Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Situasjonen i Eritrea er alvorlig. Det er et lukket land, som har gitt det internasjonale samfunn få muligheter til å samarbeide. Eritrea figurerer på bunnen av UNDPs Human Development Report. I 2013 er Eritrea rangert som nummer 181 av 187 land. Utallige rapporter fra ulike organisasjoner som følger menneskerettighetssituasjonen – Reportere uten grenser, Human Rights Watch og East and Horn of Africa Human Rights Defenders Project – har alle dokumentert grove og systematiske menneskerettighetsbrudd i Eritrea, som det også er slått fast av representanten Nybakk i denne interpellasjonen. Jeg er glad for at representanten tar opp den akutte humanitære situasjonen i Eritrea. FNs egne rapporter om menneskerettighetssituasjonen bekrefter også det bildet som representanten tegner. Det er systematiske og grove menneskerettighetsbrudd vi står overfor. Etter den siste båtulykken utenfor Lampedusa har dog eritreiske myndigheter tatt initiativet til en mer konstruktiv dialog med FN om menneskerettigheter. Ulykken førte til landesorg og la et stort press på myndighetene om å adressere disse spørsmålene, og det skulle bare mangle. Vi mangler nøyaktige og troverdige data om den humanitære situasjonen i Eritrea. Forrige regjering valgte å nedlegge Norges ambassade i Asmara. Det har ført til at vi har mindre innsyn i og mulighet til å følge situasjonen, men FN anslår at inntil 60 pst. av befolkningen er underernært. Ifølge EU-kommisjonens Institute for Environment and Sustainability kommer innhøstingen i år sent. Det vil kunne føre til økte matpriser og en forverring av matsikkerhetssituasjonen. Eritreiske myndigheter avviser derimot at det er matmangel. Humanitære aktører har stort sett ikke tilgang. Dette er totalt uakseptabelt. Den politiske situasjonen er endret det siste året, men president Isaias Afewerki har fortsatt kontroll, selv om det spekuleres i en statskollaps. Konflikten med Etiopia står her helt sentralt. Eritrea er i en slags krigstilstand til tross for at det ikke er noen pågående krig. Eritrea er styrt av det militære. Store deler av befolkningen er mobilisert til militærtjeneste på ubestemt tid. I fjor ble Informasjonsdepartementet overraskende okkupert av soldater. Det viser seg at misnøyen strekker seg langt inn i det militære, og at krefter innenfor landets grenser arbeider for endring. Det er vanskelig å si noe helt eksakt om den politiske og økonomiske utviklingen, men det er en reell risiko for kollaps. Men det er verdt å merke seg at i analyser fra The Economist Intelligence Unit forventes en økonomisk vekst på 8 pst. i år. Gruvesektoren er motoren i økonomien, og det ser ut til at nye aktører er på vei inn i denne sektoren. Den lukkede økonomien hindrer ytterligere vekst. Denne situasjonen er ødeleggende for økonomien og et normalt samfunnsliv. Afrikas Horn er en region der Norge har et omfattende engasjement for fred, utvikling og humanitær bistand, men også andre utenrikspolitiske interesser. Den politiske utviklingen i Eritrea har betydning for fred og sikkerhet i denne regionen. Den geopolitiske beliggenheten alene gjør Eritrea svært relevant i regionen. Jeg har nylig kommet tilbake fra en rundreise til Sudan, Sør-Sudan og Etiopia. Norge har en sentral posisjon. Vi har spilt en sentral rolle i flere fredsprosesser i regionen og gitt betydelig støtte til stater som Sør-Sudan, Somalia og Eritrea. Norge har hatt et tett forhold til Eritrea siden landet fikk sin selvstendighet i 1993. Norske aktører har gjennom diplomati og sivilt samfunn hatt et bredt nettverk med myndigheter og det sivile samfunn. Forrige regjering la ned ambassaden i Asmara, som jeg nevnte, i fjor sommer. Nå er det enda vanskeligere å få informasjon om innenrikspolitikk, økonomi og utvikling, og samtidig å videreføre dialogen med myndighetene, og også å gi informasjon til ulike FN-organisasjoner som ikke er representert i Asmara. Menneskerettighetssituasjonen i Eritrea har lenge vært en kilde til dyp bekymring. Norge har videreført kritikken av forholdene i landet sammen med det internasjonale samfunn, men har ikke lenger mulighet til å reise denne i Asmara. I år har vi tatt opp menneskerettighetssituasjonen med myndighetene og i FN, i rammen av landhøringene om menneskerettighetene i Genève. Militariseringen av det eritreiske samfunn er en av de grunnleggende årsakene til den alvorlige situasjonen i landet. Eritreiske myndigheter må respektere fundamentale menneskerettigheter nedfelt i internasjonal og nasjonal lov. Jeg er særlig bekymret for