Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-11-15:
Først vil jeg takke utviklingsministeren for hans åpne redegjørelse og involvering av Stortinget fram mot forberedelsen av den varslede stortingsmelding om norsk utviklingspolitikk. Det har gitt rom for at Stortinget kan gi innspill og støtte til arbeidet som Regjeringen og utviklingsministeren gjør i utviklingspolitikken. Jeg synes det er en styrke at det er såpass stor enighet i Stortinget om utviklingspolitikken og støtte til en erfarings- og kunnskapsbasert utviklingspolitikk. For Senterpartiet er det avgjørende at den retningen som norsk utviklingspolitikk har basert seg på, er at det er utviklingslandene selv som sitter i førersetet. Samtidig har Norge spesielle fortrinn og forutsetninger når det gjelder hvordan en kan skape utvikling fra å være et fattig jordbruks- og fiskerisamfunn til å bli en industrinasjon og velferdsstat. Dermed kan vi også bidra til å snu en utviklingspolitikk fra å være mindre veldedighetsbasert til å bidra til å legge forholdene til rette på landets egne premisser. Den nordiske modellen har blitt nesten motebegrep i den internasjonale utviklingsdebatt. Den nordiske modellens byggesteiner er samfunnsaktørene og deres organisasjoner. Det er en konsensusmodell, hvor resultatet er kommet fram etter harde dragkamper mellom ulike aktører, fagforeninger, matprodusenter, miljøorganisasjoner, kvinnefrigjøringsgrupper, næringsaktører og kapitaleiere. Det er balansen mellom disse aktørene, dialogen og forhandlingene som er kjernen i det som har blitt et lovverk som har som formål å utjevne Norges og de nordiske landenes ressurser, velferd og velstand. Videre er det nordiske ordet ombudsmann blitt internasjonalt. Jeg vil se det som en integrert del av den nordiske modellen. Det er et symbol på hvordan den nordiske modellen også har skapt mekanismer for at de svakeste skal bli hørt. Utviklingsministeren varslet at samtidig med at den utviklingspolitikken som det er stor grad av enighet om i samfunnet og i Stortinget, videreføres med uforminsket styrke, jobbes det nå også aktivt med modeller for å kunne overføre norske og nordiske erfaringer til land som måtte ønske det. Den norske modellen for å styrke det sivile samfunnet og næringsaktørene på arbeidstaker- og på leverandørsiden og spesielt sikre at en ny, nasjonal næringsvirksomhet og næringsklynger kan vokse fram, er og må være en integrert del av en slik satsing. Så har vi hørt i debatten i dag at utviklingspolitikken har vært preget av veldedighet. Det kan medføre riktighet, men la meg få lov til å bruke noen eksempler som viser at vi jobber med andre kriterier, og at vi lykkes. I f.eks. Namibia har vi vært med på å bygge opp en fiskerinasjon, en nasjon som har rike ressurser på den marine siden, men som ikke har hatt nytte av det for sin egen nasjon og ikke har hatt kontroll. Der har vi vært med på å bygge opp et kontrollverk, en fiskeriforvaltning. Vi har vært med på å bygge opp en foredlingsindustri, og resultatet er at nå sitter landet igjen med en inntekt på 4,5 milliarder kr, og 30 000–40 000 mennesker er i arbeid nettopp på dette området. Det er interessant at politikere fra Namibia klart og tydelig uttrykker glede over det som har skjedd, men ber oss være med på å bidra til å utvikle akvakulturen på lignende måte. Den samme erfaringen har vi fra Angola, der StatoilHydro har brukt norsk regelverk, norsk miljøteknologi og norsk sikkerhetsstandard, og har vært med på å utvikle oljesektoren der. Det er eksempel på at vi har vært med på å gi et land råderett over egne ressurser og mulighet for utvikling på den sosiale siden. Det er også interessant å legge merke til at i et møte i Angola sa den angolanske utenriksministeren at den store bekymringen sett fra angolansk side var økonomisk nykolonialisme, som tungt la en klam hand over utviklingen i en rekke land. Interessant er det også at vi nettopp har hatt en samtale med Ecuadors kystminister, som ønsket å sette seg inn i norsk fiskerilovgivning og ressursforvaltning nettopp for å se på muligheten for å overføre norsk erfaring til Ecuador, tilpasset landets egne forhold. Vi har hørt at kampen mot fattigdom er det bred enighet om, og det er et prioritert område. Men la meg få lov til å peke på at det også er viktig å bekjempe sult. Gledelig er det derfor at det er stor enighet om og støtte til handlingsplan for jordbruk i bistandsarbeidet. Jeg har hørt sagt at Norge ikke har erfaring med jordbruk som er relevant for utviklingsland. Dette utsagnet er knapt beskrivende for de virkelige forhold, og jeg synes igjen den norske modellen kan brukes i den sammenheng. Gjennom en organisering av småprodusenter, etablering av samvirkeformer som har styrket pris og forutsigbarhet for produsentene, og bearbeiding av råvarer og verdiskapning i distriktene har våre bønder fått en forhandlingsmakt som få andre i verden har. Det har vært med på å gi oss en matvaresikkerhet som vi i dag kanskje tar som en selvfølge. I land der 70–90 pst. av befolkningen er avhengig av lokal jordbruksproduksjon og bosatt i landdistrikt i de fattigste land i verden, burde vi kunne bidra både med erfaringer og løsninger som kan gi dem innflytelse og egen myndighet. Verden står overfor nye utfordringer, med raske endringer i klima, tørke og flom. Regjeringens miljøsatsing og satsing på Afrika vil og må bidra til å styrke produsentenes evne til å mestre klimaendringene, sikre matproduksjonen og bevare de genetiske ressursene. Norske erfaringer med tøffe klimavilkår og begrensede ressurser til å dyrke mat på, er relevante også i utviklingsland. Samarbeid mellom aktørene på tvers av landegrenser mellom nord og sør kan bli en fordel for matvaresikkerheten på jorda og de utfordringene som et endret klima gir.