Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2012-05-21:
Den kirkereform og de tilhørende grunnlovsendringer som vi i dag vedtar, samler bred støtte fra Den norske kirkes ledere. Det er ikke minst etter et ønske fra Den norske kirke selv at den nå får større selvstendighet. Både biskoper og demokratisk valgte organer hilser denne reformen velkommen. Historien forteller om den enorme forandringen samfunnet vårt gjennomgikk i forbindelse med kristningen av vårt land. Da skjedde det et paradigmeskifte i Norge som savner sidestykke i hele vår historie. Med den nye troen kom også kristenretten inn i det norske lovverket. Jeg tror vi i dag knapt skjønner hva dette betydde, nemlig gjennombruddet for et nytt syn på mennesket og menneskeverdet. Barn, kvinner og slaver ble løftet opp. Etter hvert ble det også et gjennombrudd for kristen nestekjærlighet og diakonalt arbeid. Det ble etablert sentre for omsorg i klostre, og det ble bygd hospitaler. Det var Kirken i Norge som organiserte undervisning og utdanning. Dette nådde jo et høydepunkt under pietismen, da vi fikk den første folkeskoleloven. I skolen ble det fra starten av bare undervist i kristendomskunnskap. Det er ganske formidabelt å tenke på at dette var begynnelsen på det norske utdanningsverket, som igjen har vært fundamentet for framveksten av demokratiet, ja, som plattform i arbeidet med å bygge vår nasjon og det moderne Norge. Også språk, litteratur og musikk har hatt mye av sin framvekst gjennom kristendommen og gjennom Den norske kirke. I tiden etter at vi fikk vår grunnlov i 1814, har det, som vi vet, skjedd enorme forandringer i samfunnet vårt, og det har skjedd vesentlige forandringer innenfor Kirken også. Gradvis har statskirken fått økt selvstyre, med demokratisk valgte organer som menighetsråd, bispedømmeråd og kirkeråd med eget kirkemøte. Kirkemøtet er også lovgivende forsamling i indrekirkelige spørsmål. I all hovedsak har Kirkens egne organer overtatt ansvaret på det åndelige og teologiske området, riktignok på delegasjon, utenom utnevning av Kirkens øverste ledere. Tilbakeblikket på historien er med og understreker for oss hvor sterke og dype røtter nasjonalkirken har i vårt folk. Det viser også hvordan folk og samfunn og kirke gjennom tiden er vevd inn i hverandre. Det viktigste for Kirkens framtid er kanskje ikke forholdet mellom stat og kirke, men mer forholdet mellom kirke og folk. Forholdet mellom kirke og folk kommer særlig sterkt til uttrykk ved markeringen av store nasjonale begivenheter – i glede og i sorg. 22. juli var en viktig påminnelse om dette. Kirkens naturlige sentrale rolle ble lagt merke til, lagt merke til langt utenfor de kirkelige kretser. Begivenheter knyttet til vårt kongehus og andre anledninger berører oss som nasjon. Her har Den norske kirke en sentral rolle. Det er fullt mulig å sikre at disse funksjonene også blir videreført i en framtidig kirkemodell – for dem som måtte være urolige for folkekirkens eksistens. Med så tette bånd mellom stat og kirke og med en så stor majoritetskirke er tros- og livssynsfrihet særs viktig. Det er ett av de bærende prinsippene i vår grunnlov og samtidig en universell rettighet. Det påligger oss et stort ansvar for å legge forholdene best mulig til rette, slik at trosfriheten ikke krenkes, noe som jeg mener at den nye § 16 ivaretar på en god måte. Tros- og livssynsfrihet er, sammen med ytringsfriheten, fundamental i et demokratisk samfunn. Det betyr at staten ikke skal blande seg inn i enkeltindividers tros- og livssynssfære. Det innebærer også at ulike trossamfunns indre anliggender må respekteres av staten. Staten må ikke blande seg inn i trossamfunns indre liv, virke og organisering. Lærespørsmål og personalspørsmål, herunder utnevning av biskoper og proster, bør ikke avgjøres av politikere, men av trossamfunnene selv. Dette må også gjelde for Den norske kirke. Den norske kirke må respekteres som et selvstendig trossamfunn. Derfor er Kristelig Folkeparti nå glad for at vi i dag kommer til å vedta grunnlovsendringer som innebærer at utnevning av biskoper og proster overføres fra kirkelig statsråd til Kirken selv. En forutsetning for denne kirkereformen var at det skulle igangsettes