Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-01-17:
Den 16. mai i fjor sendte Regjeringen forslag om felles ekteskapslov for likekjønnede og ulikekjønnede par ut på høring. Som en del av denne reformen foreslås også endringer i adopsjonsloven, bioteknologiloven og barneloven. Samtidig foreslås det å oppheve partnerskapsloven. Etter at Regjeringen la fram sitt høringsnotat, har en lang rekke høringsinstanser gitt klart uttrykk for sin motstand mot lovforslaget. Det sier seg selv at et så omstridt lovforslag ikke er det beste utgangspunkt for en prosess med sikte på å innføre en ny ekteskapslov. Tvert imot bør det kunne forventes at en lov som skal regulere forpliktende samliv i alle hjem og familier i landet, ikke virker splittende, men i stedet samler bred oppslutning i folket. Bare på den måten vil den også kunne være robust nok til å stå seg over lengre tid. Det er imidlertid viktig å merke seg at motstanden mot den nye ekteskapsloven i all hovedsak ikke er rettet mot Regjeringens ønske om å sikre homofile og lesbiskes rettigheter, støtte homofile og lesbiske i å leve åpent og aktivt motarbeide diskriminering. Både Kirkemøtet i Den norske kirke og andre høringsinstanser er tydelige på dette. Motstanden retter seg i første rekke mot innføring av en helt ny rettstilstand på samlivsområdet, en rettstilstand som vil innebære en klar endring i selve forståelsen av hva ekteskapet er. Hovedfokus i denne interpellasjonen er spørsmålet om hvorfor Regjeringen ikke har tatt seg bedre tid og sørget for en forhåndsutredning av konsekvensene ved å innføre en så omfattende reform av ekteskapslovgivningen som forslaget innebærer. Hvorfor har Regjeringen slikt hastverk? Og hvorfor følger ikke Regjeringen den såkalte utredningsinstruksen, som gjelder ellers i staten? Denne instruksen ble vedtatt i februar 2000 for å sikre at større reformer, lovendringer og tiltak skulle underbygges med grundige utredninger i forkant. Alle fornuftige hensyn tilsier jo at beslutninger av vesentlig betydning for samfunnet blir skikkelig forberedt og utredet for å unngå uheldige følger av vedtaket. Utredningsinstruksen har som formål å sikre dette. Instruksen slår fast at hver sak skal inneholde en konsekvensutredning som skal bestå av analyse og vurdering av antatt vesentlige konsekvenser av den beslutning som foreslås truffet. Ifølge instruksen kan den bare fravikes når særlige omstendigheter gjør det nødvendig, og beslutning om fravikelse fattes av statsråden i fagdepartementet. Beslutningen skal være skriftlig og begrunnet. Med Regjeringens forslag til ny ekteskapslov innføres en helt ny rettstilstand på samlivsområdet, uten at vi kan se at en slik konsekvensanalyse er foretatt eller at det er gitt noen begrunnelse for hvorfor Regjeringen har funnet det nødvendig å fravike instruksen. Så skal det sies at forslaget til ny ekteskapslov ikke ble sendt ut av sittende statsråd, men av hennes forgjenger. Jeg vil ikke underslå at en viktig grunn til denne interpellasjonen er et oppriktig ønske om også å ta den nye statsråden på alvor og gi henne en ekstra sjanse til å reflektere over hvorvidt det finnes et tilstrekkelig beslutningsgrunnlag for å gjennomføre en så omfattende og kontroversiell reform. Som nevnt har en rekke av høringsinstansene pekt på problemet med manglende utredninger. Ja, endog instanser som slutter seg til lovens hovedkonklusjon, etterlyser grundige utredninger. En av disse er uttalelsen fra Det teologiske fakultet ved Universitetet i Oslo, som på flere punkter nettopp etterlyser grundigere utredninger, til tross for at fakultetet støtter hovedkonklusjonen. Det teologiske fakultet uttaler bl.a. følgende: «Som en hovedinnvending mot premissene i høringsnotatet vil fakultetet påpeke at problemkomplekset samliv, seksualitet og familieliv ikke er drøftet godt nok og er basert på en forenklet logikk, som svekker anliggendet. Å bruke likestilling ensidig som utslagsgivende argument er for enkelt.» Så langt Det teologiske fakultet. Departementet har forsvart seg med at det foreligger seks delutredninger i forbindelse med saken. I virkeligheten dreier det seg om seks relativt kortfattede artikler. Og den nedsatte referansegruppen som det vises til, med representanter fra berørte departementer, ulike tros- og livssynssamfunn og interesseorganisasjoner, har kun avholdt to møter. Også den svært korte høringsfristen som falt sammen med ferietiden, har vært påpekt. På denne bakgrunn er det god grunn til å reise tvil, slik det blir gjort i høringene, om de ulike problemstillinger og konsekvenser av denne