Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-03-31:
Som saksordføreren har redegjort for, er det tre ulike forslag om samme tema: forslaget i Dokument 12:5 for 2011–2012, som representanter fra både Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre står bak, Dokument 12:19 for 2011–2012, som fire representanter fra Fremskrittspartiet står bak, og Dokument 12:26 for 2011–2012, som tre representanter fra Senterpartiet og to fra SV står bak. Poenget i det første forslaget er at det skal være mulig å styre anliggender som er av lokal karakter, gjennom lokale organer utpekt ved direkte og frie valg, altså endring av § 49 andre og tredje ledd, som blir nye. Det andre forslaget er at en skal styre lokale anliggender gjennom lokale folkevalgte organer, § 49 andre ledd – alternativ 3 B. Forslag nummer 3, fra Senterpartiet og SV, er rett og slett at lokale saker utøves gjennom kommunalt sjølstyre, altså alternativ 2 – § 49 nytt andre ledd. Det som saksordføreren sa på det punktet, var noe upresist, så jeg vil bare understreke at det forslaget som vi tar opp her av det vi har foreslått, er alternativ 2: «Lokale saker utøves gjennom kommunalt selvstyre.» Forslag om grunnlovfesting av kommunalt sjølstyre er, med ulik ordlyd, blitt framsatt en rekke ganger, som flere har vært inne på, og forslaget er behandlet – og det er avvist – fra 1998 og fram til 2012 hele fem ganger. Begrunnelsen for avvisningen har bl.a. vært om de foreslåtte begrepene, altså innholdet i forslaget, har vært tilstrekkelig presise for det lokale demokratiets stilling i forhold til statsmakten. Senterpartiet vil vise til at lokalforvaltningen ikke ble nevnt med ett eneste ord i Grunnloven av 1814. De representative, lokale organene oppsto først i 1837 med formannskapslovene og ble regulert gjennom vanlig lov. Dette var den gang et svært stort framskritt med hensyn til folkets politiske utvikling og en svært viktig utfylling av Grunnloven. Og det skulle gå over 150 år før det virkelig oppsto et politisk trykk for å få kommunen inn i Grunnloven. Grunnlovskonservatismen var alt på 1800-tallet en sterk kraft som medvirket til dette. Siden 1980 har det vært fremmet flere endringsforslag til Grunnloven – med varierende ordlyd – med det siktemål å grunnlovfeste kommunen og det kommunale sjølstyret. Senterpartiet viser til at sjøl om den formelle konstitusjonelle forankringa har manglet, finnes det et eldgammelt idémessig hopehav mellom kommunene og Grunnloven. Historikeren Johan Ernst Sars hevdet for langt over hundre år siden at formannskapslovene av 1837 «betegnede et saa stort fremskridt i hensyn paa folkets politiske utvikling, at de i saa maade næsten kan sidestilles med selve grundloven». I forbindelse med hundreårsjubileet i 1937 skrev en annen historiker, Arne Bergsgård, at lovene var en nødvendig utfylling av Grunnloven – «den største og viktigaste utfyllinga som grunnlova nokon gong har fått og kunde få». Det kommunale sjølstyret i Norge er uløselig knyttet sammen med visse institusjonelle grunntrekk: frie valg, kommunens status som sjølstendig rettssubjekt, skattleggingsretten og retten til å ta på seg oppgaver som verken er forbudt eller tilligger andre organ. Senterpartiet vil påpeke at kommunalt sjølstyre i norsk sammenheng ikke innebærer at staten skal holde seg unna, men at staten skal styre med klokskap, med måtehold og moderasjon. Senterpartiet viser til at det kommunale sjølstyret til en viss grad kan karakteriseres som en del av et statlig rammestyringsideal, et ideal som staten rett nok har hatt vanskelig for å leve opp til i dag-til-dag-politikken. Kommunalt sjølstyre handler slik ikke om kommunal alenegang. Kjennetegnet ved sjølstyre i norsk sammenheng er at det avspeiler det nære interessefellesskapet og de nære tillitsbåndene mellom topp og bunn i styringssystemet vårt. Norske kommuner utøver sjølstyre når de tar i bruk egen vurderingsevne for å utføre oppgaver på oppdrag fra staten. Senterpartiet vil understreke at å mobilisere folket som rådgivere var et viktig motiv allerede da formannskapslovene ble utformet. Etter den andre verdenskrigen ble kommunal sektor omformet til å være en bærebjelke for velferdsstaten, på sett og vis med samme begrunnelse – sjølstyret var ikke et hinder, men tvert imot noe som ga en merverdi for staten. Titusenvis av folkevalgte landet over gjør en jobb som en ville ha trengt en hær av statsbyråkrater til å utføre, og de lokale folkevalgte gjør dessuten jobben bedre. Senterpartiet vil derfor understreke at det kommunale sjølstyret dels har fungert som en forlenging av den statlige makten og har tilført den nasjonale politikken, f.eks. innenfor skole, helse og kultur, en verdifull lekmannskomponent. Gjennom at kommunene har vært i stand til å omsette nasjonale ambisjoner til lokal praksis på en langt mer treffsikker måte enn staten sjøl ville makte å gjøre, og nettopp