trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-29:
I denne saken, som i de fleste andre sakene vi har behandlet om vold og overgrep mot barn og vold i nære relasjoner, viser en samlet komité til hvor enige vi alle er om den politiske satsingen på arbeid mot vold og overgrep. Men er vi egentlig så enige? I opposisjon har Arbeiderpartiet fortsatt å fremme forslag mot vold mot barn og vold i nære relasjoner, så nei, vi har ikke dårlig samvittighet for hva vi har gjort før. Vi har fremmet det i form av både representantforslag og budsjettforslag, men de blir med dagens flertall stort sett nedstemt. Unnskyldningen er hele tida at dette er regjeringa allerede i gang med. Men hvis regjeringa er i gang med så mye, hvor blir det da av resultatene? Antall saker har eksplodert. Det går for smått, med både forebygging, koordinering, avdekking, offeroppfølging, etterforskning og domfellelser. Konsekvensene av manglende tempo blir store for barn og andre som utsettes for vold og andre overgrep. Arbeiderpartiet har derfor fremmet forslag nr. 7: «Stortinget ber regjeringen legge frem en ny konkret og forpliktende handlingsplan mot vold mot kvinner og vold i nære relasjoner, som både omhandler barn, voksne, eldre, sårbare grupper og minoriteter, og som bygger på Europarådskonvensjonen om forebygging av vold mot kvinner og vold i nære relasjoner, også kjent som Istanbul-konvensjonen.» Nå gjelder de fleste forslagene i denne saken vold mot barn, mens konvensjonen handler om vold i nære relasjoner generelt og om kvinner spesielt, men det vi vet, er at der det foregår vold mellom voksne, rammer det også eventuelle barn i familien, enten direkte eller ved at de er vitner til vold. Altfor ofte glemmer man å sjekke hvordan barna har det. Det å ratifisere Europarådskonvensjonen forplikter. Istanbul-konvensjonen ble åpnet for signering allerede i 2011. Norge var raskt ute med å signere, men ratifiseringen gikk det trått med. Det tok hele seks år før vi endelig ratifiserte i 2017, og da først etter en rekke etterlysninger fra Stortingets side. Men ratifisering er altså ikke slutten på en prosess, det er bare starten. Konvensjonen stiller strenge krav til medlemslandene når det gjelder både kapasitet og koordinering av tiltak på tvers av sektorer og offentlige nivåer. Når Barneombudet karakteriserer regjeringas såkalte opptrappingsplan mer som en skildring av problemer enn en forpliktende plan, bør regjeringa lytte. Det har regjeringa ikke gjort. Våre forslag i denne saken svarer på konvensjonsforpliktelsene våre på en bedre måte enn regjeringas såkalte opptrappingsplan, men de får altså ikke støtte fra regjeringspartiene, ikke engang forslaget om å følge opp tidligere Fremskrittsparti-statsråd Anders Anundsens eget initiativ overfor norske kommuner om å mobilisere de kommunale beredskapsrådene til aktiv innsats lokalt. Da blir det bare ord som står tilbake, ikke handlekraft.
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2018-05-29:
Jeg vil gjerne ta opp de forslagene der Senterpartiet er medforslagsstiller.
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2018-05-29:
I svarbrevet til komiteen skriver statsråden at regjeringen vil ta stilling til et lovforbud mot søskenbarnekteskap i ekteskapsloven, og at det skal fremmes eventuelt når det foreligger bedre kunnskap om omfanget, og når regjeringen mener at det er gjort tilstrekkelig helsefaglige vurderinger på området. Kan statsråden si noe om hvorvidt og hvor mye regjeringen aktivt arbeider for å innhente mer informasjon på det området, og eventuelt hvor lang tid statsråden ser for seg at det vil ta før regjeringen mener at dette er klarlagt?
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2018-05-29:
Det er Senterpartiet som er forslagsstiller på dette forslaget, som går ut på ikke å innføre gebyr for skifte- og uskifteattester og når man skal utstede fullmakt til å disponere over bo av mindre verdi. Det er et gebyr som oppstår når noen dør, det er rett og slett et gebyr på døden, og det har fått det berettigede navnet «dødsgebyr» i media. Hovedårsaken til at vi fremmer dette forslaget om å stoppe innføringen av dødsgebyret, er at det rammer veldig skjevt og er usosialt. Det kan særlig oppleves urimelig i de tilfellene der det er en gjenlevende ektefelle som skal sitte i uskiftet bo. Dette gjelder gebyr på en attest som alle som skal arve og få fullmakt over boet, selv må innhente når en person dør. Det er et gebyr som ikke kan velges bort. Det er en ytterligere økonomisk belastning i en allerede krevende situasjon. Og det er urimelig og strider mot allmennrettsfølelsen at man skal innføre et gebyr på det å dø. Jeg noterer meg i statsrådens svarbrev til komiteen at begrunnelsen for å innføre gebyret er at det er rimelig at man betaler et gebyr tilsvarende det offentliges utgifter, og at ressursbruken til det offentlige ikke er av ubetydelig karakter. I tillegg peker statsråden på sammenlignbare gebyr og sier at han ikke ser avgjørende argumenter for at gebyrene som er omtalt i representantforslaget fra Senterpartiet, skal behandles på noen annen måte. Men vi mener at dette gebyret må ses på på andre måter enn gebyrpålagte tjenester fra det offentlige. Jeg kan være enig i at gebyret er forutsigbart, fordi det er jo veldig forutsigbart at ingen lever evig. Men gebyret tar ikke hensyn til hvilken økonomi man har, og det er et argument som regjeringspartiene selv har brukt for å få fjernet arveavgiften. Vi er imot innføringen av gebyret, og det må uansett en lovendring til for å få innført det, men det er det ikke gjort vedtak om. Det forslaget er for tiden ute på høring, for øvrig en høring hvor dødsgebyret har fått total slakt. Så at statsråden og regjeringspartiene fortsatt opprettholder forslaget, er uforståelig. Jeg er glad for at det er flertall i justiskomiteen for å stoppe dødsgebyret. Kristelig Folkeparti har varslet i media at de også vil stå med opposisjonen. Jeg håper at det stemmer under voteringen i dag. Jeg ser at Høyre og Fremskrittspartiet i merknadene sine har stilt spørsmål ved Senterpartiets troverdighet med tanke på revidert nasjonalbudsjett. Men jeg kan forsikre dere om at vi kommer til å legge inn reversering av dødsgebyret i vårt reviderte nasjonalbudsjett. Så den bekymringen tar vi, og så kan dere heller bekymre dere for hva dere skal gjøre når dere taper saken i Stortinget.
