Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2014-04-10:
Jeg har bare noen korte kommentarer. Først takk til interpellanten for en veldig viktig debatt, og takk for en interessant debatt, i all hovedsak lavmælt og samtalepreget, om veldig kompliserte temaer. Jeg vil ta opp tråden der Kjersti Toppe avsluttet. Jeg hører at komiteens leder sier at regjeringen er godt i gang med å rydde opp, og viser da tilbake til vår regjeringstid. Høyres Røbekk Nørve sier at den forrige regjeringen «trenerte» arbeidet med disse spørsmålene. Jeg har ikke noe behov for å kommentere det, annet enn å si at jeg tror den nye regjeringen og den nye regjeringens parlamentariske grunnlag fort vil oppdage når man jobber med disse temaene også fra ansvarsfulle posisjoner, at dette ikke er lett. Dette er ikke veldig enkle spørsmål, for det er snakk om folk som er veldig ulike, det er snakk om folk som trenger forskjellige ting, det er ulike kommuner, og det er mange ordninger. Jeg kjenner at det gjør veldig inntrykk på sånne som meg, som har jobbet med andre politiske spørsmål før, å komme inn i dette feltet og oppdage at selv om vi har bygd kanskje verdens mest rause, ordentlige velferdsstat, som er noe av det mest sofistikerte verden har sett, opplever allikevel veldig mange mennesker at de ikke blir sett på den måten de fortjener, ikke blir tatt på alvor og ikke får den hjelpen de trenger, i det landet som historisk sett faktisk har klart å bygge opp et voldsomt apparat. Kanskje har det blitt for komplisert – hva vet jeg? Jeg mener at alle forslag til forbedringer, forenklinger og fornyelse som den nye regjeringen kan komme med og foreslå til Stortinget, skal jeg nesten på autopilot si at vi vil støtte. Men jeg tror at hunden er begravet flere steder. Helseministeren snakker om pasientens helsevesen. La oss overføre det til folk som trenger kommunens hjelp. Jeg tror at noe av løsningen ligger i møte mellom den som jobber for å ivareta folks behov, og den som har behov – det er jeg er helt overbevist om – at det handler om hva slags holdninger vedkommende har, hva slags kultur som er etablert i hjelpeapparatet eller kommunen, hva slags ledelse vi har, og hva inngangen til de møtene som flere har beskrevet her, er. Jeg tenker at det må handle om at ledere har et spesielt ansvar for å legge til rette for en kultur for å møte folk. Vi er faktisk folkevalgt for å ivareta det – det er det som er jobben vår. Jeg har inntrykk av at det av og til er et par andre elementer som også kommer inn i disse møtene – det kan være økonomi, det kan være ting på arbeidsplassen, det kan være at det er andre forhold – som gjør at disse møtene blir veldig gode. Men så mener jeg også at det ikke skal være sånn at man skal legge seg flat, og det vet jeg ikke skjer i dag. Enkelte har urealistiske forventninger til hva man kan forvente av folk som skal hjelpe en. Så det er viktig å kommunisere på en tillitsfull måte – hva er det vi sammen kan få til her, hva er det jeg som pårørende kan bidra med, hva er det samfunnet faktisk kan bidra med. Man må etablere et tillitsforhold som fungerer annerledes enn det – dessverre, vil jeg si – gjør i mange sammenhenger i dag. Men igjen: Jeg tror jeg, hvis jeg var fra Fremskrittspartiet eller Høyre, ville vært forsiktig med å være veldig bombastisk rundt disse spørsmålene om hva som er den endelige løsningen på et veldig komplisert og sammensatt tema. Men igjen: Kom med forslag – de vil få varm støtte fra oss.