Bent Høie (Høyre), 2007-11-20:
Modernisering og omstilling av staten burde de siste årene hatt første prioritet for statsråden og for Regjeringen. Det er tre hovedgrunner for det. For det første er de gode økonomiske tidene helt utmerket for å gjøre nødvendig omstilling, og for å gjøre omstillingen mindre smertefull for de berørte. For det andre er mangelen på arbeidskraft landets største utfordring. Og for det tredje vet vi at velferdssamfunnet allerede er inne i et forventningsgap, der folks krav til kvalitet på offentlige tjenester overgår vår mulighet til å levere. Jeg tror at det i utgangspunktet er stor enighet om at modernisering av offentlig sektor er nødvendig. Det tverrpolitiske arbeidet som gjøres både med pensjonsreformen og NAV-reformen, bygger på denne erkjennelsen. Dette er imidlertid reformer som har to hovedformål: å holde de offentlige kontantutbetalingene i sjakk og å vri velferdsordningene i retning av at det blir mer lønnsomt å arbeide. Når det blir snakk om modernisering av offentlig sektors tjenesteproduksjon og fokusering på å stille krav til offentlige tjenester, ser det ut som om den politiske enigheten forsvinner. Den 4. oktober i år la Regjeringen fram sin fornyingsstrategi: «Ein sterk og effektiv offentleg sektor». Det er bakgrunnen for denne interpellasjonen. Etter et betydelig arbeid, alle innspillene og ikke minst tiden det har tatt å lage denne strategien, hadde jeg store forventninger til innholdet. Høyre var én av mange som gjennom høringsprosessen bidrog til mange gode, konkrete forslag. Dessverre er strategien en skuffelse. Det var ikke mange spor å finne verken av våre eller mange andres innspill til planen. Strategien inneholder stort sett bare generelle formuleringer og ingen konkrete, målbare kriterier for suksess. Ut fra planen forstår jeg at Regjeringen er opptatt av prosessen og samarbeidet med de ansatte. Det er positivt som metodevalg for å få til fornyelse av offentlig sektor. Men det hadde vært en fordel å vite hva som var målet med arbeidet. På mange måter framstår det som om prosessen er selve målet. En kunne nesten tro at statsråden hadde tatt med seg Sosialistisk Venstrepartis partikultur, der diskusjonen er selve hensikten, inn i arbeidet med fornyelse av offentlig sektor. «Båten blir til mens man ror.» Hvis en legger Sentrum-Høyre-regjeringens «Modernisering for velferd» ved siden av «Ein sterk og effektiv offentleg sektor», ser en raskt at dette er to totalt forskjellige strategier. Den første har et overordnet mål som klart kommer fram av tittelen. Hensikten er å vri ressurser fra byråkrati til velferd, fra papirflytting til omsorg og utdanning. Så er det seks konkrete virkemidler: forenkling, valgfrihet, effektiv forvaltning, fullføring av igangsatte reformer, åpenhet og til slutt forpliktende mål. På hvert område er det konkrete forslag med en tidsfrist for gjennomføring. Til slutt settes brukeren til dommer gjennom ti indikatorer for brukertilfredshet, som skal være bedre i 2009 enn i 2004. Denne interpellasjonsdebatten tillater ikke en fullstendig gjennomgang og sammenlikning av disse områdene satt opp mot den nåværende regjerings strategi. Jeg har derfor valgt ut noen få områder. For det første er det den overordnede tilnærmingen. Mens «Modernisering for velferd» bygger på en grunnleggende tanke om at det å forandre er en viktig strategi for å bevare velferdssamfunnet og oppslutningen om det, kan det virke som om «Ein sterk og effektiv offentleg sektor» bygger på det å bevare og styrke – mer av det samme – som strategi for å sikre velferdssamfunnet, eller mer korrekt i denne sammenheng: velferdsstaten. Da er vi på vei tilbake til utgangspunktet: utfordringene med mangel på arbeidskraft og forventningsgapet. Hvis vi ser på utviklingen i arbeidsmarkedet framover, er det ikke tvil om at vi må ha en strategi for å unngå at balansen mellom offentlig velferd og privat verdiskaping forskyves ytterligere. Det er et gjensidig avhengighetsforhold mellom privat verdiskaping og offentlig velferdsfordeling. Hvis en ikke er bevisst på dette, kan to svært alvorlige situasjoner oppstå: Enten at det offentlige kontinuerlig taper i konkurransen om