Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2014-01-09:
Landbruksministeren har vært en aktiv landbruks- og matminister denne høsten og har i sine første måneder kommet med budskap som av næringen har blitt mottatt med både glede og bekymring. Mitt ønske med å løfte denne debatten er bl.a. å gi statsråden en anledning til å utdype et av områdene der den varslede politikken fra regjeringen har blitt møtt med uro i næringen, nemlig jordvern. Samtidig gir denne interpellasjonsdebatten Stortinget en arena til å gi uttrykk for sitt standpunkt rundt et tema som ikke bare er viktig for oss, men som også er viktig og avgjørende for framtidige generasjoner. Et av de første budskapene som landbruks- og matministeren kom med, var et ønske om dialog med næringen og forutsigbarhet for landbruket – et godt budskap for en ny statsråd. Det siste om forutsigbarhet er et godt gjenkjennelig budskap fra samarbeidsavtalen mellom regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti og Venstre. I tillegg til dette har statsråden vært tydelig på at det er et mål å øke selvforsyningsgraden og få til økt matproduksjon. Dette er ambisiøse mål som det er bred enighet om i Stortinget. Et enstemmig storting uttrykte – i forbindelse med statsbudsjettet – støtte til målene om økt selvforsyningsgrad og økt matproduksjon. Når landbruks- og matministeren og Stortinget har lansert slike ambisiøse mål, må det få konsekvenser for politikkutviklingen. For å nå målene om økt matproduksjon og økt selvforsyningsgrad kreves det større bevissthet om ivaretakelse av norske interesser. Den største forutsetningen for landbruk er naturlig nok bruk av land. Her er vi i kjernen av debatten. Jordbruksarealet i Norge minker. Under 3 pst. av Norges totalareal er dyrket jord. På verdensbasis er 10,7 pst. av totalarealet dyrket jord. Vi ligger vesentlig lavere enn land vi kan sammenlikne oss med, og er blant de landene med lavest prosentandel i Europa. De siste ti årene har 680 000 dekar fulldyrket mark blitt borte til andre formål. Ifølge SSB ble det rapportert en samlet irreversibel godkjent omdisponering av 330 000 dekar dyrket jord etter plan- og bygningsloven og jordloven i Norge i perioden fra 1976 til 2012. Det er ca. så lenge som både statsråden og jeg har levd. Dette er store tall, men hvor mye er det egentlig? 330 000 dekar tilsvarer det tettstedsarealene i kommunene Oslo, Bergen og Trondheim til sammen utgjør. I 2012 ble det i alt omdisponert 11 200 dekar dyrket og dyrkbar jord til andre formål enn landbruk. De siste månedene har det kommet avklaringer i flere store saker knyttet til omdisponering. Blant annet har regjeringen åpnet for omdisponering av 70 dekar i Vestby for bygging av ny IKEA på Delijordet, omdisponering av 1 050 dekar i Sør-Trøndelag for byutvikling av Trondheim samt omdisponering i Os kommune. Disse sakene løfter en debatt om hva som skal ha forkjørsrett i saker der ulike samfunnshensyn står opp mot hverandre. Debatten handler ikke om å forby omdisponering. Det er av og til tvingende nødvendig å tillate omdisponering av matjord for å sikre andre viktige og vitale samfunnsinteresser. Men ut fra resultatene av politikken må vi med jevne mellomrom spørre oss hvem som skal ha hvilken adgang til å omdisponere i hvilket omfang. Det er dessverre slik at matjord er den beste jorden å bygge på for både infrastruktur og nybygg, da jorden ofte allerede er plan. Derfor blir stadig samfunnsinteresser satt opp mot hverandre, og dyrket mark er gjerne taperen. La meg sitere fra Landbruks- og matdepartementets brev til Miljøverndepartementet av 25. november 2013 om Delijordet: «… har LMD kommet til at vi nå anbefaler at lokale næringsinteresser får prioritet foran nasjonale interesser i å ivareta matjord». Departementet sier sågar at den jorden vi her snakker om, er «svært verdifull dyrket mark». Vi vet at nedbygging av matjord er en