Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Da vi la fram vårt statsbudsjett den 4. oktober, var det første muligheten, etter at vi kom inn i regjeringskontorene i mars, til å legge fram et budsjett og en helhetlig politikk i sammenheng for å gi uttrykk for det som vi mener er en riktig politisk fordeling i et helhetlig budsjett. Budsjettet tok utgangspunkt i rettferdig fordeling, for forskjellene i Norge har økt gjennom 1990-tallet. Derfor la vi opp til at budsjettet skulle ta noe fra dem som har mest, og gi noe til dem som har minst. Og vi la opp til at det skulle skaffes rom for satsinger på viktige prioriterte områder for oss, som eldreomsorgen. Vi er her midt i en satsingsplan, som vi ikke bare følger opp, men som vi utvider med ytterligere et år, slik at vi bygger totalt 30 000 nye plasser i eldreomsorgen. Vi skaffet rom for satsing på helsesektoren. Vi vet at Norge er et av de land i verden som bruker mest penger på helse, men vi vet også at vi allikevel ikke har det beste helsetilbudet. Det er behov for forbedringer. Vi satset på å styrke barnehageutbyggingen, fordi behovet for barnehageplass fremdeles ikke er oppfylt, og tilbudet er for dyrt. Derfor økte vi også statstilskuddet til barnehager. Vi satset på skolesektoren, delvis ved å finansiere det romslige læreroppgjøret for å gi tilbud til en bedre offentlig grunnskole, en offentlig grunnskole der alle skal ha det samme tilbudet. Det er et viktig poeng for oss at barna til direktøren og barna til arbeideren går på den samme gode skolen, og for å få til dette er styrkingen av kommuneøkonomien med 5 milliarder kr et viktig virkemiddel. Det er kommunene som i stor grad yter velferdstjenester. Da budsjettet ble lagt fram, ble det fra enkelte kommentert at her var det mange gode påplussinger. Kritikken mot budsjettet kom først og fremst på inntektssiden. På inntektssiden hadde vi foreslått ganske markante grep, bl.a. utbytteskatten. At vi foreslo å ta 14 pst. skatt av utbetalt utbytte, vakte reaksjoner. Men vi mener det er riktig, fordi 90 pst. av utbyttet blir betalt til de 5 pst. rikeste i Norge, og da må det være riktig å sørge for at de bidrar noe mer til fellesskapet enn det de har gjort. Vi foreslo også en konjunkturavgift på 1 ½ pst., og grunnen til det var at mens vi på 1990-tallet hadde problemer i næringslivet, problemer med å få overskudd, har vi havnet i en situasjon der overskuddet har økt betydelig på grunn av tiltak, vedtatt også politisk. Vi syntes det var riktig at de som har fått hjelp, nå i noe større grad skulle bidra til fellesskapet. Vi foreslo innstramminger i delingsmodellen. Skattereglene her gjør at noen av dem som har høyest inntekt her i landet, slipper veldig lett når det gjelder skatt, og betaler bare 28 pst. på store deler av høg inntekt. Vi foreslo rett og slett at de som har mest, skulle bidra mer, og kombinert med at vi øker minstefradraget, noe som hjelper folk med lave og midlere lønninger mest, ble det god fordeling av de forslagene vi la fram. Vi har fått gjennomslag for mesteparten av det grepet, men med en god del justeringer. Utbytteskatten fikk vi i hovedsak gjennomslag for. Riktignok ble satsen redusert fra 14 til 11 pst., og det ble innført et bunnfradag, men prinsippet om at de aller rikeste som mottar mest utbytte, må bidra mer, har vi klart å beholde. Konjunkturavgiften klarte vi ikke å få gjennomslag for. Den ble erstattet av saldoavskrivninger, av konjunkturavgift på næringsbygg og et halvt år ekstra med 1 pst. høyere moms, av økning av likningstaksten på bolig i forhold til Regjeringens forslag, og av ytterligere 1 øres økning på elavgiften. Når det gjelder delingsmodellen, har vi fått gjennomslag for omtrent halvparten. Vi har fått gjennomslag for å endre risikotillegget og kapitalavkastningsgrunnlaget. Vi fikk ikke gjennomslag for å justere det såkalte taket og identifikasjonsreglene i delingsmodellen. Det betyr at vi har sørget for å skaffe inndekning, men at vi ikke har like god fordeling som det som lå i Arbeiderpartiets egentlige opplegg. I vårt opplegg ville f.eks. en med skattbar inntekt på over 600 000 kr i gjennomsnitt måtte betale 26 600 kr mer i skatt. Etter avtalen vil han betale 13 600 kr mer i skatt – altså fremdeles god fordelingsvirkning, men ikke så god fordelingsvirkning som den vi hadde lagt opp til. Så er det sagt at det er flyttet store beløp. Ja, det er flyttet store beløp på inntektssiden, selv om det tallet som enkelte har brukt, 20 milliarder, er aldeles hinsides alt. Mye av grunnen til det er at som en del av budsjettet denne gangen har vi en omlegging av momssystemet. Med momsreformen, som har vært utredet siden 1985, diskutert siden 1990, har vi endelig fått gjennomslag for et mer moderne momssystem, som andre land rundt oss har, et system der også tjenester er en del av momssystemet. Det er en stor reform, det er en modernisering av momssystemet, men det blir sannsynligvis vedtatt en del endringer i forhold til Regjeringens