ytringsfrihetens kår. Eritreiske myndigheter har tillatt en FN-delegasjon å besøke landet for å vurdere menneskerettighetssituasjonen. Det er et forsiktig steg i riktig retning. Men de må også få tilgang til FNs spesialrapportør for menneskerettigheter. Vi har bedt om en tilbakemelding fra myndighetene om på hvilke områder man kan forvente en bedring av situasjonen. Vi er villig til å videreføre dialogen med regimet, men bare hvis den kan føre til en bedring av forholdene for det eritreiske folk. Eritreas flyktningkrise har vart i årevis og er svært alvorlig, som også representanten Nybakk slo fast. Den påvirker flere land på Afrikas Horn, Midtøsten, Europa og Norge. På Sinaihalvøya i Egypt vet vi at eritreere på flukt har vært utsatt for grusomheter – kidnapping, mishandling og drap. Eritreiske slektninger, også i Norge, er faktisk blitt presset til å betale løsepenger. Ruten over Sinaiørkenen til Israel ble mindre brukt i fjor, men det ble rapportert om nye kidnappinger av eritreere. Norge støtter FNs høykommissærs og Den internasjonale migrasjonsorganisasjonens, IOMs, arbeid langs disse fluktrutene. Regjeringen vil arbeide med å bedre forholdene for mennesker på flukt og finne bærekraftige løsninger for flyktningene i Sudan, Etiopia og Kenya. Så mange som 300 000 eritreere kan befinne seg i nabolandene, noe som også ble nevnt av interpellanten. UN, OHCHR, IOM og Flyktninghjelpen vil fortsatt være våre sentrale samarbeidspartnere for å yte hjelp. I Norge søker flere fra Eritrea enn fra noe annet land om asyl. Eritreere var den største gruppen av asylsøkere i fjor. 3 260 personer, hele 27 pst. av alle asylsøkere, kom fra Eritrea. Det bor til sammen omtrent 10 000 personer med eritreisk flyktningbakgrunn i vårt land. De fleste som kommer til Norge, er unge menn. De er drevet på flukt av et regime som ikke evner å gi sin egen ungdom en fremtid de tror på. Jeg er helt enig med interpellanten i at en statskollaps i Eritrea vil kunne destabilisere hele regionen. Eritrea, Sudan, Sør-Sudan, Etiopia, Djibouti og Somalia påvirker hverandres sikkerhet i form av kriminelle nettverk, menneskehandel, våpensmugling og lignende. Terrororganisasjoner opererer på tvers av landegrensene og må takles i regionen. Norge har – og skal fortsatt ha – høye ambisjoner som giverland og støttespiller for fattige og sårbare stater. Norge har hatt et engasjement for eritreerne i flere tiår. Eritreas geografiske posisjon og forbindelser til nabolandene er ytterligere argumenter for å satse akkurat her. Men utviklingslandenes egne myndigheter må vise vei og ta ansvar for utvikling. Som et minimum bør man slippe hjelpen frem. Disse forutsetningene er i liten grad til stede i Eritrea. Vi er villig til å trappe opp engasjementet hvis vi kan spille en rolle, forutsatt at det er balansert. Eritrea har spilt både en konstruktiv og en ødeleggende rolle i sine nærområder. Ekspertgruppen som overvåker overholdelsen av FN-sanksjonene overfor Somalia og Eritrea, viser til at Asmara er støttet av al-Shabaab i Somalia. Asmara har imidlertid også vært en tilrettelegger for fred i Sudan og Øst-Sudan, og Norge har samarbeidet med Asmara om dette. Nå har vi en spent situasjon i Sør-Sudan. Vi håper at Eritrea vil avstå fra å spille en negativ rolle i konflikten. Eritreas befolkning er tjent med at andre land opprettholder det som er mulig av dialog med regimet. Vi er villig til å fortsette en dialog om menneskerettigheter – i rammen av FN og/eller bilateralt – og om å levere konkrete forbedringer. Jeg har også bedt norske diplomater om å besøke Eritrea etter nedleggelsen av ambassaden. Det legges opp til nye besøk. Vi vil da ta opp innenrikspolitiske forhold, menneskerettigheter og den regionale situasjonen. Norge alene kan selvsagt ikke hindre en eventuell statskollaps i Eritrea. Det må gjøres sammen med eritreerne, internasjonale partnere og, ikke minst, nabolandene. Nedleggelsen av vår ambassade har også gjort en slik konkret oppfølging mer krevende. Derfor vil vi vektlegge en bredest mulig dialog om Eritrea og et langvarig engasjement for det eritreiske folk. Formålet er å være en pådriver for og å bidra til en bedring av menneskerettighetssituasjonen. Med utgangspunkt i dette vil regjeringen videreutvikle sin eritreapolitikk, forankret i norske utenrikspolitiske interesser på Afrikas Horn. Jeg takker igjen for muligheten til å orientere om dette og til å ha en diskusjon i Stortinget om et viktig humanitært tema og, i altfor stor grad, en glemt konflikt – noe også representanten var inne på – med store menneskelige lidelser.