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2018-05-29:
Forslaget til regjeringen om å innføre dette dødsgebyret har blitt fullstendig slaktet av alle høringsinstansene. I høringssvarene vises det til at de aktuelle attestene ikke kan velges bort. Det å gebyrlegge slike tjenester vil føre til ytterligere økonomisk press for personer som allerede står i en veldig vanskelig situasjon i forbindelse med dødsfall. Det beskrives som et urimelig gebyr som strider mot den alminnelige rettsfølelsen. Jeg regner med at regjeringen har avholdt høring for en grunn – nettopp for å få relevante innspill fra forskjellige samfunnsaktører om konsekvensene av det å fremme et forslag om gebyr, så man kan justere kursen hvis man er på feil vei. Men hva er årsaken til at statsråden ikke vil lytte til høringsinstansene når det kommer så tydelige beskjeder om at innføring av gebyret er urimelig?
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2018-05-29:
Vi mener det er usosialt å innføre et slikt gebyr som rammer alle likt, uansett hva slags økonomisk bakgrunn de har, og som innføres i en veldig vanskelig fase av livet. Avgifter, f.eks., kan brukes til å regulere atferd og avgiftsbelegge forbruk, men det er umulig å regulere bort døden. Den skjer alle uansett, og da velger regjeringen heller å innføre et gebyr som rammer personer uavhengig av om de er millionærer eller ikke har en krone på bok. Den forrige replikanten var inne på at Fremskrittspartiet markedsfører seg som partiet som vil redusere skatter og avgifter for vanlige folk. Er det slik nå at så lenge man reduserer skatter og avgifter, kan man fritt innføre nye gebyrer som rammer folk flest, likt, uavhengig av deres økonomiske bakgrunn?
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2018-05-29:
Ingen tror det ikke medfører noen kostnader når noen dør, men det er ingen grunn til å gjøre situasjonen vanskeligere enn den allerede er. Representanten Frølich nevnte i sitt innlegg eksempler fra et par kommuner. Hvis vi tar Horten, som ble brukt som eksempel og hvis jeg husker rett, hvor det koster omtrent 8 000 kr i avgifter til kommunen, så vil dette gebyret utgjøre mer enn 10 pst. økning i prisen man får – en ikke ubetydelig sum for veldig mange. Og, som vi har vært inne på flere ganger, dette gebyret rammer alle, uavhengig av hvilken situasjon de står i. Jeg vil igjen spørre statsråden: Har statsråden blitt en forkjemper for gebyrer til erstatning for skatter og avgifter? Har han ingen forståelse for at dette gebyret rammer usosialt når noen dør?
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2018-05-29:
Jeg tar opp de forslagene Arbeiderpartiet står sammen med SV om, og det forslaget vi er alene om.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2018-05-29:
Vi hørte i debatten at Fremskrittspartiet – gledelig – støtter forslag nr. 2, punkt 1, fra Arbeiderpartiet, om tilsyn med koranskoler og andre trossamfunns skoler. Jeg viste til en rapport fra den flerkulturelle avisen Utrop om behovet for det. Etter en stor undersøkelse de hadde gjennomført, påviste de bl.a. at det fantes påvirkning av barn fra imamer som har ekstreme holdninger, at det er kjønnssegregering, at det ikke brukes norsk språk osv. Vil statsråden vurdere å gå inn for et sånt standpunkt, med tilsyn av opplegget i koranskoler og andre trossamfunns skoler som forutsetning for tildeling av statsstøtte?
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2018-05-29:
Jeg vil gjerne også spørre statsråden om dette som kom opp nå i debatten, om at man trakk støtten til forslaget om at norske lover skal gjelde også for ekteskap som er inngått på religiøst grunnlag. Det at det var en enstemmig innstilling fra komiteen, vakte stor jubel, må jeg si, i miljøet, bl.a. rundt dem som kalles «skamløse jenter». Det har vært diskusjoner og kommet ganske gripende historier – om menn som har nektet skilsmisse fra det religiøse ekteskapet, og om kvinner som fortsatt er fanget i et liv som de egentlig vil ut av. Spørsmålet mitt til statsråden er: Hvis det er et formelt problem med begrepet «religiøse ekteskap», og det byttes ut med «utenomrettslige ekteskap» – vil statsråden da anbefale partiene i Stortinget, og sine partifeller, å gå inn for det? Er man enig i intensjonen i forslaget, at norsk lov også må gjelde for den type ekteskap som er inngått utenomrettslig, og at man ikke kan drive med flerkoneri, ekteskap med mindreårige osv.?
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2018-05-29:
Jeg vil bare føye til at dette åpenbart ikke er ivaretatt i dagens samfunn, for fortellingene om at man ikke får skilsmisse i moskeen etter at man er innvilget skilsmisse av norske myndigheter, er mange og er brakt videre av bl.a. Dagsrevyen. Og hvis det er et problem at man ikke kan akseptere begrepet «religiøse ekteskap», men i forslaget bruker begrepet «utenomrettslige ekteskap», kan jeg ikke forstå at man har det samme formelle problemet. Hvis man har vilje til å gjøre noe med dette, skulle jeg ønsket at man ville se på det. Jeg vil også ta opp et annet spørsmål. Det ble nevnt i svaret til representanten fra Senterpartiet at man ville se på helsekonsekvensene av søskenbarnekteskap. Det er åpenbart at en annen side ved det er at søskenbarnekteskap ofte oppstår når storfamiliene, klanene, har en plan om å bevare verdiene innenfor familien. Da kan ekteskap mellom søskenbarn, fetter og kusine, være utbredt i noen miljøer, opptil 40 pst. sto det i rapporten fra Folkehelseinstituttet. Ser statsråden den siden?
