Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2011-12-13:
På mange måter blir jo dette en fortsettelse av den debatten vi har hatt, og jeg vil i grunnen vise til den debatten, som jeg synes har vært interessant – altså den som dreier seg om utviklingshjelp og bistand. To dager etter Nobel-helgen er det én ting vi kan slå fast, og det er at det er mange elementer som skal til for å sikre vekst, utvikling og demokrati. Første betingelse er at det er fred. I et land i konflikt er utvikling og velferd umulig; det lærte de to liberiske fredsprisvinnerne oss på lørdag – de som stoppet de blodige borgerkrigene i Liberia, med forgreninger til Sierra Leone, «blood diamond»-krigene. I dag er Vest-Afrika i kraftig utvikling, med høy vekst. Et møte med afrikanske kirkeledere sist onsdag lærte oss som var der, akkurat det samme, nemlig at første betingelse er fred. Derfor har Norge i mange år som en del av vår utviklings- og utenrikspolitikk vært engasjert i konfliktforebygging og konfliktløsing. Det var også det Norge prioriterte for ti år siden, i de to årene vi satt i FNs sikkerhetsråd. Kanskje kan vi se på fasiten av arbeidet vårt der, som vi jo har videreført lenge etter det, som lavmælt, men resultatorientert. De afrikanske kirkelederne understreket også noe annet, nemlig at handel og investeringer er helt vesentlig for å skape utvikling og utjamning. Det samme gjelder «good governance», eller «godt styresett». Despoter og diktatorer, for ikke å si korrupsjon, skaper sjelden utjamning og likestilling. Utviklingspolitikk er så mye, mye mer enn bistand, men bistand er også viktig og gir resultater. Det er viktig for å sikre jenter utdanning, for å forebygge hiv/aids, for vaksinering av barn for å hindre at de dør før de er fem år, og for å bidra til godt styresett og styrke parlamenter og politiske partier. Vi har i den debatten som har gått før denne, registrert at det er et solid flertall i Stortinget som støtter det nivået vi har på norsk bistand. Så er det avgjørende at bistanden er resultatorientert. Det er avgjørende at vi også drøfter innretningen på og prioriteringene innen vår utviklingsbistand. Derfor er det også viktig at Riksrevisjonen ser på resultatene av norsk bistand. Selv om Dokument 3:4 for 2010–2011 relaterer seg noen år tilbake i tid, er det likevel et viktig dokument. Jeg vil også vise til at det stadig kommer andre dokumenter som for så vidt er mye mer aktuelle enn Dokument 3:4, bl.a. kom det vel i går en ny rapport fra Norad, som også er blitt kommentert før i dag. Det er store beløp som hvert år kanaliseres gjennom ulike donorer til bistandsprosjekter i land i sør, inkludert store rammebevilgninger som kanskje styres for lite fra Stortinget. Jeg har tilbrakt til sammen åtte år i utenrikskomiteen og vet at bistandsbudsjett kunne vært mer detaljert, i hvert fall det budsjettet som presenteres for Stortinget. Husk at dette er store beløp. Vi må vite at bistandspengene forvaltes og implementeres skikkelig. Vi må vite at det er folk med den nødvendige kompetanse som har kontakt med frivillige organisasjoner og det multilaterale bistandssystemet, slik at man i det enkelte samarbeidsland kan være sikker på at vår bilaterale bistand når fram til de målgrupper og de formål vi har bevilget penger til. FNs tusenårsmål er fortsatt det sentrale mobiliseringsgrunnlaget for en felles kamp mot fattigdom, og slik står det også å lese i Riksrevisjonens rapport. Norge har tatt et særskilt ansvar for tusenårsmålene 4 og 5, som er kamp mot småbarnsdødelighet og det å sikre mødrehelse – at kvinner ikke dør i barsel. Norges kanskje viktigste bidrag i kampen mot småbarnsdødelighet er vår aktive rolle i vaksineprogrammet GAVI, der resultatoppnåelsen er svært god. GAVI er målrettet og konkret, og gir resultater. Jeg vil her gi en særskilt ros til Jens Stoltenberg og Dagfinn Høybråten for det arbeidet de har nedlagt i GAVI. Riksrevisjonen sier i dokumentet: «Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å vurdere i hvilken grad Utenriksdepartementet gjennom resultatorientering og kvalitetssikring bidrar til resultatoppnåelse i norsk langsiktig bistand.» Dette er altså en rapport som ikke dreier seg om nødhjelp eller humanitær bistand, men om hvorvidt langsiktig utviklingshjelp kommer dit den skal – og fører til resultater og måloppnåelse, uten at penger blir borte på veien, bl.a. til korrupsjon. Det kan her være verdt å merke seg at etter at Riksrevisjonen har gjennomført sin undersøkelse, har Utenriksdepartementet opprettet en sentral kontrollenhet med forebygging og oppfølging av økonomiske misligheter som hovedoppgave. I 2009 ble det også innført standardiserte rutiner for forvaltning av tilskuddsmidler, har Utenriksdepartementet gitt oss informasjon om, bl.a. gjennom den høringen vi hadde. Så tar Riksrevisjonen opp et politisk dilemma: Paris-erklæringen – som riktignok går noen år tilbake, den også – som Norge har sluttet seg til, og som understreker nasjonalt eierskap, dvs. at det er mottakerlandenes egne utviklingsstrategier som er retningsgivende for bilateral bistand. Det samme gjentas for øvrig i Prop. 1 S fra Utenriksdepartementet for 2012-budsjettet. Dette kan – jeg vil understreke kan – komme i konflikt med våre vedtatte bistandsprioriteringer. Men komiteen mener, i likhet med departementet, at