Erna Solberg (Høyre), 2005-04-19:
Dette er en oppfølging av lovmessige endringer til de forslagene som Regjeringen la frem i St.meld. nr. 21 i fjor. Det er ikke slik at det er behov for en grundig gjennomgang av alle delene av forslagene, men jeg konstaterer at det er flertall i salen for det Regjeringen har foreslått. Jeg har lyst til å kommentere et par forhold som er tatt opp. For det første er det slik at Senterpartiet og SV gjentar det man sa i fjor, at bakgrunnen for dette er på en måte ønsket om innstramming. Nei, bakgrunnen for dette er faktisk ikke først og fremst det. Jeg synes også debatten i for stor grad konsentrerer seg om asylsøkere og antallet asylsøkere. Jeg har lyst til å minne om at størstedelen av de vedtak som fattes i UDI og UNE, dreier seg om andre typer utlendingssaker, bl.a. om familiegjenforeningsspørsmål, om særkullsbarns adgang – det dreier seg om en rekke forhold og praksis knyttet til det. Det er i like stor grad knyttet til de forholdene at jeg føler at det ofte er vanskelig hvis det skal skrives forskrifter om relativt detaljerte, små endringer som det er et ønske om å gjennomføre, og hvor instruks vil være mer aktuelt å bruke. Så er det ingen tvil om at hovedtingene når det gjelder de endringene som er gjort i forhold til behandlingen av asylanter i Norge, ikke dreier seg om spørsmål som er knyttet til lov, forskrifter og vurderinger. Det dreier seg om ingen av dem, omtrent, med unntak av gjenforenings- og forsørgelseskravet, som i og for seg verken er knyttet til forskrifter eller lover. Det dreier seg om praksis og håndheving med hensyn til hvordan vi behandler personer når de er i Norge. Det har dreid seg om differensiert behandling, og altså ikke i utgangspunktet om utlendingsloven som sådan. Jeg opplever at en del av den typen mistenkeliggjøring av hva motivene er, skygger for at vi i en verden hvor globaliseringen er stor, endringene mange og trykket stort, vil oppleve at vi ofte raskt kan komme til å se at deler av en forskrift, deler av ting som ligger der, trenger en presisering eller en endring for å få fortolkningen på plass, og at det derfor også er et behov for å ha en sterkere grad av instruksjon. Så til spørsmålet om å gi mer uttømmende forskrifter. Ja, jeg er enig i at det på noen områder er behov for uttømmende forskrifter. Det er også behov for nye forskrifter og forståelse av begrepene. Vi har bl.a. laget forskrifter som vi har sendt på høring, og som dreier seg om endringer i policyen knyttet til særkullsbarn og familiegjenforeningsspørsmål – det dreier seg om endringer på en rekke store og tunge områder for å få hele systemet til å fungere på en bedre måte. Men det er også slik at vi ved årsskiftet 2001/2002 nedsatte Utlendingslovutvalget, som bl.a. ifølge sitt mandat har fått i oppdrag å se på nettopp disse begrepene som ligger i utlendingsloven, og de har også kommet med forslag til en helt ny lov. Det vil da, synes jeg, være totalt ressurssløsende hvis vi parallelt med at Utlendingslovutvalget seriøst skal gjennomgå begrepene i utlendingsloven og presisere dem, skal skrive forskrifter, med det tidskonsumet og arbeidet som er knyttet til det, for å klargjøre denne typen lovregler og de samme begrepene som Utlendingslovutvalget har jobbet med. Det betyr at når det kommer en ny utlendingslov, er det klart at vi vil ha føringer. Noen begrep endres jo også i forhold til endringene i den nye utlendingsloven, hvor mye også flyttes fra forskrifter til lov i det arbeidet. Når det gjelder den spesielle regelen knyttet til hvem som er flyktning, er det slik at det som kom frem i høringsinstansene, og de spørsmålene som kom opp i runden i forbindelse med den forskriften, skapte grunnlag for at vi følte det var behov for å vente på Utlendingslovutvalget for å se hvordan de håndterte noen av de samme begrepene, før man avsluttet arbeidet med en slik forskrift. Det ser vi nærmere på for øyeblikket. Jeg har lyst til å understreke det, for det er slik at når det pågår arbeid parallelt, er det ikke nødvendig å drive dobbeltarbeid knyttet til dette, og det er heller ikke riktig å bruke mye tid på å avklare begreper som det uansett vil bli tatt stilling til i forbindelse med et nytt lovarbeid, som vil komme til Stortinget i løpet av neste stortingsperiode. Vi har også definert noen av disse begrepene. Blant annet har vi definert begrepet «særlig tilknytning til riket» i tråd med den midlertidige forskriften i mars. Vi holder på med en forholdsmessighetsvurdering i utvisningssaker nettopp for å gi rammer rundt skjønnet som gjennomføres. Det er ikke slik at vi ikke er villig til å bruke forskriftsbiten, men det er ganske viktig at vi ikke tror at vi kan gi uttømmende forskrifter på alle områder, for da forsvinner jo også skjønnsmomentene som det forutsettes at utlendingsforvaltningen skal ha. Jeg mener at noe skjønnsområde bør det også være, rett og slett fordi det vil være umulig å ha uttømmende opplysning f.eks. om alle tilfeller som skulle falle inn under «særlige tvilstilfeller». Hvis jeg på forhånd hadde visst om alt det kunne oppstå tvil om i «særlige tvilstilfeller», tror jeg jeg burde søkt til den jobben i Roma. Jeg har forstått det slik at det nå har kommet hvit røyk nede i Roma. Det er utnevnt ny pave, har jeg fått beskjed om. Da hadde jeg hatt betydelig nærmere kontakt med øvrigheten enn med andre bestemmelser, hvis jeg hadde gjort det. Det tror jeg heller ingen i embetsverket vil klare å forutse på forhånd, og man ville hatt runden gående. Når det gjelder spørsmålet om å prøve saker med positive vedtak og forskjellen mellom UDI- og UNE-behandlingen, skyldes jo det at UNE ble opprettet med en særskilt uavhengighet for å være en klagenemnd. Vi har funnet måter å forsøke å ta opp konflikter på som kan oppstå, uten at vi skal gjøre noe med uavhengigheten. Derfor har vi valgt å gå til domstolsprøving fremfor at departementet skal få noen utvidet instruksjonsrett overfor UNE. Jeg har lyst til å gjøre Stortinget oppmerksom på én ting. Komiteen viser i innstillingen til «at stornemnda ikke skal overprøve vedtak som allerede er fattet i UNE». Jeg vil gjøre oppmerksom på at i forbindelse med de saksbehandlingsforskrifter som vi snart sender ut på høring, vil jeg lufte en mulighet for at nemndleder i en svært spesiell situasjon kan be om at en sak som er behandlet i ordinært nemndsmøte, skal kunne behandles på nytt i stornemnd. Det gjelder tilfeller hvor det er truffet vedtak til ugunst for utlendingen, mot nemndleders stemme, men hvor nemndleder mener at vedtaket er lovstridig. Dette er for å forkorte mulighetene for at man skal måtte gå til rettssak, og at man skal måtte ha rettsprosess for å vurdere om det er lovstridig eller ikke. Det er for å hjelpe utlendingen i et helt særskilt tilfelle, som bl.a. er tatt opp av Utlendingsnemnda som ett område som kan dukke opp som et vanskelig tema.