Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 2000-02-08:
På mange områder er etiske verdier og religionsspørsmål kommet i forgrunnen den senere tid, og jeg tror også disse temaer vil stå sentralt i lang tid fremover. I en internasjonalisert økonomi med stor mobilitet for mennesker vil det flerkulturelle samfunn by på både berikelser og utfordringer. Berikelsene er at vi lærer om nye skikker og religioner og nye måter å begripe og takle tilværelsen på. Begreper som «respekt», «aksept» og «åpenhet» vil måtte bli konkretisert i skole, arbeidsliv og i boligstrøk om vi skal mestre noen av utfordringene som følger med, etniske konflikter, segregerte miljøer, gettopolitikk, og med det som måtte følge av økt bruk av vold og selvtekt. Metoder for konfliktløsing og forståelse ned til det minste nivå i samfunnet er påkrevd, og dette er holdninger som må vokse frem fra oss ved å møtes slik at forandringer kan komme innenfra og nedenfra. Kvaliteten må bygges inn fra starten i respekt for andres holdninger om den skal være troverdig og autentisk. Vi kan ikke snakke om egne kulturer uten å skue både utover og fremover. Vår egen grunnleggende trygghet og vokster avhenger av en utvikling også hos andre når det gjelder deres verdier, tradisjoner og tilhørighet. Også der må vi tørre å finne nye løsninger. Det var noen av disse overlegningene som lå bak det nye skolefaget KRL, der barn og unge med ulik bakgrunn, med ulike livssyn, skulle kunne møtes over grenser i respekt for hverandre og i trygg forvissning om at verdier som er med og preger et barns identitet, skulle behandles med respekt. Vår tids mangfold og flerkultur tilsier ulike løsninger, men også det å kunne møtes over grenser. Kristendomskunnskap med religions- og livssynsundervisning ble altså innført for å skape en arena der elever med ulik tro og livssyn var sammen for å kunne oppnå dialog, aksept og innsikt i ulike trosretningers ulike syn. Interpellasjonen i dag gjelder to forhold: at statsråden gjennom ulike brev har invitert en privat, kristen institusjon til å bli knutepunktinstitusjon for et fag i offentlig skole – altså den som skal bidra til å videreutvikle faget, for skolens fag, og at departementet har oversett de statlige høyskolene som står for allmennlærerutdanningene når det gjelder dette faget. En liten rekonstruksjon: Verken Human-Etisk Forbund eller minoritetsgruppene fikk noen plass i det utvalget som la grunnlaget for faget – Pettersen-utvalget. Dette har fått ettervirkninger og ført til vedvarende skepsis fra de nevnte gruppene. Videre ble lærerutdanningene sikret med ti vekttall i allmennlærerutdanningen som høyskolene er ansvarlig for. Det var nemlig en forutsetning at vi måtte sikre bredde i fagkompetansen som skulle betjene faget, både av faglige grunner og av hensyn til fagets legitimitet. KRL er et skolefag, og det har vakt bestyrtelse at en kristen, privat undervisningsinstitusjon inviteres av departementet til å ta seg av videreutviklingen av faget. Av dette følger at departementet ved statsråden gir signal om at faget trekkes i retning kirkelige miljøer og kristelige organisasjoner, som jo er eiere av Menighetsfakultetet, mens det er enhetsskolens fag. Det vil dessuten kunne føre til en uønsket profil for faget at faget blir omarmet av kristendommen. Igjen en uheldig signaleffekt, ikke minst overfor minoritetene. Vi burde ikke trenge flere fordommer å bekjempe med hensyn til dette faget. Som kjent er også evalueringsoppdraget gitt til Norsk Lærerakademi. Statsråden vil sikkert si at oppdraget ikke er gitt Lærerakademiet av ham, men av en egen faginstans innen statsrådens ansvarsområde. Til dette er å si at det endrer ikke bildet av at beslutningene følger et mønster som nok ikke vil minske skepsisen. Det er ingen heldig situasjon. Den psykologiske effekten er tydeligvis ikke tillagt vekt, hvis den i det hele tatt har vært vurdert. Og det sier i grunnen sitt. KRL er et skolefag hvor de statlige høyskolene er de som først og fremst har ansvaret for å utdanne allmennlærere som betjener faget. Det er viktig å sikre bredden i fagkompetansen. Universitetet i Oslo fikk i 1997 ansvaret for etterutdanningen innen KRL. Det teologiske fakultet har etablert en meget effektiv referansegruppe med deltakere både fra Universitetet i Oslo, fra Universitetet i Bergen og fra lærerutdanningene ved høyskolene i Oslo og Bergen. Gruppene har også ansvaret for det såkalte KRL-nettet, som blir meget brukt. Jeg ville tro at knutepunktfunksjonen burde ligge ved de offentlige institusjonene, som også da skulle fornye, vedlikeholde og utdanne for en bred tilnærming. Vi trenger ikke å styrke de uheldige signalene til kritikerne av faget nå. Fagområdet skulle heller trenge til et løft, et løft av romslighet. Vi er på mange måter som samfunn inne i en fase med bevissthetsskifte. Det er opp til oss alle gjennom dialog å trygge og fornye, og vi har selv alt å vinne. Fortsetter statsråden å gå på for ham bare velkjente marker, er jeg redd at han bare beviser at dette faget har han faktisk ingen interesse av å videreutvikle. Og jeg er spent på det svaret som statsråden vil gi her i dag, og om han vil se til at bl.a. høyskolene som har ansvaret for KRL i lærerutdanningen, også får muligheter til å være med og bidra til å videreutvikle faget. Det må jo være et etisk dilemma at vi lever i et samfunn hvor gapet mellom mennesker øker, både globalt og nasjonalt. Ingen av oss lever så lenge at vi ikke har noe ugjort. Derfor må vi bruke tiden og energien godt mens vi har den. Det blir aldri bedre enn det vi i fellesskap legger til rette for. Et felles verdi- og religionsfag som kan samle alle barna i den offentlige skole, håper jeg er noe som kan videreutvikles. Den fremgangsmåten statsråden har valgt når det gjelder KRL, stiller jeg meg meget tvilende til.