trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-26:
Siden statsråden ikke kan erindre det, vil jeg få lov til kort å sitere følgende fra brevet: «Kommunens utredningsplikt har ved innføringen av vandelskravene blitt mer omfattende, antall høringsinstanser har økt, og det må foretas flere og til dels mer kompliserte vurderinger.» Videre står det følgende: «Det har i praksis vist seg at det i Oslo i flere tilfeller kan ta mer enn tre måneder å behandle saker på en tilfredsstillende og korrekt måte. Dette ofte uten at søker kan bebreides og kommunen legger vekt på raskest mulig behandling.» I brevet er det faktisk også et forslag til endring i loven, slik at man kan fange opp dette. Så jeg håper statsråden vil sette seg inn i dette brevet fra kommunen og se på denne saken når hun kommer tilbake til kontoret. Det må være noe som er galt når selv kommunene påpeker overfor statsråden at man på grunn av de kriteriene som foreligger fra Stortinget, har problemer med å behandle søknader ferdig innen den fastsatte tid. Når bevillingsgiver sier helt klart og tydelig at man ønsker en lengre tidsfrist, må statsråden kunne innrømme dem dette.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-05-26:
Alkohollova § 1-10 vart endra ved lov av 16. mai 1997 nr. 28. Endringane er iverksette frå 1. januar 1998. Endringane slo på dette punktet fast den tidlegare rettstilstanden om at løyve fell bort når verksemda blir overdregen, men at den nye verksemda kan driva vidare i ein overgangsperiode på tre månader dersom styresmaktene som gjev løyve, er underretta om dette. Dåverande regjering foreslo å endra lova slik at løyvet fall bort utan overgangsperiode. Eit fleirtal i Stortinget vedtok å halda oppe overgangsperioden på tre månader. Slik eg ser det, er ordninga eit kompromiss mellom det alkoholpolitiske omsynet og bransjen. Alkoholpolitisk sett ynskjer ein full kontroll med kven som får løyve. Ein ynskjer såleis òg å hindra taktiske overdragingar, t.d. av skatteomsyn eller fordi løyvehavar opplever å stå i fare for å få løyvet inndrege som fylgje av brot på alkohollova. Omsynet til bransjen og seriøse drivarar tilseier likevel at ein kan selja eller skjenkja vidare i ein viss periode etter overdraginga. Etter mi meining vil ulempene med ein overgangsperiode utan klar tidsavgrensing bli for store. Allereie i høyringsrunden til lovendringane vart det frå nokre av høyringsinstansane foreslått at verksemda skulle få driva vidare på det gamle løyvet inntil søknaden om nytt løyve er handsama i kommunen. I Ot.prp. nr. 7 for 1996-97 vart det argumentert mot ei slik endring. Det vart – ut frå erfaring – peika på at overgangsperiodar kan skapa ei forventing om at den nye verksemda skal kunna halda fram med salet eller skjenkinga. I løpet av overgangsperioden har den nye eigaren allereie kome inn i systemet, og tilstanden har festna seg. Ordninga kan derfor i realiteten ha den verknaden at kommunen sin fridom når det gjeld spørsmålet om tildeling av løyve, blir innskrenka. Eg er derfor nøgd med dagens ordning. Den byggjer på ei avveging mellom omsynet til bransjen og alkoholpolitiske omsyn.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-05-26:
Nesvik viser til eit brev frå Oslo kommune som eg ikkje har med meg, og som eg heller ikkje kan hugsa innhaldet i her eg står, men som eg sjølvsagt skal sjå nærmare på når eg er tilbake i departementet. Men la meg understreka: Føresetnaden for ein overgangsperiode er at dei styresmaktene som skal handtera saka, i dette tilfellet Oslo kommune, er underretta om dette. Det skulle òg bety at vi innanfor den tidfristen som her er fastsett, skulle ha høve til å handsama ein søknad om bevilling vidare.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-05-26:
No gjekk det ikkje fram av spørjaren sitt innlegg om Oslo kommune allereie har fått eit svar frå departementet, men la meg understreka to ting. For det fyrste: Den stadfestinga av gjeldande praksis som Stortinget vedtok, og som vart sett i verk frå 1. januar 1998, skjedde etter ei grundig vurdering òg av erfaringane med praksisen så langt. La meg i tillegg seia at eg skal sjølvsagt sjå på innhaldet i dette brevet, og merka meg den erfaringa som Oslo kommune skriv om – det er jo Oslo som har den største erfaringa med desse sakene. Det kan òg vera at det er den kommunale sakshandsaminga på dette feltet som må styrkjast, men dei avvegingane må ein gjera i eit anna forum.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-05-26:
Eg deler langt på veg representanten Alvheims bekymring når det gjeld bruk av alarmsystem og annan teknologi i pleie- og omsorgstenestene. La meg likevel ta eit lite atterhald om måten dette temaet er presentert på i media, og fyrst svara på spørsmålet meir generelt. Bruk av teknologi innanfor desse tenestene reiser særs vanskelege etiske dilemma. Særleg gjeld dette i høve til personar som på grunn av t.d. aldersdemens ikkje sjølve er i stand til å velja om teknologi skal brukast eller ikkje. På den eine sida kan rett bruk av teknologi medverka til å unngå at personar som ikkje klarer å ta hand om seg sjølve, kjem til skade. På den andre sida inneber det inngrep i privatlivet deira. Det krevst i dag rettsleg grunnlag for å bruka teknologi som grip inn i privatlivet til den einskilde, anten regelverk eller samtykke, men lovverket er ikkje spesielt tilpassa situasjonen innanfor pleie- og omsorgstenestene til aldersdemente. Eg ynskjer ei grundig drøfting av dei etiske dilemma som reiser seg i høve til bruk av teknologi i pleie- og omsorgstenestene. I stortingsmeldinga Omsorg 2000, som eg vil leggja fram ved årsskiftet, vil desse spørsmåla bli gjevne ei brei drøfting og bli sett i samanheng med andre tiltak som kan gje eit betre tenestetilbod. I samband med det vil eg òg vurdera om dagens regelverk bør endrast for å sikra rettstryggleiken for dei aldersdemente. Eg ser at dette ikkje er eit tilfredsstillande svar for Flora Aldersheim eller andre institusjonar med personell og pårørande som er midt oppe i ei drøfting av kva som er ei trygg omsorg for den einskilde pensjonær. Eg vil difor syta for å avklara om bruk av slike innretningar er lovleg, som grunnlag for eit førebels standpunkt snarast råd og før stortingsmeldinga Omsorg 2000 blir lagd fram.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-05-26:
