trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2008-05-08:
Dette kommer aldri til å skje verken i en finansdebatt eller i en næringsdebatt, men jeg må si at jeg i stor grad stiller meg bak innlegget fra representanten Lundteigen. La meg videre berolige statsråden med at vern kan være bra. Jeg er helt sikker på at tilnærmet urørt natur kan bli et godt salgsargument, og at man greier å markedsføre Norge som turistdestinasjon i tillegg til da selvfølgelig å prøve å beholde høyfjellstopografien i en del av Norge hvor man har de siste villreinrasene i verden, det må være et viktig mål. Det som også er viktig, og som jeg prøver å komme fram til, er at lokaldemokratiet og grunneierne må bli tatt på alvor i prosessene som leder fram til vern, og deretter i forvaltningen av de samme prosessene, f.eks. slik som man har gjort det på Dovrefjell, hvor man har lagt en betydelig del av verneområdet til lokale politikere. Så må jeg få kommentere en del av de andre innleggene som har vært siden jeg var på talerstolen sist. Inga Marte Thorkildsen sier at bruk av arealer fører til utrydding. Det var også representanten Lundteigen inne på. Fravær av bruk av arealer medfører også tap av artsmangfold, en del kulturskog eller eng, slåttemark osv. Det er ikke alltid SV er opptatt av å prate om den typen ting. Jeg tror at både landbruket og skogsdriften har en viktig rolle å spille i utmarken i Norge i mange år - kanskje i all framtid. I 2007 ble det som sagt bygd 54 km skogsbilveier, noe som ikke er tegn på noen offensiv satsing på den type næringsdrift i distriktene heller. Turisme i utmarksområdene er viktig. Det kommer, og det må vi legge til rette for. Det kan være høyfjellsturisme. Det kan være lakseturisme, eller det kan være en lang rekke forskjellige typer turisme. I det bildet hører også hyttebyggingen hjemme. Det er ikke vanskelig å forstå at den må kontrolleres og reguleres, men jeg tror at vi må legge til rette for hyttebygging også i framtida. Det er en viktig del av et utmarksbasert næringsliv. Det blir flere og flere folk i Norge. Hvis vi skal følge retorikken til Terje Aasland, betyr det at Arbeiderpartiet mener at mens 25 pst. av Norges befolkning tidligere hadde mulighet til å eie hytte, skal det i framtiden bli noe som tilhører en liten overklasse i Norge. Det høres ikke ut som en veldig sosialdemokratisk politikk. Så vil jeg kommentere det statsråden sa om to typer folk. Jeg er både en snøscootermann og en friluftsmann. Jeg har tenkt å besøke Storsylen, Snøhetta, Forolhogna og Reinsfjellet i sommer. Jeg inviterer herved, litt uærbødig fra talerstolen, statsråden til å bli med meg på fjelltur, både i vernede og ikke vernede fjellområder i Dovrefjellområdet.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-08:
Jeg har merket meg at det fortsatt sitter langt inne for Fremskrittspartiet å si noe positivt om vern, men la nå det ligge. Jeg håper det kommer senere i debatten. Men i det generelle er vi ikke så uenige. Det er klart at vi må ha faglig baserte retningslinjer gitt av Stortinget, praktisert av Regjeringen og av ulike etater, og så må det kombineres med en lokal dialog og bruk av sunn fornuft på lokalt nivå. Hva det betyr i praksis i det enkelte tilfellet, er det selvfølgelig umulig for meg å gå inn på her. Jeg merker meg at interpellanten ønsker at det skal bli lettere å få anledning til å bygge hytter i ulike deler av Norge. Jeg får også en strøm av henvendelser med det motsatte siktemålet, at man mener at dette nå har tatt overhånd, at veldig viktige deler av norsk natur nedbygges av hytter på en ukontrollert måte, og at man burde se på om ikke kommunene i mye større grad burde lage lokale planer for å sikre at hyttebyggingen skjer på en mer forsvarlig måte enn det gjør i dag. Det jeg er opptatt av, er å etablere en politikk på dette området der vi får til viktige, nye vern, men vern som er akseptable for et flertall av innbyggerne i landet og som har støtte av et flertall. Jeg nekter å inndele menneskeheten på den måten som noen gjør. Jeg husker jeg var på Naturvernforbundets landsstyremøte for en tid tilbake, og der var det en taler som i bunn og grunn delte nordmenn inn i to grupper. Den ene bestod av slike som ham selv - og det var vel mulig han inkluderte meg i den gruppen - og det var folk som var ekte glad i naturen, de hadde stor kjærlighet til naturen og hadde det riktige fritidsantrekket og ønsket å gå stille og rolig rundt i Distrikts-Norge og lytte til fugler og se på blomster. Den andre delen bestod av dem som ønsker å kjøre mest mulig rundt i snøscooter, bråke mest mulig, lage mest mulig støy og helvete - unnskyld - lage problemer ute i naturen og bare lage spetakkel. Jeg tror at en stor del av befolkningen ligger mellom disse gruppene. De ønsker at vi skal ta vare på viktige deler av norsk natur. De ønsker mer vern. Alle undersøkelser viser at det er stor oppslutning om vernetanken i Norge, men man ønsker at det skal gjøres på en lempelig måte som gir det tilslutning i distriktene, slik at man kan få betydelig næringsinntekt av det, og at man bruker sunn fornuft i de mange store og små spørsmålene som reises. Det jeg er ute etter, er en tøff, streng og langsiktig vernepolitikk, men praktisert på en slik måte at vi har folk med oss.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-08:
Jeg synes debatten gikk framover da Fremskrittspartiet i siste innlegg sa at «vern kan være bra». Da har vi iallfall kommet et lite skritt i riktig retning i denne debatten. Jeg tar gjerne en fjelltur med interpellanten på et passende tidspunkt. Det som ligger på dagsordenen min i sommer, er fjelltur med Jens, statsministeren, til Hallingskarvet i forbindelse med åpning av nasjonalpark der. Jeg tar meget gjerne - jeg tror det kunne bli hyggelig - en fjelltur også med interpellanten. Jeg tror ikke Arbeiderpartiet har tenkt å ta hytta fra et eneste menneske i Norge. Jeg tror folk kan slappe av på det området. Det er ingen hytter som skal fratas noen, som det kunne antydes som her. Jeg vil bare komme med noen kommentarer til debatten. Inge Marte Thorkildsen og flere andre har vært ute etter å dempe konflikter. Det samme har Høyre og flere andre vært. Det synes jeg er veldig viktig. Det er noe av det vi gjerne vil ha Fremskrittspartiet med på - ikke underblåse enhver mulig konflikt knyttet til vern ethvert sted i landet, men forsøke å dempe konfliktene. Hvis man mener at vern kan være bra, kan det være et utgangspunkt for å forsøke å dempe konflikter. Regjeringen har sagt veldig klart, som