Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-12-07:
Jeg holdt på å si «ha det bra», men det er vel ikke på sin plass. Vi skal jo henvende oss til presidenten, selvfølgelig, og han er jo heldigvis her fortsatt – det er bra. Vi er jo enige om mye i Norge, og det er bra, f.eks. to eksempler som representanten Trettebergstuen nevnte, at man i løpet av den siste tiden har hevet grunnbeløpene i folketrygden, og at man også har fått på plass en ny bostøtteordning. Begge de tingene er reformer som er gjennomført med Høyres stemmer, og det er bra. Det er også en verdi at i en del store reformer står man sammen i Norge. Det er sannsynligvis også en av grunnene til at Norge er et godt land å bo i for de aller, aller fleste. Men det betyr ikke at de problemene vi har, er mindre viktige, og det betyr heller ikke at uenigheten vår på sentrale områder ikke er viktig. Det vi kan være helt enige om, er at for mange står utenfor arbeidslivet. Oscar Wilde sa at det finnes tre typer løgn. Det er løgn, forbannet løgn og statistikk. Og statistikk kan brukes til så mangt. Man kan velge hvor man vil gå inn og hvilke år man vil legge vekt på. Men hvis man ser på perioden fra 1980 og fram til i dag, er det hevet over enhver tvil at det er flere mennesker som står utenfor, på en offentlig støtteordning, enn det var da, og økningen er stor. Økningen er de siste årene størst for dem som er unge uføre. Det har selvfølgelig veldig mange problemer ved seg. Det ene problemet er at dette er et tap for samfunnet rent samfunnsøkonomisk. Det er arbeidskraft vi ikke får utnyttet. Det koster penger over statsbudsjettet, penger som vi kunne brukt på veldig mange andre gode og viktige formål, og sist, men ikke minst: Det skaper også i deler av det norske overflodssamfunnet lommer av fattigdom, fordi vi vet at tilknytningen til arbeidslivet kanskje er det aller mest avgjørende for å forebygge og forhindre fattigdom, men også for å kunne komme seg ut av fattigdom. Høyres politikk har tre sentrale elementer for å gjøre noe med dette. Det første er prinsippet om at det alltid skal lønne seg å jobbe. Det må være åpenbart at voksne, friske mennesker i Norge skal gå på jobb, ikke fordi de har lyst, men fordi det er en plikt. Det er det voksne folk gjør. Sånn er det å leve i et samfunn og ta ansvaret for seg selv. Prinsipp nr. 2 er at alle fortjener en ny sjanse. Det skal ikke være sånn at hvis du snubler, skal du bli liggende nede, men du skal få hjelp til å komme deg opp igjen. Og det gjelder alle, enten du snubler en kort periode eller en lengre periode. Det tredje prinsippet er at vi skal ha anstendige og skikkelige ordninger for dem som faller utenfor arbeidslivet, og for dem som er for syke til å jobbe. Det er viktig. Jeg er enig med representanten Trettebergstuen i at denne debatten ikke kan isoleres til enkeltposter på budsjettet. Det dreier seg om en helhetlig, ansvarlig politikk, og dermed dreier Høyres politikk for å motvirke sosialt utenforskap seg også om hele Høyres politikk. Det dreier seg om å ha en kunnskapsskole som gir alle en best mulig sjanse i livet. Det dreier seg om å ha et helsesystem hvor man er pragmatisk og fleksibel sånn at man sørger for at folk får behandling istedenfor å være mer opptatt av at folk skal stå i en offentlig kø fordi den er offentlig. Det handler om næringspolitikk også, for noen må ha råd og mulighet til å ansette alle disse menneskene som vi skal ha inn i arbeidslivet. En sentral forskjell på Høyres og Arbeiderpartiets innfallsvinkel til denne debatten er at i Høyre forstår vi at vi er nødt til å ta alle gode krefter i bruk, mens med Arbeiderpartiets retorikk høres det av og til ut som om Norge er skapt fra Youngstorget. Det er ganske påfallende når representanten Trettebergstuen sier: «Vi holder ledigheten lav.» Jeg er helt enig i at den økonomiske politikken er viktig for å holde ledigheten lav, men Arbeiderpartiet nevner altså ikke ett eneste ord om bedriftseierne, ikke ett eneste ord om dem som skaper nye arbeidsplasser, ikke ett eneste ord om gründerne. Arbeiderpartiet nevner ikke engang ett eneste ord om kanskje det mest selvfølgelige man skulle tro at Arbeiderpartiet snakket om, nemlig folk som går på jobb, vanlige folk som står opp hver eneste dag og går på jobben. Det er ikke sikkert de har lyst hver dag. Det er ikke sikkert jobben deres er den mest kreative og utfordrende i hele verden. Men de går på jobb, og de er med på å skape velstand og velferd i Norge. Alle de som skaper bedrifter, alle de som opprettholder arbeidsplasser, og alle de som går på jobben