På representanten Alvheims spørsmål er svaret ja. Ei kartlegging er alt sett i gang frå departementet si side. Eg er som Alvheim opptatt av ei meir verdig eldreomsorg. Eg er opptatt av å sikra situasjonen for den einskilde aldersdemente betre enn i dag. Eg er opptatt av å vega omsynet til personvernet og rettstryggleiken som skal ivaretakast, i forhold til det å sikra ei trygg omsorg. Brevet til fylkesmannen i Sogn og Fjordane er ikkje klart, men det vil føreåt for eit slikt svar nødvendigvis vera viktig å avklara nærare ulike sider.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-05-26:
Eg er svært godt nøgd med at det var eit einstemmig storting som i 1997 vedtok ein handlingsplan for eldreomsorga, ein handlingsplan som skal gå over fire år, og som no inneber at den enkelte kommune fokuserer på eiga omsorg, lagar handlingsplanar, fylgjer dei opp år for år. Eg syter for at departement, fylkesmann og fylkeslege har den kontakten som der er nødvendig for få til ei betre omsorg i den enkelte kommunen. Eg trur ikkje at det berre er pleiefaktoren som er avgjerande for at vi her skal få til ei stadig betre omsorg. Det er det totale tenestetilbodet i høve til den enkelte mottakaren sine behov for personleg hjelp, for tilrettelegging, for hjelpemiddel og for tryggleik som er avgjerande.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg skal få lov til å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Produsenten av den såkalte angrepillen Tetragynon, legemiddelfirmaet Schering-Plough, nekter å selge tablettene reseptfritt, slik norske helsemyndigheter ønsker. Vil statsråden ta initiativ til at staten selv importerer og selger angrepillen uten resept?»
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er helt klart at her har ikke statsråden tenkt å foreta seg noe, dvs. at vi ikke får denne angrepillen på markedet, slik som mange mener er riktig. Jeg må si at det er nødvendig med tiltak utover de tiltakene vi allerede har satt i gang, og vi ser at selv med de mange tiltak som vi har i dag, klarer vi ikke å få aborttallene ned. Arbeiderpartiet tror at dersom angrepillen kunne selges reseptfritt, ville det være med på å senke aborttallene vesentlig. Hvis det er slik som det er i dag, at man først må oppsøke lege og få legetime for å få denne pillen, er det klart at det er veldig mange som ikke rekker det innenfor den tidsfristen som gjelder for å ta disse pillene. Jeg vil igjen spørre helseministeren: Mener helseministeren at det ikke er mulig for ham å ta et initiativ, slik at vi kan importere dette selv?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Nå er det jo slik at det er ganske nøyaktig tre år siden vi behandlet meldingen om erfaringer med lov om svangerskapsavbrudd her i Stortinget, og da var angrepillen et av de punktene som vi hadde med under behandlingen. Men den gang visste man kanskje litt mindre om angrepillen enn man gjør i dag. Derfor synes jeg at det kanskje ikke blir helt riktig bare å henvise til en tidligere statsråd og si at man mente det og det, og at det ikke har endret seg når det gjelder angrepillen. Det var også sånn at det i Stortinget var et flertall for at vi skulle ta i bruk angrepillen reseptfritt. Det er helt klart at det er andre måter å få gjennomført dette på enn å be statsråden om det. Jeg vil igjen gi statsråden en sjanse, ellers får vi ta opp denne saken på andre måter.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-26:
Jeg har dette spørsmål til miljøvernministeren, som jeg er glad for at helseministeren vil besvare: «Kulturminnet Bryggen i Bergen, som siden 1993 har stått på UNESCOs verdensarvliste, forfaller. Er statsråden enig i at det er en nasjonal oppgave å se til at dette viktige kulturminne fremstår i en tilstand som er landet verdig?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-26:
Jeg takker for svaret. Det var en god beskrivelse både av situasjonen og av arbeidet. Jeg er glad for at statsråden erkjenner at det er et nasjonalt ansvar å bevare Bryggen, som er et av våre mest betydelige kulturminner. Statsråden refererte til det arbeidet som er initiert av Riksantikvaren. På bakgrunn av det har Stiftelsen Bryggen utarbeidet et «Prosjekt Bryggen», som det heter, som er et istandsettingsprogram for den urestaurerte delen av Bryggen. Dette er et arbeid som bare kan realiseres ved planlagt, langsiktig satsing. Foreløpige kalkyler viser at arbeidet vil koste 260 mill. kr og ta 30 år. Dette arbeidet lar seg bare gjøre dersom staten tar et betydelig ansvar. Det er helt riktig at andre også har tatt sin del av ansvaret, og skal ta sin del av ansvaret, men jeg vil anmode statsråden om å se på en fordeling mellom stat, kommune og eier som den som ble praktisert ved restaureringen av bebyggelsen på Røros – og vil gjerne ha en kommentar til det.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-26:
