Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-06-06:
Jeg kan begynne med å vise til saksordførerens redegjørelse. Som han helt riktig sier, har det vært en grundig gjennomgang i kontroll- og konstitusjonskomiteen, og i all hovedsak er det skapt bred enighet om en del viktige konklusjoner. Sakens karakter er allikevel slik, fordi det er en veldig viktig sak for befolkningen, at jeg for Arbeiderpartiets vedkommende går igjennom en del resonnementer knyttet til den foreliggende innstillingen. Den forvaltningsrapporten som vi nå har fått fra Riksrevisjonen, er den første, viktige tilbakemeldingen på om de helsepolitiske målene bak samhandlingsreformen oppnås. Og det er en viktig sak. Det er et vesentlig spørsmål, for målet med reformen var å sikre en bærekraftig utvikling av helse- og omsorgssektoren og bidra til en mer effektiv ressursutnyttelse. Det var et samstemt storting som sluttet opp om denne overordnede målsettingen. Som saksordføreren sa: Da reformen ble vedtatt i 2010, var bakgrunnen en antakelse om at mange pasienter ble behandlet på sykehus når tilbudet i stedet kunne vært gitt på en bedre og mer kostnadseffektiv måte i kommunene. Reformen bekreftet igjen den overordnede målsettingen om å redusere sosiale helseforskjeller i befolkningen samt at alle skal ha et likeverdig tilbud om og lik tilgang til helsetjenester. Reformen ble den gangen omtalt som en retningsreform der man løpende måtte evaluere virkemidlene opp mot målsettingene. Det er viktig med en reell politisk vilje til å vurdere, og om nødvendig, endre virkemidlene og tiltakene etter behovene etter hvert som vi får kunnskap om reformens utvikling og virkning i tjenestene. Reformen la til grunn at den forventede veksten i behov i en samlet helsetjeneste i størst mulig grad må finne sin løsning i kommunene, og at en større del av ressursveksten i helsesektoren må komme der i årene som kommer. Det ble spesifikt lagt til grunn at veksten i legeressursene i hovedsak skulle komme i kommunene for å imøtekomme økt behov og bidra til å sikre bedre tid til pasienten og styrke allmennmedisinske offentlige oppgaver. Samhandlingsreformens intensjoner og hovedutfordringer er og var både riktige og nødvendige. En økt satsing på kommunehelsetjenesten, på bedre forebygging og bedre samhandling er fortsatt en hovedutfordring i helsetjenesten. For å sikre bærekraften i framtidens helse- og omsorgstilbud og redusere sykdom og helseforskjeller i befolkningen er det nødvendig at implementeringen av samhandlingsreformen faktisk lykkes. Samhandlingsreformens grunntanke er at alle skal få den behandling, omsorg og oppfølging man trenger, på rett sted og til rett tid. Den viktigste ideen for Stoltenberg II-regjeringen ved innføringen av reformen var at vi trengte å bygge ut helsetilbudet i kommunene. Riksrevisjonens rapport er derfor på dette punktet ikke hyggelig lesning. Og det bør være et kraftig varsko til helseministeren og hans departement, som har ansvaret for oppfølgingen av reformen. Arbeiderpartiet er en del av flertallet i innstillingen som mener at Riksrevisjonens funn er alvorlige, og at Riksrevisjonens anbefalinger må følges opp på en aktiv måte fra regjeringens side. Videre er Arbeiderpartiet og Senterpartiet av den oppfatning at regjeringens avvikling av den kommunale medfinansieringen, som saksordføreren helt riktig pekte på, var et skritt i feil retning. Han sa ikke det, men jeg sier det. Ved å overføre 5,7 mrd. kr fra kommunerammen til sykehusrammen i 2015 fjernet regjeringen kommunenes insentiv til å tenke forebygging og til å bygge opp tilbudet nærmere der folk bor. Vi har undret oss over at en så omfattende endring ble foretatt, all den tid man ikke hadde rukket, som saksordføreren sa, å høste tilstrekkelig med erfaring fra en slik bevilgning. Medfinansieringen var først og fremst innrettet for å styrke kommunenes forebyggende og helsefremmende arbeid, slik at man i neste instans kunne se eventuelle effekter på spesielt livsstilssykdommer, som kols, diabetes, hjerte-, kar- og lungesykdommer. Nå får man ikke fullført evalueringen av virkemidlene i samhandlingsreformen, og det blir vanskeligere å måle effekten av reformen bredt. Det er også verdt å merke seg at regjeringens grep på dette punktet har gjort at flere kommuner, som hadde gjort en svært god innsats, ble fratatt sin belønning. Dette oppfatter Arbeiderpartiet som uheldig. Flertallet i komiteen har også merket seg, slik saksordfører sa, når det gjelder det gjenværende hovedgrepet i reformen, nemlig opprettelse av et kommunalt døgntilbud for øyeblikkelig hjelp, at et flertall av helseforetakene rapporterer at ØHD-tilbudet så langt ikke har bidratt til å redusere