Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-14:
Bare et par randbemerkninger innledningsvis til et tema som har vært oppe flere ganger. Det er riktig at Høyre sammen med Fremskrittspartiet lot seg tvinge til å stemme for CO2-avgift på et tidspunkt. Det var et forslag vi var imot, som vi er imot og som var særdeles lite tilpasset situasjonen, for ikke å snakke om hvor lite fremtidsrettet det var. Men det gjorde vi rett og slett fordi vi valgte ikke å felle Regjeringen, for vi mente at alternativet var verre. Men jeg må si at dess lenger Regjeringen holder på med dette, dess mer virker det som at de arbeider for å overbevise oss om at vi tok feil. Det er nye runder om slikt hvert år, for ikke å si minst én gang i året. Når det gjelder representanten Dale og flere av representantene fra sentrumspartiene, virker det som om man nå på en måte synes at oljeindustrien og stortingsflertallet får ha det som de har fått det, nær sagt – at det som nå skjer, viser markedets imperfeksjonisme, for å bruke et uttrykk fra litteraturen. Slike imperfeksjonismer finnes. Det er jo derfor vi bl.a. har en del konkurranseregler og en del regler for øvrig. Men jeg må si at eksemplet er særdeles dårlig valgt. Hvis man virkelig skal finne et område som er gjennomregulert av politiske vedtak, ikke bare rammevedtak, men enkeltbeslutninger, ja, hvor forholdet mellom enkeltbeslutninger i selskapene og myndighetsavgjørelser faktisk er vanskelig å se, så er det oljesektoren. Dette er det området av konkurranseutsatt sektor som er mest politikerstyrt av alle områder – jeg understreker da «konkurranseutsatt sektor». Jeg er klar over at vi har bl.a. landbruket, men det er ikke i samme grad konkurranseutsatt, for å si det forsiktig. Her er det et område hvor selskapene for å kunne virke, virkelig må ha konsesjon. Myndighetene velger hvilke selskaper som skal samarbeide om hvor mye og hva det skal koste, og tildeler på toppen av det hele operatøransvar og godkjenner utbyggingsplaner. Så dette er et politikerstyrt marked. Så da å snakke om en investeringsboom som var ukontrollert, er å sette seg fullstendig på siden. Alt er kontrollert, alt er vedtatt, og det er resultatet man nå ser. Nå vil jeg legge til at uansett regulering eller ikke-regulering, tror jeg at dette er et marked som vil gå opp og ned. Men det vi nå diskuterer, er ikke om vi skal unngå en nedgang, men om vi skal bremse fallet. Jeg registrerer at Regjeringen møter det med passivitet, en vente og se og utrede-holdning. Det kan bli en dyr fase. Men vi merker oss hva som skjer. Problemet er ikke bare at vi står overfor et kortvarig fall, som nå er rettet noe opp i og med oljeprisen, men vi står overfor mer langsiktige problemer. Og det er de langsiktige problemene som faktisk kaller på rimelig raske løsninger, fordi andre ikke utreder, men handler. Derfor er det viktig at Norge ikke blir pasifisert i en utredningsfase. Det er gjerne slik at ikke alle land er styrt med det politiske tempo som norske NOU-utredninger, høringer, politiske beslutninger og mangel på enighet dessverre tvinger oss til. Vi ser nå en enormt rask omstrukturering av internasjonal oljeindustri, og vi ser at gassmarkedet, som Norge er meget avhengig av, også forandrer seg meget, meget raskt. Tendensene til vertikal integrering, altså å skaffe seg makt i også nedstrømsvirksomhet, er slik at det utfordrer norsk kompetanse, utfordrer norsk hegemoni på en del områder, og vi kan risikere hvis ikke selskapene får tilstrekkelig frihet, at vi på varig basis setter oss utenfor store deler av markedene. Det er etter min oppfatning den største utfordringen vi står overfor. Paradoksalt nok har vi i norsk oljepolitikk hatt mest debatt om det som betyr minst – minst både økonomisk og når det gjelder styring. Vi har hatt mest debatt om eierskapet. Hvis man ser hvor statens inntekter kommer fra, er det minst av alt gjennom utbytte. Det er marginalt hva man der får. Noe får man selvfølgelig gjennom oppbygging av verdier i selskaper, men minst får man av utbytte. Det som virkelig er de store beløpene, er skatt og utbytte fra SDØE – særlig skatt. Det har vi hatt lite debatt om, mens mest som sagt om det som betyr minst, også i politisk sammenheng. For realiteten er at man i dag ikke styrer etter EØS-avtalen, men etter en utvikling som har gått ganske jevnt i norsk politikk. Man styrer ikke lenger gjennom selskapene, men gjennom rammebetingelser. Eierskapet betyr i realiteten svært lite for styringen av norsk oljepolitikk. Til sist vil jeg bare vise til at vi kommer tilbake til dette på fredag i en debatt om revidert. Innstillingen er avgitt og tilgjengelig, men debatten får vi ta da. Jeg vil bare slutte meg til den beskrivelse som bl.a. representanten Stoltenberg gav: I revidert slutter et flertall – Høyre, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet – seg til et opplegg som går lenger og er mer konkret når det gjelder å forbedre rammebetingelsene, enn Regjeringens opplegg. Selv det går ikke langt nok, men det er atskillig bedre enn Regjeringens opplegg.