Jeg takker også for det svaret. Jeg vil presisere at både kommunen og eierne har tatt et betydelig ansvar til nå. Kommunen er vel den som har bevilget mest penger til bevaring og restaurering av Bryggen, og alle leieinntekter som eierne har fått, har gått til restaureringen. Jeg er glad for at de signalene jeg har gitt her, vil bli tatt med videre, og vil presisere at det er utrolig viktig for dette langsiktige arbeidet at det blir en forutsigbarhet, at det blir øremerkede midler til Bryggen, og at staten tar på seg en stor del av ansvaret. Det er begrenset både hva eiere kan gjøre, sjøl om de tar ansvar, og hva kommunen kan gjøre, med mindre Regjeringen går inn for en betydelig styrking av kommuneøkonomien – det må jo være en forutsetning for at kommunen skal ta en større del av ansvaret.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg foreslår Aud Blattmann og Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Norge har nok en gang opplevd en alvorlig ulykke til sjøs. Vi er glad for den medfølelse og omtanke som statsministeren har vist på vegne av oss alle. Når en slik dramatisk og tragisk ulykke skjer, minner det oss om at vi må sette sikkerheten til sjøs på dagsordenen igjen og igjen. Det var derfor viktig at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene i høstens budsjettforhandlinger ble enige om en ekstrabevilgning til fyr og farleier, ettersom det i det framlagte budsjettet ikke engang var lagt opp til en prisjustering. Men etterslepet er stort, og det er behov for en oppfølging. Jeg vil spørre statsministeren om hva Regjeringen vil gjøre. Like viktig er det å få klarlagt hva som skjedde med båten. Dette er en båttype som er mye brukt langs kysten. Det er derfor viktig å få hevet båten, slik at man kan finne ut mest mulig om hva som skjedde, og om båtens egenskaper. Hva vil Regjeringen gjøre med det?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg er glad for det statsministeren nå sier, at man vil fortsette kartleggingen og følge opp med bevilgninger. Det er også i samsvar med det som en enstemmig stortingskomite formulerte for et år siden på bakgrunn av det departementet hadde skrevet i budsjettet, der man advarte mot forfallet når det gjelder fyr, fyrlykter og lanterner og også merkesystemet langs kysten. Kan jeg da forstå det slik at Regjeringen vil følge opp den ekstrabevilgningen som kom i høst, i revidert budsjett til våren? Jeg er også glad for at statsministeren nå sier at spørsmålet om heving av båten blir vurdert. Jeg tror at det er viktig for å få klarlagt hvorfor båten ikke holdt.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
På vegne av representantene Jørn L. Stang, Vidar Kleppe, Harald T. Nesvik og meg selv fremmes forslag om erstatning til norske statsborgere som satt i japansk fangenskap under den andre verdenskrigen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Ja, vi har dessverre igjen opplevd en tragisk ulykke på sjøen, som vi har hatt flere av tidligere, også i moderne historie. Fra Regjeringens side så vi det slik at først måtte en konsentrere seg om å gjøre redningsarbeidet så effektivt som mulig, også det videre letearbeidet etter fortsatt savnede. Så – og det vil sannsynligvis skje i denne uken – vil det bli nedsatt en undersøkelseskommisjon som skal gå gjennom alle forhold og finne ut av hva som måtte være årsaken til denne ulykken, så langt som det er mulig å bringe disse forhold på det rene. På grunn av det urene farvann vi har langs kysten vår, er det riktig at vi har et stort behov for merking, både i form av fyrlykter og annet. Vi har i dag over 4 000 fyrlykter og over 15 000 andre merker, men fortsatt er det et behov, bl.a. i farvannet hvor denne ulykken skjedde. Dette vil Regjeringen fortsette arbeidet med en systematisk gjennomgang av, få kartlagt og følge opp med bevilgninger. Det er riktig, som Jagland gav uttrykk for, at det i budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene er lagt inn noe økning av bevilgningen til dette formål også for år 2000. Når det gjelder båten, er det ikke blitt tatt stilling til det spørsmålet ennå. Hva som skal skje, eventuelt en heving av den, tror jeg det er riktig at en har noe mer tid på å vurdere, men Regjeringen er innstilt på å gjøre alt som er praktisk mulig for å bringe alle omstendigheter rundt ulykken på det rene.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Det er naturlig at en også får en økt takt i merkingen, det gjelder både fyrlykter og annen form for merking på de delene av kysten hvor slikt gjenstår, og jeg syns det er naturlig at vi kan komme tilbake til det spørsmålet i revidert nasjonalbudsjett og i en enda mer langsiktig plan på et annet tidspunkt.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg merker meg det som representanten Grete Knudsen her sier. Jeg tror likevel det er riktig å avvente uttalelser og rapport fra den undersøkelseskommisjonen som nå skal nedsettes, og at vi derfor selvsagt må være forsiktig med å trekke konklusjoner før vi får rapporten på bordet. Men det spørsmålet som Jagland og Grete Knudsen nå har satt fingeren på, vil selvsagt være viktig i den videre vurdering og oppfølging.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Nå har jeg for det første ikke hatt anledning til å vurdere gehalten i disse uttalelsene i et tysk medium. Det gjenstår mye når det gjelder norsk helsevesen og norsk sykehusdrift. Mye skal og må forbedres. En må likevel peke på at det nå i den senere tid er tatt krafttak, og at betydelige opptrappingsplaner som skal bedre situasjonen, er under gjennomføring. Det gjelder som kjent spesielt psykiatri, kreftomsorg og for det tredje, med relevans til det Carl I. Hagen spurte om, utstyrsanskaffelse til norske sykehus. De tre opptrappingsplanene er noe av det kraftigste løft vi noen gang har hatt i norsk helsevesen. Når det så gjelder driften av våre sykehus, hvor vi også i den senere tid har fått avdekket mangler, har helseministeren i samarbeid med Kommunenes Sentralforbund tatt initiativ til en gjennomgang av sykehusenes økonomi. Stortinget skal få seg forelagt denne i tilknytning til revidert nasjonalbudsjett og kommuneøkonomiproposisjonen til våren. Det ble i den sammenheng, etter hva jeg vet, avholdt et møte med Kommunenes Sentralforbund i går. Det skal være et møte med alle fylkene i dag, og det skal også være et møte med de fylker som eier regionsykehus, om en uke. Sykehusene har hatt stor aktivitetsvekst etter at den innsatsstyrte finansieringsordningen ble innført i 1997. Antall innleggelser av pasienter er økt med 5 pst. fra 1996 til 1998. Prognosene for 1999 tyder på at veksten fortsetter. Bruddene på ventelistegarantien har sunket vesentlig i samme periode. Når det gjelder 1999, kan jeg vise til at Regjeringen allerede har foreslått for Stortinget