Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-12-20:
Det har vært en ganske stor omlegging av den høyere utdanningen her i Norge de siste årene. Vi har hatt en eksplosjon i antall studenter, vi har hatt en sammenslåing av høyskolene, hvor vi har fått det nye nettet med statlige høyskoler, Norgesnettet, og vi har fått et stadig større behov for en omstilling på institusjonene våre. Den største endringen som har skjedd, er selvfølgelig at antallet studenter har eksplodert fullstendig. Men det som har vært et problem, er at det nærmest har skjedd mer eller mindre tilfeldig. Det har veldig ofte blitt opprettet studieplasser nærmest på bakgrunn av budsjettkompromisser her i huset. Da har man prøvd å finne de universiteter eller de høyskoler som kunne ta flest studenter for en billigst mulig penge, og det har ført til at vi har fått en dimensjonering av høyere utdanning som ikke nødvendigvis er den helt perfekte. Vi har problemer med å utdanne nok innenfor en del profesjoner som lærere, sykepleiere osv., mens vi sannsynligvis utdanner for mange statsvitere, sosiologer o.l. Det er et felles ansvar som jeg tror vi her i Stortinget må ta på oss, på grunn av at vi ikke bestandig har vært like presise når vi har dimensjonert høyere utdanning. Det er flere grunner til at vi har hatt den kraftige økningen. Men hovedgrunnen – og kanskje grunnen til at det faktisk har vært en suksess det vi har vært nødt til å gjøre – er for det første at det skulle være et tiltak for å bøte på arbeidsledigheten som vi hadde på begynnelsen av 1990-tallet, men også fordi vi har sett at det har vært et dramatisk behov for generell kompetanseheving i samfunnet innenfor så godt som alle næringer. Nå ser vi at søkningen til og presset på institusjonene, universitetene og høyskolene er i ferd med å stabilisere seg. Det skyldes selvfølgelig at vi nå har lav ledighet, og at det ikke er nødvendig at folk lenger tar høyere utdanning i stedet for å gå på ledighetstrygd. Vi har også hatt et ganske stort etterslep ved at veldig mange voksne som ikke hadde høyere utdanning, har tatt høyere utdanning i en periode da de ellers ville ha gått ledige. Så det behovet er noe svekket. Vi har fått Reform 94, som har ført til at en større andel av ungdomskullene tar yrkesfaglig utdanning, altså utdanning gjennom å ta fagbrev, og vi har, i hvert fall nå, hatt en periode med synkende ungdomskull, som gjør at jeg ikke tror at antall søkere og antall studenter vil endre seg dramatisk i årene som kommer. Men det betyr at vi får en større utfordring enn før når det gjelder dimensjoneringspolitikk. Utfordringen er da å finne en balanse mellom de behovene som samfunnet har for arbeidskraft, regionale utfordringer og studentenes valg. Det var på den bakgrunn at Stortinget bad om å få en dimensjoneringsmelding, som vi fikk for en stund tilbake. Den første som kom, ble jo sendt tilbake til departementet, bl.a. med den begrunnelse at vi savnet departementets og Regjeringens egne grep for å møte utfordringene framover. Jeg er klar over at Mjøs-utvalget er under arbeid og skal avgi sin innstilling i år. Det er klart at de må gå inn på høyere utdanning i sin helhet, og innstillingen vil til slutt sannsynligvis munne ut i en stortingsmelding. Men det er viktig at vi ikke fraskriver oss muligheten til å gjøre grep allerede nå, for endringene skjer så raskt, både i samfunnet og innenfor høyskolene og universitetene, at vi er nødt til å tørre å ta en del grep, selv om vi venter på innstillingen fra Mjøs-utvalget. Vi ser at det er mange regioner i Norge som opplever fraflytting og sentralisering. Det største problemet er at det er de som har høyere utdanning, høyere kompetanse, som pakker kofferten og reiser inn til de største byene. Jeg tror den viktigste årsaken til det er at de søker inn mot større og mer spennende miljøer, hvor det er spennende arbeidsplasser og mulighet til å få utviklet kompetansen videre sammen med andre som er på samme nivå. Selvsagt har høyskolenettet vårt en oppgave med å skaffe kompetent arbeidskraft til samfunnet gjennom å utdanne sykepleiere, lærere, vernepleiere osv. Men det er også viktig at de kan ha en rolle som motorer i samfunnsutviklingen og i den regionale utviklingen. Universitetene spiller helt åpenbart en slik rolle i dag ved at de trekker til seg personer med kompetanse. De tilbyr selv spennende jobber, og vi har lang erfaring med å se at det danner seg nye bedrifter i kjølvannet av den innsatsen som gjøres ved universitetene. Det er viktig at høyskolene også får muligheten til å spille en slik rolle. Det er viktig at det foregår denne type utvikling på mer en fire steder i landet. Derfor er det gledelig at man nå ser at man begynner å få en del høyskolemiljøer som er så sterke at de faktisk er i ferd med å begynne å spille en slik rolle. Men da er det vårt ansvar å tørre å gi de institusjonene, de miljøene, ansvar og mulighet til å utvikle seg videre. Og det gjør vi best gjennom å legge nasjonale oppgaver til regionene. Vi må også sikre at institusjonene får mulighet til å spesialisere seg og rendyrke og spisse de områdene som de skal være de fremste på. Vi ser at studentbegrepet nå er i endring. Det er stadig flere som tar utdanning på deltid ved siden av jobb eller annen aktivitet. Det er fryktelig vanskelig