Sylvi Graham (Høyre), 2016-04-26:
Først vil jeg takke saksordføreren, Marit Nybakk, for godt arbeid og samarbeid i denne saken. Økonomisk vekst har vært den viktigste faktoren for det store flertallet av mennesker som har arbeidet seg ut av fattigdom de siste 15 årene. Det kinesiske ordtaket «Gi en mann en fisk, og han har mat for en dag. Lær en mann å fiske, og han har mat et helt liv.» oppsummerer godt viktigheten av tiltak som varer. Målet med næringsutvikling og jobbskaping i utviklingsland er å skape varige endringer og dermed ha som endemål å eliminere behovet for bistand. Tilgang til jobber med gode arbeids- og lønnsvilkår er en av de sterkeste drivkreftene i kampen mot fattigdom. De siste 25 årene er andelen mennesker som lever i ekstrem fattigdom, mer enn halvert. I alt 700 millioner mennesker har kommet over grensen for ekstrem fattigdom. De siste 50 årene har gjennomsnittsinntekten i verden blitt tredoblet, og i 2010 ble størsteparten av verdens samlede bruttonasjonalprodukt, BNP, for første gang skapt utenfor OECD. Fellesnevneren er en mer åpen økonomi og utstrakt internasjonal handel. Handel er den sterkeste drivkraften for økonomisk vekst og dermed muligheten til å skape arbeidsplasser og økonomisk velstand. Ingen land har arbeidet seg ut av fattigdom uten økonomisk vekst, industrialisering og handel. Men økonomisk vekst alene er ingen garanti for at utviklingen kommer befolkningen til gode, og således minsker fattigdom og oppfyller sosiale og økonomiske rettigheter. Myndighetene må utvikle og bruke sitt eget skattegrunnlag til utvikling, enten det gjelder inntekter fra naturressurser, fra næringslivet eller fra personskatt. De siste par tiårene har da også den økonomiske veksten vært sterk, slik at mange utviklingsland nettopp har økt sin skatteinngang kraftig. Mellom 2005 og 2010 doblet utviklingslandene sine egne offentlige inntekter, leser vi i en rapport fra Development Initiatives. I 2014, f.eks., tok utviklingslandene inn nesten 40 ganger så mye i skatt og andre inntekter som den totale bistanden samme år, nemlig 33 000 mrd. kr. Det tilsvarer nesten fem ganger dagens verdi av det norske oljefondet. Dog vet vi også – stadig ifølge Development Initiatives – at dette ikke gjelder alle utviklingsland. Bistand var fortsatt den viktigste kilden til internasjonal kapital for de fattigste landene – for 37 land – i verden, som er mest avhengig av bistand. Utvikling skapes imidlertid først og fremst av sunn nasjonal politikk, der politiske institusjoner og prosesser som sikrer maktfordeling, rettsstat, demokrati og menneskerettigheter, er helt sentrale. Lokale myndigheters tilrettelegging for godt styresett og egen økonomisk utvikling gjennom åpenhet mot omverdenen er viktig. I denne sammenheng kan vi også understreke det som Marit Nybakk nevnte, om ILO-konvensjonene. En åpen økonomi med stabile rammebetingelser som fremmer lokale og utenlandske investeringer og økt handel, er en forutsetning for vekst i skatteinntekter og som grunnlag for vekst. En friere handel og investeringer over landegrensene er avgjørende for vekst og utvikling. Det er sentralt å legge til rette for utenlandske investeringer. Derfor vil vi øke handelen med fattige land. Vi vil legge vekt på næringsutvikling, investeringer og økonomisk vekst i samarbeidsland gjennom et moderne og bredt virkemiddelapparat. Fram til 2020 trengs det 600 millioner nye jobber globalt. Samtidig er det mangel på kvalifisert arbeidskraft. Bare i Afrika sør for Sahara går 120 millioner unge mennesker inn i arbeidsstyrken de neste årene. Dette er Afrikas store mulighet. Men det kan få følger for migrasjonsmønsteret og bli en stor sikkerhetsutfordring om ikke disse kan finne en anstendig jobb. Når over 50 millioner unge ikke går på skole, er det ikke bare brudd på en grunnleggende rettighet, det er også et alvorlig hinder for utvikling. Fattigdommen i lavinntektsland kunne vært redusert med 12 pst. hvis alle barn kunne lese og skrive. For å få unge ut i jobb, redusere arbeidsløshet og sikre økonomisk vekst er et krafttak for utdanning en god investering. Jeg vil tillate meg å minne om at under det rød-grønne styret falt andelen av bistandsbudsjettet som gikk til utdanning. Regjeringen vil i denne perioden doble satsingen på global utdanning. Norge tar en global lederrolle i utdanning for alle. Stortingsmeldingen «Utdanning for utvikling» fremmet et særlig løft for yrkesopplæring og høyere utdanning på den internasjonale utviklingsagendaen. Det er viktig at landene selv kan ha mulighet til å sikre tilgang på kvalifisert arbeidskraft og å få folk i arbeid. FNs tusenårsmål