Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-11-15:
I denne innstillingen er det bred, for ikke å si total, enighet om hvor vi vil, og hva som er målene med utviklingspolitikken. Det er relativt opplagt, men allikevel finner jeg det svært betryggende. Vi vil fortsatt ha ulike syn på bruk av virkemidler, men vi vil det samme. Vi skal ikke undervurdere denne enighet. Den gir Norge som aktør styrke. Den gir den fattige del av verden håp. Men til tross for bred enighet om mål, trengs det en kontinuerlig debatt om hvordan vi kommer dit. Vi må tørre å stille spørsmål ved alle vedtatte sannheter, og vi må søke ny kunnskap for å innrette politikken på en virkningsfull måte. Jeg skal ikke bruke tid på å gjenta felles merknader, og heller ikke særmerknader, de ligger der for alle å se. Jeg vil i stedet snakke mer om hva vi må og hva vi kan gjøre for å oppnå alle de gode og viktige målene. Vi er glad for at statsråd Solheim er særdeles aktiv i denne debatten. Vi er glad for iver etter å tenke nytt. Hittil må vi få lov til å si at de konkrete resultatene av nytenkningen har vært relativt beskjedne, men det er fortsatt tid. Fattigdomsutfordringen krever at vi er vågale, at vi sikter høyt, og at vi tør å gjøre grep som kan snu den negative spiralen, ikke minst for de aller fattigste. Før jul skal vi ha en budsjettdebatt som også vil handle mye om utviklingspolitikk. Vi skisserer i vårt alternative statsbudsjett noen grep som kan gi en ny retning og et nytt håp. En erkjennelse er at mange utviklingsland har et desperat behov for næringsliv, og de trenger et alternativ til en bistandsdominert offentlig sektor. Vi foreslår å starte arbeidet ved å opprette et nytt miljø- og utviklingsfond til bruk i MUL-land for å etablere en privat sektor, og for å bringe energi til befolkningen på en bærekraftig måte for at de skal kunne ta i bruk ny miljøvennlig teknologi i f.eks. landbruket. Dette er noe av det vi ser for oss med et fond som rettes utelukkende mot de fattigste. Et slikt fond må ha mandat utenfor eksisterende fond, det må tenke kreativt og nytt og skape privat sektor der slikt nesten ikke eksisterer. Det må søke å løse f.eks. energi- og vannspørsmål på måter som er bærekraftige lokalt og globalt. Vi tillater oss å foreslå et fond på 25 milliarder kr – mer enn hele det norske bistandsbudsjettet. Effektivt iverksatt tror vi resultatet av et slikt fond vil kunne gjøre en forskjell. Ja, det er problemer med å satse i mange MUL-land. Ja, det er ikke lett å finne næringsliv å investere i. Ja, det mangler også ofte en kultur som er businessvennlig. Det er ikke problemer som er mangelvare. Men la oss da forsøke å skape noe. La oss forsøke å la andre samfunn arbeide seg ut av fattigdom – slik Norge gjorde det. La oss også se potensialet i disse landene, la oss ikke utelukkende gjøre dem til ofre og klienter. Skal vi få gjort noe med utfordringene, må vi også utfordre egne fordommer og egne holdninger. Få har hittil sett mulighetene for å investere i mange slike land. Vi må tenke nytt, vi må tenke stort, og benytte en veldig liten andel av vår oljeformue til å være med på et eventyr. La oss bringe norsk næringsliv med på dette eventyret, la oss bruke vår miljøkompetanse, og la oss vise, f.eks. afrikanere, at det er alternative måter å investere på i forhold til den kinesiske. Vi kan være et forbilde når det gjelder arbeidsmiljø, miljø, åpenhet og norske verdier. La oss ikke skamme oss over de verdier brede lag av vårt næringsliv har. Dessuten har vi fått en miljø- og utviklingsminister – la oss gi ham et verktøy som kan gjøre en forskjell. Jeg vil i resten av mitt innlegg adressere to utfordringer som vi er nødt