Bent Høie (Høyre), 2010-03-02:
Psykiske lidelser er en folkesykdom. Flere internasjonale undersøkelser viser at ca. 50 pst. får en psykisk lidelse i løpet av livet, og 20–30 pst. har hatt en slik lidelse det siste året. De aller fleste av oss vil oppleve psykiske problemer i en eller annen form i løpet av livet. Verdens helseorganisasjon antar at den samlede belastningen med uførhet og for tidlig død på grunn av depresjon vil øke, og i 2020 vil psykiske lidelser være den viktigste årsaken til sykdomsbelastning i vestlige land. Da Stortinget behandlet stortingsmeldingen om det psykiske helsevernet i 1997, var diagnosen svikt i alle ledd. Opptrappingsplanen for psykisk helse ble iverksatt fra 1998, og ble avsluttet i 2008. Planen var klar på retning og kvantitative mål. Det skulle bygges opp et bedre og mer desentralisert tilbud, og polikliniske tilbud i pasientens nærmiljø skulle erstatte institusjonsomsorgen. Evalueringsrapport fra Norges forskningsråd viser at opptrappingsplanens kvantitative mål langt på vei er nådd. Noen eksempler illustrerer dette: Det gis mer enn dobbelt så mange polikliniske behandlinger som da opptrappingsplanen ble iverksatt. Det er bygd 75 nye distriktspsykiatriske sentre, som har gitt mange pasienter et tilbud der de bor. Det er bygd om lag 3 400 flere tilrettelagte boliger for psykisk syke i kommunene. Selv om mange av de kvantitative målene i opptrappingsplanen er nådd, er vi ikke i mål med å gi psykisk syke et godt og likeverdig behandlingstilbud, f.eks.: Det er fortsatt for lange ventetider og for mange brudd på pasientrettighetene. Det er for stort press på døgnbehandlingstilbudet fordi det mangler gode tilbud lokalt. Det mangler sammenheng og helhet i tjenestene, noe som rammer alle pasienter, men psykisk syke rammes spesielt hardt. Brukermedvirkningen og pårørendeperspektivet er nødt til å bli ivaretatt bedre. Og ikke minst må det gis hjelp som faktisk hjelper. Denne interpellasjonen handler om den siste utfordringen, nemlig at psykisk syke skal få hjelp som hjelper. Etter å ha satt inn stor innsats for å styrke kvantiteten i det psykiske helsevernet, må vi nå jobbe mer for å styrke kvaliteten. Et illustrerende eksempel på at hjelpen ikke alltid hjelper, er hentet fra tilbudet til pasienter med tvangslidelser. Den 4. november 2009 viste TV 2 dokumentarfilmen «Psyk forvandling!». Programmet viste at det finnes effektiv behandling for pasienter som lider av tvangslidelser, men at få pasienter får tilbud om dette. Tvangslidelser er anslått til å være den fjerde mest utbredte psykiske lidelsen og rammer til enhver tid over 50 000 nordmenn. Dette er en invalidiserende lidelse som opptar mye tid, og fører til at pasienten får store problemer i hverdagen og på jobb. Mange blir uføretrygdet på grunn av lidelsen, og den innebærer vanligvis en stor belastning også for pårørende. Siden 1970-tallet har det vært kjent at såkalt eksponeringsterapi med responsprevensjon er en effektiv behandlingsmetode for lidelsen. Gjennom et titall studier har det blitt demonstrert at metoden er kostnadseffektiv og gir en betydelig bedring hos 60–70 pst. av pasientene. Metoden er anbefalt i Helsetilsynets retningslinjer for behandling, og de distriktspsykiatriske sentrene er bedt om å ha kompetanse på området. Til tross for dette er det svært mange pasienter som ikke får tilbud om denne behandlingen. På bakgrunn av den nevnte dokumentaren stilte jeg spørsmål om hva statsråden ville gjøre for å sikre at alle pasienter får tilbud om den aktuelle behandlingen hvis de har denne lidelsen. Statsråden tok da et prisverdig initiativ til å holde kurs i denne behandlingen for helseforetakene. Jeg er kjent med at Norsk Forening for Kognitiv Terapi er i ferd med å implementere en plan for bedre behandling av pasienter med tvangslidelser, og vil berømme fagfolk i dette miljøet for å ha tatt opp saken og dermed ha sørget for en forbedring av tilbudet til pasientene. Men denne saken reiser problemstillinger som gjelder for det psykiske helsevernet generelt. Hvordan kan vi sikre at fagfolk og behandlingsinstitusjoner har tilstrekkelig fagkunnskap til å gi god behandling? Hva gjør vi for å forsikre oss om at behandlingen av psykisk syke baserer seg på kunnskapsbaserte metoder, og ikke den metoden som behandleren til enhver tid synes er best å bruke på alle lidelser, eller generelt sett overfor en stor bredde av pasientgrupper? En nøkkelfaktor for å sikre god kvalitet i behandlingstilbudet