Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2015-02-03:
I langtidsplanen kan vi lese at regjeringa i tillegg til den gjennomgående satsinga på kvalitet i forskning og høyere utdanning prioriterer en egen satsing på verdensledende fagmiljøer. «Kunnskap og kompetanse er blant de viktigste konkurransefaktorene vi har. … flinke folk med gode ferdigheter er utgangspunktet for hvordan vi møter store samfunnsutfordringer. Det er også dette som legger til rette for verdiskaping, både i offentlig sektor og i næringslivet. Forskning og utdanning påvirker økonomien ved å heve kvaliteten på arbeidskraften og tjenestene som leveres, og gjør det mulig å utvikle og ta i bruk nye løsninger og produkter. Dette bidrar til omstillingsevne og økt produktivitet. En kunnskapsbasert tilnærming er vesentlig for å finne løsninger som kan møte mange av utfordringene som samfunnet står overfor.» Dette er vellydende ord og vanskelig for noen å være uenig i. Nå skal ikke jeg snakke om alle manglene i langtidsplanen, det har flere gjort før meg, men det står ikke noe om problemet med midlertidig ansatte i sektoren, og det finner jeg oppsiktsvekkende. For hvordan skal vi få ungdommen til å velge å bli forskere, hvordan skal vi få tak i de beste, de med de beste forutsetningene, kompetansen og evnene, til sektoren? Og ikke minst: Hvordan skal vi få kvinner til å velge yrket når et av de største problemene for rekruttering til forskning er midlertidige stillinger og at det er så utbredt? I mange år har mange snakket om dette, og Forskerforbundet – og jeg understreker: Forskerforbundet, ikke LO! – skriver bl.a. dette på sin hjemmeside: «Det er unormalt høy midlertidighet i sektorer hvor Forskerforbundet organiserer arbeidstakere. Dette rammer særlig vitenskapelig ansatte, men også andre grupper i forskningssektoren som i langt større grad tilsettes midlertidig enn det som er vanlig ellers i arbeidslivet. Hovedregelen i norsk arbeidsliv er fast tilsetting. Det gir større trygghet og forutsigbarhet for arbeidstakerne og gir bedre grunnlag for faglig videreutvikling. Det å være midlertidig ansatt kan være belastende på flere måter. Mest alvorlig er nok utryggheten for å miste jobb og inntekt, men midlertidig ansatte kan også føle at de blir tilsidesatt i en del jobbsammenhenger, for eksempel i spørsmål om lønn, stillingsopprykk, tilgang til ressurser og i strategisk arbeid. Det kan også gå ut over den akademiske friheten og forskningens uhildethet når forskernes jobbsituasjon er utrygg. Videre vil man ofte få dårligere lånevilkår i banken og gå glipp av en del økonomiske goder fast ansatte får.» Videre skriver de at fordelene med fast tilsetting bl.a. er at det «– gir virksomheten og den enkelte mulighet til langsiktig og helhetlig planlegging – styrker arbeidsmiljøet og trivselen – inngir gjensidig tillit og lojalitet – sikrer akademisk frihet og dermed samfunnets tillit til at forskningen skjer på en kritisk og uavhengig måte – gjør arbeidsplassen mer attraktiv for talentene man ikke vil gå glipp av – gir muligheten til å rekruttere den beste tilgjengelige kompetansen i en tilsettingsprosess – reduserer antallet tilsettingsprosesser og opplæringsperioder – hindrer at hjernekraften forsvinner og at fokus flyttes fra viktige arbeidsoppgaver til jobbsøking» Tallene over ansatte i universitets- og høyskolesektoren fra Database for statistikk om høgre utdanning i desember 2013 viser at kvinner i langt større grad enn menn tilsettes i midlertidige stillinger. Forskerforbundet kommenterer det på denne måten: «Midlertidigheten i sektoren er et betydelig problem for alle involverte, men dette viser at kvinner i større grad enn menn tilsettes midlertidig, og indikerer en ekstra utfordring for likestilling og kvinners arbeidsvilkår.» Det er derfor denne saken er viktig for Forskerforbundet. På VG nett akkurat nå kan vi lese om Sanna Sarromaa på 35 år, som nå gir opp akademia. Hun har vært midlertidig ansatt i ti år, men nå orker hun ikke mer, og det sier vel sitt. Tidligere har jeg oppfattet statsråden dit hen at han mener at dette problemet må man ta på alvor, men nå er jeg ikke så sikker på hva han mener lenger. Vi vet at regjeringa vil ha mer midlertidighet i arbeidslivet, og de vil endre arbeidsmiljøloven for å få dette til. Verken Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre eller Kristelig Folkeparti støtter vårt forslag i denne saken, der vi sammen med Senterpartiet og SV ber regjeringa lage en rekrutteringsstrategi for bedre kjønnsbalanse og sikre mindre bruk av midlertidighet i universitets- og høyskolesektoren. Når de senere i dag sannsynligvis vil stemme imot dette forslaget, må det bety at de faktisk er imot det som står i forslaget vårt, også. Jeg mener det er alvorlig at de ikke tar dette på alvor. Så skal det innrømmes at det kunne ha skjedd mer under den forrige regjeringa, selv om det ble en kraftig nedgang fra 19,7 pst. i 2005 til 14,8 pst. i 2012. For Arbeiderpartiet er det viktig at det arbeidet de rød-grønne satte i gang, nå videreføres for å sikre at en ikke bare klarer å rekruttere gode forskere, men faktisk klarer å beholde dem i sektoren. Til slutt: Det er et paradoks at samtidig som i denne saken alle understreker hvor viktig forskning og kunnskap er for samfunnet vårt, velger regjeringa å se bort fra etablert kunnskap når det kommer til midlertidighet.