Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
For første gang på snart 20 år har Stortinget en anledning til å diskutere barnevernet i Norge i hele dets faglige og samfunnsmessige bredde. Vi bør benytte denne anledningen til å drøfte de store linjene, de aller viktigste spørsmålene, de dristigste visjonene. Det finnes mange problemer og enkeltutfordringer å gripe tak i på dette feltet. Det må vi også gjøre, og det gjør vi uavbrutt. Det er bare nå vi har en gyllen mulighet til en fri og helhetlig diskusjon om hovedperspektiver og avgjørende grep. I meldingen har vi presentert rundt 70 tiltak. Det var ikke så vanskelig, listen kunne lett gjøres lengre. Det viktigste er å finne fram til de beste faglige hovedperspektivene, de beste organisatoriske modellene og de beste politiske grepene. Vi har forsøkt å lyssette barnevernet med både nærlys og fjernlys. I hverdagen kjører vi alle mest med nærlys. Gjennom meldingen inviterer jeg til også å skru på fjernlysene og kjøre inn i det framtidige barnevernslandskapet. På veien dukker det opp mye som vi må se nærmere på, så hånden må alltid være nær dimbryteren. De ansatte i barnevernet har til felles med sine brukere at de har en utsatt stilling i samfunnet. Jeg har stor respekt for den jobben som gjøres i barnevernet, bl.a. den hjelpen som gis til utsatte barn og deres familier. Likevel er jeg overbevist om at vi i dag bare står ved begynnelsen av en prosess som handler om å øke både kvalitet og intensitet når det gjelder tidlig forebyggende hjelp til utsatte familier. Det gjelder også fosterfamiliene. Hjelpetiltakene blir altfor ofte satt inn for sent til å få den ønskede effekt. Selv om en slik erkjennelse allerede er til stede blant fagfolkene, kreves det ytterligere holdningsendring og metodisk opprustning både i barnevernet og i de tjenestene barnevernet samarbeider med. Etter min oppfatning må familie- og nærmiljøbaserte metoder brukes i betydelig større grad enn i dag. Flere funksjonsdyktige familier og mindre omsorgssvikt er det overordnede målet. På sikt vil en slik dreining av ressursbruken også kunne føre til økonomiske besparelser i form av mindre behov for dyre tiltak som kanskje heller ikke virker. Fosterhjemmene er det tiltaket i barnevernet som brukes mest når barn plasseres utenfor eget hjem. I meldingen legger vi opp til fortsatt styrking av opplæring og veiledning av fosterforeldre. Oppfølging av fosterhjemmene er en viktig del av barnevernets faglige bistand til utsatte barn og familier. Forebygging har blitt stadig mer sentralt både innen barnevernet og hjelpetjenestene ellers. Mange kommuner har også gjort en betydelig innsats for å styrke det tverretatlige samarbeidet og samarbeidet mellom beslektede tjenester i kommunen. Etter mitt syn er det svært viktig at dette arbeidet fortsetter og videreutvikles i kommunene. Til tross for at man har satt samarbeidet mellom etater og tjenester i fokus, er det sjelden at en etat eller en tjeneste har fått et hovedansvar for å samordne innsatsen for utsatte barn og unge i kommunene. Jeg mener at dette er uheldig. I framtiden bør vi sikre en slik funksjon, først og fremst for å kunne gjøre en koordinert og god innsats for utsatte barn og unge. En slik koordinerende instans skal også sørge for god kommunikasjon mellom tjenestene, slik at de riktige tiltakene blir satt inn i tide. I meldingen tar vi til orde for at barnevernet bør kunne rustes opp til å påta seg denne oppgaven, uten at jeg vil si at det er den eneste løsningen. Et kommunalt barnevern med en slik koordinator- og pådriverrolle vil nødvendigvis også måtte bli et tilstedeværende og synlig barnevern. Gjennom å legge dette ansvaret til