Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Den folkelige mobiliseringen mot krig er svært gledelig. De som demonstrerer har det demokratiske privilegium å reise krav uten å ha svaret på hvordan man skal nå målet. Vi som er politiske ledere, har den demokratiske plikt til å gi svaret, å omsette folks krav i praktisk handling. Jeg har merket meg at de fleste av dem som demonstrerer sier at vi må følge Frankrike og Tyskland. Frankrike har hele tiden sagt at det kan bli nødvendig å bruke militær makt for å avvæpne Irak. Dette vedtok også toppmøtet i EU mandag. Tyskland klargjorde at landet er enig i dette. Grunnen er ganske enkel, nemlig at tolv år med sanksjoner for å få Irak til å etterkomme FNs krav ikke har ført fram. Vi kan ikke fortsette med sanksjonspolitikken. Den har ført til store humanitære lidelser og påført landene i regionen enorme økonomiske problemer. Hva skal man da gjøre? Vi kan ikke bare kapitulere overfor Saddam Hussein. Løsningen ligger i at amerikanerne og britene lar det militære presset bli opprettholdt, og at det internasjonale samfunn står bak dette på en entydig måte som Saddam Hussein ikke kan misforstå, samtidig som våpeninspeksjonene får fortsette. Da kan det hende at Saddam Hussein samarbeider fullt ut og krig unngås. Det vil på en uvanlig og historisk måte styrke FN. Ikke noe annet ville være mer i samsvar med en hovedlinje i norsk utenrikspolitikk. Jeg tror at årsakene til de sterke protestene i Europa mot USAs politikk er at folk har fått inntrykk av at USA bare vil bruke FN dersom FN fatter vedtak som er etter deres egne ønsker. Dette strider mot den tankegangen som gjennom etterkrigstiden har fått fotfeste i Europa. Gjennom det forpliktende samarbeidet i EU er landene blitt vant med å underlegge seg traktater som står over den nasjonale selvråderetten. Vi snakker her om et skifte i mentalitet og politisk kultur som har forandret et helt kontinent fra nasjonalisme og krig til fred og samarbeid. For Europa betyr EU det vi vil at FN skal bety for hele verden. Det er denne politiske kulturen som kolliderer med mentaliteten som gjør seg for sterkt gjeldende i den amerikanske administrasjonen. EU har sagt klart ifra om at man vil følge vedtak i Sikkerhetsrådet. Dette er også Arbeiderpartiets linje. Vi kan ikke tillate oss å si ja til de vedtak vi liker, og nei til de vedtak vi ikke liker. Det ville være å gjøre det samme som USA sier: noe som vil bidra til å bryte ned FN. Arbeiderpartiet kan heller ikke gjøre som enkelte i denne salen, nemlig å støtte seg på bare halvdelen av den politikken som f.eks. Frankrike og Tyskland har. Ingen av dem har sagt nei til krig uansett. Og enda viktigere: Vi kan ikke sjonglere med Europa som vi vil, dvs. lene oss på europeiske land når det passer i en enkeltsak, men ikke ville være med i det Europa som i det store og hele kjemper for en mer balansert verden som er underlagt internasjonal rett. Det er nemlig dette som etter min oppfatning ligger bak striden over Atlanterhavet. Europa krever å bli hørt, slik at det ikke bare er USA som bestemmer alt. Riktignok skjer dette på en til tider rotete måte som skaper strid også innad i EU, men prosessen er ikke til å stoppe. Europa vil gradvis tre fram på en mer entydig måte. Ingenting ville være bedre for verden, men det er dette Europa som noen av dem som akkurat nå støtter seg på Europa, stritter imot og ikke vil være med i. Det er blitt sagt at vi har fått en ny global orden etter hver verdenskrig. Etter den første verdenskrig fikk vi Folkeforbundet, som kollapset under nasjonalismens jernhæl. Den andre verdenskrig skapte FN, NATO og Det europeiske fellesskap, som har bidratt til å tøyle nasjonalismen i 50 år. Krigen mot terrorismen skaper også behov for en ny global orden. Nå er det ikke nasjonalismen som skal tøyles, men fanatismen uten noen nasjonale grenser og uten at vi ser noen klar frontlinje. Europa og USA er enige