Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-03:
SVs skatte- og avgiftspolitikk har to overordnede målsettinger. Den ene er at det skal være rødt, og den andre er at det skal være grønt. Det skal være rødt for rettferdighet, og det skal være grønt for miljø. Dette er retningsgivende for det vi gjør i forbindelse med denne odelstingsproposisjonen, og det vi også gjør i vårt alternative budsjett. Det er ikke noe mål for SV at skatter og avgifter skal være høyest mulig, men det er et mål at skatter og avgifter skal være rettferdige og fungere sånn at samfunnet driver med omfordeling fra dem som har mest, til dem som har minst, fra miljøskadelig atferd til miljøvennlig atferd. Jeg synes at det er et mål at folk skal betale sin skatt med forståelse – ikke nødvendigvis med glede, men med forståelse. I det ligger at folk føler at de får igjen fra samfunnet det de har bidratt med. I det skatteopplegget Regjeringen har, er det klart at dette overhodet ikke er en målsetting. Der skal skattene lavest mulig ned, og så skal man ha større grad av egenbetaling, man skal ha større grad av armod i kommunene. Lav skatt er i seg selv et mål, ikke hvilken effekt det har eller hvordan dette samfunnet faktisk skal være. For SV er det en overordnet målsetting at vi skal ha et godt velferdssamfunn betalt av fellestjenester. Det betyr at vi betaler inn, og så får vi tjenester tilbake fra samfunnet, som gode skoler, gode barnehager, trygg og god eldreomsorg og god infrastruktur. Dette skal ikke finansieres ved større grad av egenbetaling, som denne regjeringen legger opp til. Det er etter SVs mening dypt usosialt. Hvis en skal gå gjennom SVs skatteopplegg, er det dette som er perspektivet i det vi gjør. Det betyr at når det gjelder de ulike innslagspunkt i skatten, regulerer vi disse. Vi har lagt oss på et noe lavere toppskattinnslagspunkt. Disse pengene bruker vi igjen til utdeling til velferd. Vi har også gjort enkelte andre endringer som har det samme perspektivet, nemlig at de som har mest, skal bidra mest. Det beste eksemplet når det gjelder dette, er at denne regjeringen ikke ønsker skatt på aksjeutbytte. Dette er et særnorsk fenomen, mens alle sammenlignbare land selvfølgelig har skatt på aksjeutbytte. Det er interessant det som kommer fram i korrespondansen med Finansdepartementet, og jeg tenkte jeg skulle lese dette for kuriositetens skyld. Det er faktisk sånn at mer enn 90 pst. av aksjeutbyttet går til en liten håndfull mennesker i Norge. I en tabell som er gjengitt i SVs alternative budsjett og også i innstillingen fra finanskomiteen, vil en se at de ca. 3 463 000 skattytere som har inntekt under 1 million, i praksis nesten ikke har inntekt fra aksjeutbytte. Men hvis en ser på de 31 000 menneskene i Norge som har inntekt over 1 million, har de i praksis nesten alt aksjeutbyttet, og det er ikke små summer vi snakker om. Og snakker vi om de 226 rikeste i Norge, som har en inntekt på mer enn 20 mill. kr, har disse i gjennomsnitt et skattefritt aksjeutbytte på over 21 800 000 kr. De 226 rikeste i Norge har altså i gjennomsnitt skattefri inntekt hvert år på over 21 mill. kr. Etter SVs syn er dette dypt urimelig, dypt urettferdig, og disse pengene må selvfølgelig, i likhet med det som skjer i Sverige, Danmark, Tyskland, England, i USA eller i hvilket som helst sammenlignbart land, komme til beskatning. Grunnen til det er at dette er penger samfunnet trenger til å drive omfordeling, for en viktig hensikt med skattesystemet er å drive omfordeling. Det er her SV og Regjeringen særlig går i kraftig klinsj. SVs kamp mot fattigdom dreier seg om omfordeling, mens Regjeringens kamp mot fattigdom dreier seg om veldedighet, det at de nest fattigste skal betale noen skjerver ekstra til dem som er helt nederst på rangstigen, og dette blir veldig feil. Det å drive omfordeling, rettferdig fordeling, er for et samfunn noe av det aller viktigste både når det gjelder trygghet, likebehandling og ikke minst igjen det som er mitt utgangspunkt, at skattene skal betales med forståelse. I gårsdagens debatt var industriens plass viet stor oppmerksomhet, og det er nødvendig. Industrien sliter fordi vi har et pengepolitisk regime som etter mitt skjønn er helt urimelig. Det har gjort at norsk industri er påført en kostnad som våre naboland ikke har, fordi man rir prinsipper i Regjeringen og i Norges Bank. Dette har vi prøvd å avdempe ved å gå inn for å heve avskrivingssatsen for maskiner i industrien fra 15 til 20 pst. Dette har også flertall i Stortinget, og også i Odelstinget, og det er jeg tilfreds med. Dette vil være et viktig tiltak for å få opp investeringstakt og innovasjonsevne, som er nødvendig for et høykostland hvis vi skal være konkurransedyktige på et internasjonalt marked. Det vi i tillegg gjør, er innstramminger i avskrivingsreglene for oljeindustrien, fordi vi ønsker å frigjøre investeringer til andre sektorer i det norske samfunnet. Oljeindustrien tar imot anslagsvis