arbeidskraften og dermed ikke blir i stand til å utføre sine oppgaver, eller at det offentlige faktisk fortsetter som nå, og i tillegg får tak i all den arbeidskraften de til enhver tid har behov for, og dermed fortrenger privat næringsliv og privat verdiskaping. Da blir det offentlige på lang sikt ikke i stand til å finansiere velferden. Dette kan kun møtes med både å øke tilgangen på arbeidskraft og ikke minst å prioritere bruken av arbeidskraft i det offentlige på en bedre måte enn i dag. Dette perspektivet mangler totalt i Regjeringens strategi, dette på tross av at finansministeren ved framleggelse av statsbudsjettet for 2008 understreket mangelen på arbeidskraft som hovedutfordringen for norsk økonomi. Mer publikumsvennlige åpningstider i offentlig sektor har Høyre tatt opp ved flere anledninger. Vi ble derfor positivt overrasket da utvidede åpningstider var statsrådens første utspill som fornyingsminister. Denne tanken lanserte hun allerede 4. desember i 2005 på fagbevegelsens kartellkonferanse. Hun sa: Åpningstidene er et problem i offentlig sektor og må tilpasses folks behov bedre. Mange trenger offentlige kontorer som er åpne lenger enn til klokka 14.30 eller innenfor vanlig arbeidstid. Jeg er helt enig og var glad for at fornyingsministeren så raskt sa seg enig i sin forgjengers utspill i valgkampen om akkurat det samme. Men hva har skjedd? Ikke noen ting! Det mest oppsiktsvekkende er at dette ikke i det hele tatt er et tema i strategien. Hvis en bruker det ordletingssystemet som en har på Stortingets intranett, vil en finne at ordene «åpningstid» og «åpningstider» faktisk ikke eksisterer i dokumentet. Høyre har lenge sagt – og etterlyst – at skal vi klare å gjøre noe med åpningstidene i staten, må vi ha konkrete mål for hvert område og prioritere kontorene med flest publikumshenvendelser, f.eks. Biltilsynets kontorer, passkontorene og NAV-kontorene. Men altså: ikke et eneste ord. Det er ganske oppsiktsvekkende med tanke på at en ennå ser at folk må stå opp tidlig om morgenen – nærmest sove over utenfor Biltilsynets kontorer – at folk må ta fri fra jobben og ta ungene ut av skolen for å få fornyet passene, og at NAV-kontorene heller ikke har en åpningstid som er tilpasset brukernes behov. Mange tjenester kan ikke nås via Internett. Mange tjenester nås ikke fordi om de blir tilgjengelige på nettet, og mange brukere ønsker ikke, og er heller ikke i stand til, å bruke Internett. Dette bringer meg over til siste tema: mangel på konkrete mål. Min påstand er at i 2009, når en skal evaluere arbeidet med denne strategien, vil det være helt umulig å gi en klar vurdering av om strategien har lyktes. Årsaken er enkel: Det finnes ingen konkrete mål med indikatorer. Der hvor Morten Meyers plan var brutal på å sette opp publikums dom på ti konkrete områder som mål for vellykkethet, luller denne strategien seg inn i generelle betraktninger. Jeg synes det er positivt med StatRes som det statlige svar på kommunens KOSTRA. Det vil være et godt analyseverktøy, men det er for omfattende til å kunne fungere som målsettinger for en strategi. Det vil være det samme som å si at vårt mål er at alt skal bli bedre, og dessuten skal vi bli mer effektive hvis det er bra. Det er generelle målsettinger som det er umulig i etterkant å vurdere om en har lyktes med. Det vil alltid være noe som er positivt, alltid noe som er negativt. Det vil alltid være slik at resultatet er diskuterbart. Skal en få det nødvendige trykket på modernisering, fornyelse av offentlig sektor, må en også tørre å sette opp noen prioriterte områder og noen klare mål for arbeidet. Men det kan selvfølgelig være slik at hvis en ikke ønsker å lykkes med dette arbeidet, hvis en har som målsetting å unngå på ethvert område i det hele tatt å komme i en diskusjon eller konflikt med de ansatte eller de ansattes organisasjoner, er det en fordel å ha såpass generelle målsettinger, såpass generelle formuleringer, at en ikke har muligheten til å bli vurdert på dette i etterkant. Spørsmålet blir om statsråden ser at det er behov for å ta radikale grep i forbindelse med statens moderniseringsarbeid, nettopp for å bevare det velferdssamfunnet som alle slutter opp om.