en økning av de vedtatte bevilgninger til sykehusene på til sammen 433 mill. kr for å dekke opp økt aktivitet ved innleggelser og poliklinisk behandling, og jeg regner med at Stortinget vil vurdere 1999-situsjonen i forbindelse med den proposisjonen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Når det gjelder utstyr spesielt, har Stortinget sluttet seg til en kraftig opptrappingsplan for anskaffelse av utstyr til norske sykehus – uansett hvor mye Carl I. Hagen rister på hodet er det et faktum, det har Stortinget gjort. Dette er en av de største innsatsøkningene i norsk helsevesen på lang tid. Den vil Regjeringen følge opp. Stortinget har også gjennom de ulike budsjetter som er vedtatt siden denne planen ble introdusert, fulgt dette opp. Nå sier representanten Hagen at det ikke er nødvendig med de møtene statsministeren refererer til. Jo, jeg tror det kan være svært nyttig å ha en direkte kontakt på den måten, både med dem som driver sykehusene til daglig, og med eierne. Dette er et spørsmål om både økonomi og organisering. En bør bl.a. også drøfte den rapport som SINTEF nettopp la fram, og som viste at antall behandlinger ved våre sykehus dessverre ikke har økt på samme måten som bevilgningene har gjort. Det kan også tyde på at det kan være organisatoriske grep man må gjøre for ytterligere å redusere de køene vi dessverre fortsatt har ved våre sykehus.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Svaret på det spørsmålet er selvsagt nei. Regjeringen vil bruke, har brukt og kommer til å bruke mer penger på helsevesenet i vårt land. Også den innsatsstyrte finansieringen har økt med ca. 1,8 milliarder kr. Jeg regner med at det vil bli ytterligere økning i tiden framover, fordi denne ordningen er ganske vellykket. Og det er vi glad for. Den bidrar til å redusere køene. Dermed skal en ikke underslå alvoret. Vi har store problemer, og vi har fortsatt køer. Men jeg syns ikke en, når en påpeker det, skal unnlate å få fram fakta, nemlig at vi aldri har behandlet så mange pasienter som i dag, at den innsatsstyrte finansieringen bidrar til at køene blir kortere, at de fortsatt er for lange og at vi derfor skal fortsette opptrappingen. Og nettopp utformingen av ISF-ordningen er av de temaer en skal stå i kontinuerlig kontakt med sykehusene om. Hensikten er ikke å redusere innsatsen i helsevesenet, tvert om.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Regjeringen legger stor vekt på å ha kontakt både med sykehusenes ledelse og eiere. Det har en for så vidt også hatt tidligere. Det eliminerer ikke enhver uenighet om forståelsen av dette systemet og om pengebehovet, men jeg er enig med representanten Øyangen i at det er en fordel dess større klarhet en kan komme fram til i det tallmaterialet Stortinget baserer seg på. Regjeringen slipper ikke saken når det gjelder år 2000, i og med det inngåtte budsjettforliket med Arbeiderpartiet. Som jeg har redegjort for i svaret til Carl I. Hagen, er Regjeringen inne i en aktiv dialog med sykehusenes ledelse og eiere – og ikke minst med regionsykehusene, som nå er satt spesielt i fokus – for å få en gjennomgang og for å søke å få en enighet om tallmaterialet. Vi vil komme tilbake til Stortinget i revidert nasjonalbudsjett og i kommuneøkonomiproposisjonen med en eventuell oppfølging av dette.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg regner med at helseministeren, og i annen omgang selvsagt Regjeringen, i den dialogen vi nå har med regionsykehusene og eierne, også vil vurdere et slikt spørsmål som det representanten Sjøli peker på. Vi er glad for ethvert konstruktivt innspill som måtte komme for å forbedre situasjonen, og vi skal notere oss det med tanke på den gjennomgangen som skal foretas.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Før jeg går inn på det mer materielle innholdet når det gjelder WTO og landbruk, vil jeg klart reservere meg mot den fremstilling og den språkbruk som Høyres leder her benytter seg av. At Norge skulle tilhøre en slags «firerbande», og at de øvrige land i den grupperingen også skulle akseptere en slik betegnelse, vil jeg nokså klart ta avstand fra. Dette er til dels store og meget seriøse land, som også ser seriøst på landbrukets stilling både i eget land og i verden totalt sett. Jeg vil også klart reservere meg mot den fremstilling noen har forsøkt å gi, at det var disse landenes holdning i Genève som gjorde at en ikke kom lenger før en møttes i Seattle enn det som er tilfellet. Det har bl.a. vår utenriksminister klart tilbakevist. Når det gjelder WTO og landbruket, er det ingen grunn til å legge skjul på at det er et problematisk område. Norge har en del offensive interesser i WTO-runden i Seattle, f.eks. på fiskerisektoren, og det er viktig. Som en kystnasjon skal vi ivareta dem. Vi har også defensive interesser å ivareta, f.eks. når det gjelder landbruket. Så dersom vi er opptatt av at vi skal opprettholde en betydelig matproduksjon her i Norge, og ha en matvareberedskap, kan vi heller ikke se bort fra disse mer defensive interessene. Og det er i balansen mellom dem at Regjeringen har lagt sin strategi. Den har utenriksministeren redegjort ganske detaljert for her i Stortinget for bare få dager tilbake, og det var, så vidt jeg kunne registrere, bred tilslutning i Stortinget fra alle – i hvert fall fra de fleste partiene – til den strategien. Det vi nå reiser til Seattle med, bygger på Stortingets behandling av utenriksministerens redegjørelse. Norge er innforstått med at det vil kunne komme reduksjoner i støtte og vern også på landbrukssektoren, men er opptatt av at vi har sikkerhetsmekanismer gode nok til at vi kan ivareta sentrale norske landbrukspolitiske målsettinger, som det også er bred enighet om i Stortinget.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
