trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-20:
Jeg takker statsråden for svaret, og også for at han ser at det kan være behov for et møte departementene imellom for å forsterke samhandlinga enda mer. Det syns jeg er jeg er positivt. Ut fra det svar som ble gitt på et spørsmål som jeg stilte i stad, til arbeids- og administrasjonsministeren, viser det seg at for å komme i betraktning når det gjelder ungdomsgarantien i arbeidsmarkedsetaten, må en ha vært uten tilbud i seks måneder – og det er lang tid for en ungdom. Jeg var en sterk tilhenger av Reform 94, men jeg er veldig redd for at det skal bli en skoleplikt, og ikke en skolerett. Jeg er opptatt av at vi skal stille opp med andre tilbud og få vekk den veldig sterke fokuseringen på skole også i oppfølgingstjenesten, slik at man faktisk får individrettet tilbudet. Vi kan komme tilbake til det i forbindelse med evalueringa, men jeg har lyst til å understreke at det er viktig at ungdomsgarantien fortsatt skal ha de to beina å stå på, nemlig skole og arbeidsmarked. Jeg kunne da tenke meg å spørre statsråden om denne oppfølginga som nå skal skje fra departementenes side, kan resultere i tiltak før vi får evalueringa opp i Stortinget.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-20:
Stortinget gikk et lite steg på den veien i går når det gjaldt kompetansereformen. Stortinget burde ha gått et steg til og lovfestet den individuelle retten til videregående opplæring. Da hadde vi kunnet få bort den hysteriske fokuseringen som det nå er på at disse 16-19-åringene på død og liv skal tilbake på skolebenken i en periode der de kanskje er lite motiverte, og der motivasjonen for skolegang kanskje blir ødelagt for mange år framover. Jeg tror vi må se på, slik FAFO-rapporten gjør, at grunnen til at en slutter på skolen, ofte er at en mistrives der, mislykkes – og så er utstøtingsmekanismen kanskje i systemet. Troen på at vi er så like alle sammen at den strukturen som vi har fått nå, passer alle, har ikke jeg, og det skjønner jeg at heller ikke statsråden har. Men ser statsråden, som jeg, at det å få lovfestet en individuell rett til videregående utdanning uten krav til en spesiell aldersgruppe hadde vært en løsning på dette problemet?
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-01-20:
Det var et overraskende spørsmål, men det var en utfordring som jeg velger å ta. Jeg kan godt tenke meg å ta kontakt med sosialministeren for å se om hun har gjort noe på dette området i samarbeid med Oslo kommune. Så mitt umiddelbare svar er at dette vil jeg vurdere.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-01-20:
Staten gjennom Statsbygg og Oslo kommune har samarbeidsprosjekter som går på utvikling av områder og også diskusjoner om tomter – den diskusjonen er for så vidt i gang. Regjeringen har i den senere tid gitt nesten vederlagsfrie tomtearealer for utvikling av studentboliger, så staten har gitt et bidrag nettopp for å få studentboliger som det er økonomisk mulig å bo i uten at tomtekostnaden skal være det som velter sånne prosjekter. Der har vi gitt våre bidrag, og jeg utelukker ikke at vi flere ganger kan gjøre det.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-01-20:
Statsministeren svarte på store deler av dette spørsmålet forrige onsdag, men jeg har ingen ting imot å gjenta at Regjeringen nå har gått i gang med arbeidet med det helhetlige anslaget i forhold til revidert nasjonalbudsjett. Da vi la fram budsjettet for 1999, la vi oss på et basisanslag for utviklingen i 1999, men har hele tiden henvist til den usikkerhet som ligger i prognosene fra de forskjellige byråer – både med hensyn til størrelsen og tidspunktet for en eventuell økning i arbeidsledigheten. Det vi ser nå, er, som representanten Brustad sier, at det kommer varsler om ting som vil skje. Regjeringen har i forbindelse med opplegget til revidert nasjonalbudsjett, som statsministeren sa i sitt svar sist onsdag, en beredskap i forhold til eventuelt å sette i gang nye statlige bygg og å se på verftsstøtten en gang til for å se om dette – hvis de økonomiske forutsetningene ellers tilsier at vi kan slippe opp litt på økonomien – kan være bidrag til å unngå ledighet eller til å få i gang sysselsettingstiltak.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-01-20:
Nå har vi ikke fått tall for 1999, men de signalene som gis, går jo i retning av at det vil bli økt ledighet. Også det sa statsministeren forrige onsdag. Regjeringen har, som jeg nevnte, begynt å se på de tiltak som kan være med på å forhindre dette. Det fremste er å forhindre at ledighet oppstår, og det har vi gjort gjennom det budsjettet vi har lagt fram. Nå vil vi nok se økning i tall for januar 1999 ut fra forskjellige faktorer, uten at det nødvendigvis behøver å være konjunkturendringer på arbeidsmarkedet. En av faktorene som blir ny i januar, er en teknisk omlegging av statistikken i Arbeidsdirektoratet som går på forholdet mellom helt ledige og delvis sysselsatte. Den statistikken har til nå ikke vært helt dekkende og riktig i forhold til den faktiske situasjonen som noen arbeidsledige eller delvis sysselsatte har vært i. Det vil gi økte tall i tillegg til sesongendringene.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-01-20:
