Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-17:
La meg først få takke saksordføreren for god innsats. Jeg deler i hovedsak hans syn – det syn saksordføreren har gjort rede for fra talerstolen. Denne saken åpner både politiske og rettslige dører. Den viser viktigheten av politisk ryddighet, men også behovet for å understreke den rettslige forpliktelsen en statsråd har overfor Stortinget. Det er alvorlig når en statsråd over tid ikke bryr seg med å følge opp Stortingets vedtak. Det er alvorlig når en statsråd ikke evner å se at Stortinget burde vært informert på egnet måte. Det er alvorlig når Stortingets lovvedtak ikke lenger har absolutt tyngde for flertallsregjeringen. Men det er også alvorlig, som vi ikke minst fikk demonstrert i replikkordskiftet nylig, når flertallet i Stortinget ikke synes det er så mye å mase om. Det er nemlig inntrykket i denne saken. Den mest vågale kritikken som sendes regjeringen fra de partiene som deltar i regjering, er at de deler statsrådens syn på at hun, sett i lys av det hun nå vet, «burde vurdert» å ta saken opp med Stortinget. Kontroll- og konstitusjonskomiteens oppgave er å drive kontroll med forvaltningen, bl.a. i den hensikt å sikre nasjonen mot tilsvarende fremtidige feil. En statsråd som bevisst og over tid ikke følger opp Stortingets lovvedtak, fortjener etter stortingsflertallets oppfatning ikke en liten skrape engang. Det er bemerkelsesverdig. Det er et alvorlig demokratisk problem når en statsråd som ikke underlegger seg Stortingets vedtak, slipper helt fri fra det. Det helt grunnleggende i vårt demokratiske system er nemlig at Stortinget vedtar lover og budsjetter, mens regjeringen plikter å iverksette og forholde seg til Stortingets vedtak. Normalt ville enhver statsråd som ikke forholder seg til Stortingets vedtak, ikke lenger kunne være statsråd. Det er noen som hevder at flertallsregjeringer er hele utgangspunktet for en velfungerende parlamentarisme. Den foreliggende sak er et eksempel på det motsatte. Her fremstår det ikke som om Stortingets partier har folk i regjering, men som om regjeringen har folk i Stortinget. Det er en svært lite heldig utvikling hvis man mener noe reelt med folkestyre. Denne saken er spesiell fordi overtredelsen er så klar. Det finnes ingen unnskyldning for at en statsråd ikke følger opp et helt konkret lovvedtak. Og det kan ikke unnskyldes at statsråden ikke formidler til Stortinget et ønske om utsatt iverksettelse eller endring av bestemmelsen som sådan, hvis det viser seg svært vanskelig å følge opp Stortingets vedtak. Det ser ikke ut til at noen av de statsrådene som har misligholdt Stortingets lovvedtak, har vært i stand til å forstå at det måtte føre til en reaksjon fra deres side. Under høringen gjorde tidligere statsråd Bjarne Håkon Hanssen det klart at han ikke engang vurderte å komme til Stortinget med dette. Heller ikke sittende statsråd evnet å vurdere behovet for å informere lovgiver om at departementet ikke overholdt loven. Verken Hanssen eller Strøm-Erichsen – som helseministre – erkjenner at de burde tatt dette opp med Stortinget. Imidlertid sa den tidligere forsvarsministeren Anne-Grete Strøm-Erichsen i kontrollhøringen at man skulle «ha fremmet en egen lovproposisjon hvor man hadde vurdert utsettelse av ikrafttredelse av loven». Her konkluderer den tidligere forsvarsministeren med at det burde vært fremmet en sak for Stortinget, og at Stortinget således fikk vurdere dette. Det samme sa hun dessverre ikke som sittende helseminister. Denne handlingslammelsen overfor parlamentet fikk pågå i tre år under tre ulike statsråder. Jeg mener det mer enn indikerer en holdning fra regjeringens side overfor Stortinget som er grunnleggende udemokratisk. Det er ingen tvil om at lovvedtaket satte departementets kompetanse på prøve, og at det var arbeidskrevende å gjennomføre det, særlig tatt i betraktning at vedtaket faktisk ble fattet på feil premisser. Det underlige i en slik situasjon er at man møtes med passivitet fra statsrådens side overfor Stortinget, fremfor med den aktivitet en kunne vente i en så viktig sak som dette. Stortingets vedtak ble fattet på bakgrunn av feil informasjon, og Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet hadde ikke dekning for å anta at helseregistrene de facto var kryptert. Imidlertid er det grunn til å anta at også forslaget fra regjeringspartiene om krav til kryptering ble behandlet på ordinær måte i gruppemøter, og at statsrådene vanligvis deltar på slike møter når det behandles saker av betydning for deres område. Videre er statsråden til stede i Stortinget under behandlingen av lovsaker, sammen med sitt embetsverk. Ikke på noe tidspunkt under Stortingets behandling av saken fant daværende helseminister Sylvia Brustad grunn til å informere Stortinget – eller noen andre, for øvrig – om at forutsetningen for Stortingets kommende vedtak var feil. Allerede på dette tidspunkt kan det stilles spørsmål ved om statsråden oppfylte sin informasjonsplikt overfor Stortinget. Jeg kommer litt nærmere tilbake til det senere. Disse forholdene er imidlertid uten betydning for vedtakets gyldighet. Stortingets vedtak får rettsvirkning etter sitt innhold så lenge de ikke har kommet i stand på en måte som strider mot de rettsregler Stortinget skal forholde seg til. Et lovvedtak endres av et nytt lovvedtak. I noen tilfeller kan man selvfølgelig møte noen utfordringer hvis man ber om utsatt ikrafttredelsestidspunkt. Dette konkrete lovvedtaket ble fattet uten forutgående høring. Det er understreket både av Hanssen og Strøm-Erichsen i kontrollhøringen. I en slik situasjon kunne en forvente en særlig aktiv tilnærming fra departementets side for å sikre at lovvedtaket faktisk ble fulgt opp. Det tok angivelig 18 måneder før departementet tok et slikt initiativ overfor helseregistrene. Det viser en holdning til Stortinget som neppe er i tråd med de forutsetninger vårt demokrati bygger på. Det skulle tatt seg godt ut om landets borgere eller næringsliv skulle slippe unna offentlige krav bare fordi de ikke orket å undersøke hvilke regler som gjelder på de områdene som er relevante for dem. Det er grunn til å stille særlig strenge krav til departementenes oppfølging av Stortingets lovvedtak. Denne saken avslører alvorlige svakheter ved den utøvende makts evne til å forholde seg til Stortingets lovvedtak og til å formidle betydningen av dette til underliggende etater og organ. Det er på det rene at tidligere helse- og omsorgsminister Bjarne Håkon Hanssen ikke informerte sin etterfølger om at han i lengre tid bevisst hadde latt være å følge opp Stortingets vedtak, og at han heller ikke hadde informert Stortinget om dette. For å sikre en effektiv forvaltning er informasjonsdeling avgjørende. Det at den nye helseministeren ikke fikk overlevert denne særdeles viktige informasjonen fra sin partikollega, kan tyde på at tidligere statsråd Hanssen egentlig ikke mente at dette var en så viktig sak. At heller ikke embetsverket overbrakte denne informasjonen til statsråden umiddelbart etter tiltredelse, kan tyde på en manglende forståelse for alvoret i saken. Denne manglende forståelsen understøttes for øvrig av regjeringspartiene i innstillingen, og det er ganske spesielt. Opplysningsplikten, eller informasjonsplikten, har vært et viktig element i forholdet mellom storting og regjering over tid. Den følger både av ansvarlighetsloven og av fast praksis. Omfanget av opplysningsplikten har vært omdiskutert, og det vil naturligvis være nødvendig å trekke grensene konkret i den enkelte sak. Etter mitt syn er det klart at opplysningsplikten også omfatter å gi Stortinget informasjon om forhold som vil ha betydning for Stortingets vedtak, selv om opplysningene først ble kjent for statsråden etter at Stortinget hadde fattet sitt vedtak. Opplysninger om bristende forutsetninger for Stortingets vedtak vil selvfølgelig sette saken i et helt nytt lys, og det er naturligvis avgjørende for Stortinget å få opplysninger om slike forhold. Således mener jeg det er klart at tidligere statsråd Bjarne Håkon Hanssen var konstitusjonelt bundet til å informere Stortinget om forholdene senest på det tidspunkt departementet ble gjort kjent med at helseregistrene ikke oppfylte lovens krav. At statsråden ikke forsto det, selv etter å ha mottatt disse opplysningene personlig, understreker betydningen av at Stortinget fra tid til