Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2015-06-10:
Om ikke alle gutter, så drømmer i hvert fall svært mange om å bli politimann. Politimannen er helten i samfunnet, det er politifolkene som passer på oss og «setter tyvene i fengsel» – som min egen sønn ville ha formulert det. Den som har vært på fotballturnering i Nordlandshallen eller en annen bane i landet når politiet rutinemessig stikker innom, har også sett hvordan barna flokker seg rundt tjenestemennene – med spørsmål eller bare i stum beundring. Og foreldrene står i bakgrunnen og smiler. Det er for meg bildet på hva norsk politi først og fremst er: et element, en offentlig tjeneste som er en naturlig del av våre liv. Vi kjenner disse kvinnene og mennene som tjenestegjør. De bidrar med trygghet, de er synlige og til stede, og de aksjonerer for å beskytte oss når de må. Jeg er derfor helt enig med flertallet i komiteen, som vektlegger at lokal forankring, tett kontakt med nærmiljøene og godt samarbeid med kommunale myndigheter er en forutsetning for politiets legitimitet og autoritet. Forutsetningen for å ha et nærpoliti – et politi som er nært – er jo nettopp en lokal tilstedeværelse, en stor kontaktflate mot samfunnet, god lokalkunnskap og et politi som balanserer ulike oppgaver opp mot hverandre. Det lokale eierskapet til politiet er avgjørende for et godt samarbeid. Forebyggende arbeid krever samarbeid og samspill. Det forutsetter at partene har tillit til hverandre, og kjenner hverandre. Nedleggelse av kontorer i grisgrendte strøk kan true det forholdet man har i dag. Det kan svekke forutsetningene for dette samspillet mellom politiet og lokalsamfunnet. Derfor er jeg tilfreds med at man nå etablerer mekanismer som sikrer lokale folkevalgte medvirkning i disse prosessene. At kommunene skal ha innflytelse over endringsprosessene, vil kunne bidra til tillit til de løsningene man faktisk velger. Det er likevel behov for å si at det er uklart hvilket omfang og hvilken form lokal involvering skal ha. Derfor skal jeg være helt tydelig på at forutsetningen for involvering av lokalt folkevalgte, innbyggere og kommunal innflytelse er at den er reell. Det betyr at det stilles krav til forutsigbarhet, gjennomsiktighet i prosessens omfang og kvalitet på prosessene. Dette må regjeringen avklare før man iverksetter disse prosessene. Jeg håper at det har vært en del av forberedelsene eller tyvstarten til statsråden. Steigen kommune er en liten nordlandskommune med 2 500 innbyggere. Der er det lange avstander, og folk bor spredt over hele kommunen. Det er en kommune som typisk vil få større avstand til nærmeste tjenestested enn 45 minutter. Er man i Steigen, er det tre og en halv time å kjøre til Bodø, selv om man kan være i Bodø på en time med båt. Det kan ikke være sånn at en størrelse passer for alle i dette landet. Det må være rom for en mer ambisiøs tenkning, der avstand til nærmeste tjenestested praktiseres mer fleksibelt, sånn at flere mennesker kommer innenfor rimelig nærhet. Den samme bekymringen har de i Steigen med hensyn til responstid. Det er kronglete å komme seg fram. Statsråden skriver i proposisjonen: «Polititjenesten bør i stor grad være likeverdig uansett hvor man bor.» Det er jeg ikke enig i. Polititjenesten skal være likeverdig uansett hvor man bor. Så vet jo alle at i deler av landet vil det være tilgang på ekstra ressurser og muligheter, men de grunnleggende polititjenestene skal være likeverdige over hele landet. Jeg tar derfor avstand fra det verdigrunnlaget som tilsier at ikke alle i dette landet skal ha tilgang på en likeverdig polititjeneste. Det er for meg en trussel mot det verdigrunnlaget vi har bygd dette landet på. Derfor er jeg glad for at en samlet komité er opptatt av det samme og viser til Prop. 61 LS for 2014–2015, der det understrekes: «Politiet skal være tilgjengelig for innbyggerne i hele landet og levere kvalitativt gode polititjenester. Ut fra oppgavene må politi- og lensmannsetaten ha en desentralisert struktur.» Jeg startet mitt innlegg med å fortelle om barna som flokket seg rundt polititjenestemenn og -kvinner som besøker arrangement. La meg også avslutte der. En partikollega av meg gjorde en ganske interessant observasjon en turneringshelg for noen uker siden. Det var noe som hadde endret seg. Politiet kommer fortsatt til fotballturneringen. De er hyggelige og blide folk, de hilser på dem som er der. Men barna flokker seg ikke lenger rundt politimennene, de trekker seg unna. Når man spør barna om hvorfor, svarer de at de er redde for våpnene. For meg er det også et ganske viktig moment i diskusjonen om hva et nærpoliti er og skal være.