Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-04-13:
Norge er særlig flink til å ta opp menneskerettighetsbrudd i andre land, vi liker ofte å moralisere og fremstille oss selv som bedre enn de fleste. Da er det viktig å ha orden i eget hus, og det er påfallende at Norge er et av de siste landene i Europa som nå integrerer menneskerettighetene i sin lov. Jeg håper vi ikke gir oss der, men at vi faktisk bruker denne anledningen til å sette i fokus hvordan vi i Norge sikrer tryggheten og selvbestemmelsesretten for våre innbyggere på viktige områder. Komiteen er enstemmig i ønsket om å integrere de delene av menneskerettighetene som Regjeringen har anbefalt, så jeg skal ikke dvele noe mer ved det. Men det er særlig to områder jeg vil fremheve der vi etter min mening hittil ikke har sikret menneskerettighetene til våre innbyggere godt nok. Barn har et særlig krav på vern mot beslutninger og overgrep som strider imot barns følelser, ønsker og medbestemmelsesrett. I barnefordelingssaker blir barns egne ønsker tillagt altfor liten vekt, og Barneombudet forteller om gråtende barn rundt om på landets flyplasser som ikke ønsker å bli tvangssendt som en pakke til ulike weekendopphold. I Bergen har media gjort kjent en sak der en åtte år gammel gutt, som har bodd hos mormor hele sitt liv, er tvangsflyttet til sin tidligere narkomane mor. Dette skjedde i strid med guttens følelser, ønsker og behov for trygghet. Gutten var ikke gammel nok til å være et eget rettssubjekt, dvs. gjennom domstolene å få gitt uttrykk for sitt syn som en egen part i sitt eget liv. Fylkesnemnda tok heller ikke hensyn til Odelstingets klare innstilling fra 1992-93 om barns rett til egen talsmann i slike saker, og gutten ble overkjørt. Fra Haugesund er det gjort kjent en annen «mormor-sak », der tre barn som ville bo hos sin mormor i forståelse med deres narkomane mor, ble splittet opp og sendt til tre ulike fosterhjem mot sin vilje, mot sine ønsker og mot sin rett til å bli hørt. Den eldste gutten var gammel nok til å kjøre rettssak som eget rettssubjekt, og han vant over barnevernet. Han fikk bli hos mormor. De to yngre brødrene fortsetter å bo i hvert sitt hjem, de ble avvist av rettsapparatet på grunn av alder, til tross for at deres egne ønsker og følelser er krystallklare. I begge disse tilfellene var det ingenting å si på mormors skikkethet. I slike tilfeller begår staten etter min mening et overgrep mot barna, i strid med min forståelse av FNs barnekonvensjon. De er fratatt sin rett til å bli tatt på alvor, vi har gitt blaffen i deres følelser, kjærlighet og tilhørighet. Derfor vil jeg ha barnekonvensjonen integrert som en del av menneskerettighetsloven, slik at barna kan bli et eget rettssubjekt. Vi må kreve at fylkesnemndene lar retten til egen talsmann bli en realitet – ikke en papirbestemmelse. Dommerne må kunne vektlegge sin sunne fornuft i slike saker, fordi barnets rettigheter da vil være nedfelt sterkere enn det de er i dag. Det betyr ikke at barna alltid skal bestemme selv, men de må bli bedre hørt og tatt hensyn til. Barneombudet kjenner disse sakene, Redd Barna kjenner disse sakene, og begge disse to organisasjonene har i høringer med komiteen understreket så tydelig de kan at barnekonvensjonen må med i lovintegreringen. Heldigvis har Arbeiderpartiet og Høyre tatt ansvar for at dette i dag har flertall i Stortinget. Barnekonvensjonen er ikke noen særkonvensjon. Det er ikke noe sært i å være barn. Barndom rammer oss alle. Hvert eneste menneske på jorda er barn. I noen land er man barn halvparten av livet sitt – i Norge er man det kanskje en fjerdedel av livet. Men det er ingenting sært ved det, og det er etter min mening ingen særkonvensjon. Det andre temaet jeg vil ta opp spesielt, er problemet med tvangsgifte blant unge innvandrere. Det har vært avdekket et betydelig omfang av ekteskap inngått under vold, tvang og ulike former for press i Norge, og Regjeringen har prisverdig laget en egen handlingsplan mot tvangsekteskap. Retten til selv å velge ektefelle er fundamental, og vi kan bare forestille oss hvordan en ungdom oppvokst i Norge, med norsk kultur og selvbestemmelsesverdier, føler for utsiktene til å skulle dele resten av livet med en person de absolutt ikke ønsker å gifte seg med. Et ungt menneske reduseres i slike tilfeller fra et selvstendig individ til en slags handelsvare. Dette handler ikke om kultur – det handler om menneskerettigheter. Det begås et utall av menneskerettighetsbrudd verden over, og alltid forsvares dette med kulturelle tradisjoner. Det er derfor vi har menneskerettigheter, for å ha et ens verdisystem for hva vi alle har rett til, og hva vi har rett til å slippe, uavhengig av kulturelle forskjeller. Det er en glidende overgang mellom tvangsekteskap og arrangerte ekteskap, for heller ikke i forbindelse med arrangerte ekteskap er det adgang til å benytte seg av press eller ulike former for tvang. Det er vanskelig å trekke absolutte grenser, grensen må trekkes i det enkelte tilfelle. Derfor er det viktig for å forebygge tvangsekteskap å få gjort unge mennesker oppmerksom på menneskerettighetene, og det er viktig at rettsapparatet settes i stand til å oppheve slike ugyldige ekteskap. Tvangsekteskap kan gjøres ugyldig i Norge hvis ekteskapet er inngått i Norge. Strafferammen for å utøve tvang er inntil tre år. Men når ekteskapet er inngått før vedkommende kom til Norge og i land som godkjenner tvangsekteskap, er det hele mer komplisert. Da må det en sterk sosial og etisk begrunnelse til for å kunne foreta en oppheving ved domstolene. Fordi menneskerettighetene er krystallklare på dette punktet, er det viktig å få disse integrert i norsk lov. FNs kvinnediskrimineringskonvensjon sier i artikkel 16 at statene har plikt til å sikre at kvinner og menn har «the same right freely to choose a spouse and to enter into marriage only with their free and full consent. » Derfor er jeg svært glad for at Høyre og Arbeiderpartiet i dag sikrer flertall for at også likestillingskonvensjonen skal integreres i menneskerettighetsloven. Dette «at intet ekteskap må inngås uten de fremtidige ektefellers frie og uforbeholdne samtykke » er også omtalt i den internasjonale konvensjon om sivile og politiske rettigheter, som vi vedtar å integrere i dag, artikkel 23.3. Fordi menneskerettighetene heretter skal gå foran annen norsk lov, styrker det også domstolenes mulighet til å reagere på vegne av unge mennesker som er presset inn i ekteskap. Mange ganger tar det lang tid å avhjelpe urett for oss politikere. Vi reagerer ofte med opprørthet og med følelser i situasjoner vi opplever som helt urimelige. Da er det godt å kunne sikre flertall for et steg i riktig retning gjennom lovgivningen, slik vi har myndighet til, selv om vi erkjenner at det står mye praktisk oppfølging igjen før vi er i mål.