Reform 94 har som formål å gi alle ungdommer tilbud om plass i videregående skole. Resultatet er da også blitt at nesten hele ungdomsgruppen gjennomfører videregående skole. Det er likevel en liten gruppe som ikke finner seg til rette i det ordinære skolesystemet. For å følge opp disse ble det opprettet en særskilt fylkeskommunal oppfølgingstjeneste. Denne tjenesten skal sikre at ungdommene enten får tilbud om utdanning tilrettelagt for deres særskilte ønske, tilbud om praksisplass eller tilbud om ordinært arbeid i samarbeid med arbeidsmarkedsetaten. Arbeidsmarkedsetaten skal derfor samarbeide nært med oppfølgingstjenesten. Vårt inntrykk er at dette samarbeidet fungerer bra. FAFO-rapporten viser at både omfanget og kvaliteten på samarbeidet har gjennomgått en positiv utvikling. Av rapporten fremgår det bl.a. at et flertall av kontorene oppgir at det nå foreligger en skriftlig avtale mellom arbeidskontoret og oppfølgingstjenesten, og at etatene nå oppfatter å ha en felles målgruppe. Ved utgangen av 1998 var det 2 088 registrerte arbeidsledige i aldersgruppen 16-19 år. Av disse hadde bare 35 vært ledige i mer enn seks måneder. Dette viser at ungdomsgarantien fungerer. Arbeidsmarkedsetatens statistikk er basert på at arbeidssøkerne kommer til arbeidskontorene og registrerer seg som arbeidsledig. Dette er frivillig. Av ulike årsaker kan det være en del som velger å ikke registrere seg. Statistisk sentralbyrås arbeidskraftundersøkelse, AKU, er basert på en spørreundersøkelse der et tilfeldig utvalg av befolkningen blir oppringt og spurt om sin tilknytning til arbeidsmarkedet. Denne utgjør et nyttig supplement til arbeidsmarkedsetatens tall for registrere ledige. Også Arbeidskraftundersøkelsen viser at antallet langtidsledige blant ungdom under 20 år, er svært lite. Alt i alt er det min vurdering at ungdomsgarantien fungerer etter hensikten. Vi presiserer hvert år overfor arbeidsmarkedsetaten at ungdomsgarantien skal gjennomføres, og har understreket at etaten skal samarbeide tett med oppfølgingstjenesten. Jeg ser derfor ikke behov for noen omlegginger av rutinene på dette område.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-01-20:
Det er oppfølgingstjenesten som har hovedansvaret for å fange opp denne aldersgruppen. Og ettersom samarbeidet mellom oppfølgingstjenesten og arbeidsmarkedsetaten har utviklet seg så positivt som det har, ser jeg det som den beste forutsetning for at de som foreløpig ikke har tilbud eller har ønsket å ta imot tilbud verken om arbeid eller skole, skal kunne fanges opp og motiveres for enten en kombinasjon av skole og arbeid eller én av delene. Dette er en gruppe som på mange måter ikke har så lett for å bli motivert, men jeg tror at når arbeidsmarkedsetaten og oppfølgingstjenesten får tak i dem og klarer å motivere dem, skal også disse kunne fanges opp. Jeg tror at rutinene for å fange dem opp er gode nok. Vi skal også huske at noen faktisk takker nei, og de har ingen plikt på seg til verken å jobbe eller å gå på skole, men de har en rett.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-01-20:
Jeg ser sammenhengen, og i denne FAFO-rapporten sies det jo ikke at det enten er arbeid eller skole; det finnes mange løsninger i kombinasjonen av å praktisere i arbeidslivet og å ta utdanning. Og de arbeidsmarkedsordninger som brukes i denne sammenheng, motiverer i stor grad ungdom til å gå tilbake og videreføre skolen. Jeg synes derfor ikke det er riktig å fremstille dette som noe enten – eller, det er faktisk både – og. Men det er motivasjonen hos disse som ikke har noe, som det er nødvendig å ta tak i, og de fanges altså opp gjennom oppfølgingstjenesten. Arbeidsmarkedsetaten og oppfølgingstjenesten har nå oppfattet at de har en felles målgruppe, og i det ligger det for meg en forsikring om at det er mulig å forbedre tiltakene eller å få til kombinerte tiltak for ungdom i denne aldersgruppen.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-01-20:
Statsbygg eier i dag 540 leiligheter og hybler i Oslo. En del av disse brukes som gjennomgangsboliger eller rekrutteringsboliger med en vanlig leietid på maksimalt tre år. Enkelte boligkompleks leies ut som personalboliger for Rikshospitalet og Radiumhospitalet. I tillegg er 30-40 av boligene øremerket politisk ledelse i departementene. Statsbygg er i ferd med å utarbeide en ny strategi for forvaltningen av sine boliger. Denne vil bli sett i sammenheng med det pågående strategiarbeidet i Statsbygg, som Stortinget er orientert om i Arbeids- og administrasjonsdepartementets budsjettproposisjon for 1999. Leienivået i statens boliger har fra gammelt av vært lavt, men siden 1998, da det ble vedtatt nye regler for fastsettelse/regulering av leien i statlige boliger, har Statsbygg gjennom taksering eller verdivurdering søkt å bringe leiene opp mot markedsnivå. Fra 1. januar 1999 ble leiene generelt økt med 10 pst., og fra 1. juli 1999 vil det bli en ny leieøkning på 6 pst. Ved fraflytting skal leien vurderes og eventuelt fastsettes på nytt gjennom takst før leiligheten igjen leies ut. Statsbygg har som målsetting å komme opp til markedsleie uten å være prisledende. Statsbygg vil i forbindelse med de seneste oppslag i pressen understreke at det for disse boligene er snakk om en relativt enkel standard og uten tilleggsytelser av noen art.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-01-20:
Jeg har vel ikke så mye mer å tilføre. Men Statsbygg vil i tillegg til det de nå gjør med trinnvis økning av leien på de avtalene de har, se på hele sin utleievirksomhet i forbindelse med det strategiske arbeidet som er gjort. Statsbyggs leiligheter utbys ikke på det åpne marked, for de skal dekke statens behov. Slik er det litt vanskelig å si akkurat hva markedsleien er, men de prøver å finne en leie som er tilnærmet markedsverdien. Nå mener Statsbygg selv at leien for deres leiligheter ligger på ca. 70-75 pst. av prisene i et oppnåelig åpent marked, men vi utvikler oss altså i den retning som representanten etterspør.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg har et spørsmål til fiskeriministeren. I fjor fikk vi nye forskrifter for nordsjøtrålerne. Det betyr at vi skulle ha ca. 45 helårsdrevne fartøyer med hovedfiske på tobis og øyepål – et forsvarlig og fremtidsrettet nivå. Men hva skjer så? Jo, kort tid etter at de nye forskriftene er trådt i kraft, tillater fiskeriministeren at en av de ti-tolv båtene som har både nordsjø- og ringnotkonsesjon, får splitte opp de to konsesjonene, dvs. fordele konsesjonene på to fartøy. Dette har skapt sterke reaksjoner i Kyst-Norge. Mener fiskeriministeren at denne framgangsmåten er i tråd med hovedmålsettingen i norsk fiskeriforvaltning om en balanse mellom ressursene i havet og kapasiteten i flåten? Og mener fiskeriministeren at denne framgangsmåten er i tråd med intensjonene i den nye nordsjøtrålforskriften?
