Bent Høie (Høyre), 2018-02-13:
Regjeringens ambisjon er å skape pasientens helsetjeneste, og min klare ambisjon er å fortsette å redusere ventetidene. Ventetid er fortsatt et av de områdene der den norske helsetjenesten skiller seg negativt ut i internasjonale sammenligninger, selv om ventetiden er blitt betydelig redusert de siste fire årene. Helseregionene må balansere flere hensyn når de skal ivareta sørge-for-ansvaret sitt. De som trenger helsehjelp, skal få det, ressurser skal brukes effektivt og fordeles i tråd med prinsippene for prioritering, og sykehusene skal holde seg innenfor de økonomiske rammene som Stortinget har fastsatt. For å ivareta disse hensynene har vi valgt et finansieringssystem som er en kombinasjon av rammefinansiering og aktivitetsbasert finansiering. For å illustrere: Dersom finansieringssystemet ikke hadde hatt innslag av aktivitetsbasert finansiering, ville sykehusene få penger uavhengig av innsats. Det ville ha vært uheldig. Og hvis all finansiering var aktivitetsbasert, ville det være vanskelig å kontrollere kostnadene. Det ville også ha vært uheldig. Regjeringen økte andelen innsatsstyrt finansiering fra 40 pst. til 50 pst. i 2014. I 2015 fjernet vi aktivitetstaket, slik at sykehus med økonomi og kapasitet kan øke aktiviteten utover budsjettert nivå. Sammen med bedre sykehusbudsjetter, mer mangfold, styrkede pasientrettigheter og – først og fremst – en betydelig innsats fra dem som jobber i sykehusene, har disse tiltakene bidratt til at gjennomsnittlig ventetid er redusert med 13 dager fra 2. tertial 2013 til 2. tertial 2017. Det viktigste formålet med innsatsstyrt finansiering er å understøtte helseregionenes sørge-for-ansvar. Det betyr at ISF-refusjon utbetales til regionene, slik at de kan finansiere tjenestene ut fra lokal kunnskap om pasientsammensetning, sykehus og kostnadsstruktur ved disse. Det er ikke hensiktsmessig med detaljert styring fra Stortinget eller regjeringen om hvordan ISF-inntektene skal brukes lokalt. Forskjellene i behov er store, og vår kunnskap om denne variasjonen er begrenset. Behovet for stabile og forutsigbare rammevilkår for helseregionene er et viktig hensyn. Endring i ISF-andel kan påvirke inntektsfordelingen mellom de regionale helseforetakene. Den bør ikke være gjenstand for en årlig justering i budsjettbehandlingen. Etter fire år med en sats på 50 pst. ser vi gode resultater på bl.a. ventetid. Om andelen skal endres, mener jeg det kan være aktuelt å øke den, slik vi har nedfelt i Jeløya-plattformen, men da i en sammenheng med det arbeidet som nå gjøres med å se på hele ordningen, bl.a. ved å se på mer pasientforløpsbasert finansiering. Det er noen viktige forhold ved innsatsstyrt finansiering som ikke kommer godt nok fram i den offentlige debatten. Jeg vil nevne to av dem: For det første, som også representanten Stensland var inne på, bidrar det til en risikofordeling mellom helseregionene og staten. Det betyr at staten tar sin del av ansvaret for usikkerhet knyttet til endring i antall pasienter og pasientsammensetningen. I et system med rammefinansiering ville sykehusene ha måttet bære all den usikkerheten alene. Det betyr at dersom sykehusene behandler flere pasienter enn forutsatt, ville tilskuddet til helseregionene ha blitt høyere. Men dersom aktiviteten blir lavere enn forutsatt, blir tilskuddene lavere. For det andre bidrar ISF til åpenhet om ressursbruk, slik at man bl.a. kan følge med på prioriteringer i tjenesten. DRG-systemet – som ISF-ordningen er fundert på – er i seg selv et instrument for statistikk og styringsinformasjon. Det er ikke kun et takstsystem som bare er ment for finansiering. Enhver finansieringsordning kan ha uheldige vridnings- og prioriteringseffekter. Det gjelder selvfølgelig også innsatsstyrt finansiering. Jeg mener likevel at utformingen av dagens aktivitetsbaserte finansieringsordninger representerer en rimelig balanse mellom hensynet til kostnadseffektivitet og hensynet til prioriteringsnøytralitet. Prioriteringene skal foretas ut fra regler og retningslinjer, slik som lover og forskrifter. Basisbevilgningene skal brukes til å understøtte en ønsket prioritering. Det er Helsedirektoratet som har ansvaret for å forvalte og utvikle ISF, i tett samarbeid med regionene. Det skjer for tiden et betydelig utviklingsarbeid knyttet til ISF, og det vil også fortsette i årene framover. Aktivitetsbasert finansiering skal på en enda bedre måte understøtte helhetlige pasientforløp og ikke minst også bruk av ny teknologi og nye måter å møte pasientene på. For eksempel kan mange tjenester som tradisjonelt ytes i sykehusene, i framtiden erstattes av behandling som pasienten administrerer selv, i medisinsk avstandsoppfølging.