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2018-05-29:
Jeg vil fortsette å ta opp de konkrete, viktige forslagene vi diskuterer her i dag, og ikke begynne med noen generelle karakteristikker av ulike partier. Det første som jeg tok opp i mitt første innlegg, gjaldt at man bruker begrepet barn som er etterlatt i utlandet «mot sin vilje». Jeg la merke til det i innlegget fra både representanten Horne og representanten Angell Gimse nå også. Jeg tror det er viktig å merke seg det som jeg fortalte om i rapporten fra Institutt for samfunnsforskning, om 3 285 barn som er etterlatt i utlandet, selvsagt i helt forskjellige situasjoner mange av dem, mens det er 61 som er registrert av våre utenriksstasjoner. Vi bør prøve å tette det gapet med kunnskap om hvordan flest mulig har det, fordi det antakeligvis er langt flere som trenger hjelp enn dem vi får vite om er etterlatt mot sin vilje, og de 61 som er registrert. For eksempel i filmen til Iram Haq så vi hvor vanskelig det er selv for barnevernet, selv når man sitter i samtaler, å finne ut hva som er «mot sin vilje». Så vi må vite om disse barnas situasjon og ta dem alvorlig selv om vi ikke får vite det, og de ikke sier det. Derfor har vi forslag om en tilnærming hvor vi får rapportert om alle som blir borte og blir etterlatt, for å prøve å finne ut hvordan alle har det. Derfor er også forslaget vårt som gjelder barnevernloven, viktig. Representanten Horne sa at det ikke er tilfellet at ikke barnevernet kan hjelpe barn i land som ikke er tilknyttet Haagkonvensjonen. Det er ikke det det forslaget angår. Det forslaget angår, er at barnevernet skal gjøre det som er mulig for å hjelpe barn i land som ikke er tilknyttet Haagkonvensjonen. Vi vet at det er mulig å gjøre ting via familien o.l. om barn er etterlatt i Somalia eller Pakistan eller i land som ikke har underskrevet. Det er det forslaget handler om: plikt og å skulle gjøre det som er mulig for å hjelpe barn også i de landene. Jeg vil også ta opp det forslaget som gjelder det som er kalt «religiøse ekteskap», altså det som er forslag til vedtak VII. Jeg skulle gjerne hørt en kommentar fra partiene i Stortinget hvis vi erstatter «religiøse ekteskap» med ordene «utenomrettslige ekteskap», for argumentasjonen her i salen og fra statsråden gjaldt at man ikke ville skape aksept for begrepet «religiøse ekteskap», om man da vil kunne støtte forslaget, som man sa man hadde støttet ved en inkurie på grunn av begrepsbruken. Hvis det er andre grunner til det, stiller jo saken seg annerledes, men er det bare det, hadde jeg håpet at vi kunne gjøre den endringen i forslaget og få det vedtatt, som mange i de utsatte miljøene ville sette veldig stor pris på.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2018-05-29:
For å være sikker på å få det med vil jeg bare si fra om at Arbeiderpartiet støtter forslagene nr. 12 og 13, fra Kristelig Folkeparti, og vil subsidiært stemme for forslag nr. 11, fra Kristelig Folkeparti. Når det gjelder innlegget fra representanten Engen-Helgheim, ble jeg skuffet over at han ikke greide å skille mellom det at ekteskapsloven gjelder rettslig inngåtte ekteskap, og det at dette handler om fenomenet med religiøse ekteskap. I noen miljøer er dette svært utbredt. De religiøse ekteskapene kan ofte være inngått i opprinnelseslandet, hvor mannen har rett til å nekte skilsmisse, mannen har rett til å gifte seg med flere og kan gifte seg med mindreårige. Dette er et faktum, det er et fenomen som finnes. Man vil altså ikke være med på å si fra at det skal være forbudt i Norge. Ekteskapsloven slår ikke inn for de religiøse ekteskapene fordi de ikke er rettslig forpliktende i Norge. Men de er forpliktende innenfor miljøene i moskeene, så det er reelt sett veldig vanskelig for kvinnene å komme ut av det, selv om det ikke er et rettslig forhold. Jeg synes det er synd at man ikke kan ta det faktum inn over seg.
Peter Frølich (Høyre), 2018-05-29:
Det er som saksordføreren sier helt riktig, at dette er et spørsmål som tas i RNB, og det er vel ikke et sjokktips om jeg sier fra denne talerstolen at dette gebyret kanskje aldri ser dagens lys. Men vi lar ikke en god anledning gå fra oss til å diskutere vanskelige prinsipielle spørsmål om gebyrer, selvkost og død, og jeg tenkte jeg bare skulle komme med noen tanker om dette likevel. Det virker nemlig på denne debatten som at det har spredt seg en oppfatning av at det å gå bort skal innebære at man er fri for statens avgifter, skatter og gebyrer. Sånn er det overhodet ikke. Men det har nesten spredt seg en oppfatning av at dette skal være en form for en umoralsk avgift å komme gående med overfor personer som står oppe i en vanskelig tid. Jeg har ikke fått dette til å stemme i det hele tatt, og jeg satte meg ned med internett, gikk inn på Google og prøvde å finne ut: Hva koster det å dø i kongeriket? Jeg fant noen eksempler. Det første eksemplet som kom opp, var fra Skedsmo kommune, en rød-grønn bastion. Jeg har hørt at de har hatt rød-grønt styre i over hundre år, så denne leksen med de siste åtte årene osv., gjelder altså ikke der. Der tror jeg det har vært et rød-grønt styre nærmest i hundre år. Hva koster