antallet akuttinnleggelser på sykehusene. Ingen av helseforetakene har redusert kapasiteten i sine akuttmottak nevneverdig etter dette. Flertallet har videre merket seg den vurdering at fastlegene og legevaktslegene er viktige forutsetninger for at ØHD skal fungere. Rapporten viser at vel 40 pst. av fastlegene mener at manglende kjennskap til hvilke behandlinger som blir utført, er årsaken til at de ikke henviser til tilbudet. Omtrent like mange mener tilbudet ikke er tilpasset innbyggernes behov. Dette gir selvsagt grunn til bekymring. Arbeiderpartiet mener dette er et tydelig signal til ansvarlig minister og oppfordrer statsråden til å ta dette med seg når Akuttutvalgets utredning skal følges videre opp. Det framgår av innstillingen at Arbeiderpartiet, sammen med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, mener det er alvorlig når Riksrevisjonen så tydelig påpeker at kapasiteten i kommunehelsetjenesten i liten grad er blitt styrket. Dette er grunnleggende i strid med uttalte målsettinger for reformen og må føre til endringer og justeringer av tiltakene. Blant annet er det urovekkende når det signaliseres at det er blitt vanskeligere å få sykehjemsplass, at dette gjelder både korttids- og langtidsplasser, og at reformen ikke har ført til nevneverdig økning i antall årsverk i hjemmetjenesten eller på sykehjem. Vi viser også til det klare målet i samhandlingsreformen om at økning i legeårsverk skulle komme i kommunene. Det viser seg å være omtrent likt, ikke større for kommunene, slik reformen la til grunn. Halvparten av kommunene melder også om sykepleiermangel, og flertallet av kommunene sier de bare i begrenset grad har styrket kompetansen blant de ansatte gjennom etter- eller videreutdanning. Da er det selvsagt urovekkende at Høyre har løpt fra flere av sine lovnader om å styrke etter- og videreutdanningen for nettopp denne gruppen. De stemte også nylig ned et Dokument 8-forslag fra Arbeiderpartiet om videreutdanning for sykepleiere. Vi merker oss dette i denne sammenhengen. Arbeiderpartiet er enig i Riksrevisjonens vurdering av behovet for å følge utviklingen nøye når det gjelder både om pasienter overføres for raskt til kommunene, og om kommunene er i stand til å ta imot pasientene på en forsvarlig måte. Jeg viser til at lovkravet om å inngå samarbeidsavtaler mellom primær- og spesialisthelsetjenesten var ment å sikre helhetlige og koordinerte tjenester for pasienten og forutsigbarhet for kommunene opp mot helseforetakene, og at mange kommuner mener de klargjør oppgave- og ansvarsfordelingen, særlig for somatiske pasienter. De lovpålagte samarbeidsavtalene er et viktig grep, men Riksrevisjonens rapport viser at de må forbedres, utvikles og ikke minst etterleves. Særlig må området «informasjon» bli bedre, da halvparten av kommunene ser på manglende informasjon som et stort problem. Det gjelder informasjon om medikamenter, men også om funksjonsnivå. Manglende informasjon om pasienten vil kunne gå ut over kommunens mulighet til å legge til rette for gode og tilpassede tjenester for pasienten i kommunen. Manglende informasjon og dårlig samarbeid mellom forvaltningsnivåene utgjør en tydelig pasientsikkerhetsrisiko, mener Riksrevisjonen. Det er et alvorlig ord. En annen målsetting med samhandlingsreformen var at en større del av pasientforløpet skulle foregå i kommunene, også rehabilitering. Riksrevisjonens rapport oppgir at et flertall av kommunene i liten grad – eller i svært liten grad – har etablert rehabiliteringsplasser. Det er bare om lag halvparten av kommunene som oppgir at de tilbyr hverdagsrehabilitering i hjemmet og dagbehandling. En god rehabiliteringstjeneste er viktig for å redusere behovet for andre helse- og omsorgstjenester. Det er verdt å ta med seg disse påpekningene fra Riksrevisjonen, spesielt i lys av at vi nå venter på en opptrappingsplan for rehabiliteringsfeltet. I sluttmerknaden påpekes det at statsråden tydelig burde ha klargjort hvordan departementet vil følge opp Riksrevisjonens merknader og anbefalinger. Det vises til at statsråden bl.a. ikke har kommentert om departementet vil vurdere om det har økonomiske virkemidler som bidrar til at kommunal øyeblikkelig hjelp-døgntilbud benyttes i tråd med intensjonen, eller hvordan kvaliteten i tilbudet vil bli undersøkt nærmere. Statsråden kan heller ikke fullgodt svare på hvordan samarbeidsproblemene som er påvist på mange måter, skal rettes opp. Riksrevisjonen etterlyser konkrete tiltak fra departementet på dette punktet. Arbeiderpartiet for sin del slutter seg til dette, i tillegg til alle Riksrevisjonens anbefalinger, og legger til grunn at statsråden og departementet følger opp disse på en fullgod måte.