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg må si jeg er helt uenig i det han sier i svaret. Det må være hevet over enhver tvil at splitting av konsesjoner, uansett hvilken flåtegruppe det måtte dreie seg om, fører til en økning av kapasiteten. Med ett fartøy kan en tross alt bare være på én plass av gangen og fiske på én konsesjon, med to fartøy vil en få to helårskonsesjoner å fiske på. Det som nå er interessant, er om fiskeriministeren med dette har åpnet for en ny praksis ut fra et likhetsprinsipp. Vil han da åpne for at de andre ti-tolv kombinasjonsbåtene i denne gruppen, hvis de søker om det samme, også får tillatelse til splitting? Og det som er enda mer interessant, er: Betyr dette at fiskeriministeren nå på en mer generell basis har åpnet for splitting av konsesjoner innenfor Fiskeri-Norge?
Ingvald Godal (Høyre), 1999-01-20:
Eg vil gjerne få stille fylgjande spørsmål til forsvarsministeren: I fjor auka talet på dei som søkjer sivilteneste i staden for å gjera militær verneplikt, med 21 pst. Parallelt med dette får me stadig melding om at dei som gjer sivilteneste, får oppdrag som er meritterande for den vidare karrieren, mens det ikkje er tilfellet for dei som gjer militærteneste. Vi ser òg at det er veldig vanskeleg å få folk til internasjonale militære operasjonar. Og mitt spørsmål til forsvarsministeren er: Kva vil han gjera for å auke statusen både for den militære verneplikta og for teneste i internasjonale operasjonar?
Ingvald Godal (Høyre), 1999-01-20:
Statsråden svarte på det fyrste spørsmålet, og eg vil gjerne koma med fylgjande tilleggsspørsmål: Når kan Stortinget få eit eller anna frå Regjeringa på dette? Det andre spørsmålet galdt internasjonale operasjonar og kva statsråden vil gjera for å sikre rekrutteringa der.
Ingvald Godal (Høyre), 1999-01-20:
Eg vil gjerne få stille fylgjande spørsmål til forsvarsministeren: «Stortinget har fleire gonger understreka at rimeleg likebehandling av norsk ungdom er ein føresetnad for å oppretthalde eit vernepliktsbasert forsvar i Noreg. No syner det seg at legar som utfører sivilteneste, til dømes som kommunelegar eller i psykiatrien, får dette godskreve som meritterande i karrieresamanheng, medan legar som avtener si verneplikt, til dømes som legar i hæren, ikkje får dette akseptert som meritterande. Kva vil statsråden gjera for å rette på denne uakseptable forskjellsbehandlinga?»
Ingvald Godal (Høyre), 1999-01-20:
Eg takkar statsråden for eit positivt svar og vil ynskje han lykke til. Samtidig vil eg understreka at det er heilt klart at storting og regjering har eit ansvar for å syte for ei rimeleg likebehandling av norsk ungdom. I dette tilfellet er det heilt uakseptabelt at folk som ikkje vil utføre den grunnlovfesta verneplikta og får sivilteneste i staden, skal få ein slik fordel i sin karriere. Så her må oppgåva vera å finne fram til ordningar, f.eks. ein kombinasjon av legeteneste i hæren og i det sivile, slik at dette kan bli meritterande. Me må finne ei ordning som løyser problemet, for slik som det er i dag, er det totalt uakseptabelt. Vidare har eg lyst til å peike litt på den generelle situasjonen. Etter at eg tok dette opp i spørjetimen for ei veke sidan, blir eg stadig kontakta med eksempel på noko som dei som utfører militær verneplikt, synest er veldig urettferdig. Dei som er i sivil teneste, blir behandla på ein mykje meir lettvint måte. Eg vil difor oppmode statsråden om å syte for ein skikkeleg gjennomgang av dette, slik at me kan få ein slutt på det.
Inge Lønning (Høyre), 1999-01-20:
Det er gledelig å høre at forsvarsministeren er opptatt av å ta vare på prinsippet om alminnelig verneplikt. Mitt spørsmål er: Vil forsvarsministeren da ta initiativ innad i sin egen regjering til å få bort den ganske forvirrende terminologi Regjeringen har innført ved å tale om «sivil verneplikt» som et likestilt alternativ til militær verneplikt? Dette er jo en terminologi som skaper inntrykk av at disse er valgfrie, sidestilte alternativer, og at siviltjeneste ikke er bruk av en reservasjonsrett. Vil forsvarsministeren gjøre noe for å rydde opp i denne begrepsforvirring?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
Mitt spørsmål går til forsvarsministeren. I media i den senere tid blir det fremstilt slik at forsvarsministeren ønsker å skyve Forsvarets jagerflyprosjekt ut i tid, og at han dessuten er åpen for å kjøpe færre fly enn planlagt. Mitt spørsmål til ministeren blir da: Vil han klargjøre og nærmere tidfeste hva han mener med «å skyve ut i tid», og presisere om han nå mener noe annet enn hva St.meld. nr. 23 inneholder?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
I langtidsmeldingen står det: «Luftherredømme er av stor betydning for alle forsvarsgreners operasjoner i krig. Dette gjør områdeluftforsvaret til den høyest prioriterte funksjonen i invasjons- og territorialforsvaret.» Som en forutsetning for dette står det videre: «Kampfly er grunnforutsetningen for å hevde suverenitet i eget luftrom. Kampfly har ekstrem hurtighet og fleksibilitet. Dette er særlig viktig i Norge med vår særegne topografi og lange avstander.» Mener statsråden at takten i investeringsprofilen i St.meld. nr. 23 tilfredsstiller det som her er referert?
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg har et spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren. Departementet har nylig godkjent en søknad om privat grunnskole for Guds Menighet i Ørsnes i Lofoten. Dette er den andre skolen av sitt slag i regionen. Som en direkte følge blir den kommunale grunnskolen lagt ned, og 20-30 elever mister tilbudet og må begynne å busses. Her snakker vi om en sekt som lokalmedia har avslørt står for utallige overgrep, bl.a. – og kanskje det verste – at man nekter utviste personer å delta i begravelse av sine nærmeste slektninger. Det har vært en unison lokal motstand mot opprettelsen av denne skolen. Både statens utdanningsdirektør og ikke minst Vågan kommunestyre, som enstemmig har vedtatt å gå imot, har påklagd avgjørelsen, bl.a. på grunn av at medlemmene i sekten ikke har selvstendige rettigheter og bare den øverste presten kan uttale seg. Mener ikke statsråden at lokale hensyn og lokale prioriteringer må tas med i vurderingen?
