Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2021-05-18:
Jeg takker statsministeren for redegjørelsen. I en debatt om Norges innsats i Afghanistan er det rett å starte med å rette en dyptfølt takk til de tusenvis av norske kvinner og menn, med og uten uniform, fra Forsvaret, utenrikstjenesten og humanitære organisasjoner som har tjenestegjort i og gjort en innsats for Afghanistan. Mange i vårt land har engasjert seg for Afghanistan gjennom flere generasjoner. Det er et engasjement vi skal ta vare på. Så er dette også en anledning, spesielt for meg på vegne av den forrige regjeringen og her i Stortinget, til å minne og hedre de nordmennene som mistet livet i Afghanistan, fra Forsvaret, media og sivil virksomhet – de som ble skadet, og de som sliter med inntrykk og opplevelser fra tjenestetiden. Vi skal stå sammen med dere. Høsten 2001 var det riktig å engasjere seg militært i Afghanistan. For 20 år siden satt Norge, som i dag, i FNs sikkerhetsråd. 12. september 2001 vedtok Sikkerhetsrådet enstemmig at terrorangrepene mot USA dagen før utgjorde en trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. Samme dag utløste et enstemmig nordatlantisk råd – også med Norge rundt bordet – artikkel 5 i NATO-pakten om en for alle og alle for en, for første og siste gang i NATOs historie. Til høsten er det altså 20 år siden de første norske soldatene ankom Afghanistan. Vi har gitt våre bidrag som en del av NATO-fellesskapet. Den norske linjen har vært inn med allierte, ut med allierte. Det er en riktig tilnærming. Norge er en pålitelig alliert, og vårt oppdrag har også vært forankret i klare og gjentatte vedtak i FNs sikkerhetsråd. Samtidig: De to tiårene som har gått, har også gitt oss mange viktige lærdommer om militære intervensjoners begrensninger – hva et militært oppdrag kan utrette, og hvor det kommer til kort. Det er rett å påpeke at Afghanistan som følge av den internasjonale militære operasjonen ikke har blitt utgangspunkt for angrep eller terror, slik Al Qaida gjennomførte i 2001. Det har vi lykkes med. Men vi har også erfart de åpenbare begrensningene som ligger i å kjempe andre menneskers krig, eller bygge legitimitet rundt en stats styresett støttet på utenlandske militære styrker. Det finnes ingen annen løsning enn at afghanere finner veien videre for Afghanistan. Vi kan støtte utviklingen med både sivil, militær og også politisk kapasitet. Men det politiske ansvaret må tas av afghanere, enn så vanskelig det måtte være. Norge var tidlig ute, helt tilbake i 2007, med å ta til orde for samtaler og forhandlinger mellom representative afghanske grupper, og at det også var rett å inkludere Taliban. Det var den gang både omstridt og kontroversielt, men det var riktig selv om forhandlinger med opprørsgrupper fører med seg en lang rekke vektige motargumenter og dilemmaer. Det er viktig å lære av våre utenlandsoperasjoner. I 2016 la Godal-utvalget fram sin rapport om Norge i Afghanistan. Vi har fått en tilsvarende evaluering av Libya-operasjonen fra 2011. Arbeiderpartiets holdning er at uavhengige evalueringer av større militære utenlandsoppdrag nå bør bli etablert praksis. Et naturlig neste steg er en evaluering av Norges deltakelse i koalisjonen mot ISIL. Denne typen rapporter er viktig både for å lære og for å skape best mulig og mest mulig åpen offentlig debatt om viktige spørsmål i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Til sist: Veien videre for Afghanistan vil bli krevende. Den aller største prisen for konflikten er betalt av afghanere selv – alle de som er drept, skadet eller drevet på flukt. Det er fortsatt viktig for regional og internasjonal sikkerhet at Afghanistan ikke synker ned i konflikt, lovløshet og undertrykkelse, at landet ikke igjen blir et arnested og fristed for terrorgrupper som også kan ramme land som vårt. Det er likevel riktig at det internasjonale militære engasjementet som har vart i 20 år, nå avsluttes. Alternativet hadde vært forpliktende nærvær i lang tid framover. Afghanistan må inkluderes i det regionale og internasjonale samarbeidet, landets naboer må ta sitt ansvar, og også vi må fortsatt gi støtte til landets utvikling, slik statsministeren skisserte. Jeg er enig i det, ikke minst innen områder som helse og utdanning, der vi har oppnådd mye. Og vi må være tydelige i våre forventninger til respekt for menneskerettighetene, kvinners rettigheter og demokratiske prinsipper. Det er også riktig at vi tar et særlig ansvar for de afghanere som har stått i Norges tjeneste, og som kan bli utsatt i den situasjonen som nå følger. Overordnet må vi gjøre vårt for at nye generasjoner afghanere kan se en framtid i eget land.