Erling Sande var inne på, at frivillig vern er hovedlinjen i vernearbeidet. Jeg tror det er mulig å få til mye frivillig vern, dels på statsgrunn og dels på privat grunn, i samarbeid med grunneierne. Ivar Kristiansen holdt et veldig interessant innlegg om nettopp den koplingen vi må ha mellom en offensiv vernepolitikk med lokal forankring og en fornuftig tillemping av vernet, slik at folk lokalt føler at deres holdning til vern blir hørt. Det er det vi forsøker å få til. La oss strekke oss langt for å se på det. Utgangspunktet må jo være at det ikke går ut over selve verneverdien, men innenfor den rammen må vi forsøke å få til en bedre lokal tillemping av alt vern. Penger vil være et viktig virkemiddel der. Jeg imøteser støtte fra Stortinget i den budsjettdrakampen som vi kommer til å gå inn i. Jeg ønsker selvsagt å få mer penger til nasjonalparksentrene og en del av de andre temaene som har vært nevnt. Så er jeg også enig i det representanten Lundteigen trekker opp. Hvis det ikke hadde vært menneskelig aktivitet i Norge, hadde vi i bunn og grunn hatt barskog og noe is i hele landet. Det ville gitt en utrolig mye mindre biologisk variasjon i dette landet enn det som er følgene av at landet er tatt i bruk. Mange av verneverdiene i Norge er knyttet til bruk, f.eks. enger. Der finnes mange arter som ikke finnes andre steder. Det finnes til og med spesielle arter på steder der det er bygd veier. Så en rekke av de artene vi har, er knyttet til menneskelig bruk av landet. Derfor er det en kombinasjon av vern av kulturverdier og vern av naturverdier som vil gi oss den beste vernepolitikken framover.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-08:
Jeg tror det er veldig viktig at vi, som interpellanten gjør, oppfatter matsituasjonen og matkrisen som ikke et lite, isolert spørsmål som så å si har ett svar, men som en veldig sentral del av hele den store, globale debatten om de store spørsmålene. Det virkelig store dyret i dette rommet er jo klimaendringer, slik jeg ser det. Klimaendringene har mye av den samme årsaken som de økte matprisene, den formidable velstandsveksten hos mange, men det vil jo igjen kunne forsterke matkrisen at klimaendringene er forventet å bli særlig sterke nettopp i de delene av verden som produserer nesten hele verdens mat. Tropene og nordområdene produserer en veldig liten del av verdens mat, mens beltet fra den amerikanske prærien over Europa, Midtøsten over til Kina og India, og Australia på den sørlige halvkule, er der nesten hele verdens mat produseres, og der er det forventet å bli varmere og dårligere grunnlag i det store og hele for landbruksproduksjon. Så vi må se dette som en totalt integrert del av alle de store politiske spørsmålene. Den viktigste underliggende faktor er den gigantisk gledelige utviklingen at vi holder på å få en global middelklasse. La oss glede oss over det, la oss se hvor flott og fint det er, det har aldri eksistert i menneskehetens historie før. Men dette er de vanskelighetene vi da må løse. Da tror ikke jeg det finnes et enkeltsvar, men det er en sum av mange forskjellige ting vi må gjøre. Jeg har forsøkt å trekke opp noen linjer for politikken på biodrivstoff, for å få det gode og ikke det dårlige ut av den, og vi må styrke de FN-organisasjonene som gir akutthjelp, som Verdens Matvareprogram. FNs generalsekretær, Ban Ki-moon, kommer til Norge i slutten av mai. Det vil gi rik anledning - også for Stortingets utenrikskomite, forhåpentlig - til å diskutere disse spørsmålene direkte med ham, i forkant nettopp av møtet i Roma. Vi må se på hva Norge kan gjøre når det gjelder statsbygging og fredsinnsats, som er tett knyttet til dette, vi må se på hva vi gjør for en grønn revolusjon for å få til en økt matvareproduksjon - i det hele tatt, vi må se på den generelle utviklingspolitikken. De økte matvareprisene er ikke et spørsmål av en type hvor det finnes ett enkelt, lite svar på ett område, men det dreier seg om hele utformingen av politikken på nær sagt alle de store områdene som vi nå står framfor. Og jeg må jo gratulere interpellanten, for veldig, veldig sjelden i Stortingets historie har det vært så stor utvikling i en sak etter at en interpellasjon ble levert inn. Da var det, ærlig talt, noe som noen relativt få mennesker var oppmerksom på, både i Norge og internasjonalt. I løpet av de to månedene som har gått, har dette gått fra å være et av mange spørsmål til å bli - som interpellanten viste godt i sin gjennomgang av G8-, FN- og alle de andre initiativene - sammen med klima, det dominerende spørsmål på den internasjonale dagsordenen.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-08:
La meg gjengjelde takken fra interpellanten og takke nær sagt alle som har holdt meget gode, nyanserte og vettuge innlegg. Unntaket i debatten var som vanlig Fremskrittspartiet, som holdt et knakende godt innlegg, som ville vært akkurat like godt hvis det hadde vært mot kjøtt, oppdrettsnæringen, Hennes & Mauritz, Dressmann, Kaffebrenneriet eller Lipton Tea. Det viser bare den totale mangel på nyanser i debatten. Derimot synes jeg det var veldig beroligende å høre innlegget fra Kristelig Folkeparti, som nettopp viser at Kristelig Folkeparti ikke har snudd i biodrivstoffdebatten - slik en kan få inntrykk av i media - men ønsker å trekke opp nøyaktig de samme retningslinjene for hva som er godt biodrivstoff, som jeg oppfatter at regjeringspartiene, Høyre og Venstre har vært opptatt av i debatten. Nøyaktig hvilket innblandingskrav vi skal ha, må vi komme tilbake til på basis av den rapporten som snart kommer fra Statens forurensningstilsyn, og Stortinget blir selvfølgelig trukket inn i saken på behørig måte. Så er jeg enig med interpellanten i at biodrivstoff er blitt for dominerende i debatten, for jeg mener at biodrivstoff og matvarepriser hovedsakelig er to atskilte spørsmål. De henger sammen, men spørsmålet om matvareprisene er mye, mye større enn spørsmålet om biodrivstoff. For å si det veldig kort: Det ene er de kortsiktige, umiddelbare tiltakene. Da mener jeg at cash nesten alltid er bedre enn direkte matvarehjelp, og at statsbygging er helt avgjørende for å hindre at matvaresituasjonen kommer ut av kontroll. Hva det betyr? Kinshasa i Kongo, som jeg var i for 14 dager siden, er en by med nesten 8 millioner innbyggere, men nesten ingen er i vanlig arbeid. De fleste går rundt og vaser og har ikke noe fornuftig å gjøre. De sitter på et marked og selger kleshengere, eller hva det måtte være. Det er klart at en slik by har et enormt potensial for opptøyer