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Når det gjelder mine beskyldninger eller anklager mot denne menigheten, er de grundig dokumentert, ikke minst fra medlemmer som har blitt kastet ut derfra, eller har tatt mot til seg og trukket seg ut. De har kommet med uttalelser både i media, til meg personlig og til andre om hvordan det har vært. En del av det de har fortalt, er så grovt at det ikke egner seg for Stortingets talerstol. Nå har Vågan kommune anket saken, og mitt poeng er at lokale forhold må kunne tas med i vurderingen. Det som Vågan kommune skriver, er at ungene ikke får delta i det ordinære samfunnet, og at man dermed mener at ungene ikke får en skikkelig oppvekst. Jeg må få lov til å spørre om det ikke også av hensyn til ungene er aktuelt å trekke barnevernet inn i bildet i denne sammenheng, når man vet hva som foregår i en del av hjemmene og i den skolen som allerede eksisterer.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Fyrst vil eg seie at det er ganske alvorlege skuldingar som representanten Norvoll set fram på grunnlag av avisskriveri. Eg vil ikkje gå inn i realitetane i dei påstandane. Vi har hatt samtalar med representantar for fleire partar, og har ikkje noko grunnlag for å seie at det er slik i denne konkrete saka som det representanten Norvoll hevdar. Vågan kommunestyre har gjort kjent at dei kjem til å anke saka, og vi skal sjølvsagt behandle anken på ein seriøs og god måte, der dei synspunkta og innvendingane som Vågan kommunstyre legg til grunn, skal verte tekne tilbørleg omsyn til. Derfor vil ikkje eg gå meir konkret inn i saka. Men det eg vil, er på prinsipielt grunnlag å seie at internasjonale konvensjonar veldig klart slår fast foreldreretten. Og då er det slik at foreldra i dette trussamfunnet, som i andre trussamfunn, har rett til å bestemme oppdraginga og opplæringa av barna sine. Det som er samfunnet sitt ansvar, er å sikre at læreplanane og opplæringskvaliteten er slik at dei barna stiller på lik line med andre barn når utdanninga er ferdig. Dei sakene som ligg i eit vanskeleg grenseland, går både departementet sine saksbehandlarar og den politiske leiinga grundig inn i, og ut frå ei samla vurdering kom vi i denne konkrete saka til den konklusjonen vi gjorde, men vi kjem tilbake til saka når anken skal behandlast.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Som eg sa, vil eg ikkje gå konkret inn i vurderinga av ein anke som vi har fått melding om vil kome, men som på det tidspunktet ikkje var forma ut – eg har ikkje sett kva Vågan kommune skriv. Men sjølvsagt skal vi ta tilbørleg omsyn til og gå grundig inn i anken og sjå på alle dei aspekta som ligg til grunn for den, og der fortener Vågan kommune å verte teken seriøst. Når det gjeld den eksisterande skulen, har vi gått nøye inn og sett på dei tilsynsbesøka som har vore der, og det er ikkje dokumentert at det ikkje er ei grundig og skikkeleg undervising som vert gjeven der. Derfor har eg ikkje noko grunnlag for å seie at den skulen vert driven slik at barna ikkje er godt skikka til å ta del i samfunnet elles.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Det er viktig at det vert sett ljos på desse sakene, og eg er takksam for at representanten Løvik medverkar til det. Fyrst til nokre positive ting i undersøkinga: 45 pst. av elevane i skulen les ei bok i veka. Det er fenomenalt. Eg trur vi kjem veldig høgt internasjonalt. Eg lurer på om stortingsrepresentantar kan seie at dei gjer det. Ut frå det som representanten Løvik sa, er det 70 pst. som trivst godt eller svært godt på skulen. Det er òg gledeleg, og vi kjem ikkje dårleg ut internasjonalt der heller. Men at 10-15 pst. ikkje les så skikkeleg at dei kan klare seg når dei er ferdige, og at så mange trivst dårleg, er yttarst alvorleg. Vi sette i gang akkurat desse undersøkingane for å få problema på bordet, slik at ein kunne gå grundig inn i dei og kome med tiltak. Dette er diagnostiske prøver, og det er prøver som òg skal vere eit hjelpemiddel for enkeltskular og for at vi skal kunne skaffe oss nasjonal oversikt. Vi held akkurat no på med å lage eit system for nasjonal vurdering, som skal ha som føremål å vere til hjelp for den enkelte skuleklassen og den enkelte skulen, kommunane skal kunne skaffe seg oversikt, og vi nasjonalt skal kunne skaffe oss oversikt. Vitsen er å forme dette ut som eit verkty som gjer at både elevane, læraren og vi sentralt skal få kunnskap. Samtidig må ein ikkje overbyråkratisere norsk skule. Ein må hente inn akkurat så mykje opplysingar som ein treng på dei ulike nivåa, og så må ein endre og setje i gang tiltak i forhold til det som er negativt. Det vi har fått så langt, er denne undersøkinga. Vi er i gang med å analysere den, og når vi kjem til Stortinget med stortingsmeldinga, kjem vi til å omtale den og kome med framlegg til tiltak.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Det er gledeleg å merke korleis representanten Løvik allereie har gått inn i det materialet som departementet har sytt for kom på bordet. Eg er heilt samd med representanten Løvik i at det er grunn til å sjå på ungdomsskulen. Eg trur at med dei reformene vi har hatt – Reform 94, med all merksemd som var der, og Reform 97, som gjekk på heile grunnskulen, men som i veldig stor grad vart ein diskusjon om 6-åringane – har ungdomsskulen vorte liggjande i ei gråsone. Ut frå det er det grunn til å gå inn der, for det er nemleg gjort endringar som skal gjere det meir spennande. Det at det er opning for så mykje prosjektarbeid, gjer at det er moglegheit for akkurat det som representanten Løvik no etterlyser. Men så spørst det om vi har sett lærarane godt nok i stand til det. Har dei hatt tilstrekkeleg med etterutdanning, og har den vore innretta nok mot ungdomsskulen? Eg er innstilt på at ungdomsskulen er den delen av grunnskulen som må få mest merksemd i tida framover. Då håpar eg at vi i fellesskap skal finne gode løysingar