Mudassar Kapur (Høyre), 2014-05-22:
Også jeg vil takke interpellanten for å ta opp et viktig tema. I parentes bemerket vil jeg si at noen av de problemene som Arbeiderpartiets representanter peker på, egentlig også er en oppsummering av hva de selv ikke fikk til i åtte år i en flertallsregjering. Men la nå det ligge. En av de viktigste arenaene for både læring og integrering er klasserommet og eget lokalsamfunn. Det er urovekkende når barn blir sendt ut av landet mot sin vilje, og det blir en stor integreringsutfordring når de returnerer. Jeg er derfor fornøyd med at statsråden var raskt på banen med gode forslag til tiltak da rapporten om transnasjonal oppvekst ble lagt fram tidligere i år. Det forebyggende arbeidet er helt avgjørende. Barnehage, skole, helsestasjon og barnevern må alle følge opp, forklare om rettigheten til grunnopplæring og omsorg og konsekvensene det har for barna å falle ut av den norske skolen eller ut av arbeidslivet ved retur. Men vi må også spørre oss selv hvorfor foreldrene føler at løsningene på problemene de opplever i Norge, ligger i det hjemlandet de selv har flyktet fra. Det er et paradoks i seg selv. Mange foreldre opplever en distanse til det norske samfunnet fordi de selv ikke er integrert. Det kan være en kombinasjon av botid, arbeid, språkkompetanse og den generelle kunnskapen om samfunnet de lever i. I situasjoner som foreldrene oppfatter som utfordrende, kan de føle at handlingsrommet først og fremst ligger utenfor landets grenser. Derfor er det viktig å bygge et godt tillitsforhold mellom innvandrerforeldre og barnevern, skoler og barnehager. Norske barn har rett til skolegang, og vi hører at foreldre tar barna ut av skolen selv om de har fått avslag på sine søknader. Det er flere barn som sendes ut mot sin vilje. Så det er et klart behov for at vi med lov må kunne hindre at barn blir sendt ut av landet mot sin vilje. Blant annet bør man vurdere å endre barnevernlovens jurisdiksjonsbestemmelse. Endringen vil ha størst betydning i saker der det kan treffes vedtak om omsorgsovertakelse for barn som ikke lenger oppholder seg i landet, men som er bosatt i Norge. Barnet beholder bostedet selv om det har forlatt landet. Håndtering av saker med etterlatte barn i utlandet er utfordrende, og mange ulike lover vil virke inn. I saker som gjelder barn som bor eller oppholder seg i utlandet, vil det også måtte tas hensyn til andre lands regelverk, men det er ingen tvil om at vi må se på lovene. De aller fleste foreldre ønsker det beste for barna sine, det gjør også selvsagt foreldre med innvandrerbakgrunn. Rapporten viser at det er særlig fire begrunnelser som trekkes fram når foreldrene vurderer opphold i utlandet. Det er familieanliggender, det er skolegang, det er religion/kultur, og det er det man kaller språk og disiplinering. Jeg mener at man kan anta at den reelle begrunnelsen er en sammenblanding av alle disse. Dermed kan man bruke ordet «kulturrehabilitering» riktig i denne sammenhengen. Det må nevnes at rapporten også viser til at enkelte barn opplever oppholdet som positivt, men erfaring og mange studier over flere år viser at de langsiktige konsekvensene av å falle ut av skole, nærmiljø, egen familie, søsken og venner i lange perioder i all hovedsak ikke er positive for de fleste. Jeg mener at kjennskap til egne røtter og kultur er positivt – det er faktisk helt avgjørende for den integreringen man skal igjennom i sitt nye hjemland. Men det bør skje i hjemmet og i lokalsamfunnet under det barnet opplever som trygge og forutsigbare rammer. Å bo alene – og i flere tilfeller ufrivillig alene – i hjemlandet til sine foreldre kan og vil gi motsatt effekt. Jeg ser fram til et videre samarbeid med statsråden på dette feltet, og jeg avslutter med det jeg startet med – at jeg tror at integreringen av barn gjennom skole og et godt lokalsamfunn er helt avgjørende for det videre arbeidet.