trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2014-10-07:
Et av regjeringens budskap i trontalen er at det er dårligere tilbud til barnevernsbarna i de minste kommunene, og for å hjelpe de sårbare barna trenger vi kommunesammenslåing. Regjeringen har til nå ikke hatt noe faglig belegg for påstanden om at det er dårligere tilbud for barnevernsbarn i små kommuner enn i store kommuner, noe vi i Senterpartiet flere ganger har påpekt. Kan statsministeren nå faglig begrunne påstanden om at barnevernsbarn i små kommuner har dårligere tilbud enn barnevernsbarn i store kommuner, eller er det kun en påstand?
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2014-10-07:
Det er jo da forunderlig at FO, som organiserer de fleste barnevernsansatte, er helt krystallklare når de sier at det ikke er noen sammenheng mellom kommunesammenslåing og tjenestene i barnevernet. Det er én stor fagrapport om sammenhengen mellom små og store kommuner – en fagrapport som Deloitte har laget for KS. Hva er det den sier? Jo, det er i snitt bedre fagutdanning i de små kommunene. Det er flere tiltak per barn i de små kommunene enn i de store – og veldig ofte nært, i hjemmet. Den sier også at det er færre ansatte per barn i de små kommunene enn i de store. Rapporten konkluderer med at det er motsatt av det statsministeren sier. Det er en faglig tung rapport utgitt av Deloitte som sier at barnevernstjenestene er best i de små kommunene. Noen ganger virker det som at hvis regjeringen bare gjentar en påstand nok antall ganger, så er det sannheten. Men sannheten er at fagforeningene er imot, og at de faglig tunge rapportene sier imot. Hvilken faglig begrunnelse, dokumentasjon, har regjeringen for at barnevernstjenestene er dårligere i de små kommunene enn i de store?
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-10-07:
Jeg tror statsministeren hørte innlegget mitt i går. Da prøvde jeg å gå igjennom trontalene de siste ni årene. Jeg så på hvilken fokusering det hadde vært på klima og miljø – fra den første Stoltenberg-trontalen, da dette ikke ble nevnt med et eneste ord, til en viss erkjennelse av at det var internasjonale avtaler som skulle løse alt, og til man begynte å nevne fornybar energi, men der oljepolitikken hadde en mye større plass. Så tenker jeg et år tilbake. Da la statsministeren fram denne regjeringas åtte hovedsatsingsområder – klima og miljø var ikke nevnt med ett ord. Så kommer en trontale som er veldig bra når det gjelder klima og miljø. Statsministeren gir kongen i handa tre hovedsatsingsområder. Klima og miljø er i både nr. 1 og nr. 3 av disse satsingsområdene, så det hadde vært artig å få vite: Hvilken erkjennelse har statsministeren hatt det siste året – som grunnlag for en sånn snuoperasjon?
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-10-07:
Det er veldig bra at statsministre mener dette når de er statsministre, og ikke bare legger fram rapporter når de har sluttet å være statsministre. Men det som også er viktig, er å klare å nå de internasjonale målene som vi har. Og jeg har store forventninger til statsbudsjettet ut fra den formuleringa som er i trontalen, så det får vi kanskje vite i morgen. Hovedutfordringa er jo at disse målene blir vanskelige å nå. Det som bekymrer meg ut fra statsministerens uttalelser, spesielt da hun var på møte i New York, er at disse målene er så vanskelige å nå at vi ikke kommer til å klare det. I min politiske hverdag er det sånn at når mål er vanskelige å nå, lener vi oss framover og jobber mer for å nå dem, vi lener oss ikke tilbake og sier at dette var vanskelig. Så jeg håper nå at jeg kan få statsministerens bekreftelse på at når mål er vanskelige å nå, lener vi oss ikke tilbake og sier at vi ikke når dem, men vi lener oss framover og gjør faktisk mer for å nå dem.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-10-07:
Jeg må nok si om denne debatten at vi nok føler at den bærer litt preg av at vi alle er litt spent på hva morgendagen vil bringe. Jeg syns det er et poeng i seg sjøl at det er bra at denne salen er spent på hva morgendagen vil bringe, for det er en spenning vi egentlig ikke har følt på lenge, fordi den jobben som skal gjøres fra i morgen og fram til jul, hadde før ingen påvirkning på utviklinga av Norge. Nå er det faktisk slik at den spenninga som utløses med regjeringas forslag i morgen, er starten på en prosess der Stortinget faktisk skal være med og påvirke. Jeg tror at alle som har hørt innlegg fra Venstres representanter disse to dagene, vet hva det er vi kommer til å prioritere i et slikt arbeid. Vi er veldig glad for at alle partier generelt har hatt en helt annen tone og tilstedeværelse i klima- og miljøpolitikken enn de har hatt på veldig mange år. Mens vi i mange år følte at vi sto helt alene og snakket om dette, føler vi nå at den er blitt mye bredere. Det syns jeg er positivt. På tvers av alle partigrenser og til tross for alle utfordringer er det nå klart at folk har skjønt det. Det andre som kommer til å være viktig for oss, er kunnskapspolitikken og kampen mot fattigdom. Da håper jeg ingen har tatt noen prokuragrep når det gjelder de tingene vi er blitt lovet skal komme i en avtale. Så er jeg glad for at SV fremmet forslaget sitt om asylbarn. Det er nesten ordrett det som Venstre pleide å fremme da SV satt i regjering, og som SV da alltid stemte imot – med stor iver og fynd. Det som er bra med at SV har fremmet det, er at vi har fått to klare svar, både fra justisministeren og fra statsministeren, som vi skal jobbe videre med. Da Heikki Eidsvoll Holmås holdt sine flammende innlegg mot Venstres forslag om dette da de satt i regjering, sa han at «regjeringen jobber for å få på plass en permanent ordning for asylbarna, men så lenge vi ikke får til en enighet om en ny politikk i regjeringen, stemmer vi derfor imot forslaget som er framlagt av Venstre her i dag». Venstre kommer også til å stemme imot forslaget, men det er fordi vi trenger litt mer tid for å komme i mål, og vi har fått forsikringer fra justisministeren og statsministeren, som jeg forutsetter at de faktisk står ved. Så da syns jeg SV bør gi oss en sjanse til å komme i mål med det vi skulle. Det er ikke slik at de har gitt oss en enklere forhandlingspart enn det de sjøl holder på med, så jeg syns at de skal ha toleranse for at vi i hvert fall får sjansen til å prøve å komme i mål på dette området. Men jeg er glad for at SV fremmet forslaget, for det førte til at vi fikk en del viktige avklaringer i salen her i dag.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-10-07:
