Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-06-08:
Jeg må nok si at jeg hadde forventet fra Arbeiderpartiets representant Freddy de Ruiter, en litt mer seriøs holdning til det temaet vi nå debatterer. Det er en problemstilling som rammer opp mot 400 000 voksne mennesker i Norge, og som er forbundet med store stigmaer. Det er mange som sliter med å oppsøke hjelp, selv om de skjønner at de har et problem. Det blir ikke enklere av at representanten de Ruiter prøver å lage en sirkusdebatt i Stortinget av et tema som er veldig viktig. Hvis man skal legge de mest dramatiske kriteriene til grunn, er det så mange som 950 000 nordmenn som har svake lese- og skriveferdigheter, men det er antageligvis et altfor dramatisk anslag. Et eller annet sted mellom 330 000 og 400 000 er sannsynligvis det riktige. Mange voksne med de svakeste ferdighetene ser egentlig ikke helt at de har svake ferdigheter. Grunnen til det er rett og slett at de er i yrker – i situasjoner – som ikke krever så mye lesekompetanse og skriveferdigheter, og dermed merker de heller ikke at de har de problemene. Derfor merker de heller ikke at de mestrer dårligere enn det de burde gjøre. Så har vi en utvikling i samfunnet hvor særlig lesekravene bare blir sterkere og sterkere, og vi er i ferd med å skape et samfunn der to tredjedeler av befolkningen fungerer veldig godt – leser og skriver godt, klarer omstillinger i arbeidslivet – mens en tredjedel faller utenfor. Vi vet også at 45 pst. av kvinnene og 40 pst. av mennene som går på uføretrygd, tilhører gruppen med svake basisferdigheter. Når vi da vet, som flere har vært inne på, bl.a. saksordføreren, at det er en betydelig andel av arbeidsstyrken som i dag er utenfor arbeidsmarkedet, ser vi både der og på andre måter hvor alvorlig dette er. Regjeringa Bondevik innførte det som den gangen het Ny sjanse, og som i dag er blitt omdøpt til Program for basiskompetanse i arbeidslivet. Det er et veldig populært program som gjør at folk kan få opplæring på arbeidsplassen sin. Problemet er bare at det er ett av tiltakene. Det treffer ikke dem som er utenfor arbeidslivet, og de må vi nå på en eller annen måte. Derfor fremmer Høyre forslagene, og vi fremmer dem sammen med de andre opposisjonspartiene. Mens jeg husker det, vil jeg ta opp de forslag der Høyre er medforslagsstiller sammen med andre. Jeg merket meg at representanten de Ruiter prøver å si at det har skjedd veldig mye siden denne regjeringa overtok. Realiteten er jo at jeg sammen med to andre representanter allerede høsten 2005 fremmet det første forslaget om at det skulle innføres en ordning med kompetansekort for voksne. Man kan på et kompetansekort få kartlagt sine ferdigheter og fylle på med ferdigheter etter hvert. En enstemmig komité ønsket da at Regjeringa skulle komme tilbake med den saken i Stortinget. Det har ikke skjedd. Sommeren 2007 sendte Erna Solberg et brev til daværende statsråd Øystein Djupedal og statsråd Bjarne Håkon Hanssen, hvor det ble etterlyst et større fokus på dette problemet og en nasjonal dugnad. Siden har ingen ting skjedd. Når vi nå fremmer dette forslaget, er jo det nettopp fordi det ikke skjer noe – ikke fordi Regjeringa gjør mange ting som er riktige. Jeg hadde ønsket at regjeringspartiene i denne saken kunne bidra til å erkjenne alvoret og bli med på de forslagene som her fremmes. Det må en nasjonal dugnad til, en satsing som må vare i over ti år for at det skal være noe særlig trykk i det – og det må det være. Det trengs en nasjonal plan, der de kommuner og de av dagens fylkeskommuner som har en spesiell kompetanse på dette området, gis noen spesielle oppgaver. Ikke minst er det viktig å understreke at det må bli samsvar mellom opplæringsretten og opplæringstilbudet. I dag er det sånn at bare fire av ti kommuner kan tilby en god nok opplæring for voksne med svake grunnleggende ferdigheter. Mye av det skyldes jo selvfølgelig at de ikke har nok kompetanse til å drive voksenopplæring. Det er rett og slett fordi det kreves noe helt annet for å lære opp voksne enn å lære opp barn. Blant annet må man avlære mye feillæring, og ting tar tid. Men det handler også om at på mange små steder vil det være ganske dramatisk hvis du f.eks. må oppsøke personer på nærskolen der kanskje barna dine går på skole, for å fortelle at du har lese- og skriveproblemer. Det skjønner alle at kan være problematisk. Jeg hadde også ønsket at regjeringspartiene tydeligere kunne være med og støtte behovet for å kartlegge de ferdighetene voksne utenfor arbeidsmarkedet har, voksne som f.eks. er uføretrygdet eller på andre måter faller utenfor. Det ville bidra betydelig til at de kanskje kom seg inn i arbeidslivet igjen.