Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-29:
Representanten Bøhler tar opp et viktig spørsmål, nemlig hvordan vi kan bruke IKT til å forbedre informasjonstilgangen i helsesektoren på en slik måte at de som trenger det, raskere kan få tilgang til pasientinformasjon, og at vi derved kan gi bedre pasientbehandling. For at pasientene skal få gode helsetjenester, er det ingen tvil om at nødvendige helseopplysninger må være tilgjengelig for helsepersonell i det øyeblikk de trenger det. Rask tilgang til pasientinformasjon vil ofte være helt avgjørende for kvaliteten på den helsehjelp som ytes. Her er det mange muligheter til å bli enda bedre, og vi bør bli enda bedre når det gjelder disse mulighetene. Informasjon som skal utveksles, vil helsepersonellet finne i den elektroniske pasientjournalen, forkortet til EPJ. Elektroniske pasientjournaler vil være tilgjengelig for flere personer samtidig, uavhengig av hvor de befinner seg. Tilgangen til nødvendige pasientopplysninger vil bli raskere og lettere når informasjonsutvekslinga er lagt til rette. Full overgang til elektroniske pasientjournaler og elektronisk samhandling over Norsk Helsenett gir svært gode muligheter for raskere og enklere utveksling av informasjon. Samtidig som behandlende personell skal ha tilgang til opplysninger om pasienten, må man også sikre at uvedkommende ikke får tilgang til journalene. Det gjøres ved å etablere sperrer for dem som ikke skal ha tilgang. Virksomhetene i spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten har plikt til å sørge for at journal- og informasjonssystemene er forsvarlige og ivaretar hensynet til personvern. De regionale helseforetakene avgav i desember i fjor en felles utredning om elektronisk tilgang, utveksling og deling av pasientrettet informasjon mellom helseforetakene og internt i foretakene. Denne utredninga belyser de forhold som er velkjente for dem som arbeider i sjukehusene, men som er vanskelig å få dokumentert og omtalt i det videre arbeidet med å gjøre informasjonen tilgjengelig. Det påvises at det skjer en rekke overføringer av pasienter mellom helseforetakene. Pasienter behandles ved flere helseforetak – dels planlagt og dels i akuttsituasjoner. De viktigste grunnene til det er fritt sjukehusvalg, spesialisering og funksjonsfordeling mellom sjukehusene. Det er ofte behov for rask tilgang til journalopplysninger ved akutt overføring av pasienter. Men også når behandlinga er planlagt, er det behov for effektiv tilgang til relevante opplysninger, f.eks. om det som representanten Bøhler var inne på, undersøkelser, laboratorieanalyser og røntgenbilder – for å nevne noe. Utredninga fra de regionale helseforetakene og departementets vurderinger viser at slik informasjonsutveksling som vi her snakker om, bør hjemles i lov. Dagens lovverk er etter mitt syn – og jeg skjønner at representanten Bøhler deler det synet med meg – ikke tilstrekkelig til å sikre at helsepersonell får tilgang til nødvendig pasientinformasjon på tvers av helseforetak og tjenestenivåer. Jeg vil derfor utrede nødvendige lovendringer, som selvfølgelig også skal ivareta personvernet på en trygg måte. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med dette på en egnet måte så snart vi har det klart. Som vi har omtalt i Nasjonal helseplan, har Sosial- og helsedirektoratet fått i oppdrag å utarbeide konkrete forslag til nødvendige lovendringer som gjør det mulig å dele informasjon, eller gjør den tilgjengelig for behandlende helsepersonell. Det kan være i og mellom helseforetak, i og mellom private sjukehus og mellom private sjukehus og helseforetak. Da må direktoratet også vurdere ansvarsforholdene for pasientopplysningene. De er også bedt om å lage utkast til forskrift om hvilke sikkerhetsmessige tiltak som helseforetakene skal sette i verk for å kunne åpne opp for utvidet adgang, slik jeg nettopp har omtalt. I tillegg vil det bli vurdert om forslagene som kommer opp, også kan gjelde for primærhelsetjenesten, eller om dette må ivaretas i en eventuell fase to. I Nasjonal helseplan beskrives felles informasjons- og kommunikasjonsløsninger som skal gjøre det mulig for personalet å få tilgang til oppdatert informasjon i møte med pasienten. Det kan gjøres ved at man f.eks. kan slå direkte opp i de elektroniske journalsystemene eller ved å etablere en nasjonal journal. Målet er at tilgang til informasjon i større grad må kunne knyttes til pasient og behandlingsforløp. Å opprette en nasjonal journal vil kunne bidra til å bedre kvaliteten i behandlinga ved at helsepersonell får tilgang til kritisk pasientinformasjon på tvers av helseforetak og nivåer i helsetjenesten vår. En nasjonal journal kan inneholde opplysninger om hvor opplysninger finnes, og den kan inneholde deler av eller hele den individuelle