Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-01-19:
Helseministeren skal ta for seg de helsemessige sidene ved denne saken, jeg skal begrense meg til å si noe om virkningen på EØS-avtalen av en eventuell norsk reservasjon, som har vært en viktig del av denne debatten. Man skal være klar over at EØS-avtalen er vår mest omfattende folkerettslige avtale, og av stor betydning for norsk næringsliv og dermed også for verdiskapningen og velferden i Norge. Det er derfor viktig for Norge å forsvare denne avtalen i et Europa i stor forandring. EØS-avtalen gir oss en rekke rettigheter og muligheter, men den innebærer også forpliktelser. En viktig forpliktelse er å medvirke til å skape et ensartet regelverk i hele EØS-området. Vi har rett til å reservere oss, men vi må bruke denne retten med forsiktighet for ikke å avvike så mye fra den grunnleggende forutsetningen om likt regelverk at vi risikerer å sette EØS-samarbeidet på prøve. Dette er jo grunnen til de uttalelser som tidligere utenriksminister Knut Vollebæk kom med om at man bør benytte denne reservasjonsretten i «ytterste nødsfall». Reservasjonsretten bør, som han sa, benyttes når vitale norske interesser står på spill. Dersom vi fra norsk side reserverer oss også i andre tilfeller, kan vi ikke motvirke at også Island og Liechtenstein gjør det samme. Summen av disse handlingene vil kunne sette EØS-samarbeidet i fare. De fleste av de tillatte stoffene og mengdebegrensningene i EUs tilsetningsdirektiver er helsemessig sett uproblematiske. Det er kun bestemmelsene om søtstoffet cyklamat, enkelte azofargestoffer og konserveringsmidlene nitrat/nitritt som har vært problematiske. I utgangspunktet skulle direktivene ha vært innlemmet i EØS-avtalen allerede for fem–seks år siden. Vi har ikke fått medhold i at vi kan opprettholde avvikende nasjonale bestemmelser. Som det er redegjort for i proposisjonen, vurderer norske helsemyndigheter helserisikoen som liten, selv om direktivene gjennomføres i norsk lovgivning. Forbrukerrådet mener at forbrukernes interesser er ivaretatt ved at produsentene og dagligvarebransjen ikke har noe behov for eller ser noen grunn til å endre dagens praksis. EØS-avtalen gir oss en viss mulighet til å delta i utviklingen av regelverk innenfor avtalens saksområder. Dersom vi ikke når fram med synspunktene våre, kan vi forsøke å få til spesielle løsninger. Men når de andre avtalepartene kan akseptere reglene, blir det imidlertid ekstra vanskelig å overbevise dem om at reglene ikke er bra nok for oss. På bakgrunn av den dialog vi har hatt med kommisjonen, er det Regjeringens vurdering at vi har uttømt mulighetene for å forhandle om særlige løsninger for Norges del. Det er videre lite sannsynlig at vi vil oppnå en mer akseptabel løsning totalt sett ved å koble en løsning her til andre uløste spørsmål i EØS. Vi kan dessuten risikere at EU da har en annen oppfatning enn oss med hensyn til hvilke områder det er naturlig å koble. Dette tilsier at Norge nå har to alternativer: enten å gjennomføre de tre tilsetningsstoffdirektivene, eller at EFTA/EØS-landene som EUs motpart i EØS-avtalen reserverer seg mot å innlemme direktivbestemmelsene i EØS-avtalen – i dagligtale den såkalte vetoretten. Dersom EFTA/EØS-landene reserverer seg, kan EU svare med å anse berørte deler av avtalen som midlertidig opphørt. Det er ikke tvil om at dette vil ramme EØS-avtalens regler når det gjelder næringsmidler. Det er ikke rettslig grunnlag i avtalen for å motsette seg dette. Dette vil kunne medføre store praktiske problemer for norske eksportinteresser på området. Det vil kunne innebære at norske regler ikke uten videre anses som likeverdige med EUs, og at norske kontroller og sertifikater ikke uten videre legges til grunn i det indre marked. Ved eksport av næringsmidler til EU vil det derfor kunne bli stilt krav om dokumentasjon eller testing for å forsikre seg om at produktene holder samme standard som kreves i henhold til deres eget regelverk. Dette vil medføre forsinkelser og økte kostnader ved eksport. Dersom EU-landene skulle hindre norsk eksport i større grad enn det som er berettiget, vil det kunne ta lang tid å bringe disse hindringene til opphør. Selv om vi skulle reservere