Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-04-23:
Jeg vil innledningsvis få understreke at det er en stor og viktig historisk begivenhet for Europa når Den europeiske union den 1. mai utvides fra 15 til 25 medlemsland. Når Estland, Latvia, Litauen, Polen, Slovakia, Slovenia, Tsjekkia, Ungarn, Malta og Kypros tas opp som medlemmer i Den europeiske union, representerer dette en milepæl i den europeiske integrasjon. Dette er den største utvidelsen av EU noensinne. Det felleseuropeiske prosjekt for politisk og økonomisk samarbeid gjennom Den europeiske union har nok en gang gitt resultater som styrker og videreutvikler det europeiske samfunn i positiv retning. EU har med dette nok en gang manifestert sin viktige rolle som premissleverandør for Europas framtid. Men når dette er sagt: Tross grunn til begeistring over EU-utvidelsen og den dynamiske progresjonen i den europeiske integrasjonsprosess byr den nå nær forestående EU-utvidelsen allikevel på en del ikke ubetydelige utfordringer for partene. Årsaken til en viss bekymring vedrørende disse utfordringene er at det er til dels betydelige økonomiske, sosiale og velferdsmessige forskjeller mellom de nye EU-landene og de nåværende EU-landene, inkludert EØS-landet Norge. Først og fremst representerer utvidelsen fra 15 til 25 medlemsland en utfordring i forhold til de nasjonale arbeidsmarkeder og velferdsordninger i de nåværende EU/EØS-land. De fleste EU-land har på denne bakgrunn sett det som nødvendig å innføre overgangsordninger for å begrense den frie flyten av arbeidstakere fra de nye EU-land. Ideelt sett er dette ikke noen ønskelig situasjon. Men realitetene tatt i betraktning synes anvendelse av overgangsordninger og beskyttelsestiltak vedrørende de nasjonale arbeidsmarkeder i de nåværende EU-landene helt nødvendig. I henhold til EUs tiltredelsestraktat og EØS-utvidelsestraktaten har man altså fra norsk side adgang til å begrense den frie flyt av arbeidstakere fra de nye EU-landene som kommer til Norge, og Norge akter å innføre overgangsregler. Men de begrensningsmulighetene som ligger i overgangsordningene, er altså midlertidige, og kan maksimalt gjøres gjeldende for sju år. Dessuten gjelder overgangsordningene kun for de arbeidstakere som på egen hånd reiser til Norge for å søke arbeid hos norske arbeidsgivere. For arbeidstakere fra Malta og Kypros kan man ikke iverksette overgangsordninger. Vi har fra norsk side heller ikke mulighet til å iverksette overgangsordninger når det gjelder den frie flyt av tjenester fra firma med adresse i de nye EU-landene. Med andre ord: Virksomheter som er registrert i de nye EU-landene, kan følgelig fritt fra 1. mai sende sine ansatte på arbeidsoppdrag i Norge til «hjemmelønn». Lønns- og arbeidsforhold for arbeidstakere som er ansatt i f.eks. et polsk firma, og som utfører tjenester i Norge, blir i utgangspunktet regulert etter gjeldende polske regler og ikke norske. Nå skal det imidlertid nevnes at utenlandske arbeidstakere på tjenesteoppdrag i Norge ikke har rett på norske velferdsytelser som sykelønn eller ledighetsutbetaling. Men vi kan bare konstatere at tjenester representerer en stor åpning for omgåelse av overgangsordningene, som altså gjelder kun for arbeidstakere. Vi må være klar over at fri flyt av tjenester kan føre til at overgangsreglene i noen grad undergraves. Dermed kan dette muligens skape et visst press på norske lønns- og arbeidsvilkår i enkelte bransjer. Dette er lite ønskelig! Men vi kan lite gjøre med at det via tjenesteflyten vil bli svært lett å få en polakk til polsk lønn i Norge etter EU-utvidelsen. Verken arbeidsmiljøloven eller annen norsk lovgivning inneholder som kjent bestemmelser om minstelønn. Ett virkemiddel vi har for å påvirke lønnsvilkårene for utenlandske arbeidstakere som utfører tjenester i Norge, er lov om allmenngjøring av tariffavtaler. Men dette er en løsning som ikke er særlig ønskelig, slik jeg ser det. Nå er det allikevel slik at viktige deler av arbeidsmiljøloven gjelder for alle arbeidstakere, både norske og utenlandske, som arbeider i Norge. Arbeidsmiljølovens bestemmelser