endringen av ekteskapsforståelsen har gjennomgått en virkelig demokratisk prosess og er tilstrekkelig belyst i samfunnsdebatten. Det er svært sannsynlig at dette vil kunne bli et tema som Stortinget må se nærmere på i etterkant av lovbehandlingen, dersom saken følger det sporet som er varslet av Regjeringen. Det er heller ikke unaturlig å vise til at forrige gang ekteskapsloven gjennomgikk en omfattende revisjon, pågikk lovprosessen i over 20 år. Våren 1971 ble det nedsatt et offentlig utvalg, det såkalte Ekteskapslovutvalget, som la fram sin innstilling i 1980 - det gikk altså hele 9 år. Da kom NOU 1980:50 Samliv uten vigsel, som bl.a. foreslo lovregler for samboende utenfor ekteskap. Deretter tok det enda over 10 år før ny ekteskapslov ble vedtatt i 1991, altså etter en 20 års lang lovprosess. Det er selvfølgelig lang tid, men det sier også at man ikke skal ta for lett på en slik sak. En viktig forutsetning for et vellykket lovarbeid er at det i forkant har vært en tett og god prosess med de organer og aktører som skal praktisere loven. Det følger også av utredningsinstruksen. Henvisningen til den nedsatte referansegruppen oppfyller på ingen måte denne forutsetningen. Et av de klareste eksempler på at det ikke har vært en slik god prosess, er da et overveldende flertall i Kirkemøtet i Den norske kirke og andre trossamfunn går imot innføring av loven. Eksempelvis har heller ikke de muslimske menighetene i Norge, så langt vi kan se, uttalt seg i lovprosessen. Selv om de representerer minoritetssamfunn, ville det vel i Mangfoldsåret 2008 kunne framstå som åpenbart mangelfullt om samfunn som disse ikke ble trukket aktivt med i prosessen. Et av de landene som imidlertid satte i gang et omfattende utredningsarbeid omkring spørsmålet, er Frankrike. Der kom de imidlertid til at de ikke ville innføre en slik lovgivning. Det som ble det avgjørende moment i den franske utredningen, var hensynet til barnets interesser. Det ble vist til presset fra internasjonal rett, og det ble understreket at barnet alltid er et rettssubjekt, og at det ikke er tillatelig å la voksnes ønsker gå systematisk foran respekten for barnets rettigheter. Ett av de momenter som også taler for å bruke mer tid på denne diskusjonen, er at spørsmålet om kjønnsuavhengig ekteskap i liten grad har vært diskutert før i den senere tid. Først i 2004 kom denne saken opp i den politiske debatten i Norge. En av de viktigste grunnene til dette er at det langt på vei har vært en felles oppfatning i den norske opinionen at lovregulert homofilt samliv slik det er gjennomført i partnerskapsloven, representerer noe annet enn ekteskap. Dette kom også tydelig fram i forbindelse med debatten om partnerskapsloven i 1993. I proposisjonen til partnerskapsloven understrekes følgende: «Ekteskapet er den grunnleggende enhet i samfunnet og den naturlige rammen rundt barns oppvekst. Ekteskapet står i en helt spesiell stilling, og det åpnes ikke for ekteskap mellom homofile.Videre:«Lov om registrert partnerskap vil ikke likestille ekteskapet med et registrert partnerskap da det gjøres unntak for adopsjon og vielse. Departementet ønsker å holde adopsjon utenfor av hensyn til barna.» Det sa regjeringen utgått fra Arbeiderpartiet den gang. Det hender at ulik behandling både er nødvendig og saklig. Når ulik behandling eller forskjellsbehandling er nødvendig, saklig og ikke innebærer et uforholdsmessig angrep på den enkelte, kan det aksepteres. Man kan ikke betegne motstand mot en kjønnsnøytral ekteskapslov som diskriminering av homofile. Det følger av FNs barnekonvensjon at man i saker som gjelder barn, først og fremst skal ta hensyn til hva som gagner barnet. Det er en kjensgjerning at homofile kan være like gode omsorgspersoner som heterofile. Men det er ikke det som er temaet her. Det har alltid vært en forutsetning både i norsk og internasjonal rett at det er de biologiske foreldre som er barnets foreldre. Dette vil eksempelvis være et sterkt motargument mot Regjeringens forslag om assistert befruktning for lesbiske. Dette er også en av konfliktene som ikke er utredet. På denne bakgrunn vil jeg appellere så innstendig jeg kan til statsråden: Det er ingen skam å snu! Jeg vil utfordre henne ved å spørre om det nå ikke ville være lurt å foreta en ny gjennomgang av de problemstillinger som er reist av en lang rekke, til dels svært tunge, høringsinstanser. Jeg mener det vil være direkte uansvarlig å vedta en slik lovgivning uten å gi en grundig konsekvensanalyse. En slik lov vil innebære et gigantisk samlivseksperiment som ingen kjenner konsekvensene av.