Michael Tetzschner (Høyre), 2011-12-06:
Jeg vil begynne med å takke for at interpellanten har satt en viktig sak og et sakskompleks på dagsordenen. Det jeg synes gjennomsyrer interpellantens tilnærming, er at sannheten må søkes også når den kan være ubehagelig, fordi vi har en plikt til å søke kunnskap og sannhet om vårt eget samfunn. Situasjonen er nemlig den, som det også er redegjort for, at informasjonen finnes. Det krever ikke store administrative ressurser å systematisere – hvis vi ønsker det som nasjon – de opplysninger som andre, utenforstående, allerede har samlet om oss. Da skulle det være noe til beskjedenhet at Norge ikke er interessert i de opplysningene som har vært utenlands i mange år, nærmere bestemt i Øst-Tyskland. Vi skylder også dem som levde i denne perioden, og som personlig hadde ofre, å skaffe oss riktig og korrekt historisk kunnskap om hva som skjedde i den langvarige perioden som vi i dag kaller den kalde krigen. De to innleggene fra statsråden var litt forskjellige. Det første ga ikke særlig håp om noen aktiv holdning. Det andre innlegget var noe mer imøtekommende. Så er vi i den heldige situasjon at statsråden har et tredje innlegg til å informere oss om med hvilken foroverlenthet hun vil arbeide videre med dette temaet. Det hadde vært bra om vi hadde fått en klarere retningsanviser fra statsråden om hvor hun står. Jeg har lyst til å trekke frem det forhold at andre land i samme situasjon har hatt en mer aktiv bruk og gjennomgang av denne kunnskapen. Jeg vil særlig peke på at Danmark har etablert et forskningssenter for kald krig-studier knyttet til Syddansk Universitet. Man har ikke der vært så veldig opptatt av navn, men vært mer opptatt av de mekanismer og prosesser som gjorde at landets borgere ble utsatt for påvirkning og fristelser som eventuelt gjorde at man bisto andre makter med informasjon om sitt eget samfunn. Så legger jeg vekt på at vi lever fortsatt ikke i en fullstendig uskyldig tilværelse. Vi har også i dag utfordringer innenfor etterretning. Det finnes også trusler, selv i Europa. Så systemsvakheter som også kommer frem hvis man ser sin egen kontraspionasje fra utsiden, er veldig viktige opplysninger for å bygge en fremtidsrettet sikkerhetstjeneste i Norge. Det er bare ved å se hvordan andre lands spionasjevirksomhet lyktes i å komme gjennom vår kontraspionasje, at vi får kartlagt hvilke strukturelle svakheter man hadde den gangen, og forsikre oss om at disse svakhetene fortsatt ikke er til stede. Så er det i tillegg mange interessante sosiologiske studier man kan gjøre av hvilke sosiale betingelser som må være til stede for å få den type medløperi i kombinasjon med et overvåkningstrykk. Det vesentlige er at vi som nasjon fremover blir bedre i stand til å forstå hvilke prosesser som kan sette nasjonen i fare. Derfor mener vi også at vi ikke har noen moralsk rett til å nekte at denne kunnskapen blir lagt frem på bordet for det norske folk. Jeg etterlyser en noe sterkere uttalelse fra statsråden om med hvilken kraft hun vil forfølge dette temaet i sin embetsførsel. Jeg kunne også tenke meg å høre om statsråden vil vurdere lignende initiativer innenfor forskningen av den typen og med den organisering som man har hatt i Danmark. Vi trenger et mer presist trusselbilde av hva som truet oss før, for å kunne forebygge gjentakelser for fremtiden.