det å dø? Og nå snakker jeg ikke om utgifter til private eller andre aktører. Nå snakker jeg om hva man betaler til kommunale myndigheter for at de skal utføre en tjeneste og dekke selvkost. Nå tar jeg en begrenset variant av en begravelse: leie til kapell: 1 615 kr, kremasjonsavgift: 4 910 kr, nedsettelse av urne: 1 440 kr, forsendelse av urne: 540 kr, fem års leie av grav som en startavgift: 1 550 kr, plante- og stelleavgift: 968 kr, vanningsgebyr: 432 kr – det tror jeg ikke er nødvendig i Bergen, men det er åpenbart nødvendig på Skedsmo – gravstøttegebyr: 1 500 kr. Direktegebyr til Skedsmo kommune for å gå bort er altså over 12 500 kr. Jeg sjekket saksordførerens hjemkommune, Horten. Der er det åpenbart bedre å bo. Der er gebyrene for en tilsvarende begravelse rundt 8 000–9 000 kr pluss/minus. Det er billigere der altså. Man klager høylytt i denne sal over at man skal innføre et selvkostgebyr på 1 130 kr for at det offentlige ved staten skal dekke sine egne utgifter. Men hvis et gebyr ved ens bortgang er så prinsipielt forkastelig, kan noen da forklare meg hva forskjellen er på at en kommune dekker sine egne kostnader, og at staten dekker sine egne kostnader gjennom et gebyr? Jeg klarer ikke å se forskjellen. Hva er egentlig den store prinsipielle forskjellen på et gravstøttegebyr, et skifteattestgebyr, et urnegebyr og et kremasjonsgebyr? Jeg tror svaret rett og slett er at det er upopulært å være for gebyrer, og det er populært å være mot gebyrer. Det burde stå litt høyere på popularitetsskalaen faktisk å ha en logisk og prinsipiell, sammenhengende politikk.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2018-05-29:
Jeg må si at jeg reagerer på innlegget til representanten Eide, som beskylder Fremskrittspartiet i denne saken for å dra et innvandringskort. Hvis det er noen som virkelig har satt sosial kontroll, æresvold og tvangsekteskap på dagsordenen, er det jo Fremskrittspartiet. Jeg er veldig glad for det arbeidet og de tingene vi har klart å få igjennom på disse vel fire årene i regjering, og det som vi også har fått inn i Jeløya-plattformen. Det å si at dette ikke handler om kultur, er rett og slett å bomme. Det handler om foreldrene, foreldrenes ansvar og plikt til å ivareta barna sine og ikke utsette dem for vold og overgrep. Men akkurat dette handler også om kultur. Jeg er glad for at vi nå også har fått vist at regjeringspartiene er utålmodige, og at det er flere forslag som nå blir vedtatt her i dag. Vi har allerede – for å nevne noe – strammet inn på retten til barnetrygd endret barneloven, slik at det nå er nødt til å være et krav om samtykke fra barn over tolv år om de skal reise eller flytte til utlandet Det er en liten måned til skolene slutter, og jeg tror det er mange barn der ute som bekymrer seg for hvor de skal på ferie, og hva som skjer i ferien. Det er viktig at lærere som nå er bekymret for noen av elevene, eller om det er noen som har venner som de er bekymret for, melder fra. På den måten kan barnevernet sette inn tiltak og sette familien under tilsyn. Det er flere tiltak som kan hjelpe disse barna. Så er det også sant som representanten Bøhler sier, at det er «mot sin vilje»: Ja, vi vet at det nå er barn som reiser til hjemlandet til foreldrene, aner fred og ingen fare og ikke vet hva som venter dem. Det er viktig at vi også tenker på det. Derfor er det den pulten som står tom når skolen begynner igjen, som det blir så viktig at skoleledelsen rundt omkring i de kommunene hvor denne utfordringen kommer, faktisk setter på dagsordenen og ser hva de kan gjøre, og melder ifra om bekymring. Det er også flere tiltak som ligger, som nå får flertall, som jeg er veldig glad for: det å få på plass flere sanksjonsmuligheter mot foreldrene og ikke minst også det som går på å kunne straffeforfølge hvis det er nødvendig. Det er en viktig sak vi debatterer nå. Det viktigste vi kan gjøre, er å forebygge, det at alle har et ansvar for å melde ifra hvis de er bekymret, at politiet og barnevernet samarbeider hvis det er nødvendig for å gripe inn, og ikke minst også å hjelpe dem som kommer tilbake. Når det gjelder – helt kort – søskenbarnekteskap, fremmet Fremskrittspartiet forslag første gang i 2002.
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Det er gledelig å se at enkelte av de forslagene både SV og Arbeiderpartiet har fremmet, er igangsatt og jobbes med i regjeringen. Likevel tar SV opp 17 forslag i dag, fordi – som vi kan lese i innstillingen – vi mener at regjeringen ikke med noen troverdighet kan si at disse forslagene blir ivaretatt på en god nok måte. Noen eksempler på det, som regjeringspartiene velger å stemme ned i dag, er bl.a. å innhente mer kunnskap og styrke hjelpetilbudet, bl.a. gjennom hjelp i reetableringsfasen og ikke minst lengre botilbud, å innføre lovfestet rett til hjelpetilbud hvor en enn bor i landet – det er store forskjeller rundt omkring i Norge når det gjelder dette – å utvide minoritetsordningen til også å gjelde barneskole og barnehage og å utvide ordningen med integreringsrådgivere. Kan virkelig statsråden gå ut og si at han er fornøyd med regjeringens innsats, når han stemmer ned så mange forslag?
