Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2010-03-26:
Jeg vil starte med å gi utenriksministeren ros for en god deskriptiv redegjørelse. Jeg er også glad for at utenriksministeren så klart og utvetydig tar avstand fra SVs gjentatte ønsker om å trekke norske styrker ut av Afghanistan gjennom å si i redegjørelsen at «Norge står fullt og helt bak» NATOs innsats i Afghanistan. Til TV 2 24. mars sa også utenriksministeren: Jeg er sikker på at hvis Afghanistan overlates til kaos, kommer det tilbake og rammer alle. Mitt utgangspunkt er at vi er der gjennom et enstemmig mandat i FNs sikkerhetsråd, og at Afghanistan slik det er i dag, truer fred og sikkerhet. Det gir god mening å gjøre som utenriksministeren, nemlig å se verdenssituasjonen og norsk utenrikspolitikk gjennom prismet av finanskrisen. Den har på mange måter vist den gjensidige sårbarheten som er i åpne økonomier og dagens internasjonale system. Grenseoverskridende problemer krever også felles løsninger. Det er derfor viktig at politikken følger økonomien og blir mer grenseoverskridende. Det er også viktig at man nå ikke prøver å overregulere seg bort fra finanskrisen. Det er tegn til – likevel ikke så sterke som man kunne frykte – at enkelte land velger isolasjonisme og proteksjonisme. Det rammer selvfølgelig særlig små land med åpne økonomier. Markedsøkonomi, handel, globalisering og mer politisk samarbeid er de viktigste virkemidlene for å komme ut av finanskrisen. FN-systemet har også gjennom finanskrisen vist at det har sine begrensninger. Det er ikke unaturlig at innflytelsesrike land søker ulike maktkanaler. Der vi i mange år har snakket om multilateralisme, kan man til dels nå snakke om en minilateralisme, der innflytelsesrike land som f.eks. USA og Kina søker sammen. Men det er også en riktig observasjon som utenriksministeren gjorde, at USA kan komme til å rette fokus mer innover enn utover. Jeg vil også legge til: Når USA retter sitt fokus utover, er det ikke primært over Atlanteren, men kanskje primært over Stillehavet. USA ser flere presserende strategiske prioriteringer i land som Kina, India, Midtøsten og Russland enn de gjør i Europa. Maktforskyvningen i verden, når man ser på Asias framvekst, og kanskje spesielt India og Kina, viser at det er en voldsom utvikling både økonomisk og politisk. Det er umulig å tenke seg et internasjonalt system i dag der disse landene ikke spiller en avgjørende rolle. Særlig Kinas integrasjon i verdensøkonomien er selvfølgelig viktig. Kina viser muskler, men Kinas vekst er heller ikke helt ubegrenset. Hvilken rolle disse landene vil spille, er jo i stor grad opp til dem selv – om de vil spille en konstruktiv rolle, eller en mindre konstruktiv rolle. Vi har sett eksempler på begge deler. Vestens posisjon er fortsatt betydelig. Den er relativt redusert, men ikke reelt. Jeg tror det er viktig at vi ikke undervurderer verken USAs eller Europas evne til å omstille seg. Det som er en utfordring for Norge med mange nye land på maktarenaen, er at de er relativt lite kjent i Norge, at vi har relativt lite kompetanse, og at de ligger geografisk fjernt. Jeg mener også at det var enkelte temaer utenriksministeren med fordel kunne ha kommet mer inn på. Jeg vil derfor bruke resten av tida til å problematisere noen av de områdene der jeg mener at redegjørelsen ikke ga en tydelig nok retning eller en tydelig nok prioritering. Det ene er spørsmålet om menneskerettigheter. Utenriksministeren nevnte så vidt arbeidet i FNs menneskerettighetsråd. Vi har vært medlem der i ca. et år, vi skal være medlem til 2012. Spørsmålet er hvordan vi arbeider der, i samarbeid med land som vi ønsker å påvirke når det gjelder menneskerettigheter. Det er lagt mye vekt på dialoglinjen, men spørsmålet er om vi ser resultater, og hva strategien er for å lykkes. Jeg registrerer at vi i går kunne notere oss for en liten seier, fordi vi nå har fått gjennomslag for et forslag om menneskerettighetsforkjempere, og jeg håper at utenriksministeren nå vil gå i en dialog med Stortinget om hvordan vi kan bruke plassen i Menneskerettighetsrådet til å påvirke aktivt. Utenriksministeren nevnte også så vidt Iran i sin redegjørelse. Han uttalte at den siste rapporten om landet fra IAEA gir «all grunn» til uro, og at sanksjoner vil tvinge seg fram om Iran ikke nå går inn for å bevise at det internasjonale samfunns bekymringer er grunnløse. I den beskrivelsen mener jeg utenriksministeren har helt rett. Men problemet er at bekymringene ikke er grunnløse, og hvor står vi da, hvor går veien videre? Iran har brutt frist etter frist. Atomprogrammet