Trond Helleland (Høyre), 2014-03-27:
Jeg er veldig glad for den brede støtten regjeringen får for sin utenrikspolitiske linje og retning. Det eneste unntaket var vel SV, som mente at redegjørelsen var svak når det gjaldt klar retning. Jeg er uenig. Men vi har en klar retning vekk fra SVs linje, og SV har en klar linje vekk fra den rød-grønne regjeringens linje. Med andre ord: Alt er igjen ved det normale i norsk utenrikspolitisk debatt. Så til Kåre Simensen, som mente at regjeringen burde være mer raus overfor den rød-grønne regjeringens nordområdepolitikk. Vi kan gjerne være rause, men jeg synes at de rød-grønne kanskje bør gi den nye regjeringen mer enn fem måneder før de dømmer dens nordområdepolitikk nord og ned. Vi går fra dialog til handling i nordområdene, og det vil bli fulgt opp i månedene og årene som kommer. Om noen måneder er det 25 år siden Berlinmurens fall, et stort øyeblikk i europeisk historie, da jernteppet mellom øst og vest ble hevet. Neste år er det også 70 år siden Jaltakonferansen, der Stalin, Roosevelt og Churchill møttes, og der delingen av Tyskland ble bestemt. Dette skjedde på Krimhalvøya, i Jalta. Det var grunnlaget, mener mange, for jernteppet, for delingen av Europa. Da er det er ingen overdrivelse at utenriksministeren betegner dagens utfordringer i Ukraina som de største vi har stått overfor i Europa siden annen verdenskrig. Har vi ikke kommet lenger? Er ikke dagens internasjonale orden nok utviklet til å takle denne type konflikter, eller er det fortsatt slik at den sterkestes rett skal gjelde? Jeg håper virkelig ikke det. Regjeringens utenrikspolitikk er derfor tuftet på NATO-medlemskapet, EØS-medlemskapet, FN, WTO og andre internasjonale pilarer. Norge er, som en liten stat med store ressurser, avhengig av dette internasjonale rammeverket for å føre sin utenrikspolitikk. De lange linje ligger fast, men det transatlantiske og europeiske samarbeidet er vektlagt sterkt i regjeringsplattformen. Derfor er jeg glad for det som kom fram i utenriksministerens redegjørelse. Den alvorlige situasjonen på det europeiske kontinent krever den rekalibreringen vi varslet i plattformen. Vi finner sammen med våre nære venner i disse dager. Jeg mener det gir god mening å snakke om Vesten og vestlige verdier. De siste ukers utvikling i hjertet av Europa har vist dette, la det være helt klart. Ingen er tjent med en ny kald krig, ingen ønsker å gå tilbake dit. Vi har ønsket og ønsker fortsatt at Russland forblir en partner i det internasjonale samarbeidet, og at det gode, bilaterale forholdet mellom Norge og Russland videreføres. Men russiske myndigheters handlinger har den siste tiden utfordret hele paradigmet etter den kalde krigen. Retten uavhengige stater har til å samarbeide med hvem de måtte ønske, må stå fast. Norge har fordømt Russlands folkerettsstridige annektering av Krim. Bruk av militærmakt for å endre landegrenser må få konsekvenser. Krisen er et resultat av Russlands folkerettsstridige handlinger i Ukraina. Budskapet fra verdenssamfunnet er klart. Avstemningen i FNs sikkerhetsråd 15. mars viser at Russland står alene. Vi må være krystallklare i vår solidaritet med det ukrainske folk og bistå økonomisk, sammen med EU og USA, framover. Norge, i likhet med sine allierte i NATO og EU, støtter den ukrainske overgangsregjeringen. Med denne støtten følger naturligvis krav om reformer og oppgjør med korrupsjonskultur. I utenriksministerens redegjørelse var det også et viktig taktskifte som ble varslet, nemlig å løfte fram økonomisk diplomati og global handel. Dette er i tråd med regjeringsplattformens punkt om at norsk utenrikstjeneste skal være et instrument for å fremme norske næringslivsinteresser i utlandet. Til det trengs opplæring og oppfølging av norske diplomater. Noe ble igangsatt av den forrige regjeringen, med Team Norway, men mitt inntrykk er at det ikke ble fulgt godt nok opp. Samhandling mellom handelspolitikk, økonomisk diplomati, energipolitikk og utviklingspolitikk er et viktig grep. Jeg setter nå min lit til at Utenriksdepartementet hjemme og utestasjonene nå får de ressursene og den koordineringen som skal til for å gjennomføre det viktige arbeidet for å fremme norske næringsinteresser. Utenriksministeren nevnte i sin redegjørelse at Statoils skatteinnbetalinger til Angola årlig tilsvarer rundt 30 mrd. kr, altså omtrent det samlede norske bistandsbudsjettet. Det sier mye om hvor mye de over 200 000 norske arbeidsplassene i utlandet – altså norskeide arbeidsplasser i utlandet – betyr. Globalisering gir resultat. Fattigdommen blir mindre, levealderen øker, barnedødeligheten går ned. Uten global handel og åpne grenser vil vi ikke nå FNs tusenårsmål.