Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2009-11-26:
Regjeringens overordnede mål i den økonomiske politikken er arbeid for alle. Det er altså hovedmålet med det budsjettet som Stortinget har til behandling nå, og det er hovedmålet med den økonomiske politikken som er ført gjennom de senere årene. Grunnen til at det er hovedmålet for Regjeringens økonomiske politikk, er at arbeid for alle er så avgjørende både for å nå målet om sosial rettferdighet, og for å nå målet om høy verdiskapning. Vi vet at høy ledighet og lav sysselsetting alltid rammer dem som har minst fra før, og vi vet at høy arbeidsløshet er den største sløsingen med samfunnets økonomiske ressurser. Lykkes vi med å bekjempe ledigheten, lykkes vi med både å skape og dele på samme tid. Det var nettopp dette som var truet da finanskrisen satte inn for alvor i fjor. Det var nettopp et av de fineste kjennetegnene ved den norske modellen, nemlig at vi har lyktes med å ha lavere ledighet enn de fleste land, og vi har lyktes med å holde flere i jobb, noe som var truet da finanskrisen satte inn for alvor. Det var dramatisk det vi så, spesielt det vi så i fjor høst. Penge- og kredittsystemene var i ferd med å stoppe helt opp. Tilførselen av kreditt var i ferd med å tørke helt inn. Vi så et kraftig fall i produksjonen. I flere land så vi på kvartalsbasis en nedgang i produksjonen på 10–12 pst. i nasjonalproduktet. Sterkere fall har vi ikke sett siden 1930-tallet. Vi så at banker og bedrifter gikk over ende. Derfor var det viktig å iverksette betydelige og veldig sterke tiltak. Det har blitt gjort i år, og det følges opp i budsjettet for 2010. Bankene er tilført penger og gitt økt trygghet for sin virksomhet. Vi har iverksatt og følger opp viktige tiltak for å styrke eksportnæringene våre. Vi bruker budsjettet til å holde hjulene i gang – til å pusse opp skoler, vedlikeholde veier, for å holde folk i jobb. Denne politikken har gitt betydelige resultater. Vi satte oss som mål at vi skulle komme igjennom finanskrisen med den laveste ledigheten i Europa. Norge har nå den laveste ledigheten i Europa. Tallene på ledigheten som ble offentliggjort i dag, viser at vi har 67 000 arbeidsløse i Norge – rundt 2,5 pst. I våre naboland er situasjonen veldig annerledes. I Sverige ser vi nå at ledigheten nærmer seg 9 pst. – over 400 000 arbeidsledige. Vi ser det samme i Finland, i Danmark og i resten av Europa, der ledigheten nå er over 9 pst. Man frykter at den kan komme opp i 10 pst. neste år. Tallene for 2009 viser at 22 millioner er arbeidsløse i EU. Det sier noe om hvor dramatisk situasjonen er i våre naboland. Det er ikke slik som noen later til å tro, at fordi Norge har oljeinntekter, har vi automatisk lav arbeidsløshet. I 2005 hadde vi også oljeinntekter, men da var det flere land i Europa som hadde en ledighet som var lavere eller omtrent på nivå med den vi hadde i Norge. I dag har alle disse landene klart høyere ledighet enn det vi har i Norge. I 2009 – et år med finanskrise – har vi lavere arbeidsløshet i Norge enn det vi hadde i hvert eneste år i perioden 2001–2005, da det ikke var finanskrise. Dette viser at det ikke er noen selvfølge at vi skal ha lav ledighet. Det er ikke minst et resultat av en sterk økonomisk politikk for å sikre lav ledighet og høy sysselsetting. Årsaken til at vi har lyktes bedre enn mange andre land i å bekjempe ledigheten, er at vi har lyktes med å få mange i jobb. Sysselsettingen har vokst med rundt 200 000, og tre av fire av de nye jobbene har kommet i privat sektor. Det viser at påstanden om at en sterk offentlig sektor – satsing på kommuneøkonomi, satsing på offentlig velferd – står i motsetning til privat verdiskaping, er feil. Vi har hatt en kraftig vekst i privat verdiskaping, en kraftig vekst i privat sysselsetting, nettopp i denne perioden hvor vi har hatt en rød-grønn regjering som har satset på offentlig sektor gjennom de siste fire årene. Det at det nå går noe bedre i verdensøkonomien og bedre i Norge enn det vi fryktet for et års tid siden, gjør ikke at vi nå skal slappe av, og jeg vil veldig sterkt advare mot forestillingen om at finanskrisen er over. Vi ser at arbeidsløsheten vokser kraftig i våre naboland. Det skumle med veksten i ledigheten i våre naboland er ikke bare at den vokser, men det er stor fare for at den kommer til å bite seg fast på et høyt nivå og bli et varig problem for veldig mange arbeidsløse og veldig mange økonomier i mange land. Den andre grunnen til at det er altfor tidlig å avlyse finanskrisen, er at vi fortsatt har lav produksjon, lav vekst i mange land. Men det mest alvorlige er at vi har en veldig alvorlig gjeldssituasjon. Det er nå mange av våre naboland i Europa – og i USA – som bygger