Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-11:
Jeg vil bare kort få knytte en kommentar til de endringer i kommuneloven som går på det med kjønnsrepresentasjon. Likestillingskampen kan jo føres på mange arenaer – en av de arenaene er den politiske arena – ved hjelp av lovverkets innretninger. Men rent prinsipielt vil jeg si at det at noen, f.eks. en kvinne, kun i kraft av sitt kjønn skal gis forrang til politiske verv, mens andre, f.eks. en mann, skal oppleve sitt kjønn som diskriminert når det gjelder muligheten til å drive politikk, er en merkverdighet. Det er heller ikke særlig demokratisk. Det er vel slik at det bare er en liten klikk med kvinnesakskvinner som tror at kvinnenes lyst til å delta i politikken øker dersom hun kan tiltvinge seg posisjoner ut fra disse kjønnskvoteringsreglene. Slike regler gir etter mitt syn også kvinnene et slags psykologisk handikap, der de føler seg underlegne og må ha en form for kunstig åndedrett for å kunne drive politikk. Tror noen virkelig at dette øker kvinnenes interesse for å drive med politikk? Enkeltes uhemmede trang til og iver etter å kjempe for likestilling på alle mulige områder her i livet kjenner jo nærmest ingen grenser, og spesielt er altså likestillingskampen mellom kjønnene når det gjelder politikk, en fremtredende kampsak for ganske mange, ser det ut som. Men mange kvinner er etter hvert blitt redde for å stå på valglistene, da enkelte slett ikke ønsker å bli skjøvet fram til en kanskje fremtredende politisk posisjon mot sin egen vilje, eller når det skjer ene og alene på bakgrunn av lovverket, som stiller strenge krav om kjønns representasjon. Man kan stille spørsmål ved det som står i de lovendringene vi behandler, om det er riktig at man skal gå nedover på listene, slik § 16 i loven sier, og hente kvinner for å innfri kravene til kjønnsrepresentasjon i loven, hvis det er slik at kvinnen selv ikke ønsker dette på noen måte. En slik form for kjønnskvotering tvinger jo kvinnen inn i en posisjon hun selv kanskje ikke ønsker, og med slike utsikter vil mange kvinner reservere seg mot å delta i politikken og eventuelt stille på valglister. Så vil jeg få si noen ord om Innst. O. nr. 44, om klargjøring av delegasjonsreglementet i kommunene. Denne saken dreier seg om de tilfeller der kommunestyre eller fylkesting har delegert avgjørelsesmyndigheten til de faste utvalgene. I slike tilfeller skal ikke formannskap eller fylkesutvalg kunne gripe inn og omgjøre et vedtak som er fattet i et fast utvalg, selv om formannskap eller fylkesutvalg er uenig i dette vedtak. Komiteen er enig med forslagsstillerne på nær sagt alle punkter og støtter de sider som saken reiser. Komiteen er enig i at kommuneloven § 10 nr. 2 må gjøres tydeligere, slik forslagsstillerne påpeker, og slik at det blir helt tydelig at det er kommunestyret som er det eneste overordnede organ for de faste utvalgene, og ikke fylkesutvalg eller formannskap. Det er å beklage at komiteen ikke ser det praktiske i å foreta denne lovendringen som her foreslås, men heller mener at departementet ved en passende anledning skal sende et informasjonsskriv til kommunene og presisere at lovteksten i § 10 nr. 2 i kommuneloven blir praktisert nettopp slik forslagsstillernes intensjon har vært. Jeg mener at den klargjøring og presisering komiteen er enig med forslagsstillerne om, burde kommet klart fram i selve loven, og ikke bare være gjenstand for et rundskriv fra departementet. Slike rundskriv har også en tendens til å bli glemt like fort som de blir lest. At vi har klare og forståelige lover er viktig, og det er derfor underlig at når det foreligger et forslag om å gjøre en lov klarere og tydeligere, for på en lett forståelig måte å få fram lovens intensjoner, sier komiteens flertall nei – de er faktisk ikke opptatt av dette. Det får vi bare ta til etterretning, og vi får sette vår lit til at dette rundskrivet, når det engang måtte bli sendt rundt, blir lest i kommunene. Men rundskriv er ikke det samme som en lovendring, og komiteen burde vært mer opptatt av å bidra til å skape et presist og klart lovverk, når anledningen byr seg. Det er greit at komiteens flertall støtter innholdet i og intensjonene som forslagsstillerne har med dette forslaget, men det blir dess mer underlig at ikke det samme flertallet ønsker å få denne enigheten fram i en klargjørende lovtekst, som tross alt ville vært den beste løsningen.