på akkurat det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Det er ikkje alltid det mest konstruktive å seie «kva sa eg» når ein diskuterer politikk. Det er likevel av og til freistande, og denne gongen klarar eg ikkje å stå imot freistinga. Det at Arbeidarpartiet og Høgre lagde eit kompromiss om innføring av marknadsrente, har ført til at både dei som er studentar no, og dei som er ferdige med studiane, har fått ein dramatisk forverra situasjon. Ein ting var at ein bestemte dette, men det som var verre, var at ein ikkje hadde gjort ein skikkeleg analyse av kor stor kapasitet Lånekassa hadde, og korleis fastrenteordninga kunne kombinerast med dei sosiale ordningane i Lånekassa. Dersom ein der innfører ei vanleg fastrenteordning, som vert bunden, så vil ein t.d. ved sjukdom, graviditet eller arbeidsløyse faktisk ikkje kunne endre lånet, slik at dei sosiale ordningane kan tre inn. Derfor var dette vanskeleg. På det tidspunktet eg kom inn i departementet, var det heller ikkje gjort noko med år 2000-problematikken. Det fekk då første prioritet. No er det då gledeleg å kunne meddele at vi har funne ei løysing. Frå 1. juli 1999 vil det verte høve til å gå inn på fastrente, og ei fastrente som kan kombinerast med dei sosiale ordningane. Det er eit stort arbeid som må gjerast av Lånekassa, og saman med år 2000-problematikken er det eit tøft løp. Det er knappe 300 tilsette på nesten 700 000 kundar – det er altså ikkje ein ordinær bank. Men konklusjonen er altså gledeleg. Vi kan både ta vare på dei sosiale ordningane og få fastrente frå 1. juli 1999.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Som eg sa, så var det ikkje gjort ein analyse av den dåverande regjering av kapasiteten Lånekassa hadde til å gjennomføre ei slik ordning. Det var heller ikkje sett i forhold til dei sosiale ordningane. Når det gjeld dei som er komne i dette uføret, seier eg meg lei for det akkurat like mykje som representanten Konglevoll, og det er heilt klårt at dette er mitt ansvar i dag. Men med ein gong vi hadde kome i departementet, gjekk vi inn i saka og analyserte den og varsla Stortinget i revidert nasjonalbudsjett at dette var eit svært samansett problem, og at vi ikkje hadde kapasitet til å klare det før 1. januar 2000. Stortinget hadde ingen kommentarar til det. Det vart akseptert av Stortinget i den behandlinga, og vi hadde derfor ikkje grunn til å tru at Stortinget når dei hadde fått den informasjonen, framleis var så utålmodige. I ettertid kan vi, både Regjeringa og eg som statsråd, og eg vil tru Stortinget òg, sjå at vi fekk ei dramatisk utvikling for rentene, som har aktualisert dette for begge partar.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Representanten Giske og eg er enige om at det er tragisk for dei som har fått den auka renta. Det er vidare grunn til å minne om ein gong til at det er nesten 700 000 kundar som under 300 tilsette skal betene. Representanten Giske har heilt rett når han etterlyser ein kontrakt, men dette vert behandla på data. Skulle under 300 tilsette, i tillegg til dei vanlege oppgåvene dei har, behandle denne biten, ville opplegget for alt det andre som skal gjerast, bryte saman. Det må gjerast på data. Det er heilt rett at min ekspedisjonssjef Skarheim sa det representanten Giske refererte, på det tidspunktet. Vi har klart å forsere det, slik at dette kjem på plass frå 1. august. Det er altså gjort ein jobb både frå Lånekassa og departementet for å klare det tidlegare, men det er ein enorm operasjon å få dette til. Eg har respekt for det arbeidet Lånekassa har gjort i denne saka, og seier meg lei for den situasjonen kundane er komne opp i.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
I St.prp. nr. 1 for 1998-99 for Justisdepartementet har vi opplyst at en utredning vil bli igangsatt på bakgrunn av volds- og trusselepisoder i domstolene. Dette arbeidet er godt i gang. Justisdepartementet har imidlertid også lenge før dette arbeidet med sikkerhetsspørsmål. Når det gjelder fysiske sikringstiltak, har departementet i alle nybygg og ombyggingsprosjekter fra og med 1995 søkt best mulig å ivareta en sonedeling som skiller ansatte fra publikum og parter. Ekspedisjoner plasseres med oversikt over inngangspartiet, og ekspedisjonsskrankene bygges med glassvegg og luke og med retrettmulighet for ekspedisjonspersonalet. I de fleste av disse byggeprosjektene er det installert overfallsalarm i rettssalene, eventuelt i ekspedisjonene, samt innbruddsalarmer. Det tilrettelegges for mulig installering av metalldetektorer i inngangspartiene. Dører og vinduer skal være innbruddssikre, og enkelte bygg har utvendig og innvendig kameraovervåkning. Alle nybygg har egne personalinnganger. I tillegg har alle nybygg utbruddssikre venteceller for tiltalte og utbruddssikre konferanserom for advokater og tiltalte. Alle nybygg har også separate trapper og heiser for ansatte. Når det gjelder sikring av dokumenter og arkiver, skal dette skje i henhold til de tilhørende instrukser og reglementer. Domstolene skal også ivareta hensynet til åpenhet og publikumstilgjengelighet. Fysiske sikringstiltak må derfor avveies i forhold til at domstolene er en serviceinstitusjon overfor det rettssøkende publikum. I ombyggingsprosjekter gjennomføres de samme tiltak som for nye bygg så langt det er fysisk mulig. Cirka 40 pst. av landets tinghus har gjennomført større ombygginger eller nybygg etter 1994, og disse må i stor grad anses å ha gjennomført de ønskelige sikkerhetstiltak. Arbeidet med å kartlegge de domstoler som fortsatt holder til i eldre lokaler, er i gang. Budsjettsituasjonen tilsier imidlertid forsiktighet med hensyn til inngripende bygningsmessige tiltak i eldre bygg. Departementet forutsetter at domstolenes ledelse sammen med den lokale politimyndighet setter inn de nødvendige sikkerhetstiltak i forbindelse med rettssaker hvor sakens karakter og/eller aktører tilsier ekstra sikringstiltak. Slike tiltak omfatter både ansatte, parter og publikum. Også trusler mot ansatte er i første rekke en politisak. Det er vanskelig å tidfeste når sikringen av landets domstoler kan være fullført. Behandlingen av Strukturutvalgets innstilling vedrørende det fremtidige antall domstoler, samt plasseringen av disse, vil være avgjørende for når samtlige domstoler kan antas ferdig sikret.