Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-11-27:
Tenk om vi i morgen kunne vedta et budsjett hvor det politiske flertallet sa til det norske folk at siden det går så bra med norsk økonomi, siden staten bare blir rikere og rikere, siden overskuddene bare blir større og større, skal selvfølgelig også befolkningen få nyte godt av dette. Dette er altså en formue som vi – det norske folk – eier, og da burde det faktisk også være mulig å få satt ned skattene og avgiftene. Men det skal vi altså ikke gjøre, og jeg har svært store problemer med å forstå hvorfor. Fremskrittspartiet tror nemlig at norsk økonomi kan vokse mer med lavere prisstigning og lavere rente. Men det forutsetter at vi setter fokus på produktivitetsforbedringer og økt sysselsetting gjennom både kortsiktige og langsiktige tiltak. I Fremskrittspartiets budsjett ligger det forslag om lavere avgifter, som vil virke direkte inn på prisene, og dermed også på renten. Det ligger forslag om lavere skatter, som vil øke økonomiens effektivitet og vår vilje til å arbeide. Det får virkning på kjøpekraften og dermed på lønnsoppgjørene. Vi foreslår investeringer i forskning, investeringer i veibygging, investeringer i teknologi som fører til effektivitetsforbedringer og produktivitetsvekst. Vi foreslår å investere i sykehusutstyr, som fører til økt pasientbehandling, færre køer, færre på trygdeytelser og flere i jobb. Jeg skulle ønske at statsminister Stoltenberg og finansminister Schjøtt-Pedersen kunne fortelle meg hvorfor det er så ufornuftig å investere vår pengerikdom, i hvert fall litt av den, i veibygging, fremfor å salte all formuen ned i fond i utlandet. For begge deler er formuesplassering. Og bruker vi dem på fornuftige investeringer i Norge, skaper vi altså et grunnlag for økt vekst og mer velferd. Fremskrittspartiet har foreslått å bruke 2,2 milliarder kr mer på veibygging i Norge. Men det skal vi ikke gjøre, mener Arbeiderpartiet og sentrum og kutter i samferdselsbevilgningene neste år, på tross av at dette er et av de mest grunnleggende tiltakene for å få fart på norsk økonomi. Og jeg skulle ønske at statsministeren og finansministeren kunne fortelle meg hvorfor staten er en bedre forvalter av penger enn norsk næringsliv og folk flest. For det må jo være det man mener når man skal kreve inn mer skatter og avgifter enn vi har bruk for. Da må man rett og slett mene at de fleste vanlige folk og bedrifter i Norge ikke har peiling på ansvarlig forvaltning av penger. Og jeg skulle ønske at de samme to kunne fortelle meg hvorfor det er helt nødvendig å leke verdensmester i alkoholavgifter, i bensinavgifter, i tobakksavgifter, i bilavgifter og i alle andre produktavgifter. Hvorfor må de være så høye? Lønnskostnadene i Norge er høye, men det må jo være en misforståelse når man tror at å være verdensmester i høye avgifter, bidrar til å øke konkurranseevnen. Svenskene skal nå ned på tysk nivå på alkohol- og tobakksavgifter og en rekke andre avgifter. Avstanden mellom Norge og Sverige er allerede høy, men som følge av at Sverige setter avgiftene enda mer ned, kommer altså grensehandelen til å eksplodere igjen. Og vi skal sitte her på berget og stikke hodet i sanden. Se på bilavgiftene. Norge har en svært gammel bilpark. Folk har ikke råd til å kjøpe seg nye biler som ville være mer miljøvennlige og sikrere i eventuelle ulykkessituasjoner. Men også her leker vi verdensmestere. Hadde vi satt avgiftene ned, ville vi fornyet bilparken og sørget for at barnefamiliene kunne kjøre sine kjære barn rundt i trygge, driftssikre biler som i tillegg forurenset mindre og var mer miljøvennlige for Norge. La meg nå slippe å få høre at Fremskrittspartiet åpner alle sluser og ikke tenker på norsk økonomi. For