pasientjournalen. I dag er det slik at våre helseforetak i stor utstrekning bruker ulik programvare. Det kan føre til tekniske hindre for utveksling av pasientinformasjon mellom helseforetakene. Helseforetakene har også kommet ulikt i innføring av elektronisk pasientjournal, og noen helseforetak har fremdeles, som representanten var inne på, delvis papirbaserte pasientjournaler. EPJ-systemer kan til en viss grad tilpasses og endres i noen helseforetak, mens systemene i andre helseforetak er så foreldet i funksjonalitet og teknologi at de må skiftes helt ut. Jeg er innstilt på å sette stort trykk på dette arbeidet, slik at vi så langt som mulig får like systemer, og at vi får samhandlinga mellom de ulike nivåer og foretak til å gli enda bedre i framtida. Lovendringer vil også være ett av flere tiltak for å øke samhandlinga. Bruk av nasjonale standarder er, i tillegg til det jeg har nevnt, også avgjørende for å få til samhandling i stor skala mellom sektorer, innen helsesektoren og innenfor det enkelte helseforetak. Kompetansesenter for IT i helse- og sosialsektoren, forkortet KITH, har nedlagt et betydelig arbeid på dette området. Bruken av standarder har til nå vært forsøkt og vært basert på frivillighet fra leverandørenes side og for kjøperne av systemene. Jeg har gitt Sosial- og helsedirektoratet i oppdrag å utrede en ordning med nasjonal godkjenning av standarder for meldingsutveksling og elektronisk pasientjournal. Denne godkjenningsordninga vil også forplikte helsepersonell, helseforetak og ansvarlige for helsetjenester til å ta i bruk de felles standardene. Nasjonale krav til EPJ-system vil også gjøre arbeidet med å utforme systemene enklere for leverandørene, og skal også muliggjøre kommunikasjon mellom systemer som har nødvendig adgangskontroll og funksjonalitet. Jeg har i foretaksmøtene med de regionale helsefortakene bedt om at de stiller krav til sine leverandører om at alle standarder for meldinger i helsesektoren skal være godkjent av sektorens kompetansesenter. Utveksling av pasientinformasjon skal gå over Norsk Helsenett, som er sektorens sikre kommunikasjonskanal for helseopplysninger. Det er også fra min side stilt krav om å få fortgang i utviklinga av IKT-tjenester, også i kommunehelsetjenesten og i pleie- og omsorgssektoren, der vi har muligheter til å mene noe om det. Kravene følges opp av Nasjonal IKT, som er de regionale helseforetakenes samarbeidsforum på området. Vi vet at pleie- og omsorgstjenesten i kommunene står for det meste av kommunikasjon med helseforetakene ved inn- og utskrivning av brukere som har omfattende tjenestebehov. Vi vet at IKT er et svært godt virkemiddel for å få til bedre samarbeid og samhandling mellom de ulike nivåer. Vi vet også mye om at kommunene her har kommet veldig ulikt. Det finnes fortsatt kommuner som ikke har anskaffet et EPJ-system i det hele tatt. Blant de kommuner som har dette systemet, er det bare 60 pst. som har inkludert pleie- og omsorgstjenesten i systemet. Kommunene er som kjent sjølstendige rettssubjekter som ikke kan styres direkte av staten. Det gjelder også når vi prater om anskaffelse, finansiering og bruk av IKT-utstyr. Kommunenes Sentralforbund har imidlertid laget en strategi om hvordan IKT kan brukes på en mer aktiv måte i kommunesektoren. Det er viktig. Vi vil fra departementets side følge opp for å finne fram til egnede samarbeidsformer mellom sjukehusene våre og mellom kommunene, representert ved Kommunenes Sentralforbund. Jeg mener også at det ligger et stort potensial i telemedisin, slik representanten Bøhler var inne på. Desentralisering og gode samarbeidsløsninger betyr jo at tilbudet om spesialisthelsetjenester kommer nærmere pasienten, og det bør vi ha mer av. De regionale helseforetakene har som kjent finansieringsansvar både for behandling og sjuketransport. Samlet finansieringsansvar oppmuntrer til desentraliserte spesialisthelsetjenestetilbud der det er hensiktsmessig, fordi det da blir behov for mindre sjuketransport. Innsparte reisekostnader som skyldes at en bruker telemedisinske løsninger, tilfaller det regionale helseforetaket. Det finnes aktivitetsbaserte refusjonstakster for telemedisin, men Regjeringa har som kjent nå også oppnevnt et eget utvalg som skal gjennomgå finansieringsordningene i spesialisthelsetjenesten med sikte på å få til et enda bedre pasientforløp. I den sammenheng vil spørsmålet om finansiering av telemedisin bli vurdert nærmere. Avslutningsvis mener jeg vi har en kjempeutfordring i å få flere legekontor koblet opp mot Helsenettet. Som representanten Bøhler var inne på, er det dessverre ikke altfor mange som er med der ennå. Vi vil prøve å bidra til at de blir med, for vi må ikke bare få orden på IKT i sjukehusa, vi må også få det i kommunene for at pasientene skal få bedre behandling.