Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2001-12-04:
Etter representanten Kvakkestads utlegninger om Arbeiderpartiets syn på privat fangetransport er jeg i hvert fall nødt til å dvele noe ved det i mitt innlegg. Men jeg har aller først lyst til nå på tampen av justisdebatten, å påpeke noe av det som jeg oppfatter som hovedutfordringene som vi står overfor, og som vi faktisk til dels kan være enige om. Og jeg syns det er naturlig å ta utgangspunkt i at for ti måneder siden var det flere av oss som valgte å gå i tog i Oslos gater etter det grufulle som hadde skjedd på Holmlia. Det viste med tyngde at det fortsatt er mulig også utenfor denne sal og utenom de virkemidler vi rår over, å mobilisere folk i kamp mot kriminalitet, enten den rammer så alvorlig som den gjorde på Holmlia, eller det er hverdagskriminalitet som rammer mindre alvorlig, eller annen type kriminalitet som kanskje er mer skjult. Det er fortsatt mulig å mobilisere – ja, jeg oppfatter det faktisk slik at tiden er overmoden i forhold til det å kunne mobilisere og viljen ute til faktisk også å bli mobilisert. Dette har jo faktisk også gitt resultater, så bildet er ikke helmørkt, slik som mange kanskje tror når de leser Oslo-aviser og andre media, som ynder å framstille de store ulykkene, som på mange måter blir det som sitter igjen på netthinnen når vi skal vurdere norsk kriminalitetsbilde. Som flere har vært inne på i debatten, ser vi jo faktisk at man i løpet av de siste årene har klart å øke oppdagelsesprosenten, man har klart å oppklare flere saker, og man har klart å drive det gjennom hos politiet på kortere tid enn det man gjorde tidligere. Jeg vil også våge den påstanden at man i flere distrikter i Norge og under flere domstoler faktisk har klart å gjøre dette på en såpass hurtig og grei måte at man har sett klar effekt i kriminalitetsbildet, særlig når det gjelder yngre aldersgrupper. Jeg syns det er riktig at vi har det med oss i forhold til de utfordringene vi har, for det viser nemlig at det som virkelig nytter i denne kampen, er de seige, mer kjedelige tiltakene som kanskje ikke får de store avisoverskriftene, men som faktisk går på å sette de aktørene som er i straffesakskjeden, i stand til å gjøre jobben – og ikke nødvendigvis spørre oss hvor streng reaksjonen skal være, eller hvor strengt vi må ta den enkelte, men om hvor raskt og hvor klart vi kan få gjort dette. Men jeg mener at det finnes skyer på himmelen i forhold til norsk kriminalitet, og jeg syns justisministeren for så vidt gav et greit bilde av det, både spørsmålet om organisert kriminalitet og i høyste grad spørsmålet om rusrelatert kriminalitet, som justiskomiteen samlet, etter mitt skjønn prisverdig, nå peker på. Det er jo et paradoks at de som gjerne har ivret mest for «frihet», særlig anført av Fremskrittspartiet lokalt og også her i Stortinget – frihet i forhold til spill, frihet i forhold til våpen, frihet i forhold til rusmidler – også er de som på mange måter skal være de mest aktive forkjemperne i forhold til kriminalitet. Og så ser man at man i den ene enden faktisk bidrar til å øke omfanget av kriminalitetsbildet. Jeg tror at den veksten vi nå ser i norsk rusmiddelforbruk, særlig blant yngre mennesker – alkoholforbruket vokser, og det vil ikke slutte å vokse etter de grep som et samlet storting har gjort når det gjelder avgifter – og også det vi ser når det gjelder introduksjon av nye rusmidler, er hovedutfordring nr. 1 når det gjelder norsk kriminalitetsdebatt. Den andre skyen på himmelen er selvfølgelig det som en samlet justiskomite har pekt på, at det finnes propper i systemet. Sakene stopper opp. Pøser vi på med midler og ressurser i én del av straffesakskjeden, skaper det raskt propper i en annen del av kjeden. Og det er den hovedutfordringen jeg føler at regjeringspartiene ved denne anledningen ikke har grepet tak i. Det leder meg over til spørsmålet om kriminalomsorgen. For meg er det et paradoks at vi samlet sett i generelle merknader og i de spesielle merknader sier at nå må framtidens satsing når det gjelder justispolitikk, komme på domstoler og kriminalomsorg. Komiteens leder har presisert det i debatten, Fremskrittspartiets representanter har presisert det i debatten, og endog justisministeren har pekt på det. Hva er det så komiteens flertall gjør med én gang man får noe ekstra midler til rådighet, enten det er ved litt intern triksing med budsjettets ramme eller de 30 milliardene som ble lagt på bordet i forbindelse med finansinnstillingen? Jo det er faktisk å ignorere totalt det området i straffesaksavviklingen og straffesakskjeden der man