Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-02-13:
Avtalen om norsk tilknytning til det såkalte Dublin-regelverket er en oppfølging av den institusjonelle avtalen om Schengen-samarbeidet, hvor det i artikkel 7 heter at «det bør avtales en egnet ordning om kriterier og mekanismer for å avgjøre hvilken stat som er ansvarlig for behandlingen av en asylsøknad som fremlegges i en medlemsstat i Den europeiske union eller i Island eller i Norge». En ny avtale med Schengen-landene var nødvendig etter at Schengen-samarbeidet var blitt en del av EU. Da Stortinget behandlet denne saken i april 1999, gikk de partier som i dag utgjør mindretallet i den foreliggende innstilling – Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti – samlet imot at Norge skulle ratifisere den «nye» Schengen-avtalen. Da Stortinget i 1997 behandlet Schengen-avtalens materielle innhold, ble redusert handlefrihet i asyl- og flyktningpolitikken og fare for svekket personvern og rettssikkerhet anført som hovedinnvendinger mot avtalen fra et stort mindretall i Stortinget. Denne avtalen ble som kjent godkjent med 75 mot 50 stemmer. Den foreliggende avtale om norsk tilknytning til Dublinkonvensjonen og enkelte andre avtaler er en institusjonell avtale. Avtalen knytter også Norge og Island til Eurodac-forordningen om EUs sentrale fingeravtrykksregister. Flertallet sier at en medlemsstat står fritt til å behandle en asylsøknad, og at det vil være norsk asylpolitikk som vil gjelde ved behandlingen av søknader i Norge. Men ettersom hensikten med Schengen-avtalen og Dublinkonvensjonen er en mer samordnet asylpolitikk innenfor Schengen-området, vil det bli vanskelig for Norge å unngå at også norsk politikk på dette området i sterkere grad må tilpasse seg den utvikling som skjer innenfor EU. Institusjonelle løsninger og prosedyrer er også en viktig del av en total asylpolitikk. Det virker ikke særlig sannsynlig at Norge kan slutte seg til et internasjonalt avtaleverk på asyl- og flyktningområdet uten at det skal få følger for norsk politikk. I avtalen er det for øvrig slått fast at det er nødvendig å ta inn en mekanisme i avtalen «som sørger for samsvar med utviklingen av Fellesskapets regelverk». Det kan med andre ord ikke være noen tvil om at Schengen-samarbeidet og tilknytningen til Dublin-regelverket vil være en tilpasning til EUs politikk på nok et viktig område. Hvilken politikk er det så Norge får en tettere tilknytning til gjennom Schengen- og Dublin-regelverket? Og hvilken utvikling skjer i dag innenfor EU i asyl- og flyktningpolitikken? Ifølge en NTB-rapport fra Brussel presser nå flere EU-land på for en strengere asylpolitikk i EU. Da EUs justis- og innenriksministere møttes i Stockholm sist torsdag, oppfordret Storbritannias innenriksminister, Jack Straw, sine EU-kolleger til å etablere en sterkere felles asylpolitikk i EU-området. Han mener tiden har løpt fra Genèvekonvensjonen, og ønsker endringer i denne. FNs høykommisær for flyktninger, Ruud Lubbers, kom på Stockholm-møtet med en klar advarsel til EU-landene om ikke å svekke Genèvekonvensjonen. «Europa må ikke gjøres til en festning som blir umulig å forsere», sa Ruud Lubbers ifølge NTB. FNs generalsekretær, Kofi Annan, sier at flere EU-land allerede bryter med reglene i Genèvekonvensjonen. «Europa er i beste fall lunken, i verste fall fiendtlig innstilt til flyktninger», sier FNs høykommisær for menneskerettigheter, Mary Robinson. Dette er sterke karakteristikker av EUs asyl- og flyktningpolitikk. Også fra norsk hold har det kommet kritiske vurderinger av Schengen-avtalen. I høringsuttalelsen fra Oslos biskop het det bl.a.: «Av hensyn til menneskerettene, og på grunn av flyktningenes behov for beskyttelse, burde Schengen-landene heller være foregangsland enn ytterligere å sementere igjen den europeiske muren mot den tredje verdens land og borgere.» Jeg nevner disse uttalelsene for å illustrere at det er en utvikling på gang i EU og i Schengen-området som Norge bør reservere seg mot. EUs råd har vedtatt å opprette et sentralt fingeravtrykksregister, Eurodac. Da de to personregistrene SIS og SIRENE ble opprettet, kom det bl.a. fra Datatilsynet kritiske merknader om personvernets stilling. Proposisjonen varsler at Regjeringen vil legge fram en egen odelstingsproposisjon for å sikre det nødvendige lovgrunnlag for å kunne ta del i Eurodac-samarbeidet. Regjeringen vil i den forbindelse bl.a. vurdere om det vil være behov for å gi særlige regler i utlendingsloven for behandling av personopplysninger som følger av tilknytningen til Eurodac. Hvilke endringer eller tillegg til utlendingsloven som en vil overveie, sies det ikke noe om i proposisjonen. Mindretallet mener derfor at en bør avvente hvilke lovendringer som vil bli foreslått, og hvilke konsekvenser disse vil få for personvernet, før en slutter seg til Dublinkonvensjonen og det tilhørende regelverk. Da Schengen-avtalen ble vedtatt, ble det reist kritikk mot bl.a. det system for tvisteløsning som ble etablert, og som innebærer at Norge må tre ut av samarbeidet dersom en ikke godtar nytt regelverk, og dersom en ikke finner en løsning som EU kan godta. Tilsvarende mekanisme for tvisteløsning ligger også i avtalen om Dublin-regelverket. Senterpartiet mener dette gir en avtalemessig ubalanse som går i Norges disfavør. Når det gjelder Schengen-avtalen generelt, viser jeg til professor Erik Boes konklusjon: «Schengen-avtalen er det første eksempelet på en internasjonal avtale hvor Norge bindes til en fremtidig utvikling av regler, beslutninger og myndighetshandlinger uten å være fullt ut inne i beslutningsprosessen.» Ut fra en totalvurdering vil Senterpartiet gå imot at Norge skal inngå en avtale som innebærer tilknytning til Dublinkonvensjonen og tilhørende regelverk.