et sted mellom 60 og 70 milliarder kr i investeringer hvert år, som er en tredjedel av de totale investeringer som foretas i Norge, inkludert investeringer foretatt av offentlig sektor, altså til skolebygg, barnehager eller hva det ellers måtte være. Det er helt åpenbart at et land er ekstremt sårbart når så store deler av landets økonomi hviler på én søyle, nemlig petroleumsindustrien og petroleumsinntekter. Vårt ønske – og det er jo et ønske som i hvert fall retorisk uttales fra mange – er at vi må ha flere ben å stå på, vi må ha et mer mangfoldig næringsliv, vi må ha et mer kunnskapsbasert næringsliv i fastlandsøkonomien. Det betyr at det er nødvendig med endringer, også gjennom skattesystemet, som gjør det mer attraktivt å investere i fastlandsøkonomien og ikke så attraktivt å investere i oljeøkonomien. Denne omstillingen er nødvendig for at vi i Norge skal ha muligheten til å stå på flere ben og dermed bli mindre sårbare f.eks. ved et dramatisk fall i oljeprisen. Det hadde vi i 1998, da falt oljeprisen, på et tidspunkt var den nede i 9 dollar fatet. Det førte til krisestemning i norsk økonomi, ikke minst i Stortinget, som gjorde flere vedtak nærmest over bordet for å sørge for at dette ble kompensert. Hvis man skal tenke langsiktig på et lands ressursforvaltning, et lands inntekter og ikke minst stabile, trygge, gode arbeidsplasser over år, er den typen gradvis omstilling nødvendig for en nasjon. La meg også kort kommentere en del andre forhold som er omtalt i innstillingen. Vi har jo en del egne forslag, og jeg kan ta dem opp med én gang, slik at det er gjort. Vi øker frikortgrensen for ungdom til 35 000 kr. Dette er et forslag som også regjeringspartiene – i hvert fall Høyre – lanserte i valgkampen, uten at jeg her ser at de har fulgt det opp. Det er nødvendig som et håndslag til ungdom, slik at de har mulighet til å jobbe ved siden av studier eller hva det ellers måtte være. Dette er en god arbeidskraftreserve, og det er fornuftig at ungdom kan tjene seg noen ekstra kroner. Det går vi inn for. Vi har tro på at man over tid vil kunne skape flertall for dette. Vi går imot – naturlig nok –forslaget om at man skal kunne få skattefradrag for å betale helseforsikring for sine ansatte. Dette fører til forskjellsbehandling. Det betyr at de som har en attraktiv jobb, de som er nøkkelpersoner i en bedrift, vil kunne få en skattefordel, og ikke minst en helsefordel som andre ansatte ikke vil få. Dette blir spesielt tydelig i et land der vi har helsekøer. Helsekøer er i utgangspunktet en uting, men det er vanskelig å tenke seg at man skal klare å bli kvitt dem over natta. Det betyr at man i realiteten gjør medisinske prioriteringer gjennom skattesystemet. Det betyr at for to personer med samme lidelse på samme arbeidsplass vil altså hvilken plass man har i bedriften, være utslagsgivende for om man skal få behandling eller ikke. SV er også tilfreds med den modellen Regjeringen har lagt fram når det gjelder momsfritak for NRK. Det gjør at NRK nå får større mulighet til å konkurrere med kommersielle kanaler. Dette bygger på et forslag fra SV som fikk tilslutning i Stortinget, og som vi er tilfreds med oppfølgingen av. La meg også kommentere dette med at Regjeringen nok en gang velger å redusere ligningsverdien for bolig. Bolig er et av de største formuesobjektene vi har. Det som er det store problemet med dette er imidlertid at takseringen av bolig er så forskjellig. Dessverre var det slik at Senterpartiet i forrige stortingsperiode ødela muligheten til å få et rettferdig takstsystem for bolig, som hadde gjort at åtte av ti boliger hadde fått redusert boligskatt eller ingen boligskatt overhodet. Isteden velger denne regjeringen nå å redusere ligningsverdien kontinuerlig i et ønske om å fjerne boligskatten. Bolig er et stort formuesobjekt, på linje med mange andre ting, som beskattes svært lavt sammenlignet med nivået i et hvilket som helst annet land. Men det viktigste må være at man igjen skaper rettferdighet i skattesystemet. Og når utgangspunktet er som galest, blir også resultatet som galest. To identiske boliger i samme kommune kan altså ha helt forskjellig takstverdi og dermed helt forskjellig skattegrunnlag. Dessverre hoppet Senterpartiet av i forrige stortingsperiode, da dette var til behandling. Den gangen kunne vi ha fått flertall. Med det sittende storting virker det relativt usannsynlig. De som ønsker denne urimeligheten, skal fortsette. La meg også ta opp forslaget om fradrag for gaver til frivillige organisasjoner. Vi ønsker tilskudd i stedet for skattemotiverte ordninger. Det gjelder dette forslaget, og det gjelder forslaget om fradrag for forskning, simpelthen fordi tilskudd er en bedre og mer treffsikker ordning, ved at det kan treffe flere enn dem som har skattemotiverte ordninger. Derfor er dette et fornuftig prinsipp. Dette med at man gir tilskudd, vil også bidra til at man kan treffe de mindre organisasjonene og ikke bare de store.