Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Utenriksministeren ga en solid redegjørelse om utfordringene i Afghanistan. Det var lite nytt om hva som skal være norsk politikk på området, og det er et signal om at Regjeringen i all hovedsak viderefører gjeldende politikk. Det er Fremskrittspartiet tilfreds med. Vi vil også understreke viktigheten av bred politisk støtte rundt Afghanistan-engasjementet, ikke minst gjelder det de norske militære bidrag. Det ansvar som påhviler regjering og storting når man sender norske kvinner og menn til skarpe oppdrag i utlandet, er stort, og det er noen av de tyngste beslutninger vi tar. De nordmenn som har mistet livet i Afghanistan, er en brutal påminnelse om dette oppdragets karakter. Også derfor skal vårt Afghanistan-engasjement være godt begrunnet og fundert på en strategi som jeg mener kan lykkes. Vi som mener det er riktig å være til stede både militært og sivilt i Afghanistan, skal kontinuerlig utfordre oss selv på de beslutninger vi er med på, og vi skal forvente å bli utfordret i og utenfor det politiske miljø. Derfor mener jeg det er riktige og viktige spørsmål to fremtredende representanter fra SV stiller i VG i forrige uke. De mener at krigføringen har gjort vondt verre. Dette er det viktig å besvare, og vi trenger også den debatten. Om debatten så bør komme innenfra regjeringspartienes egne rekker og dermed nok en gang bidra til å skape et skille mellom regjeringspartienes strategi, det er et annet spørsmål. Jeg opplever at redegjørelsen godt begrunner hvorfor vi er i Afghanistan, og redegjørelsen trekker også helt riktig frem at bildet av Afghanistan i 2010 er mangfoldig. Det er ikke alle historier som kommer like godt frem i vårt nyhetsbilde. Derfor er det viktig å ta med seg helheten når vi bestemmer oss for veien videre. I august i fjor la NATOs øverstkommanderende i Afghanistan, Stanley McChrystal, frem forslag til en ny militær strategi. Denne er nå i ferd med å bli virkeliggjort. Han ba om økte styrkebidrag fra NATO-land på mellom 40 000 og 80 000 nye militære. Ifølge McChrystal ville man med 40 000 ha middels sjanse for å lykkes. Han får nå 30 000 nye fra Obama-administrasjonen, og helst skulle øvrige NATO-land dekke opp 10 000 til. Vi er ikke der – kanskje klarer øvrige land halvparten av dette. Dette er alvorlig og utfordrer den nye strategien. Dessverre er det ikke nok vilje eller kapasitet hos alle NATO-land til å stille med nødvendige ressurser. Dette vil kunne få konsekvenser når det kommer til hvilken form for militær aktivitet som skal bedrives. Meningen nå er jo i større grad å være til stede blant afghanerne og gi sikkerhet der, og i mindre grad drive den form for krigføring som har vært sterkt kritisert, også her hjemme, for å ramme sivile afghanere. Det er derfor viktig at alle NATO-land anstrenger seg for å levere i forhold til den nye strategien. Det å nøye seg med sitteplass på tribunen og komme med mer eller mindre konstruktiv kritikk av USAs krigføring kan ikke være et alternativ for noe NATO-land. Jo mindre øvrige NATO-land stiller opp, jo mer blir det USAs krig. Hvis vi ønsker en sterkere europeisk komponent, er det opp til de europeiske NATO-land å levere kapasiteter. Vi erkjenner at Norge ikke har særlig flere soldater å bidra med i dagens situasjon. Det er et resultat av år med nedprioritering av Forsvaret. Men i den grad kapasiteter blir tilgjengelig for utenlandsoperasjoner, er det vårt syn at det er i Afghanistan vi må prioritere å bruke disse styrkene, og ikke skape inntrykk av at Norge vil kunne strekke sine begrensede ressurser inn i nye konflikter. Et resultat av manglende innsats fra mange NATO-land er at behovet for sikkerhet fylles av andre, ikke minst fra private