til å finne svar på om vi skal lykkes med tusenårsmålene. Det første er filteret som eksisterer mellom donorer og mottakere. I ideelle tilfeller treffer donorer uten store effektivitetstap sine mottakere på en god måte. I den andre enden av skalaen finner vi donorer som er kostbare i drift, som har agendaer, ideologiske, religiøse eller andre, som virker negativt på det samfunn de skal operere i, eller så har vi dem som har blitt en del av korrupsjonskulturen, eller som rett og slett er så preget av gamle forestillinger at de gjør mer skade enn gagn. Vi må tørre også å adressere dette problemet. Vi må søke kanaler for bistand som leverer varene på en best mulig måte. Norske frivillige organisasjoner settes helt korrekt under lupen og blir gjennomgått for å sikre at de er gode nok. Dette er bra, for med store offentlige tilskudd må vi forvente at pengene forvaltes skikkelig. Norad er i ferd med å analysere effekten av egne tiltak. Det skjer positive ting. Men hva med den bistand og nødhjelp vi gir gjennom andre kanaler? Er filteret mellom mange av FNs organisasjoner eller Verdensbanken og mottakerne luftig nok? Eller er det så tett at effekten av de milliardene vi putter inn, ikke synes? Disse spørsmålene må stilles, men de må også besvares. Hvis de ikke besvares godt nok, nytter det ikke med en overordnet strategi om at FN er bra, så da skal vi bruke dem. Det blir for enkelt. Under budsjetthøringen sa en av høringsinstansene at FN er gode på det normative arbeidet, men er mindre bra på det operative. Godt sagt. Forutsatt at dette stemmer, må vi få endret kvaliteten på FNs operative arbeid, eller så må vi velge andre kanaler for vår bistand. Den siste utfordringen jeg vil ta opp, er enda mer grunnleggende og helt avgjørende for om vi skal lykkes. Det er hva vi gjør med alle de ledere som ikke har egen befolknings velferd i tankene, alle skurkene som tenker mer på å fylle egne bankkonti enn å oppfylle FNs tusenårsmål, despotene som ikke bare stjeler folkets penger, men som også dreper og mishandler egen befolkning. Uten at vi gjør noe med dette, nytter lite av det andre. Det blir bare plaster på et sår der det er behov for omfattende kirurgi, eller endog amputasjon. Paul Collier adresserer dette problemet i sin bok The Bottom Billion. Han argumenterer for at vi i enkelte tilfeller må vurdere å gå så langt som til fysisk å fjerne despoter for å legge grunnlaget for et bedre styre. Dette er en krevende diskusjon. Den har mange aspekter. Vi må også ta den debatten. Og hvis vi mener alvor med at tusenårsmålene er like viktige for alle, uansett bosted, kan vi ikke vike unna debatter om regimeskifter. Væpnet intervensjon er, og skal alltid være, siste mulighet. Men det kan også være andre måter å jobbe på for å få til en ønsket utvikling. Med Kina, ofte som storebror, sitter bandittene trygt i sine palasser. Hvilket alternativ kan vi tilby befolkningen? Vi trenger en slik debatt i Norge, og vi trenger den i FN. Vi vil med å reise slike spørsmål, irritere på oss Afrikas «mugaber», men det kan ikke hindre oss. Ett område hvor jeg mener dette synes godt, er hele gjeldsproblematikken, og det at disse despotene i alle år har hatt tilgang på kreditt fra finansinstitusjoner og organisasjoner som kanskje bare vil det beste. Hvis vi la til grunn en forutsetning om at den gjelden nødvendigvis ikke vil bli betalt tilbake, såfremt den ikke er godkjent av et folkevalgt parlament, kunne vi starte med å følge opp det som Høyres representant tok opp – det å gi stat til stat-bistand til regimer som åpenbart dessverre svikter når det gjelder grunnleggende holdninger til både menneskerettigheter, korrupsjon og godt styresett.