Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2016-05-19:
Statlig eierskap i utvalgte bedrifter er et gode for samfunnet og viktig for næringslivet i Norge. For Kristelig Folkeparti har det vært, og vil fortsatt være, et viktig poeng at staten skal beholde eierskapet i utvalgte selskaper. Det er viktig for Norge, og det gir bedriftene en stor og langsiktig eier som gir de aktuelle bedriftene mulighet til langsiktighet og utvikling. Statlig eierskap er derfor et gjensidig gode for både samfunnet og selskapene. Men staten er også en eier på lik linje med andre eiere; staten har krav og forventninger til selskaper der de har eierskap, på lik linje med private eiere. Og staten må på samme måte som andre eiere kunne stille krav som står i forhold til sine eierandeler, og kunne forvente at selskapene lytter til disse. Den siste tid har vi vært vitne til mange saker hvor det er stor grunn til å stille spørsmål om hvorvidt selskaper med statlig eierskap har forstått forventningene eierne har til forretningsførsel. Det gjelder Telenor og korrupsjonsanklager i Usbekistan, Statoil og korrupsjonsanklager i Angola, Hydro og uavklarte forhold i Tadsjikistan og sist DNB, som gjennom sitt datterselskap har bidratt med tilrettelegging for skatteunndragelser, gjort kjent gjennom Panama Papers. Går vi lenger tilbake i tid, kunne enda flere eksempler vært nevnt. Det må være på sin plass å stille spørsmål om hvorvidt disse selskapenes styre og selskapenes ledelse har forstått viljen til sin største eier. I alle tilfeller må det kunne sies at om forståelsen er til stede, er etterlevelsen i beste fall svak. Dette gir all grunn til bekymring, for statens forventninger som eier burde vært godt kjent for alle som er involvert i styring av selskapene. I 2015 behandlet vi Meld. St. 27 for 2013–2014, Et mangfoldig og verdiskapende eierskap. Denne stortingsmeldingen er det som danner grunnlaget for statlig eierskap, og utøvelsen av dette. Dette er obligatorisk lesning for alle som er involvert i noe med statlig eierskap, og især selskaper som har staten som største eier, for her er det godt forklart hvilke forventninger staten har til sine selskaper. Statens ti prinsipper for god eierstyring står sentralt i denne meldingen, og det er på sin plass å nevne prinsipp 2 og prinsipp 10. Prinsipp 2 lyder: «Det skal være åpenhet knyttet til statens eierskapsutøvelse og selskapets virksomhet.» Prinsipp 10 lyder: «Selskapet skal arbeide målrettet for å ivareta sitt samfunnsansvar.» Dette er Kristelig Folkeparti helt enig i, og hele Stortinget har gitt sin tilslutning til dette. Det er heller ingen grunn til å betvile at statsråden har den samme oppfatningen, for statsråden sa under debatten om denne stortingsmeldingen: «Regjeringens eierskapsmelding videreutvikler den statlige eierskapspolitikken. Vi forsterker forventningene staten har på samfunnsansvarsområdet generelt, og forventninger til klima og miljø og arbeidet mot korrupsjon og for åpenhet spesielt.» Ja, regjeringen forsterket forventningene staten har som eier, og ja, vi har hørt hva statsråden har gjort gjennom diverse møter det har vært referert til i media. Men med respekt å melde kan det vel sies at dette ikke har gitt de ønskede resultatene, sett i ettertidens lys. I stortingsmeldingen er begrepet samfunnsansvar utdypet i et eget delkapittel. Der står det: «Tradisjonelt har begrepet vært ment å omfatte forhold som ligger ut over det å overholde lover og regler.» Alle norske selskaper bør ta samfunnsansvar, uavhengig av om de er privat eller offentlig eid, og uavhengig av om de har sin virksomhet i Norge eller i andre land. Her er det riktig å stoppe opp litt. Samfunnsansvar er noe mer enn bare å følge regler. Samfunnsansvar handler om å se seg som en del av samfunnet og ha en framferd som bygger samfunnet. Det handler om å la være å gjøre det som er destruktivt, selv om det kanskje ikke er ulovlig, og det handler om å se det større bildet. Tiden er derfor moden for å begynne å snakke om det utvidede