Det er én del av debatten jeg syns av og til blir ekstremt forenklet og litt fordummende fra Stortingets talerstol. Det er den skattedebatten vi har, der det virker som om noen mener at enhver skatt vil være en stor glede for samfunnet, og enhver krone som kommer inn, bare vil bringe velferd, mens det på den andre sida høres ut som at bare man får skattelettelser, vil alle de pengene gå til store gleder som kommer til å bringe alt i samfunnet framover. Sånn er det jo ikke. Skatte- og avgiftssystemet vårt er en balansegang der vi må bruke det for å oppnå de endringene vi ønsker i et samfunn. Fordi noen av oss tror at markedsmekanismene funker, funker de overfor oss også. Litt av problemet med det nivået man diskuterer skatt på her, er at det bare handler om skattenivået, og at enhver krone inn er pluss og enhver krone ut er minus. Nei, det er faktisk sånn at det budsjettet vi ble enige om i fjor, virkelig var første gangen vi begynte å få til et grønt skatteskifte. Det at det lønner seg litt mer å jobbe og lønner seg mindre å forurense, syns jeg er bra. Det at vi faktisk stimulerer til at det er fint å jobbe litt, men at det er dårlig å forurense, syns jeg er bra. At det bare er nivået på skatten som er interessant for oss som politikere, er et fanatisk syn. Vi burde ha gjort det sånn at det var billigere å kjøpe mat som var sunn, enn mat som var usunn. Vi burde hatt et ordentlig grønt skatteskifte som verdsatte at folk deltok og jobbet, og som ikke verdsatte at de forurenset. Vi burde ha brukt skattesystemet vårt mye mer effektivt til å få til de endringene vi ønsker i samfunnet. Da er ikke millimeterne i nivå interessant, da er det hvordan vi tar inn de pengene, hvordan vi skaper arbeidsplasser, hvordan vi skaper endringer i folks aktivitet, hvordan vi stimulerer det vi vil ha mer av, og hindrer det vi vil ha mindre av – den debatten – som er interessant for politikere, men her virker det som om vi har en debatt der det bare er nivået på inntak som er interessant. Jeg hadde håpet at vi skulle ha en mye mer nyansert skattedebatt enn det, for det er ikke sånn at alle skatteletter er dårlige, og det er ikke sånn at alle skatteinnkrevinger er bra – i utgangspunktet. Det kan brukes på alle mulige vis, og jeg er kjempeglad for at det forrige budsjettet var første gangen vi var i nærheten av å få til et grønt skatteskifte. Nå har regjeringa satt ned en kommisjon, men jeg forventer at vi skal få til noe i budsjettet videre framover også. Det var derfor jeg begynte mitt innlegg som jeg gjorde, med at det har skjedd noe fundamentalt når vi faktisk klarer det – med historien til noen partier i det samarbeidet. Jeg er stolt over at vi faktisk klarte å få til det skiftet som får til endringer, og som får til et annerledes samfunn, for det er faktisk det som er drivkraften til de fleste av oss her.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-10-07:
Jeg hadde ikke all verdens forventninger til trontalen etter det første året til regjeringen. Derfor hører jeg til dem som ble veldig inspirert, ikke minst av statsministerens innlegg nå. Men så er det som står igjen ikke det faktum at vi mangler gode forslag til hva vi trenger å gjøre for å få ned klimagassutslippene. Det som trengs, er å gjøre det, og det som har preget forrige stortingsperiode – de to foregående stortingsperiodene – er at vi har hatt en regjering som ikke har gjennomført tiltakene, og så har vi en opposisjon som med respekt å melde ikke akkurat har hylt og skreket i salen for å piske regjeringens klimatiltak framover. Så det store spørsmålet er: Hva er det denne regjeringen vil gjøre for å få gjennomført de klimatiltakene som vi alle vet at det finnes lange remser av i alle kontorer, og som ikke ble gjort i forrige periode? Hva blir den store forskjellen?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-10-07:
Det er rom for tilgivelse i Kristelig Folkeparti. Jeg takker for fleksibiliteten og framsetter et forslag på vegne av representantene Hans Olav Syversen, Steinar Reiten, Line Henriette Hjemdal og meg selv om tiltak for å skape en ny grønn vekst i Norge og like konkurransevilkår med Norges naboland for etableringen av grønne datasentre.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2014-10-07:
Statsministeren påstår at flere midlertidige jobber gir mindre innleie og flere jobber til sårbare grupper. Hvor er dette dokumentert? All forskning viser vel egentlig det motsatte. Sannheten er at regjeringa har bestemt seg uansett – mer bruk av midlertidige stillinger, økt bruk av overtid uten ekstra betalt, mer arbeid på søndager og lavere lønn for vikarer og beredskapsvakter. Vanlige folk får mindre å si over egen hverdag. Beskyttelsen av vanlige folks helse svekkes. Vanlige folks muligheter til å øke sin kompetanse reduseres. Familie- og likestillingspolitikken reverseres. Dette er en sak der regjeringa verken fornyer, forenkler, forbedrer eller såkalt møter morgendagens behov. Fleksibilitet er nyordet for økt arbeidstid, dårligere betalt og mer midlertidighet. Dette er ikke nye ideer og nye løsninger. Dette er 1800-tallspolitikk. Når Arbeiderpartiet setter foten ned, beskyldes vi for å være usolidariske og for å skru tida tilbake. Men smak litt på dette sitatet om at begrensninger i arbeidstid og overtid er «fullstændig i strid med de bestrebelser for personlighetens frigjørelse(…) der er den moderne utviklings høyt skattede særkjenne.» Nei, dette er ikke dagens høyreside som taler, men deres forgjengere. Sitatet stammer fra de konservative representantene i Arbeiderkommisjonen av 1885. Der har høyresida tydeligvis grodd fast. I 1885 var det langt fram til det vi kjenner som dagens likestillingssamfunn. Men enda har vi langt igjen. (…) Det kjønnsdelte arbeidsmarkedet er en større utfordring i Norge enn i mange andre europeiske land. For hvem er det som jobber i vikariater og deltidsstillinger? Hvem er det som jobber i varehandel, og med helse og omsorg? Hvem er det som tjener minst? Hvem er det som heretter må belage seg på mer søndagsarbeid og lengre arbeidsdager uten overtidsbetalt? Hvem er det som taper på dårligere barnehagepolitikk og redusert pappaperm? Hvem er det som sykmeldes og uførepensjoneres mest på grunn av muskel- og skjelettsykdommer? Hvem er det som jobber i trøste- og bære-yrkene der vi trenger mange flere i framtida? Hvem er det som har dårligst lønn for såkalt likt arbeid? Hvem av dem med midlertidig ansettelse er det som blir mest gravide i overgangen fra en midlertidig stilling til en annen, og derfor ikke får den andre? Det vet statsministeren. Det vet likestillingsministeren. Det vet alle. Det alle kanskje ikke alltid tenker like mye over, er at bak de neddempede ordene om «enkelte tilpassingar i arbeidsmiljølova» skjuler det seg et gedigent tilbakeskritt, ikke minst når det gjelder likestilling mellom kvinner og menn.
