Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-11-19:
Utenriksministeren innledet sin redegjørelse med å lovprise forutsigbarheten som EØS-avtalen sikrer oss. La meg derfor innlede med å påpeke at forutsigbar også for så vidt er en dekkende beskrivelse av utenriksministerens halvårlige redegjørelse om EØS. I høst har vi alle fulgt dramaet rundt EUs Lisboa-traktat. Til slutt stod og falt det hele på Tsjekkias president, Václav Klaus. At det ble nettopp han som holdt traktatens skjebne i sin hånd, viser den historiske ironien i Gahr Støres kollega Erik Solheims kontante avvisning for 15 år siden av at Øst-Europa noen gang ville komme med i EU. Et sannspådd leserinnlegg i Aftenposten i 1994 påpekte at hvis Solheim ville si nei til EU for å vente på Øst-Europa, risikerte han at østeuropeerne måtte vente på oss. I dag får vi vel egentlig bare håpe at Klaus og hans med-EU-borgere har stor tålmodighet. Det er flere trekk ved Lisboa-traktaten som vil føre til et mer effektivt EU, men som vil skape problemer for norsk mulighet for påvirkning. Raskere beslutninger, mer makt til Europaparlamentet og Europarådet og bortfall av søylestrukturen som utfordrer grensene for EØS-avtalen, er noen eksempler. Utenriksministeren viser til at han tidligere har presentert hovedelementene i UDs utredning om Lisboa-traktatens konsekvenser for Norge. Men fortsatt savner Høyre noen klare tilbakemeldinger om hvilke konkrete tiltak Regjeringa vil iverksette for å møte utfordringene vi nå blir stilt overfor. Vi har flere ganger de siste årene sett eksempler på at Regjeringa sent blir oppmerksom på viktig EU-lovgivning eller påvirker for lite og for sent. Vi får bekymringsmeldinger om at Norges eneste nasjonale ekspert i Europaparlamentet nå er trukket tilbake, samtidig som UD påpeker at Europaparlamentet blir stadig viktigere. Vi hører rapporter om at Norges EU-delegasjon, med sine 34 diplomater og fagråder, har bare fire adgangspass til Europaparlamentet. Da jeg stilte utenriksministeren spørsmål om dette i spørretimen for et par uker siden, hadde selvfølgelig utenriksministeren helt rett i sitt svar om at Norges forhold til Europaparlamentet ikke står og faller på én nasjonal ekspert. Problemet er bare at det signalet som sendes når Europaparlamentet øker i betydning, er at vi trekker ned vår innsats i forhold til påvirkning. Tidligere utenriksminister Thorbjørn Jagland påpekte senest på tirsdag det problematiske i at vi gjennom EØS-avtalen bare forholder oss til Europakommisjonen, som blir relativt mindre viktig i og med Lisboa-traktaten. Disse problemene må vi ta alvorlig, og jeg synes det ikke er betryggende at det er så vanskelig å få klarhet i hva utenriksministeren tenker å gjøre. I VGs leder i dag kan vi også lese om det samme, og det er helt riktig, som VGs leder påpeker, at utenriksministeren i Stortinget på tirsdag konstaterte at Lisboa-traktaten gir større myndighet til de organene i EU der Norge har dårlig kontakt. Vi feirer i år EØS-avtalens 15-årsjubileum, skjønt det å si at vi feirer, er kanskje et litt sterkt ord. Forutsigbarheten og stabiliteten utenriksministeren skryter av, må ikke få gjøre oss blinde for at EØS-avtalen nærmer seg sin utløpsdato. Etter 15 år er det nesten ingen i EU-systemet som kjenner avtalen eller er særlig interessert i å utnytte mulighetene den gir til nærmere politisk dialog mellom EU og Norge. Og det er egentlig ikke spesielt rart, i og med at EU nå omfatter 27 land og har utviklet seg raskt både i bredden og i dybden. Utenriksministeren nevnte at Stortinget har en viktig rolle å spille overfor Europaparlamentet. Jeg mener Stortinget har en viktig rolle å spille i EØS-prosessen i det store og hele, og jeg er opptatt av at denne rollen skal bli noe mer enn sandpåstrøing. Europautvalget er et nyttig organ for dialog om viktige europasaker, men utvalget kan fungere bedre enn i dag. Jeg vil oppfordre Regjeringa til å sende fagstatsråder oftere til møter i Europautvalget, slik at utvalget kan få grundige