Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2008-11-13:
Jeg har også lyst til å understreke at dette er en viktig interpellasjon. Det er et viktig tema som bringes på bane, ikke minst i den situasjonen vi står oppe i, og den situasjonen verden står oppe i i dag. Skillelinjene går ved beskrivelsen av situasjonen. Det blir fort kamp om virkelighetsforståelsen, hvor bra står det egentlig til i Norge i dag. Ser man på en del av de sentrale indikatorene som måler vekst, verdiskaping, omstillingsevne og investeringer, kan det ikke være noen tvil om at situasjonen og utviklingen over de siste årene har gått veldig bra, og at det har gått i riktig retning. Hvorfor har så det skjedd? Mange peker på olje og de enorme naturressursene vi har i Norge. Det er selvsagt en del av forklaringen. Det kan det ikke være noen tvil om. Men jeg har også lyst til å peke på den nordiske velferdsmodellen, den norske velferdsmodellen som er en av hovedårsakene, om ikke den viktigste årsaken til at vi er der vi er i dag. Vi har lave omstillingskostnader. Jeg vil si til Torbjørn Hansen at jeg vil tro det er grunnen til at vi scorer godt når det gjelder hvorfor det var mulig å legge ned bedrifter i Norge, for det offentlige tar en stor del av regningen, regninger som det private næringslivet er nødt til å ta i andre deler av verden. Det har gitt en fleksibilitet, omstillingsevne og en mulighet for nyskaping som er forholdsvis unik, og som fører til at på tross av et høyt lønnsnivå og et høyt skattenivå har vi verdiskaping, sysselsetting og en fordeling av velferd som overgår de aller fleste andre økonomier i verden – også en underliggende vekst. Denne modellen gir også en forholdsvis god utjevning av økonomiske goder. Det er mye som tyder på at det er med på å bringe vekst og stabilitet, ikke minst når man ser på utviklingen i de land der bildet er helt annerledes. Vi har god tilgang på kompetanse. Ikke minst er det lange tradisjoner for at fellesskapet og staten arbeider sammen med næringslivet, sammen med de ulike næringene for å oppnå ønsket resultat. Vi kan gjøre dette til en debatt om bevilgninger over statsbudsjettet. Vi kan gjøre dette til en debatt om ulike indikatorer og ulike ratingbyråer – for å bruke et sånt uttrykk. Det tror jeg ikke vi skal gjøre, men heller benytte anledningen til å ta tak i en del overordnede problemstillinger, ikke minst sett i lys av at vi nå er i en ny situasjon. Det er andre forutsetninger som ligger til grunn nå, i forhold til det vi har sett tidligere. Jeg mener at statsbudsjettet gir et godt svar og svarer på de utfordringene Norge står overfor. Vi øker den offentlige pengebruken på en måte som skaper etterspørsel i viktige markeder, og landet bygges stein for stein. Vi tar stadig et økt ansvar for innovasjon og forskning. Vi arbeider med forenkling, vi arbeider jevnt og trutt med veibygging, med gode offentlige tjenestetilbud, og vi har ikke minst lagt fram en kapitalpakke som har gjort at pengestrømmen igjen er i ferd med – forhåpentligvis – å komme i gang i bankvesenet og i det private næringslivet. Politisk forutsigbarhet var en av de tingene som representanten Hansen understreket i sitt innlegg. Der synes jeg det kan være på sin plass å trekke inn Høyres alternative statsbudsjett – jeg kan i grunnen ikke dy meg – der man i år som i fjor salderer med nesten 2 milliarder kr fra jordbruksavtalen. Det er, som alle vet, en avtale som er forhandlet fram. Den er behandlet i Stortinget, og Stortinget har sluttet seg til den. Riktignok stemte Høyre imot, men å komme igjen i statsbudsjettet for så å ta bort disse pengene som allerede er bevilget, og som næringsaktører baserer seg på skal være der, må være alt annet enn politisk forutsigbarhet, og vitner om alt annet enn vilje til at styresmaktene skal kunne stoles på. Keynes er den store når det gjelder motkonjunkturpolitikk. Før jeg avslutter, har jeg lyst til å si at han brakte dette med det å bruke det offentliges ressurser i motkonjunkturpolitikk på bane på 1930-tallet. Han er rehabilitert på mange områder nå. Han trakk også fram skatt som en del av den klassiske motkonjunkturpolitikken. I den videre debatten vil i alle fall Senterpartiet også bidra til at det blir en del av tenkningen, hvis det skulle vise seg å være nødvendig å komme med nye tiltak.