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Det er noe som rykker litt til når Fremskrittspartiet til stadighet gjentar at de har vært en ensom forkjemper, en ensom ridder, som har seilt ned i horisonten, de eneste som har vært opptatt av negativ sosial kontroll, for det er respektløst overfor alle dem som har stått i denne kampen så lenge, og det er påviselig feil. Hvis man spør dem som jobber med dette i praksis, vil de neppe være særlig enig i den beskrivelsen. Bare spør krisesenterbevegelsen, et veldig godt eksempel på noen av de heltene som står i denne kampen hver eneste dag. De gjør dette i praksis. De møter ofrene for negativ sosial kontroll, og de møter ofrene for æresrelatert vold hver eneste dag. SV har kjempet for krisesentrene så lenge SV har eksistert, ja, så lenge krisesentrene har eksistert. Det var våre folk som var med på å danne krisesenterbevegelsen, og vi har kjempet for krisesenterbevegelsen og krisesentrene til denne dag. Ofte er det også imot Fremskrittspartiets stemmer – f.eks. i dag. Vi foreslår nettopp å gi krisesentrene mandat til å hjelpe ofre for negativ sosial kontroll og æresrelatert vold og også hjelpe dem i en reetableringsfase. Men det stemmes altså ned, med Fremskrittspartiets stemmer. Så mye troverdighet var det altså for den ensomme ridderen som seilte ned i horisonten. SV har kjempet mot vold i nære relasjoner før andre partier engang anerkjente at det var et politisk problem – for det var noe som skjedde mellom familiene, det var noe som skjedde i det enkelte hjem, det skulle man ikke blande seg inn i, i hvert fall ikke et parti som er imot offentlig inngripen og regulering. I 2001, f.eks., satt Inga Marte Thorkildsen i justiskomiteen og fremmet en rekke gode forslag om politiets etterforskning av vold i nære relasjoner og flyttet debatten vesentlige hakk i riktig retning. Dette handler om at for oss er denne kampen fargeløs. Det er også det representanten Petter Eide var innom tidligere. Kampen er fargeløs. Det handler om strukturer som gjelder i alle kulturer. Det handler om likestilling. Det handler om barns rettigheter og kampen vi må føre for det. Men tydeligvis er enkelte andre partier mer opptatt av innvandringsdebatten. Og ja, Fremskrittspartiet har vært opptatt av innvandringsdebatten lenge, men SV har ikke kommet etter Fremskrittspartiet i innvandringsdebatten, tvert imot har vi stått for en tydelig kamp mot vold i nære relasjoner helt siden SV ble stiftet. Den historien er jeg stolt av, og den deler vi med kvinnebevegelsen. Den kampen har ofte vært mot Fremskrittsparti-stemmer, ikke med.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2018-05-29:
Frihet er en helt grunnleggende rettighet i et liberalt, demokratisk samfunn. De aller fleste av oss som lever her i Norge, lever et fritt og selvstendig liv. Men dessverre er det ikke sånn for alle. Og som politikere har vi et ansvar for å sørge for at de som ikke har muligheten til å leve i frihet, blir hørt. Nelson Mandela sa en gang: «Delvis frihet finnes ikke.» Så når noens frihet innskrenkes, er det en viktig kamp for oss alle. Vi debatterer to forskjellige representantforslag her i dag, et fra Arbeiderpartiet og et fra SV. Forslagene er ganske forskjellige, ikke minst når det gjelder hvor omfattende inngrep en ønsker å iverksette. I debatter som dette mener jeg det er viktig at en holder hodet kaldt og hjertet varmt. Vi må sikre at tiltakene er målrettede og kan utgjøre en forskjell for dem det gjelder, samtidig som vi må sikre at tiltakene ikke går for langt, og ikke undergraver den enkeltes mulighet til faktisk å få leve et fritt og selvstendig liv. Debatten må holde seg unna symbolpolitikk. Deler av innvandrerbefolkningen vår har vokst opp i kulturer der mange har et annet forhold til likestilling enn hva som er vanlig her i Norge. Det kan medføre at mange minoritetskvinner blir dobbeltdiskriminert, både på bakgrunn av sitt kjønn og på bakgrunn av sin etnisitet. Det er uakseptabelt for den enkelte, men også for samfunnet vårt som helhet. De trenger oss, og vi trenger disse kvinnene, deres evner og anlegg. Vi kan derfor ikke sitte stille og se på at de blir diskriminert. Det er derfor helt avgjørende at de som kommer til Norge, får god kjennskap til norske normer og regler og hvilke plikter og rettigheter både kvinner og menn har. Økt bevissthet gjennom en god integrering og inkludering av minoritetsmødre i det norske samfunnet kan være nøkkelen til å bekjempe negativ sosial kontroll, kjønnslemlestelse og tvangsekteskap. Jeg vil berømme regjeringa for den innsatsen den har gjort. Spesielt gledelig er det også at statsråd Sanner har tatt over ansvaret, og jeg har sett mye positivt allerede. Regjeringa har satt i verk mange viktige tiltak. I kampen mot negativ sosial kontroll og tvangsekteskap må vi se både dem som må komme seg ut av det, og også dem som driver med det. Kun da kan vi sikre et samfunn med frihet for alle. Til slutt vil jeg melde om at Kristelig Folkeparti vil støtte forslagene nr. 7, 8, 11 og 15 i sak nr. 13, altså SVs representantforslag. I tillegg har vi fremmet noen egne løse forslag i sak nr. 12, som jeg med dette tar opp, og ordlyden i dem er noe forandret fra det som ble skissert i innstillinga.
Jon Engen-Helgheim (Fremskrittspartiet), 2018-05-29:
Det er veldig ofte overraskende, når man har sagt noe fra denne talerstolen, hvordan noen tolker det. For det første er det rart at SV nå tar til orde for at det ikke har noe med kultur å gjøre, når alle andre partier nevner at det nettopp har med kultur å gjøre. Nå fikk vi bekreftet at Arbeiderpartiet også mener at dette er en ukultur som vi vil bekjempe. Hvordan representanten Eide kan klare å konkludere med at jeg, i mitt innlegg, har skåret alle innvandrere over én kam og anklaget dem for å innføre vold, voldtekt og kriminalitet, når jeg i løpet av hele mitt innlegg ikke nevnte noen av de tre ordene, synes jeg er merkelig. Jeg pekte på tre konkrete utfordringer som alle partiene er opptatt av å ta tak i. Det gikk ut på foreldre som sender barn til utlandet på koranskoler, det var kjønnslemlestelse, det var koranskoler, og jeg klarte til og med å skryte av SV. Og så får man da den reprimanden tilbake, som er fullstendig feil. Jeg mistenker at representanten ikke har fulgt spesielt godt med på det jeg sa. Det har kommet spørsmål om vi kan støtte forslag til vedtak VII dersom man endrer ordene til «utenomrettslig». Da tror jeg de som har fremmet forslaget, og står for det fortsatt, må lese gjennom forslaget en gang til. For det står: «Stortinget ber regjeringen om å legge fram lovforslag om at en skilsmisse etter norsk lov må anses å gjelde for alle innbyggere av landet, også de som har inngått religiøse ekteskap.» Første delen av det forslaget sier at det er norsk lov som skal gjelde for alle, og i dag er det også norsk lov som gjelder for alle. Det er ikke i dag et regelverk for religiøse ekteskap, og vi skal heller ikke ha et regelverk for religiøse ekteskap. Det skal være ekteskapsloven som gjelder for alle – slik det er i dag. Hvis man ikke innretter seg etter den, ja, da bryter man norsk lov, og da må det forfølges på vanlig måte. Det blir ikke noe bedre om man endrer ordene fra «religiøse ekteskap» til «utenomrettslige ekteskap» – det blir faktisk enda verre. At vi skal innføre regler for utenomrettslige ekteskap, bryter mot enhver logikk, og det kan vi rett og slett ikke gå med på. Det beste vi kan gjøre i akkurat det spørsmålet, er å slå ettertrykkelig fast at i Norge er det ekteskapsloven som gjelder – ingenting annet. Derfor kan vi ikke støtte et slikt forslag.