Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Denne interpellasjonen viser at vi innenfor styringssystemet for spesialisthelsetjenesten bruker denne talerstolen for helsepolitisk debatt. Hovedstadsprosessen bygger på sammenslåing av de tidligere regionale helseforetakene Sør og Øst. Dette ble gjort for å bøte på ikke optimal ressursutnyttelse og mangelfull koordinering. Det var ikke god nok koordinering av investeringsprosjekter på tvers av regionene, og det var manglende samsvar mellom behandlingsgrunnlagene, f.eks. ved at 60 pst. av pasientene til Rikshospitalet-Radiumhospitalet kom fra Helse Øst, mens sykehuset eiermessig tilhørte Helse Sør. Det var viktig for vurderingen bak sammenslåingen at en bedre koordinering i Sør-Øst-området kunne føre til bedre spredning også av spesialister til sykehustilbud i landet for øvrig. Det var også lagt vekt på at forskningen skulle bli mindre fragmentert og bedre koordinert. Samlet sett ble en sammenslåing vurdert å være en bedre og riktigere ressursutnyttelse. Resultatet av dette skulle komme alle de regionale helseforetakene til gode. Slik jeg husker det, ble en slik tankerekke ikke bestridt av de aktuelle regionforetakene før sammenslåingen. Det nye regionforetaket har gjennomført en omfattende strategisk prosess og dernest organisert seg i såkalte sykehusområder. Omstilling i kompetanseorganisasjoner er i seg selv krevende. Det blir ikke lettere når fire av de opprinnelige sykehusene også er universitetsinstitusjoner. Kompleksiteten øker ytterligere ved at døgnkontinuerlig drift skal videreføres under endringsarbeidet, og det er uakseptabelt å tape kvalitet i den medisinske behandlingen i kortere eller lengre tid. Interpellanten har reist en problemstilling som er omfattende, og jeg vil måtte begrense mitt innlegg til utvalgte politiske vurderinger. Jeg velger å knytte kommentarer til hovedstadsprosessens strategiske retning, til prosessforståelsen og til sammenhengen mellom hovedstadsprosessen og Samhandlingsreformen. Etter min forståelse er hovedgrepet i hovedstadsprosessen en geografisk samling av nasjonale og regionale spesialisthelsetjenestefunksjoner på ett sted og fortsatt spesialisthelsetjeneste på lokalsykehusnivå på andre lokasjoner i hovedstaden. Jeg mener dette er et riktig hovedgrep for framtidig gode tilbud både når det gjelder nasjonale og regionale funksjoner, og når det gjelder lokalsykehusfunksjoner. Gitt dette blir neste logiske ledd å erkjenne prosessens kompleksitet, og dermed behovet for kompetanse på trygg gjennomføring. En svakhet etter min mening ved samtiden er at vi teller det som er lett å telle, og at vi lett beregner risiko basert på sikre tallstørrelser. Materielle investeringskostnader som bygg er lett å telle i kroner, og vi har detaljert kvalitetssikring med angivelse av statistisk usikkerhet før vi vedtar prosjektene. Når vi kommer til utviklingsprosjekter som dreier seg om kunnskap og mennesker, mangler vi så enkle tall, og derfor er kvalitetssikringen og usikkerhetsberegningene mye vanskeligere. Det bør påkalle betydelig ydmykhet og høy status for kunnskap om ledelse av kompetanse i vår tid. Jeg observerer i hverdagen at lederskap som får dette til, godt involverer medarbeiderne og erkjenner at avdelingsledelsene må delta som premissleverandør opp mot ledelse, og som bindeledd fra toppledelse til de titusener av medarbeidere som møter pasientene én og én. Det kreves også en åpen og trygg kultur som produserer gode risikoanalyser og agerer på disse. Hovedstadsprosessen er også en mulighet til å realisere Samhandlingsreformen. Det øker kanskje kompleksiteten i prosessen fordi kommunen skal være en fullverdig samarbeidspartner, men det er lettere å finne gode løsninger når organisasjonen formes, enn senere når den har satt seg. Her har regionforetak og kommune felles forpliktelser overfor sitt sørge-for-område og sine innbyggere, og jeg forventer at det oppdraget løses.