nærmest å skulle tolke seg fram til hvor mange studenter det er på høyskolene og universitetene, hvordan gjennomstrømningen er, og hvordan vekttallsproduksjonen er på grunn av at vi ikke vet hvilke ambisjoner folk har, og hvor mye tid de faktisk har tenkt å bruke til studier, hvor mange vekttall de faktisk har som målsetting å ta i løpet av et år. Det er viktig at vi får et system for å beregne antall studenter, et system som er mer enn bare å telle hoder som er til stede ved studiestart. Vi ser at etter- og videreutdanningen kommer mer og mer nå. Det vil bli langt flere som etterspør utdanning hvor utdanningen faktisk skal betales av sågar andre enn dem selv og staten, men der arbeidsgiveren vil være med på å gi en del av det økonomiske til utdanningen. Vi får mer og mer behov for spesielt tilrettelagt utdanning, på grunn av at folk ønsker å gjøre dette samtidig som de gjør noe annet, og at de dermed har behov for at studiene ikke er så firkantet som de kanskje har vært til nå. Vi er nødt til å få en sterkere desentralisering av utdanningstilbudene. Vi er nødt til å greie å få flere tilbud ut i regionene, slik at vi kan gi et tilbud også til dem som ikke har muligheten til å flytte inn til studiesentrene og til de største byene for å ta utdanning. Derfor er jeg veldig glad for at vi i KUFs budsjett, som vi behandlet i forrige uke, gikk inn for å øke satsingen på desentralisert høyere utdanning med 20 mill. kr. Dette må følges opp videre. Og jeg vil understreke at da snakker vi ikke om å bygge opp nye høyskoler og nye institusjoner. Da snakker vi om et fleksibelt system hvor man skal gå inn og gi de tilbudene som etterspørres ute. Samtidig med dette er det viktig at man stiller høyskolene og universitetene fritt til å jobbe mer fleksibelt. Det er vel grunn til å si at gjennom årene har ikke departementet vært den beste medspilleren for høyskolene og universitetene, og særskilt for høyskolene, som ønsker å få til noe nytt og endre tilbudet sitt og ønsker å bli mer fleksible og kreative i måten de gir utdanningen på. Det må nok bli sånn framover at institusjonene må få større muligheter til å skalte og valte litt – relativt fritt – innenfor den kompetansen som de faktisk har. I innstillingen går komiteen inn på en del spesielle grupper og behovene der. Jeg skal nevne bare to av dem og understreke et par ting. Den ene er sykepleierne, hvor det store problemet har vært mangel på praksisplasser og kvaliteten på en del av den praksisen som er i utdanningen. Her har det gått veldig sent med å få innført den nye rammeplanen, og det har ført til at det er vanskelig å skaffe nye og gode praksisplasser. Nå understreker komiteen at den nye rammeplanen skal innføres til neste studieår. Vi har også fått bekreftet av statsråden og departementet at det vil skje. Det er lovlig sent, men uansett er det på tide at vi kommer i gang, slik at man kan få hevet denne utdanningen også. Den andre gruppen jeg skal nevne, er legene. Det er ikke tvil om at det har vært en form for legekrise i Norge. Det har storting og departement møtt med at man har økt kraftig utdanningskapasiteten her i Norge og også gjennom kjøp av plasser ute. Men det er først nå vi vil begynne å se effekten av det, for det er nå de første økte kullene begynner å komme ut i arbeidsmarkedet. Den sannsynligvis mest fornuftige måten å møte krisen i helsevesenet på er å oversvømme markedet med leger, slik at man nærmest fratar Lægeforeningen og legene som sådanne det pressmidlet de har i dag til egentlig å styre hele Helse-Norge og til å kunne kreve nesten hva de vil i lønn for å behandle en stakkar. I fjor gikk Stortinget inn for at man skulle få medisinerutdanning også på Sentralsykehuset i Akershus. Det har vært en del debatt rundt dette. Den saken er bestemt, den saken blir gjennomført. Det har vært masse reaksjoner fra de andre miljøene rundt i landet. Vi tror at den eneste fornuftige måten å møte det på, er å ta et grep og sikre at vi får en økning av kapasiteten og en styrking ved de andre tre miljøene, altså Tromsø, Bergen og Trondheim. Det slås fast i innstillingen gjennom et forslag til romertallsvedtak, som vil bli vedtatt senere i dag, at vi skal ha en styrking av de tre miljøene. Dette er helt nødvendig, og jeg forutsetter at det skjer raskt, slik at vi ikke har en situasjon hvor disse tre miljøene føler at de nå blir satt tilbake for det som skjer rundt Oslo. Det er ikke tvil om at det har vært nyttig å ha denne meldingen til behandling. Det gir en god oversikt over situasjonen innenfor norsk høyere utdanning, og det gir muligheten til å legge en del viktige lange linjer for dimensjoneringen. Men det er klart at her endrer ting seg så raskt at jeg tviler på om komiteen i dag sitter med de endelige løsningene. Ting skjer veldig raskt. Det betyr – det er jeg overbevist om – at vi kommer til å ha ganske mange diskusjoner også i de årlige budsjettdebattene om hva slags områder innenfor høyere utdanning det er viktig å øke og redusere på. Så én ting kan jeg garantere: Dette er ikke siste gang vi har denne type debatt. Vi får holde øynene åpne framover og følge med alle sammen, slik at vi kan bidra til å få en mer fornuftig dimensjonering av høyere utdanning og greier å få et system som faktisk følger med i de endringene som skjer i samfunnet.