Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-02-08:
Tilgangen på lærere til norsk skole er avgjørende for å kunne utvikle skolen videre i pakt med de krav og forventninger som stilles til fremtidig arbeidskraft. Det 13-årige utdanningsløpet står nå foran et markert generasjonsskifte blant lærere, der mange av de mest erfarne lærerne de kommende årene vil takke av etter et langt yrkesliv i klasserommet. I denne situasjonen er det viktig at myndighetene tenker langsiktig og utstyrer seg med et bredest mulig sett virkemidler for å sikre norsk skole et tilstrekkelig antall kvalifiserte og engasjerte lærere. Foruten store lærerkull som nærmer seg pensjonsalder, har skolen en annen betydelig utfordring knyttet til en høy andel ufaglærte lærere, dvs. lærere som mangler godkjent utdanning for det trinnet de underviser på. Det er heller ikke egnet til å berolige at andelen ufaglærte lærere har økt siden 2005. Situasjonen for engelskfaget er dessverre ikke noe unntak. Det er grunn til å advare mot konsekvensene om ikke denne ufaglærttrenden snus, fordi vi vet at lærernes kvalifikasjoner er en avgjørende faktor for å kunne heve elevenes faglige prestasjoner. Hva er så status for lærerkompetansen i engelskfaget? En grundig kartlegging av lærerkompetansen i 2007 viste at nærmere 70 pst. av småskolelærerne, over 50 pst. av lærerne på mellomtrinnet og mer enn 25 pst. av lærerne på ungdomstrinnet hadde null studiepoeng i faget. Dette er høye tall, og selv om det er igangsatt videreutdanningstiltak for lærere, står dette tilbudet ikke i forhold til det reelle behovet for kompetanseheving hos norske engelsklærere. I motsetning til andre skolefag har engelskfaget den fordelen at det her er mulig å rekruttere fra et internasjonalt lærermarked. Om det ikke er ønskelig med engelsktalende engelsklærere fra første klasse, bør det være fullt mulig med engelsktimer på engelsk fra mellomtrinnet – og i alle fall på ungdomstrinnet og i videregående opplæring. Som lærer vil jeg si at det snarere er en fordel om hele timen kunne gå på engelsk. Den finanskrisen vi her i landet så vidt fikk føling med, har i andre land medført store kutt i offentlig sektor. Resultatet er at mange offentlig ansatte har måttet gå fra jobbene sine. Dette er tilfellet bl.a. i Irland, der det nå er utbredt arbeidsledighet blant lærere. Det er i denne situasjonen Høyre vil oppfordre regjeringen til å tenke nytt om lærerrekruttering. På en rekke andre områder i samfunnet har det lenge vært vanlig med arbeidskraft også utenfra. I skolen har det så langt vært høyst uvanlig å tilsette lærere fra andre land, men kanskje ikke overraskende er det Oslo kommune som har gjort det til en viss grad. I en Aftenposten-reportasje fra Oslo-skolen i september 2008 møtte vi et knippe lærere som hadde sine utdanninger fra Sveits, Spania, Pakistan, Nederland og England. I en multikulturell skole som den vi finner i Oslo, men også andre steder, oppleves utenlandske lærere som en viktig ressurs – og på mer enn én måte. Lærere som rekrutteres utenfra, må møtes med samme kompetansekrav som sine norske kolleger, og utenlandske lærere må på vanlig måte søke godkjenning av sin lærerutdanning. Men her må også realkompetansevurdering være et av verktøyene i en godkjenningsprosess. For Høyre er det også en selvfølge at utenlandske lærere i tillegg må gjennomgå en obligatorisk innføring med hensyn til prinsippene i norske læreplaner. Jeg er likevel ganske overbevist om at f.eks. irske lærere som lar seg rekruttere til Norge og bort fra arbeidsledighet i hjemlandet, både vil finne seg i det generelle godkjenningskravet og være motiverte for et innføringskurs i Kunnskapsløftet før møtet med