selskaper. I Afghanistan anslås det at det er godt over 100 000 såkalte kontraktører eller leiesoldater, og da snakker jeg ikke om de som er på fiendens side. Nå kan det være gode grunner til å la private gjøre enkelte oppdrag som vakthold osv., men å la krigføring på denne måten bli privatisert kan ikke være en ønsket utvikling. Men sikkerheten skal ivaretas, og dermed blir dette noe av løsningen. Dette er en utfordring som NATO på prinsipielt grunnlag må diskutere nærmere, og det må være til ettertanke for politiske ledere i alle NATO-land. Hvis fremtidens kriger i hovedsak skal føres med fjernstyrte droner og leiesoldater, står vi overfor et helt nytt sett av spørsmål, ikke minst etiske. Vi deler oppfatningen om at en løsning på konflikten må være politisk, og den vil kunne utfordre oss. Det er viktig å understreke at det er afghanske myndigheter som må være i førersetet når det gjelder slike politiske løsninger. Det er de som må ta initiativ for å snakke med de opprørsgrupper som de mener det er fornuftig å snakke med. Men vi må også understreke at en løsning må ha noen grunnleggende forutsetninger, og det handler om demokrati og menneskerettigheter, ikke minst kvinners og jenters rettigheter. Her er det ikke rom for å forhandle bort noe. Det er ikke et alternativ for oss å akseptere en løsning som innebærer at skolegangen for afghanske jenter trues, for å ta ett klart eksempel. Faren ligger i at en politisk løsning fremforhandles av kun afghanske menn, og at man ofrer visse rettigheter og friheter. Det er også et krevende terreng når man skal foreta en avveining mellom politisk stabilitet og rettferdighet, ikke minst i forhold til alle de opprørere og terrorister som i en ideell situasjon bør stilles til ansvar for sine handlinger. Men at man ønsker å søke å møte den frustrasjon som mange pashtunere opplever i Afghanistan, er viktig. Det er nødvendig å bringe pashtunerne tyngre inn i den afghanske hær, og i større grad enn i dag gjøre dem til en del av det nye Afghanistan. Vi vil også understreke det som utenriksministeren sier om at militært nærvær vil være påkrevet på veien mot en politisk løsning. Rask tilbaketrekning av utenlandske militære styrker vil være en sikker oppskrift på total fiasko. Da vil de fremskritt som tross alt er oppnådd, ganske sikkert reverseres. I redegjørelsen ble behovet for et fungerende næringsliv og arbeidsplasser ikke berørt i særlig grad. Vi mener at én forutsetning for at en afghansk stat skal overleve også etter at donorlandene mister interesse, er at det bygges et næringsliv og at det skapes arbeidsplasser. Ringvirkningene av dette kan ikke undervurderes. Dette handler f.eks. om den afghanske stats muligheter til å skaffe seg inntekter gjennom skatt. Som liberalist vil jeg likevel fort legge til at Afghanistan ikke nødvendigvis her bør hente all inspirasjon fra Norge – men skatt er tross alt viktig, og en forutsetning for at en stat kan fungere. Norsk innsats på energiområdet er viktig i så måte, og dette ble på en god måte understreket i redegjørelsen. Men også på andre måter bør Norge vurdere om vi kan ha noe å bidra med, ikke minst i å satse risikovillig kapital som gjøres tilgjengelig for eksisterende bedrifter og gründere. Vi fokuserer sterkt på demokrati og menneskerettigheter, og det er riktig. Men en viktig faktor i en liberal og fungerende stat er markedsøkonomi, og i land som Afghanistan må den stimuleres – ikke med gavebistand, men med målrettede tiltak. Det er f.eks. en utfordring at afghanske bønder som går over fra å produsere opium til andre legale produkter, har vanskelig for å finne et marked. De blir f.eks. utkonkurrert av pakistanske bønder. Her ligger det en mulighet til å gi assistanse for å gjøre