går videre, det samme gjør et av verdens mest aktive rakettutviklingsprogrammer. Kombinasjonen er bokstavelig talt eksplosiv. I tillegg til dyp bekymring over situasjonen rundt Irans atomvåpenprogram er det all grunn til å være minst like bekymret over den politiske og menneskerettslige situasjonen i landet. Etter valget og etter høstens mange demonstrasjoner ser vi et stadig mer undertrykkende og illegitimt regime, som omdreining etter omdreining skrur til mot politiske opposisjonelle, minoriteter og motstandere. Forfølgelse, vilkårlige arrestasjoner og tortur – vi har til og med sett henrettelser – fortsetter i Iran. Utviklingen vil ha store konsekvenser for regionen, men den kan også ha store konsekvenser globalt. Og for å prøve å opprettholde en legitimitet nasjonalt er det ikke utenkelig at et regime som Iran vil søke etter ytre fiender for å prøve å legitimere sin eksistens. Iran er allerede kanskje den aller mest negative kraften i Midtøsten, bl.a. gjennom sin negative påvirkning på forholdet mellom Israel og palestinerne og forhold i Irak, Libanon og Jemen. Utviklingen i Iran er ikke bare et amerikansk problem, kanskje man burde si at det heller ikke først og fremst er et amerikansk problem. Veien fra Teheran er kortere til Bosporos enn over Atlanteren. Heller ikke bør det internasjonale samfunnet la det være et israelsk problem. Det leder neppe til noe godt å skape en følelse av at ens venner og partnere forlater Israel i møtet med det landet oppfatter som en helt eksistensiell trussel. Dette er en utfordring nærmest på Europas terskel, og utfordringen fra Iran tjener nettopp derfor som nok et eksempel på viktigheten av et samlet og koordinert Europa der EU kan spille en mye mer verdifull rolle enn i dag. Det var i denne konteksten jeg hadde håpet at utenriksministeren kanskje hadde gått noe grundigere inn på den utfordringen Iran stiller både det internasjonale samfunnet og Norge overfor. Høyre mener at vi framover må være enda tøffere, mye tydeligere og enda smartere i møtet med Iran, og det håper jeg også utenriksministeren legger opp til. Et siste tema som utenriksministeren berørte, var utviklingen av NATOs nye strategiske konsept. Han tok opp fire sentrale spørsmål i tilknytning til det arbeidet: partnerskapene, Russland, samarbeidet mellom NATO og andre organisasjoner og kollektivt forsvar. Og han la til et femte punkt, nedrustning, og det felles initiativet som Norge, Belgia, Luxembourg, Nederland og Tyskland har tatt. Utenriksministeren sa at Norge ønsker fokus på NATOs grunnleggende oppgaver, kollektivt forsvar. Det hadde vært interessant å høre også utenriksministerens refleksjoner over det som er noen av de viktigste diskusjonene knyttet til kollektivt forsvar i NATO i dag: innholdet i artikkel 5. Skal nye trusler som energisikkerhet implementeres i artikkel 5? Hva med faren for å liste opp trusler, nemlig det at noen trusler kan bli ekskludert, faren for å vanne ut artikkel 5 hvis mange trusler blir inkludert, og hvordan opplever nye medlemsland i øst nye trusler? De har jo et annet forhold til mange av våre naboer enn det vi har. Det er stor enighet om visjonen om en atomvåpenfri verden, men på veien dit er det mange ulike hensyn som skal tas. NATOs avskrekkingsdoktrine hviler på kombinasjonen av den kjernefysiske og konvensjonelle avskrekking, og det er nettopp i balansen mellom disse at man må finne løsninger. Det er ikke enten–eller, og det hadde nok vært på sin plass, syns jeg, om utenriksministeren kunne problematisert temaet noe nærmere, og sagt noe om hvorfor akkurat spørsmålet om kjernefysisk nedrustning er et av de aller vanskeligste i arbeidet med nytt strategisk konsept. Signalene fra Washington er at det vil være et uttrykk for ujevn byrdefordeling dersom det skal være opp til USA alene å ta ansvaret for kjernefysisk avskrekking. Det er en reell fare for at dette spørsmålet kan bidra til å bryte forbindelsen mellom USA og Europa i NATO. Timingen for å fjerne amerikanske kjernefysiske kapasiteter på europeisk jord er også etter manges mening dårlig, nettopp fordi nye NATO-land i øst har behov for sikkerhetsgarantier. Poenget er å vise at temaet er komplisert og langt mer inngripende for diskusjonen om NATOs vei videre og Norges og Europas plass i NATO enn det ofte gis inntrykk av. En god og deskriptiv redegjørelse kunne vært gjort enda bedre dersom den var tydeligere på hva som er Norges linje, Norges prioriteringer og Norges rolle, og jeg håper utenriksministeren vil benytte anledningen også framover til å inkludere Stortinget i arbeidet med utenrikspolitikken.