Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Formålet med lovforslaget som vi behandler nå, er å gi grunnlag for å etablere en ny refusjonsordning for utgifter til helsehjelp i andre EØS-land. Ordningen vil gi pasientene større valgfrihet med hensyn til hvor de vil motta helsehjelp. Men ordningen vil ikke omfatte andre typer helsehjelp enn det som gis på det offentliges bekostning i Norge. Som hovedregel vil også de samme vilkårene gjelde. Nærmere regler om ordningen vil fastsattes i forskrift. Bakgrunnen for forslaget er en rekke dommer i EF-domstolen og EFTA-domstolen om hvordan reglene for fri bevegelighet for tjenester skal forstås. Når det gjelder helsetjenester, har de kommet til at pasienter vil ha rett til å få refusjon for helsehjelp mottatt i andre EØS-land – i bestemte situasjoner. Som omtalt i proposisjonen, har EU-organene til behandling et forslag til direktiv om pasientrettigheter ved grensekryssende helsetjenester. Målet er bl.a. å regelfeste EF-domstolens praksis når det gjelder rett til refusjon for helsehjelp i utlandet. ESA mener at det ikke er akseptabelt å utsette innføring av en norsk refusjonsordning for ikke-sykehusbehandling til direktivforslaget er ferdigbehandlet – dette fordi retten til å få refusjon for såkalt ikke-sykehusbehandling synes klar, ut fra rettspraksis, og fordi Norge ikke har noe slikt system. Refusjonsordningen skal i hovedsak omfatte helsehjelp som mottas utenfor sykehus, men nærmere avgrensning må fastsettes i forskrift og ved praksis. I arbeidet med å fastsette regler for den norske refusjonsordningen vil vi se hen til utviklingen i direktivprosessen. Særlig er det viktig å følge med på hvordan man skal trekke skillet mellom sykehusbehandling og ikke-sykehusbehandling. Det er gledelig at helse- og omsorgskomiteen støtter forslaget som gir grunnlag for å opprette denne refusjonsordningen, som også regulerer fordelingen av utgiftene. Jeg mener det er en god løsning at refusjonsutgiftene belastes det forvaltningsnivået som har sørge for-ansvar for den aktuelle tjenesten. Dette vil være et incentiv til å sørge for best mulig tjenester i Norge. Det er ikke grunn til å tro at svært mange vil benytte denne muligheten til å få behandling i utlandet. Hvis det likevel skulle skje, kan det være aktuelt å vurdere andre finansieringsløsninger – slik det er nevnt i proposisjonen. La meg bare helt til slutt kort kommentere forslaget om at man på dette tidspunktet skulle ha gått mye lenger og i tillegg ha innlemmet sykehus. Jeg har selvfølgelig respekt for at noen mener det, men min oppriktige oppfatning er at det ville ha vært veldig merkelig om Norge gjorde det nå. Hele Europa diskuterer nå hvordan dette pasientdirektivet skal se ut, og det er en prosess som også vi forsøker å påvirke så godt det lar seg gjøre, som ikke-medlem. For eksempel er det helt naturlig at jeg når jeg møter min svenske kollega og min danske kollega, tar opp norske interesser, og vi har også en omfattende kontakt med vår delegasjon i Brussel for å påvirke arbeidet med pasientdirektivet så godt det lar seg gjøre ut fra norske interesser. At vi nå, i denne situasjonen plutselig ensidig skulle fastsette de reglene i Norge, framstår for meg som et merkelig standpunkt. Jeg mener tvert imot at nå er det viktig at vi deltar i debatten i Europa med det ståsted vi har som ikke-medlem, påvirker debatten så langt det lar seg gjøre ut fra norske interesser. Vi må så selvfølgelig forholde oss til det direktivet når det er vedtatt, og raskt sørge for å implementere det i norsk lov. Men at vi skulle gjøre det nå, som det eneste landet i Europa, i forkant av direktivprosessen i Europa, det skjønner jeg virkelig ingenting av.