ved at staten har vært aktiv og stilt krav, har staten medvirket til å gjøre lokaldemokratiet mer slagkraftig. Senterpartiet mener at ut fra denne forståelsen blir ikke statlig makt og kommunal sjølstyremakt oppfattet som et nullsumspill, altså et system der det automatisk blir mindre av det ene om det blir mer av det andre. Det kommunale sjølstyret og Stortinget støtter tvert imot opp om hverandre og hjelper hverandre til å oppnå felles målsettinger. Men det kan komme i konflikt, særlig hvis staten gir for liten plass til det lokale politiske skjønnet og ser på kommunepolitikken som en kostnad i stedet for en merverdi når den nasjonale politikken skal realiseres lokalt. Senterpartiet understreker at et av de mest karakteristiske kjennetegnene ved det kommunale sjølstyret er at det har stått – og står – så sterkt i vårt folk. Vi vil derfor, ut fra denne forståelsen av innholdet i det kommunale sjølstyret, kombinert med at Grunnloven skal være et bolverk for demokratiet også i tilspissede situasjoner i nasjonens liv, gå inn for å grunnlovfeste det kommunale sjølstyret. Senterpartiet er av den oppfatning at det kommunale sjølstyret som verdi og som kjennetegn ved den norske styringsordningen bør framheves som egen paragraf i Grunnloven. På den bakgrunnen fremmer jeg Senterpartiets forslag så langt. Det har blitt anført at en grunnlovfesting av det lokale sjølstyret kan begrense statens handlefrihet og fleksibilitet, fordi det implisitt i en slik grunnlovfesting vil ligge at statlig myndighet vil måtte bli mindre detaljstyrende overfor kommuner og fylkeskommuner. Slik som jeg nå har gått igjennom dette, er det ikke grunnlag for en slik forståelse. Arbeiderpartiet har tidligere reelt hatt en slik argumentasjon mot grunnlovfesting. Ved kontrollkomiteens innstilling av 15. mai 2012, om «grunnlovfesting av lokaldemokratiet», som det het den gangen, var det en merknad fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, hvor det ble sagt: «I grunnlovsforslaget om lokaldemokrati fremgår det ikke hvilken type lokaldemokrati som grunnlovsfestes.» Og videre: «Den dynamiske relasjonen mellom forvaltningsnivåene kan bli frosset.» Fremskrittspartiet anførte i samme dokument sin argumentasjon at: «grunnlovfesting kan medføre en begrensning i styringsmodell fra stat overfor det lokale demokratiske nivå». Det som er meget interessant, er å gå videre inn i den innstillinga som ble behandlet da, Innst. 298 S for 2011–2012, hvor Fremskrittspartiet har følgende merknad: «Disse medlemmer viser til at Fremskrittspartiets landsmøte har bedt Fremskrittspartiets stortingsgruppe igangsette arbeidet med å fremme forslag om en god måte å grunnlovsfeste lokaldemokratiet på uten at det går på bekostning av statens styringsmulighet og fremme flere alternative forslag til behandling i neste stortingsperiode.» Og dét skjedde – det skjedde gjennom de forslagene som her har kommet, og det er jo da ganske spesielt: Fremskrittspartiet fremmer eget forslag, Dokument 12:19 for 2011–2012, samt at Fremskrittspartiets Per-Willy Amundsen også er med på Dokument 12:5 for 2011–2012, sammen med representanter fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Og så signaliseres det i innstillinga og videre fra hovedtalspersonen her i dag at en i dag vil stemme mot samtlige grunnlovsforslag. Samtlige grunnlovsforslag! Det trengs en forklaring fra Stortingets talerstol her i dag som er noe mer enn at «det ikke er nødvendig» med en grunnlovfesting. For, som jeg sa her innledningsvis: Den prosedyren som er rundt grunnlovsforslag, er spesielt omstendelig. Dette er et viktig tema. En har gått til valg på at en skal gjøre noe, en fremmer forslag til rett tid – som innebærer sånn og sånn – og så kommer en her i dag, og så ligger det an til at en stemmer imot. Det må forklares nærmere, forklares tydelig. I beste fall må det tas sjølkritikk fra partiet på at en sier én ting i valg, en sier én ting når en skal ha oppslutning, og så, når en kommer her, så har en et helt annet standpunkt. Senterpartiets forslag er som sagt veldig klart og veldig kort: Lokale saker utøves gjennom kommunalt sjølstyre. Der er det to begreper som er sentrale – det er «kommunalt», og det er «sjølstyre». Forslaget vil ikke få flertall. Det er en fanesak for Senterpartiet å grunnlovfeste det kommunale sjølstyret, og jeg merket meg spesielt representanten Tetzschner, som sa at han hadde vurdert alle de tre forslagene og så at de i sin realitet var rimelig like, for ikke å ta for sterkt i. Da vil jeg si at det vil bli feil oppfattet om Senterpartiet skulle stå sammen med Fremskrittspartiet, som har en helt annen begrunnelse, og stemme mot det forslaget som vil få kvalifisert flertall. På den bakgrunnen vil Senterpartiet stemme subsidiært for alternativ 3 B, altså romertall III i innstillinga, slik at en får fram synet vårt på den beste måten, også i historieboka.