Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-05-25:
Denne debatten bekrefter den brede politiske oppslutningen det er i Norge om å støtte opp om FNs fredsbevarende operasjoner. Og jeg merket meg at Fremskrittspartiets talsmann i sitt innlegg ikke hadde noen klangbunn av det man som regel hører fra partiet, nemlig en grunnleggende skepsis til FN. Det er gledelig. Siden de første FN-operasjonene for 60 år tilbake har rundt 60 000 nordmenn tjenestegjort i fredsbevarende operasjoner. Vi har mye og mange å være stolte av, som representanten Sverre Myrli understreket, og vi har ingenting å skamme oss over, heller ikke når det gjelder direkte deltakelse. I dag har vi norske bidrag i 8 av de 15 pågående FN-operasjonene, men omfanget vil være mer begrenset når operasjonen i Tsjad avsluttes. Når det gjelder det representanten Høybråten nevnte, så var det nok ikke først og fremst et økonomisk spørsmål, men det å trene opp de mannskapene som eventuelt skulle bemanne dette i en forlengelse, ville vært mer enn krevende. Vi var klare for innsats med et ingeniørbidrag i Darfur, sammen med Sverige og Danmark, hvis regimet i Khartoum ikke hadde stanset det. Vår mest omfattende deltakelse har vært i Midtøsten. I tenkningen bak FNs fredsoperasjoner ligger erkjennelsen av et sterkt internasjonalt ansvar for å bilegge konflikter. De fleste av konfliktene FN er engasjert i, er interne konflikter. Det fordrer at FN er ønsket av myndighetene i landet, og helst av partene i en konflikt. Men når stater svikter sin egen befolkning, åpnes det også for at det internasjonale samfunn kan gripe inn på staters territorium for å beskytte enkeltmennesker mot statlig overgrep eller mot ikke-statlige militser og grupperinger i land preget av borgerkrig og oppløsning. Det skjedde første gang i forbindelse med den humanitære operasjonen for å beskytte irakiske kurdere i ukene etter den første Golf-krigen. Den rystende Rwanda-tragedien i 1994 bidro til utviklingen av et nytt statslegitimitetsprinsipp: Skal det internasjonale samfunn respektere statens grenser, må staten ivareta alle borgernes grunnleggende behov. Det internasjonale samfunn har et ansvar for å beskytte mennesker som statenes suverenitet ikke kan oppheve. Dette skaper grunnlag for langt mer krevende operasjoner enn de tidligere, mer tradisjonelle FN-oppdragene. Skal FN kunne fylle denne rollen, kreves det ikke bare stor kapasitet, men det kreves også flere elementer som må spille sammen. Det er det medlemslandene som må stille opp med – enten direkte eller gjennom regionale organisasjoner, som NATO eller EU. Det er jo dette behovet som ligger bak EUs opprettelse av utrykningsstyrkene, hvor også Norge bidrar, i et oppsett sammen med Sverige og Finland. FNs forrige generalsekretær, Kofi Annan, ønsket EUs utrykningsstyrker velkommen fordi det også ville gi FN større kapasitet eller avlastning i enkelte konfliktområder, hvor EU kunne overta ansvaret for operasjonen i felten. Det framgår av debatten at viljen er stor til at Norge skal stille opp når FN ber om det. Men vi må ha noe å stille opp med. Vi kan ikke på den ene side slanke Forsvaret og på den annen side ha massevis av ressurser til disposisjon for FN. Interpellanten reiste spørsmålet om vi skulle delta direkte eller gjennom regionale organer – for vår del NATO, men også gjennom EUs utrykningsstyrke. Jeg tror svaret bør være et både–og, ut fra hva som er mest hensiktsmessig i forhold til de bidrag vi kan stille med i den aktuelle operasjonen, og ut fra den arbeidsdeling som måtte oppstå mellom FN og aktuelle regionale organisasjoner. Nøkkelen er kapasitet til å delta og planlegge for det. Muligens skulle vi opprette en slags styrkebrønn, hvor vi kanskje kunne gå utenom Forsvarets styrker. Kanskje en mulighet kunne være at heimevernsstyrkene kunne bidra i oppdrag som ikke er så veldig skarpe. Og vi må ha sivile komponenter – politi, rettsvesen og kanskje frivillige – som kan trenes opp og være i beredskap, fra helsevesenet, advokater og andre relevante yrkesgrupper. Interpellanten spør om FN lykkes i å skape varig fred. Vel, jeg går ut fra at det vil variere fra konflikt til konflikt, men det som er helt grunnleggende, er at skal man lykkes med det, må det være et grunnlag for det i den konflikten som er. Partene må ville finne en løsning. Hvis ikke, er det umulig for utenforstående. Erfaringen er vel at man kan kjempe andres kriger, men man kan aldri vinne andres kriger.