Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2014-06-03:
Selvmord er et viktig tema som svært mange direkte eller indirekte en eller annen gang i livet blir berørt av. Som nevnt av flere, er tallet på selvmord rundt 500 hvert eneste år. Men kanskje enda verre: Man antar at det foregår nær ti ganger så mange selvmordsforsøk. Noen mennesker har mange slike forsøk bak seg. Ofte er dette antatt å være et rop om hjelp. For mange handler dette om: Jeg orker ikke mer, men jeg vil egentlig ikke dø. Det er lett å se at dette må være en forferdelig situasjon å være i. Det er heller ikke vanskelig å se hvilken angst og fortvilelse som må oppstå hos pårørende – konstant redsel for at vedkommende skal prøve igjen og kanskje lykkes neste gang. Med tanke på det høye tallet som selvmord representerer, er jeg glad for at vi har fått et økt fokus på problemstillingen, og at nye tiltak og planer er på trappene på flere områder, men da særlig med tanke på den nye strategiplanen mot selvmord og selvskading, som nylig ble framlagt. Planen er ikke perfekt, men det aller viktigste er fokuset den gir, at arbeid som er påbegynt, videreføres, og at nye tiltak settes i verk. Planen inneholder mye bra, men fanger altså ikke opp alle sider ved problemstillingen. Selvmord er et stort uløst problem, svært sammensatt og til dels krevende å håndtere. Hvordan hjelper man best dem som faktisk ikke ønsker å leve? Hovedfokuset og målet må antagelig uansett være å skape et samfunn hvor alle finner sin plass, og hvor alle føler seg sett og hørt. Der er vi ikke. For kort tid siden var jeg i et møte med en del ungdommer med til dels store erfaringer med det psykiske helsevesenet. Og det er ingen tvil – vi har en vei å gå. De har utgitt en bok som de kaller PsykiskhelseProffene, og jeg vet at også helseministeren har møtt noen av disse unge. I den boken kan vi bl.a. lese: Jeg har ikke skadet meg eller utagert eller noe sånt, og da blir jeg ikke så lett tatt på alvor. Jeg prøver å fortelle helt rolig om selvmordstankene mine, men det hjelper oftest ikke. Da det kom frem at jeg hadde selvmordstanker, kom jeg inn hos BUP. Jeg var suicidal og trengte hjelp. Sa i dag at jeg ville hjem for å få tatt livet mitt. De skrev meg nettopp ut. Kan du tenke deg hvordan det kjennes? Uansett om de får rett i at jeg lever i morgen, er måten de gjør det på veldig ødeleggende. Et psykiatrisk sykehus med leger som tar så store sjanser og nesten oppfordrer meg til å dø, det burde ikke være lovlig. Det er selvfølgelig ikke godt nok når enkeltpersoner opplever seg som lite viktig, og ikke blir tatt på alvor. Her har helsepersonell et betydelig ansvar for hvordan de kommuniserer med pasienten. Ting som er ment på en spesiell måte, kan oppfattes helt annerledes av den andre. Kommunikasjon og personkjemi er spesielt viktig i møte med sårbare og fortvilede mennesker. Samtidig ser jeg at det kan være lett å være politiker og si at dette ikke er bra nok, dette er uakseptabelt – eller kreve en opprydding. Men i møte med behandlere har jeg også lært at dette ikke er så enkelt. Pasienter som tilsynelatende virker mye bedre og uttrykker glede over å bli skrevet ut, kan finne på å ta sitt liv like etterpå. Tall i den nye strategiplanen viser at det er økt selvmordsfare dagene etter utskriving. Jeg håper vi kan ha tillit til at vurderingene som ble gjort ved utskriving, er svært nøye overveid. Kanskje ligger svaret like mye i at man ikke fikk nok oppfølging i overgangen etter utskriving, som at utskriving skjedde for tidlig. Samhandlingen mellom spesialisthelsetjenesten og den kommunale helsetjenesten er for dårlig også på dette området. Statens helsetilsyns egen arbeidsgruppe fra 2013, som skal gå gjennom erfaringene fra varsel etter spesialisthelsetjenesteloven § 3-3 a, blir svært viktig i det videre arbeidet med å gi riktig helsehjelp til riktig tid og i riktig mengde. I tillegg lyttet jeg med interesse til helseministerens redegjørelse om tiltakspakken rundt pasientsikkerhetskampanjen I trygge hender. Dette høres lovende ut, med tiltak som allerede ser ut til å ha gitt effekt. Det blir spennende å følge denne utviklingen videre. Så regner jeg med at representanten Toppe er veldig fornøyd med at helseministeren stiller seg positiv til hennes forslag om å sikre en nasjonal oversikt over selvmord i psykisk helsevern. Med fare for å være litt for glad i en ellers vanskelig og vond sak vil jeg likevel si at jeg er glad for at det er såpass stort engasjement rundt dette temaet, nettopp fordi mine møter med etterlatte etter selvmord er noen av de møtene som har satt størst avtrykk i mitt hjerte. Det vil kreve mye av oss alle om vi skal få tallene på selvmord ned, og skal vi få alle med på denne jobben, må også vi som politikere være med og løfte temaet og vise at vi mener alvor når vi sier at tallet på selvmord skal ned.