Sylvi Graham (Høyre), 2014-10-07:
Trontalen slår fast at på samme måte som Europa står overfor en ny sikkerhetspolitisk situasjon, er internasjonale spørsmål som klima, fattigdom, krig og konflikt noe vi må rette svært stor oppmerksomhet mot. Behovene for nødhjelp og humanitær bistand har eksplodert de siste årene. I Syria er vi vitne til en av de verste humanitære krisene etter annen verdenskrig, og svært alvorlige kriser pågår i Den sentralafrikanske republikk, Sør-Sudan og Irak. FN har bedt om over 12 mrd. dollar til humanitære formål, som er den største appellen noensinne. Samtidig har den internasjonale humanitære responsen ikke klart å imøtekomme de store behovene. Vår regjering økte derfor den humanitære bistanden med 166 mill. kr i revidert nasjonalbudsjett, og det er avgjørende at Norge fortsatt gir høy prioritet til humanitær innsats for flyktninger og krigs- og konfliktrammede områder. Som en følge av konflikten i Syria er tre millioner mennesker drevet på flukt. Det anslås at halvparten av landets befolkning er avhengig av humanitær hjelp. Nabolandene er under stort press og tar imot enorme flyktningstrømmer. Libanon, et land med fire millioner innbyggere, har mottatt over én million flyktninger. Norge er blant de største bidragsyterne til Syria siden konflikten startet i 2011. Ikke minst påtok Norge seg en viktig rolle i arbeidet med å fjerne kjemiske våpen fra Syria. Det skal ikke mye fantasi til å tenke seg hva som kunne blitt det humanitært kritiske resultatet dersom disse hadde havnet i ISILs hender. Norge satser i den humanitære bistanden, særlig når det gjelder utdanning, akutt helse, vann, sanitære forhold og matvarehjelp. Å sikre flyktninger husly, helsetiltak og utdanning har vært prioritert sammen med innsatsen for å hjelpe ofre for seksualisert vold. De humanitære krisene vi ser, går særlig ut over barn. Millioner fratas retten til utdanning i krig og konflikt. Statistikken forteller oss at barn i konfliktområder i gjennomsnitt er om lag ti år utenfor skolen. Vi må derfor investere i utdanning der det er krise og konflikt, for å legge grunnlag for demokrati og utvikling og for å unngå tapte generasjoner. Det gjør regjeringen så det monner i budsjettet i morgen, med en økning på over en halv milliard kroner. Utdanning er en menneskerett og nøkkelen til å avskaffe fattigdom. 58 millioner barn får ikke gå på skole i dag. Norge og regjeringen tar nå en global ledertrøye i utdanning for utvikling. Satsingen er særlig på barn som rammes av krig og konflikt, jenter og funksjonshemmede. Utdanning er en forutsetning for jobbskaping og for å få til utvikling. Det er derfor regjeringens utdanningsløft er så riktig – og så viktig, for vi vet at uten utdanning blir det ingen utvikling.
Anette Carnarius Elseth (Fremskrittspartiet), 2014-10-07:
I Sørum kommune, der jeg bor, drives de viktige tilbudene til barn og unge av engasjerte og frivillige mennesker. Slike mennesker finnes i hele landet. Dette er mennesker som bruker sin tid til å bidra i samfunnet, som er uvurderlige, og som skaper inkludering og gode minner. Det skal være lett å være frivillig, men noen opplever frivillig engasjement som en byrde. Papirarbeid, tungvinte søknadsprosesser og rigide regler er velkjent og unødvendig. Derfor må vi satse på en forenkling innenfor frivilligheten. Jeg er glad for at det i år ble satt av midler med sikte på forenkling og avbyråkratisering. Ferdigstilling av frivillighetsregisteret er en viktig del av forenklingsprosessen. Dette registeret skal utvikles til å bli et nyttig og enkelt verktøy for de frivillige organisasjonene. Målet er at det tas i bruk av det offentlige som et fordelingsverktøy ved tildeling av støtteordninger. Gjennomføring av forenklingstiltak er viktig. Eksempler på slike tiltak er gjenbruk av informasjon, samordning av krav og begreper og sammenslåing av overlappende tilskuddsordninger. Med dette vil rapporteringstiden reduseres, og mer tid vil overlates til frivillighetens kjerneoppgaver. Det må være et mål å nå 100 pst. momskompensasjon, både generelt og ved bygging av idrettsanlegg. Vi må stimulere til økt privat giverglede gjennom skattefradragsordningen og la herreløs arv tilfalle frivilligheten. Forutsigbar økonomi gir den frivillige, i både Sørum og resten av landet, tid til å fokusere på barn og unge i stedet for på papirarbeid.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-10-07:
Jeg er helt overbevist om at ideelle aktører har noe unikt å bidra med som leverandører av velferdstjenester. De bidrar med et tjenestetilbud som er preget av høy kvalitet, mangfold og fleksibilitet. De ideelle aktørene har et sterkt brukerfokus, de kommer tett på pasientene og brukerne, og de preger lokalmiljøet de opererer i. Kristelig Folkeparti mener vi er helt nødt til å se forskjellen mellom ideelt basert og kommersielt basert virksomhet. Ideelle virksomheter har et tydelig verdigrunnlag og et samfunnsnyttig formål. Disse organisasjonene er ofte rettet mot deler av befolkningen som enten ikke får tjenester, eller som får tjenester som ikke er godt nok tilpasset behovene deres. De er ofte rettet mot deler av befolkningen som er fattig, og som har svak kjøpekraft. De ideelle aktørene forvalter ofte en type tillit hos brukerne som synes å knytte seg