Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2007-04-24:
Jeg er en av de representantene som i 2004 var aktivt med og diskuterte Bondevik-regjeringas stortingsmelding om nordområdene. Det ble fra denne talerstol den gang sagt at det var et puslete dokument. Det skal jeg ikke utdype ytterligere, men det er klart det lå forventninger i luften da regjeringa Stoltenberg i desember 2006 la fram sin helhetlige strategi for nordområdene. Vi som vokste opp i skyggen av atomsprengningene på Novaja Semlja og retorikken fra den kalde krigen, er inderlig takknemlig for at vi har en situasjon i dag hvor vi nå snakker om samarbeid, om samhandling og om ny utvikling i nord. Regjeringa har sagt at vi skal fremme en ny politikk for nordområdene, definert innenfor Nord-Norge og de store havområdene, inklusiv Svalbard. På den måten kobler Stoltenberg-regjeringa innenrikspolitikken med utenrikspolitikken. Desember 2006 betraktes som et starttidspunkt for en systematisk og langsiktig prosess, en invitasjon fra myndighetene til en omfattende dugnad på nasjonalt og regionalt nivå, som sammen med utdannings- og forskningsmiljøene og næringslivet blir utøvere og aktører i nordområdesatsingen. For å se hele bildet av det som nå skjer i nord, må vi ta med det sett av tiltak som Russland sjøl setter i verk i sine nordområder. Dette er nokså parallelt til de norske satsingene, særlig på de samfunnsmessige og næringsmessige områdene. Russland er en nabo som vi aldri har vært i krig med. Russland er i dag en samarbeidspartner, en samforvalter av Barentshavet, en samforvalter i det store havområdet, og en politisk stormakt som det er en glede å forholde seg til. Det er i alle fall en helt annen situasjon enn det det var på 1960-tallet. Den positive omstillingen vi har sett eksempelvis i Sør-Varanger, kan på mange områder tilskrives åpningen av den norskrussiske grensen. Det har utviklet seg fra en transittøkonomi til mer robust samhandling. Det er nylig kartlagt nærmere 80 norske bedriftsetableringer i Nordvest-Russland med ca. 1 000 sysselsatte. I Kirkenes representerer bare den havnerelaterte virksomheten mot Russland nær 300 årsverk og 1 milliard kr i omsetning. Det er en virkelighet så fjern fra det vi opplevde, vi som, som jeg sa, levde i skyggen av atomsprengningene på Novaja Semlja og den kalde krigens retorikk. Utviklingen i nord skaper en ny arena for norsk utenrikspolitikk. Det er klart at Arbeiderpartiet ønsker å bruke den til å fremme det norske syn og norske prioriteringer, men også til å skape relasjoner mellom landene i nord. Gjennom tydelig tilstedeværelse, sivilt og militært, vil Norge bidra til å hevde vår suverenitet. Gjennom aktivitet skal vi synliggjøre vårt engasjement og ivareta våre interesser i nordområdet. Gjennom samhandling vil vi finne løsninger på omstridte områder. Det er feil når interpellanten påstår at forsvars- og sikkerhetspolitikken er svakt til stede i Regjeringas nordområdetenkning. Norsk sikkerhetspolitikk i Barentshavet er med på å sikre at internasjonal lov og internasjonale konvensjoner håndheves, slik at ingen nasjoner tar seg til rette. Norge skal i sin håndhevelse være konsekvent og forutsigbar. For å oppnå dette kreves det overvåking, og, som det er sagt så mange ganger i dag, det kreves tilstedeværelse. Vår posisjon i nord skal ikke sikres ved militær makt, men gjennom å styrke det politiske, diplomatiske arbeidet, gjennom samarbeid og samhandling med en stor nabo som gjennom skiftende regimer og med militær oppbygging på Kola har bevart evnen til dialog og samhandling med Norge. Våre lange tradisjoner med felles fiskeriforvaltning, som går så langt tilbake som til 1970-tallet, er bl.a. et bevis på det. Den veien Norge skal gå, må være bygd på nasjonalt og regionalt samarbeid med Russland for å utnytte ressursene i nord på en effektiv, økonomisk og bærekraftig måte.