Trine Skei Grande (Venstre), 2011-06-15:
Jeg har egentlig lyst til å begynne der replikkordskiftet sluttet. Representanten Langeland burde tatt seg en liten rundtur på noen av de private skolene, som han sier skaper forskjeller. Her i Oslo er veldig mange av de private skolene skoler med høy andel av elever som trenger spesialundervisning, nettopp fordi foreldrene har blitt frustrert over det tilbudet de har fått i den offentlige skolen. Så konflikter mellom foreldre og den offentlige skolen om tilrettelegging av spesialundervisning er faktisk veldig ofte – i hvert fall det jeg kjenner til her i Oslo – en grunn til at foreldre velger en annen skole. Da kommer vi tilbake til foreldres rett til å velge noe annet enn det offentlige, som er den grunnleggende menneskerettigheten som er Venstres utgangspunkt for friskolepolitikken. Det er også et lite varsku om at spesialundervisningen ikke alltid fungerer godt i den offentlige skolen. Det er et varsku om måten vi organiserer den på. Den katolske St. Sunniva skole har jo vært en av de største muslimske skolene i Oslo i perioder, fordi den er veldig god når det gjelder tospråklighet. Det er en skole som er opprettet for italienere som innvandret til Norge rett etter århundreskiftet. Skolen ble veldig god på det å undervise elever som har norsk som andrespråk – så god at veldig mange foreldre som innvandret til Norge, også med annen språkbakgrunn enn italiensk, valgte skolen fordi den var god på akkurat det. Spesialundervisning er en god innfallsport til diskusjonen om friskoler fordi så mange velger det for elever som har spesielle behov. Spesialundervisning er jo et felt der vi må strekke oss for å lykkes. Jeg mener at det er mange problemer ved måten vi organiserer det på i dag. Det er ekstremt byråkratisk. Vi har en byråkratisk prosess som for det første bruker fagfolk på papir, og for det andre bare fokuserer på det negative hos elevene. En lærer som ønsker mest mulig ressurser til sin elev – og som virkelig skjønner at eleven trenger hjelp – må vise at eleven trenger mye hjelp, og da må det argumenteres med alt som går galt. Det er en grunnleggende destruktiv tone å bruke overfor elevene, mener jeg. Det andre er at det tar lang tid. Det tredje er at for noen foreldre er det en kamp for en diagnose, men for andre foreldre er det en kamp mot en diagnose. Det å tro at det ene eller det andre løser dette, er ikke riktig. Jeg tror at vi ikke skal ha et så sterkt fokus på diagnoser som vi har hatt i spesialundervisninga fram til nå, for av og til har det forkludret hjelpen like mye som det har hjulpet. Det siste er kompetanse. Venstre har en kampanje nå, der vi i løpet av noen uker skal besøke 700 skoler – og vi er snart i mål. Vi skal ha oppsummering til helga. Det som lærere ofte sier til oss når vi reiser rundt, er at de blir satt til spesialundervisningsoppgaver som de føler de ikke er kompetente til. De er gode lærere i sine fag, men de blir f.eks. tildelt autistiske elever eller elever med andre typer funksjonshemninger som de ikke føler seg kompetente til å jobbe med. Det hjelper ikke hvor god norsklærer du er hvis du ikke vet hva autisme er. Det kompetansegapet er kanskje den aller, aller største utfordringa vi står overfor i spesialundervisninga. Mange opplever spesialundervisning som stigmatiserende. Jeg har snakket med mange som jeg – f.eks. i min klasse – ikke husket fikk spesialundervisning, men bildet av at man sjøl ikke var god i matte, var noe man hadde med seg gjennom hele utdanninga, på grunn av det året man fikk litt ekstra hjelp. Da jeg var skolebyråd i Oslo, krevde utdanningsminister Trond Giske at all undervisning av alle minoritetsspråklige elever skulle defineres som spesialundervisning ved enkeltvedtak. Jeg er veldig glad for at vi klarte å stoppe det. Det er med på å stigmatisere og gjøre ting vanskelig, der det ikke er noe grunnlag for det. Det at en unge kan et språk ekstra, er neppe det som skal til for å defineres som grunnlag for spesialundervisning. Det vi diskuterer her i dag, er jo en riksrevisjonsrapport som er ganske dramatisk, både når det gjelder saksbehandlingsbrudd, og de andre tingene som man påpeker. Så sa Elisabeth Aspaker at kommunene har dårlig internkontroll. Nei, det er ikke sånn jeg oppfatter det. Når jeg snakker med Venstres kommunestyrerepresentanter, er dette ett av de tallene som de først har på tungen, og som de gjerne vil gjøre noe med. De vet alle sammen om fristbruddene innenfor egen kommune – og kjemper som bare det for å gjøre noe med det. Dette tror jeg er noe som kommunepolitikerne har høyt oppe på dagsordenen, men det er vanskelig å finne de gode løsningene innenfor dagens system. Venstre har også stilt seg bak dette. Hvis vi skal opprettholde alt i dagens system, må vi nok også ha en tidsfrist, sjøl om jeg ikke tror at det løser problemet. Flere frister og mer byråkrati gjør nok ikke det. Men jeg tror at vi må se på hele måten vi organiserer dette på, og så differensiere mellom dem som trenger litt hjelp, og dem som har et alvorlig handikap – og som trenger en spesialorganisert skolehverdag basert på det. Det er to forkjellige hensyn som her skal tas. Vi kommer til å oppsummere hva vår besøksrunde til 700 skoler har ført til, til helga. Da skal vi også ha noen gode svar når vi skal behandle meldinga til høsten.