Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-07:
Til siste replikkordskifte vil jeg si: Jeg forstår at representanten Lars Gunnar Lie nå sier at man ikke inntar noe konkret standpunkt til konkrete løsninger. Det har alle oppfattet. Men spørsmålet som har vært stilt flere ganger er: Hvorfor gjorde han det da i november, da han hjertelig sluttet seg til Regjeringens avvisning av en konkret fusjon? Det er i grunnen hvorfor prinsippene er så veldig tidsbestemte og markedsdominerte, som er det spørsmålet jeg vil stille overfor en regjering som kommer til makten med følgende begrunnelse: Man måtte kaste en arbeiderpartiregjering fordi den lot seg styre for mye av markedet, og så skulle man få hånd om markedskreftene. Det er nok det som gjør at politikken har et problem for tiden – så mye snus på hodet. Regjeringen får på godt og vondt ingenting igjennom av det som stod i kredittmeldingen. Regjeringens antydning av en mer aktiv styrerepresentasjon og antydninger av instrukser til statlige styrerepresentanter er blankt avvist av et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre. Det er jeg glad for. En slik aktiv representasjon ville kunne stilt styrerepresentantene i meget vanskelige avveiningssituasjoner, der foreldede instrukser fra Finansdepartementet i en gitt situasjon ville kunne virket stikk i strid med bankens egne interesser. Jeg utfordrer gjerne finansministeren til å redegjøre for hvordan et statlig oppnevnt styremedlem skulle forholdt seg til den konkrete lånesøknaden som nå er omtalt som et historisk tilfelle, altså ikke en potensiell situasjon, men et tilfelle som har vært offentlig diskutert, nemlig Røkkes lånesøknad til Den norske Bank. Siden Finansdepartementet jo mener at man skal kunne ha et slikt aktivt eierskap, utfordrer jeg finansministeren til å uttale seg om dette nå. Det ville være interessant å se om det i det hele tatt er mulig. Jeg tror det ville være meget, meget skadelig. Regjeringen får også egentlig en avvisning av sitt konkrete standpunkt om å si nei til en såkalt storfusjon mellom de to norske forretningsbankene. Fra å avvise dette har finansministeren på en meget elegant og fleksibel måte utviklet seg til å være «åpen for alt», som det stod i en overskrift i Dagens Næringsliv den 2. desember. Og det er dekkende for det som står i resten av artikkelen. Om det er dekkende for Regjeringens syn, vet jeg ikke, men det er tydeligvis dekkende for finansministerens syn. Her er det alle muligheter til å velge mellom syn også i Regjeringen. Regjeringens ønske om å tviholde på minst en tredjedel eierskap i begge de to gjenværende forretningsbankene, stikk i strid med det man gjorde i Fokus Bank f.eks., er også avvist av et flertall. Det er jeg glad for, det er et skritt i riktig retning. Norge er en del av en global økonomi, som det står i innstillingen fra flere partiers side. Det er en rask utvikling av finansstrukturen i hele verden, særlig i Europa. Det er et resultat både av globaliseringen, av Den økonomiske og monetære union og av en teknologisk utvikling. Det siste er kanskje noe av den sterkeste drivkraften. Likevel er Norge på mange måter utypisk, særlig hvis man ser i forhold til andre nordiske land, hvor det har foregått en ganske dramatisk endring av bankstrukturen. Det har ikke foregått på samme måte i Norge. Norske bankinstitusjoner har de senere årene vært innadvendte. Mens andre nordiske banker har sett Norden som sitt hjemmemarked, selv om de er svenske, danske eller finske, så har norske banker stort sett avviklet sitt nordiske engasjement og vendt seg hjemover. Fusjonene har dreid seg om det norske marked. Noe av årsaken til dette ligger kanskje i bankene selv, noe ligger i det statlige eierskapet. Mitt belegg for det er ikke en klassisk politisk påstand fordi vi er skeptisk til eller motstander av privat eierskap, men vi finner belegg for dette også i Smith-utvalget, Stortingets eget granskningsutvalg for bankkrisen, som påpeker at det statlige eierskapet har hindret en naturlig strukturutvikling i den norske finansnæring. Nå er det nok på tide å vende blikket utover. Og jeg tror de største utfordringer for norsk finansnæring ikke ligger i den klassiske politiske diskusjonen om nasjonalt eierskap, men om å overleve i en stadig tøffere internasjonal konkurranse – vende seg utover og ikke bare tape penger i Stockholm, København eller i Helsingfors, men tjene penger. Den bank som nå taler sterkest om internasjonale ambisjoner, er også den bank som har tapt mest på sine internasjonale engasjementer. Det er en utfordring å bevise at dette er historie og ikke er historien som gjentar seg. Derfor er jeg forsiktig med å ha ambisjoner på bankers vegne. Jeg tror en idé om fusjoner kan være både god og dårlig, men en forutsetning for at den i det