Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-16:
De siste fem årene er mer enn 2 500 norske barn berørt av at det opprettes utvisningssak mot én av eller begge foreldrene. Dette gjelder barn som enten er norske statsborgere, eller som bor i Norge med tillatelse, som de siste fem årene er berørt av at det opprettes utvisningsvedtak mot én av eller begge foreldre. Dette er tall NRK har fått fra Utlendingsdirektoratet. I rundt halvparten av sakene ender det med at den ene forelderen utvises. Saker som omhandler barn, utgjør omtrent 8 pst. av det totale antall utvisningssaker som er blitt opprettet i perioden 2015 til og med juni 2019, og som sagt: I omtrent halvparten av sakene ender det med utvisning. Vi har de siste par månedene fått flere eksempler i mediene på disse sakene. NRK kunne fredag fortelle om en mor fra Lyngdal, som etter snart 20 år i Norge utvises etter flere runder i retten. Hun skal sendes ut av landet uten de fire barna sine – fordi hun oppga feil opprinnelsesland for nesten 20 år siden. I Fjell kommune i Hordaland sitter en annen mor sammen med en blind og syk ektemann. Norske utlendingsmyndigheter mener at denne moren, som er fra Iran, har gitt uriktige opplysninger i forbindelse med sin søknad om familieinnvandring, og at hun har inngått et proformaekteskap med sin mann bare for å få opphold i Norge. Hun har derfor fått et utvisningsvedtak som sier at hun må oppholde seg utenfor Norge og Schengen i fem år. Mannen er syk, derfor mener også barnevernstjenesten at de er nødt til å overta den daglige omsorgen for barna hvis moren må forlate Norge. Hjemme i Lofoten opplevde fire norske jenter i april i år det verste jeg tror at et barn kan oppleve. Politiet kom på døra deres hjemme på Fygle og hentet pappaen. Etter 22 år i Norge ble pappaen til de fire norske jentene i alderen 5 til 13 år sendt ut av landet. Ahmad ble født i Libanon i 1975, og de siste 22 årene har han bodd i Norge. Han er altså pappa til fire norske barn, og kona er norsk statsborger. De to siste årene har denne familien bodd i Lofoten, der moren er prosjektleder i Vestvågøy kommune, og mannen har jobbet som norsk- og matematikklærer i mottaksskolen for flyktninger. Ahmad ble utvist for å ha oppgitt feil identitet den gangen han kom til Norge som ung mann. Han er nektet innreise i Norge og hele Schengen-området, også han i fem år. Ahmad og familien har kjempet en tung kamp i mange år for at barna skal få et familieliv og en oppvekst med både moren og faren. Saken deres har vært behandlet av både UDI og UNE, og Ahmad klaget UNE inn for Oslo tingrett i 2016, der han vant sin sak. Tingrettsdommeren la til grunn at hensynet til barnas beste veide tyngst, og ga Ahmad medhold. Tingretten ba UNE om å se på saken på nytt, og UNE lot samme saksbehandler vurdere saken og avslo å endre utvisningsvedtaket. UNE anket saken til lagmannsretten og fikk medhold, men lagmannsretten var i tvil og ba UNE om å vurdere nye elementer i saken. UNE unnlot å gjøre dette og opprettholdt sitt utvisningsvedtak. Ahmad ble sendt ut 9. april og har siden det oppholdt seg i Libanon. Sammen med støttegruppa fikk Ahmad advokathjelp til å sende et nytt prosessvarsel til UNE, hvor det ble påpekt at UNE har brukt feil lovanvendelse, og at både saksbehandlingen og bevisvurderingen er feil. Dette var et svært grundig varsel, og barna, som er berørte parter i saken, skrev egne brev til UNE med referanse til barnekonvensjonens artikkel 12, om barns rett til å bli hørt i saker som gjelder dem. UNE satte igjen inn samme saksbehandler som i de seks tidligere avslagene hadde saken, og avslo varselet. UNE unnlot å behandle saken i nemnd, som er vanlig praksis når det er ulike vurderinger i tingretten og lagmannsretten, og UNE har unnlatt å lytte til barna og ikke tatt hensyn til barnas beste. Barn i disse sakene har liten mulighet til å føre sin sak. Barn burde bli hørt. Men familiene har ofte begrenset økonomi og kapasitet, og feltet er preget av en sterkt polariserende debatt med klare ambisjoner om å nå politiske mål om innvandringsregulerende hensyn – en politisk debatt som er legitim og viktig, men som ikke på noen måte skal gripe inn i det juridiske systemet. Etter å ha satt meg grundig inn i denne saken, som er fra min hjemkommune i Lofoten, sitter jeg igjen med mange spørsmål. Er det vanlig at samme saksbehandler i UNE behandler alle disse søknadene? Det ville jo ha vært som om jeg skulle klage på karakteren jeg fikk da jeg gikk på lærerskolen, og at det var den samme sensoren som skulle sette karakteren på nytt. Han eller hun ville ikke ha klart å se saken helt på nytt når de først hadde gjort seg opp en mening. Og hvorfor unnlot UNE å behandle saken i nemnd, som er vanlig praksis når det er gjort ulike vurderinger i tingrett og lagmannsrett? NOAS viser til praksis fra domstolene den senere tid, der domstolene mener at utlendingsmyndighetene må vektlegge barnas beste mer enn hva man gjør i dag. Ett alternativ er at man kan se nærmere på å bruke andre reaksjonsformer enn utvisning. Det kan f.eks. være forelegg eller lignende, for barna har jo ikke gjort noen ting. Er dette noe Norge vil vurdere? Stortinget har vedtatt, i mars 2018, at regjeringen skal utrede ulike alternativer til utvisning i saker som berører barn. Og mens justisministeren utreder, mister barna viktig familietid. I saken fra Lofoten har de fire barna mistet pappaen som smører matpakke, pappaen som kjører til kulturskolen, pappaen som hjelper til med leksene, pappaen som koker kakao og tar med seg barna rundt på søndagsturer i det vakre landskapet vi har i Lofoten, og pappaen som leser for dem om kveldene – verdifull familietid disse barna aldri får tilbake, tryggheten i barndommen deres. Og at norske myndigheter viser til at man kan få like god kvalitetstid på Skype, er bare så trist at jeg har ikke ord. Kjernen i alle disse sakene, slik jeg ser det, er at staten straffer norske barn for feil foreldrene deres gjorde for mange, mange år siden. Og derfor blir spørsmålet mitt i dag til justisministeren: Er regjeringen enig i at barnekonvensjonen bør gå foran andre norske lover dersom de står mot hverandre? Hvordan arbeider regjeringen for å sikre at FNs barnekonvensjon artikkel 9-1 følges? Og hvilke tiltak er iverksatt for å sikre barnas beste i denne typen saker?