Michael Tetzschner (Høyre), 2015-11-16:
Jeg hadde store forventninger om at to representanter fra SV før meg var i stand til å klargjøre hva SV kommer til å stemme for. Vi har en lovproposisjon til behandling her i dag. Den foregående taler, representanten Karin Andersen, brukte deler av sitt innlegg til å argumentere sterkt mot enkelte av paragrafene, tydeligvis i troen på at lovforslag er et à la carte-bord hvor man tar det som passer, og går forbi de rettene som ikke ser så innbydende ut. Det kan man selvfølgelig gjøre under førstegangsbehandlingen – med noen forbehold – men hva med under andregangsbehandlingen på torsdag? Representanten Lysbakken åpnet dagen med å forutsette at det kunne skje en slags seminarvirksomhet frem til torsdag – reell behandling, kalte han det. Jeg forstår at seminartanken ikke er ukjent i SV-kretser, men vi er altså landets folkevalgte og lovgivende forsamling, så vi må ha orden på oss selv nå. Det som blir vedtatt her i dag, er det som ligger på bordet for Stortinget til andre gangs behandling på torsdag. Mitt enkle spørsmål er: Kommer da SV, hvis de ikke skulle bli hørt når det gjelder de paragrafene de har reservert seg uttrykkelig mot, til å stemme mot ved andre gangs behandling? Det synes jeg Stortinget har et åpenbart krav på å få vite. Når det så gjelder representanten Gahr Støre, som nærmest påberoper seg en felles nasjonal dugnad rundt den flyktningavtalen som ble inngått i vår, viste Arbeiderpartiets initiativ seg å være – vi skulle jo alle gå rundt og lure på hva det store utspillet skulle være på Arbeiderpartiets landsmøte – 10 000 syriske flyktninger, til stor jubel, fordelt over to år. Representanten Gahr Støre uttaler til NRK at han vil presse regjeringen til å motta flere syriske flyktninger. Så er det selvfølgelig sånn i politikken at man av og til er nødt til å godta dårlige eller ikke ideelle avtaler, fordi alternativet kan være verre. Det er helt riktig – som noen stilte spørsmål til undertegnede om, jeg tror det var representanten Arnstad – når det gjelder om det er de 2 000 som er problemet: Nei, det er de 2 000 som gjør det lettere å svelge denne avtalen. Grunnen til at disse tallene har noe med hverandre å gjøre, er selvfølgelig at også 8 000 kvoteflyktninger belaster integreringskapasiteten, belaster kommunenes økonomi, belaster hele omsorgsapparatet. Det er to forskjellige innganger, men problemene og belastningene vil langt på vei være de samme. Når det da gjelder Arbeiderpartiet, som var villig til å forhandle ned kravet fra landsmøtet og gi en slags regjeringsrabatt – på 20 pst., forstår jeg den gikk ut på – vil man også se at det ble gjort andre modifikasjoner, takket være fornuftige innspill som kom fra vår parlamentariske leder. Men det som er forandringen, er Arbeiderpartiets politikk. I vår gikk man til frontalangrep på landets justisminister fordi han ved en inkurie ikke hadde fjernet alle spor etter Arbeiderpartiets justisminister, som hadde en utsendelsespolitikk som man var villig til å sette frem et mistillitsforslag om, slik at en påberopt endring i liberal retning ikke ble effektuert så raskt som Arbeiderpartiets nye ledelse ønsket. Det må det i en opplyst demokratisk debatt være mulig å dvele litt ved. Nå ser jeg at Arbeiderpartiet er tilbake igjen og støtter regjeringen, selv om de har en del – skal vi si – byråkratiske forbehold om saksbehandlingskapasitet, organisering, penger til kommuner og alt mulig annet, som vel skal tilsløre at uenigheten om regjeringens forslag ikke er så stor som man kanskje ønsker. Men sant å si, etter å ha hørt på Arbeiderpartiet i dag, og ikke minst dets leder, er jeg i tvil om hvor Arbeiderpartiet beveger seg i disse spørsmålene.