André Oktay Dahl (Høyre), 2002-05-14:
Lesning av Riksrevisjonens rapporter er ofte en garanti for at man som politiker definitivt ikke greier å sove bort sumarnatta. Riksrevisjonens undersøkelse av den innsatsstyrte finansieringen i somatiske sykehus er i så måte heller ikke noe unntak, men bekrefter hovedregelen. Mangelen på styring har i denne rapporten opptil flere ansikter. Flere sykehus har manglet fokusering på både produktivitet, kostnadsindikatorer, bruk av personell, kvalitet på behandling og utnyttelsesgraden ved operasjonsstuene. I tillegg har kvaliteten på de medisinske registreringene vært under enhver kritikk, noe som kan påvirke i hvilket omfang ulike pasientgrupper behandles. Hver tredje av de undersøkte pasientoppholdene er registrert med feil hoveddiagnose. Dette har igjen ført til feilutbetalinger fra statens side, i form av at det er betalt for mye i noen tilfeller og for lite i andre. Komiteen er oppmerksom på at undersøkelsen er basert på et lite antall diagnoser, og at måleåret var 1999 – et år det ble foretatt betydelige endringer i ISF. Undersøkelsen har heller ikke påvist systematisk feilregistrering med konsekvenser for hvilken DRG pasienten skal plasseres i. Men det er mildt sagt alarmerende når et av sykehusene i undersøkelsen på grunn av feilregistrering har en avdeling som fikk 23 pst. for lite i refusjon. Komiteen er oppmerksom på at sykehusene nå drives som 100 pst. statlig eide helseforetak, med ett regionalt helseforetak i hver region. Inntil videre skal også hovedstrukturen i dagens finansieringsordning videreføres, før det offentlige utvalget som skal foreslå et fremtidig finansieringssystem, skal komme med sine anbefalinger innen nyttårsaften i år. Men det er ingen grunn til å vente med å åpne champagnen og ta bølgen for en forbedret utgave av ISF-systemet. Komiteen forutsetter at departementet følger opp og vier denne undersøkelsen den nødvendige oppmerksomhet, noe departementet i sitt svar til Riksrevisjonen for øvrig svarer at de vil gjøre. Komiteen anmoder spesielt om at departementet iverksetter egnede tiltak for å bedre den medisinske registreringen i sykehusene for å oppnå bedre samsvar mellom kostnader og den reelle behandlingsaktiviteten ved sykehusene. Som sagt er nå sykehusene statlige gjennom den eierskapsreformen man har foretatt. En viktig premiss videre er å bygge på ISF som finansieringssystem. Rapporten viser at behandlingskapasiteten faktisk har økt i perioden, selv om sykehusenes manglende rutiner har gjort at denne veksten ikke har skjedd innenfor planlagte tilbud, men først og fremst innenfor behandling av øyeblikkelig hjelp-pasienter. SV har tydeligvis lest aviser og prinsipprogram nøyere enn selve rapporten, da dette behendig overses. Man legger heller vekt på «en del enkeltsaker i pressen» og er «overbevist» om at konkurranse er usunt og hindrer det SV heller ønsker; det hyggelige ordet «samarbeid». De ventelistene man har hatt i årevis, er nettopp resultatet av dette hyggelige samarbeidet mellom fylkespolitikere, monopolaktige sykehus og soveputebudsjett i form av rammefinansiering. Nok om det, vi skal ha det litt hyggelig i all den uhyggen som rapporten inneholder. Jeg skal avslutte med noe en enstemmig komite har merket seg spesielt, nemlig hvordan ISF har slått ut forskjellig for fylker med ulikt inntektsgrunnlag på grunn av et skjevt inntektssystem. Fylker som Østfold, Hordaland og ikke minst mitt eget fylke, Akershus, har lave frie inntekter, og har således i større grad enn andre måttet finansiere den økte behandlingen ved å øke underskuddene sine. Rapporten viser også at fylker med lave frie inntekter har hatt bedre rapporteringsrutiner enn andre fylker med høyt inntektsnivå. Om dette er et eksempel på at «nød lærer naken kvinne å spinne», vil jeg ikke spekulere i, men at dette kombinert med vekstproblematikk skaper nye krav for disse fylkene og kommunene i disse, er hevet over enhver tvil. Komiteen forutsetter at dette blir viet tilbørlig oppmerksomhet når Regjeringen skal fremlegge en egen storbymelding. Oppmerksomheten rundt det faktum at f.eks. det sentrale østlandsområdet ikke akkurat renner over av sukker og honning på grunn av inntektssystemet, vil jeg definitivt ikke kalle et «Bondesvik», snarere tvert imot: Det vil jeg kalle rettferdighet.