og opprør tilknyttet matvarepriser. Det er det ene - de umiddelbare tiltakene. Vi må ha fullt trykk på dem. Det andre er det langsiktige arbeidet for en bedre matproduksjon. Jeg tror at det er veldig mange ting rundt det som er veldig viktig, ikke bare selve landbruket. Marked er helt avgjørende. Ingen bønder produserer over tid hvis de ikke har et marked å produsere til. Skal de komme fram til markedet, må de ha veier, havner o.l. Eiendomsforhold er veldig viktig. Det har vist seg nesten overalt i verden at den eiendomsform vi har i Norge, er den formen som gir den største produksjonen. Våre alminnelige, mellomstore selveiende bønder er de som produserer mest. I plantasjelandbruk, storskalalandbruk og føydallandbruk produseres det mye, mye mindre. Når det gjelder innsatsfaktorene i landbruket, er kunstgjødsel en viktig faktor. He er det naturlig med et samarbeid med Yara. Jeg tror det har vært en feilslått politikk ikke å ville subsidiere kunstgjødsel. Vi må ha mange tiltak som i sum bidrar til den grønne revolusjonen, som vi har snakket om.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2008-05-08:
Jeg takker statsråden for svaret så langt. I Nationen 3. april i år har Bjørn Eidem, styreleder i Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning, NILF, en interessant artikkel. Han sammenligner dagens matpriskrise med situasjonen på 1970-tallet. Spedbarnsdødeligheten og folkehelsen var da betydelig forbedret, og resultatet var en befolkningseksplosjon som verdens matproduksjon ikke matchet. Matvareprisene steg, og samtidig fikk vi det første oljesjokket. På Verdens matvarekonferanse i Roma i 1974 i regi av FAO ble det vedtatt å utrydde sult i løpet av ti år. FAO har ansvar for mat og landbruk og lyktes den gangen med koordineringen. Totalresultatet var at antallet underernærte sank betydelig i tiårene som fulgte. Nå, vel 30 år senere, er matvareproduksjonen høyere enn noen gang, men verdens folketall er også mer enn fordoblet. Eidem peker på at dagens situasjon ligner ganske mye på situasjonen på 1970-tallet. Matprisene øker raskt samtidig med høye energipriser, i stor grad forårsaket av befolkningsvekst og økonomisk vekst i store utvikingsland. Det fundamentalt nye siden 1970-tallet er at energi og klima også henger sammen med jordbruk. I denne sammenhengen har Norge flere multilaterale organisasjoner å spille på. Så vel FAO som WFP og WTO er aktuelle. Organisasjonene har da også varslet om de truende utsiktene tidligere. En rapport utarbeidet for OECD og FAO sist sommer konkluderte bl.a. med: «Økt etterspørsel etter biodrivstoff forårsaker grunnleggende endringer i landbruksmarkedene som kan føre til økte priser på verdensmarkedet for landbruksprodukter.» Etter toppmøtet i London for to uker siden er det klart at saken vil bli tatt opp på EUs toppmøte i juni, G8-møtet i juli og i FN i september. I mellomtiden har FNs generalsekretær, Ban Ki-moon, nedsatt en utredningsgruppe han selv vil lede, der så vel FAO som WFP og Verdensbanken er med. Gruppen har første møte nå førstkommende mandag, og vil invitere verdensledere til det toppmøtet i Roma 3.-5. juni som statsråden refererte til, der en vil utmeisle en strategi for det videre arbeidet, i hvert fall er det målet. Mitt spørsmål her er hvilke posisjoner den norske delegasjonen vil møte med. Hvordan vil Regjeringen bidra internasjonalt til å løse de akutte behovene, men også de langsiktige og strukturelle problemene for å skaffe mat til det økende antallet sultende? Jeg hører statsrådens svar så langt, at en trenger en grønn revolusjon og generell utvikling, og jeg er enig i det. Jeg er også enig i betraktningene omkring cash eller mat, og kanskje oftest cash for ikke å ødelegge lokal matproduksjon. Men hva skal det norske bidraget være når det gjelder å ta de strukturelle takene som trengs, f.eks. i Europa? Og hva kan Norge tenke seg å bidra med når det gjelder akutthjelp?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2008-05-08:
La meg begynne med å takke alle som har deltatt i debatten med gode innlegg. Jeg synes kanskje det ble en overvekt på drivstoffsiden i forhold til hvordan vi skal sørge for mat nok til en overkommelig pris for alle på kort og på lang sikt. Et forhold som flere har vært innom, er at det fins nok arealer. Det er bare et spørsmål om å ta dem i bruk på den rette måten og bl.a. med mer nydyrking. Spørsmålet er da: Hvordan stimulerer vi til en økning av jordbruksarealene, for det skjer ikke av seg selv? Det må politiske løsninger til for å få den grønne revolusjonen som både statsråden og jeg ønsker. Jeg hadde håpet at statsråden kanskje hadde gitt noe mer konkrete svar enn det han har gitt så langt, men han har en mulighet til. For det første: Hva vil de norske posisjonene være for både akutte og strukturelle tiltak internasjonalt når en nå skal ut og møte det internasjonale samfunnet i flere settinger innen kort tid? For det andre: Hvilke norske tiltak vil en sette i verk som kan bidra til at en kan nå de målene? Det gjelder både på kort sikt, altså akuttbevilgninger, og det gjelder på lang sikt. Spørsmålet er om statsråden er enig med Høyre i at landbruksutvikling må prioriteres kraftigere i bistandsbudsjettet. Hvis det er én ting som har slått meg etter at jeg har gått inn i dette temaet, er det at vi også denne gangen har erfart at vi må lære oss å analysere bedre på forhånd side- og endekonsekvensene av nye tiltak vi setter i gang med. Jeg føler meg egentlig veldig engasjert i denne saken. Jeg pleier av og til å si når jeg blir spurt om hvordan det er å drive med utviklingspolitikk når man er valgt på vegne av en valgkrets i Norge, som kanskje forventer mer tidsbruk på samferdsel, næringsutvikling eller hva det måtte være, at vi som driver med disse temaene her, på en måte har to valgkretser. Vi har en valgkrets hjemme, og den har vi et ansvar overfor, ved å kunne forklare dem at de midlene vi bruker internasjonalt og i bistand og utvikling, er vel anvendte og når frem til effektive tiltak. Men vi har i grunnen en valgkrets der ute også, og det er dem som er tiltenkt effekten av disse midlene. Dem har vi også et ansvar overfor. Jeg hadde håpet at statsråden hadde gitt oss noe mer konkrete svar på de spørsmålene jeg har stilt, slik at vi også kunne ha sett de menneskene i øynene.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2008-11-13:
På vegne av representantene Siv Jensen, Jan Arild Ellingsen, Jørund Rytman og meg selv vil jeg fremme forslag om tiltakspakke for å møte bemanningskrisen i politiet.