en demokratireform i Kirken, slik også Den norske kirke selv ønsket, og hadde jobbet med over lengre tid. I kirkeforliket ble det slått fast hvilke elementer som skal gjennomføres: økt bruk av direktevalg kirkelige valg skal gjennomføres samtidig med offentlige valg reelle valgmuligheter Dermed er dette en reform som skal vurderes ut fra struktur og ikke i form av et prosentmål for valgdeltakelsen. La meg presisere: Det handler om at vi skal legge til rette for at alle medlemmer i Den norske kirke har mulighet til – og at det er lett og enkelt – å delta og være med på å påvirke Den norske kirke. Det dreier seg ikke om en plikt eller en mengde prosentpoeng. Kirken har nå gjennomført to valgrunder. Forbedringspotensialet er absolutt til stede, særlig når det gjelder bispedømmerådsvalg. Svært mange stemmer ble forkastet fordi folk ikke skjønte hva de skulle gjøre. Rangeringen alfabetisk hadde den virkning at det var enklere å bli valgt inn med et etternavn som startet med en bokstav tidlig i alfabetet, enn en bokstav sent i alfabetet. Jeg tror faktisk jeg ville ha blitt valgt inn i et bispedømmeråd, i og med at jeg har et etternavn som begynner på B. Det er helt klart at her er det et forbedringspotensial. Men viktigst av alt: Kirken selv er også klar over dette. De ønsker ikke en dårlig valgordning og vil ta nødvendige grep for å få dette i orden. Jeg er veldig glad for at kirkestatsråden har slått fast at Kirken besto demokratitesten. Jeg synes det var ryddig av statsråden å sette ubegrunnet tvil til side. I forliket var det, i forståelse med Den norske kirke, enighet om at det skulle gjennomføres en demokratiprosess. Det har Kirken gjennomført, og da skal også grunnlovsendringene vedtas. La meg til slutt si litt om § 2 i Grunnloven. Forliket hadde som mål å gi mer selvstendighet til Den norske kirke gjennom å løsne på båndene mellom staten og Kirken. Da måtte en naturlig også erstatte § 2 i Grunnloven, hvor det blir slått fast at «Den evangelisk-lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion», med en verdiparagraf for nasjonen. Noen har uttrykt bekymring for at Norge nå går i enda mer sekulær retning, at Norge nå, med dette vedtaket, så å si blir avkristnet. Det er etter mitt syn en helt ubegrunnet bekymring. Tvert imot har partiene til slutt blitt enige om at kristendommen fortsatt skal være en viktig del av Grunnloven for det norske samfunnet – til stor ergrelse for enkelte. Det var også enkelte partier som ønsket at kristendommen ikke skulle nevnes i Grunnloven. Det var situasjonen. Men vi i Kristelig Folkeparti hadde et ufravikelig krav da vi gikk inn i disse forhandlingene, og det var at kristendommen fortsatt måtte ha en sentral posisjon. Gjennom forhandlingene fikk vi gjennomslag for dette, og jeg har lyst til å takke de andre partiene for at de til slutt ble enige med oss om det, og at det ble enighet om at § 2 skulle endres til: «Værdigrundlaget forbliver vor kristne og humanistiske Arv. Denne Grundlov skal sikre Demokratiet, Retsstaten og Menneskerettighederne.» Vi har dermed sikret en ny verdiparagraf som klart henviser til de kristne verdiene. Med ordet «forbliver» peker dette både bakover og framover, og gjennom å stå som første setning etter § 1 henviser verdiformuleringen til kongeriket Norge. Kristendommen preger vårt menneskesyn, våre verdier, våre lover, vår historie og vår kultur. En nyordning av forholdet mellom kirke og stat innebærer ikke at disse verdiene blir borte fra Grunnloven. Kristelig Folkeparti tror den nye paragrafen er et bedre verktøy for å sikre fortsatt forankring i det kristne verdigrunnlag enn den gjeldende og dermed også et bedre virkemiddel for å sikre at samfunnet fortsatt bygger på denne arven. Helt til slutt: Jeg synes det er glimrende at tros- og livssynssamfunn og statens ansvar for å finansiere disse for første gang kommer inn i vår grunnlov. Dette er, som jeg har nevnt før, særs viktig i et samfunn med en majoritetskirke av den størrelsen vi har. Det går an å ha en tydelig verdiforankring og samtidig ha en inkluderende grunnlov. Jeg anbefaler Kristelig Folkepartis stortingsgruppe å stemme for kontroll- og konstitusjonskomiteens innstilling i denne saken.