har vært viktige for verdens utvikling og Norges bistandsprioriteringer. Den globale ekstreme fattigdommen er redusert fra 43 pst. i 1990 til 21 pst. i 2010. Det viser at gjennom målrettet samarbeid og ambisiøse mål er det mulig å utrydde ekstrem fattigdom innen 2030. Bistand er i dag mindre viktig for utviklingen i fattige land enn tidligere. Private kapitalstrømmer har økt kraftig fra 1990 til 2013. I Asia og Latin-Amerika utgjør bistanden nå en liten andel av den kapitalen som mottas. Bistand til Latin-Amerika utgjorde i 2014 om lag 5 pst. av mottatt kapital, mens 70 pst. kommer fra utenlandske investeringer og 25 pst. fra private overføringer. I 1990 utgjorde bistanden om lag 30 pst. av mottatt kapital. I Afrika er bistand fremdeles viktig, da om lag 50 pst. av mottatt kapital fortsatt er bistandsmidler, men mindre viktig enn for 20 år siden, da bistand altså utgjorde rundt 90 pst. av mottatt kapital. Blant FNs 17 nye bærekraftsmål er utrydding av fattigdom og å fremme varig, inkluderende og bærekraftig økonomisk vekst, full sysselsetting og anstendig arbeid for alle. Bistand fra rike land kan aldri erstatte effekten av næringsvirksomhet, som direkte investeringer, handel og landbruk som viktige drivere for positiv utvikling i fattige land. Internasjonalt samarbeid og koordinering er en avgjørende faktor for at alle land skal kunne lykkes i en globalisert økonomi. De økonomiske endringene verden står overfor, går hånd i hånd med maktforskyvninger som bringer med seg potensial for friksjon, konflikt og forvitring av internasjonalt samarbeid. Det er naturlig å forvente at framvoksende økonomier får innflytelse, men også tar på seg ansvar i henhold til sin økonomiske tyngde. Selv om nye strukturer og aktører trer fram, er den nye maktfordelingen verken avklart, stabil eller effektiv. Jeg er derfor glad for at regjeringen vil arbeide for at globaliseringen støttes opp av et rettferdig og regelbasert internasjonalt samarbeid, med vekt på bærekraftig utvikling, jobbskaping og økonomisk vekst gjennom åpen handel. Norsk bistand skal bidra til fattigdomsreduksjon gjennom å legge til rette for private investeringer og jobbskaping. Ni av ti arbeidsplasser i fattige land er i private bedrifter. Størstedelen av framtidens jobber bør også komme fra det private næringsliv. Økt innsats for å bedre rammevilkår for private investeringer i utviklingsland og styrket samarbeid med næringslivet er viktige elementer. Katalytisk bistand, bistand som utløser innsats fra andre, ikke minst fra privat næringsliv, er avgjørende. En satsing på næringsutvikling og jobbskaping bør være helhetlig og tenke inn eksisterende programmer som Olje for utvikling, Fisk for utvikling, Skatt for utvikling og en sterk kobling til næringsutvikling og investeringer. Sammen med en sterk satsing på utdanning vil dette bidra til en god bærekraft i bistanden, og som tar utgangspunkt i enkeltmenneskenes ressurser og mulighet til å skape eget levebrød. Målet for utviklingspolitikken må være å gi grunnlag for økonomisk vekst, velstand og selvstendighet. Bistand spiller en rolle, men en varig utvikling for de fattigste i fattige land må komme fra landene selv. Lokal organisering, kunnskap om helse og forebygging og styrking av unge gjennom utdanning og entreprenørskap er viktige faktorer. En selvstendig, bærekraftig utvikling krever en overgang til effektiv markedsøkonomi på lokale premisser. Det krever bedre fungerende arbeidsmarkeder, markeder for varer og tjenester og grunnleggende finansielle tjenester. Enkel teknologi kan dessuten f.eks. bidra til å skape bedre markeder. Mobiltelefoner i dag er f.eks. både informasjonskanaler og betalingsformidlere. Ved bruk av mobiltelefon kjenner lokale bønder i Etiopia til kaffeprisen på markedet i Addis Ababa og kan derfor få rett pris av sine oppkjøpere. Norsk næringsliv er en viktig aktør i utviklingspolitikken. Samarbeid med næringslivsaktører i utviklingspolitikken blir derfor viktigere. Privat sektor skaper arbeidsplasser og genererer skatteinntekter og velferd. Utenrikstjenesten skal i større grad være et instrument for å fremme norske næringsinteresser i utlandet, og det er bra. Høyre vil styrke samarbeidet med private aktører. Offentlig–privat samarbeid utløser både kompetanse og kapital – begge deler trengs i utviklingsland. Norge er eksempelvis partner i Global Partnership for Education, som skaffer privat kapital i tillegg til tradisjonell bistand. Norfund er et viktig virkemiddel, som sammen med private partnere investerer i utviklingsland. Disse typer innsatser er det viktig å styrke i utviklingspolitikken framover.