forslag. Først og fremst blir det innført halv moms på mat, mens reiseliv, overnatting og transport er holdt utenfor momsgrunnlaget. Finansieringen av disse økte kostnadene blir dekket ved at den alminnelige momssatsen øker fra 23 til 24 pst. Som en del av momsopplegget hadde vi foreslått betydelige reduksjoner i avgifter. For mange har bevisstheten om problemene med grensehandel blitt større de siste årene. For mange i distriktene føles det urettferdig at bensinprisen er på et nivå som gjør at de som er avhengige av å pendle eller er avhengige av bil i hverdagen, betaler for mye i avgift til staten. Nå er det riktignok slik at prisøkningen det siste året i hovedsak skyldes helt andre ting enn avgiftene, men vi har likevel hatt høyere avgifter enn f.eks. Sverige, som mange har innenfor kort reiseavstand. Derfor foreslo vi at det skulle bli billigere å kjøpe brennevin, altså at avgiften på sprit ble satt ned med 17,5 pst. Vi foreslo at bensinprisen skulle reduseres med 1,20 kr, inkludert momsen, og diesel med 1,13 kr. Vi har fått gjennomslag for de to siste. Dessverre måtte vi oppgi den delen som går på sprit, men det betyr ikke at det ikke fremdeles er grunnlag for å jobbe videre med sikte på at våre avgifter skal bli mer lik avgiftene i landene rundt oss. Det er for øvrig meg bekjent første gang at avgiftene på diesel og bensin blir satt ned gjennom et statsbudsjett, og de blir altså satt kraftig ned, til et nivå som ligger mye nærmere det svenske enn det som har vært tilfellet fram til i dag – altså et gjennombrudd, og for ordens skyld: betydelig lavere avgift enn det høyresiden og sentrum vedtok for budsjettet for 1999. Totalt har vi fått til et ansvarlig finanspolitisk opplegg, og de økonomiske kommentarene har også gått på det. Både i forhold til Regjeringens forslag til budsjett og budsjettavtalen etterpå har kommentarene gått ut på at dette er et godt bidrag til at finanspolitikken demper presset på renten, og at vi slik sett kan håpe på at det vil få stoppet den renteoppgangen vi har sett i den siste tiden. Det er også et nødvendig utgangspunkt for å holde fast ved solidaritetsalternativet, som gjennom 1990-tallet har gitt oss fantastisk gode resultater, først og fremst økt sysselsetting. Vi er et av de land i Europa, ja et av de land i verden som har lavest ledighet. Vi er et av de land i verden som har høyest sysselsetting, aldri har flere vært i arbeid i Norge enn det som er tilfellet i dag. Det er et resultat av solidaritetsalternativet. Det er også et resultat av stabile rammevilkår, og derfor er jeg også glad for at det er bred enighet om at vi ikke skal forandre på den rollen som Norges Bank har i forhold til pengepolitikken, og at det er bred oppslutning om å føre videre de linjene som har gjeldt fram til i dag. Mye av grunnlaget for de gode økonomiske resultatene i Norge er moderasjonslinjen, det at det har vært mulig å få til reell lønnsvekst ved at lønnstilleggene har vært moderate samtidig som vi har greid å holde prisstigningen nede, slik at det blir netto i lønningsposen. Det har vi fått fordi fagbevegelsen i Norge har tatt et stort ansvar og gått foran og vist moderasjon. Arbeidsfolk har rett og slett stilt opp for å få orden på landets økonomi, og en nødvendig forutsetning for å fortsette den linjen er rettferdig fordeling. I et slikt perspektiv blir det vi har sett det siste året av utbyttepolitikk, utbyttefest, at lederlønningene har økt mye mer enn vanlige lønninger, av fallskjermer, bonusordninger og andre særordninger for lederne i bedriftslivet i Norge, en belastning for solidaritetsalternativet, og det er det som kan undergrave solidaritetsalternativet framover. For å stille opp har fagbevegelsen gjort, men da må det også være rimelig at ikke noen få stikker av gårde med det overskuddet som blir skapt. Hvis vi skulle kutte milliarder i sykelønnsordningen eller redusere AFP-ordningen for slitne arbeidsfolk, som enkelte nå foreslår, er det klart at det på samme måte som utbyttefesten og lederlønnsnivået ville være med på å undergrave viljen til å stille opp for moderasjonslinjen framover. I budsjettet er det flyttet på 1,5 milliarder kr på utgiftssiden. I fjor ble det flyttet på 1,9 milliarder kr. Men først og fremst har det blitt markert gjennom den budsjettavtalen som er inngått, at det politiske tyngdepunktet ligger i grenselandet mellom Arbeiderpartiet og sentrum. Nå har vi brukt det politiske tyngdepunktet. Vi har brukt det for å få til en mer rettferdig fordeling, for at flere kan få helsetilbud i Norge til neste år, for at flere kan få et bedre tilbud i eldreomsorgen, for at vi kan få flere barnehager, styrket kommuneøkonomi, styrket bistand til de fattige i verden, for at vi kan få styrket miljøsektoren osv. Vi har gjort det først og fremst innenfor et ansvarlig økonomisk opplegg, som er bra for sysselsettingen i Norge og bra for dem som har gjeld i Norge. Slik sett vil jeg påstå at budsjettavtalen bringer Norge framover.