Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2006-06-08:
Det er ingen tvil om at interpellanten tar opp et svært alvorlig, men desto viktigere tema. Den gruppen barn og unge som står i fokus for denne debatten, er blant de mest sårbare, det er alle her enige om. Når far eller mor må i fengsel på grunn av alvorlig kriminalitet, betyr det at barnet mister et av sine aller viktigste holdepunkter i livet. Årlig opplever altså 4 000 barn dette. Fraværet oppleves nok forskjellig, avhengig av alder, men det mangler en viktig dimensjon når barnet «mister» en av sine aller nærmeste – noen for ganske mange år av oppveksten. I tillegg er det å ha mor eller far i fengsel ofte forbundet med skyldfølelse og skam og forsøkes derfor skjult for omverdenen, noe som kan gjøre hverdagen enda vanskeligere å takle for mange barn og unge. Er fengselet langt unna, vil det også kunne medføre betydelige vanskeligheter med å opprettholde kontakten mellom den innsatte og egne barn. Barnekonvensjonen pålegger oss et klart ansvar for at alle barn skal gis en best mulig oppvekst. Man trenger ikke være psykolog for å forstå at foreldre i fengsel kan skape en vanskelig stressituasjon for barn som opplever dette. Spørsmålet er da hvordan samfunnet kan mobilisere for best å bøte på den vanskelige situasjonen. Vi vet nok til å kunne si at barn av innsatte er en utsatt gruppe. Selv om opplevelsen av krise ganske sikkert varierer, kan det neppe være noen tvil om at det å «miste» et nært familiemedlem over lengre tid, kan gripe dramatisk inn i livet til barn og unge. Det burde derfor være selvsagt at disse barna ble fulgt spesielt tett opp av skole og helsevesen i den hensikt å støtte og forebygge problemer. Jeg har dessverre en mistanke om at systematikken i oppfølgingen av disse barna er svært varierende, og at barn og unge derfor påføres unødvendig belastning. Det er åpenbart at det offentlige har og må ta et større ansvar for tettere oppfølging av barn med foreldre i fengsel. Det offentlige må også ta et større ansvar for at det gis god informasjon, tilstrekkelig informasjon og veiledning om rettigheter og muligheter for samvær. Også kriminalomsorgen må gjøre sitt for å legge til rette for at kontakt mellom barn og foreldre i fengsel kan gjennomføres på en for barnet mest mulig skånsom måte. Særlig møtet med lukkede anstalter med høyt sikkerhetsnivå kan virke skremmende og overveldende selv for voksne, for ikke å snakke om for barn. Dersom besøket må gjennomføres innenfor anstalt, er det ekstra viktig at barnet forberedes og følges opp etterpå. Heldigvis er det også slik at besøk kan gjennomføres i såkalte besøksleiligheter, kombinert med at den innsatte gis framstilling, noe som bidrar til en mer normalisert kontakt. Målet må være at alle fengsler etter hvert kan tilby besøk innenfor slike rammer. Selv om det offentlige oppfyller sine forpliktelser, har vi heldigvis mange gode hjelpere i form av frivillige organisasjoner, som legger ned et stort og samfunnsnyttig arbeid på dette feltet. Kirkens Bymisjon og Røde Kors har vært nevnt. I likhet med interpellanten og flere andre vil jeg spesielt trekke fram det arbeidet Foreningen for Fangers Pårørende gjør for å lette livssituasjonen for dem som har en av sine nærmeste i fengsel. Foreningen for Fangers Pårørende har som sin aller viktigste oppgave å være til hjelp og støtte for pårørende. Foreningen driver veiledning og aktivt informasjonsarbeid, og ikke minst, som flere har vært inne på, foreningen samarbeider tett med fengslene for å synliggjøre gruppen pårørende og foreslår tiltak for å styrke kontakten mellom pårørende og den innsatte. Vi bør lytte nøye til deres erfaringer og innspill, og vi bør strekke oss langt for å imøtekomme og oppfylle de ønsker og behov som her trekkes fram. Jeg er også kjent med at Foreningen for Fangers Pårørende gjennomfører et eget prosjekt vedrørende fangers barn. Dette prosjektet er en erkjennelse av barns spesielle behov og betydningen av å vurdere nærmere hvordan slike behov best kan møtes. Foreningen har etablert barnegrupper, og den har egne aktiviteter for ungdommer som har det til felles at de har et familiemedlem eller en venn som er i fengsel. Her samtales det om temaer som fengsling, følelser og vennskap, samtidig som man har andre positive opplevelser i lag. Problemet er imidlertid at dette er en forening som ikke har noen særlig aktivitet utover det sørlige Norge. Veldig mange får derfor ikke tilbud om denne typen aktiviteter og samværsformer som man kan tilby enkelte steder i Norge. Det offentlige kan gjøre mye, men bidragene fra frivillige på dette området er berikende. Derfor er det viktig at det offentlige fortsatt støtter økonomisk og på andre måter og legger til rette for frivillig innsats, som den organisasjoner som Foreningen for Fangers Pårørende representerer. Jeg er veldig glad for den anerkjennelsen som statsråden gir her i dag, til det arbeidet de og andre gjør. Jeg håper at vi i framtiden skal kunne legge enda bedre til rette for denne typen aktivitet.