norske elever. Poenget med denne interpellasjonen er å peke på andre mulige måter å forsyne grunnskolen og videregående opplæring med flinke språklærere på. Jeg har så langt hatt fokus på engelsk, som er det fremmedspråket alle elever skal lære, og der lærerbehovet naturligvis er størst. Men det er heller ikke vanskelig å tenke seg at lærere fra utlandet kan være en svært verdifull ressurs når det gjelder morsmålsopplæring for elever med annen bakgrunn enn norsk – og selvsagt også når det kommer til undervisning i andre fremmedspråk. Høyre mener vi trenger en mer robust strategi for lærerrekruttering. Selv om norske lærerutdanninger også i fremtiden vil være hovedleverandører av lærere til norsk skole, er det viktig å ha øynene åpne og også bruke andre tilgjengelige kanaler når dette kan gi oss kompetente lærere med fagkvalifikasjoner det er knapphet på i skolen her hjemme. Da Stortinget i 2004 vedtok Kunnskapsløftet, var ambisjonen at norske elever, som sine medelever i andre europeiske naboland, skulle lære seg to fremmedspråk. I tillegg til engelsk skulle man velge et andre fremmedspråk der opplæringen skulle ha vekten på å beherske språket muntlig. Målsettingen om et andre fremmedspråk er som kjent senere forlatt av den rød-grønne regjeringen, til tross for andre sammenlignbare lands satsing og til tross for at gode språkkunnskaper blir stadig viktigere i en globalisert verden. Høyre har imidlertid merket seg at regjeringen har igangsatt en rekke forsøk med språkopplæring fra mellomtrinnet. Dette er spennende og en interessant nyorientering fra regjeringens side. Forsøkene er basert på frivillighet, naturligvis, og etter det jeg har forstått, kommer disse timene i tillegg til det ordinære timetallet. Men med den iveren 6.-klassingene i Mo i Rana viste for russisk, ser jeg optimistisk fram til evalueringen av disse forsøkene. Ikke minst er jeg opptatt av hva vi kan lære om når det er mest gunstig å sette i gang med et andre fremmedspråk. Det hever seg nemlig nå både forsker- og lærerrøster som sier: Jo tidligere, jo bedre. Motivasjonen hos barna er større lenger nedover i klassene. Tilbake til språklærerne, som er Høyres hovedanliggende i denne debatten. For en uke siden diskuterte vi behovet for en russisk språkoffensiv i nord. For igjen å bruke Mo i Rana-forsøket som eksempel: Læreren var fra Russland, og uten denne entusiastiske kvinnelige læreren hadde det neppe blitt noe russisktilbud i Mo i Rana. Da Kunnskapsløftet ble vedtatt med to fremmedspråk, ble det samtidig satt inn stimuleringstiltak for å få utdannet flere fremmedspråklærere. Regjeringens reversering av den beslutningen og erstatning av to fremmedspråk for alle til et valgfritt tilbud gjorde at mange lærere valgte å hoppe av sine språkstudier, fordi det da var lite sannsynlig at det ville bli bruk for deres kompetanse. Engelsk har her tjent som eksempel, men dersom norsk skole i fremtiden skal kunne gi et utvidet tilbud om opplæring i andre fremmedspråk, kan det bli enda mer aktuelt å se til utlandet for å hente de nødvendige lærerressursene. Språk er viktig, og god tilgang på kompetente språklærere er en forutsetning for å kunne drive god og motiverende språkopplæring i norsk skole. Regjeringen har, som tidligere nevnt, også selv satt i gang forsøk som bærer bud om økt behov for fremmedspråklærere i årene fremover. Er kunnskapsministeren enig i at fremmedspråk representerer en nisjekompetanse der det ligger til rette for rekruttering av lærere, også fra utlandet? Og vil regjeringen ta egne initiativ for å gjøre norsk skoles lærerbehov når det gjelder fremmedspråk, kjent også overfor utenlandske lærere som potensielle arbeidstakere i norsk skole?