Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-11-04:
Flere vordende foreldre har stått fram med beretninger om opplevd abortpress når det avdekkes alvorlig sykdom hos barnet de bærer. Det fortelles om helsepersonell som framstiller det som en selvfølgelighet å skulle avbryte graviditeten fordi det ventede barnet har en alvorlig sykdom eller diagnose. Flere viser til at legen har lagt fram statistikker og mørke prognoser og tilbudt seg å bestille time til abort før foreldrene selv har uttrykt noe som helst om hva de ønsker å gjøre. Sist lørdag, 1. november, berettet en kvinne i et innlegg i Dagbladet: «På sykehuset ble vi presentert for psykiske og fysiske avvik barnet vårt ville komme til å bli født med. Han [legen] fremla det som noe variasjon mellom menneskene med Downs syndrom og at han ikke kunne si hvilken grad av Downs vårt barn ville få, men han presiserte at det kun var de friskeste vi fikk se i media. Jeg fikk følelsen av å ikke ha noe annet valg enn abort slik forskeren presenterte valget for oss.» Vi snakker om svært krevende, nære og personlige dilemma, og vi vet at det finnes flere historier som denne kvinnens historie i Dagbladet. Som fagpersoner har legen og annet helsepersonell stor autoritet og stor troverdighet i møte med den enkelte kvinnen og hennes familie. En leges framlegging av informasjon og videre anbefaling vil for mange veie tungt i en krevende valgsituasjon, hvor valget kan stå mellom å ta abort og å beholde barnet. Det er en stor sorg for vordende foreldre å få beskjed om at barnet de venter, har en alvorlig sykdom. I slike situasjoner vil legens oppgave være å gi god informasjon, støtte og hjelp etter behov. Fører et svangerskap til alvorlige vansker for en kvinne, skal hun tilbys informasjon og veiledning om den bistand som samfunnet kan tilby henne, jf. abortloven § 2. Kvinnen har krav på råd for selv å kunne treffe det endelige valget, sier loven. Et betimelig spørsmål vil være om disse kvinnene opplever at de har et reelt valg. Den gravide har rett til god informasjon, veiledning og oppfølging – både for å sikre at ingen opplever abortpress, og for å sikre et støtteapparat rundt blivende foreldre som velger å bære fram et barn med en alvorlig sykdom eller diagnose. Det er en stor belastning for vordende foreldre å forholde seg til ufattelig mange instanser når de venter et barn med nedsatt funksjonsevne. Derfor foreslår Kristelig Folkeparti at den koordinatoren som vi ønsker skal være i kommunene etter at barnet er født, allerede i svangerskapet kan få lov til å bistå familien. Dette vil avlaste den enkelte kvinnen og samtidig forberede hjelpeapparatet i kommunen på å tilby og tilpasse tjenestene helt fra fødselen av. Flere kvinner har de siste årene fortalt om da livet i magen ble stemplet som «uforenlig med liv», men at de valgte å bære barnet fram på tross av legens mørke prognoser og anbefalinger. Det finnes i dag sprell levende, herlige eksempler som utfordrer den dystre medisinske konklusjonen. Én av dem er lille Ole, og han er i dag over to år. Ole har trisomi 18, en diagnose som av leger blir betegnet som uforenlig med liv. I praksis betyr dette at det ikke finnes en øvre grense for når man kan få innvilget abort. Med denne merkelappen på barnet er det i praksis åpning for abort helt fram til fødselen. Oles mor, Anna Solberg, forteller at legen aldri sa direkte til henne at hun måtte ta abort, men at alt han la fram, gjorde at hun kjente seg som en feiging som hadde problemer med å velge bort barnet. Solberg klarte ikke å gjennomføre aborten. I dag er lille Ole over to år gammel og lever et godt liv sammen med foreldrene og søsknene sine. Å følge legens sterke anbefaling om å ta abort ettersom fosteret ikke ville være levedyktig, ville vært en fatal avgjørelse ettersom han i dag fungerer godt og har god livskvalitet. Mitt spørsmål er: Hvordan forholder regjeringen seg til at blivende foreldre i møte med legen skal måtte forsvare at de vil bære fram et sykt barn? For noen uker siden deltok flere av oss på et seminar her på Stortinget der temaet var nettopp trisomi 13 og 18 og det faktum at disse barna tradisjonelt ikke blir gitt annet enn lindrende behandling ved norske sykehus. Tilstandene er alvorlige, men ikke absolutt dødelige, slik mange medisinske autoriteter har hevdet før – og hevder nå. «Vi bør endre ordbruk, og revurdere enda flere holdninger. Vi må ta inn over oss at vi har tatt feil når det gjelder prognosen til disse barna, de lever lengre enn vi trodde før», sa barnelege Ole Didrik Saugstad under dette seminaret. Selv om det pågår holdningsendringer, mener altså Saugstad at helsevesenet ikke må behandle trisomi-barn slik man behandlet Downs syndrom-barna for 40 år siden. En diagnose er ikke en diagnose, for barn er ulike, og barn må behandles som barn, uavhengig av diagnose. Barn har ulike forutsetninger, uavhengig av diagnose. Det er svært viktig og nødvendig med en presisering av den øvre absolutte grensen for senabort. Regjeringen framla heldigvis et endringsforslag som går ut på at vi har en grense ved 21 uker og 6 dager. Helsepersonell ved flere sykehus varslet i 2011–2012 om at det forekom aborter så sent ute i svangerskapet at det kunne være brudd på norsk lov. Det er avgjørende at det nå slås fast at levedyktige fostre ikke trenger å aborteres. Flere av tilfellene som ble innmeldt til helsemyndighetene, var på psykososialt grunnlag, men tilstander som Downs syndrom forekom også som abortgrunn. Den medisinske og teknologiske utviklingen bidrar til at vi kan redde flere og flere premature og hjelpe flere og flere med ulike diagnoser. Det handler ikke bare om hvor tidlig vi kan redde et barn, det handler også om sykdommer som tidligere var definert som uforenlige med liv, men som det nå er en mulighet for å redde. Jeg ønsker til slutt å gjengi noen ord fra et innlegg av Marte Goksøyr og hennes mor i Morgenbladet sist uke: «Da jeg spurte min mor om hvordan hun opplevde det da jeg ble født, svarte hun: «Du var et nydelig lite barn. Det var ikke du som var problemet. Det smertefulle var at jeg måtte møte mine egne fordommer. Samtidig visste jeg at disse fordommene også gjennomsyret vårt samfunn. Hvordan skulle dette gå?»(…) Den store byrden for foreldre er at barnet deres kan bli sett på som et problem det egentlig ikke er plass til i vårt samfunn. Det kan være tungt!» (…) Vi kan ikke konstruere livskvalitet ut fra subjektive erfaringer eller fagbøker. Hvert enkelt menneske har rett til å ha eierskap til hva et godt liv innebærer for en selv. Hvordan vil regjeringen sikre god veiledning og oppfølging når noen venter et sykt barn, og hva vil regjeringen gjøre for at kvinner som bærer levedyktige barn, ikke skal få beskjeden om at barnets tilstand er uforenlig med liv?