afghanske bønder konkurransedyktige. Jeg er tilhenger av fri, global handel og skarp konkurranse. Men det er noe som ikke stemmer når de internasjonale sivile og militære i Afghanistan først og fremst handler i Dubai og andre steder utenfor Afghanistan, istedenfor å yte teknisk assistanse til lokalt næringsliv som kan bli i stand til å betjene sitt hjemmemarked. Mens grensehandel kan være utfordrende nok for handelsstanden her hjemme, kan den virke direkte destabiliserende i et land som Afghanistan. Kombinasjonen av risikokapital og teknisk assistanse vil ha en god stabiliserende effekt, for vi vet at mangel på arbeid og andre inntektsmuligheter er faktorer som bidrar sterkere til Talibans rekruttering enn teologiske overbevisninger. Korrupsjonen i mange land er et hinder for vekst, og i Afghanistans tilfelle blir det også en utfordring om vi har tillit til afghanske myndigheter på ulike nivåer. Aksept for litt korrupsjon vil på sikt være ødeleggende. Derfor er nulltoleranse eneste farbare vei. Skal den afghanske regjering oppnå tillit, ikke minst i egen befolkning, må den etter hvert fremstå som ren. Dessverre er det et stykke frem dit. Det gjøres et poeng i redegjørelsen av at afghanske myndigheter forblir svake fordi donorer ikke stoler tilstrekkelig på dem, slik at pengene går utenom myndighetene. Dermed havner de i en ond sirkel. Det er nok viktig fra vår side å klargjøre at en forutsetning for afghanske myndigheters suksess ligger i en tøff kamp mot korrupsjon. Når den er troverdig, da vil donorer sende penger via myndighetene. Jeg tror det blir feil å tro at det blir lettere å bekjempe korrupsjon bare de får mer penger. Den regionale utfordringen er konstant og svært krevende. Når vi ser på utviklingen i Pakistan, blir vi utfordret på om Taliban faktisk er en større utfordring der enn i Afghanistan. Men uansett må en politisk løsning ha elementer av regional deltakelse og aksept. Noe av det mest krevende synes å være å inkludere alle deler av det pakistanske statsapparat i en felles strategi. Men det internasjonale samfunn må også møte pakistanernes sikkerhetsutfordringer på en konstruktiv måte. Dette må innebære bedrede forhold mellom regjeringene i Kabul og Islamabad, men også en vilje til å snakke om Kashmir. Pakistans utfordring med Afghanistan handler ikke så veldig mye om en afghansk trussel, men den handler veldig mye om relasjonene med India. Derfor må forholdet India–Pakistan være en del av det man jobber med, når en politisk løsning skal på plass. Selv om Taliban og Iran ikke ønsker hverandre noe godt, skal vi heller ikke undervurdere Irans ønske om en fortsatt utstabilitet i Afghanistan, og et ønske fra Iran om at USA og NATO er mest mulig opptatt i Afghanistan og ikke andre steder. Denne erkjennelsen må også være med når vi trekker opp hvordan vi forholder oss til Iran. Selv om de sentralasiatiske naboene i nord er mindre krevende enn Pakistan og Iran, er det heller ikke mye hjelp å få der. Til dels svake regjeringer preget av korrupsjon og fravær av demokrati bidrar ikke til å gjøre Afghanistans nabolag særlig godt. Det er derfor et reelt problem at det ikke finnes naboer som fremstår som naturlige forbilder for et moderne Afghanistan. Også av denne grunn er det viktig å jobbe regionalt for å fremme stabilitet og mer demokrati. Å lykkes i Afghanistan er krevende og oppskriften kompleks. To forutsetninger fremstår allikevel som grunnleggende. Det første er at det må være en felles strategi som virkeliggjøres mellom Afghanistans regjering og de internasjonale partnerne. Det andre er at det skjer en helt annen koordinering mellom alle land og institusjoner som engasjerer seg i Afghanistan fremover, enn hva som har vært tilfellet de siste åtte år.