For det første er det slik at Norge i stor grad når det gjelder landbrukets rolle, også i forbindelse med WTO-forhandlingene, har ganske sammenfallende interesser og prinsipielle syn med land som Japan, Korea, Sveits og Island og samlingen av land innenfor EU. At pressen bruker en del begrep, får så være. Jeg syns nok det får et litt annet preg når det bringes opp på Stortingets talerstol. Både handel og bistand er etter mitt syn viktig. Det ene skal ikke settes opp mot det andre. Det er klart at på lang sikt er det for utviklingslandene avgjørende viktig å komme sterkere inn på de rike lands markeder. Det har faktisk Norge lagt stor vekt på i det forhandlingsmandatet vår delegasjon reiser til Seattle med. Det redegjorde utenriksministeren ganske detaljert for i Stortinget. Jeg skjønte at det var det bred tilslutning til i Stortinget. Det skal ikke brukes som et argument for at vi ikke også skal ha bistand på et høyt nivå. Det er også nødvendig for å avhjelpe situasjonen i mange utviklingsland.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Jeg tror nok jeg nå ved starten av WTO-forhandlingene i Seattle skal være litt forsiktig – det skal kanskje også andre være – med å trekke konklusjoner med hensyn til hva som skal bli resultatet om kanskje to, tre eller fire år av noen meget kompliserte forhandlinger vi står foran. For det andre vil jeg også advare mot at en setter den ene primærnæringen opp mot den andre. Fiskeri er svært viktig, og det er også en svært viktig eksportnæring for Norge. Men landbruk er selvsagt også viktig, både med tanke på matvareberedskap og med tanke på distriktspolitikk. Utenriksministeren redegjorde som sagt bare for få dager tilbake ganske detaljert i Stortinget for hvordan vi skal søke å finne en balansert løsning som ivaretar disse til dels kryssende hensyn. Det var det bred tilslutning til i Stortinget, og jeg ser ingen grunn til å rokke ved det som Stortinget i så måte gav sin tilslutning til. Å starte forhandlingene med å si at en skal innrømme noe nå og der for å oppnå noe på et annet punkt, tror jeg ikke tiden er inne for.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Når det gjelder utviklingslandenes interesse for eksport av landbruksprodukter, bl.a. til Norge, har for så vidt Norge allerede i dag relativt gunstige ordninger gjennom GSP-ordningen og den importadgang vi har spesielt for land som er minst utviklet, den såkalte MUL-ordningen. Som utenriksministeren redegjorde for i Stortinget, er Regjeringen innstilt på å gå lenger når det gjelder slike ordninger, også internasjonalt bindende ordninger, kombinert med tilstrekkelige sikkerhetsmekanismer mot at det skal oppstå en ubalanse i det norske marked. Dette forstod jeg også at det fra dem som kommenterte det i Stortinget i forrige uke, var relativt bred tilslutning til. Vi holder fast ved at vi vil føre en u-landsvennlig politikk, også når det gjelder internasjonal handel. Når det gjelder auksjonsprinsippet, har vi registrert at det i merknader fra komiteen i Stortinget er bedt om at denne ordningen ikke trer i kraft fra nyttår, slik opprinnelig forutsatt. Det tar selvsagt Regjeringen til etterretning, og så skal vi komme tilbake til en nærmere gjennomgang av auksjonsprinsippet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Som jeg har redegjort for, vil en ytterligere god eksportadgang for fiskerinæringen, som i dag etter olje og gass er vår viktigste eksportnæring, være svært viktig for Norge i de omfattende og langvarige og uhyre kompliserte WTO-forhandlingene vi nå står overfor. Regjeringen er selvsagt ikke innstilt på å ofre fiskerinæringen på andre næringers alter. Men jeg vil også måtte si at vi heller ikke kan ofre andre næringer som er viktige med tanke på matvareberedskap og bosetting utover i landet vårt, bl.a. i det fylket som spørreren og statsministeren selv kommer fra. Jeg vil nok måtte advare mot å sette den ene næringen opp mot den andre. Vi har lagt et forhandlingsløp fra norsk side hvor en forsøker å kombinere våre offensive interesser med våre mer defensive interesser. Dette har fått bred tilslutning i Stortinget, og det er den linjen vi følger.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Nå var jeg ikke på denne mye omtalte middagen, så hva som foregikk der og hvordan konversasjonen utviklet seg, skal jeg ikke ta stilling til, og heller ikke om det som avisene skrev etterpå, var dekkende for alt det de ulike representantene sa om dette møtet, bl.a. representanten Apelthun Sæle. Jeg tror nok hun vil ha visse reservasjoner – etter hva jeg har forstått – mot fargeleggingen av dette referatet. Jeg tror jeg må forholde meg til denne saken på en annen måte, nemlig at vi trenger industriledere i Norge som er opptatt av både å bevare og å skape nye arbeidsplasser. Og det er ikke minst viktig innenfor næringer hvor Røkke har store eierandeler. Når det gjelder Aker RGI spesielt, har nærings- og handelsministeren bestemt at Kjell Inge Røkkes oppkjøp i bedriften skal underlegges nærmere prøving etter ervervsloven, som jo har en del kriterier å styre etter. Det betyr bl.a. også at den saken vil gå til høring til berørte instanser. Jeg vil avstå fra å gi generelle karakteristikker, enten det nå måtte være av Røkke eller andre norske industriledere. Som statsminister og regjering må vi forholde oss til hva vi kan gjøre, og hvilke styringsredskaper vi har, for å sikre en sunn norsk industriutvikling.