfordret statsråden til å se litt på de utilsiktede konsekvensene. Hun gikk langt i å si at i en evaluering vil man komme tilbake igjen for å se på om det er behov for noen unntaksbestemmelser knyttet til dette fem års botidskravet. Nå vil jeg bare utfordre statsråden på når hun tenker at vi kan bli forelagt en slik evaluering. Og står hun fortsatt fast på at det kan se ut til at det er behov for noen unntaksbestemmelser?
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-27:
På vegne av representantene Solfrid Lerbrekk, Arne Nævra, Karin Andersen og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om å legge til rette for at uføre får de beste muligheter til å ha en tilknytning til arbeidslivet.
Sheida Sangtarash (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-27:
På vegne av representantene Kari Elisabeth Kaski, Lars Haltbrekken og meg selv vil jeg fremme representantforslag om å kreve åpenhet om honorarer fra legemiddelindustrien til helsepersonell.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-11-27:
På vegne av stortingsrepresentantene Jonas Gahr Støre, Hadia Tajik, Arild Grande, Leif Audun Sande og meg selv har jeg gleden av å framsette et representantforslag om bedringer i regelverket for yrkesskadeerstatning.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-11-27:
Vi er for mange som voterer i salen. Vi skal være bare 102.
Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2018-11-27:
I likhet med representanten Kolberg følte jeg behov for å ta ordet og utdype noe nå mot slutten av debatten. Som nevnt i mitt innlegg er det altså slik at utvalget var enstemmig om å videreføre at valg av medlemmer til eksterne komiteer, utvalg og nemnder skal ta utgangspunkt i forslag fra partigruppene, basert på deres forholdsmessige størrelse i Stortinget. Så er det noe uenighet knyttet til valgene til Nobelkomiteen. Jeg mener at Stortinget nå rydder opp og klarlegger reglene, også for hvem som er valgbare til Nobelkomiteen. Jeg må også innrømme at jeg reagerer på bruken av ordet «samrøre», for denne ordningen skal jo sikre at de som velges, har ulik bakgrunn. At de har et flertall bak seg, og at disse valgene er forankret i en demokratisk prosess her på Stortinget, i vårt øverste folkevalgte organ, mener jeg er en demokratisk og riktig prosess. Jeg hadde bare behov for å tilføye dette i debatten.
Abid Raja (Venstre), 2018-11-27:
Marit Arnstad var bekymret for og skeptisk til at et utvalg ville kunne flytte beslutningen vekk fra Stortinget. Da tror jeg man misforstår det jeg sier. Jeg sier at beslutningen fremdeles vil ligge i salen. Å nedsette et utvalg vil presidentskapet kunne gjøre, og utvalget vil kunne foreslå til presidentskapet. Da vil presidentskapet kunne avgi innstilling til Stortinget, og salen vil fremdeles bestemme. Det er det jeg foreslår. Representanten Carl I. Hagen var inne på noe annet i sitt innlegg. Det han var inne på, var at det tidligere ville vært helt uhørt når et parti foreslo en kandidat, at andre partier motsatte seg det. Jeg vil heller snu på det og si at det er mer uhørt at hele Stortinget bare må akseptere hvilken som helst kandidat som partigruppene foreslår. Det framstår som åpenbart at det ikke bør være slik at et lukket forum i et parti skal kunne avgjøre hvem som skal være kandidaten, og så må resten av Stortinget bare føye seg etter det. Slik bør det ikke være. Man må stille seg spørsmålet: Hvorfor skal det være slik? Det aksepterte heller ikke representanten Martin Kolberg og andre i Arbeiderpartiet da Fremskrittspartiet foreslo Carl I. Hagen. Det har vi fått med oss i historien. Da ville man ikke akseptere det. Også i framtiden kan det komme slike situasjoner. Derfor er det bedre at den beslutningen ikke ligger i partigruppenes hender, men at man gjør det mer uavhengig. Det er ikke naturgitt at det skal være slik at dette skal ligge i partigruppene, og at de skal bestemme dette selv. Det er vi som har bestemt at det er slik det skal være, og vi kan også bestemme noe annet fordi vi nå ser at det er utfordringer med dette. Så jeg ber Martin Kolberg om å snu i denne saken. Jeg tror han ser det prinsipielle i at dette ikke burde ligge i partigruppene. Jeg frykter at dette handler mer om at de store partiene vil ha retten til å bestemme dette selv. Det gir dem mulighet til å velge noen selv, og de kan selv bestemme. Da handler det i grunnen om noe annet – da handler det om makt. Da handler det om makten til å bestemme, og det handler om prestisjen. Man vil gi denne prestisjen til noen som tilhører egen partikrets, eller noen man selv finner. Det er det det handler om. Da har partiene seg selv først for øye, men det de burde ha først for øye, var Nobelkomiteen, dens uavhengighet og dens integritet. Derfor ber jeg om at min tidligere kollega fra kontrollkomiteen, som har hatt mange prinsipielle standpunkter tidligere, ser det prinsipielle – at det hadde vært bedre at kandidater til Nobelkomiteen ikke ble utpekt etter partigruppenes størrelse, men at det var et utvalg, nedsatt av presidentskapet, som gjorde et skikkelig arbeid, og som innstilte til eller foreslo kandidater for presidentskapet. Så kunne presidentskapet innstille til Stortinget, og salen kunne vedta. Det tror jeg i det lange løp hadde tjent Alfred Nobels testament og ikke minst Nobelkomiteen.