nasjonalt eierskap er viktig, og viser til at valg av samarbeidsland bl.a. er basert på en vurdering av mottakerlandets utviklingspolitikk. Det fratar likevel ikke norske bistandsmyndigheter ansvaret for resultatorientering og kvalitetssikring. I tillegg til å ha hatt en åpen høring i komiteen har vi vært i Washington og New York og hatt møter med Verdensbanken og tre FN-organisasjoner. Bakgrunnen var bl.a. at Riksrevisjonen er kritisk til at mye av den kontakten Utenriksdepartementet, vår ambassade og FN-delegasjon har med de multilaterale organene, kan kalles mer dag-til-dag uformell oppfølging, om man vil. Jeg mener faktisk at slik kontakt er helt vesentlig for å ha kontroll med, og påvirke, prosjektarbeidet til organisasjoner som vi kanaliserer store pengesummer gjennom. Samtidig er det naturligvis helt nødvendig at norsk UD setter spor etter seg i organisasjonenes styrer, fordi det ellers – som Riksrevisjonen påpeker – gjør det vanskelig å dokumentere helheten i bistanden. Departementet sier for øvrig til Riksrevisjonen at de vil utarbeide retningslinjer for norsk styredeltakelse i FNs fond, programmer og særorganisasjoner. Komiteen mener også at det er behov for styrket personellmessig kapasitet i oppfølgingen av de store beløpene som kanaliseres gjennom multilaterale fond og organisasjoner. Nå forstår jeg av debatten før i dag at det er partier i denne salen som har foreslått å kutte i budsjettet, nettopp til Utenriksdepartementet, noe som da selvfølgelig også går ut over antall ansatte i både ambassader og delegasjoner. Likevel: Det er en stor del av vår bistand som kanaliseres nettopp via multilaterale programmer, og jeg vil gjerne understreke at jeg slutter meg til det. Jeg støtter sterkt en slik prioritering. Jeg har sett i felt, særlig i FNs utviklingsprograms prosjekter – altså UNDP – bl.a. i Mosambik, i Laos og Vietnam, og er veldig imponert over det arbeidet disse organisasjonene gjør nede på grasrota. Også UNICEF har veldig gode resultater, og vi vet at Verdensbankens arbeid er solid. Komiteen er for øvrig opptatt av at bistandsmidler bør kanaliseres til multilaterale organisasjoner som er effektive, har høy måloppnåelse, og som jobber etter de samme prioriteringene som er vedtatt for norsk utviklingspolitikk. Jeg vil vise til det jeg sa tidligere, også om Paris-erklæringen. Riksrevisjonen har også tatt for seg de private bistandsorganisasjonene – altså det frivillige Norge. Det er mange av dem, og det er mange som får støtte, også fra NORAD og den norske stat. Både Kirkens Nødhjelp og Redd Barna, som er omtalt i rapporten, opplyser at forvaltningsmessig kapasitet ikke alltid er noe som lokale samarbeidspartnere prioriterer. Men det er de lokale organisasjonene som sitter med stedlig kompetanse, noe som gir resultater. Det skal vi også ta med oss når det gjelder forholdet mellom de store norske bistandsorganisasjonene – for så vidt også de små – og deres lokale partnere. Likevel vil jeg minne om at det i Dokument 1 flere ganger har vært anmerkninger fra Riksrevisjonen når det gjelder lokale samarbeidspartnere for norske frivillige organisasjoner, bl.a. i Angola. Både NGO-ene og FN-systemet har ellers bidratt til en fragmentering av givere og programmer. Det kan kanskje være en påstand, men det handler om mangel på koordinering, noe som bidrar til oppsplitting av velferdstilbud og prosjekter, til og med til konkurranse mellom organisasjonene, og som kan hemme resultatorienteringen. Så vidt jeg husker, var det på et eller annet tidspunkt flere hundre bistandsorganisasjoner som nærmest styrte Bosnia etter at krigen var slutt. Når det gjelder FN, kan reformen One UN, som er på prøvestadiet, bedre koordineringen av de enkelte FN-programmene, og vi har også hatt Resident Coordinator – som ofte har vært FNs utviklingsprogram – som har stått for noe av det samme. Men her ligger det likevel en utfordring til de norske bistandsmyndighetene. La meg også få lov til å understreke at det må være nulltoleranse overfor korrupsjon ved vår bilaterale bistand og vårt valg av samarbeidsland. Dette er krevende, la oss innrømme det. Vi har bl.a. forpliktet oss til sivil bistand til Afghanistan i tillegg til vårt militære engasjement – jf. Bonn-konferansen senhøstes 2001. Det er problemer med korrupsjon. Samtidig er behovene for utvikling så store at det blir en vanskelig balansegang. Men det er likevel viktig at vi hele tiden står på og påpeker dette med korrupsjon, og at vi presser på for å få en slutt på det. Overfor de tradisjonelle samarbeidslandene – les Tanzania og andre land i Afrika – mener jeg vi må være kompromissløse når det gjelder korrupsjon, og at det må få konsekvenser også for vår aktivitet og for vårt engasjement. Igjen dreier dette seg om godt styresett, som også er blant de prioriterte områdene for norsk bistand. La meg slutte der jeg startet: Bistand er en del av utviklingspolitikken. Konfliktløsning, fredsbygging, handel og investeringer er blant de områdene som i mye større grad fører til vekst, utvikling og utjamning – og til det som i dag kanskje er en avgjørende forutsetning, som jeg ikke kan unnlate å nevne helt til slutt, at de enkelte land også tar i bruk de ressurser og den kompetanse som kvinnene innehar. Da får vi antagelig den resultatorienteringen som vi er opptatt av.