annen fremhever viktigheten av at opplysningsplikten ikke er veiledende. Det er åpenbart at tidligere statsråd Bjarne Håkon Hanssen skulle informert Stortinget om den aktuelle situasjonen, og etter mitt syn er det like åpenbart at det var hans konstitusjonelle plikt. Derfor er det bemerkelsesverdig at han erkjenner at det ikke engang ble vurdert å informere Stortinget om dette. Således fremstår det også som klart at den sittende statsråd var konstitusjonelt forpliktet til å informere Stortinget da hun tok over som ansvarlig statsråd. I utgangspunktet er det ikke noen god unnskyldning for en statsråd at hun har sittet med ansvaret i for kort tid til å oppfylle sin konstitusjonelle plikt. I dette tilfellet har vi fra Fremskrittspartiets side likevel valgt å legge vekt på det når vi har vurdert ønsket reaksjonsform overfor statsråden. Brudd på statsrådens konstitusjonelle forpliktelse overfor Stortinget kan resultere i påtale ved riksrett. I denne sammenheng er vi tilfreds med å peke på at slikt grunnlag nok kan foreligge, men at dét som reaksjonsform i denne saken fremstår som svært lite hensiktsmessig. Når jeg likevel har valgt å bruke litt tid på dette, er det fordi Stortinget vedtok viktige endringer i riksrettsprosessene i forrige stortingsperiode, og fordi jeg mener de endringene kan bidra til å aktualisere riksrett som virkemiddel ved brudd på konstitusjonelle forpliktelser i fremtiden. I denne saken er det mer relevant å diskutere de parlamentariske reaksjonsformene. Dersom Bjarne Håkon Hanssen fortsatt hadde vært helseminister, mener jeg det ville vært vanskelig å komme forbi denne saken uten å uttrykke den varige skade den har påført tilliten til en slik statsrådsgjerning. På grunn av statsrådsskiftet og det faktum at den tidligere helseministeren så tydelig har sagt at han ikke informerte sin etterfølger om denne alvorlige situasjonen, har vi kommet til at det er helt feil å uttrykke manglende tillit til sittende statsråd. Det er likevel grunn til å understreke sakens alvorlige karakter i vedtaks form. Innstillingen uttrykker kritikk til den manglende iverksettelse. Jeg vil likevel understreke det svært kritikkverdige i den manglende informasjonen til Stortinget fra det tidspunkt departementet ble gjort kjent med vedtakets bristende forutsetninger. Helt til slutt vil jeg tillate meg noen bemerkninger hva gjelder departementets betraktning av at de nå oppfyller kravet til kryptering som er forutsatt i loven. Under kontrollhøringen ble det gjort klart at departementet endret sin forståelse av lovkravet kort tid etter et møte med Datatilsynet. Det fremstår nå som om departementet – i stedet for å løse krypteringskravet og krypteringsutfordringen i loven – definerer seg bort fra problemet. Til tross for at forarbeidene til lovbestemmelsen er beskjeden, fremgår det klart konkrete forventninger i innstillingen til hva krypteringskravet skal inneholde. Et grunnleggende krav er at personopplysninger og helseopplysninger skal krypteres slik at de som behandler helseopplysninger, ikke skal få vite hvem dette gjelder. Dette er svært viktig ved forskningsarbeid og lignende oppfølging av helseopplysninger i helseregistrene. Statsråden understreket selv i kontrollhøringen at det var Stortinget som uten forutgående høring satte kravet. Da ville det også være naturlig å forvente at det er Stortinget selv som får vurdere innholdet i krypteringskravet, og saken bør således fremlegges for Stortinget for særskilt behandling. Jeg vet det ikke har betydning for denne saken, men jeg tillater meg likevel et siste sukk på demokratiets vegne. Dersom Stortingets representanter skal oppebære sin rolle som folkets tillitsvalgte, må en kunne forvente at en våger å kritisere regjeringen der det er åpenbart at den enkelte statsråd eller regjeringen samlet sett fortjener kritikk. Jeg vet at det er vanskelig. Jeg vet at presset er hardt. Det er likevel vår plikt å sikre at regjeringen utfører de plikter den har i henhold til vår konstitusjon, og det er vår plikt å påtale det når den utøvende makt ikke gjør jobben sin og setter Stortingets vedtak til side. Det ansvaret mener jeg regjeringens partier i Stortinget løper fra i dag.