Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-05-31:
Jeg må slutte meg fullt ut til komiteens leder og alle andre som har lagt stor vekt på at det norske forsvaret trenger nye fregatter uavhengig av den analyse som følger av forsvarsstudien og andre forberedende arbeider til langtidsprogrammet for kommende periode. Og jeg syns ikke det er spesielt vanskelig å forklare. Det å tenke seg at en sjøfartsnasjon som Norge, som sitter på over 30 pst. av Vest-Europas areal inkludert havområdene, ikke skulle ha større havgående fartøyer for de formål som er beskrevet i proposisjonen og i grunnlagsarbeidene, er for meg en ganske utenkelig tanke. Ingen andre land i verden som vi kan sammenligne oss med, steller seg slik, og jeg ser bort fra at Norge kan stelle seg slik – og jeg oppfatter Senterpartiet slik at en her har tenkt å komme seg på banen, men eventuelt på et noe senere tidspunkt. Jeg syns også det er betenkelig – for å si det mildt – at den regjering som gjennomførte en fullstendig analyse av disse problemene, og som gikk inn for prosjektet, går i oppløsning etterpå så klart som det som nå skjer, selv om det gjenstår å se om et års tid hva regjeringsprotokollene kan fortelle om det. Tidligere finansminister Restad har lagt stor vekt på at han har lært mye om Forsvaret etter at han kom i forsvarskomiteen. Han burde ha lært mer gjennom sitt kameratskap med tidligere forsvarsminister Løwer, der fikk han alt å vite om dette prosjektet. Det er ikke noe ved hennes håndtering av denne saken som jeg oppfatter som kritikkverdig. Det er hennes opplegg jeg har arvet. Det er regjeringen Bondeviks opplegg vi nå gjennomfører, og det er ikke skjedd noe i mellomtiden som skulle tilsi noe annet. La meg så si i forbindelse med strukturuavhengigheten ved dette spørsmålet at de nye fregattene, som kjent, skal erstatte dagens fartøyer av OSLO-klassen, som har vært i bruk siden 1960-tallet og er meget tilårskomne fartøyer. Det har vært gjennomført et omfattende grunnlagsarbeid gjennom det siste tiår bl.a. ved Forsvarets overkommando, Sjøforsvarets forsyningskommando og Forsvarets forskningsinstitutt. Disse utredningene har alle konkludert med at anskaffelse av nye fregatter er å anse som strukturuavhengige elementer, med andre ord en anskaffelse som anses nødvendig, uavhengig av hvilken framtidig forsvarsstruktur en ønsker å legge til grunn. Det er på prosjektnivå vurdert ulike typer fartøyer, ulike fartøykonsepter, for å komme fram til et opplegg som best kan tilfredsstille norske behov, herunder også en vurdering av eventuelt kjøp av brukte fartøyer samt fartøyløsninger både med og uten helikopter. Anskaffelsen av nye fregatter er det første i rekken av prosjekter som, i samsvar med den forrige regjerings beslutning, har gjennomgått en ekstern vurdering av risikoen knyttet til gjennomføringen av prosjektet. Det er i dette arbeidet kartlagt usikkerhet knyttet til muligheten for å gjennomføre anskaffelsen innenfor vedtatt budsjettramme. Jeg viser her til proposisjonen. Vi hadde ikke lagt fram dette forslaget hvis vi ikke mente at det var overveiende godt sannsynlig at det holder, men samtidig har vi altså redegjort for de analyser som ligger til grunn på usikkerhetsområdet. Jeg vil minne om – for dem som maler de aller verste spøkelser på veggen – at eventuelle overskridelser utover rammen ikke skal tas fra barn og unge, fra eldreomsorg og fra alle andre gode formål. De må tas innenfor forsvarsrammen framover. La det være helt klart. Hvis vi fortsatt tenker oss et forsvarsbudsjett på rundt 25 milliarder kr årlig, går det hvert eneste år pluss/minus 6 milliarder kr av dem til investering. Med andre ord: Det er eventuelt snakk om å forskyve noe på de 6 milliarder kr hvert eneste år hvis det er behov for å dekke inn noe mer utover det som ligger i den nye foreslåtte rammen på 14,066 milliarder kr. Jeg sier ikke at det er småpenger, men kom ikke og framstill det som om det er å ta penger fra andre formål gjennom en skandaløs budsjettering. Det rammer eventuelt ingen andre enn Forsvaret selv. Den økning av rammen, fra 12,240 milliarder kr til 14,066 milliarder kr, som det er redegjort for i proposisjonen, relaterer seg til prosjektgjennomføring, oppjusterte valutaanslag og generell prisomregning fra 1999- til 2000-kroner. I forhold til prosjektgjennomføringskostnadene har Regjeringen ønsket å synliggjøre disse innenfor prosjektets ramme. Vi går derfor inn for at 431 mill. kr, som opprinnelig var forutsatt dekket inn over driftsbudsjettet, dekkes over investeringsbudsjettet innenfor prosjektets ramme. Gjennomføringskostnadene har etter fornyet gjennomgang blitt oppjustert fra 431 mill. kr til 519 mill. kr. Det er videre redegjort for de reviderte valutaanslag