Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2002-06-19:
I enkelte områder er det nødvendig for kommuner å hindre at hus som tidligere har vært benyttet som helårsbolig, blir brukt som fritidshus – dette for å sikre bosetting og skape et levende kystmiljø. Kristelig Folkeparti er svært opptatt av dette, og det er et mål i vår distriktspolitikk at lokalsamfunn skal være levende både sommer og vinter. Denne saken dreier seg derimot ikke om boplikten generelt. Den gjelder ett enkelt tilfelle, og det er ett enkelt omgjøringsvedtak. At Kristelig Folkeparti er sterk tilhenger av ordningen med boplikt, innebærer ikke at vi ikke ivaretar rettssikkerheten til den enkelte. Det vedtaket som er gjort av statsråden, er etter vår oppfatning solid forankret i etablert praksis for disse typer saker og på de opplysningene kommunen selv har gitt. Mange har vært redd for at denne saken vil skape presedens, og at man nå i større grad åpner for fritidsboliger langs kysten på bekostning av fast bosetting. Denne saken vil neppe endre boplikten generelt. Til det er den for spesiell. Departementet, statsråden og professor Erik Boe understreket i høringen at denne saken lett kunne la seg individualisere. Det betyr derfor ikke at vi med dette vedtaket signaliserer at kommuner ikke lenger kan stille krav om fast bosetting. Som professor Boe sa under høringen: «Det er veldig stor forskjell på å reagere på et vedtak man synes er uheldig, og et vedtak man synes er ulovlig.» Landbruksdepartementets avgjørelse kan ikke endres. Skal en kunne omgjøre, må vedtaket og omgjøringen være ulovlig. Det går klart fram at formålet med konsesjonsloven er å forhindre omdanning av hus til hytter. Hadde denne saken dreid seg om en person som eide et hus, og som tenkte han kunne få mer for det dersom han fikk solgt det som hytte, ja da kunne det skape en alvorlig presedens. Men denne saken dreier seg om en fritidsbolig, som var kjøpt som fritidsbolig og har vært brukt som fritidsbolig i over 45 år. Det vil derfor ikke være vanskelig å skille denne saken fra andre saker, om man er redd for presedens. Når von Koss-saken blir nevnt i denne sammenhengen, så dreide den seg om retten til å nekte konsesjon. Høyesterett slo her fast at det går en grense for hvor lang tid tilbake man kan gå for å kreve omdanning fra hytte til helårsbolig. I den saken dreide det seg om 25 år. I denne saken fra Åkerøya snakker vi altså om 43 år. I von Koss-saken dreide det seg om en prisforskjell på 600 000 kr, og i denne saken nærmere 8 mill. kr. Det er også viktig å se at på Åkerøya brukes over 90 pst. av stedene som fritidsbolig. Huset ligger i et fritidsboligområde, der det er innslag av helårsbosetting. I von Koss-dommen dreide det seg om et hus som lå midt i et helårsboligområde. Det har vært mye snakk om pris og takst, og det sies nå at man frykter at prisene i området vil bli så høye at vanlige mennesker ikke har råd til å kjøpe disse eiendommene. I august 2001 ble taksten, som tidligere nevnt, satt til 6,7 mill. kr. Det er høy takst når en vet at eiendommen ligger på en øy, og at bolighuset ville trenge mye oppussing. Om det er en reell takst, er også vanskelig å si, for det omsettes få helårsboliger på Åkerøya. Det har derimot vært omsatt en annen bolig, som tidligere nevnt, nemlig «Gården», og kjøpesummen på den var som nevnt 5 mill. kr. Når taksten på «Solvang» er satt høyere, er det bl.a. fordi denne eiendommen har egen strandlinje. Da eiendommen «Gården» ble solgt, sa kommunen til fylkeslandbruksstyret at denne prisen avspeilet prisnivået i området. Kommunen kjenner dette området best, så departementet la deres uttalelse til grunn da de vurderte prisen. Som komite er vi heller ikke kompetente til å vurdere om taksten er riktig. Det er heller ikke myndighetene som skal bestemme til hvilken pris en eiendom skal omsettes. Kristelig Folkeparti ønsker ikke at det bare skal være rike mennesker som kan kjøpe seg hytter i attraktive kystområder, men konsesjonsloven gir ikke anledning til å si at en pris er for høy. Om man skal kunne gjøre dette, må loven endres.