oss, vil vi likevel ikke stå fritt til å forby import av næringsmidler fra EU som inneholder de aktuelle tilsetningsstoffene. Vi må kunne begrunne at dette er nødvendig for å beskytte folks helse. Vi kan risikere at ESA reiser sak mot Norge for EFTA-domstolen, fordi de har en annen oppfatning av helserisikoen og nødvendigheten av et forbud. Det er ikke uten videre gitt at EFTA-domstolen vil dele vår oppfatning. Vi kan ikke uten videre utelukke at EU vil kunne ha en annen oppfatning enn oss om hvilke deler av EØS-avtalen som er direkte berørt av en eventuell reservasjon mot tilsetningsstoffdirektivene. Hvis det skulle oppstå uenighet mellom oss og EU om hvilke deler av EØS-avtalen som skal anses midlertidig opphørt, må uenigheten løses politisk. Vi vil ikke kunne bringe det spørsmålet inn for verken EFTA- eller EF-domstolen. Det er dessuten hevet over enhver tvil at bruk av reservasjonsretten når det gjelder de tre tilsetningsstoffdirektivene, vil medføre betydelige belastninger på samarbeidsklimaet i EØS. Det er sannsynlig med politiske reaksjoner fra EU-siden i tillegg til de automatiske, rettslige konsekvensene som jeg har redegjort for. Dette er kanskje den mest vidtrekkende og minst overskuelige konsekvensen av å bruke reservasjonsretten. Det vil i en utvidet sammenheng kunne ramme norske næringslivsinteresser og også norske interesser for øvrig på et tidspunkt da det kanskje er viktigere enn noensinne å ivareta EØS-avtalen. Senterpartiet har i sine særmerknader i næringskomiteens innstilling også understreket at det er «ikke nok å se til de rettslig regulerte sanksjoner innenfor EØS-avtalen når Norge skal vurdere konsekvenser av et eventuelt veto». De hevder imidlertid at det er liten sannsynlighet for også politisk funderte reaksjonsmåter til skade for Norge. Partiet viser her til en betenkning av professor dr. juris Graver og dr.polit. Sverdrup, en betenkning som for øvrig antas å være grunnlag for de samme herrenes kronikk i Aftenposten i går. Så vidt jeg kan se av betenkningen og kronikken, mener imidlertid Graver og Sverdrup tvert imot at det er sannsynlig at EU setter i gang politiske reaksjoner som går utover det som er regulert i EØS-avtalen. De viser til at saken har viktige symbolske sider, både fordi det prinsipielt sett dreier seg om sentrale regler, og fordi EU har avvist tilsvarende krav og argumenter fra enkelte av EUs egne medlemsstater. De anser det derfor sannsynlig at Norge vil få svekket sin godvilje i EU-systemet og i en rekke medlemsstater gjennom et nei. Det er imidlertid ingen som med sikkerhet kan si nøyaktig hvilke konsekvenser det vil ha å bruke reservasjonsretten på de tre tilsetningsstoffdirektivene. Det som er sikkert, er imidlertid at det vil få både rettslige og politiske konsekvenser, og at disse vil bli alvorlige. Til slutt har jeg lyst til å si til Morten Lund når det gjelder det han sa her tidligere, at de han kalte ja-folk, vil godta direktivene for å få til en raskest mulig tilpasning til EU for å bane veien for medlemskap. Det er like galt å påstå dette som det vil være å påstå at Senterpartiet vil ha et norsk veto fordi partiet er imot EØS-avtalen, og på den måten derved undergrave EØS-avtalen. La oss diskutere med blanke argumenter og ikke tillegge hverandre slike motiver. Det er argumentene som teller. Vi vil godta direktivene fordi vi er for EØS-avtalen. Den innebærer både forpliktelser og fordeler for Norge. Når direktivene ikke fører til endringer av praksisen her i Norge, er det ingen grunn til å bruke reservasjonsretten. Det er også i debatten reist spørsmål om hvorfor den norske regjering har en annen holdning enn det danske Folketinget og den danske regjering. Det er ikke riktig at vi har en annen holdning enn det som har kommet til uttrykk i Danmark. Danmark har hatt tilsvarende ønske som Norge om å opprettholde nasjonale regler, men landet har ikke fått medhold for dette i EU. Danmark har nå endret sitt regelverk i samsvar med direktivene, men har anlagt sak mot kommisjonen for EF-domstolen. Og jeg vil minne om at Norge intervenerer til fordel for Danmark i denne sak, så vi har tilsvarende holdning i denne saken og også med hensyn til hvordan man skal håndtere slike direktiver.