irreversibel prosess. Matjord som har blitt bygd ned, kan sjelden tas i bruk igjen til matproduksjon. Det vi snakker om her, er jorder som består av fruktbare jord- og/eller moldlag på åkrer og enger, og som er grunnlaget for matproduksjon. Vi vet at dannelsen av noen få centimeter med matjord kan ta fra flere hundre til tusenvis av år. Dette er kunnskap som en regjering som heiser kunnskapsfanen høyt, bør legge seg på minne, og denne kunnskapen bør få betydning når vedtak skal fattes. Jorden er et av de viktigste premissene for norsk landbruk. Norsk landbruk er blant verdens mest innovative og nyskapende og er en av næringene med størst produktivitetsvekst. I tillegg er det en gjensidig avhengighet mellom jordbruket og næringsmiddelindustrien. Matindustrien er blant landets største industrigrener både i verdiskapning og sysselsetting. Den sysselsetter om lag 48 000 personer, noe som utgjør om lag hver femte ansatt i industrien. Den består av over 2 000 bedrifter, med stor geografisk spredning, og er dermed en viktig bidragsyter til sysselsetting i hele landet. Verdiskapningen er stor, og produksjonsverdien i matindustrien var i 2012 på hele 170 mrd. kr. Nettopp denne industrien er avhengig av et levedyktig norsk landbruk. Derfor kreves det en aktiv, god og forutsigbar politikk for å sikre vekst og økt verdiskapning. For å bedre, eller i hvert fall opprettholde, norsk landbruks konkurransekraft er det avgjørende at vi verner om det viktigste driftsgrunnlaget for norsk matproduksjon, nemlig jorden. Landbruket har hatt en produktivitetsvekst på 6 pst., kontra 1,5 pst. i andre næringer. Det er imponerende, og det skyldes hardt arbeid, kloke hoder og innovasjon. Samtidig skades produktiviteten i landbruket når de mest lønnsomme arealene tas ut av drift. Selv med en rasjonalisering i landbruket er det en feilslått politikk først å legge ned de mest effektive og lønnsomme delene av landbruket. Det er ikke alltid bare samfunnsinteressene som står opp mot hverandre i spørsmål om omdisponering. Det kan også være nasjonale interesser mot lokale interesser. Landbruks- og matministeren har valgt å støtte seg til lokale prosesser og har gitt uttrykk for at hun ønsker et sterkere lokaldemokrati. Vi i Kristelig Folkeparti er også varme tilhengere av lokaldemokratiet og ønsker at det i beslutninger som har lokal interesse, skal tilstrebes gode lokale prosesser. Men i noen saker, der det nasjonale fellesskapets interesser står i strid med lokale interesser, kan det være avgjørende med nasjonale retningslinjer og nasjonal styring. Slik jeg og Kristelig Folkeparti ser det, kan dette gjelde områder som miljø, klima, store infrastrukturprosjekter, strandsoneproblematikk og liknende. Vi mener det også må gjelde jordvern. Omdisponering av matjord handler ikke bare om lokale beslutninger der en setter etablering av ny næring, infrastruktur eller byutvikling opp mot landbruk. Det handler også om ivaretakelse av driftsgrunnlaget for neste generasjoners matproduksjon. For meg handler dette litt om å være visjonær politiker – og samtidig realpolitiker– som verdsetter jordens verdi. Det er ikke bare i Norge diskusjonen om matjord går. Den går også i EU. Europakommisjonen har de siste årene kommet med rapporter som viser at det er viktig å ta vare på matjorden vår. I 2004, for ti år siden, fastsatte Bondevik II-regjeringen nye omdisponeringsmål, som innebar at vi ikke skal omdisponere mer enn 5 700 dekar. Vi nærmer oss målet, men vi trenger en statsråd som står opp hver eneste dag med dette fokuset, hvis vi skal nå målet vårt. Derfor er mitt spørsmål: I de sakene som nå har vært oppe i media – Trondheim og Vestby – har statsråden sagt at det gis ingen blankofullmakt til norske kommuner om å bygge ned god matjord. Da blir mitt spørsmål til statsråden: Hvilke virkemidler vil statsråden bruke for å sikre at vi når omdisponeringsmålet som er satt?