Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Jeg vil også få lov til å slutte meg til dem som berømmer saksordføreren for en god jobb. Kanskje vi kan få lov til å berømme hele komiteen, fordi det ble en bedre innstilling enn meldinga i utgangspunktet la opp til. Selv om veldig mye er det samme, er det viktig hvordan vi greier å følge opp dette i det videre. Det er et solid stykke politisk håndverk som er gjort i den saken. Jeg synes det er positivt i seg selv at Stortinget står så samlet bak innstillinga, fordi dette er en viktig melding om hvilke verdier som skal legges til grunn i politikken for mennesker med utviklingshemning i tida som kommer. Målet er at meldinga skal bidra til økt debatt og oppmerksomhet rundt situasjonen for mennesker med utviklingshemning. Men det gjelder altså – som flere andre har vært inne på – å gjøre ord til handling. Et enstemmig storting har derfor forutsatt at vi skal følge opp med å oppnevne et utvalg som skal vurdere helt konkrete tiltak når det gjelder enkeltpersoners rett, som det står, til autonomi, privatliv, familieliv og samfunnsdeltakelse. Det er å håpe at dette utvalget kan konsentrere seg om å se framover og ikke måtte bruke tida på å fremme forslag som må rette opp en utvikling som går i feil retning. Jeg har i den forbindelse lyst til å rope et varsku når det gjelder bolig. Retten til bolig er viet relativt stor plass i meldinga, først og fremst når det gjelder tilgangen på bolig og ulike boformer for å sikre utviklingshemmede den samme valgfriheten som andre. Men det er et annet aspekt som ikke er særlig berørt i denne meldinga, sannsynligvis fordi det er et spørsmål som en kanskje anså allerede var løst, eller iallfall satt retning på, da meldinga ble skrevet, men der regjeringa nå ser ut til å være i ferd med å gå i feil retning. I meldinga står det: «Plan- og bygningsloven med forskrifter skal sikre at det bygges tilgjengelige boliger, samt at nye bygninger, anlegg og uteområder rettet mot allmennheten og arbeidsbygg er universelt utformet.» Tillat meg da et raskt tilbakeblikk, nærmere bestemt til den 10. juni 2008. Da ble det tatt en historisk beslutning i Stortinget: Vi vedtok antidiskrimineringsloven. Daværende statsråd Anniken Huitfeldt sa følgende: «Dette er en stor og viktig dag. Stortinget behandler en lov som gir personer med nedsatt funksjonsevne et rettslig vern mot diskriminering, fordi vi ønsker et samfunn som er tilgjengelig for alle. Vi har ikke lenger en helse- og sosialpolitisk fokusering, men vi slår fast at dette handler om inkludering og likestilling.» Bolig var da et av smertensbarna. Bare 7 pst. av den norske boligmassen er universelt utformet. Å gjøre alle boliger tilgjengelige er et langt lerret å bleike, men vi begynte altså med å stille krav til nye boliger. TEK 10, som den populært kalles, byggeteknisk forskrift, stiller en del krav til fysisk utforming av nye boliger, bl.a. når det gjelder krav til at rullestolbrukere skal kunne bevege seg innendørs uten altfor store problemer. Så kan en spørre seg hva nå dette har med personer med utviklingshemning å gjøre. Egentlig ganske mye, fordi mange utviklingshemmede har tilleggshandikap i form av nedsatt fysisk funksjonsevne. Det som er bekymringsfullt, er at den nye regjeringa ikke var gammel før den startet arbeidet med å plukke fra hverandre kravet til universell utforming for bolig. Det kom ikke helt uventet. Allerede på Høyres landsmøte i 2013 så vi de første tegnene. Høyre programfestet at de ville revidere plan- og bygningsloven og bestemmelsene i TEK 10, med mål om å lempe på tekniske krav til nye boliger og utleieboliger. I regjeringserklæringa ser det ut til at Høyre har fått med seg Fremskrittspartiet på dette. Jeg lurer egentlig litt på hva Kristelig Folkeparti og Venstre synes om det spørsmålet. Kommunalminister Jan Tore Sanner var nylig ute i media og viste til Sverige, der man opererer med en snusirkel for rullestoler på 130 cm. Men handikaporganisasjonene i Sverige har tilbakevist at dette er nok for dagens rullestoler, og det samme gjelder i Norge. De rullestolene Nav utleverer aller, aller flest av, krever ideelt sett en snusirkel på 180 cm. Så har organisasjonene foreslått et kompromiss på 150 cm. Å ha en egen innestol stående, slik Sanner har antydet, er helt urealistisk. Han ser da dessuten helt bort fra at utviklingshemmede med nedsatt fysisk funksjonsevne i tillegg også er sosiale individer, som ønsker å kunne bevege seg andre steder og i andre boliger enn i sin egen leilighet. Så Arbeiderpartiet håper at inkluderingsministeren umiddelbart vil gripe fatt i dette og stille seg på de funksjonshemmedes side i denne saken, for på denne måten å oppfylle FN-konvensjonen om rettighetene for mennesker med nedsatt funksjonsevne og sørge for at vi når målet om et universelt utformet Norge innen 2025.