og den valutakurv som knytter seg til at det her vil være utbetalinger både i amerikanske dollar, i euro og i norske kroner. Det er selvsagt umulig i dag å si noe om hvilken vei dette bærer, det kan gå opp og det kan gå ned. Det har aldri vært forutsetningen at svingninger i valutakursen skulle være noe som belastes den som selger. Det er det vi som bærer, og vi bærer også eventuelle gevinster – om det skulle gå den riktige veien. Etter framleggelsen av St.prp. nr. 48 for 1999-2000 har det gjennom mediene kommet fram en del kommentarer som etter mitt skjønn bygger på åpenbare misforståelser. De knytter seg til valg av leverandør, til den framforhandlede garanti og til de ytelser som fartøyene vil få. Jeg vil for det første slå fast: Vi har holdt oss til nøyaktig den samme anskaffelsesprosedyre som Stortinget sluttet seg til i og med behandlingen av St.prp. nr. 65 for 1998-99. Vi begynte med et halvt dusin – ja flere – interessenter internasjonalt, og vi gjennomførte en omfattende internasjonal anbudsrunde uten militært sidestykke når det gjelder så pass store investeringer, nettopp for å få et fartøykonsept som var så billig og så godt som mulig, vel vitende om at vi hadde noe å lære av andre, siden det var 40 år siden vi bygde fregatter selv. Det har altså gitt det resultatet vi nå har. Blohm+Voss har fått anledning til å innlevere en rekke reviderte skisser også etter at Bazán ble foretrukket. En gjennomgang av disse skissene har ikke gitt grunnlag for å si at det forandrer situasjonen slik at en begynner på full pakke forfra. Jeg vil si til dem som leser kronikker og det som ellers skrives i avisene om dette: Hvis jeg var den som var i nærheten av å vinne et anbud, men ikke helt var i mål, ville jeg alltid komme med noe som så ut som det var litt bedre. Men vi kan jo ikke fortsette med det i det uendelige. Vi må basere oss på et skjønn i forhold til det som kommer av nye opplysninger, framfor å begynne forfra hver eneste gang det kommer noen som sier at de har noe som er billigere, for da kommer vi jo aldri i mål. Det var den daværende regjerings oppfatning, og det var – etter at vi så gjennom skuffene og vurderte papirene – denne regjerings oppfating. Så enkelt er det. At noen er skuffet, er det selvfølgelig lett å ha forståelse for. Når det gjelder garantispørsmålene, er det riktig at Forsvarets kontraktsrevisjonskontor på et tidlig tidspunkt gikk inn for en statsgaranti, men det var på et tidspunkt hvor det ikke var mulig å finne andre tilfredsstillende garantier. I mellomtiden har det statlige spanske holdingselskapet Sociedad Estatal de Participaciones Industriales, SEPI, framstått ikke bare som troverdig, men kanskje som et enda sterkere garantialternativ enn mye annet. De har gjennom en lovendring i Spania pr. 1. januar 2000 fått anledning til å gi denne type garantier. Garantien som er framforhandlet, er en kombinert gjennomførings- og tilbakebetalingsgaranti på om lag 10 milliarder kr. I tillegg er det framforhandlet en 15 pst. gjennomføringsgaranti fra en kommersiell bank. Det er det å si om SEPI at SEPI ikke kan gå konkurs. Det kan eventuelt likvideres gjennom en lovendring. Men i et slikt tilfelle vil garantiforpliktelsene enten bli overført til et annet selskap, opprettet ved lov, eller til den spanske stat som sådan. Også i disse tilfeller vil garantien stå ved lag. Og jeg vil si: Det er utenkelig at det moderne Spania, som økonomisk og politisk gjør det meget bra, ikke skulle være i stand til å honorere en slik forpliktelse. Det ville være en skandale som overskrider noe av det vi har sett i moderne tid, i et Spania som har utviklet seg til å bli en meget troverdig samarbeidspartner, politisk og økonomisk. Og jeg er jo i tvil – om det hadde vært mulig – om det er et særlig bedre alternativ å knytte seg til en ensidig statsgaranti. Dette er en kommersiell kontrakt mellom Bazán og Sjøforsvarets forsyningskommando, og det er hevet over tvil at de mekanismene som er framforhandlet, og som regjeringsadvokaten har gått nøye gjennom, er et tilfredsstillende alternativ for vårt vedkommende og for Sjøforsvarets vedkommende. Dette er en løsning vi absolutt er i stand til å anbefale, men den er ikke annerledes enn den regjeringen Bondevik kom fram til. Det framstilles delvis her i salen som om vi har gitt opp statsgarantien og gått inn på SEPI-garantien. Det var gjort allerede – lenge før vi kom inn i regjeringskontorene. Med dette sier jeg meg glad for innstillingen. Jeg vil til slutt legge vekt på at jeg igjen forsikrer Stortinget om at en tilfredsstillende gjenkjøpsavtale for prosjektet er å anse som en forutsetning for kontraktsinngåelse, og jeg legger med glede merke til at det også er reflektert i dagens innstilling.