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Jeg takker for at vi har denne saken til debatt. Det er en veldig viktig sak. Takk også til saksordføreren, som har gjort en veldig bra jobb med å lose oss igjennom dette. Jeg er også veldig glad for at vi i dag hører en sterk grad av felles intensjon om å jobbe med disse problemstillingene. SV er opptatt av å bekjempe sosial kontroll og æreskontroll, fordi barn og unge som vokser opp i Norge, selvsagt skal leve frie liv, frie for tvang og vold. Vi snakker ikke om dette fordi vi ønsker å kritisere innvandringskulturer. Nei, vi snakker om dette fordi vi ønsker å stille den enkelte mor og far til ansvar. Det er altså ikke nødvendigvis bare en kulturkritikk som ligger i dette, men en kritikk av enkeltindividene. Så langt har vi i denne sal stort sett vært enige, og vi har hatt en fordragelig samtale om dette. Men da jeg nå nettopp hørte representanten fra Fremskrittspartiet, sprakk idyllen lite grann, for jeg hører nå at politikere, som fra Fremskrittspartiet, bruker denne saken om kamp mot æreskontroll som et påskudd til å demonisere innvandringsmiljøer. De bruker dette for å generalisere kulturer som praktiserer vold og tvang. De bruker beskrivelser av sosial kontroll og æresvold for å tegne et bilde av innvandringskulturer de ikke har noe til overs for. Det er en velkjent strategi som vi finner i ytre høyre-miljøer i Europa. Innvandringsmotstanden fremmes ved å tegne et demonisk bilde av innvandrere som gruppe, og deretter også ved å demonisere deres kulturelle praksis. Underforstått kommuniseres det at innvandrere tar med seg en kultur med vold, voldtekt og kriminalitet. Dette synes jeg de bør holde seg for gode for. Jeg mener kampen mot sosial kontroll og æresvold handler om beskyttelse. Det er grunnleggende viktig. Det skal ikke være en metadebatt om innvandring. Det det faktisk handler om, er ikke nødvendigvis kultur, men om fedre og mødre som opplever norsk samfunn og majoritetskultur som en trussel – ikke om en kultur med fedre og mødre som skjermer sine barn med tvang, om fedre og mødre som straffer sine barn fysisk og psykisk hvis normer brytes, eller om besteforeldre og onkler i andre land som utøver press på familien. Våre forslag handler ikke om å rakke ned på en annen kultur, men om å sikre grunnleggende menneskerettigheter og grunnleggende frihet. Vi legger i forslagene våre vekt på ettervern, oppfølging av hele familien, men også grunnleggende tiltak som politiet skal iverksette. Det er individene som må stå til ansvar – ikke kulturen.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Jeg dro på meg vreden til Fremskrittsparti-representanten i salen med mitt forrige innlegg – kanskje ikke vrede, men i hvert fall irritasjon og motargumenter. Det var også meningen, for jeg mener at det er viktig å få klargjort noen av de politiske skillelinjene rundt dette. Jeg synes vi trenger både en debatt rundt hvorvidt dette er en meta-innvandringsdebatt – som jeg mener Fremskrittspartiet fører – og også en debatt om bruk av kulturbegrepet. Det er klart at når Fremskrittspartiet har, som de selv sier, tatt opp ulike forslag om å bekjempe negativ sosial kontroll opp gjennom årene, må det leses i en kontekst av et parti som alltid har vært innvandringsfiendtlig. Hvordan skal vi da forstå at dette ikke også har handlet om innvandringsfiendtlighet? Fremskrittspartiet må ta ansvar for hvordan de blir tolket. De må ta ansvar for det inntrykket de gir. Og det inntrykket de gir – og har gitt opp gjennom de seneste 20–30 årene – er at de er innvandringsmotstandere. Hvorfor skulle de være innvandringsmotstandere i alle andre saker, men akkurat i denne saken plutselig være hyggelige, snille og vennlige mot innvandrere? Det henger rett og slett ikke på greip, så det er ikke så rart at jeg og andre også oppfatter Fremskrittspartiets såkalte kamp mot negativ sosial kontroll også som en del av deres forsøk på å beskrive innvandringsmiljøer som miljøer de ikke har noe til overs for, og som miljøer de ikke ønsker skal være til stede i Norge. Bruken av begrepet kultur er litt mer komplisert. Jeg er opptatt av at det er individene som stilles til ansvar, det er ikke kulturen som stilles til ansvar. Selvfølgelig er det kulturelle trekk som gjør at individer handler, men det er altså ikke slik at en kultur skal ta et oppgjør. Det er individene som skal ta et oppgjør. Dette handler også om kriminalitet. Det betyr at det er individene vi er nødt til å angripe. Når Fremskrittspartiet insisterer på at dette er en kulturkamp og ikke en kriminalitetspolitisk bekjempelse, flytter de debatten vekk fra – jeg holdt på å si – politi- og kriminalitetssfæren og over i kultursfæren. Og så gjør de noe annet som er veldig rart: Ved å skylde på kultur nærmest unnskylder de de individene som gjør dette – for de individene som bedriver æresvold og tvang mot døtrene sine, kan jo ikke noe for det, for de er bare et produkt av en kultur. Så slutt med denne kultur-greia, angrip individene, og still individene til ansvar.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Jeg vil aller først be presidenten og representantene i salen om unnskyldning, for jeg har rett og slett glemt at jeg skulle holde et innlegg som saksordfører. Jeg har forberedt et helt annet innlegg. Jeg håper vi kan løse dette på en annen måte. Jeg tror dette er en sak der det er konsensus om mange av forslagene, og intensjonen bak forslagene deles stort sett av komiteen. Men jeg har rett og slett glemt å forberede meg på et saksordførerinnlegg, så jeg ber presidenten om råd om hvordan vi skal løse det.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Ja. Da anbefaler jeg komiteens innstilling og tar opp forslagene SV står sammen med Arbeiderpartiet om.