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Først til hovedspørsmålet, om Regjeringen har den nødvendige kritiske distansen til det som skjer i Aker RGI. Ja, det har vi. Og nettopp næringsministerens intervensjon ved bruk av prøving etter ervervsloven er et uttrykk for at dette vil Næringsdepartementet og dermed Regjeringen rette et kritisk søkelys mot. Bruk av ervervsloven til prøving er ikke en daglig foreteelse, det er et relativt sterkt virkemiddel. Og det viser at dette har vi en kritisk distanse til. Selv om staten har en betydelig eierandel i Den norske Bank, følger vi likevel – både denne og tidligere regjeringer – den politikk at vi ikke legger oss opp i bankens daglige avgjørelser, ei heller når det gjelder lån av en betydelig størrelse. Jeg synes det derfor heller ikke er riktig av meg å uttale meg om hvorvidt banken som sådan burde eller ikke burde sette i gang en gransking av dette spesielle lånet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Når det gjelder begrepsbruken først: Regjeringen bygger på folkeavstemningsresultatet fra 1994, og jeg minner om at det var et nei til norsk medlemskap. Det var ikke et nei til et samarbeid med EU som sådan, eller med EU-land, men det skal skje på et folkerettslig og ikke et overnasjonalt grunnlag. Derfor har jeg svært god samvittighet for at Norge arbeider aktivt for et slikt samarbeid med EU og med EU-land på dette grunnlag og på folkeavstemningens grunn. Når det gjelder andre lands forhold til EU, respekterer vi disse lands selvbestemmelsesrett, på samme måten som de respekterer Norges. Vi tar derfor utgangspunkt i og legger til grunn at flere tidligere kommunistland, land i Øst- og Sentral-Europa, søker om medlemskap i EU. Derfor syns vi det er viktig å bidra til at denne prosessen kan skje på en slik måte at det skaper et helhetlig Europa uten nye skillelinjer. Vi kan selvsagt ikke direkte påvirke disse lands forhandlinger med EU, men når de ønsker medlemskap, kan vi bl.a. ved politisk og økonomisk støtte til slike land bidra til at de settes i stand til å få den tilknytningsformen som de selv ønsker. Men dette er disse lands eget valg. Norge treffer sitt valg.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
En viktig grunn til at andre lands tilknytning og eventuelle medlemskap i EU interesserer oss, er selvsagt også at når nye land kommer inn i EU som medlemmer, blir de også en del av EØS-området, hvor Norge er med. Så dette har faktisk en ganske direkte virkning for Norge. Derfor har det interesse for oss både å være fortløpende orientert om utvidelsesprosessen, noe vi sørger for å bli, og å bidra til at denne prosessen kan skje så smertefritt som mulig. Det kan selvsagt skje gjennom direkte norske tiltak. Vi har støtteprogrammer for noen østeuropeiske land, bl.a. de baltiske, som nå søker om medlemskap. Men jeg tror vi kan gi et større bidrag gjennom regionale ordninger i Europa, der også Norge er aktiv. Dette er også i norsk interesse, fordi disse landene, hvis de blir medlem av EU, blir en del av EØS-området.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Dette er ikke noe paradoks i det hele tatt. Som jeg nettopp repliserte til representanten Blankenborg, vil østeuropeiske lands eventuelle EU-medlemskap få direkte virkning for Norge på grunn av EØS-avtalen. Derfor har vi også en egeninteresse av at dette kan skje så smertefritt og så godt som mulig, som et ledd i en europeisk integrasjon, på basis av disse lands egen beslutning om å ville søke medlemskap. Mer oppsiktsvekkende er ikke dette. Når det gjelder hvilken form for støtte vi kan gi for at dette skal skje så smertefritt som mulig, kan det, som jeg allerede har sagt, dels skje bilateralt. Vi har også uttrykt at vi gjerne ser at den støtteordningen som Norge til nå har bidratt i for søreuropeiske områder, også kan vris over mot eventuelle østeuropeiske land, som senere blir medlemmer av EU.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
De fleste direktiver fra EU som har vært EØS-relevante, har vært relativt uproblematiske for Norge, og de har Regjeringen kunnet akseptere bl.a. i forståelse med Stortingets EØS-organ. Det er noen direktiver som nå er aktuelle, som er svært problematiske. Det er nok å nevne det bioteknologiske, bl.a. patentspørsmålet, og matsminke- og barnematdirektiver. Regjeringen har klart gitt uttrykk for at her er det bestemmelser som vi ser negativt på, og som vi ikke ønsker skal bli gjort gjeldende i Norge. På hvilken måte det skal skje, må vi komme tilbake til etter at vi har vært gjennom en prosedyre, bl.a. innhenting av faglige uttalelser omkring dette. Det kan tenkes ulike måter å forholde seg til EU på omkring dette spørsmålet, med det som sikte at vi skal unngå uønskede bestemmelser og virkninger i Norge. Valg av virkemiddel kan ikke være det viktigste, men at vi opprettholder en sunn matpolitikk på dette området i Norge.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-01:
Det viktigste for Norge når det gjelder EØS-avtalen, er at den virker godt og etter hensikten. Det gjør den. Den har bidratt til at norske bedrifter konkurrerer på lik linje med bedrifter fra EU-land innenfor et samlet indre marked. Det er det avgjørende. Alle ser at det er ulik størrelse på de to pilarene innenfor EØS-avtalen, og at den vektforskyvningen kan bli enda sterkere hvis og når flere land blir medlem av EU. Men som sagt, det avgjørende for Norge er at EØS-avtalen fungerer godt og etter hensikten på de områder den dekker, og det gjør den. At den tidligere leder av Europabevegelsen gjerne ser at dette skal brukes som et argument for at Norge igjen skal søke om medlemskap, er ikke overraskende, men helt forståelig. For meg er det avgjørende at EØS-avtalen, som er den tilknytningsformen vi har valgt, fungerer godt.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Det er betryggende at Regjeringen vil sikre at alle sider ved den tragiske ulykken blir kartlagt, både av hensyn til de omkomne og på grunn av at vi er et samfunn som er meget avhengig av havet. Katamaraner og hurtigbåter blir nå konstruert – ikke minst her i Norge har vi jo drevet frem denne teknologien – og er i fart både i Norge og i andre land. Vi ser at denne typen bare har økt. Ut fra det vil det være avgjørende at skroget blir hevet, for da vil vi også få vite hvorfor en båt som man trodde ikke kunne synke, har gjort det, og samtidig vil man kunne få vite hvorfor livbåtene ikke ble utløst da ulykken skjedde.