samfunnsansvaret som følger med fordelen av å ha staten som langsiktig eier. Vi har nulltoleranse for korrupsjon. Likevel ser vi at mange av de aktuelle tilfellene går på nettopp dette. Det er bekymringsfullt. Gjentatte tilfeller av korrupsjon og korrupsjonsanklager gjør at det må stilles spørsmål om hvorvidt forberedelsene et selskap gjør før det tar beslutning om å gå inn i land, er gode nok. Men her vil jeg ta et lite stopp. Hvorfor går selskap inn i land som har ord på seg for å være preget av korrupsjon? Hovedhensikten er vel å vise gjennom eksemplets makt at det går an å drive forretningsvirksomhet uten å bli innblandet i korrupsjon, samtidig som man kan drive næringsvirksomhet. Men da er det avgjørende at det gjøres gode forberedelser, og ikke minst at en i alle ledd klarer å etterleve de gode forberedelsene og iverksette dette gjennom hele forretningsvirksomheten. For hvordan selskap med staten som største eier foretar sin forretningsførsel, slår tilbake på Norge. Det er velkjent at disse selskapene har staten som eier i ryggen, og det er klart at det er en omdømmerisiko for Norge internasjonalt når disse selskapene jobber på en måte som står i sterk kontrast til de verdiene Norge ønsker å fremme internasjonalt. Selskapene har derfor ikke bare et samfunnsansvar, men også et utvidet samfunnsansvar, som innebærer å drive på en måte som ikke bare er innenfor gjeldende lover og regler, men som også er i tråd med norske verdier og med det som er moralsk akseptert i det norske samfunn. Staten skal ikke ha andre rettigheter enn det andre aksjonærer har. Staten skal heller ikke drive selskapskontakt gjennom andre veier enn andre aksjonærer – bare for å understreke det. Men det betyr ikke at staten skal være passiv. Staten må, på samme måte som andre eiere, ha løpende kontakt med sine styrer og sikre at driften er i henhold til eiers forventninger og ønsker. Og staten må gjennom sin eiermakt jobbe for at generalforsamlingene velger styrer som forstår sine eieres forventninger til driften og lojalt følger dette opp overfor sine eiere. Næringsdepartementet har en egen avdeling som jobber med statlig eierskap – eierskapsavdelingen. I tillegg har statsråden møter med styrer og styreledere. Det kan virke som om selskapene i liten grad følger opp signalene som gis når det kommer til etisk forretningsførsel og samfunnsansvar. Det kan stilles spørsmål om hvorvidt statsråden har de virkemidlene tilgjengelig som behøves i eierkontakten. For hvorfor er det slik at det er media som avdekker forretningsførsel som går på tvers av lov og rett, eller er umoralsk, og ikke eierskapsavdelingen? Og hvorfor kommer heller ikke dette fram i møter med departementet, men avdekkes i media? Det er bekymringsfullt at eierkontakten virker så svak at den ikke er egnet til å gi reelle innblikk i hvordan selskapene drives. Videre er det også minst like bekymringsfullt at styrene ikke informerer sin eier om aspekter ved virksomheten som går på tvers av eiers forventninger. Og det er like bekymringsfullt at styrene ikke tar med seg signalene fra eier tilbake til selskapene. For det er ingen tvil om at det er styret som har ansvaret for selskapets drift også når det gjelder samfunnsansvar, og for at virksomheten drives innenfor lover og regler. Spørsmålet som da bør stilles, og som statsråden nå har fått, er om man har de virkemidlene som trengs for å avdekke kritikkverdige forhold og sikre at den dominerende eiers vilje får sin plass i selskapets strategi, om det er tilstrekkelig oppmerksomhet, om det er tilstrekkelig vilje, og også om det finnes tilstrekkelig ressursinnsats for de oppgaver som skal gjøres. Kristelig Folkeparti mener statlig eierskap i utvalgte selskaper er viktig av både nasjonale og næringsmessige hensyn. Derfor er det viktig at eierdialogen fungerer slik den skal. Jeg ser fram til å høre statsrådens svar og også resten av denne interpellasjonsdebatten, for dette er en viktig og dagsaktuell debatt, som trengs for å få orden i perspektivene.