Abid Raja (Venstre), 2018-11-27:
Jeg skal snart gi en stemmeforklaring for Venstre, så jeg vil be om en avklaring, slik at jeg forstår dette riktig. I det løse forslaget som foreligger her nå, ber man regjeringen utrede dette og sende det ut på høring. Jeg vil bare høre om statsråden vil gjøre sitt til at dette blir en god og grundig utredning, og at man vil hensynta de merknadene som flertallet i utgangspunktet har skrevet, som kan bidra til åpenhet. Jeg forstår at man i utgangspunktet kan ha et annet politisk syn. Det er nå én ting, men jeg vil likevel gjerne ha helt avklart, før vi gir vår stemmeforklaring, at dette vil bli en bred og god utredning hvor flertallsmerknadene vil være hensyntatt, og at man vil følge opp den biten. Normalt vil svaret være at statsråden alltid vil følge opp det Stortinget vedtar, men siden det er en del ulike politiske oppfatninger i denne saken, er det ekstra viktig å få vite hvordan statsråden vil forholde seg til dette framover.
Abid Raja (Venstre), 2018-11-27:
Nå har vi lyttet og hørt innvendinger og råd og gode begrunnelser for hvorfor et sånt utredningsforslag kan være riktig, og hvorfor det bør sendes på høring. Når jeg da skal gi min stemmeforklaring og gi en anbefaling til Venstres stortingsgruppe, har jeg lagt vekt på nettopp disse beveggrunnene for hva en utredning kan gi svar på. Forslaget som nå kommer fra Høyre og Fremskrittspartiet, går jo lenger enn de har vært villig til å strekke seg tidligere, og det er for så vidt et positivt signal. Hvis det, gjennom en sånn utredning og høring, kan bidra til at større deler av Stortinget kan samle seg bak en eventuell lovendring på dette feltet, vil det også bidra til å gi mer legitimitet utad, slik at det blir en større grad av respekt for denne typen åpenhet, enn om dette stortinget deler seg på midten. Tvinger man regjeringen til å gjennomføre noe, kan det kanskje bidra til at det blir litt støy der ute, og at man kanskje ikke helt forstår hvorfor man skal bidra til å skape denne åpenheten. Klarer vi å kommunisere dette på en bedre måte ved at vi står mer samlet – at en større del av Stortinget står samlet, potensielt at det blir et enstemmig vedtak etter en slik utredning og høring, tror jeg det vil skape større respekt for Stortingets vedtak når vi gjør dette som enkelte vil kunne oppleve som inngripende. Politisk vil jeg mene at man ikke bør oppleve det slik, men det vil likevel være folk som vil kunne oppleve dette som inngripende, noe vi nettopp hørte av forrige taler. Det vil være en prosentandel som vil stå for det synet. Jeg har også hørt at regjeringen, ved statsråden her, har sagt at det er klokt at man nå får dette utredet, hensyntatt alle disse argumentene som ble løftet fram delvis av statsråden selv og delvis av forslagsstillerne. Jeg tror også at når regjeringen sier det vil være klokt å foreta en utredning, slik at man får alle fordelene og ulempene på bordet og får belyst alle sider av dette, er det noe Stortinget vil gjøre klokt i å lytte til, slik at man får alle svarene før man tar en beslutning. Min anbefaling til Venstres stortingsgruppe vil være at vi avventer en nærmere utredning og høring, og at vi stemmer for dette forslaget som er blitt fremmet som et løst forslag i salen.