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Jeg har også et spørsmål til statsministeren. Det er jo slik at ulykker ofte setter søkelyset også på andre forhold i samfunnet, bl.a. beredskapen og muligheten for det norske helsevesen, særlig sykehusene, til å tilby den nødvendige tjeneste. I Dagsavisen for i dag er det en artikkel hvor det vises til en artikkel i noe som heter Krankenhaus Aktuell i Tyskland. Det er et tidsskrift for den tyske sykehusforeningen DKG, som består av 2 269 tyske sykehus. Her fremgår det at man bruker Norge som skrekkeksempel på dårlig sykehusvesen og tilbud til befolkningen. Synes statsministeren det nå er på tide med et krafttak, f.eks. ved å tilleggsbevilge de nødvendige beløp på 1999-budsjettet slik at vi får topp moderne utstyr ved våre sykehus, da det ikke påvirker innenlandsøkonomien, annet enn å bedre sykehustilbudet?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Retorisk er statsministeren i mange sammenhenger flink til å påpeke at Norge er et av verdens rikeste land, sannsynligvis Europas rikeste land. Vi har nå ca. 275 000 som står i sykehuskø, vi har 12 000 brudd på ventelistegarantien, som egentlig ikke er noen garanti, og samtidig leser det norske folk om betydelige milliardbeløp i ekstraordinære inntekter. Det har lenge vært klart – det er ikke nødvendig med alle de møtene statsministeren snakker om – at vi har stor kapasitetsmangel ved norske sykehus. Vi har et etterslep på over 2 milliarder kr når det gjelder moderne utstyr som ville bedre kapasiteten, effektiviteten og diagnosesikkerheten for pasienter. Kan statsministeren fortelle det norske folk hvorfor ikke noen av disse ekstrainntektene kan brukes til å kjøpe utstyr i utlandet, slik at alle norske sykehus får topp moderne utstyr av tilstrekkelig kvalitet og kvantitet, når det ikke påvirker(presidenten klubber) innenriksøkonomien? Hvorfor kan ikke noen av de ekstraordinære inntektene brukes(presidenten klubber igjen) til ekstraordinære utstyrsinnkjøp for sykehusene? (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Endringene av regelverket for den innsatsbaserte finansieringen for år 2000 betyr faktisk langt på vei en tilbakegang til rammefinansiering. Endringene i regelverket med kutt i enhetsprisene vil naturlig nok spare staten for penger, men gå ut over pasientbehandlingen. Jeg personlig er meget bekymret for at hvis en ikke gjør noe ekstraordinært nå, går vi mot en helsepolitisk krise i 2000, noe som vel ingen av oss ønsker. Mitt spørsmål til statsministeren er: Når man nå har endret regelverket for å spare staten for utgifter – det må koste å redusere køene – er motivet for denne endringen at Regjeringen ikke vil bruke mer penger på helse i vårt eget land?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Gjennom budsjettforliket ble situasjonen for sykehusene noe bedret, men det har i ettertid kommet fram at regionsykehusene mener de mangler en halv milliard kroner for neste år. Det er en ganske alvorlig situasjon, da Stortinget ble forespeilet en aktivitetsvekst på om lag 2 pst. Nå er jeg glad for å høre at helseministeren etter påtrykk vil ha møter med KS og med fylkeskommunene, fordi det er stor uenighet om prising av tjenestene. Vil Regjeringen nå sørge for at det i forkant av budsjettene blir tatt kontakt slik at en får en omforent forståelse av prisingen av tjenestene og Stortinget dermed slipper å behandle uklare spørsmål omkring en så viktig sektor i vårt samfunn som pasientbehandling?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-12-01:
Jeg har et spørsmål til statsministeren om regionsykehusenes økonomi. Det er jo regionsykehusene som behandler de mest kompliserte sykdommene, og som har de mest kostbare behandlingene. De får det samme for behandlingene som de andre sykehusene, men de får altså ikke gjennom denne innsatsstyrte finansieringen dekket sine reelle kostnader. Det er selvfølgelig et problem, og det har vi sett nå i de siste dagene, når regionsykehusene opererer med store underskudd i sine budsjetter. Høyre har nå et forslag i forbindelse med budsjettet om å gå inn og se på dette med differensierte priser, slik at de mest kostbare operasjonene eller behandlingene får en annen pris enn de enklere. Jeg vil spørre statsministeren om han kunne tenke seg å se på dette forslaget fra Høyre om å differensiere enhetsprisene.
Jan Petersen (Høyre), 1999-12-01:
Også mitt spørsmål går til statsministeren. Det dreier seg om de forhandlingene som nå er påbegynt i Seattle om en friere verdenshandel. Her er det en god del å hente for Norge, ikke minst når det gjelder å utløse enda mer av det potensialet som er i Kyst-Norge. Det gjelder både våre tradisjonelle fiskerier og oppdrettsnæringene. Det er mye å hente ved en friere verdenshandel på det området. Nå er det imidlertid slik at Norge har plassert seg i en meget tilbakeholden gruppe når det gjelder et av de mest sentrale punktene, nemlig landbruksforhandlingene – en gruppe som endog betegnes som «firerbanden», og som fremla et forslag til mandat som gjør at man påbegynte forhandlingene uten noe fast grunnlag for forhandlingene før man kom i gang. Mitt spørsmål til statsministeren er: Er det virkelig klokt å plassere seg i en slik helt spesiell gruppe i ytterkant av forhandlingene?
Jan Petersen (Høyre), 1999-12-01:
Statsministerens innledende merknader holder nok dessverre ikke, for det er ikke jeg som har funnet på begrepet «firerbanden». Det er slik det blir fremstilt i pressen. Og det er et problem når den betegnelsen settes på den grupperingen Norge har lagt seg i. Da har man satt seg i en stilling som man senere vil få et problem med å håndtere. Jeg tror statsministeren bør bekymre seg atskillig mer over at pressen har brukt den type betegnelse. Jeg bringer bare dette videre til statsministeren. Det andre er, noe jeg ikke skal gjøre et poeng av, men jeg vil minne om at det ikke minst var WTOs generalsekretær som reagerte på det mandatforslaget som kom. Jeg skjønner godt at utenriksministeren sa det han sa, men Norge har fortsatt et problem på det området. I Dagens Næringsliv i dag sier FNs generalsekretær at «handel er bedre enn bistand», i en artikkel som bygger opp under ønsket om å få til vellykkede forhandlinger. Er statsministeren enig med FNs generalsekretær i hans utsagn?
