Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-05-23:
Familiepolitikken diskuteres mest når vi debatterer foreldrepermisjon, fedrekvote og kontantstøtte. Men det handler om ganske mye mer, og ikke minst: Det berører mange flere områder enn bare familiekomiteen på Stortinget. Noen oppfatter kjernefamilien som mor, far og deres biologiske barn. Men i dagens samfunn er det mange familiemønstre som faller utenfor denne definisjonen. Vi har alt fra den klassiske kjernefamilien, adoptivfamilien, familier med steforeldre, familier med en enslig forelder, familier med dine, mine og våre barn til familier med to foreldre av samme kjønn. Mye har forandret seg de siste 50 årene. Det har foregått store endringer innen familiens sammensetning, funksjon og relasjon. De tydeligste endringene er den høye yrkesaktiviteten blant kvinner, økningen i samboerskap og samlivsbrudd. 1970-tallet begynte med at likestilling mellom kvinner og menn kom inn som en viktig politisk premiss for utviklingen av det som den gang var en ny og moderne familiepolitikk. Da var det ikke lenger mulig å føre en politikk som kunne støtte opp under Norge som et husmorland. Da var slagordet valgfrihet for kvinner til å velge arbeid utenfor hjemmet selv om man hadde unger. Et av de nye politiske virkemidlene var tilrettelegging av arbeidslivet for småbarnsforeldre og utbygging av gode barnehager. Men det viktigste og dyreste enkelttiltaket var innføring av svangerskapspermisjon med lønn. Men etter hvert som tiden gikk, ble det også mer og mer klart at mens familiepolitikken hadde klart å få mor ut i arbeid, hadde den ikke på samme måte fått far inn i familien. Da startet arbeidet med nettopp dette. 1990-tallet ble da også preget av en stadig økende offentlig innsats rettet mot familien for å hjelpe familien med å takle eller løse sine problemer, og jobbe mer forebyggende. Familievernet ble rustet opp. Siden flere og flere damer begynte å arbeide og tok utdanning, førte det jo til et nytt syn på kvinnens rolle i samfunnet. Det fikk konsekvenser både for familien og for barna. Men selv om det har skjedd en utvikling av familiemønstre, er det å stifte familie og det å få barn og være en familie fremdeles den vanligste måten å leve livet sitt på. Når vi ser de store endringene vi har hatt i familiestrukturer de siste årene, er det interessant å se på om våre ordninger er tilpasset framtidens familier. I dag ser vi f.eks. at veldig mye rettigheter som er knyttet opp til arbeid, kombinert med at vi tar lengre utdanning, fører til at enda flere venter lenger med å få barn. I dagens utfordringer med tidsklemma er det jo ikke sikkert at det er den mest gunstige utviklingen. Familien er en veldig viktig forebygger, og det foregår mye viktig læring i familien. En velfungerende og stabil familie vil forebygge problem som ellers kan oppstå. Vi ser at det blir store forskjeller på de ungene som har vokst opp i en trygg familie, og dem som ikke gjør det. Flere barn under barnevernets omsorg er jo et resultat av familier som ikke fungerer. Når vi ser at antallet barn som får hjelp i barnevernet, øker, sier det jo noe om at det er familier som er i oppløsning. Denne regjeringen har jo hatt mye fokus på barnevern og løftet opp det, men familien, som spiller den mest avgjørende rollen for om det i det hele tatt blir en sak for barnevernet, er ikke like mye diskutert i denne sal. Hvis vi skal forebygge noen av de sakene som senere blir barnevernssaker, må vi i større grad se på tiltak som retter seg mot familien som helhet. Det er ikke alltid et parforhold fungerer, og flere velger å gå fra hverandre. Et økende antall barn opplever at foreldre velger å gå fra hverandre, og flere unger vokser opp i familier med høyt konfliktnivå. Dette bidrar til en veldig utrygghet for barna, som igjen kan føre til dårlig selvfølelse, angst og depresjoner. Det betyr at i mange av de tilfellene hvor foreldrene går fra hverandre, er jo dette helt rett. Men spørsmålet er jo om vi kan berge samlivet og ekteskapet om de hadde fått mer støtte og veiledning i en tidligere fase. Da er det der vi er nødt til å rette inn innsatsen. Jeg tror samfunnet ville vært spart for mange utgifter hvis man hadde satt inn innsatsen på et tidligere tidspunkt, og unngått samlivsbrudd. Jeg tror det ville vært veldig velinvesterte midler som ville gitt flere barn en bedre oppvekst og hindret konflikter og større utgifter på et senere tidspunkt. Familievernet har en veldig viktig rolle i norsk politikk. Samtidig ser vi også at de får flere og flere utfordringer. De jobber med flere saker enn før, og ventetiden øker. De fleste henvendelsene handler om å styrke parforholdet. Samtidig har familievernet et stort behov for å spre kunnskap til flere, jobbe mer forebyggende og ikke minst jobbe mer utadrettet. De står overfor større utfordringer, fordi man har flere kompliserte familie- og relasjonssystemer, mer eller mindre heldige samværsformer, og de parene som søker hjelp i familievernet, har et mye større behov for profesjonell hjelp. Det er klart at familievernet vil spille en viktig rolle for å hjelpe dem som har opplevd et samlivsbrudd, for