Abid Raja (Venstre), 2018-11-27:
Nå blir det brukt litt store ord her, «skuffende» og «vippet av pinnen» og at vi lar oss vippe av regjeringen som vil utrede, osv. Nå er Venstre vel å merke en del av denne regjeringen, så at Venstre sammen med regjeringen skal bidra til å utrede dette, føler ikke jeg er å bli vippet av pinnen. Vi har lyttet kritisk til de innspillene som har kommet, og utredningsforslaget som er blitt lagt på bordet, og har hørt hva forslagsstillerne selv sier om dette. Jeg har også stilt spørsmål til statsråden her om hvordan hun og regjeringen vil innrette seg etter dette. Det jeg har hørt, er at man skal foreta en grundig vurdering, grundig utredning, av dette. Så kaller SV dette en enkel utredning, mens jeg hørte statsråden si ja til en grundig utredning. Jeg tror vi skal vise klokskap og avvente denne utredningen, høringen, og dermed bidra til å skape større legitimitet og forståelse for dette. Det mener jeg det er større klokskap i enn å avvise det regjeringen selv foreslår når de ber om å få dette utredet.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-27:
Jeg viser først til hva Stortingets president presenterte som presidentskapets hovedinnstilling, og jeg slutter meg helt og fullt til det som hun sa i sitt innlegg. Historikere har ikke klart å finne et entydig svar på hvorfor Alfred Nobel i sitt testamente av 27. november 1895 ga ansvaret for å utnevne en fredspriskomité på fem medlemmer til nettopp det norske storting. Vi vet ikke helt akkurat hvorfor han gjorde det. Men vedtaket vi i dag gjør, finner likevel sin plass i et naturlig, historisk mønster når det gjelder Stortinget og Nobelkomiteen. Fra starten av, for vel 120 år siden, var medlemmer av regjeringen rett som det var medlemmer av Nobelkomiteen, men i 1937, som vi vet, fattet Stortinget vedtak om at statsråder ikke kunne være medlemmer av komiteen. 40 år senere, i 1977, ble det også etablert praksis ikke å velge møtende stortingsrepresentanter som medlemmer av komiteen, med mindre de hadde frasagt seg gjenvalg og hadde kort tid igjen av perioden. Nye 40 år senere, i desember 2017 – som vi husker, det var jo mye diskusjon om det – innskjerpet Stortinget den gjeldende praksis fra 1977, gjennom vedtaket om at verken stortingsrepresentanter eller vararepresentanter kan velges til medlemmer av Nobelkomiteen. Nå, i dag, bereder vi altså grunnen for dagens vedtak om at heller ikke personer med ledende stillinger i embetsverket – slik stortingspresidenten sa – eller ledere i internasjonale organisasjoner med stater som medlemmer kan velges som medlemmer i komiteen. Det er i denne saken ikke grunnlag for å fravike det grunnleggende rettsprinsippet om at ingen lover, regler eller vedtak skal gis tilbakevirkende kraft. Men her ligger det også et budskap til historieskriverne om Nobels fredspris. Tildelingen av fredsprisen til Den internasjonale Røde Kors-komiteen i både 1917 og 1944, til Dag Hammarskjöld etter hans død i 1961, til Nelson Mandela i 1993 – ingen av disse tildelingene eller komiteene som fattet beslutningen om tildelingen, skal være å betrakte som illegitime eller av mindre verdi, selv om det i komiteene som delte ut disse prisene, satt både regjeringsmedlemmer, stortingsrepresentanter og framtredende embetsmenn. Om fredsprisen skal beholde sin unike status, må Stortinget være påpasselig med hvordan vi ivaretar komiteens uavhengighet. Men vi har ikke forhastet oss. Hvert førtiende år har Stortinget vedtatt justeringer av prinsippene for komiteens sammensetning. Ifølge Oxford University Press’ eget oppslagsverk om internasjonal samtidshistorie er Nobels fredspris fremdeles verdens mest prestisjetunge pris. Dagens forslag til vedtak, som jeg regner med og håper blir vedtatt slik de er presentert i innstillingen, føyer seg naturlig inn i rekken, sammen med Stortingets vedtak av 1937 og 1977, og vil forhåpentligvis berede grunnen for at Nobels fredspris kan bevare sin status som verdens mest prestisjetunge pris. Jeg skal i et senere innlegg komme tilbake til andre aspekter ved innstillingen slik den foreligger.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-27:
Representanten Carl I. Hagen sa at det ikke var orden på vår forståelse av uttrykket «tilbakevirkende kraft». Jeg mener det er uriktig å forstå det slik han framfører det. Grunnen til det er at Carl I. Hagen på det tidspunktet ikke var valgt til noe som helst. Det var en prosess som førte til at man gjorde det vedtaket man gjorde, om at vararepresentanter ikke kunne tre inn i komiteen. Det var et vedtak som ble gjort før Carl I. Hagen eller eventuelt andre ble valgt under denne bestemmelsen, så tilbakevirkende kraft var ikke en aktuell problemstilling i den sammenhengen, slik Carl I. Hagen forsøker å skape inntrykk av. Jeg viser også til hva representanten Arnstad sa. Det er klart at det var et betydelig argument og et argument som var ganske framtredende den gangen, at man kan bli innkalt som fast møtende når man er vararepresentant. Og det ser vi jo i dag – representanten Hagen er på plass, ikke som fast representant, men han er iallfall ganske permanent her nå, slik jeg forstår det. Disse to argumentene mener jeg Carl I. Hagen må legge mer vekt på enn den filosofien han har om bakgrunnen for hvorfor det ble som det ble i 2017. Det andre jeg mener er veldig viktig, og som går litt under radaren her i forbindelse med at vi mest diskuterer Nobelkomiteen, er følgende problemstilling, som ble angrepet av både representanten Raja og representanten Moxnes: dette med gruppenes frie mulighet til å nominere. Det brukes uttrykk her som jeg tror de ikke helt tenker over når de sier at man kan nominere «hvem som helst». Det er et grunnleggende demokratisk prinsipp at stortingsgruppene, som er de valgte representantene av folket, har anledning til å gjøre sine selvstendige vurderinger når det gjelder deres valg. Det mener jeg er et meget viktig prinsipp som ikke bør angripes på noe punkt, heller ikke dette. Politikken er jo relativ, men når representanten Raja tror at en fagkomité er mer nøytral enn Stortinget til å mene hvem det er som skal sitte i Nobelkomiteen, forstår jeg ikke hvordan han skal greie å vurdere det. Hvilke fagfolk er det som skal tas inn? Hvem er det som skal bestemme hvem som skal ta inn disse fagfolkene, og hvem er de? Er de helt nøytrale? Nei, selvsagt er de ikke det. Vi må bevare nasjonalforsamlingens integritet gjennom den viktige demokratiske ordningen vi har med at gruppene har et fritt grunnlag for å fremme sine kandidater.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-27:
Det er tilsynelatende veldig stor enighet i denne saken, og det er veldig bra. Jeg hørte intenst på hva statsråden nå sa som argument for at det tross alt skal være en utredningsrunde om dette. Han sa at det er for å se på helheten. Jeg mener at helheten i dette spørsmålet er ganske klar allerede. Vi har erfaringen fra før, vi har en klagenemnd som gjelder for dem før 2010. Vi er enige om at psykiske senskader oppstår, og vi vet hva dette handler om. Hva er da innholdet i begrepet «helheten»? Det mener jeg må klargjøres som et argument for at vi skal gå den runden og ikke kan vedta det forslaget som foreligger om å foreslå de nødvendige lovendringer direkte for Stortinget.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-27:
Det er ikke nødvendig å polemisere så veldig mye rundt dette her i stortingssalen, synes jeg oppriktig talt, for saken er i realiteten avgjort. Også med det forslaget som kommer fra regjeringspartiene, er det helt tydelig at denne ordningen skal gjennomføres. Hvorfor kan man ikke da gjennomføre denne saken? Man har erfaringer og bygger på dem, erfaringene ligger der jo allerede. Hvorfor skal man ha en utredningsrunde før man egentlig følger opp denne saken, når Stortinget praktisk talt enstemmig sier at dette skal gjennomføres? Jeg forstår ikke den byråkratiske tenkningen, for jeg forutsetter at forsvarsministeren og Forsvarsdepartementet sørger for å innhente all kunnskap og alle erfaringer fortløpende med hensyn til hvordan man håndterer erfaringene med veteranordningene, og at man ikke trenger en ny utredning etter at Stortinget så tydelig sier at dette skal gjennomføres. Kan man ikke bare gjennomføre det først, og så kan vi få erfaringene? Det regner jeg med at departementet tar ansvaret for fortløpende. Jeg forstår derfor ikke logikken.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-27:
Det er noen ganger man blir rammet av en veldig forundring. Jeg vil kommentere den situasjonen vi nå fikk på slutten, med å si at jeg for min del ikke i min villeste politiske fantasi kan forestille meg at Høyre, eller representanten Hårek Elvenes, eller statsråden, for den saks skyld, står bak det innlegget som vi nå hørte. Dette tror jeg var et innlegg som står for representantens egen regning og bare det. For hvis ikke det skulle være tilfellet, har jo situasjonen plutselig blitt annerledes i denne diskusjonen – ikke når det gjelder sakens realiteter, selvfølgelig, men kulturen i den. For her var det snakk om samling rundt håndteringen av en konkret og viktig sak. Så jeg slutter meg til det som Lysbakken sa. Han brukte uttrykket «trist» om denne avslutningen. Jeg vil si at den var helt urimelig – og usaklig.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2018-11-27:
Først til Martin Kolberg, som mente at de hadde hatt en korrekt prosess: Når jeg snakker om «tilbakevirkende kraft», så er det i det øyeblikket en prosess begynner. Da har man et regelverk. Men når partigruppene blir invitert til å fremme kandidater, da er prosessen i gang. Det var først da mitt navn dukket opp, at man fattet nye vedtak, og det ble i realiteten midt under prosessen. Og selv om politiske kommentatorer ofte tar feil – på dette området er de faktiske enige om at det var ingen diskusjon om at vararepresentanter ikke kunne velges, før mitt navn dukket opp som en kandidat. Da var det i realiteten slik at man laget en ny regel som fikk tilbakevirkende kraft. Den virket på den prosessen som allerede var i gang, og det er noe helt annet. Nå er det det samme; nå lager man en ny regel for at folk som har lederstillinger i internasjonale organisasjoner, ikke skal kunne velges. Men den skal ikke gis tilbakevirkende kraft denne gangen, for da ville Thorbjørn Jagland måttet gå ut av Nobelkomiteen. Så jeg står fast på min vurdering av dette, at her har Arbeiderpartiet vært et populistisk ledet parti fra Jonas Gahr Støres side. Hva årsakene er, kan vi alle bare spekulere i. Om det var en telefon fra Thorbjørn Jagland, som ikke ønsket å ha meg i komiteen, det vet vi ikke. Jeg skal ikke påstå det, men det har vært nevnt som en mulighet. Jeg er helt enig med Martin Kolberg når han snakker om at det er bedre med det nåværende system enn med en komité eller et utvalg av såkalte fagfolk, som Petter Eide har foreslått, et annet system. Der er jeg helt enig i alle uttalelsene til Martin Kolberg, også understreket av stortingspresidenten. Når det gjelder dette med kontakt med myndighetene, har jeg en annen opplevelse av tildelingen til menneskerettighetsforkjemperen i Kina. Jeg tror ikke det var tildelingen i seg selv som var det skadelige, men det at statsminister, utenriksminister og alle ledende politikere i Stortinget jublet over tildelingen. Da var det myndighetspersonene som uttalte seg, det var myndighetspersonenes uttalelse, med full støtte, og det var det offisielle Norges syn på situasjonen i Kina og Liu Xiaobo. Det er noe helt annet enn det Petter Eide nevnte. Det er ingen grunn til at man ikke skal være til stede under utdelingen av fredsprisen og gi dem den statusen, men kanskje ledende politikere, og særlig regjeringsmedlemmer, kunne avstå fra å gi kommentarer og derved gjøre en pristildeling til det offisielle Norges syn.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2018-11-27:
Det var representanten Knag Fylkesnes som fikk meg til å gripe ordet. Han snakket om bindinger til tidligere oppdragsgivere. Da har jeg lyst til å stille spørsmålet: Hvorfor skal man ha noen interesse av tidligere oppdragsgivere, tidligere klienter, tidligere kunder? Jeg kan ikke skjønne at det skal være en problemstilling. Hvis man har en binding mens man jobber, skal man ivareta interessene, for det er man betalt for å gjøre. Men når oppdraget er avsluttet, er det avsluttet. Jeg tror det er en betydelig oppkonstruert situasjon her. Det man kanskje også burde sett på, er eksisterende bindinger. Moxnes snakket om kapitalkreftene og særinteressene. Da kunne jo jeg finne noe på den andre siden. Kapitalkrefter er den ene siden, og så har vi kanskje fagbevegelsen på den andre siden. Der er det alltid en viss diskusjon. Hva med Arbeiderpartiets reelle, vedvarende binding til Landsorganisasjonen – hvor vi også har eksempler på at Landsorganisasjonen har truet med å holde penger tilbake hvis ikke Arbeiderpartiet endret sine politiske synspunkter? Det gjaldt sykelønnsordningen, som det var en debatt om da Jens Stoltenberg var statsminister og Gerd-Liv Valla var LO-leder, og hun truet med å holde tilbake penger til valgkampen til Arbeiderpartiet hvis de ikke stoppet det som statsråd Hansen hadde nevnt i det offentlige rom om å endre på sykelønnsordningen. Jeg tror vi kan si at man oppkonstruerer problemer her. Advokater, rådgivere, kommunikasjonsmedarbeidere og andre har jo oppdrag, men når de er ferdige med oppdragene, hvorfor i all verden skulle de da føle noen bindinger til et avsluttet forhold? Det kan ikke jeg begripe. Jeg tror heller ikke det er riktig. Da skal vi ikke ha et system hvor vi fratar en lang rekke mennesker karrieremuligheter og muligheten til å gå inn i politikken, som man vil gjøre hvis lovforslaget som nå ligger på bordet, blir vedtatt, og hvis statsministeren benytter seg av denne kan-muligheten som man ønsker å lovfeste. Men jeg er i hvert fall veldig glad for at det er et «kan» og ikke et «skal».
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-27:
Vi har fått en fin debatt om Nobelkomiteen og sammensetningen av den, og jeg – i motsetning til det Carl I. Hagen nå sa – står ikke for dette synet at man skal ha en fagkomité. Jeg støtter den flertallsinnstillingen som er levert i dag, og synes det er en fin opprydning. Jeg vil advare mot at denne debatten blir en debatt om Carl I. Hagen og det som skjedde rundt ham i fjor. Jeg er mye mer opptatt av hvordan dette oppfattes for en milliard kinesere, for å være ærlig. Min inngang til debatten da vi behandlet dette i fjor, var at legitimiteten til fredsprisen skulle styrkes, at autoriteten til fredsprisen skulle styrkes, at integriteten til Nobelkomiteen skulle styrkes. Da var det viktig å gjøre noen formelle grep, slik at vi laget et noe større skille mellom det offisielle Norge og selve Nobelkomiteen, og det synes jeg denne innstillingen rydder fint opp i. Den gjør disse skillene på en god måte, i tillegg til at den forhindrer bekymringer om at folk som er i internasjonale organisasjoner, kanskje har bindinger til andre politiske prosesser som gjør at de ikke vil kunne nominere fredspriskandidater på et fritt grunnlag. Til debatten om selve seremonien, som jeg har åpnet litt for: Jeg er helt enig med Marit Arnstad i at Stortinget ikke har noe med å oppfordre Nobelkomiteen når det gjelder hvordan de skal lage seremonien. Nei, det skal vi ikke. Snarere tvert imot – vi skal holde oss langt unna. Det er jo hele poenget med denne debatten. Nobelkomiteen skal være uavhengig, så vi skal ikke oppfordre dem til noen ting. Men som politikere kan vi, både i offentligheten, i mediene og også i stortingssalen, kommentere – og det har jeg gjort – at dramaturgien som settes opp under seremonien, formelt sett er helt riktig, men at slik den leses fra Kina, og slik den leses i USA og i Afrika, framstår det som om dette er det offisielle Norges fredspris. Det gjør det veldig vanskelig for folk andre steder i verden – som ikke er med på disse relativt interne debattene vi har her – å forstå at dette ikke er det offisielle Norges fredspris. Så det er å gi en hjelpende hånd til Nobelkomiteen å invitere dem til å ta en diskusjon om kanskje det offisielle Norge bør ha en noe mer tilbaketrukket rolle under seremonien. Der er jeg altså helt enig med Carl I. Hagen: De bør være tilbakeholdne med på automatikk å bejuble enhver fredspris.