hele tatt skal vurderes, er at den er kommersielt begrunnet, og ikke klekket ut av et politisk kompromissmakeri, hestehandel i stortingskomiteer eller på annen måte. Jeg kjenner ikke til noen kommersiell interessant bankfusjon som er et resultat av en norsk offentlig utredning eller en ekspertkommisjon. Det tror jeg vi trygt kan si. Hvis man da vil omtale styret i Statens Bankinvesteringsfond og dets administrative ledelse som en kommisjon eller et forretningsmessig organ – det er jeg nok noe i tvil om, for å være ærlig. Det prinsipielle spørsmål som har vært oppe i debatten, er om det trengs statlig eierskap i Norge. Til det vil jeg faktisk si: i overskuelig fremtid, ja. Men målet må være å få stadig mindre av det. Hvorfor jeg svarer ja, ligger i måten vi har organisert vår folkepensjon på – rent statlig, det sikres sterk kapitaloppbygging på statens side. Det ligger også i måten vi har innrettet våre rammebetingelser på. Jeg er uenig i mye av det som har skjedd, men det er et faktum at det er lettere å overleve som en Wallenberg i Sverige enn i Norge, og det er lettere å etablere nye finansinstitusjoner i Sverige enn i Norge. Det nyeste selskapet som er etablert med norsk medvirkning, skadeselskapet If – som er et samarbeid mellom tre skandinaviske selskaper, etablert i Stockholm – kunne ikke vært etablert i Norge med norske regler. Så det er krokodilletårer enkelte politikere gråter når de sier at det er leit at selskapene må flytte ut, for vi sender dem ut, vi sender dem til Sverige. Det er realiteten. Så her må man se også på rammebetingelsene. Jeg er klar over at det arbeides med dette. Problemet er at rammebetingelsene alltid justeres etter markedets behov, mange år etter, og aldri ligger vi i forkant. Det er jo en av grunnene til at vi i Norge av og til taper også i den nordiske konkurransen. I forhold til denne innstilling, og konkret bank- og finansnæring, hva skiller Høyre fra flertallets innstilling? En del. For det første peker vi på at målet er at staten skal helt ut av statlig eierskap i finansnæringen. Det er mulig, og det er ønskelig. Men det bør skje med en gradvishet i den finansinstitusjonen man skal sitte igjen i, som sikrer en stabil eierstruktur og kanskje også på sikt muligheter for å ha hovedkontor i Norge. Men her tror jeg man skal være meget forsiktig med å uttale seg absolutt for enhver fremtid. Jeg ser det også som en fordel at en institusjon har en tilknytning til Norge. Men samtidig ser jeg det som en fordel at vi har et sterkt innslag i Norge av utenlandsk eierskap og utenlandske finansinstitusjoner. De bidrar til mangfoldet. Litt av erfaringen fra bankkrisen var jo nettopp at kredittvurderingene kanskje kan bli litt for like, litt for ensformige, når de alle utvikles på Aker Brygge eller i nærliggende kulturer. Det faktum at noen kredittvurderinger foregår i sparebanker, andre i forretningsbanker, noen i utenlandske forretningsbanker, med sterk representasjon i Norge og kunnskap om Norge, tror jeg i det lange løp faktisk vil være en fordel for soliditeten i hele næringen, med andre ord også for kredittvurderingene. Den viktigste forskjell rent operativt er at vi sier at det er ingen grunn til å vente på seg selv, staten har kontroll over eierskapet i Den norske Bank. De sitter etter fusjonen med Postbanken fortsatt med 60 pst. eller der omkring. Da er det ingen grunn til å la være å si ja til Kreditkassen, som gjennom sine styrende organer har ønsket å gå inn i en nordisk allianse. Vi tar ikke standpunkt til noe tilbud, men hvis det tilbudet aksepteres av eierne, bør vi la staten følge med på nedsalget der. Flertallet har konstruert den politiske underlighet at man skal vente på noe annet man ikke helt vet hva er, men det skal forutsetningsvis konsentreres om Den norske Bank, hvor man jo har hånd om et rent eierflertall. Det er vanskelig å forstå dette annet enn som oppholdende manøver for kanskje å gjøre det litt lettere for et flertall av partiene på dette Stortinget å snu om på sine uheldige landsmøtevedtak – uheldige på den måten at de ikke var langsiktige nok. Det å binde statlig eierskap til de banker man satt inne i for enhver fremtid, har vist seg nå å være en gal måte å formulere seg på. Det å følge med i markedets behov er faktisk også på en måte å sikre at norske institusjoner har utviklings- og forandringsmuligheter i et stadig skiftende marked. Mange har sagt at det har skjedd mye i det norske bankmarked de siste årene, og saksordføreren hadde en nyttig gjennomgang av det. Det mest utfordrende er kanskje at vi ikke har sett begynnelsen på dette. Bank vil i fremtiden være noe mer enn i dag, kanskje noe annet enn i dag, og vi vil se en helt annen type institusjoner, tror jeg, i en ikke altfor fjern fremtid. Det er en utfordring også for politikerne.