hver dag, er med på å holde ledigheten i Norge lav. Det er ikke sånn at man vedtar velferden i Norge på partimøter på Youngstorget. Arbeiderpartiet og Høyre har i mange år stått sammen om det som heter arbeidslinja. Tanken er veldig enkel. Det er for det første at det skal lønne seg å jobbe, og for det andre at man alltid skal legge aktivitet til grunn. Når vi nå lurer på om Arbeiderpartiet er i ferd med å bevege seg bort fra arbeidslinja og over til en stønadslinje isteden, handler det om to ting. For det første handler det om den retorikken Arbeiderpartiet bruker i den offentlige debatten, den er det jo umulig å bli klok på. Den ene dagen sier Arbeiderpartiet at det er viktig å få flere folk ut av passive støtteordninger og over i arbeid, og den neste dagen sier andre, bl.a. representanten Trettebergstuen, at folk som står utenfor arbeidslivet, gjør det fordi de er for syke til å jobbe, punktum. Med andre ord er Arbeiderpartiet åpenbart forvirret i det kanskje viktigste velferdsspørsmålet i vår tid. Den andre grunnen er at dette er et budsjett som ikke styrker arbeidslinja, som snarere styrker stønadslinja. Dette budsjettet gjør det dessverre mindre lønnsomt å jobbe, og når man samtidig ikke har en god nok satsing på tilrettelegging, ikke gjør nok for å ha tidligere intervensjon og få flere tilbake til arbeidslivet, ikke gjør nok for å ha et fleksibelt helsevesen som faktisk gir folk behandling, ikke har nok fokus på rehabilitering tidlig sånn at folk kan bli friske og komme seg tilbake, er dette et steg bort fra arbeidslinja og over til stønadslinja. Høyres alternativ er bredt, og jeg har dessverre ikke tid til å nevne alt. Jeg kan ikke ta både næringspolitikk, utdanningspolitikk, forskningspolitikk og politikk for gründere og alt dette i løpet av disse tilmålte 10 minuttene. Men jeg kan si at vi gjennom noen ganske enkle grep gjør det mer lønnsomt for folk å jobbe, og gjør det mer lønnsomt for folk å gå fra en passiv støtteordning og over i arbeidslivet. Vi bruker bl.a. de store pengene på å senke skattene for vanlige arbeidstakere med lavere og middels inntekter. Arbeiderpartiet fortsetter å gjøre noe med formuesskatten, men vanlige arbeidstakere får ikke en krone i skattelettelse med dem. Vi foreslår en rekke tiltak for å gjøre det mer fleksibelt å gå fra en stønadsordning til arbeid. Dagens system er så rigid at man risikerer å miste sine tilleggsytelser fra dag én hvis man tar seg jobb. Det er urimelig, og det er urettferdig. Og det handler om at offentlig sektor er mer opptatt av regler enn av å hjelpe folk over i jobb og å være litt fleksibel, slik at man får lov til å beholde noen ordninger lite grann lenger, hvis man får det til. Vi foreslår en aktivitetsplikt for alle som er innenfor offentlige ordninger, bl.a. sosialhjelpsmottakere, slik at man sikrer at folk ikke blir passive stønadsmottakere, men har krav på aktivitet hvis de kommer til Nav-kontoret. Det betyr at folk heller ikke skal godta at de blir avspist med passivitet. Vi foreslår økt innsats mot sykefravær, bedre prioritering av tiltaksmidler og mer lokal styring av dem. Vi vil ha arbeidsmarkedstiltak som retter seg inn mot dem som står lengst unna arbeidslivet, mens vi mener mange andre først og fremst trenger en jobb. Dette kan man ordne også utenfor Nav-systemet. Vi vil – som dere også skal få høre mer om etterpå – ha forenkling av tilretteleggingsgarantier, gjøre tilretteleggingsarbeidet bedre, rett og slett fordi de som står utenfor arbeidslivet, er en stor og ubrukt ressurs som vi er nødt til å få inn. Til slutt vil jeg gjenta det poenget at vi er enige om mye. Men jeg frykter at noe av det vi har vært enige om, er i ferd med å bli borte, nemlig dette at man skal ha en konsekvent arbeidslinje, at det skal lønne seg å jobbe, og at man også skal fokusere på de menneskene som går til jobb hver eneste dag og gjør en innsats. For Høyre er det et avgjørende poeng at hvis dette skal være et godt samfunn å bo i, må vi ta alle gode krefter i bruk. Da kan man ikke late som om det er politikken alene eller, enda verre, ett parti alene på ett partikontor på ett torg i Oslo som sitter med alle løsningene, sitter med den hele og fulle fasit og får all ære for det som går bra. Helt til slutt vil jeg bare minne om at det partiet som i regjering har foreslått – i hvert fall hvis vi skal tro media – å kutte i offentlige ordninger, trygdeordninger, i denne perioden, er Det norske Arbeiderparti. Jeg vil bruke de siste 6 sekundene til å ta opp de forslagene som Høyre har alene og sammen med Kristelig Folkeparti.