barnevernet vil det forebyggende arbeidet samtidig kunne bli løftet fram i lyset som et satsingsområde i kommunene. Vi snakker om de utsatte barna. Det er riktig slik representanten Afshan Rafiq sa, at barnevernet aldri kan bli en direkte populær tjeneste hos enkelte. Derimot er det helt avgjørende for barnevernets legitimitet at det blir respektert for de oppgaver og tjenester det er satt til å ivareta. For å oppnå en slik status er det viktig at barnevernet åpner seg og kommuniserer bedre enn i dag. Etter mitt syn vil et barnevern som har den nødvendige kompetanse i forebyggende familiearbeid, og i tillegg er mest mulig åpent om sine valg og prioriteringer, også beholde sin legitimitet når det viser seg nødvendig med tvangsinngrep. En rolle som sentral koordinator i kommunen for de utsatte barna vil på samme måten kunne få positiv effekt på legitimiteten. Barnevern og barns og unges oppvekstmiljø bør være godt egnet til å engasjere politikere. Likevel synes jeg engasjementet er for lavt. Jeg tror ikke folkevalgte bør inn i behandlingen av enkeltsaker, slik det var tidligere, men de skal kunne foreta reelle, fornuftige valg i arbeidet med kommunebudsjettene. Derfor er det viktig med informasjon om barnevernets disposisjoner og om barnevernets arbeidsmåter. Kommunestyrene bør minst en gang pr. år få lagt fram for seg en rapport om situasjonen i barnevernet, med forslag til forebyggende tiltak. Dette tenker jeg meg uavhengig av budsjettdebatten i kommunestyrene. En av de aller viktigste utfordringene for morgendagens barnevern er å styrke kompetansen så det monner. Når staten overtar det ansvaret fylkeskommunen har i dag i barnevernet, vil jeg satse hardt på at staten skal bli en helt sentral kompetanseressurs for kommunene. I dette perspektivet er ikke det viktigste med forvaltningsreformen at staten skal overta oppgaver, men at vi skal bistå kommunene med å øke kompetansen i det kommunale barnevernet. Det overordnede målet er at flest mulig tiltak skal lykkes mens barna bor hjemme i sine egne familier eller i fosterhjem. For å få til denne kompetansehevingen er vi avhengig av evaluering og forskning. For eksempel må vi i størst mulig grad vite hvilke tiltak som virker for hvilke barn, og under hvilke betingelser. Tiltakene må i størst mulig grad være basert på kunnskap. Når det gjelder alvorlig atferdsproblematikk, har vi i løpet av de seneste årene gjennomført en svært vellykket implementering av to nye familiebaserte metoder som har dokumentert god effekt. Jeg snakker om PMT og MST. Foreløpig finnes denne kompetansen bare i fylkeskommunene. Målsettingen framover er at kompetanse i PMT – og lignende tilnærmingsmåter – i størst mulig grad skal overføres til det kommunale barnevernet og andre etater som møter barn og unge, f.eks. skolen og PP-tjenesten. En slik spredning til førstelinjetjenesten av kunnskap om hvordan man skal forholde seg til utagerende barn, er allerede under planlegging. Dette vil bli videreført i et samarbeid mellom de aktuelle departementene og det nyopprettede «Senter for studier av atferdsproblemer og innovativ praksis» på Universitetet i Oslo, som det også står en del om i meldingen. Med fjernlysene på ser jeg for meg et barnevern der de ulike tjenester og forvaltningsnivåer spiller på samme lag for å hjelpe utsatte barn og deres familier. Det betyr bl.a. at effektive behandlings- og spesialisttiltak i stor grad blir satt inn som forsterkning av og i samarbeid med kommunale hjelpetilbud, og ikke i etterkant av hjelpetiltakene når det kan være for sent. Jeg ser for meg mange engasjerte politikere som pådrivere og vaktbikkjer i dette bildet, både i Stortinget og i kommunestyrene.