Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2011-03-21:
Jeg vil begynne med å vise til den omfattende prosessen som vi hadde knyttet til ny plan- og bygningslov i forrige periode. Der kom alle disse elementene som forslagsstillerne nå tar opp, og de ble inngående drøftet den gangen. Det er altså ikke en ny problemstilling at vern kan være kontroversielt og møte lokal motstand. Derfor er jeg glad for at det har blitt et stadig tyngre fokus på næringsutvikling i kombinasjon med vern, at vi har fått verdiskapingsprogrammer, oppbygging av nasjonalparksentre, bruk av næringsfond i enkelte tilfeller, og ikke minst at man har fått en ny modell for lokal forvaltning av verneområder. Det er et langt skritt i riktig retning, og det er et skritt som Bondevik-regjeringen aldri tok. Forslagsstillerne viser til allemannsretten. Det holder ikke å si at allemannsretten er viktig i et representantforslag, allemannsretten trenger beskyttelse. Vi har hatt en flere tiår lang interessemotsetning mellom private utbyggingsinteresser og folks rett til fri ferdsel, som bare blir viktigere og viktigere etter hvert som utbyggingspresset øker, særlig i sentrale strøk. Derfor er det klokt med en differensiert politikk, slik som vi skal ha f.eks. på strandsone, hvor statlige føringer er mindre bindende i kommuner med lite press. Lokaldemokrati er jo et honnørord, men det brukes litt når det passer seg. Det er ingen som mener at hensynet til lokaldemokrati er overordnet alle andre hensyn til enhver tid. Fremskrittspartiet, f.eks., vil jo ta det meste av velferdsproduksjonen ut av kommunene og innføre statlig finansiert stykkprisordning på de fleste områder. Da er det ikke særlig mye mer enn muligheten til å bygge ut i strandsonen som er igjen i Fremskrittspartiets lokaldemokrati. Jeg tror at forslagsstillerne er innforstått med at f.eks. det å fjerne et virkemiddel som statlig planretningslinje vil føre til mer – ikke mindre – bygging i strandsonen. Spørsmålet er om det er ønskelig. Alle er enige om at det bør finnes statlige retningslinjer for arealpolitikken på et eller annet nivå. Jeg merket meg med interesse at Bondelaget i høringen som vi hadde i denne saken, var for mer lokalt selvstyre i arealforvaltningen, men ønsket en sterkere statlig beskyttelse av jordvernet, for å ta ett eksempel. Jeg er enig i at staten, eller forvaltningen på vegne av staten, ikke skal gripe inn unødig. Statlig inngripen som oppfattes som utidig, i strid med sunn fornuft, virker provoserende og fjerner folkelig oppslutning om arealpolitikken. Derfor skal et virkemiddel som en statlig planretningslinje bare brukes når det er snakk om å ivareta langsiktige nasjonale interesser. Det å sikre kommende generasjoner allemannsrett og fri ferdsel i utmark er av nasjonal interesse. Hvert enkelt lite inngrep eller hver enkelt byggeprosess kan ikke ses fullstendig isolert fra utbyggingspress og utbyggingstakt i samfunnet som helhet. Jeg mener at det er alvorlig når Riksrevisjonen peker på at Stortingets egne mål om bærekraftig arealplanlegging ikke følges godt nok opp. Det er ikke sånn at vi har båndlagt hele landet, som man kan få inntrykk av når dette temaet debatteres. Næringsinteressene står sterkt og vinner ofte fram når de kommer i direkte konflikt med naturinteresser. Sånn må det selvsagt være, for vi ønsker næringsutvikling, men det betyr også at det må føres en aktiv politikk for å ta vare på viktige deler av naturarven vår. Plan- og bygningsloven bygger på det prinsipp at hovedansvaret for planleggingen ligger på kommunene og fylkeskommunene. Kommunen er den primære myndigheten i arealforvaltningen, og plan- og bygningsloven er et enormt viktig redskap for kommunen. Forslagsstillerne uttrykker en sterk bekymring for lokaldemokratiet. Jeg skal ikke underslå at konflikter fins, men samtidig må vi ta med oss at ca. 2 000 kommuneplaner vedtas årlig av kommunene i Norge. I 2010 var det 29 planer som ble avgjort av Miljøverndepartementet. I halvparten av de sakene ble kommunens vedtak helt eller delvis opprettholdt av Miljøverndepartementet. Vi skal anerkjenne at konfliktene fins, men samtidig kan vi ikke gjøre dette til et større problem enn det faktisk er. På denne bakgrunnen tar jeg opp fellesforslaget fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet om at representantforslaget avvises.