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-01:
For Norges del er troverdighet i WTO-forhandlingene særdeles viktig. Vi har en åpen økonomi, og vi er tjent med at WTO-forhandlingene lykkes på en rekke områder. Særlig gjelder dette fisk, som også statsministeren nevnte. Jeg vil minne om at vi i 1998 eksporterte for 28 milliarder kr på den sektoren. Derfor trenger Norge utvidet markedsadgang for fiskeprodukter, og det er nødvendig at bruken av antidumpingmidler reduseres og reguleres. Samtidig ser vi at Norges forsøk på å vinne frem med interne støttetiltak for landbruket ikke lykkes. Vi har fra Høyres side tidligere satt spørsmålstegn ved denne strategien fra Regjeringens side. Jeg synes statsministeren er særdeles uklar. La meg derfor spørre helt konkret: Er Regjeringen beredt til å gjøre innrømmelser når det gjelder landbruket, for bl.a. å oppnå bedre markedsadgang for fisk?
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Jeg setter pris på at statsministeren tar kryssende hensyn og i så måte inntar en sentrumsposisjon – det er jo en sentrumsregjering. Men her er vel plasseringen litt uheldig. Her kommer man sammen med de landene som kjører mest ekstremt på landbruksinteresser. Det som har skjedd internasjonalt i de senere årene, er at u-landene understreker at det er markedsadgang og handel som er det viktige for dem, og dette gjelder særlig jordbruksprodukter. Vi har et konkret eksempel, nemlig handel med kjøtt fra bl.a. Botswana og Namibia, kjøtt som har en slik standard at det er klarert matvaresikkerhetsmessig osv., hvor Regjeringen prøver å innføre et auksjonsprinsipp, som i realiteten innebærer at veldig mye av dette kjøttet vil bli stengt ute fra markedet fordi det blir en tilleggsavgift. Mitt konkrete spørsmål er om Regjeringen vil forlate standpunktet med auksjonsprinsippet, som hindrer kjøtt fra Botswana og Namibia i å komme på markedet.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Norsk fiskerinæring er den desidert viktigste eksportnæringen for Norge hvis vi ser bort fra olje og gass. Det satses store midler for å finne alternative måter å øke markedsandelen på – vi har bl.a. oppdrett av skjell og torsk, og man vil også gå videre med det som har med laks å gjøre. Vil statsministeren garantere at WTO-forhandlingene fra Norges side blir lagt opp på en slik måte at fiskerinæringen ikke blir rammet av den norske stats evne og vilje til å beskytte norsk landbruk i så stor grad som man har lagt opp til pr. i dag?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Jeg vil få lov å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Dette året har det vært en rekke branner i tunneler ute i Europa med tap av en rekke menneskeliv. Det er i en rekke tunneler i Norge benyttet PE-skum som isolasjonsmateriale, blant annet i de undersjøiske tunnelene inn til Ålesund. Dette materialet er svært brannfarlig, og det er stor frykt for hva som vil bli utfallet dersom det oppstår brann her. Vil statsråden ta initiativ til at PE-skummet fjernes fra norske tunneler?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Dette året har det vært flere store branner ute i Europa. Det kan nevnes Mont Blanctunnelen og Tauern-tunnelen, med mer enn 50 omkomne. I etterkant av disse brannene var norske medier fulle av skrekkscenarier om hva som kunne skje i norske tunneler. Den 29. juni i år fikk Norge oppleve en brann i en tunnel under bygging, med påfølgende eksplosjon hvor tre personer mistet livet og 14 ble skadet. Direktoratet for brann- og eksplosjonsvern v/seksjonssjef Hans-Jørgen Eriksen sier til NTB at dynamitten i disse tunnelene eksploderte fordi den var lagret sammen med tennere. Samtidig sier han at dynamitten kunne ha eksplodert uansett. Tidligere samferdselsminister Kjell Opseth fikk her på talerstolen den 8. desember 1993 et spørsmål fra Jan Simonsen, og daværende statsråd Opseth svarte: «På 1980-talet blei nokre vegtunnelar likevel frostsikra med isolasjonsmateriale som seinare synte seg å vera brannfarleg i visse samanhengar.» Jeg vil bare stille følgende spørsmål: Hvorfor er det fremdeles, i 1999, benyttet PE-skum i tunneler, når Vegdirektoratet skulle skifte ut dette isolasjonsmaterialet i 1994-1995, ifølge svar fra daværende statsråd Opseth?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-01:
Nå har det seg slik at jeg har fulgt med i en del av diskusjonen som har versert i media i forbindelse med brannsikkerheten i Ålesund-tunnelene. Jeg kjører selv disse tunnelene ofte og har lagt merke til at PE-isolasjon mange plasser i tunnelene ligger helt bar. Den dekningen som skulle vært der, og som muligens en gang var påført, er i dag vasket bort eller falt av på grunn av påkjørsler og annet. Jeg har også registrert at brannsjefen i Ålesund ikke får den dokumentasjonen han krever fra Statens vegvesen i forbindelse med disse tunnelene. Når vi da ser, ifølge Drammens Tidende og Buskerud Blad, at en luftekanal er kledd med isolasjonsmaterialet PE-skum, og at dette skummet ikke var tildekket ytterst i kanalen hvor denne katastrofebrannen oppstod, er det med meget stor uro jeg tenker på hva som vil kunne skje i en tunnel der det er montert 108 000 km2 med den samme isolasjonen. Jeg vil da stille samferdselsministeren følgende spørsmål: Har samferdselsministeren gjort seg opp noen mening om hva som skjer dersom en bil kolliderer med PE-mattene og kommer i brann? Vil brannbeskyttelsen fremdelens være effektiv? Og hva vil statsråden gjøre for at brannsjefen i Ålesund skal få utlevert den dokumentasjonen som skal følge et slikt anlegg?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-01:
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til statsministeren. Som kjent har Stortingets næringskomite vært på et lite arrangement hos Aker RGI og hr. Røkke, og Kristelig Folkepartis næringspolitiske talskvinne, Anita Apelthun Sæle, kommer ut med følgende høysang: « – Han var så ærlig. Han sa rett ut at han bor i London fordi han ikke ønsker å betale mer skatt enn han trenger. Han har ikke slaktet noen bedrifter. Han er en(Kristin Halvorsen) nordmann som er opptatt av å skape arbeidsplasser. Det er ingen forbrytelse å være rik». (Kristin Halvorsen) Deler statsminister Kjell Magne Bondevik denne beskrivelsen av Kjell Inge Røkke?