opp en gjeld som ikke er bærekraftig. Før eller siden skal denne gjelden tilbakebetales. I den ubalansen ligger det en fare for nye kriser, nye tilbakeslag. Flere land i Europa har ikke hatt større statsgjeld siden Napoleonskrigene. EU har stilt som krav at man maks skal ha minus 3 pst. budsjettunderskudd. Nå ligger mange av dem på 6 pst. Selv Tyskland ligger på 6 pst. underskudd, altså at statsbudsjettets underskudd tilsvarer rundt 6 pst. av nasjonalproduktet – det dobbelte av det som fastsettes i Maastricht-kriteriene. Storbritannia har rundt 10 pst., USA over 10 pst. Det er ikke bærekraftig, det er alvorlig. Og det er meget, meget krevende å komme ut av den gjeldssituasjonen disse landene har kommet opp i. Det gjeldsproblemet mange land står overfor, minner oss om at forutsetningen for å kunne gjøre det Norge har gjort, nemlig å bruke mye penger i nedgangstider, er at vi holder igjen i gode tider. Det har vært bred tilslutning i Norge for at vi skal øke pengebruken i de dårlige tidene vi nå har vært igjennom, men det er ikke like stor og bred tilslutning til at vi skal holde igjen i de gode tidene. Det som blir utfordringen for norsk økonomisk politikk i årene som kommer, er at vi på nytt skal vise at når økonomien snur, når veksten igjen tar seg opp, skal vi greie å holde igjen, begrense oljepengebruken, for å bygge opp de reservene som gjør at vi har en sterk økonomi til å møte nedgangstider også i framtiden. I Soria Moria-erklæringen sier vi at vi skal vende tilbake igjen til en oljepengebruk som tilsvarer avkastningen av Pensjonsfondet. Det er viktig ikke bare for å sikre flere generasjoner glede av oljepengene, men det er også viktig for å kunne ha styrke i økonomien, bygge opp reserver, for å kunne øke pengebruken når konjunkturene på nytt snur. Mange sier at det blir en umulig oppgave. Det er feil. Det er mulig å rette opp de underskuddene også Norge nå har, før oljepengebruk. Vi har gjort noe tilsvarende på 1990-tallet. Da var underskuddene – eller avvikene fra det vi sa skulle være handlingsregelen den gangen – faktisk større enn de er nå. Vi greide å rette opp de underskuddene. Det gjorde vi gjennom flere virkemidler, gjennom å holde igjen på utgiftene. Det må vi også gjøre nå. Det er det lettere å gjøre i teori enn i praksis, men man har gjort det i praksis før. Da må vi også kunne få det til i denne perioden. Det andre vi gjorde, var å gjennomføre mange tiltak for at økonomien skulle virke bedre, fremme økonomiens virkemåter, slik at vi får økt økonomisk vekst og økte inntekter. Det er ikke en dynamisk skattepolitikk, men det er en dynamisk næringspolitikk, og den er jeg tilhenger av. Vi gjorde det med mange ulike virkemidler, men ett av virkemidlene var skattepolitikken, der vi hadde en skattereform som bidrog til å fremme investeringer, som bidrog til å unngå feilinvesteringer, og vi har også i denne perioden gjort viktige ting for å lage et bedre skattesystem, bl.a. gjennom det vi har gjort med hensyn til formuesskatten, ved å sørge for at veldig mange nå slipper formuesskatt, at det blir mer lønnsomt å investere og mer lønnsomt å spare. Det vi også gjør med grønne skatter, er en viktig del av det å ha et godt skattesystem. Grunnene til at Regjeringen har ønsket å fjerne fritaket for autodieselavgift på biodiesel, er flere. Den ene er at det er et bidrag til at økonomien virker bedre, det er et bidrag til at vi sikrer inntekter til fellesskapet. Jeg vet ikke om noen avgifter som er populære, men jeg vet om veldig mange penger som kommer fra skatter og avgifter, som brukes på viktige og populære formål – som eldreomsorg, som barnehager, som skole. Én grunn til at vi har grønne avgifter som autodieselavgift, er at det bidrar til betydelige inntekter til fellesskapet. Dessuten er det slik at vi må følge prinsippet om at forurenser betaler. Også biler som går på biodrivstoff, forurenser. De slipper ut en del CO2, forhåpentligvis noe mindre enn vanlig diesel, men også fra biodiesel er det CO2-utslipp. Den andre grunnen er at det bidrar til betydelig lokal forurensning og andre miljøproblemer knyttet til veitransport. Derfor er det galt med mange milliarder kroner i skattesubsidier til bruk av denne type veitrafikk, og det er grunnen til at Regjeringen har gjort det den har gjort. Budsjettet er et miljøbudsjett også på mange andre områder. Det er en betydelig økning i investeringene på jernbane, vi trapper opp innsatsen for å få til karbonfangst på Mongstad med halvannen milliard kroner, og vi øker betydelig innsatsen for å verne regnskog – alt sammen betydelige tiltak for bærekraftig utvikling. Budsjettet er et budsjett for arbeid, for velferd og for bærekraft. Det er et rød-grønt budsjett vi er stolte av.