det gjør vi. Men vi har i alle år blitt tutet ørene fulle med at det er Arbeiderpartiet som kan drive en ansvarlig økonomisk politikk. Og man bruker det begrepet for alt det er verdt: – ansvarlig økonomisk politikk. Men det burde jo i realiteten bety lavere rente og lavere prisstigning for norsk økonomi. Min erfaring er den stikk motsatte. Til tross for at man snakker om ansvarlighet, om den hellige budsjettbalansen, har vi sett at renten bare går opp, at sykehuskøene bare blir lengre, at kriminaliteten bare blir verre. Og den forskjellen mellom rik og fattig som man er så opptatt av å snakke om, den gjør man jo ingen ting med. Det eneste man gjør noe med, er å sørge for at folk må betale mer skatt og flere avgifter inn i statskassen. Sentrum argumenterer med at de har klart å drive tilbake det verste i Arbeiderpartiets budsjett. Men jeg syns det er mer realt å sammenlikne den virkeligheten vi har i dag, før vi har vedtatt noe budsjett, med den virkeligheten vi vil få etter at budsjettet er vedtatt. Realiteten er at det vil bli mer skatter, det vil bli mer avgifter, og det blir forsvinnende liten ekstra satsing på de områdene man snakker om at man er så opptatt av å ta vare på. For andre år på rad har Arbeiderpartiet og sentrum blitt enige om å øke skattene og avgiftene for næringslivet og for folk flest. Og når de kommenterer budsjettavtalen, hevder de at dette er et godt budsjett for landet, det er et ansvarlig budsjett, det er et budsjett for mer velferd og lavere rente. Men med all respekt, det er det ikke. Sentrumspartiene snakker om blokkuavhengighet. Blokkuavhengig av hva da? Det begynner å bli mer og mer åpenbart for meg at man nå også gjør seg helt uavhengig av politikkens innhold. Først hadde vi i denne perioden to år med skatte- og avgiftsreduksjoner. Det var da sentrumspartiene forhandlet med Fremskrittspartiet og Høyre. Nå har vi hatt to år med skatte- og avgiftsskjerpelser. Det har skjedd etter samarbeid mellom Arbeiderpartiet og sentrum. Men det er altså ingen demonstrasjon av blokkuavhengighet. Det er en demonstrasjon av politisk schizofreni. Har virkelig sentrumspartiene et så prinsippløst forhold til skatter og avgifter? I sine merknader i innstillingen omtaler de behovet for forutsigbarhet i rammebetingelsene for næringslivet. Og hva er det de gjør? Jo, de endrer reglene, skjerper beskatningen – og i tillegg gis det tilbakevirkende kraft! Med andre ord: De rammebetingelsene man trodde var gjeldende i år, er altså plutselig ikke gjeldende lenger, fordi noen hadde behov for å saldere budsjettet. Det kommer til å merkes på strømregningene til folk at man nå skal øke elavgiften. Det kommer til å merkes på den måten at de med lavere inntekter rammes dobbelt så hardt som de med høyere inntekter. Da faller også hele argumentasjonen om at dette budsjettet har en god fordelingsprofil. Fra nyttår blir momssatsen satt opp med ytterligere 1 prosentpoeng. Det betyr at alle varer, alt vi foretar oss og alt vi kjøper, blir dyrere. Hvem rammes av det? Det er ikke de som har mye penger fra før, for de har råd til det. Men det er nettopp de med lavere inntekter som vil få enda mindre å rutte med fordi man velger å sette opp momssatsen. Ved gjentatte anledninger de siste månedene og årene har sentrale arbeiderpartipolitikere sagt at alkoholavgiftene skal settes ned. Nå skal de ikke det likevel. Det er farlig nær et løftebrudd! Næringslivet rammes hardt. Nå skal man innføre differensiert elavgift. Det betyr altså at bedriftene ikke skal betale avgift av den strømmen de bruker til produksjon, men de skal betale avgift av den strømmen de bruker til administrasjon. Da må det altså lages nytt byråkrati for å kontrollere hva bedriften faktisk bruker