til det særegne ved å være ideell. De ideelle arbeider etter kostnadsdekkende prinsipper, men de opererer ikke med overskudd som et motiv. Ideelle aktører benytter alt økonomisk overskudd til virksomhetens formål, underforstått at ingenting deles ut til utenforstående eiere, verken på kort eller lang sikt. Ideelle aktører har ofte et personale som er sterkt identifisert med formålet, de er langsiktige når det gjelder utvikling av arbeidsmetoder og kompetanse, og de er ubyråkratiske og kan raskt tilpasse seg nye behov. Dette særpreget gir ideelle aktører andre forutsetninger for å kunne ivareta behov og tjenester enn både offentlige og private kommersielle aktører har. De ideelle virksomhetene vil kunne tilby løsninger som verken det offentlige eller kommersielt baserte virksomheter kan gi. Men de ulike forutsetningene handler også om at de ideelle ikke har stor egenkapital i ryggen. De har ikke egne avdelinger som jobber med innsalg og anbudsutforming. De gir ansatte gode lønns- og pensjonsavtaler, og pensjonsavtalene gir langsiktige og tunge forpliktelser. Dette er blant forutsetningene som gjør at ideelle aktører trenger andre rammer enn kommersielle aktører for å overleve. Dersom de skal operere på like betingelser, vil de kommersielle raskt utkonkurrere de ideelle. Kristelig Folkeparti mener det er en politisk oppgave å sikre at sektoren bevares. Det er helt nødvendig med mer forutsigbarhet for de ideelle aktørene, og mer langsiktighet er et gode for alle parter. For Kristelig Folkepartis del handler dette om hvorvidt vi vil ha en levende tredje sektor i Norge. Vil vi ha tjenester fra de ideelle organisasjonene eller ikke? Denne regjeringen har sterk tro på at markedsmekanismene vil sikre et best mulig tilbud til det enkelte barn. Jeg tror helse-, omsorgs- og sosialsektorene er dårlig egnet for tradisjonelle anbudskonkurranser, der kortsiktige økonomiske kriterier oftest blir det avgjørende. De tilbudene som legges ned, blir borte for alltid. De kan ikke gjenoppbygges, selv om regjeringen skulle finne på å ombestemme seg. Derfor hviler det et stort ansvar på regjeringen og stortingsflertallet i denne salen.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-10-07:
Trontalen varslar reformer som skal fornya, forenkla og forbetra offentleg sektor og velferdsordningane. Helseminister Bent Høies første reform, fritt behandlingsval, har møtt storm og knusande kritikk i høyringsrunden. Regjeringa vil med fritt behandlingsval tvangsinnføra ei reform som ingen vil ha, og som vil gi meir byråkrati og svekkja dei offentlege sjukehusa og pasientanes rettar. Det beste ein kan gjera med eit slikt dårleg forslag, er å trekkja det. For det andre: Trontalen varslar ei forsøksordning med statleg finansiering av eldreomsorga. Eldreomsorg er den viktigaste jobben til ein kommune. Ingen ting er meir lokalt enn omsorg og helsehjelp, som om nødvendig vert ytt heilt inn i heimane til folk. Forslaget er ein torpedo inn mot ansvarsfordelinga mellom kommune og stat og vil garantert gi auka byråkrati. Bestemor må stykkprisast slik at den statlege omsorga kan setjast ut på anbod. Eg kan lova regjeringa kamp til døra for ei slik svekking av den nære eldreomsorga. For det tredje: Neste haust skal helseminister Høie leggja fram den nasjonale helse- og sjukehusplanen sin. Også dette er eit prestisjeprosjekt som garantert ikkje vil leva opp til forventningane som både helseminister Høie og statsminister Solberg sjølve skapte før valet i fjor. Frå å vera ein plan som skulle vera like styrande som Nasjonal transportplan er for samferdselssektoren, er no den nasjonale helse- og sjukehusplanen redusert til ein plan der Stortinget blir invitert til å diskutera dei overordna prinsippa for utvikling av helsevesenet. Takk som byr, men Senterpartiet kjempar faktisk for det vi gjekk til val på. Vi vil ha politisk styring av sjukehussektoren i Noreg, vi vil fjerna føretaksmodellen, som har hatt som viktigaste mål å sentralisera aktivitet i større grad enn det som fylkestinget i si tid klarte å få folkevald oppslutning om. Vi vil at store, vesentlege endringar i norsk sjukehussektor skal avgjerast av Stortinget – av folk som kan kastast ved val. Vi vil ha ein konkret sjukehusplan som gjer oppgåvene til kvart enkelt sjukehus føreseielege. Senterpartiet vil sikra ein desentralisert beredskap i heile landet. Då treng vi lokalsjukehus. Dette blir det kamp om. Vi fekk ein smakebit av kva som er i vente i Stortinget den 17. juni i år, då Høgre, Framstegspartiet, Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti la ned to lokalsjukehus i Telemark. Akuttkirurgisk beredskap forsvinn i desse dagar på Rjukan. Det står ledige operasjonsstover i Tinn i ei tid med pasientkøar og ventelister. Regjeringa svarar med at dei skal skapa pasientanes helseteneste. Problemet er at denne lovnaden ikkje gjeld folk i distriktet. For Senterpartiet er det eit overordna politisk mål for helsesektoren at alle innbyggjarar skal sikrast likeverdige helsetenester uavhengig av kvar ein bur eller kven ein er. Regjeringas helsereform bidreg ikkje til dette, og det er svært alvorleg. Sentralisering og beredskap, nedprioritering av førebygging og auka valfridom for nokon få i byane er feil medisin å møta framtidige helseutfordringar med.