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Flere politidistrikt har i løpet av denne høsten og vinteren varslet om en alarmerende utvikling når det gjelder anmeldelser av vold og overgrep mot barn. Det var en så stor økning i dette at politiet flere steder så seg nødt til å henlegge mange saker på grunn av kapasitetsutfordringer. Hva er justisministerens løsning på dette?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Kan justisministeren garantere at han vil foreslå et krafttak for å endre denne situasjonen i statsbudsjettet for 2019?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Vi behandler nå en veldig, veldig viktig sak. Dette handler historisk om et politisk miljø som her har vilje til å gripe inn i privatsfæren og regulere hvordan familiemedlemmer oppfører seg mot hverandre. Historisk er ikke det opplagt, for privatsfæren i familien har lenge vært et område som politikken og jussen ikke skulle ha noe med. Bare tenk på det: Forbudet mot fysisk avstraffelse av egne barn kom i 1972, mens det i flere hundre år hadde vært forbud mot at voksne mennesker skulle utøve vold mot hverandre. Barna var rettsløse helt fram til 1970-tallet. Begrepet «husbråk» henger fortsatt igjen. Det er fortsatt politifolk i dag som ikke går inn i familier, fordi de mener at den volden som utøves internt i en familie, er familiens eget ansvar. Familiemedlemmer har tradisjonelt hatt dårligere beskyttelse mot vold innad i familien enn mot den som kommer utenfra. Overgripere i familien har ikke blitt tatt så hardt på. Nå slår derimot en samlet justiskomité fast og holder fast at – og denne setningen er ganske sterk: «å avverge vold og overgrep mot barn er en av de viktigste politiske oppgavene samfunnet kan gjøre». Det er nesten så jeg leser det en gang til – «å avverge vold og overgrep mot barn er en av de viktigste politiske oppgavene samfunnet kan gjøre». Ja, kanskje vi mener det er viktigere enn jernbane, sykehus, forsvar, tiltak mot klimaendringer? Jeg vet ikke hva som egentlig er ment og ligger bak det, men det er et tydelig uttrykk for noe som er veldig viktig. Er det noe vi politikere virkelig burde miste nattesøvnen av, er det å ikke virkelig stå på for å beskytte barn. Vi kan altså ikke være ivrige nok. Vi kan ikke være utålmodige nok. Vi er enige om problemet. Vi er enige om hovedretningen, men vi skiller lag når det gjelder hvor offensive vi kan være. Det er lagt fram en rekke forslag med mål om å styrke beskyttelsen av barn. Og på tross av at også regjeringspartiene var med på den fantastiske formuleringen som jeg har lest to ganger, vil de ikke styrke politidistriktene for at de skal nå fristen for tilrettelagte avhør. De vil ikke styrke barnehusene, som foreslått. De vil ikke sikre ytterligere undersøkelser av barn i barnehusene. De vil ikke styrke overgrepsmottakene. Og de vil ikke styrke behandlingstilbudet for overgripere. Altså: På tross av at man står bak en fenomenal formulering, er det en rekke ting som regjeringspartiene her stemmer ned. Vi står altså overfor et utrolig alvorlig samfunnsproblem, men regjeringspartiene viser ikke utålmodighet. De lener seg fornøyd tilbake og henviser til det arbeidet regjeringen allerede gjør. Det er ikke nok.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Jeg er opptatt av at Norge skal arbeide i tråd med sine internasjonale forpliktelser. Det vi ser her, er at mandatet til dette utvalget går utover rammen av det EMK artikkel 15 sier når det gjelder mulighet for å lage unntakslover. I EMK artikkel 15 er det veldig tydelige begrensninger: krig, når krig truer grunnleggende sikkerhet. Dette ble understreket, som jeg nevnte i mitt innlegg i stad, av parlamentarikerforsamlingen i Europarådet 24. april. Synes justisministeren det er komfortabelt og i orden at han har et utvalg som jobber utover rammene av det EMK tillater?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-29:
Mitt poeng er at når man har et utvalg som skal jobbe med denne type juridiske instrumenter, er det ganske naturlig i de aller fleste sammenhenger at man jobber innenfor rammen av det internasjonale konvensjoner tilsier er mulig. Hvis man ikke gjør det, kan dette arbeidet kanskje leses som en mulighet til å lete i om Norge ønsker å fravike artikkel 15. Mitt spørsmål er nå: Ser justisministeren en mulighet for at han kan komme tilbake med et forslag til Stortinget der Norge ønsker å derogere, eller avvike, fra artikkel 15 i Den europeiske menneskerettighetskonvensjon?
Guro Angell Gimse (Høyre), 2018-05-29:
Det er veldig viktig at vi tar denne debatten, og det har jeg sagt tidligere også. Vi må snakke om at det er noen jenter og gutter som ikke opplever den friheten de skal ha. Det kan til og med dreie seg om alvorlig kriminalitet. I tre år var jeg så heldig å jobbe tett på ungdommer og familiene deres. Jeg var leder og initiativtaker til prosjektet «Et spørsmål om ære?» i konfliktrådet i Trøndelag. En dag våknet jeg til en sjokknyhet. En ung kvinne var drept av mannen sin, og de var begge en del av prosjektet i konfliktrådet. Trussel om vold, drap og sosial kontroll er alvorlige virkemidler. En 17 år gammel jente fortalte meg at hennes egen mor truet henne med at dersom familien ble kjent med at hun hadde kjæreste, ville faren ta henne med seg ut i skogen. Hun skalv bokstavelig talt, for hun hadde nettopp fått seg kjæreste. Dialogen ga henne større frihet. Min erfaring er at forandring er mulig. Hvordan skal vi i det store og hele bekjempe denne problematikken? Jeg tror at det at vi står her i dag og fritt snakker om at dette skjer, og ikke dytter det inn under matta, er et viktig utgangspunkt. Med det utgangspunktet kan unge som er utsatt for dette, ta bladet fra munnen og tørre å gå mot et friere liv. Uten den beslutningen hos den enkelte blir kampen mot sosial kontroll vanskelig. Så må systemet stå klar til å ta imot. Det er bygd opp et modent fagfelt rundt æresrelatert vold og sosial kontroll over tid. Den siste handlingsplanen om æresrelatert vold og sosial kontroll la regjeringen fram i 2017. Det er klart uttalt i Jeløya-plattformen at negativ sosial kontroll skal prioriteres høyt. Vi jobber bl.a. med å forby utreise der barn sendes til utlandet mot sin vilje, vi iverksetter tiltak mot at barn sendes til skoler i utlandet mot sin vilje, vi støtter organisasjoner som jobber for å styrke minoritetskvinners rettigheter, og vi jobber med lovverk som sikrer at skilsmisse etter norsk lov respekteres av trossamfunnene. Dette er bare noen få eksempler på regjeringens arbeid, og debatten i dag viser heldigvis at alle partier er enige om at negativ sosial kontroll er et fenomen som vi skal nedkjempe i det norske samfunnet.