om at terroren må bekjempes. Men de er ikke enige om hvordan det skal gjøres. Bak det hele ligger en uenighet om troen på de globale institusjonene. Vi så det i forbindelse med debatten om Den internasjonale straffedomstolen. Vi ser det nå når det gjelder hvem som skal kunne autorisere bruk av makt mot Irak. Europa mener at skal man få bukt med terror og vold som er i strid med internasjonal rett, må man selv underlegge seg internasjonal rett. Dette er jeg hundre prosent enig i, og det er så viktig at Norge står fast ved akkurat dette. Hvor ligger Norges interesser i det som nå skjer? De ligger i at Europa får større innflytelse. Vi er ikke interessert i en økende konflikt over Atlanterhavet som følge av at et egenrådig USA tar seg til rette. Den eneste måten å hindre dette på, er at Europa blir sterkere. Likeverdighet vil skape mer balanse og harmoni. Ulikevekt slik som nå, vil skape disharmoni. Så utrolig det enn kan høres ut, så er det landet som står utenfor EU, Norge, det landet som er mest tjent med at Europa blir sterkt og samlet gjennom EU, fordi nettopp det vil sikre at det blir gode forbindelser til USA, og fordi nettopp det vil styrke FN. Derfor mener jeg at vi som politiske ledere må sørge for at Norge kommer hurtigst mulig inn i EU. Det er i våre egne interesser, og det er den viktigste konklusjonen vi kan trekke av det som nå foregår på den globale scene. Dette er også den eneste måten å sikre NATOs framtid på. NATO vil bli ødelagt hvis striden over Atlanterhavet får utvikle seg. På den annen side: NATO kan spille en stor rolle i en global orden der Europa og USA samarbeider med Russland og med India og Kina, som også spiller store og viktige roller i den globale politikken nå. NATO er den eneste gjenværende flernasjonale militære struktur som kan settes inn for å gjenopprette fred og sikre fredsavtaler under mandat av FN. Vi så dette i Bosnia der ordinære FN-styrker ikke klarte å avverge massakren i Srebrenica. En internasjonal styrke under ledelse av NATO måtte settes inn. Bare en slik styrke vil f.eks. kunne sikre en fredsavtale mellom Israel og palestinerne på en måte som begge folk vil feste lit til. Til slutt har jeg lyst til å si dette: Det må være et enormt tankekors for amerikanerne at de gjennom sin språkbruk og egenrådige opptreden har fått folk i Europa til å vende seg mot USA i stedet for mot terroren. Terrorgruppene hater ikke USA på grunn av dødsstraff og landets motstand mot Kyoto-avtalen og Den internasjonale straffedomstolen. De hater USA på grunn av landets liberale verdier som er en utfordring for den fundamentalistiske delen av islam. Derfor burde jo vi stå sammen med USA i å bekjempe terroren, fordi våre samfunn bygger på de samme liberale ideene. Men terrorgruppene har klart å framelske det Amerika som vi ikke liker, nemlig den fundamentalistiske delen av landet som ser verden med bare egne briller, og som er villig til å begrense de liberale rettighetene og forpliktelsene overfor verdenssamfunnets lov og rett i kampen mot terroren. Det er kanskje dette den fundamentalistiske delen av islam ønsker, for det er bare det som kan føre fram til den krigen mellom sivilisasjoner og religioner som jeg tror de ønsker. Skal man unngå dette, vil jeg igjen peke på det palestinske spørsmålet. Også her må internasjonale resolusjoner og internasjonal rett gjelde. Israel har rett til trygghet og sikkerhet. Dette vil ikke kunne oppnås før okkupasjonen av Palestina opphører. Denne okkupasjonen er i strid med Sikkerhetsrådets beslutninger og internasjonal rett. Krigen mot terror kan ikke vinnes før vi anvender internasjonal rett i alle konflikter, og spesielt i den som foregår i dette området. Det er ikke nok at vi er imot noe. Vi må også være for noe. Det er godt å ha folk som demonstrerer, men vi kan ikke bare ha en demonstrasjonspolitikk. Vi må ha en utenrikspolitikk i den historiske tid som jeg tror vi gjennomlever.