er kunnskap om behandlingen og hva som er virkningsfulle metoder. Fra Høyres side mener vi at det legges for liten vekt på kvalitetsarbeidet i helseforetakene, og vi har derfor foreslått en ny kvalitetsstrategi for helseforetakene. Vi mener at det må utvikles flere kliniske veiledere som sikrer at kunnskapsbaserte og virkningsfulle metoder tas i bruk. Selv om det åpenbart er nødvendig å utøve klinisk skjønn, må det ikke overlates til den enkelte behandlers forgodtbefinnende om man benytter kunnskapsbasert praksis eller ikke. Det må ikke være slik at når en som pasient kommer inn på et psykiatrisk kontor, kan en se av hvem psykiateren har bilde av på veggen, hvilken behandlingsmetode en oppnår. Jeg vil utfordre helse- og omsorgsministeren både til å utvikle flere behandlingsveiledere og å sikre at helseforetakene faktisk følger disse retningslinjene. Milde henstillinger er ikke nok. Fra politisk hold må vi stille minst like strenge krav til kvalitet som vi gjør til økonomistyring. For å lykkes i kvalitetsarbeidet må vi også foreta bedre målinger av kvalitet i det psykiske helsevernet. Det er utviklet flere indikatorer i psykisk helsevern, bl.a. for omfanget av reinnleggelser, bruk av tvang og antall korridorpasienter. Vi har også flere brukerundersøkelser som viser at mange pasienter er fornøyd med tilbudet. Men vi trenger også gode målinger på resultatet av behandlingen. Vi må vite at hjelp hjelper. Høyre mener at utviklingen av et desentralisert tilbud til psykisk syke har vært riktig og nødvendig. Vi må gi flere psykisk syke hjelp der de bor, slik at de kan mestre livet så godt som mulig i sitt nærmiljø. Bedre tilgjengelighet er avgjørende for at psykisk syke skal få bedre hjelp. En hovedutfordring er å sikre bedre sammenheng i tilbudet til de syke. Samhandlingsreformen, som nå er til behandling i komiteen, skal bidra til forbedringer i tilbudet i så måte. Samtidig innebærer den desentraliserte strukturen av distriktspsykiatriske sentre og ambulante team at en må ha ganske stor breddekompetanse. Psykisk sykdom er komplekst, og det stilles store krav til behandleren når han skal gi et spesialisert tilbud om utredning og behandling til alle pasienter i sitt opptaksområde. DPS-ene og BUP-ene er i sentrale strøk. Det gjelder særlig spesialisert behandlingstilbud til mindre pasientgrupper. Dette kan bidra til å styrke fagutviklingen og til å sikre bedre kvalitet i behandlingstilbudet. En slik utvikling kan dermed styrke mulighetene for at pasientene får hjelp som hjelper. Jeg vil utfordre statsråden til å svare på om vi kan finne en bedre balanse mellom tilgjengelighet og desentralisering på den ene siden og behovet for kvalitet og spesialisering på den andre siden. Rådet for psykisk helse har utarbeidet en rapport om kvalitet i det psykiske helsevernet med syv hovedpunkter som er nødvendig for å sikre god kvalitet i tilbudet til psykisk syke. Et av disse er at utdanningen av fagfolk må følge en bedre utvikling. Rådet viser til at videreutdanningen i psykisk helsearbeid samt spesialiseringen for psykologer og psykiatere ikke er tilpasset dagens tjenestetilbud og krav til brukermedvirkning. Dagens tjenestestruktur forutsetter som sagt breddekompetanse, noe som kan stille enorme krav til fagfolk. Det kan neppe forventes at psykologer kan gi god eksponeringsterapi til pasienter med tvangslidelser etter et firetimers undervisningskurs. Jeg vil oppfordre statsråden til å gjennomgå utdanningstilbudet i sektoren sammen med sin kollega i Forskningsdepartementet, for å forbedre og oppdatere utdanningstilbudet. På oppdrag for det daværende Sosial- og helsedirektoratet ble det utarbeidet en analyse av kompetansebehovet innen psykisk helsevern, som ble publisert våren 2006. Analysen konkluderer med at det mangler nærmere 500 psykiatere og et betydelig antall psykologspesialister ved de distriktspsykiatriske sentrene. Riksrevisjonens landsomfattende undersøkelse fra 2007 viste at behandlingstilbudet for barn og unge med psykiske lidelser ikke er likeverdig. Det er store forskjeller i kapasitet og andel spesialister mellom poliklinikkene og mellom helseforetakene. Det er helt klart at mange andre utdanningsgrupper kan gi et svært godt tilbud til psykisk syke, og det er ikke ønskelig med noe profesjonsmonopol i noen deler av helsesektoren. Men vi er nødt til å sikre at det finnes tilstrekkelig fagkompetanse både i de distriktsmedisinske sentrene og i poliklinikkene for barn og ungdom.