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Eg seier meg lei for at representanten Johnsen ikkje er fornøgd, men det er faktisk ganske mange tiltak som er sette i gang. Behandlinga av Strukturutvalets innstilling vil altså vere avgjerande for kva tid ein kan vere ferdig. Men inntil det er klart, vil dei einskilde førespurnader frå domstolane om tryggleiksspørsmål vere ei prioritert oppgåve i tillegg til den generelle løpande vurderinga. Og sidan Stavanger har vore spesielt nemnd her: For Stavanger tinghus spesielt gjeld at forslag til løysing vart presentert for domstolleiarane sumaren 1997. I samband med ei reforhandling av leigeavtalen som snart skal finne stad, vil betra tryggleik for dei tilsette vere eit mål. Dette er altså ikkje lenge til, og då reknar departementet med at dei skal løyse spørsmålet når det gjeld akkurat Stavanger.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Innledningsvis vil jeg holde fram at norsk rett bygger på et tosporet system for økonomiske ytelser til tilskadekomne. Dels kan en skade føre til ytelser fra det offentlige trygde- og sosialsystem, dels suppleres dette systemet av erstatnings- og forsikringsordninger. Når man ha valgt å ha et system med private forsikringsordninger for bl.a. personskader, oppstår grunnleggende og mer vidtrekkende spørsmål hvis det offentlige skal gripe direkte inn i den konkrete saksbehandlingen på annet vis enn gjennom domstolenes tvistebehandling. Likevel følger departementet naturligvis utviklingen, og vil til enhver tid være oppmerksom på om hensiktsmessige tiltak og utbedringer av regelverket kan være aktuelt i forhold til en problemstilling som dette. I den forbindelse nevner jeg at helseministeren har opprettet et utvalg som bl.a. har som mandat å vurdere samarbeidet mellom forsikringsselskap og sakkyndige lege i skadeserstatningssaker. Mandatet åpner for at utvalget også kan ta opp tilknyttede problemstillinger. Utredningen skal avgis høsten 1999. Saksbehandlingstiden for personskadesaker har bl.a. sammenheng med at det er mange skjønnstema som ligger innebygd i avgjørelsesprosessen. Sakene dreier seg ofte om å komme fram til hva som vil være full erstatning for den skadelidtes økonomiske tap. Medisinske vansker som fører til motstridende legevurderinger, er et forhold som forårsaker lang saksbehandlingstid. I Justisdepartementet arbeides det med sikte på å legge til rette for å få opprettet et nytt rådgivende organ for medisinske spørsmål. Formålet med dette er bl.a. å bidra til en forkortelse av tiden som går fra skaden til endelig forsikringsutbetaling. Arbeidet er komplisert bl.a. fordi de berørte grupperepresentanter dels har motstridende oppfatninger om hvordan et slikt organ bør fungere, og en velfungerende ordning må ha tilstrekkelig tillit i alle leirer. Personskadeerstningsutvalget gav uttrykk for at andre mulige tiltak som gjelder erstatningsutmålingen, vil være til liten nytte dersom ikke problemet med motstridende legevurderinger blir løst. Personskadeerstatningsutvalget har ellers særlig tatt opp spørsmålet om å redusere de skjønnsmessige elementene ved erstatningsutmålingen. Om dette kan ha positiv betydning for saksbehandlingstiden, vil regler av denne type likevel kunne virke som et tveegget sverd: Ved standardisering beveger man seg bort fra gjeldende retts utgangspunkt om at det er det fulle økonomiske tap individuelt vurdert, som skal erstattes. Derfor er også tankene om standardisering under høringen møtt med skepsis fra instanser som kan sies å representere skadelidtsiden. Under høringen er det også gitt uttrykk for tvil om betydningen dette kan ha for hvor raskt skadeoppgjørene kan skje. Som det framgår, er arbeidet rundt spørsmålsstillerens anliggende i gang, og målet må være at skadeoppgjør ferdigbehandles innenfor en akseptabel tidsramme. Jeg legger til grunn at også forsikringsselskapene har en slik målsetting.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Eg er heilt einig i den problemstillinga representanten Arnesen tek opp i forhold til kva enkeltmenneske og enkeltfamiliar må li når det gjeld venting på oppgjer. Det er heilt klart uverdig og bør ikkje skje. Det er òg bakgrunnen for at departementet no har prioritert høgst det medisinsk rådgjevande organet, fordi konflikten, veldig ofte mellom to legar, verkar sterkt forseinkande. Det med standardisering er som sagt enkelte av dei skadelidne urolege for. Det har vi ikkje teke stilling til. Det framlegget som representanten Arnesen har med utgangspunkt i ordningar i våre naboland, verkar interessant. Eg ser ikkje at det ikkje skulle vere mogleg å gjennomføre, men det må sjølvsagt undersøkjast nærmare, og det må vurderast. Eg tek det med tilbake, og lover at det skal verte vurdert i Justisdepartementet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Lyngdal kapellangard vart teken opp til ordinær vurdering for sal i januar 1997 etter retningslinjer gjevne i St.meld. nr. 64 for 1984-85. Ei avgjerd om ein prestegard kan seljast eller ikkje, byggjer på ei vurdering av mange forhold som er viktige for forvaltninga av fondet. Dette gjeld økonomi og avkastning av fondet, omsyn til kyrkjelege behov, omsyn til ei effektiv forvaltning av landbrukseigedomar og skog, det offentleges behov for areal, m.m. Her kjem òg vurderingane om det skal seljast skog med eigedomen, og i så fall kor mykje. Etter ei samla vurdering vart avgjerd om sal av eigedomen gjord kjent i brev av 9. juli 1998, og det er søkt om deling av eigedomen. Saka ligg no i kommunen for