Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-02-10:
I storbymeldingen som Stortinget behandler i dag, synes det å være noe tynt når det gjelder virkelig gode forslag som kan medvirke til en mer aktiv og mer framtidsrettet storbypolitikk her i landet. Stortinget har i behandlingen av meldingen hatt en god sjanse til å utmeisle og stimulere langsiktige utviklingstrekk for storbyene. Stortinget kunne f.eks. ha fulgt Fremskrittspartiet og valgt en mer offensiv linje ved å tildele storbyene større frihet og større ansvar i oppgaver som det burde ligge til storbyene å bestemme. Fremskrittspartiet ønsker en mer offensiv storbypolitikk og vil la storbyene få større ansvar for sin egen hverdag og byutvikling. Slik meldingen nå ligger ferdigbehandlet fra komiteen og Stortingets side, ser det ut til at de andre partiene har vært mer opptatt av å fylle innstillingen med merknader om alle politiske felter som finnes, og som kan behandles innenfor en storbymelding, enn å omtale storbyenes faktiske utfordringer og situasjon. Det er i det hele tatt noe underlig at det er brukt så mye plass i innstillingen på å kommentere den generelle økonomiske politikken, mens det f.eks. stort sett bare er Fremskrittspartiet som fremmer tanker om hva et godt utbygd veinett har å si for næringsliv og bosettingsmønster i og rundt storbyene. Det kan virke som om flertallet kanskje synes det er noe ubehagelig å ta et skikkelig standpunkt til hva bedre veinett faktisk betyr for de store byene våre. Vi har et rimelig godt fungerende boligmarked i hele Norge i dag. Det bygges godt over 20 000 boliger i året, og etterspørselen er stort sett dekket opp av et adekvat tilbud. Selvfølgelig finnes det pressområder i storbyene, hvor etterspørselen er større enn tilbudet, men uansett hvordan Stortinget innretter boligpolitikken, vil det fortsatt være dyrt å bosette seg i sentrum av de store byene, ikke minst for førstegangsetablerere. Det vil vi neppe kunne gjøre noe med noen gang med mindre vi politisk vedtar makspriser pr. kvadratmeter, men det er noe vi absolutt bør avstå fra. Det er liten tvil om at vi trenger boligsosiale ordninger som gjør det lettere for unge og vanskeligstilte å komme seg inn i boligmarkedet, men å lage ordninger som tar sikte på å gi alle mulighet til å kjøpe en millionleilighet i Oslo sentrum, er nok uoppnåelig. Men med en 20–30 minutters reise ut fra Oslo sentrum er prisnivået tett ned mot halvert. Unges muligheter til å etablere seg er altså vesentlig bedret. Det samme forholdet gjør seg for så vidt også gjeldende i de andre storbyene vi har i Norge i dag. Jo lenger ut fra sentrum man kommer, jo lavere er boligprisene, og jo lettere er det å etablere seg. Den enkelte kommune merker godt om det trengs økt stimuli for boligbygging i kommunen. Derfor er det viktig at kommunene selv får myndighet til å utvikle og velge områder hvor de ser seg best tjent med at det bygges boliger. I denne situasjonen burde det være viktig å gi storbyene større innflytelse og bredere virkemiddelapparat. Det de iallfall ikke trenger, er statlige byråkrater eller en fylkeskommune som overprøver storbyenes egne arealdisposisjoner. Stortinget kunne i innstillingen etter mitt syn med fordel ha valgt å gi storbyene større anledning til å tilrettelegge og være mer aktiv innenfor sitt område, men dette har flertallet dessverre valgt å nedprioritere. Fylkeskommunen er fortsatt et hjertebarn som skal holdes kunstig i live med oppgaver den strengt tatt aldri burde hatt, mens storbyene ikke får noen viktige og konkrete oppgaver, som de åpenbart burde hatt. Avslutningsvis vil jeg si at jeg ikke tror på et bastant motsetningsforhold mellom storbyene og de omkringliggende distriktene. Jeg håper heller det er slik som et av våre lokallag uttalte det da Fremskrittspartiet hadde denne storbymeldingen på intern høring i partiet: Det som er godt for Stavanger, er også godt for Finnøy. Og la meg få legge til: Det har de helt sikkert rett i!