Britt Giske Andersen (Venstre), 2014-10-07:
Som politikarar skal og bør vi bli målte på korleis vi tek oss av dei svakaste i samfunnet. Dette er ei av våre viktigaste oppgåver i et samfunn der dei fleste har det veldig godt. Verdigheit og moglegheiter til å kunne ta eigne val om eigne liv må henge ved også når store reformer skal finansierast og gjennomførast, ikkje berre når dei skal vedtakast. Rapportering, arbeidsgrupper, skjemavelde og regelrytteri tek i praksis for ofte fokuset bort frå det reforma var tenkt for, nemleg å skape ei betre teneste til innbyggarane og til enkeltmennesket. Tillit må også ivaretakast – tillit til at den som er nærast, ofte er den som best veit korleis, for ulike menneske har ulike behov. I overføringane til kommunane må dette i større grad takast høgd for og omsyn til. Både menneske og kommunar har ulike behov, og her må vere rom for å kunne finne dei beste løysingane, ikkje berre dei mest effektive. Det er gledeleg for ein representant frå Møre og Romsdal å høyre at regjeringa har sett i gang eit arbeid med å utvikle ein ny reiselivspolitikk. Til liks med fiskerinæringa er dette ei av dei næringane som bl.a. i mitt heimfylke står for den store verdiskapinga, som også kjem resten av landet til gode, og som må sjåast på som framtidsnæringar. Dette er også næringar som har mange felles utfordringar: Dei er begge forvaltningsnæringar og marknadsførarar av vår største merkevare: Noreg. Dei har ein heimemarknad som forventar kvalitet, samtidig som dei internasjonalt er eksportnæringar som skal konkurrere på både pris, kvalitet og etterspurnad – og det i ein kritisk og stor internasjonal marknad. Dei er begge næringar som i framtida kan bidra til fleire arbeidsplassar, om ein forvaltar dei rett. Dei er begge fornybare næringar når ein tenkjer berekraft og langsiktigheit. Spesielt reiselivsnæringa har for låg status nasjonalt i forhold til mange andre næringar. Det er difor i denne auka satsinga viktig å ta med det som allereie fungerer, for veldig mykje fungerer bra i reiselivet, dei jobbar bra i lag, men dei treng nokon som kan dra fellesskapen. Spesielt vil eg nemne den innsatsen og rolla som Innovasjon Norge òg har i den internasjonale marknadsføringa. Øvst på reiselivsparaplyen og i spleiselag med store delar av det norske reiselivet blir det arbeidd godt for å gjere Noreg synleg som reisemål og destinasjon. Dette arbeidet ber preg av langsiktig satsing og samarbeid, eit samarbeid som gjer det føreseieleg for både kjøparar og seljarar. Dette må takast i vare vidare, samtidig som ein no skal sjå på korleis Noreg som reiselivsnasjon skal utvikle seg vidare og bli meir profesjonell.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2014-10-07:
Friheten ligger i fellesskapet. Hvis alle mennesker skal få like muligheter, er det nødvendig å satse på feminisme, på miljø og på omfordeling. Det vet SV. Etter ett år med dagens regjering ser vi at maktforholdene skyves i feil retning. Vi ser det når det gjelder klasse, vi ser det når det gjelder kjønn, og vi ser det når det gjelder geografi. Makt og midler siger mot sør til menn som har mest fra før, mens barnetrygd og næring kuttes ned i nord og arbeidslivet brutaliseres. Det ser vi både gjennom anbudsrunder og konkurranseutsetting, som vi ser det i Forsvaret i dag, og vi ser det gjennom angrep på arbeidsmiljøloven. Når fagbevegelsen beskriver forslagene til endring av arbeidsmiljøloven som en krigserklæring, mens eiersiden, NHO, skåler med bobler i stett, sier det noe om hvem som taper, og hvem som vinner på regjeringens politikk. Det legges opp til fleksibilitet i arbeidslivet, men slettes ikke på arbeidsfolks premisser. Lengre arbeidsdager, mer helgearbeid og flere midlertidige stillinger vil forskyve maktforhold fra arbeidstakersiden til arbeidsgivere. Med store, dramatiske endringer i arbeidslivet vil vi kunne oppleve en situasjon, en utvikling, som vi ikke har hatt i Norden, men som vi har sett i USA og i store deler av Europa, nemlig arbeidende fattige, der folk har både en og to jobber, men allikevel ikke klarer å få endene til å møtes. Og hvorfor det? Jo, fordi grunnlaget for et godt arbeidsliv i Norge har handlet om fagorganisering, om trepartssamarbeid og om maktfordeling. Jeg vil advare mot en forskjellsbehandling og et forskjellssamfunn som gjør at vanlige folk blir tapere.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-10-07:
I trontalen la regjeringen vekt på «trygghet for den enkelte» og at «de som faller utenfor, skal få en ny sjanse». Det er kanskje her vi har et av de store skillene i politikken, for der hvor regjeringen vil sette inn innsatsen for å reparere, er Arbeiderpartiet opptatt av å sette inn politikk som nettopp hindrer at folk faller utenfor. Barnehage og skole spiller en avgjørende rolle for å gi likeverdige muligheter til å mestre eget liv. Vi vet at det er en direkte sammenheng mellom utdanningsnivå, helse og fattigdom. Frafall i videregående opplæring er en av vår tids største samfunnsutfordringer. Uten fullført videregående opplæring er sjansen for å komme inn i arbeid, deretter i bolig og få kontroll på eget liv veldig liten. Skolen er en arena som forsterker forskjellene, men den er også en arena hvor det finnes muligheter, og hvor man får størst effekt av å utjevne forskjellene. Når vi vet at en stor andel av barna ikke spiser frokost og ikke har med seg mat på skolen, og det er opplagt for de fleste at barn trenger energi for å ta til seg lærdom, burde regjeringen heller styrket mattilbudet framfor å fjerne frukten. Regjeringen har definert manglende evne til omstilling som den største trusselen for den norske samfunnsmodellen, men her har regjeringen bidratt til å reversere et omstillingsgrep som har dokumentert effekt for læring, og for å redusere de sosiale ulikhetene. Når vi vet at flere unger sliter med psykisk helse og ser at kommunene ikke bruker de midlene som vi her i Stortinget har satt av til skolehelsetilbudet, hvorfor øremerker man ikke da midlene? Regjeringen har jo nettopp sagt at de er villige til å detaljstyre kommunene når det gjelder barnehagesatser. Hvorfor gjør man det ikke da på skolehelse? Når vi vet at barnehage kanskje er det som betyr aller mest for framtidig mestring og læring for dem som har et vanskelig utgangspunkt, hvorfor da fjerne overføringene til barnehagedrift til kommunene, for så i neste omgang å pynte på det ved å differensiere prisene for de aller fattigste? Alle vet at det er generelle velferdsordninger uten stigmatisering som har best effekt. Når vi vet at deltakelse i organisert idrett har stor betydning for mestring og det å oppleve å være en del av et fellesskap, hvorfor da skape den uforutsigbarheten for idealistene i lokale idrettslag som vi opplever når momskompensasjonsordningen blir ren bingo, slik det har vært i år? Tidlig innsats må ikke bare være honnørord. En kunnskapsbasert politikk krever at vi tør å tenke nytt, og at vi tar innover oss ny kunnskap.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2014-10-07:
Statsministerens forsøk på å fortelle verden at vi som representerte den rød-grønne regjeringen, har levd i en boble og ikke har evne og vilje til å møte morgendagens utfordringer, er – med respekt å melde – lite raust av en statsminister. Sannheten er at hun kom til dekket bord, og dessverre registrerer vi at hun er i ferd med å rydde bordet uten at alle vil bli servert. Hun lovet å forandre Norge, og hun er nå i ferd med å gjøre det. Om det blir til det bedre for dem som sitter nederst ved bordet, er vel tvilsomt. Arbeiderpartiet skal være et konstruktivt parti i opposisjon, slik det har framkommet av flere av mine partikollegaers innlegg i denne debatten. Når regjeringen i sin trontale varslet stort fokus på internasjonale spørsmål, som klima, fattigdom, krig og konflikt, spiller vi i Arbeiderpartiet på lag. Å bygge landet har vært et tydelig budskap fra Arbeiderpartiet under debatten. Internasjonal solidaritet har for oss fått stor plass i et slikt budskap. Martin Tranmæl sa det slik: Vi skal ha beina plantet i norsk jord, men med ansiktet vendt utover. Det var kloke ord da de ble sagt, og minst like viktige i dag som de var den gangen. Det er ikke mangel på kriser og utfordringer i verden. Min partileder og medrepresentant Gahr Støre har ofte brukt uttrykket «langt borte finnes ikke mer». Mange av oss møter «langt borte» – med alle dens muligheter og grusomheter – mens vi sitter i godstolen, og ofte mens ting skjer der og da. Sommerens terrortrusler var et iskaldt varsel om at «langt borte» er nærmere enn vi liker å vite, og det gjør noe med vår trygghetsfølelse. Dagens nyheter var preget av at den første norske ebolasmittede hjelpearbeideren lander om noen få timer på Gardermoen. Og på grensen til NATO-landet Tyrkia har ISIL snart erobret grensebyen Kobani. Hvordan påvirker slike hendelser det å bygge landet? Hvordan påvirker de min trygghetsfølelse? Det er mange spørsmål og mange svar, men vi må være forberedt på at de vil være en del av det vi møter i morgen. Uenighetene i norsk politikk kan være store på mange områder, men sett i et trygghetsperspektiv er det viktig å få fram at innenfor sikkerhets- og forsvarspolitikken, med alt sitt mangfold, er det stor politisk enighet. Det skaper tillit, og det bidrar til trygghet. Jeg registrerer at vår forsvarsminister vil ha klarere prioriteringer i Forsvaret etter Russlands opprustning i kjølvannet av Ukraina-krisen. For meg som nordområdebeboer er det viktig å være tydelig på at Forsvarets tilstedeværelse i nord fortsatt skal og må ha høy prioritet. Det forsvarsministeren sa fra talerstolen i går kveld, er betryggende. Det er også viktig for meg i denne sammenhengen å gi uttrykk for at jeg gir en tilslutning til det representanten Huitfeldt sa om at vårt nære og gode forhold til Russland fortsatt må holdes i hevd, til tross for alt det som skjer i Ukraina. Vi ser at folk til folk-relasjoner bidrar til det.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-10-07:
Vi har fått en kunnskapsminister som snakker godt om skolen. Det er bra. Men skolen trenger mer enn det. Den trenger en statsråd som gjennomfører. Mye er bra i skolen. Vi ansatte flere lærere, fornyet lærerutdanninga, innførte flere undervisningstimer, krav til opptak på lærerutdanning, styrket skolehelsetjenesten og pusset opp skolebygg. Denne satsinga fortsetter, heldigvis. Det er også bred enighet om å fortsette satsinga på å gjøre gode lærere enda bedre. Derfor innførte vi fordypningskrav for nye lærere, og vi støtter at det kravet nå skal utvides til alle lærere. Men at dette ikke skal innfases fullt ut før i 2029, oser ikke akkurat av handlekraft. Kunnskapsministeren sa i går at dette burde ha skjedd for åtte år siden. Det hadde ikke vært noe problem for den forrige regjeringa å si akkurat det samme, at dette bør innføres fra 2029. Det kunne man ha sagt i 2005, det kunne man ha sagt i 1995, det kunne man ha sagt i 1975. Så vagt og lite handlekraftig er utsagnet. I regjeringspartienes taler og innlegg er engasjementet for skole prisverdig, og vi finner mye enighet om skolepolitikken. Men når det kommer til gjennomføring, nøyer altså regjeringa seg med å slå inn vidåpne dører. Når kunnskapsministeren snakker om mer disiplin i skolen, er det helt uten å følge opp med tiltak. Når regjeringa snakker om yrkesfagløft, koker det ned til en budsjettøkning. I realiteten er det heller ikke noe løft – det er en videreføring av det et enstemmig storting vedtok i juni 2013, og etter ett år har regjeringa ennå ikke fulgt opp dette løftet. Når kunnskapsministeren nå lanserer høyere karakterkrav til lærerstudenter og sier at de må ha karakteren 4 i matematikk, er det i realiteten bare snakk om et forkurs. Høyres løfter er riktignok ikke til å misforstå. I Høyres program står det at man skal kreve karakteren 4 eller bedre i norsk, matematikk og engelsk. Vel, kravet om karakteren 4 i norsk og engelsk er allerede forlatt. Da står man igjen med kravet om 4 i matte. Men selv det kravet er nå forlatt. I strategidokumentet Lærerløftet står det at regjeringa vil sette i verk kompensatoriske forkurs i matematikk for søkere som ikke har karakteren 4. Hvis det likevel er sånn at man kan komme inn med karakteren 3 bare man tar et forkurs, er det noe helt annet enn et karakterkrav på 4. Kall det hva du vil, men det er ikke gjennomføringskraft. Helt til slutt: Hvis vi skal ha en enda bedre skole, må de som driver skolene, ha råd til det. Dersom kommuneøkonomien fortsetter å forverres, hjelper det ikke med høyere krav til lærerstudenter eller mer etter- og videreutdanning. Da blir beskjeden til lærerne i skolen: Hør her, den gode nyheten er at du skal få videreutdanning. Den dårlige nyheten er at vi ikke har råd til å ha deg ansatt lenger. Det er muligens handlekraft, men det er ikke en skolesatsing.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-10-07:
Som opposisjonspolitiker er det interessant å se at regjeringspartiene føler seg så presset når skolepolitikken diskuteres, at de må grave dypt ned i argumentposen, eksempelvis når statsministeren bruker uttrykk som «usmakelig» når hun blir konfrontert med fakta i skolepolitikken. Og hva er fakta om etter- og videreutdanning? Den 5. september i år svarte statsråd Røe Isaksen på et spørsmål fra Christian Tynning Bjørnø fra Arbeiderpartiet om satsing på etter- og videreutdanning. Der står tallene svart på hvitt. Jeg har dem her. I 2005 ble det bevilget 31 mill. kr til videreutdanning, i 2013 ble det bevilget 311 mill. kr. I 2005 var den totale bevilgninga til etter- og videreutdanning på 323 mill. kr. I 2013 var den på 518 mill. kr. Med fare for å bli stemplet som usmakelig: Dette er fakta presentert av regjeringa selv. Statsministeren bør jo velge å bekrefte eller avkrefte at disse tallene fra kunnskapsministeren faktisk stemmer. For øvrig: Når det gjelder at et krav om fordyping skal komme i 2029, så er ikke handlekraft det begrepet jeg vil bruke om en sånn gjennomføring. Et løfte om karakterkrav i tre fag – norsk, engelsk og matte – har blitt til et forkurs i matte. Det er ikke gjennomføringsevne de fleste tenker da. Flere representanter fra regjeringspartiene i denne salen har altså omtalt politikken som et taktskifte. I skolepolitikken er det en videreføring og en styrket satsing på etter- og videreutdanning – det er bra, det er alle partier enige i. Ellers er det foreløpige taktskiftet et skifte til en lavere takt. Det viktige i skoledebatten framover bør handle om hvordan vi kan gi lærerne det de først og fremst ønsker seg: tid til å være lærer, til å være en god fagperson, til å ta seg av elevene – og ikke minst en god kommuneøkonomi som gir kommunene anledning til å satse på skolen. Jeg gleder meg og ser fram til regjeringas deltagelse i de debattene, ikke minst i morgen når statsbudsjettet legges fram.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-10-07:
Statsministeren pekte på noen av de viktigste utfordringene vi står overfor i vårt land nå og i framtida. Utfordringsbildet er ganske likt det den forrige regjeringa beskrev, men løsningene er forskjellige. Statsministeren beskrev de syv magre år, eller var det åtte magre år, landet har lidd seg gjennom med rød-grønn regjering, manglende fornyelse, fornyelsestørke, manglende omstillingsevne, redusert produktivitet, ja, jeg husker ikke alt. Men jeg registrerer at Norge nå har fått en reddende engel i form av den nye regjeringa, som skal redde oss alle ut av denne elendigheten – fra det å være størst på bistand, fra å ha Europas laveste ledighet, arbeid til alle, blomstrende kulturliv, velfungerende trepartssamarbeid og en skole for alle. Jeg tror sågar at Norge lå på topp på FNs liste over de beste land å bo i i verden. Tida for fornyelsestørke må være over, sa statsministeren. Vi har lyttet til mennesker, sa statsministeren. Det er bra. Den fornyelse jeg har hørt regjeringa snakke om, handler i sum om gjenbruk av gamle løsninger, «resell» som de gjør i næringslivet ved å sette «ny» foran. Men der næringslivet er opptatt av å fortelle at innholdet er det samme, er regjeringa opptatt av å fortelle at innholdet er nytt. Det er det ikke. Hvis statsministeren lytter videre, vil hun høre at mange sier nei takk til det som nå kommer som gjenbruk. Man sier nei takk til arbeidstidsordninger, nei takk til kutt i fedrekvoten, nei takk til ny sykehusstruktur og fritt behandlingsvalg, nei takk til reservasjon for fastleger og nei takk til landbruksendringer. Nei takk til milliarder til dem som har mest fra før, sier Arbeiderpartiet. Nei takk til kutt i bistand, sier vi. Her var representanten Hareide tydelig i går. Det er veldig bra. Regjeringa synes å legge vekt på retningsendringen knyttet til 1 pst.-mål. Målet synes ikke lenger å være at bistand og kultur skal få 1 pst. av budsjettet. Det kan virke som om regjeringa har et mål om å få 1 pst. fra fellesskapets verdier overført til dem som har mest fra før. 4 mrd. kr i skattekutt var feil – 10 mrd. kr, hvis det er det som kommer, er hårreisende feil. Men retninga er tydelig. Forskjellene på politikken trer fram når tåka letter.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-10-07:
Her går vi fra tegneserier til bøker til fakta. Som en kommentar til justisminister Anundsens kommentar til tidshorisont for straffeloven vil jeg bare sitere fra Dagbladet 22. april 2013, fra daværende politisk ledelse: «Politiets nye straffesakssystem vil være operativt seinest i 2017. Vi jobber aktivt for å få det klart før.» Lignende er også gjengitt i VG 20. mars 2013. Jeg vil også, som representanten Gahr Støre, si hjertelig takk for invitasjonen til å diskutere politireformen. Vi har nok like stor utålmodighet som de folkene vi har vært ute og møtt i politiet og blant politiledere, som sitter og tripper og venter på å komme i gang med den store diskusjonen som ennå ikke er tatt ute i det offentlige rom. Men jeg regner med at Anundsen, som både har den bakgrunnen han har, og som for så vidt kan ha kloke tanker på mange områder, ser at det er forskjell på det og en prosess der opposisjonsparti som sitter i det kontrollerende organ for regjeringen, blir invitert inn til møter bak lukkede dører i den regjeringen som Stortinget skal kontrollere, forut for at saken kommer til Stortinget. Vi vil være konstruktive, vi skal være med, og vi skal være både kreative og lyttende til politifolk og justisministeren når dette skal på plass. Vi vil gjerne få en god løsning for politiet i Norge.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-10-07:
Dette blir jo bedre og bedre, og enigheten blir kanskje større og større, for vi jobber aktivt for å få det klart før, det samme som Anundsen sier når han snakker om 2015. Når det gjelder den prosessen som Ebbesen kommenterte også, viser jeg bare til at vi vil være konstruktive, og vi vil bidra til denne. Og jeg kan ikke skjønne hva som skulle komme fram i disse lukkede møtene istedenfor at det kommer i det offentlige rom. Politireformen er viktig å debattere, det er viktig at vi får den debatten ut av regjeringskontoret, ut i media og ut blant politikere. Vi skal være med når den saken kommer til Stortinget, da skal vi være både kreative og positive, og vi gleder oss til den kommer.