strøm til. Det er farlig nær å få tittelen «wattpoliti» når man altså skal bruke bedriftenes ressurser til å kontrollere hva man bruker strøm til, for å være sikker på at man skal få fritak i henhold til det disse partene nå har blitt enige om. Og så kommer man med forslag om å øke den såkalte aksjeutbytteskatten. Flere små og mellomstore bedrifter, særlig i Distrikts-Norge, har reagert kraftig på dette. Dette er bedrifter som i en årrekke har spart kapital i bedriften for å sørge for at den samme bedriften kan tåle en nedgangstid og kan bevare arbeidsplassene i dårlige tider. Nå skal de altså straffes med skatt på 11 pst. ekstra, fordi de har valgt å spare kapitalen i bedriften istedenfor i banken. De samme bedriftene som ikke har omsettelige aksjer, må sannsynliggjøre overfor sine potensielle investorer 7 pst. bedre avkastning enn f.eks. Orkla, Hydro og de andre store bedriftene i Norge. Det er ikke en småbedriftsvennlig politikk. Det er å be bedriftene legge ned sin virksomhet og flytte til utlandet. Så reduserer man avskrivningssatsene med tilbakevirkende kraft. Det er ikke forutsigbare rammebetingelser. Det betyr i tillegg at man får økt skattegrunnlag for alle bedrifter. Man forrykker lønnsomhetsvurderingene og hindrer nyinvesteringer. Og så skal man ikke innføre den generelle konjunkturavgiften, som er bra, men man erstatter den med 10 pst. konjunkturavgift på såkalte næringsbygg. Da har jeg noen spørsmål til avtalepartnerne. Veidekke skal bygge en ny skole for en kommune i Norge. Kommunen skal altså leie skolebygningen av Veidekke. For Veidekke som firma blir denne bygningen å betrakte som et næringsbygg, men for kommunen er dette et vanlig skolebygg. Skal Veidekke betale avgift på dette bygget, eller skal de ikke gjøre det? Det kommer nemlig ikke klart frem av denne avtalen. Når det gjelder en entreprenør som bygger et parkeringshus, hvor halvparten av plassene skal gå til bolighus, 30 pst. til kontorlokaler og 20 pst. til forretninger, i hvilken grad skal det parkeringshuset rammes av denne avgiften? Og hvordan skal den ilegges? Hva med byggeprosjekter som går over flere år – bygg som er påbegynt, men som ikke vil bli ferdigstilt før om to–tre år? Hvordan skal det avgiftsbelegges – siden man her har varslet at dette er en avgift som bare skal gjelde i ett år? Her er det mye skattemat for jurister og ligningskontorer og mer byråkrati. Samtidig som man sier at denne avgiften skal gjelde i et år, sier man at man skal fjerne investeringsavgiften fra og med år 2002. Det betyr at de som har anledning til det, kan spare 17 pst. kostnader ved å vente med den type investeringer til 2002. Men for noen bedrifter er det altså ikke mulig å vente. Vi får stadig flere henvendelser fra bedrifter som ser at de ikke makter denne ekstrakostnaden, og som kun ser ett alternativ, og det er å legge ned virksomheten. Det er de samme små og mellomstore bedriftene i Distrikts-Norge som sentrum har gjort seg til talsmann for i mange, mange år, som blir rammet av dette. Og da er ikke dette et budsjett for mer velferd og mer rettferdig fordeling, for de aller rikeste i Norge kommer til å fortsette å være det, og de som er fattige, får altså flere utgifter. Det er ikke slik at man gjennom dette budsjettet tar fra de rike og gir til de fattige, som man forsøker å late som. Man tar nok kanskje litt fra de rike, men man gir det i hvert fall ikke til dem som har behov for det, og da er det ikke et budsjett for rettferdig fordeling. Uansett er i hvert fall min vurdering at forskjellen mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene består i et valg mellom mer skatt og enda mer skatt. Jeg burde kanskje rose sentrum for at delingsmodellen likevel ikke blir tuklet mer