Erna Solberg (Høyre), 2015-04-30:
Jeg vil få lov å takke for innleggene og kommentarene fra partiene. Jeg mener at det er grunnlag for å snakke godt sammen om disse spørsmålene fremover, også ut fra de kommentarene som er gitt. Vi står overfor en verden med mange kriser. Det er riktig at vi nå har fire kategori 3-kriser. I tillegg kategoriserer nå World Food Programme situasjonen i Nepal som en kategori 3-krise, selv om ikke hele FN-systemet har gjort det ennå. Vi har altså fått en ny, stor krise, som krever stort fokus og hjelp. Det betyr selvfølgelig at det er viktig å diskutere balansen mellom hva vi gir penger til innenfor statsbudsjettet. Derfor har denne regjeringen økt den humanitære delen de siste to årene, fordi krisene har vært større og det har vært behov for det. Samtidig har jeg lyst til å si at det har vært en grunn til at det har økt på den andre siden de siste årene også, altså det man har brukt på bistand og langsiktig bistand. Det er penger som har bidratt til å nå fattigdomsmålene til FN. De pengene vi gir til GAVI, til vaksineprogrammet for at barn skal overleve, er penger vi gir for å forhindre migrasjonsbølger ved at de skaper utvikling, jobber og mulighet for ungdom. Det er viktig å huske at for å forhindre nye, store katastrofer eller drive post-arbeid etter katastrofer, trenger man nettopp den type arbeid og den typen midler. Særlig bølgen over Middelhavet tror jeg det er andre tiltak enn katastrofebevilgninger og nødhjelp som først og fremst kan bidra til over tid å avhjelpe. En av grunnene til at regjeringen øker bistandsbudsjettet, ikke bare omfordeler på bistandsbudsjettet i revidert nasjonalbudsjett til Syria, er at det er så mange kriser som pågår på en gang at vi nå foreslår en total økning. Når det gjelder spørsmålet om operasjonsområdet til Triton og til båten som vi sender, må vi gå inn i den EU-operasjonen som skjer innenfor Triton. Som jeg sa i min redegjørelse, mener vi at med en betydelig økt kapasitet, som ikke bare Norge bidrar til, men flere land bidrar til, vil det nå være mulighet for å utvide Tritons mandatområde og operasjonsområde for å redde liv i Middelhavet, og det vil være Norges standpunkt overfor EU at man skal gjøre det. Det er riktig og viktig at vi gjør det. Det er også viktig å være klar over at det å sende ned folk som er trent i denne typen ting, har en viktig sideeffekt. Noen av de rapportene vi hører, er at det under det sivile redningsarbeidet akkurat i overføringen mellom vrak og ny båt, er mange som dør, fordi man ikke er vant til den typen katastrofejobbing – man får masse bevegelse i båten, og båten tipper. Ved å ha kvalifisert personell – det er derfor vi har militære og politiet med – sørger man for at evakueringen fra vraket til båten, redningen, kan skje på en bedre måte enn det man ofte klarer i en katastrofesituasjon og en krisesituasjon når man ikke er trent til å gjøre nettopp dette. La meg si to ord om spørsmålet om hva slags tillatelse. Jeg synes det er fint at vi diskuterer hva slags tillatelse eventuelt flere kvoteflyktninger eller andre skal ha når de kommer hit. Men jeg har lyst til å minne om at erfaringene fra 1990-tallet ledet til noen viktige grep i norsk integreringspolitikk. I perioden mellom 2001 og 2005, som jeg tilfeldigvis kjenner ganske godt på dette området, gjennomførte vi en fullstendig snuoperasjon på integreringsarbeidet i Norge, med systematikk fra dag én, med introduksjonsordning, rett og plikt til norskopplæring, du skulle få stønad og ikke sosialhjelp, vi skulle motivere, nettopp fordi 1990-tallets erfaringer var at vi fikk for få ut i arbeid. Så er det viktig hvis vi nå henter flere hit, å vite hva slags rettigheter og hva slags plikter de skal ha, og hvilke programmer de skal komme inn under. Av bosnierne kom hovedtyngden først som asylsøkere, så kom det flere på midlertidig tillatelse. De fikk lov til å bli fordi krisen varte så lenge. Kosoverne skulle vi sende tilbake. Men jeg har lyst til å si at vi holdt på i fem år etterpå og forsøkte å få dem returnert til Kosovo. Jeg har selv sittet i møter i Kosovo som minister for dette for å forklare hvorfor vi er nødt til å returnere folk når de er på midlertidig avtale, fordi man ikke skjønte hos Høykommissæren og representanter der hvorfor vi ikke bare kunne ta alle. Derfor gir det å se tilbake til 1990-tallet mange gode erfaringer. Men vi må også huske at det ledet til noen forståelser: at midlertidighet kanskje ikke er den beste måten for dem som kommer, eller at det er så lett å gjennomføre midlertidige tillatelser når vi virkelig kommer til sannhetens øyeblikk og skal returnere dem. Jeg er glad for at vi har bred enighet om at dette er viktig, og jeg håper vi skal få en god prosess rundt RNB og den tilknytningen for å finne frem til gode tiltak og fellesskap rundt de tre punktene som jeg nevnte avslutningsvis i min redegjørelse.