Erna Solberg (Høyre), 2008-11-13:
La meg takke statsministeren for svaret, som nok gav meg grunn til uro – ikke når det gjelder de enkeltsakene som statsministeren snakket om, men når det gjelder det han ikke ville snakke om. Vi er enige i at både pensjonsreformen og Nav-reformen er viktige reformer for fremtiden, men det er ikke i seg selv moderniseringsarbeid av den typen som bl.a. løfter det at vi ligger på toppen når det gjelder ressursbruken, uten å være på toppen når det gjelder resultatene. Det er litt mer dag-til-dag-arbeid, der vi sørger for at vi får ting til å henge sammen, der vi sørger for at man har åpenhet og kunnskap om kvalitet og om hvordan noen oppnår bedre kvalitet, der vi sørger for at motivene som den enkelte leder av en offentlig institusjon har, blir samfunnsøkonomisk riktige motiver og ikke gale i forhold til dette, og der vi selvfølgelig må ha en betydelig grad av åpenhet. Da har jeg lyst til å si én ting. Noe av dobbeltmoralen er, synes vi, at det er helt greit at vi rangerer skolene etter hvor dårlig arbeidsmiljø eller hvor store mobbeproblemer de måtte ha, men ikke etter hvordan og i hvilken grad de klarer å nå hovedoppgaven sin, kunnskapsformidlingen i Norge. Men det er spesielt når en minister i denne regjeringen, som har vært imot åpenhet med hensyn til skoleresultater, ikke har noen problemer med å henge ut den skolen som av elevene er vurdert som den med størst mobbeproblemer, og rose den skolen som har minst. Skal man ha åpenhet om resultater, må man min santen klare å ha åpenhet om alle resultatene, ikke bare om noen av dem. Jeg har lyst til å utfordre statsministeren på noen konkrete spørsmål. Synes f.eks. statsministeren det er greit at Ullevål sykehus synes at de skal ta inn igjen vasketjenester fordi de kan tjene litt penger på det, til tross for at den eneste grunnen til at de tjener penger, er at når de kjøper fra private, er tjenesten belagt med moms? Eller vil statsministeren nå revurdere sin holdning til at vi må ha et nøytralt momssystem i staten som gjør at man får brukt pengene på en mest mulig fornuftig måte? Det andre punktet er om statsministeren ser at skal målene med samhandlingsreformen nås, er det oppbygging, ikke minst i den kommunale helsetjenesten, som er viktig. Skal en nå samhandlingsløsningene, må en gjøre noe med kommunestrukturen. Da er spørsmålet: Er det slik at statsministeren synes det er greit at denne regjeringen har lagt lokk på, tatt vekk alle gulrøttene for, at det skal skje frivillige kommunesammenslutninger i dette landet, eller ønsker Regjeringen – og ønsker statsministeren – en fornyet debatt om hvordan vi kan få til en bedre og en bedre fungerende kommunestruktur fremover? Det siste spørsmålet: Vil Regjeringen ta initiativ til en åpenhet om kvaliteten i helsetjenesten som gjør at alle kan sammenligne resultater?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2008-11-13:
Først vil jeg gjerne understreke at det representanten Solberg tar opp, er veldig viktige spørsmål. Spesielt for alle oss som er opptatt av en stor og sterk offentlig sektor, er det å fornye den nøkkelen. Det tror jeg representanten Solberg og jeg er enige om. Så er spørsmålet: Hva er de viktige fornyingstiltakene? Der er det heldigvis enighet om en del viktige ting. Det er f.eks. enighet om de store reformene, som Nav-reformen og pensjonsreformen. Det er de største og mest virkningsfulle fornyelsesreformer vi har hatt på veldig mange år. Så handler også fornyelsesarbeid om summen av veldig mange andre små beslutninger, som til sammen er avgjørende for om vi har en god og velfungerende offentlig sektor. Der tror jeg det er enighet om del ting, og så er det uenighet, fordi vi har ulike vurderinger av andre ting. Jeg skal kommentere noen av enkeltspørsmålene, men vil bare si at jeg tror at hvis en skal lete etter noen – hva skal jeg si – mer grunnleggende skillelinjer, tror jeg det er knyttet til to ting. Det ene er at selv om vi er enige om mange temaer, tror jeg nok at denne regjeringen vektlegger betydningen av dialog med de ansatte som avgjørende i fornyelsesarbeidet. Det er lettere og viktigere å få til fornyelse i dialog med ansatte enn i konfrontasjon med ansatte. Det andre er at jeg mener det er lettere å få til fornyelse i en sektor som er velfinansiert, enn i en sektor som er underfinansiert. Det er simpelthen lettere å få til omstilling dersom man også er villig til å finansiere opp sektorene. En sektor som ser at det er lite penger, vil lett bli stiv, og folk vil forsvare alt det de har, og være lite villige til å gå inn i endring. Men så til de konkrete tingene. Når det gjelder åpenhet om helsetjenester, vet jeg ikke nøyaktig hva representanten Solberg sikter til. Men det jeg vet, er at vi nå har fremmet for Stortinget et forslag som skal gjøre det lettere å utarbeide statistikk og måle resultater, det handler om personidentifiserbart pasientregister. Hele hensikten med det er nettopp å få fram bedre kvalitetsmål, å kunne måle kvaliteten av helsetjenester. Det er alt for dårlig i dag og kan bli bedre. Vi er i hvert fall enige om intensjonen og retningen på det, så er det helt sikkert mange enkeltteknikaliteter som kan diskuteres. Det andre var Ullevål sykehus. Vi har en momskompensasjonsordning. Det er helseforetakene selv som avgjør, og jeg mener at vi har en kompensasjonsordning som nettopp bidrar til at man skal kunne velge det ene eller det andre – om de ønsker rengjøring i egen regi eller i annens regi, avgjør de selv. Når det gjelder skoleresultater, er det noe av det samme som med helseresultater. De nasjonale prøvene har kommet for å bli. Vi har styrket bruken av kartleggingsprøver, vi har nasjonale prøver. Vi har gjort det i bedre dialog med lærernes og elevenes organisasjoner. Derfor fungerer de prøvene bedre nå enn under den forrige regjeringen, da det var stor konfrontasjon, boikott og prøvene ikke fungerte. De er ikke hemmeligholdt, men vi har valgt en offentliggjøring på kommunenivå, og så får de som ønsker det, tilgang til skoletall.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2008-11-13:
Først må jeg rette opp to veldig alvorlige forglemmelser. Det ene er å takke interpellanten for interpellasjonen. Det er selvsagt nesten utilgivelig ikke å gjøre det. Jeg har allerede sagt at jeg syntes det var en god og viktig interpellasjon med de problemstillingene hun tok opp, men nå kommer også takken for den gode interpellasjonen. Det andre er at jeg kom i skade for å blande sammen forvaltningsnivåene. Det er klart at den kommunale momskompensasjonsordningen har lite å gjøre med statlige sykehus – så da er det også rettet opp. Jeg vil bare minne om at spørsmålet om å innføre en slik momskompensasjonsordning for statlige sykehus ble utredet og vurdert av Bondevik II-regjeringen, og at man sommeren 2005 kom til at man ikke ønsket å innføre det. Så der har vi vel i og for seg samme tilnærming. Så et par andre betraktninger. Det har fra enkelte hold her vært hevdet at den offentlige sektor eser ut. Da vil jeg si at man må være litt mer presis, for der vi ser den sterkeste veksten i offentlig sektor nå, er i pleie- og omsorgssektoren, og barnehager. Det er en villet vekst. Det at vi har 10 000 flere årsverk i pleie- og omsorgssektoren, er noe vi skryter av, noe vi er stolte av, og da tror jeg ikke vi skal bruke ord som ese ut. Barnehager er et annet område. Så til de statlig ansatte som et par av representantene har vært opptatt av. Jeg har sett på den listen. Den største veksten er i Forsvaret. Jeg trodde vi var for også det. Det er stor vekst i Nav. Det skyldes jo at vi har en mye større innsats for å få folk i arbeid nå enn tidligere. Vi har hatt vekst i antall ansatte i politiet, osv. Det er også i all hovedsak en villet vekst på områder som vi prioriterer. Forskning er et annet område der det er stor vekst i antall statlig ansatte. Veksten i departementene er ikke noe høyere nå enn under den forrige regjering. Så er det spørsmålet om privat eller offentlig. Jeg mener at man skal ha et samspill, hvor det er plass til offentlig sektor, selvsagt, og hvor det er plass til private ideelle organisasjoner. De gjør en stor innsats innenfor store områder, men det er også på enkelte områder plass til private kommersielle. Det har alltid vært et samspill i den norske velferdsstaten mellom ulike tilbydere. Det som er feil, er å gjøre hvem som tilbyr, til et ideologisk prosjekt i seg selv, og dermed gå inn for privatisering for privatiseringens egen skyld. Så sier man at denne regjeringen ikke har gjort noe. Vel, jeg tror det knapt finnes en større fornyelsesreform innen offentlig sektor enn pensjonsreformen. Halvparten av offentlige utgifter er overføringer. Mesteparten av det er folketrygden, og nå gjennomfører vi en stor fornyelse av det som bidrar til et mer moderne norsk samfunn.
Sigrid Brattabø Handegard (Senterpartiet), 2008-11-13:
Kvar dag, 365 dagar i året, vert det jobba med modernisering og omstilling i Kommune-Noreg. Etter 13 år som lokal folkevald – no som ordførar – veit eg at jobben vår er å gje innbyggjarane eit best mogleg tilbod. Utbygging av breiband der marknaden sviktar, søknader som vert behandla via nettet, smarte og effektive interkommunale løysingar t.d. innan barnevern – dette er kvardagen. Det er ei noko spesiell verkelegheitsoppfatning og underleg øving når representanten Solberg frå Høgre no gjev inntrykk av at effektivisering og modernisering har stoppa opp med denne regjeringa. Det er eit kontinuerleg arbeid som lokalt folkevalde pliktar å ha fokus på kvar einaste dag. Om interpellanten har sitt verkelegheitsbilde frå det mørkeblå Bergen, der saksbehandlingstida for byggjesaker er fleire månader, i motsetnad til mindre kommunar som kanskje har under ein tredel av tida – me kunne t.d. lesa i Bergens Tidende for litt tilbake at Bergen tapte 6 mill. kr årleg på dette – eller om det er økonomien i pleie- og omsorgssektoren i den same byen, som vert framstilt som om han er ute av kontroll, skal ikkje eg spekulera i. Eg kan berre konstatera at for Senterpartiet verkar ikkje dette som særleg effektivt og moderne. Eg har vanskar med å forstå logikken til Høgre, som set likskapsteikn mellom store einingar og moderne og effektivt. Senterpartiet er ikkje spedalske mot verken private løysingar eller fornuftige strukturendringar, slik som enkelte likar å framstilla det. Det er likevel viktig at middelet ikkje vert målet, slik som Høgre sin resept synest å vera. Det er moderne, og det er framtidsretta å gje likeverdige velferdstilbod òg i område der innbyggjarane ikkje vert sedde på som lønnsame investeringsobjekt. Det er heilt rett, som interpellanten peikar på, at det aldri har vore løyvt meir pengar til velferd enn under denne regjeringa. Meir velferd har me òg fått. Det er nok òg mogleg å få enda meir kunnskap og velferd for desse pengane. Det er ikkje moderne at heimesjukepleien må fylla ut fire sider med spørsmål for å dryppa auga til folk, slik som det vart innført gjennom IPLOS under den førre regjeringa. Eg snakkar dagleg med lærarar som har eit stor ynskje om å få vera lærarar. Det er ikkje veldig moderne og effektivt, ei heller er det kunnskapsfremjande å bruka undervisningstida til å fylla ut rapporteringsskjema, dokumentasjon for å vera rusta til å møta høgresida sitt rettigheitssamfunn. Der Høgre sin medisin er private løysingar, store einingar, anbod og byråkrati, er Senterpartiet sin medisin langt meir målretta og moderne: tillit til lokalt folkevalde, tillit til rådmenn, tillit til tilsette, til å bruka ressursane på gode tenester framfor rapportar, kontrollskjema og anbodsbyråkrati. Det er langt meir moderne at også dei som bur slik til at dei ikkje er lønnsame investeringsobjekt, òg skal ha gode velferdstilbod der dei bur. Er dette umoderne, ja då synest eg faktisk at Høgre skal vera så ærleg å seia det, og ikkje pakka bodskapen inn i fine ord.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-13:
