Torbjørn Hansen (Høyre), 2008-06-10:
Stortinget skal i dag sette punktum i en sak som handler om noe som skjedde for nesten 64 år siden på Laksevåg i Bergen. Den allierte innsatsen mot de tyske ubåtene og ubåtbunkeren i Bergen ble vurdert å ha stor strategisk betydning for å vinne 2. verdenskrig. Derfor kom altså 152 allierte bombefly innover Vestlandet 4. oktober 1944 og slapp sin last over et militært og strategisk mål. Det tragiske på Laksevåg, som i mange krigshendelser, var at det militære målet lå midt inne i et sivilt samfunn. 193 mennesker omkom. Bare på Holen skole omkom 80 mennesker, hvorav 61 barn. Dette var altså den største sivile katastrofen i Norge under krigen. For dem som overlevde, har tragedien satt dype spor. De overlevende forteller om ulike lidelser, både av psykisk og semantisk karakter: konsentrasjonsvansker og hørselsproblemer. Katastrofen skjedde midt under 2. verdenskrig. Dermed stod med andre ord ikke et kommunalt kriseteam klart for å ta seg av dem som slet. Tvert imot, mange ble sendt av gårde til andre steder i landet. Saken ble møtt med taushet. Katastrofen har i flere tiår etter krigen blitt sett på som spesiell og blitt fortiet, i og med at det var de allierte som stod bak bombingen. Det at de allierte stod bak, gjorde på en måte tapene og påkjenningene mindre «aktverdige» enn tap og lidelse påført direkte av tyskerne. Dette er kanskje krigens brutale logikk. I krig blir ting veldig sort/hvitt. Dette fikk imidlertid barna på Laksevåg føle på en totalt urimelig måte. Jeg tror de fleste ser det opplagte i at slike tragedier har konsekvenser og kan sette varige spor. Saken vi behandler i dag, handler nettopp om hvorvidt de barna som overlevde dette traumet, og som nå er i 70-årsalderen, er berettiget til krigspensjon for plager de har fått som følge av bombingen. Kjernespørsmålet, som det norske trygdevesenet har møtt på en svært rigid måte, er om man kan legge til grunn at bombingen faktisk har påført barna som overlevde, plager i etterkant. Tidsaspektet gjør at vi må beskrive denne saken som et lite ærerikt kapittel i norsk etterkrigshistorie. Man kan virkelig spørre seg om hvordan vårt trygdesystem fungerer når denne type spørsmål først finner en holdbar løsning så lang tid etter at katastrofen inntraff. Det kan ikke være økonomien i det, for så mange mennesker gjelder det ikke. Det kan heller ikke være frykt for presedensvirkninger, for, som sagt, dette var den største sivile katastrofen i Norge under 2. verdenskrig. Forskning på konsekvenser av barns opplevelser og traumer etter krigshandlinger har gitt økt innsikt. Regjeringen iverksatte, etter mye pågang både i denne saken og i huleboersaken i Finnmark, først en gjennomgang av praksis i disse sakene internt i Arbeids- og velferdsetaten. Dette arbeidet startet i oktober 2006 og var ferdig i juni 2007. Deretter satte man i gang arbeidet med å få en ny ekspertvurdering, ledet av professor dr.med. Lars Weisæth. Denne gruppen la så i mars i år fram en utredning som slår fast at en må forvente at de som ble berørt, har hatt psykiske traumer som følge av bombingen av Laksevåg og manglende oppfølging i etterkant. Det ble også slått fast at det er grunnlag for en såkalt gruppevurdering i henhold til presumpsjonsprinsippet i denne saken. Presumpsjonsprinsippet gjelder når krigshendelse rammet en gruppe noenlunde likt i forhold til alvorlighetsgrad. Statsråden har så i brev til arbeids- og sosialkomiteen av 13. mai slått fast at Arbeids- og velferdsdirektoratet vil gjennomgå alle avslagssaker vedrørende barn fra Holen skole og huleboersaken i Finnmark på nytt. De personer dette gjelder, må derfor ikke sende inn ny søknad eller ta andre initiativ, og gjennomgangen skal gjøres i løpet av 2008. Dermed settes det forhåpentligvis et endelig punktum i denne saken, snart to år etter at Regjeringen satte i gang den første gjennomgangen av saken. Prosessen fram har altså ikke vært enkel. Honnøren går derfor ikke til oss politikere, eller til Regjeringen, for den del. Jeg synes imidlertid tvert imot at det er på sin plass å nevne den innsats Minneforeningen av 4. oktober 1944 og Rolf Andersen gjennom år har gjort for å dokumentere psykiske og fysiske lidelser og senskader som følge av denne tragedien. Uten dette arbeidet hadde vi opplagt ikke fått en god løsning i denne saken. I innstillingen vises det også til opplevelser som de såkalte huleboerne i Finnmark ble utsatt for under krigen. Denne gruppen er mer uensartet enn den som overlevde bombingen av Holen skole. Men det vil også være behov for å gå nærmere inn i enkeltsaker også for huleboerne, og jeg tar i den anledning opp det forslag Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har i innstillingen om dette.