i Kap. XII B om utsendte arbeidstakere gjelder for utenlandske virksomheter som sender arbeidstakere til Norge i forbindelse med tjenesteyting. Arbeidsmiljøloven hjemler at en rekke viktige bestemmelser om arbeids- og ansettelsesvilkår kommer til anvendelse for utsendte arbeidstakere når disse utfører tjenesteoppdrag i Norge. Arbeidsmiljøloven stiller bl.a. krav til arbeidsavtale, sikkerhet på arbeidsplassen, arbeidstid, overtidsarbeid og nattarbeid m.m. for utsendte arbeidstakere. Samtidig er rettstilstanden på det norske arbeidsmarkedet også slik at både ferieloven, sysselsettingsloven og likestillingsloven skal gjelde for utsendte arbeidstakere. Disse bestemmelsene i arbeidsmiljøloven om utenlandske arbeidstakere på tjenesteoppdrag i Norge er en oppfølging av EU-direktivet om utsendte arbeidstakere i forbindelse med tjenesteyting. Nevnte bestemmelser i EUs rådsdirektiv er ment å fremme rettferdig konkurranse og motvirke sosial dumping i EU og EØS-området. Det som blir viktig i denne sammenhengen, er at Arbeidstilsynet har tilstrekkelig med ressurser, for Arbeidstilsynet må være i stand til å utføre en tilfredsstillende kontroll med at de bestemmelsene i norsk lov som gjelder for utsendte arbeidstakere fra andre land som er på tjenesteoppdrag i Norge, faktisk etterleves ute på norske arbeidsplasser. Her har vi trolig en utfordring. Det er nå, som nevnt, klart at de fleste av de nåværende EU-landene iverksetter overgangsregler for å begrense den frie flyt av arbeidskraft fra de nye EU-landene. I Norge var Fremskrittspartiet blant de første til å påpeke behovet fra norsk side for å innføre overgangsordninger med det formål å begrense den frie flyt av arbeidsinnvandring fra de nye EU-landene. Fremskrittspartiet har lenge ment at fri arbeidsinnvandring til Norge fra dag 1, dvs. fra 1. mai, kunne skape problemer på det norske arbeidsmarkedet i form av sosial dumping og også føre til misbruk av offentlige norske velferdsytelser. Regjeringen var lenge uenig med Fremskrittspartiet i dette syn, men etter at nær samtlige av de nåværende EU-landene har varslet at man akter å innføre overgangsordninger, snudde altså også den norske regjeringen i tolvte time. Fremskrittspartiet er glad for det, men vi er allikevel bekymret for at effekten av overgangsordningene kan vise seg å bli minimale, fordi bestemmelsene lett kan omgås via tjenesteåpningen, slik jeg har redegjort for tidligere i mitt innlegg. Det store ubesvarte spørsmålet på det nåværende tidspunkt er hva omfanget av arbeidsinnvandringen fra de nye EU-landene i virkeligheten vil bli etter utvidelsen. Anslag på migrasjonsomfanget viser at rundt 5 pst. vil flytte til dagens EU-land, herav ca. 3 pst. til Skandinavia. Fremskrittspartiet vil imidlertid vise til at dette anslaget er svært usikkert, og at uten overgangsordninger ville omfanget trolig kunnet bli betydelig større. Fremskrittspartiet ønsker i korthet å videreføre alle dagens gjeldende restriksjoner på arbeidsinnvandring og innreise fra borgere fra de nye EU-landene. For Fremskrittspartiet er det viktig å forhindre sosial dumping og sikre velferdsordningene best mulig mot misbruk fra utenlandske arbeidstakere i den overgangsperioden landet fortsatt har suverenitet til å opprettholde sin egen innvandringspolitikk overfor de nye EU-landene. Fremskrittspartiet har registrert at vi ikke fikk gjennomslag for denne strenge linjen under behandlingen av St.meld. nr. 19 for 2003-2004. Fremskrittspartiet har derfor subsidiært valgt vekselvis å støtte de forslag fra Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og regjeringspartiene som vi oppfatter som de strengeste, samtidig som de ikke må skape for store negative effekter for norsk næringsliv. Fremskrittspartiet ønsker med dette å medvirke til å styrke de seriøse aktørene i norsk arbeidsliv og beskytte vårt velferdssystem mot misbruk. Til slutt: Fremskrittspartiets største bekymring er at ingen velferdsordning synes å være garantert mot misbruk og velferdsturisme, og at det nå bare er tiden som vil vise hva konsekvensene av dette vil bli, og hvilket omfang det vil få.