ordinær handsaming etter jordlova og plan- og bygningslova. Kommunen avgjer om deling kan gjerast i forhold til plan- og bygningslova, medan dei innstiller overfor fylkesmannens landbruksavdeling for avgjerd i forhold til jordlova. Grunngjevinga for at ein har vurdert deling av eigedomen, er den same for Lyngdal kapellangard som for dei prestegardane som har vore til vurdering for sal tidlegare. Eit moment i denne vurderinga er at fondet òg i framtida vil vere ein stor skogeigar, der drift av skog og utmark vil vere eitt av dei økonomiske fundamenta som fondet må ha for å tene oppgåver for Den norske kyrkja. Ei svekking av arealgrunnlaget vil redusere moglegheitene for ei god forvaltning og ei rekningssvarande drift. Fondet har andre skogeigedomar innanfor dette distriktet som blir drivne saman med denne aktuelle skogen. Skogane har ei samla forvaltning, og skog som vert behalden, vil framleis verte driven på ein fagleg og landbruksmessig forsvarleg måte og vere til stor nytte for fondet. Skogsdrifta på denne prestegarden har, som på andre prestegardar, vore forvalta for seg og har aldri gått inn i avtalen med paktaren. Fondet sin skog har vorte forvalta og driven av andre enn prest og paktar alt sidan skogdirektørembetet vart oppretta i førre hundreåret. Sidan har Direktoratet for statens skoger – no Statskog – stått ansvarleg for skogforvaltninga til fondet. Skogen har aldri vore ein del av den driftseininga paktaren har hatt ansvaret for, men eg ser at det vil vere ein styrke i drifta for paktaren dersom han også får overta skogen. Mitt ansvar i denne saka er m.a. å sikre forvaltninga av Opplysningsvesenets fond sine eigedomar. Eg vil no avvente alle dei råda som kjem frå offentlege høyringsinstansar, både på kommunalt og fylkeskommunalt hald. Før eg tek avgjerd i denne saka, vil eg også leggje saka fram for Landbruksdepartementet for å få ei vurdering av jordbruksdrifta og skogsdrifta. På dette grunnlaget vil eg ta ei avgjerd som tek omsyn både til forvaltninga av Opplysningsvesenets fond og dei landbruksmessige sidene, som representanten Gabrielsen tek opp.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Dette er forvaltning av Kyrkjas gods, og ein har hatt den praksisen ved dei fleste sala at ein har delt på den måten som her er vist til. Samstundes er eg einig med representanten Gabrielsen i at når ein paktar først får kjøpe eit bruk, er det viktig at det faktisk er eit livsgrunnlag på det bruket. Ut frå at denne regjeringa legg sterk vekt på at det skal vere levelege bruk på bygdene, er eg innstilt på å drøfte akkurat den delen med landbruksministeren, slik som eg sa i mitt første svar. Det endelege svaret vil nok ikkje representanten Gabrielsen få i dette møtet, anna enn at det er ei saksbehandling på gang, men dei problemstillingane som han har teke opp, vil verte grundig vurderte av meg.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Det vil kyrkjeministeren tiltre på det sterkaste. Elles er det heilt rett at ein skal vurdere dei sidene som representanten Gabrielsen tek opp her, men eg må halde meg til den behandlinga desse sakene har fått i Stortinget, og forvalte i samsvar med det. Samstundes er det klart at ein må føre ein heilskapleg politikk, og då må landbruksdelen òg vurderast. Så eg skal gjere som eg sa i mitt førre svar: gå grundig inn i dette. Denne regjeringa ynskjer at det skal bu folk på bygdene. Det var i og for seg ei interessant opplysning at Høgre-representanten Gabrielsen ikkje syntest ein skulle samle seg skattar på jorda. Det tek eg òg til orientering, og vi får drøfta nærmare kva grunngjeving han hadde for det, ved eit seinare høve.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Etter innføringa av ei oppfylgingsteneste med Reform 94 står det no eit breitt fylkeskommunalt apparat klart for å fylgje opp ungdom som har rett til opplæring, men som ikkje har søkt eller teke imot opplæringsplass, eller som har slutta midt i skuleåret. Oppfylginga skjer gjennom personleg kontakt med den unge, kvart skuleår. Dette er ei stor forbetring i høve til dei såkalla gamle dagar, som i vidaregåande opplæring vert definert som tida før Reform 94. Tal frå oppfylgingstenesta viser at i europeisk målestokk har Noreg ein liten del elevar som fell utanfor det vidaregåande opplæringssystemet. Forskinga i samband med innføringa av reforma teiknar eit bilete av ei teneste som for det meste verkar etter intensjonane, men som enno klart kan forbetrast. Representanten Karin Andersen sitt spørsmål gjeld eit slikt forbetringsområde: kombinasjonen av arbeid og opplæring. Evalueringa av Reform 94 syner at ungdom som har hatt eit tilbod som inneber ein kombinasjon av arbeid og opplæring, oftare har halde fram i vidaregåande opplæring enn ungdom som har gjort noko anna, anten dei har gått på skule, hatt praksisplass, hatt vanleg jobb eller berre gått heime. Arbeidsmarknadsetaten er derfor ein særs viktig samarbeidspartnar. Det er fylkeskommunen som gjennom oppfylgingstenesta skal sikre det tverretatlege samarbeidet mellom dei kommunale, fylkeskommunale og statlege instansar som har ansvar for målgruppa. Ikkje minst gjeld dette samarbeidet med arbeidsmarknadsetaten. Evalueringa av Reform 94 viser at mens arbeidsmarknadsetaten ventar at skulen driv differensierte, individretta opplegg slik at fleire ungdomar kan nyttiggjere seg skuletilbodet, ventar leiinga i oppfylgingstenesta at arbeidsmarknadsetaten relativt raskt kan stille med kvalitativt gode praksisplassar. Eit godt samarbeid mellom fylkeskommunen og arbeidsmarknadsetaten om oppfylgingstenesta er eit kriterium for å lukkast i arbeidet med å formidle tilbod til dei unge. Eg vil derfor ta initiativ til eit møte med Arbeids- og administrasjonsdepartementet for å drøfte samhandlinga mellom oppfylgingstenesta og arbeidsmarknadsetaten, slik at det offentlege systemet kan fungere godt i høve til oppfylgingstenesta sine intensjonar. Eg syner elles til stortingsmeldinga om erfaringane med Reform 94, som Stortinget vil få til våren. Departementet har òg gjennomført eit større forsøk med delkompetanse for dei ungdomane som har problem med å nå full kompetanse. Resultata av forsøket er gode, og departementet vil arbeide aktivt vidare med denne saka, m.a. har vi nær kontakt med partane i arbeidslivet for å opprette eit nytt tariffområde. Eg er overtydd om at den kompetansen ein tileignar seg som er annleis – den er kalla delkompetanse, men vi bør finne eit nytt namn – må òg kunne gje eit stempel som igjen gjev ein arbeidsplass, og da må vi ha eit tariffområde. Det har vi nær dialog med partane om. Eg håpar at vi snart skal kome i mål her, og då vil den delen av arbeidet kunne intensiverast.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