å hindre at høy konflikt mellom foreldre som ikke klarer å samarbeide etter et samlivsbrudd, fører til at en sak blir en barnevernssak. Da tror jeg kursing, samtaler og mer aktivt forebyggende arbeid vil forebygge mange konflikter som i dag ødelegger mange barn. Familievennlige ordninger er innført for å gjøre det mulig å få arbeidsliv og familieliv til å henge sammen. Nyere undersøkelser viser at motsetninger mellom arbeid og hjem er den mest framtredende stressfaktoren blant dagens arbeidstakere. Høyt konfliktnivå mellom arbeid og familie virker også negativt inn på tilfredsheten med livet. Arbeidstakerne blir stadig mer presset. Man skal omstille seg eller videreutdanne seg. Samtidig skal vi ha et aktivt liv utenfor jobben. Vi skal også kanskje ta vare på gamle foreldre som trenger hjelp. Spenningen mellom arbeid og hjem og mellom arbeid og fritid berører veldig mange. Noen opplever det som en evig kamp om tiden, en konflikt mellom forventninger og forpliktelser som ikke går i hop, og mellom de ulike rollene som ikke kan kombineres. Da velger noen å gå ut av arbeidslivet, mens noen velger å fokusere ensidig på karrieren. Kostnaden med å skape et mer familievennlig arbeidsliv kan faktisk være ganske lav hvis alternativet er at mor eller far går ned til halv stilling, går ut av arbeidslivet eller blir sykmeldt. Samtidig vil man få mer fornøyde ansatte. Prosjektet Ektefelledelt arbeidstid ble gjennomført i første halvdel av 1970-tallet. Den gang var tanken at mor og far begge skulle jobbe deltid og dele arbeidet i hjemmet. Målet var å få en varig balanse mellom det betalte arbeidet og det ubetalte arbeidet i hjemmet. I tillegg til å fremme likestilling var det også et mål å begrense og fordele tid til lønnet arbeid for å gi rom for at både mor og far kunne ha en karriere. Familien som helhet sto i fokus, og det var parforholdet som var den viktigste endringsarenaen. Etter å ha prøvd dette i alt fra et halvt til fire år konkluderte de som hadde deltatt, med at de hadde oppnådd målet om økt likestilling. Forskjellen på disse parene og de parene der far bare tok ut fedrepermisjon, var nettopp at det var en varig endring for den første gruppen. I dag er situasjonen ganske annerledes. Men det er interessant å se at forskerne den gang mente at «worst case scenario» var at begge foreldrene var i fullt arbeid. De mente at dette ville bli for mye for mor, for hun ble da dobbeltarbeidende. Når en ser på tallene i dag, kan en se at det nesten har skjedd, for kvinner tar fortsatt det største ansvaret hjemme. For mange blir det rett og slett for mye å kombinere en fulltidsstilling med mye ansvar i hjemmet. Familien skal ikke bare være en arena for å oppnå rettigheter for mor og far. Når vi snakker om mer likestilling, må vi se på familien som helhet og ikke bare på mors og fars rettigheter. Familien drukner noen ganger når fokuseringen på enkeltindividet blir så stor. Ønsket om likestilling kan ikke bare handle om det første året i barnas liv. En familie varer så veldig mye lenger. Når vi skal forme framtidens familiepolitikk, er det interessant å se på hvordan familien har endret seg i de siste årene. Vi kan gjerne se på gamle ordninger med nye øyne. Mange har savnet husmorvikaren. Den ordningen er kanskje gammeldags. Men i en tid der enda flere blir aleneforsørgere, der det blir vanligere å flytte langt vekk fra nettverk og storfamilie, skulle en jo tro at denne ordningen var mer aktuell enn noen gang. Jeg tror mange kommuner har en lang vei å gå for å utvikle sitt kommunale tjenestetilbud til å være mer familievennlig. Det er mye å ta tak i innenfor barnehager for å gjøre dem mer fleksible, men også innenfor forebyggende arbeid. Det kan være avlasting i hjemmet, støtte til nyetablerte familier og en mer utadrettet familieverntjeneste. Hvis familien skal være i fokus og bli anerkjent som en viktig grunnleggende faktor i folks liv, må familieperspektivet inn på alle områder på samme måte som vi jobber med likestillingsfokus og miljøfokus. To fulltidsarbeidende foreldre er vanlig i Norge. Men vi må ta inn over oss at en stor del av småbarnsfamiliene faktisk velger at en av foreldrene går ned i stilling for å få ting til å gå i hop. Det er som regel mor. Det frigjør mer tid til husarbeid, henting og bringing, noe som igjen gjør det lettere for far å jobbe noen timer ekstra. Det gir oss et signal om at så lenge noen vil føle at to fulle jobber er vanskelig å kombinere med familieliv, vil den skjevheten være vanskelig å rette opp. Når vi snakker om likestilling og familieliv i dag, er de fleste tiltakene rettet mot spedbarnsfasen. Da må vi spørre oss: Med fokuset på at mor skal ut i arbeid, at mor skal opptjene rettigheter, og at far skal få mer rettigheter overfor barnet – som er positive ting – blir det da et manglende fokus på familien som helhet? Kan det føre til at vi faktisk mister viktige tiltak som kan føre til varig likestilling, nettopp fordi likestilling ikke handler om det første året eller de ti eller tolv første ukene i barnets liv? Den handler om hvordan familien på lang sikt velger å prioritere oppgaver mellom betalt og ubetalt arbeid.