Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-02-22:
Det man i praksis diskuterer her, er skolen i Oslo. Det er det stedet i Norge som har det største skolesystemet, det stedet i Norge hvor 35 pst. av elevene har en språklig minoritetsbakgrunn. Går jeg inn i den skolen, vil jeg uten å gå i statistikken, men bare basert på mine vandringer, finne elever med minoritetsbakgrunn som på den ene siden er blant de aller, aller beste, og på den andre siden veldig mange av dem som representanten Saera Khan har beskrevet i sitt innlegg. Da er det i grunnen to problemstillinger. Den ene er, som vi har fått høre av statsråden, at det blant de aller, aller beste er en meget høy andel som tar høyere utdanning. Det er noe høyere enn snittet i den norske befolkningen. Da burde vi sette oss ned og stille spørsmålet: Hva er det som skal til for at noen flere av disse faktisk velger de yrkene som representanten er opptatt av? Jeg skal konsentrere meg spesielt om læreryrket. Noe har jeg lært. Jeg har vært på Pakistansk Studentersamfunns motivasjonsseminar år etter år og har sett hvordan man presenterer rollemodeller. Det er helt åpenbart når en sitter der, at folk veies på status. Det er helt logisk, der som alle andre steder i livet. Jeg tror man har med seg en kulturell ballast. Man kommer med en ballast fra et land som er fattig, og der trenger en ikke forklare folk hvorfor realfag er viktig. I et veldig rikt Norge må en forklare f.eks. unge jenter som er begavet, hvorfor realfag er viktig. Men vi har fått lære gjennom Camilla Schreiners forskning at hvis vi klarer å si til disse unge jentene at realfagene gir mening, vil vi kunne rekruttere dem på områder hvor vi ikke klarer det i dag. Jeg vil oppfordre statsråden til å undersøke mer blant dem som velger høyere utdanning, om hva som skal til for å motivere flere av dem til f.eks. å gå inn i læreryrket. Jeg vil konsentrere meg om det, for det er spesielt viktig. En del av det kan være å ta de utmerkete eksemplene som statsråden viste til, fra Høgskolen i Oslo eller andre steder, og bestemme seg for å gå etter helt klare og konkrete rekrutteringsløp. Jeg tillater meg å bruke meg selv som et eksempel. En myndig kvinne som het Lillian Bye, rektor på sosialskolen i Trondheim, så på meg for noen tiår siden og sa: Du, Odd Einar, du skal bli høyskolelektor. Det var den norske utgaven av «Uncle Sam wants you». Den var veldig klar og tydelig. Damen gav en kontant begrunnelse, jeg stolte på den og har aldri angret på det. Jeg har truffet rektorer på skoler i Oslo som har mange av disse som tilhører de aller beste. Jeg har spurt: Har du noen gang sagt til noen av dine gode elever at vi gjerne skulle ha deg tilbake i lærergruppen? Jeg får svaret at nei, det har de i grunnen ikke gjort. Jeg tror at ved å sette seg ned og helt konkret diskutere rekruttering, hvordan vi gjennom forskning og i samarbeid med dem som har motivasjonsseminarene, kan få flere til å gå inn i læreryrket, vil man få svar – i kombinasjon med de utmerkete tiltakene som statsråden skisserte, bl.a. basert på den kompetansen som spesielt Høgskolen i Oslo har bygd opp, men som også Universitetet i Oslo har. Jeg tror også at man i en dialog med Oslo-skolen vil få eksempler. Det er ingen tvil om at dette skolesystemet leverer ultramange gode resultater. Noe av det jeg erfarer, er dramatiske forbedringer i skole–hjem-samarbeidet i mange av bydelene som har minoritetsandeler. Fra å være nesten ikke til stede har noen plutselig begynt å satse. Der man har satset over tid, skjer det noe. Det skjer noe i bevisstheten hos foreldre. De oppfatter seg ikke som utenfor. Det skjer noe i bevisstheten mellom skole, foreldre og barn. Å ta de beste eksemplene tror jeg er et kjempegodt poeng. Det er nok slik at de som sliter, sliter fordi de ikke får språkferdighetene med seg tidlig. Da er vi i den andre enden av dette, nemlig hvordan vi tidlig, i fire-femårsalderen gjennom helsestasjonskontroll, barnehage og på andre kommunale praktiske måter kan teste språkferdighetene og gi en ballast i livet. Da gir vi dette med, slik at flere kan klare seg. Jeg vil også gjerne vandre opp i Groruddalen, jeg vil dra til Rommen skole. Rommen skole har særlig mange elever med tamilsk bakgrunn. De har en rektor som systematisk rekrutterer fagfolk med en slik bakgrunn. Jeg har stått i et klasserom en gang og sett en fagmann fra India som hadde toppkompetanse i spesialpedagogikk, stå med et IKT-system for å hjelpe en multifunksjonshemmet unge med minoritetsbakgrunn å lære matematikk. Det var en usedvanlig vellykket kopling av en god person og rett sted. Jeg har også på samme skole sett en utradisjonell rektor finne en sosionom med norsk-pakistansk bakgrunn i en mottaksklasse. Som han sa, damen er så gnistrende bra at jeg må skaffe henne pedagogisk utdanning. Da har vi en lærer i tillegg. Jeg tror at ved å bore og se etter de praktiske eksemplene vil man få bidrag til den rekrutteringen som representanten Saera Khan tar opp. Jeg er helt enig med henne i at i et mangfoldig samfunn trenger vi flere rollebilder, og vi trenger utradisjonelle rollebilder i forhold til hva vi er vant til. Det er svært positivt at debatten er reist. Men jeg vil nok anbefale alle her å gå inn og se på Oslo-skolen, der det er veldig mange gode eksempler som vi kan trekke på, og så er det også mange utfordringer som vi er nødt til å ta på alvor, og som representanten beskrev på en utmerket måte i sitt innlegg.