I og med at evalueringa kjem no, rundt påsketider, trur eg at det vi må kunne ha som målsetjing, er å finne grep som vi kan presentere i denne meldinga. Å få det i gang før det, trur eg er vanskeleg. Eg ser veldig tydeleg representanten Karin Andersens engasjement og har sjølv doble tankar i forhold til dette. Vi har fått eit system der alle kan kome inn i vidaregåande skule, og det har gjeve oss ein oversikt gjennom m.a. oppfylgingstenesta. Men det er klart at vi har lett for å verte så «skulske» i dette at det vert nokre, 0-10 pst., eller liknande, som kan falle ut, og derfor er det heilt maktpåliggjande å klare dette. Då treng vi å samarbeide. Eg må berre erkjenne at der har vi framleis ein monaleg veg å gå. Eg skal prøve å bidra til at den vegen vert skikkeleg, men det er mange uløyste oppgåver som ligg framfor oss her.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Det var eit ganske intelligent spørsmål. Det kan godt hende at det isolert sett hadde løyst noko av dette problemet, men eg meiner at vi må ha definert betre både organisatoriske grep og omfang før vi lovfestar den retten. I utgangspunktet har jo Regjeringa ei plikt overfor fylkeskommunen til å tilretteleggje for vidaregåande opplæring, og eg trur at summen av kompetansereforma vil kunne gje oss gode hjelpemiddel her. Eg trur at vi treng ein del meir kunnskap før vi går det skrittet som representanten Karin Andersen her ynskjer at vi skal gå, og gjev derfor ikkje det svaret som ho ynskte i dag. Men eg reknar med at representanten Andersen kjem tilbake ved eit seinare høve.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Sidan eg for kort tid sidan fekk honnør for å gje eit kort og konsist svar, burde eg kanskje denne gongen òg ha sagt: Ja, det vil eg. Svaret dekkjer i alle fall denne regjeringa sin intensjon i høve til det å få flyktningar/innvandrarar raskt i arbeid. Når eg må bruke nokre fleire ord enn ynskjeleg, er det fordi svaret treng ei presisering. Det er viktig å streke under at det her går eit viktig skilje mellom fagutdanning og vidaregåande opplæring sitt nivå, dvs. fag- og sveineprøver og utdanning i fag som høyrer inn under universitets- og høgskulestrukturen. På den eine sida må fagpersonell som skal utføre arbeid i Noreg, ha den naudsynte utdanninga og autorisasjonen i høve til norske standardar i faget. På den andre sida har denne regjeringa sagt at flyktningar/innvandrarar med utanlandsk utdanning må sikrast ei rask vurdering av sin kompetanse med sikte på: å få godkjenning med tanke på arbeid å få slått fast kva som manglar i høve til norsk standard i faget, og verte rettleidde inn mot den delen av opplæringssystemet som kan supplere den manglande kompetansen I høgare utdanning er det den einskilde institusjonen som er godkjenningsinstans for utanlandsk utdanning. Søknaden om å få godkjent slik utdanning vert send Informasjonssenter for internasjonal utdanning. Dersom praktisering av yrket krev ein eigen autorisasjon, må ein søkje den aktuelle autorisasjonsinstansen for faget om slik autorisasjon. Denne godkjenningsordninga fungerer godt, sjølv om vi veit at det i enkelte høve tar noko lengre tid enn ynskjeleg å få vurdert kompetansen. Eg vil gjere mitt til at ordninga skal fungere så raskt og effektive som mogleg. Når det gjeld vidaregåande opplæring, kan full fagutdanning frå utlandet godkjennast som jamstilt med norsk utdanning i faget. Yrkesopplæringsnemnda gjer ei fagleg vurdering av utdanninga, mens Statens utdanningskontor gjer endeleg vedtak om godkjenning. Departementet arbeider no med retningsliner for yrkesprøving av innvandrarar som ikkje kan dokumentere dette ved eksamenspapir eller anna form for kompetansebevis. Yrkesprøvinga vil gje høve til å få dokumentert teoretisk og praktisk dugleik, samtidig som ein får vite kva som manglar for å kunne melde seg til fag- eller sveineprøve. Råd om eventuell tilleggsopplæring vil bli gjeve som ein del av ordninga. Departementet er i sluttfasen med utarbeiding av slike retningsliner for yrkesprøving. Faglege testar og prøver som representanten Johnsen spør etter, vil òg kunne vere ein viktig del av kompetansereforma, der vurdering og godkjenning av den einskilde sin realkompetanse skal vere ein naturleg del av opplæringsløpet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Det er heilt rett som representanten Johnsen seier, at det er viktig, og det er – det skal vi erkjenne – vanskeleg. For det fyrste er vi generelt ofte for konservative når det gjeld å tru at utdanninger utanfrå er gode nok. Det er i seg sjølv ei viss psykologisk hindring. Det andre er sjølvsagt at vi òg må kvalitetssikre. Vi har i det siste sett nokre eksempel på at vi har godkjent legar som ikkje skulle ha vore godkjende. Men det er forskjell på yrkesutdanningar, som representanten Johnsen no tek opp, og f.eks. ei medisinutdanning. Derfor har vi vorte betre, men vi kan framleis verte endå betre. Vi held altså på med å lage ferdig ein del prøver. Om dei òg kan brukast i dei tilfella som Johnsen no tek opp, skal eg vurdere. Kan det verte ei betre ordning, så skal vi sjå på det.