Guro Angell Gimse (Høyre), 2018-05-29:
Overgrep på nett har blitt den nye kriminaliteten, og her må vi finne noen løsninger. Jeg har lyst til å fortelle dere om et besøk som justisfraksjonen til Høyre var på i går hos Trøndelag politidistrikt i Trondheim. Der møtte vi politiadvokat Marianne Heier, som har utviklet spennende, nye ideer om hvordan overgrep på nett bedre kan bekjempes. Hvert år er det ca. 1 000 trøndere som laster ned og deler bilder og film av seksuelle overgrep mot barn. Politiet i Trondheim monitorerer denne datatrafikken. De som holder på med dette, kan forvente seg et besøk på døren av politiet. De har laget et risikovurderingssystem i Trondheim, der personer som vurderes å ha en høy risiko, som faktisk har tilgang til barn, og som man vurderer kan foreta et overgrep, straffeforfølges. Så er det de 70 pst. andre, som vurderes å være nybegynnere og i lav risikosone. De tilbys da oppfølging og hjelp i psykiatrien – et nytt og helt unikt behandlingsopplegg som St. Olavs hospital har utviklet på Brøset. Det ene sporet blir et slags hurtigspor, hvor målet er tidlig intervensjon og økt oppdagelsesrisiko i saker som man normalt ikke hadde hatt kapasitet til å gå inn i. Her er politiet og psykiatrien i Trøndelag framoverlent og løsningsorientert innenfor en sakskategori som har et enormt omfang. Forrige uke var hele justiskomiteen i London, og der møtte vi National Crime Agency, som fortalte om akkurat de samme problemene. Det er så mange over hele verden som driver og laster ned og deler bilder av barn som det utføres overgrep på, at det synes nesten uoverkommelig å bekjempe det. Jeg tror at det er mange tiltak som må på plass for å greie å bekjempe dette, men jeg tror Trondheim er inne på noe. De som blir kontaktet av politiet i Trondheim, sier at de er veldig takknemlig for at de ble stanset – så lenge de har vært på et lavt nivå i aktiviteten sin. Dette arbeidet, som har skutt fart, har skjedd under politireformen. Det er egne avdelinger som nå er opprettet for arbeid mot seksuelle overgrep. Det tenker jeg allerede har gitt en effekt som gjør at vi kan greie å bekjempe kriminalitet på en annen måte.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2018-05-29:
Vi har ikke et bedre samfunn enn at mange ungdommer vokser opp i Norge i 2018, sterkt begrenset av primitive holdninger som dessverre finnes i foreldregenerasjonen og i deler av de innvandrermiljøene som de er en del av. Enten det gjelder retten til å ha et sexliv, til å finne kjærligheten, til å gifte seg med hvem man vil eller leve ut sin legning, er det mange som opplever det vi kaller sosial kontroll. Jeg synes «sosial kontroll» er et mildt uttrykk for å beskrive de verste tilfellene av den mentale torturen, de lenkene og de overgrepene som dessverre en del ungdom, spesielt med innvandrerbakgrunn, i Norge opplever i dag. Disse overgrepene skjer av én enkelt grunn, og det er at det fortsatt bor en god del personer i Norge som vil at disse skikkene skal eksistere, som vil at det skal være slike restriksjoner på et fritt liv. Vi blir kun kvitt det vi er politisk enige om at skal bort, nemlig negativ sosial kontroll, den dag det ikke lenger bor mennesker i dette landet, og mange som bor i denne byen, som mener at dette er gode og riktige skikker. Det er dessverre ofte foreldre, onkler, tanter, søsken, naboer og andre i de miljøene man bor i og vokser opp i. Jeg er derfor glad for at disse forslagene, som mange støtter i dag, bidrar til å ansvarliggjøre og straffe dem som ønsker denne praksisen. Det er nødvendig når det ofte er foreldre og familie, de som skal være selve tryggheten i ens liv, som på mange måter blir ens verste fiende. Jeg hørte representanten Eide sette spørsmålstegn ved Fremskrittspartiets hensikter ved å si at mitt parti både demoniserer og ikke har noe til overs for en god del innvandrergrupper. Det er jeg sterkt uenig i, men jeg mener at man både skal demonisere og ikke ha noe til overs for dem som støtter disse skikkene, til den dag vi ikke har en eneste person i Norge, en eneste ungdom i Norge, som lever med den typen restriksjoner som mange opplever. Det er veldig ulik nivågrad på disse restriksjonene, men likevel er dette sterke begrensninger i folks frihet, og slik ukultur må demoniseres. Vi er heldigvis kommet dit at politisk korrekthet og frykt for å tråkke folk fra andre kulturer på tærne ikke lenger stopper oss i å bekjempe disse skikkene, som det burde ha vært mye større politisk oppmerksomhet rundt mange år tilbake. Som min kollega, stortingsrepresentant Solveig Horne, nevnte, ble flere av disse forslagene fremmet av Fremskrittspartiet allerede for 14–15 år siden. Jeg er glad for at vi i dag får disse forslagene på bordet, og at mange av dem blir vedtatt.