Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-01:
Denne saken dreier seg både om prinsipper og politikk, og derfor har den fått stor interesse i debatten i dag. Den dreier seg om en politisk konflikt mellom fellesskapsinteresser og individrettigheter. Menneskerettene er individuelle, men skal de kunne beskyttes, kreves det et sterkt fellesskap som kan ivareta rettighetene. Det er prinsipper som vi må forholde oss til. Men dette er også en politisk sak. Man kan si at det reises et forsvar for gratispassasjerene. En kunne fristes til å kommentere Lodve Solholms innlegg der han bruker som eksempel at hvis man ble medlem i YS og denne organisasjonen hadde et samarbeid med Fremskrittspartiet, ville Fremskrittspartiet fått en del av kontingenten. Fremskrittspartiet, som fremmer saken, har et sterkt forsvar for gratispassasjerene, og det kunne vel være at mange av oss som skattebetalere kunne ønske ikke å betale skatt fordi deler av skatten går til partistøtte til Fremskrittspartiet. – Slik går det ikke an å tenke i et samfunn, og slik går det heller ikke an å tenke hvis man ønsker å drive fellesskapsbygging og samfunnsbygging. Jeg syns at historieløsheten kanskje har vært litt stor blant dem som har gått hardest ut i denne saken, for det er historien som kan forklare hvorfor organisasjonsplikt har oppstått, hvorfor klausulene har kommet, og det krever litt historisk innsikt og litt ærlighet i omgangen med disse begrepene når man skal bedømme hva slags samfunn vi har i dag. Jeg tror også de fleste i Fremskrittspartiet er svært glad for at vi har et ryddig, organisert og velordnet samfunn i dag. En del sider ved den saken vi drøfter i dag, hadde vi ikke hatt hvis man ikke hadde organisert seg, og hvis man ikke på enkelte områder hadde hatt f.eks. organisasjonsplikt eller stramme rammer for dette, noe vi i et prinsipielt lys og sett sammen med menneskerettighetene kan sette noen spørsmålstegn ved. Så dette er en ganske komplisert sak, men det er viktig her å se at det her er prinsipper og politikk som står mot hverandre. Jeg mener at forslagsstillerne overdriver de praktiske utslag en slik endring ville få. Jeg tror ikke at dette ville bety så veldig mye i praksis. Jeg oppfatter at det som Regjeringen har svart i sitt brev, og det som Stortinget har gjort når de har inkorporert de europeiske menneskerettighetene i norsk lov, vil sikre den negative organisasjonsfriheten. Når det dreier seg om diskusjonen om hvorvidt slike organisasjonspliktklausuler er lovlige eller ikke, tolker jeg Regjeringas brev slik at den ikke mener at de er ulovlige i seg sjøl, men at dersom slike klausuler, som det står i brevet, berører kjernen i foreningsfriheten, innebærer de et inngrep i strid med konvensjonen. Og hvis man da går til stortingsbehandlingen av inkorporeringen av menneskerettighetskonvensjonene, er det et kapittel som dreier seg om hvorvidt disse menneskerettighetskonvensjonene skal ha forrang foran annen norsk lov. Det diskuteres også hvordan rettspraksisen på dette området skal bli, og man henviser også til europeisk rett, og der er det noen poenger for dem som viser til det. Jeg oppfatter at det som står her, er at slike klausuler i seg sjøl ikke er ulovlige, men at dersom det blir motstrid, er det menneskerettighetskonvensjonene og bestemmelsene i dem som gjelder, og der oppfatter jeg at den negative organisasjonsfriheten også er beskyttet. Så kan man diskutere om dette er en sak som hadde vært mer aktuell hvis man skulle være opptatt av både de praktiske og prinsipielle sidene av den, at det skulle fått virkning om den hadde kommet før. Det tror jeg nok. Jeg tror at slike måter å organisere seg på er på vei ut. De hadde sin berettigelse i en annen tid. Jeg tror ikke det er den måten man kan rekruttere og beholde medlemmer i en organisasjon på lenger; systemet er sånn sett utgått på dato. Jeg tror at de organisasjoner som ønsker å øke medlemstallene sine i framtida, må markedsføre seg med andre og mer positive virkemidler, og at det f.eks. blir spørsmålet om hvem som har innflytelse og hvem som er i stand til å sikre lønns- og arbeidsforhold, som blir viktig framover. Den kampen for beskyttelse av gratispassasjerene som Fremskrittspartiet til enhver tid driver, er en politisk kamp, og jeg tror at det er fort gjort å gå seg vill i en del prinsipielle grep og ikke se den politiske kampen som Fremskrittspartiet fører når de reiser slike saker. Jeg føler meg trygg på at rettsavgjørelser i slike saker framover vil vise at også den negative organisasjonsretten er beskyttet. Men den politiske kampen som det blir viktig å føre framover, er ikke denne, men kampen for at alle bør være med og bidra, slik at vi ikke er opptatt av rettsregler som i hovedsak skal beskytte gratispassasjerene i samfunnet.