orienteringer også om større saker som tilligger fagdepartementene. Vi har gjentatte ganger etterlyst norske standpunkter til viktige EU-prosesser som Stockholm-programmet, uten å få utfyllende svar. Høyre vil komme tilbake senere med konkrete forslag for å vitalisere Stortingets arbeid med de politiske prosessene som til enhver tid pågår i EU. Ingenting understreker behovet for dette arbeidet bedre enn listen med direktiver som utenriksministeren leste opp under sin redegjørelse på tirsdag. De fleste av disse direktivene ble vedtatt for flere år siden i EUs organer. Når debatten dukker opp her i Norge, har vi ingen mulighet til å påvirke den europeiske diskusjonen. Utenriksministeren nevnte at Regjeringa nå jobber aktivt overfor EU for å sikre at bankinnskuddsgarantidirektivet ikke skal svekke nivået på den velfungerende norske innskuddsgarantiordningen. Jeg vil gjerne ha en konkretisering av hva man gjør for å fremme norske synspunkter og overfor hvilke organer, og ikke minst hvilke erfaringer Regjeringa har gjort seg med det arbeidet som ble gjort i forkant av at direktivet ble vedtatt. Vi har merket oss, og gledet oss over, det gode samarbeidet mellom Regjeringa og det for øvrig borgerlige svenske EU-formannskapet, som bl.a. har resultert i norsk deltakelse på flere uformelle ministermøter. Det er verdifullt. Utenriksministeren sier: «Regjeringen tar sikte på å videreføre det konstruktive samarbeidet med det kommende spanske formannskapet.» Jeg skulle gjerne hatt utenriksministerens vurdering av hvor sannsynlig det er at spanjolene vil gi norske synspunkter og representanter like god tilgang som det svenskene har gjort det siste halvåret. Vi kan jo alle filosofere litt over at vi har satt oss i en situasjon der vi er avhengige av å stole på at andre land er villige til å gi oss innflytelse. Et interessant trekk ved norsk europapolitikk i den senere tid er jo hvor stor del av vår diplomatiske innsats overfor EU-systemet som har som eneste mål å sikre oss deltakelse. Dette handler, som utenriksministeren sjøl påpeker, ikke bare om EØS og tilknyttede programmer og byråer, men også om initiativer innenfor utenriks- og sikkerhetspolitikken og det justispolitiske samarbeidet. Vi har vel nå rundt 60 særavtaler om tilknytning til ulike EU-initiativer utover EØS. Bare i det siste har vi snakket om «Stockholm-programmet», EUs rammebeslutning om soningsoverføring, European Research Area, nye byråer og institutter som ikke lenger skal ha EØS-landene som observatører. Resultatet blir en norsk europapolitikk som er nesten blottet for politisk innhold, men som setter alt inn på å forhandle fram adgang og deltakelse. Vi er glade for at Regjeringa har varslet at de setter i gang arbeidet med en evaluering av EØS-avtalen, slik Stortinget bad om i juni. Norsk offentlighet trenger en ærlig debatt om EØS-avtalens mange svakheter. Høyre ser fram til å få presentert Regjeringas opplegg for evalueringa og støtter ambisjonen om at utvalget skal være forskningsbasert og også bredt sammensatt. Som mange har påpekt, er Norges tilknytning til EU til sjuende og sist et politisk spørsmål. Men Høyre mener prinsipielt at de fleste politiske debatter styrkes av en kunnskapsbasert tilnærming. Jeg innledet med å kalle utenriksministerens redegjørelse «forutsigbar». Men la meg avslutte med å rose statsråden for at han, i alle fall utenfor denne salen, nå etter valget virker mer åpen for de utfordringene vårt utenforskap påfører oss. Under NUPIs utenriksministerdebatt fikk vi til dels svært klare situasjonsbeskrivelser fra både den nåværende utenriksministeren og hans forgjengere. Men kanskje enda viktigere – jeg merket meg med interesse at han også benytter sosiale medier for å gi uttrykk for sin frustrasjon. På mandag, etter møtet i EØS-komiteen og før EUs utenriksministermøte skulle begynne, kunne vi på Twitter lese: «Møte over, norge reiser ut mens resten av europa reiser inn.» Dette er altså vårt demokratiske underskudd, oppsummert på under 140 tegn.