Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2015-04-30:
Jeg vil få takke statsministeren for en grundig, skikkelig og informert redegjørelse. Det var svar på mange av de spørsmål som Stortinget ønsket å få svar på, og det legger et godt grunnlag for debatten her i salen. Jeg vil også slutte meg til de tiltakene statsministeren har varslet. Vi får anledning til å diskutere dem nærmere ved korsveier som kommer, men jeg synes det ga en bred oversikt. Vi kan enes om at det nå utspiller seg et drama, sammenbrudd og katastrofe, i Syria, med fryktelige effekter i Middelhavet. Bildet av denne treårige gutten som statsministeren viser til, rammer inn denne tragedien: Hvor var han på vei, hvilket liv gikk tapt, var han kanskje på vei til oss? Vi kan egentlig gå rett på sak i denne korte kommentaren. Hva kan Norge bidra med? Statsministeren har gitt en god beskrivelse av kompleksiteten. Hvordan kan vi hjelpe mennesker i nød, bistå landene som er tynget til bristepunktet av egne utfordringer og nå på toppen millioner av flyktninger? Det finnes ikke et enkelt svar på dette, og det sier seg selv at Norge langt fra kan løse dette alene. Her må det et stort internasjonalt og europeisk løft til. Jeg vil legge til: Det sies at innsatsen for å møte denne ekstraordinære situasjonen krever ekstraordinære tiltak. Det er sant. Men den virkelige utfordringen er at den ekstraordinære situasjonen kanskje ikke er så ekstraordinær. Den vil trolig vare og være noe vi skal forholde oss til i lang tid fremover. Arbeiderpartiet mener Norge må ta sin del av ansvaret – ikke alene, men sammen med andre. Det betyr at vi bør støtte gode og samordnede internasjonale tiltak med FN, EU og de mest erfarne hjelpeorganisasjonene, og det betyr at vi erkjenner at det trengs innsats på flere områder. Statsministeren var inne på de fleste. Det må settes inn mer effektiv redningskapasitet i Middelhavet. Her skal Norge bidra – det er bra – til både søk og redning og den grensekontrollen EU planlegger. Dette er vår yttergrense, som de andre landene i Europa. Tiltakene statsministeren har varslet, går i riktig retning. Det må samarbeides for å bekjempe menneskehandlere og internasjonal kriminalitet sammen med internasjonale organisasjoner. Det må ytes målrettet støtte til å bistå de mange på flukt i den regionen der de befinner seg, og der er jeg enig med statsministeren når hun varsler økt norsk innsats, pluss 250 mill. kr. Jeg mener dette vi nå ser i verden, reiser diskusjonen om vårt bistandsbudsjett er riktig innrettet. Det er 32 mrd. kr vi bruker til bistand, og jeg spør meg om ikke nødhjelpsdelen og humanitærhjelpsdelen er blitt for liten med årene. Dette bør vi komme tilbake til. Så må det utvikles et langt bedre samarbeid mellom europeiske land når det gjelder asyl- og flyktningpolitikken i Europa, det er jeg helt enig i. Så vil jeg kommentere støtten til FNs høykommissær for flyktninger. Norge har tradisjon for å gi denne organisasjonen støtte til budsjettet og til operasjonene. Det er bra, og det må fortsette, og jeg vil understreke betydningen av at Norge holder fast ved den viktige rollen det er å være støttespiller for høykommissæren. Han er de sårbare menneskenes viktigste beskytter. Så mener vi at det må, som en del av helheten, åpnes for at Norge tar imot flere mennesker til beskyttelse i vårt land. Det blir en gal debatt, mener jeg, å sette opp mot hverandre hvor mange vi kan hjelpe i regionen, mot antallet som kommer til Norge. Det er to helt ulike problemstillinger. Det å ta summen det koster for en flyktning i Norge og dele på hvor mange som kan få vann, tepper og ly i utlandet, blir en gal sammenligning. Fire millioner mennesker er på flukt ut av Syria til nabolandene. Høykommissæren sier at en tidendedel av dem, 400 000, trenger gjenbosetting. Og la meg bare vektlegge dette: 600 000 mennesker søkte asyl i Europa i fjor. Det var én per 1 000 i Europa. I Libanon og Jordan er det nå én flyktning per hver fjerde innbygger, slik at det å avhjelpe flyktningsituasjonen med et bidrag fra Norge er med på å hindre det totale sammenbrudd, som igjen kan skape enda større utfordringer for oss. Jeg lytter til statsministeren som åpner for dialog om de tre dimensjonene hun hadde i redegjørelsen. Vi tar imot den invitasjonen. Vi mener det her kreves en dugnad når vi bevilger penger til nødhjelp i regionen, det er skattebetalernes penger. Det kreves en dugnad med kommunene, og det kreves en dugnad når folk og organisasjoner i lokalsamfunn gjør det praktisk mulig å ta imot og bosette. I går vedtok kommunestyret i Tromsø at Tromsø skal motta flyktninger fra Syria, én per 1 000 innbyggere, det blir 70. Da er vi på vei i den dugnaden, og vi ser fram til det, og vi ønsker å bidra til et bredt forlik, der alle bidrar og der alle gir sin medvirkning til at Norge kan leve opp til det ryktet og det ansvaret vi har som et rikt og beskyttet land.