Stefan Heggelund (Høyre), 2014-10-07:
Jeg registrerte at i begynnelsen av representanten Kolbergs innlegg snakket han om fellesskap i flertall. Da tenkte jeg at det var fine, nye takter fra Arbeiderpartiet. Men senere i innlegget var han tilbake på fellesskap i entall. Det er noe av forskjellen mellom høyresiden og venstresiden i norsk politikk. Vi identifiserer og klarer å se at det er flere fellesskap, og at det har en verdi i Norge. Norge skiller seg ut på noen områder. Vi skal ikke bli selvtilfredse, men det er noe spesielt ved landet vårt, og en av de tingene er vårt felles arbeidsliv. Det er et politisk felleseie, men det er mye mer enn det. Det er en modell som legger opp til dialog og konstruktiv diskusjon mellom ulike parter. Det kan vi være stolte av uten å være selvtilfredse. Arbeidsliv står nå som et av de punktene der det faktisk er mulig å vite hva Arbeiderpartiet mener. I Arbeiderpartiet foregår det nå en utviklingsprosess, der de som deltar i den, ikke en gang klarer å henge med. Helt unisont har det riktignok ikke vært med tanke på arbeidsliv heller – i fjor var Raymond Johansen ute og sa at man måtte diskutere mer fleksibilitet i arbeidslivet, men i det siste virker det som om Arbeiderpartiet endelig har konkludert på ett område, og det er blitt uttalt at alle endringer som gjøres i arbeidsmiljøloven, skal bli reversert. Det viste seg at status quo holder for Arbeiderpartiet. Det er litt rart, for når man ser et arbeidsliv i endring, er det pussig at Arbeiderpartiet mener at dette er omtrent det eneste området hvor politikken deres ikke trenger å utvikles. Vi får kritikk for at vi bruker argumentet om åtte år med rød-grønn regjering. Men Arbeiderpartiet gjør det hver dag utrolig relevant ved å mene at ingen utvikling trengs etter åtte år med deres regjering. Jeg er glad for at vi har noen forslag til endringer i arbeidsmiljøloven som nå ligger på bordet. Jeg tror at vi i Norge – et land der ungdomsledigheten er nær tre ganger så høy som ledigheten for øvrig – trenger å senke tersklene inn til arbeidslivet. Jeg tror at vi trenger en større respekt for lokale avtaler som gjøres, avtaler som gjøres mellom lokale tillitsvalgte og lokale arbeidsgivere, slik at de kan legge opp sin turnussituasjon slik det passer dem best. Det som er så utrolig, er at der hvor man gjør forsøk med dette, går brukertilfredsheten opp, det blir også et bedre arbeidsmiljø og sykefraværet går ned. Og som om ikke det var nok, blir det flere heltidsstillinger av det, bare ved å respektere lokale avtaler som gjøres. Jeg ser fram til å ha videre debatt med Arbeiderpartiet om disse spørsmålene, men jeg håper at den debatten kan bli mer konstruktiv enn det den er i dag.
Stefan Heggelund (Høyre), 2014-10-07:
Det er blitt snakket om historiefortelling. Det er helt riktig at Arbeiderpartiet er gode på historiefortelling, faktisk er det det eneste de har igjen. Det er vanskelig for Arbeiderpartiet å kritisere regjeringens skattepolitikk når man ikke lenger har en egen å svare for. Da er det bedre å fortelle en historie. Det er vanskelig å kritisere regjeringens politikk på kontantstøtte når det ikke lenger finnes ett eneste medlem i Arbeiderpartiet som kan forklare hva Arbeiderpartiets politikk på kontantstøtte er. Da er det bedre å fortelle en historie. Og når den eneste reelle kritikken som kommer knyttet til skolepolitikk, har med friskoler å gjøre, når man ikke klarer å tydeliggjøre sin egen politikk, da er det mye bedre å fortelle en historie. Og selvfølgelig, når det gjelder arbeidslivet, er politikken til Arbeiderpartiet status quo, hvis man da ser bort fra Raymond Johansen, som mener noe litt annet. Status quo passer dessverre ikke med virkeligheten, så da er det bedre å fortelle en historie. Man skulle nesten tro at Arbeiderpartiet har gått fra å være et parti til å bli et forlag. Representanten Gahr Støre sier at det er masse fleksibilitet i dagens arbeidsmiljølov, og noe fleksibilitet er det, det har representanten Gahr Støre helt rett i, men jeg bare minner om at det sier han helt uten omtanke for de personer som nå har meldt seg ut av fagforeningen fordi deres lokale avtale om arbeidstid ikke ble respektert. Så kanskje representanten Gahr Støre, representanten Kolberg – som er veldig engasjert i disse spørsmålene – og representanten Andersen skulle tatt seg en tur og lyttet til disse menneskenes historie. Å lytte er jo blitt mantraet til Arbeiderpartiet. Vi har ikke sett så mye til at det har skjedd, men det er mantraet. De kunne ha lyttet, og da hadde de kanskje fått et grunnlag for denne såkalte politikkutviklingen sin.