Jeg føler behov for å kommentere et par ting som ble sagt. Fra Kristelig Folkeparti ble det sagt at Regjeringen ikke hadde lagt inn en krone i forbindelse med vårens trygdeoppgjør. Det er uriktig. Økningen i ytelsen til unge uføre, som jeg mener har et proveny – men jeg får ta det på ca.-en nå! – på ca. 230 mill. kr på årsbasis, er tilleggsbevilgninger fra Regjeringen inn i trygdeoppgjøret. I tillegg til det var det jo, som statsråden nå sier, lagt inn penger i neste års budsjett. Forutsetningen er at økningen fra årets trygdeoppgjør og opp til 2 G er en forpliktelse som Regjeringen gjennom trygdeoppgjøret tok på seg å få til. Det er hele «dealen». Det er den avtalen pensjonistorganisasjonene og de funksjonshemmedes organisasjoner fikk til for å nå sitt hovedmål, som de har hatt øverst på dagsordenen i mange år. De gikk med på å omfordele noen penger i år, men de får store økninger framover. Det er altså ikke noen penger som har blitt borte her – det er noen som snakker som om noen penger har blitt borte, men det har det altså ikke. Pensjonistorganisasjonene har vært villige til å omfordele overhenget fra 2007, som har gått til en økning av pensjonen for dem som hadde minst. Så var representanten Engeset inne på at denne type oppgjør medfører at flere blir minstepensjonister teknisk sett, og det er riktig. Dagens pensjonssystem er slik at svært mange, og særlig kvinner, som har hatt en lav inntekt, er minstepensjonister også uten en slik endring som det vi nå har fått til i pensjonssystemet. Men alternativet til ikke å gjøre det slik som vi ble enige med organisasjonene om i vår, er jo at de som har de minste pensjonene, skulle få enda mindre enn det de endte opp med nå. Det mener SV, det mente Regjeringen, og det mente tydeligvis også pensjonistorganisasjonene ikke var noen god idé. At man da følger opp, slik man gjør i dagens sak, med alle de andre ytelsene, er en logisk konsekvens av den enigheten man oppnådde med pensjonistorganisasjonene om minstepensjonen og ordningen for unge uføre. Jeg mener at det er et prinsipielt viktig steg som denne regjeringen har tatt, når man nå har etablert et nytt minstenivå i folketrygden som er vesentlig høyere enn det var før. Det vil være et vesentlig tiltak for å redusere fattigdom i Norge.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-13:
Også jeg er glad for representanten Høybråtens påpeking av reformens bredde og dybde – for å si det slik – hvor stort og omfattende dette er, og at det er krevende. Og det man vet om slike omstillinger, er at de alltid – og jeg vil understreke alltid – fører til stor slitasje blant de ansatte og store kostnader knyttet til omstilling. Det er det mye forskning som viser. Og det er vanskelig å akseptere når den som kommer til Nav, opplever at man ikke får den tjenesten man burde få. Men det er noe som vi som beslutningstakere for reformen visste ville oppstå. Og så er det jo et spørsmål om det blir kortere kø på telefonen eller færre restanser med flere hundre færre ansatte i Nav, slik som Fremskrittspartiet faktisk foreslo. Nå er det slik at i dag stemmer Fremskrittspartiet for et budsjett som er over en halv milliard større når det gjelder driftsutgifter i Nav, enn det de selv la fram. Jeg vet ikke hvordan deres alternative budsjett for neste år ser ut, men jeg regner med at i og med at de stemmer for dette budsjettnivået i dag, har de gått vekk fra sitt syn om at det er mulig å kutte flere hundre stillinger i Nav, fordi de også, som oss andre, innser at her er det mennesker som sitter og svarer på telefonen, som sitter og behandler søknader fra folk, som sitter og følger opp folk som trenger bistand til å komme tilbake i arbeidslivet. Det er det dette handler om. Det handler om mennesker til å gjøre jobbene. Og Regjeringen og stortingsflertallet er opptatt av at vi er nødt til å sikre dette, for uten at det er mennesker som møter deg på Nav, tar telefonen, behandler søknaden din, vil ikke Nav-reformen kunne fungere. Og i alle innlegg i dag er det snakket om kompetansen til de ansatte, at de skal møte brukerne med verdighet, at de skal ha tid til å snakke med dem, at man skal ha individuelle oppfølginger. Alt dette handler om at det må være riktig menneske på riktig sted – det må i hvert fall sitte et menneske der – og da er vi nødt til å ha budsjetter som sikrer at det er ansatte til å gjøre jobben.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2008-11-13:
I denne saken er det jo slik, som også statsråden var inne på, at man tar sikte på å øke minstepensjonen for enslige minstepensjonister opp til 2 G innen 1. mai 2010. I den forbindelse ser vi jo, slik det ble gjort i årets trygdeoppgjør, og slik det også kommer fram i denne saken, at det er etterslepet som er brukt for å finansiere dette. Kan statsråden garantere at man i framtiden vil forholde seg til og følge de retningslinjene som Stortinget har vedtatt, og at den økningen som skal skje i 2009 og 2010, blir med friske midler og ikke en regning som blir sendt til norske pensjonister?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2008-11-13:
Jeg viser til det jeg også sa i innlegget, at antall årsverk har gått betydelig opp, og at man har bedre tid nå pr. bruker enn hva man hadde i 2005, hvis man leser ren statistikk. I tillegg kommer det fram av Sivilombudsmannens rapport at man mangler elementær kunnskap og forståelse til å kartlegge brukerens behov for og muligheter for å kunne komme tilbake igjen til arbeidslivet. På hvilken konkret måte vil statsråden følge opp dette, slik at den kunnskapen blir ivaretatt på best mulig måte, og at man sikrer at de ansatte har riktig kunnskap for å følge opp folk med psykiske lidelser og funksjonshemmede? For fra sammenslåingen har jo ikke lovverket endret seg så utrolig mye. Det er jo mye av de samme folkene som sitter der, som skal behandle de samme lovene nå som da. Betyr det at den kompetansen har vært fraværende over lang, lang tid?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2008-11-13:
La meg først begynne der representanten Høybråten avsluttet. Jeg er helt enig med Høybråten i at det er viktig at man nå får øst unna i båten når vannet siver inn. Men i tillegg – og det tror jeg også representanten Høybråten er enig med meg i – er det viktig å tette de hullene som gjør at vannet kommer inn i båten. Blir det slik at man hele tiden må øse og øse, går man til slutt tom for krefter, og er man langt ute på fjorden, kan det resultere i at man synker allikevel. Så man må gjøre to ting. Det tror jeg vi er enige om. Så er jeg også veldig enig i det som blir påpekt fra den samme representanten, at man må gå igjennom kompetansen i alle ledd i organisasjonen for å forsikre seg om at man har riktig kompetanse på riktig plass. Så har jeg lyst til å si litt om det som statsråden var inne på i sitt svar på min replikk, hvor han sier at nå er det blitt slik at Nav har fått en rekke nye oppgaver de skal løse, deriblant tidsbegrenset uførestønad. Ja, jeg er enig i det, men da vil jeg påpeke hva Riksrevisjonen har sagt: «Det mangler oppfølgingsplaner i 72 prosent av de kontrollerte sakene for tidsbegrenset uførestønad.» Og videre: «Flere kontorer har bevisst nedprioritert oppfølgingen av brukere som mottar tidsbegrenset uførestønad.» Det betyr at de har nedprioritert disse oppgavene – de utfører ikke oppgavene. Da kan det ikke være det som belaster dem. Det kan ikke være slik at man blir belastet av å ha fått en oppgave man ikke gjør. Det kan i hvert fall ikke være grunnen til at dette skjer. Avslutningsvis til Karin Andersen med hensyn til budsjettallene: Vi kommer snart tilbake til en ny budsjettdebatt. Men saken er den at på kapitlet totalt sett øker vi med 277 mill. kr. Jeg mener at det må gå an å finne også effektivisering, for det handler ikke bare om saksbehandling i Nav; Nav driver jo også med en rekke andre ting. Jeg kan ta to eksempler. Vi ser nå at det er en rekke oppgaver som er flyttet ut av Nav, og de oppgavene som er flyttet ut av Nav, utgjør i pris langt mer enn de oppgavene som er flyttet inn i Nav, selv om budsjettene går opp. Det bør jo her være utgangspunktet for å kunne foreta denne effektiviseringen. I tillegg ligger sykefraværet i Nav langt over landsgjennomsnittet – 7,9 pst. Det betyr at over 1 000 mennesker etter hvert er sykmeldt i Nav-systemet. Og regner man det ut i årseffekt, vil det utgjøre over 508 mill. kr. Man bør helt klart også sette i gang virkemidler og tiltak i det systemet som kan brukes for å få ned sykefraværet. Man bør også sette i gang virkemidler overfor seg selv for å få ned sykefraværet – i hvert fall ned mot det som er landsgjennomsnittet. Man kunne også ha spart betydelige midler på det. Så det finnes muligheter for å kunne spare penger, uten at det skal gå ut over brukeren.
Martin Engeset (Høyre), 2008-11-13:
Høyre støttet det fremforhandlede trygdeoppgjøret da vi behandlet det, og vi er med på innstillingen også i dag. Det er rimelig logisk. Det bør jo være sammenheng mellom det man gjør, i hvert fall når avstanden i tid mellom behandlingene er så kort som den er i dette tilfellet. Det er ikke noen stor bombe at vi står inne på denne innstillingen. Når vi gjør det, er det ikke minst fordi vi fra Høyres side har et prinsipielt utgangspunkt når det gjelder arbeidsdelingen mellom regjering og storting. Når Regjeringen fremforhandler et trygdeoppgjør og kommer til enighet med partene om det, har vi fra Høyres side respekt for det. Det skal svært mye til for at vi skal bryte med det som det er blitt enighet om i forhandlinger. Det ville forstyrre forholdet mellom regjering og storting. Jeg hadde bare lyst til å si det som en litt prinsipiell begrunnelse for hvor vi står i forhold til denne arbeidsdelingen. Når det er sagt, er det ett poeng vi har fremført som bekymringsfullt i innstillingen, og det er knyttet til dette med minstepensjonsfella. I innstillingen refererer vi de svarene vi har fått fra statsråden – den forrige, men det forandrer ikke mye på saken hva gjelder dette spørsmålet. Der skriver Regjeringen: «Regjeringens forslag til nytt grunnbeløp fra 1. mai 2008 og de foreslåtte særtilleggsøkninger er anslått å gi 44 435 flere minstepensjonister i 2008 og ytterligere 7 620 i 2009 og 7 575 i 2010.» Det er bekymringsfullt. Vi har nettopp vært igjennom en interpellasjonsdebatt her i salen tidligere i dag, hvor statsministeren som en del av sitt ferdigskrevne timinutters innlegg fremholdt som et skrytepunkt, slik jeg oppfattet det, at den nye pensjonsreformen innebar at man greide å fjerne minstepensjonsfella. Det er ikke helt korrekt, for selv om dette er det nåværende pensjonssystemet, vil det også med det nye pensjonssystemet være noen som vil oppleve at små tilleggspensjoner blir spist opp av minstepensjonen noen år ut i pensjonisttilværelsen. Det har vi selv fått opplyst fra statsråden, som også den gang var Bjarne Håkon Hanssen, som svar på direkte spørsmål da vi behandlet det nye pensjonssystemet. Jeg er litt opptatt av at vi holder et høyt presisjonsnivå. Det burde kanskje også statsministeren ha merket seg, for man har ikke løst problemet med minstepensjonsfella. Så til slutt et par ord om dette med supplerende ytelse. Det var Bondevik II-regjeringen som foreslo og fikk vedtatt dette i forrige stortingsperiode. Jeg opplever det som et fremskritt i den forstand at jeg mener det ville være både uverdig og uanstendig å tvinge mennesker som har fast opphold i Norge, som har lov til å bo her, men som ikke har opptjent noen som helst rettigheter, til hver fjortende dag å måtte gå på sosialkontoret med lua i hånda og tigge om penger. Jeg oppfatter Fremskrittspartiets forslag dit hen at de ikke er imot at de skal få penger, men at de er veldig opptatt av hvilken konto utbetalingen skal belastes over. Det er vel ikke det helt store prinsipielle spørsmålet. Jeg synes det er viktig å sikre at man har et verdig og anstendig system også for denne gruppen. Derfor støtter vi også det som skjer her.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-11-13:
Vi har to ulike saker oppe til behandling i dag – oppfølgingen av trygdeoppgjøret med heving av enkelte minsteytelser og stønad til personer med kort botid i Norge. Det er for så vidt to atskilte saker, men felles for dem begge er at de omhandler viktige sider ved vårt sosiale sikkerhetsnett. Pensjonsytelsene er selve grunnsteinen i folketrygden – en grunnstein som det har vært bred politisk enighet om helt siden sosialminister Egil Aarvik fra Kristelig Folkeparti la fram Borten-regjeringens forslag til lov om folketrygd i 1967. Det er allerede brukt mange store ord i denne debatten om årets trygdeoppgjør og hvor viktig bidrag det var i Regjeringens fattigdomsbekjempelse. Jeg er rimelig sikker på at regjeringspartiene vil markedsføre dette fram mot neste valg som et av de store grepene Regjeringen har tatt for å bekjempe fattigdom. La oss derfor slå fast at det alltid er enklere å være stor kar med andres penger. Regjeringen har, så vidt jeg kan se, ikke lagt en eneste krone på bordet i 2008 utover hva retningslinjene for trygdeoppgjøret uansett sier at den skal gjøre. Omfordelingen mellom økning av grunnbeløpet og heving av minsteytelsene ville ikke vært mulig uten Pensjonistforbundets initiativ og medvirkning. Det som kommer av ekstra midler som følge av dette, kommer i 2010, og da regner nok de rød-grønne med at det vil være en annen regjering som vil betale regningen for dette løftet. Det regner for så vidt jeg også med, og at dette faktisk vil bli gjort. Som vist i innstillingen er det et bredt flertall som støtter både den provenynøytrale omfordelingen i 2008 og intensjonen om å nå 2 G som minsteytelse i 2010. Kristelig Folkeparti støtter dette, ikke minst fordi de funksjonshemmedes og pensjonistenes organisasjoner anbefalte dette. Når det gjelder personer med kort botid i Norge, ble stønaden innført 1. januar 2006 for å sikre at personer over 67 år med liten eller ingen pensjon fra folketrygden skulle kunne leve et anstendig liv uten å være helt avhengig av sosialhjelp. Stønaden ble knyttet opp mot minstepensjon, og det er derfor helt i tråd med dette at de tre satsene for supplerende stønad blir hevet i forbindelse med trygdeoppgjøret for 2008. Det er en belastning for mange av våre eldre nye landsmenn å måtte gå jevnlig til Nav for å få økonomisk sosialhjelp. Så langt jeg har erfart, fungerer ordningen bra. De fleste ber ikke om økonomisk hjelp, og Nav slipper å bruke tid på personer som nå klarer seg selv. Når vi vet hvor presset førstelinjetjenesten i Nav er, og hvor lite fornøyd mange av brukerne er, er det verdt å merke seg at denne ordningen med supplerende stønad for personer med kort botid i Norge er en vinn-vinn-situasjon både for brukerne og for Nav. Brukerne er fornøyd, og Nav kan bruke tid på å bistå og oppmuntre så mange som mulig til å finne sin plass i arbeidslivet. Et velfungerende arbeidsliv er jo det økonomiske fundamentet for hele pensjonssystemet. Det er en forutsetning for at vi også til neste år får et godt trygdeoppgjør for alle de gruppene vi har debattert i dag.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-11-13:
Først vil jeg bare si til Senterpartiets representant at jeg synes det var fint at han minnet om at Bondevik I-regjeringen var den som økte særtillegget første gangen. Men det var nok ikke bare fordi det var en sosialminister fra Senterpartiet; det var en samlet regjering som ønsket det. Jeg har bare lyst til å minne forsamlingen om at den gang var det enkelte partier som sa at det var kvalmende; det var ikke den måten en skulle gjøre det på. Jeg synes jo det er litt merkelig at i dag er det godtatt; i dag er det «historisk» bra, det er fantastisk. Den gangen ble det ikke godt mottatt. En av grunnene var jo nettopp det som representanten Engeset var inne på, at når en øker særtillegget, vil det for noen som bare har en liten tilleggspensjon, slå uheldig ut. Så til Karin Andersen og at penger er blitt borte. Jeg har ikke sagt det. Men når det skapes et inntrykk av at dette er «historisk», vil jeg si at det aller viktigste kom inn fordi en fulgte opp retningslinjer som vi er enige om på Stortinget. Det var slik de store summene kom inn, og jeg synes jo Regjeringen selv har sagt veldig tydelig hva de er gått til.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-11-13:
Regjeringen har sendt på høring et forslag om å sette attføringstjenester ut på anbud. Kristelig Folkeparti er sterkt imot dette forslaget fordi vi mener at psykisk utviklingshemmede og andre utsatte personer ikke skal på anbud. Forslaget blir ekstra vanskelig å forstå på bakgrunn av at Nav allerede med dagens oppgaver har store utfordringer. Dersom Nav i tillegg skulle administrere anbud på attføringstjenester, ville det bare bli en stein til byrden for etaten. Mener virkelig statsråden at det er klokt å legge attføringstjenester ut på anbud og la Nav få enda flere kompliserte administrative oppgaver å håndtere, som tar fokuset vekk fra brukerne?