med i år. Men jeg blir ikke rolig av å høre at delingsmodellen skal forsvinne i 2002, eller at investeringsavgiften skal forsvinne i 2002, eller at konjunkturavgiften bare skal gjelde i ett år og så forsvinne, og at vi tilsynelatende skal få et nytt skattesystem, vi vet bare ikke hva det er ennå. Grunnen til at jeg ikke blir rolig av det, er at man ikke aner hva som kommer i stedet. Vi trodde jo et lite øyeblikk at Arbeiderpartiet og sentrum var enige om et nytt skattesystem – til og med også hvordan det skulle se ut. Men bare et par dager etter at budsjettavtalen var inngått, kunne man altså se at sentrums finanspolitiske talsmenn hadde en helt annen oppfatning av et fremtidig skattesystem enn det Arbeiderpartiet hadde. Og da har man klart å formulere seg så lite forpliktende at usikkerheten om hva vårt fremtidige skattesystem skal ende opp med, er større enn noen gang. Men det verste er ikke at jeg blir urolig av dette. Det verste er at næringslivet går på nåler og er urolig. For det finnes ikke forutsigbarhet, og det skaper så stor usikkerhet at ingen tør satse langsiktig lenger. Man skulle tro at Arbeiderpartiet og sentrum hadde laget et budsjett for et fattig land med stor statsgjeld og betydelige underskudd på budsjettet. Men slik er det jo ikke. Til og med i land i Europa som har store økonomiske vanskeligheter, ser man den stikk motsatte tendensen av det man ser i Norge. Man ser at de setter ned skattene og avgiftene for å styrke konkurranseevnen og tiltrekke seg bedrifter og kapital. Men i Norge skal vi tydeligvis gjøre alt annerledes. Momsreformen blir jo nå vedtatt, med noen endringer som sentrum har fått inn. Men situasjonen er i realiteten akkurat den samme. Det blir konkurransevridning, det blir økte kostnader, og det får merkverdige utslag fordi man ikke har tenkt helt igjennom hvordan en halvering av matmomsen skulle gjennomføres. Fremskrittspartiet er helt enig i at det er fornuftig å redusere matmomsen. Men da burde man i det minste sørge for at det dreide seg om matvarer i butikk. I stedet får man disse kostelige utslagene som vi har sett nok eksempler på den senere tid, hvor det altså skal være lavere moms hvis man tar med seg maten ut på gaten og spiser den, enn hvis man sitter ned i restauranten og spiser den. Og som om ikke det er nok, må man altså betale full moms på det vannet man tapper ut av springen, men man skal betale halv moms på det vannet man kjøper på flaske i butikken. Her har man åpenbart ikke tenkt igjennom konsekvensene av en reform som man ønsker å haste igjennom uten grundig realitetsbehandling på forhånd. Så sa finanskomiteens leder, Dag Terje Andersen, at Fremskrittspartiets kommuneøkonomiske opplegg ville svekke kommunenes økonomiske situasjon. Det er galt. Vi har fått Statistisk sentralbyrå til å regne ut konsekvensene av vårt opplegg. Der fremkommer det tydelig at med vårt opplegg vil kommuneøkonomien styrkes med mange milliarder kroner i forhold til det Regjeringen har lagt opp til, fordi vi tror på effekten av å sette ned avgiftene slik at de virker inn på prisene, fordi vi tror at lavere skatter vil virke inn på lønnskostnadene. I stedet er vi nå inne i en ond spiral, hvor løsningen år etter år etter år kun er å drive inn mer skatter og flere avgifter. Det er ikke et ansvarlig, helhetlig opplegg som er godt for landet. Det er et opplegg som sørger for at staten blir stadig rikere, mens de mest grunnleggende velferdsoppgaver som vi som befolkning faktisk regner med skal løses på vegne av oss alle sammen, stadig blir skjøttet dårligere. Slik burde det ikke være. Til slutt vil jeg gjerne ta opp de forslag som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingene, enten alene eller sammen med andre.