sjøl har vært med og pekt på at man nå trenger flere ressurser, nemlig kriminalomsorgen. Og der blir jo Arbeiderpartiet og SV stående alene med ønsket om at en god del av de pengene som kom etter at budsjettene var lagt fram av de respektive regjeringer, burde gå til kriminalomsorg – ikke nødvendigvis fordi vi syns at 20 mill. kr er et så voldsomt stort beløp, men fordi det faktisk også bidrar til å vise innretningen for hvordan de framtidige justisbudsjetter bør være. Jeg må si at jeg er spent på om regjeringspartiene og Fremskrittspartiet virkelig følger opp de generelle merknader man har i årets justisbudsjett, i revidert nasjonalbudsjett og i neste års statsbudsjett med henblikk på spørsmålet om man virkelig er villig til å satse på kriminalomsorg, både når det gjelder flere plasser, og når det gjelder kvalitetsheving innenfor kriminalomsorgen, som er nødvendig. Det leder meg over til den andre, mer generelle, prinsipielle debatten som det har vært tilløp til i dag, og det gjelder spørsmålet om privatisering innenfor straffesaksavviklingen. Jeg må si at jeg syns justisministeren griper noe lett på det som står i innstillingen fra justiskomiteen, hvor det faktisk ikke bes om noen utredning eller noen ny referanse i dette spørsmålet om fangetransport, men hvor det enkelt og greit bes om at man nå gjennomfører en prøveordning hvor fangetransport settes ut på anbud. Etter mitt skjønn er det det første alvorlige skritt når det gjelder å trekke private krefter inn på et område hvor staten alene tidligere har vært i en helt klar monopolsituasjon i forhold til hvem som skal utøve maktmyndigheten. Det er jo det som er det prinsipielle, og det er jo det man ikke har fått avklart i forhold til de mer prinsipielle innvendinger. Nå skal man faktisk sette i gang et prøveprosjekt som man ikke har vurdert grunnlaget for. Og det synes jeg er alvorlig. Det er alvorlig, ikke nødvendigvis fordi man ikke klarer å innbille seg eller se for seg muligheten av at private kan transportere fanger – som representanten Kvakkestad mer polemisk framstilte det – men fordi dette er det første steget på veien. Og vi hørte jo Fremskrittspartiets replikk til justisministeren som egentlig klart angav hvor presset mot den nåværende regjeringen kommer til å ligge i framtidens justisdebatter. Får vi mer av dette spørsmålet? Og hvorfor er dette alvorlig? Hvorfor reiser vi dette prinsipielle spørsmålet? Jo, ikke første og fremst fordi vi er imot at enhver kan transportere mennesker, men fordi dette dreier seg om maktutøvelse som tidligere har vært på statens hånd alene. Og den maktutøvelsen mener vi i Arbeiderpartiet fortsatt bør ligge på statlige myndigheters hånd, fordi det er knyttet særegenheter til den. Det kan f.eks. skje under en transport at man har behov for å bruke makt, men grensen må være veldig klar. Det andre er spørsmålet om kontroll med denne makten. I hvilken grad ser man for seg at det er mulig å kontrollere denne maktanvendelsen når man setter transporten ut på private hender? Det tredje spørsmålet er kanskje vel så viktig. Det har verken med penger, makt eller kontroll å gjøre, det har faktisk å gjøre med denne maktens legitimitet. Jeg tror en av hovedutfordringene i norsk kriminalitetsdebatt og kriminalpolitikk framover faktisk blir å sørge for at borgerne i dette landet har tillit til dem som utøver makten, og at de har tillit til de maktmidler som disse myndighetene skal gjøre bruk av. Og jeg er ikke så sikker på om legitimitetsdebatten kommer styrket ut av en slik måte å drive justispolitikk på som vi nå ser, hvor et flertall i justiskomiteen har samlet seg om å sette i gang et slikt prøveprosjekt. Og der syns jeg faktisk at Venstre-mann og justisminister Dørum mer aktivt bør på banen for nettopp å flagge spørsmålet om behovet for legitimitet i forhold til de ganske enorme maktmidlene som samfunnet etter hvert får i forhold til vanlige borgere i den viktige kampen mot kriminalitet. Jeg er redd for at en slik uthuling av legitimiteten faktisk kan bidra til å gjøre annet politiarbeid verre, og at man i så måte biter seg sjøl litt i halen. Og derfor er vi i Arbeiderpartiet meget skeptiske til å begi oss inn på en slik ordning. Jeg hadde egentlig ønsket en mye klarere prinsipiell avklaring fra justisministeren på akkurat dette. Til slutt: Mest av alt er jeg glad for at vulgærdebatten under denne behandlingen har vært fraværende, og at vi har vært enige om mye. Men jeg er svært bekymret for at regjeringspartiene denne gang ikke har valgt å balansere ressursanvendelsen i straffesakskjeden ved å overse spørsmålet om kriminalomsorg.