Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2015-03-24:
Jeg har i mitt svarbrev av 16. desember 2014 redegjort for norsk forvaltningspolitikk og de hensyn jeg mener er viktig i spørsmål om overfiske og ulovlig fangst av de levende ressursene i havet. Importen til Norge av hai er svært beskjeden og utgjorde i 2013 en verdi av kun ca. 13 000 kr. Denne importen stammer i all hovedsak fra Danmark, Spania og New Zealand, som alle har ratifisert CITES-konvensjonen, og som anses å ha gode forvaltningsregimer. Ifølge FAO har fangsten av hai i det siste tiåret gått ned og er i dag på om lag 760 000 tonn. Hovedtyngden av haifisket foregår i tropiske farvann, Det indiske hav og i Stillehavet. De samlede fangstene av fisk har ligget på om lag 90 millioner tonn årlig de seneste årene. Komiteens mindretall gir inntrykk av at Norge ikke synes å være opptatt av haiforvaltning eller ikke tar på alvor tapet av biologisk mangfold. Av FNs generalforsamlings fiskeriresolusjon fremgår det at Norge og svært mange andre land også er opptatt av forvaltning og beskatning av hai og særlig spørsmål knyttet til haifinning. Resolusjonen peker på en rekke tiltak som bør treffes av landene som fanger hai og ved omsetning av slike produkter – en omsetning som primært finner sted i enkelte asiatiske land. Den internasjonale handlingsplanen for haiforvaltning ble vedtatt i 1999, og FAO rapporterer både om fremskritt og utfordringer når det gjelder forsvarlig regulering av hai. Det er som kjent de regionale fiskeriorganisasjonene eller de berørte kyst- og flaggstatene som har ansvaret for å forvalte ressursene på en bærekraftig måte Jeg vil også understreke at når det gjelder forvaltning av haibestandene i våre farvann, treffer vi forsvarlige forvaltningstiltak og regulerer fisket basert på den faktiske biologiske tilstanden de enkelte haibestandene befinner seg i. I mitt skriftlige svar har jeg redegjort for hvorfor jeg mener innstillingens forslag 2 ikke er gjennomførbart fordi de etterspurte opplysningene i mange tilfeller ikke vil være tilgjengelige. Det vil også stille svært store ressursmessige krav til Tollvesenet, som vil være den etaten som vil få i oppgave å etterprøve og verifisere en sånn dokumentasjon. Jeg kan ikke se at næringskomiteens mindretall i sin begrunnelse for forslaget har vurdert hvordan etterprøvbarhet skal kunne skje når nødvendig informasjon ikke vil la seg innhente. Jeg registrerer dessuten at denne typen krav vil være svært mye strengere enn de krav som generelt stilles til import av fisk og fiskevarer, der utfordringene med overbeskatning og overfiske utgjør en hovedutfordring for bærekraftig forvaltning av havets ressurser. I så henseende er Norge også bundet av våre internasjonale forpliktelser, herunder i WTO, om at handelstiltak ikke skal være mer inngripende enn nødvendig. Jeg vil understreke at de virkemidlene vi bruker i bekjempelse av overbeskatning og ulovlig fiske, må bygge på de samme prinsippene, samtidig som det må være samsvar mellom problemets art og de virkemidlene vi velger for å nå dette målet. Norge har vært ledende i arbeidet for å bekjempe overbeskatning og ulovlig fiske. I dette arbeidet har vi lagt avgjørende vekt på internasjonale løsninger og virkemidler for hvordan vi skal komme fram til gode løsninger. Det samme kravet må også gjelde med hensyn til hai. Tillat meg også å bruke denne anledningen til å fortelle Stortinget at i dag har vi etablert nordatlantisk fiskerietterretningsnettverk som nettopp er et samarbeid mellom syv land og OECD for å bekjempe ulovlig, uregulert og urapportert fiske globalt. Her sitter Norge i førersetet, og her er fiskerimyndigheter, skattemyndigheter og tollmyndigheter involvert nettopp for å kunne bekjempe, avdekke og sørge for at det blir sanksjonert når det foregår ulovlig fiskeriaktivitet. Men jeg er opptatt av at de tiltakene og de ressursene vi skal sette inn, må stå i forhold til de resultatene det er mulig å oppnå.