Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-03-01:
Takk til interpellanten for nok en gang å utfordre arbeidsministeren på hva Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre akter å gjøre for et organisert arbeidsliv. Så langt har ikke dette stått særlig høyt på regjeringas dagsorden, dessverre. Snarere er det sånn at hver gang Arbeiderpartiet har tatt opp dette spørsmålet, er det tommelen ned. Regjeringa vil ikke engasjere seg. Interpellanten viste til statsministerens svar til henne for en måned siden: Statsministeren kunne ikke se poenget med at regjeringa skulle engasjere seg. Både statsministeren og andre representanter for Høyre har stadig gjentatt at det er organisasjonene som selv har ansvar for å gjøre seg attraktive. I spørretimen i går fikk finansministeren spørsmål om det samme. Hun svarte veldig lite konkret – i samme gate som statsministeren – og avsluttet med å si: «men det handler også om å sikre at de som av ulike årsaker velger ikke å være organisert, også har gode, ordnede betingelser på arbeidsplassen sin». Det er jo i tråd med Fremskrittspartiets prinsipprogram, der det står: «Et fritt arbeidsmarked fungerer(…) ikke godt så lenge monopollignende organisasjoner inngår avtaler sentralt for arbeidstakere og arbeidsgivere. Vi går inn for full organisasjonsfrihet, hvor retten til å være organisert skal stå like sterkt som retten til å være uorganisert.» (…) Fremskrittspartiet har fått god uttelling i Jeløya-erklæringen, for der kan vi lese: «Mange arbeidstakere ønsker mer fleksibilitet for å gjøre det enklere å kombinere jobb og privatliv. Regjeringen vil derfor fortsette arbeidet med å modernisere og tilpasse arbeidsmiljøloven til det arbeidslivet som både arbeidstakere og arbeidsgivere ønsker. Regjeringen anerkjenner at mange arbeidstakere velger å være uorganisert.» Så da er jo katta egentlig ute av sekken – som den var da Stortinget behandlet Arbeiderpartiets forslag til handlingsplan nummer 5 mot sosial dumping og arbeidslivskriminalitet for under ett år siden. Da ble et forslag fra oss om at regjeringa i samarbeid med partene i arbeidslivet skulle finne tiltak for å øke organisasjonsgraden i det norske arbeidslivet, herunder trappe opp fagforeningsfradraget til det dobbelte, nedstemt av stortingsflertallet. Arbeidsministeren gjentar til stadighet hvor opptatt regjeringa er av å bekjempe arbeidslivskriminalitet. Nå er vel det en sannhet med modifikasjoner, for er man opptatt av å bekjempe noe, bør man jo også være opptatt av å ta i bruk de virkemidlene man har. Men både Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre har dessverre en dårlig historie i så måte, både i regjering og i opposisjon. Under den rød-grønne regjeringa fremmet vi tre handlingsplaner mot sosial dumping og arbeidslivskriminalitet – handlingsplan 1 i mai 2006, handlingsplan 2 i oktober 2008, handlingsplan 3 i mai 2013. Dagens regjeringspartier stemte imot samtlige. De stemte imot innsynsrett for tillitsvalgte, de stemte imot påseplikt og informasjonsplikt. De stemte imot å innføre norske vilkår i kommunale anbud i tråd med ILO-konvensjon 94, de stemte imot å stramme inn på arbeidsleie mellom bedrifter, de stemte imot en sjupunktsstrategi for å styrke arbeidstakerrettigheter internasjonalt, de stemte imot solidaransvar, imot regionale verneombud, de stemte imot å få den første stortingsmeldinga om et seriøst arbeidsliv i denne salen, imot kollektiv søksmålsrett, som de opphevet så fort de kom i regjering. Under Solberg-regjeringa har stortingsflertallet stemt ned over 50 forslag til tiltak fra Arbeiderpartiet mot sosial dumping og arbeidslivskriminalitet i våre handlingsplaner nummer 4 og 5, foruten å ha stemt imot våre forslag om særskilte tiltak innen transportnæringen, både på bakken og i lufta. Det er ikke bare Arbeiderpartiet som er misfornøyd. Det var også Riksrevisjonen. Nå går det bedre, ifølge regjeringa sjøl, men det gjør jo ikke det. Vi kan styrke tilsyn og kontrollmyndigheter så mye vi vil. De vil aldri greie å rekke over alt. Men regionale verneombud, som høyrepartiene har stemt imot, kan det, særlig når de kan spille på lag med titusenvis av skolerte tillitsvalgte med innsynsrett og mulighet til å fremme kollektivt søksmål mot useriøse og kriminelle arbeidsgivere. Fafo har vist at tiltak mot sosial dumping virker der arbeidstakerne er organisert. Men det evner ikke regjeringa å se, eller – kanskje verre – vil ikke se, på grunn av ideologiske skylapper. Arbeidsfolk er de første som taper på det – til slutt undermineres velferden for alle.