Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-27:
Mangel på forutsigbarhet er det vi hører oftest som kritikk mot politikere fra det arbeidende næringsliv. Man lever i en konkurranseutsatt, i økende grad internasjonal – for ikke å si global – økonomi, og alle land deltar i dag i en konkurranse om å tiltrekke seg arbeidsplasser. Norge er ikke en del av det, snarere tvert imot: Mange opplever det helt annerledes. Det er ikke rart at dette skjer når man hører de analysene som representantene for regjeringspartiet gir uttrykk for fra denne talerstol. Man gir uttrykk for at bedrifter som tjener godt, er bedrifter som må beskattes enda sterkere. Man får faktisk det inntrykk at bedrifter som tjener så godt at de nesten når opp til et internasjonalt nivå, altså på linje med sine konkurrenter, må straffes med høyere skatter. Den skattereform som et bredt flertall stod sammen om å forsvare på begynnelsen av 1990-tallet, og som representanter for Arbeiderpartiet den gang forsikret om skulle baseres på langsiktighet, forutsigbarhet, er en reform som nesten ingen lenger forsvarer, og som man stadig undergraver med nye og overraskende fremstøt. Det siste var fremstøtet om utbytteskattlegging, et fremstøt som Regjeringen faktisk har fått gjennom nesten uendret, også med forlikspartiene. Man forsøker å lansere dette som om det skulle være et forsøk på nær sagt å tette et hull i skatteloven i Norge, men det interessante er jo at Norge faktisk er blant de land som har høyest aksjebeskatning i Europa, ja, vi er det land som har nest høyest aksjebeskatning. Vi slås bare av svenskene, og svenskene er på flere områder på vei ned, så vi kan altså innta gullplass der om vi skulle ønske det. Og det er tydelig at det er det flertallet nå ønsker. Sågar flertallet i Norges Banks hovedstyre advarer mot dette forslaget, i meget sterke ordelag til Norges Bank å være. Dette flertall inkluderer også tidligere finansminister fra Arbeiderpartiet, Sigbjørn Johnsen, nå medlem av hovedstyret. Hovedstyret i Norges Bank peker bl.a. på at dette vil svekke egenkapitalgrunnlaget i norske bedrifter, og det kan egentlig ingen være tjent med. Fremfor å høre på skryt fra dem som ikke er en del av norsk bedriftsliv, altså politikere flest, kan det være interessant å høre hvilke beskrivelser de som faktisk er i investormiljøet, har av det å investere i Norge. Jeg skal vokte meg vel for å trekke frem navn på ledere som jeg forstår at Arbeiderpartiets leder mener er både late og det som verre er. Jeg skal trekke frem en som har uttalt seg i dagens avis, og som faktisk representerer et halvstatlig selskap – ett av de selskaper som vi snakket meget om i denne sal for et par år siden – nemlig lederen for det som nå kalles START-fondet, som altså er et investeringsselskap basert på 50 pst. statlig kapital via SND og 50 pst. privat kapital. Nettopp en representant for denne del av investormiljøet gir i dagens Aftenposten uttrykk for følgende: «Utenlandske investorer er meget skeptiske til å investere i Norge.» Videre står det: «Utenlandske investorer åpner nødig lommeboken for bedrifter som ikke har muligheten til å flytte ut av Norge.» Og det gis en begrunnelse for hvorfor: Man er redd for å etablere seg i Norge på grunn av uforutsigbarheten i skatteregimet og faren for å bli låst inne med store skatteregninger i et land hvor man ikke kan bygge på et trygt og forutsigbart grunnlag. Det er faktisk ganske interessant å se at mange av de protester vi nå får på de skatteregler som foreslås av flertallet, kommer fra representanter for selskaper som vi har opprettet for å investere med statlige midler. Ett av de mange protestbrev vi har fått mot Regjeringens skatteforslag, kom fra selskapet Norsk Vekst A/S, et selskap som dette storting i begynnelsen av 1990-tallet opprettet med statlige midler for å supplere privat kapital på investeringssiden. Det de nå klager på, er faktisk rammebetingelsene – nøyaktig det samme som Høyre har sagt hele tiden: Det er rammebetingelsene som gjør det vanskelig å investere i Norge, ikke mangelen på statlig kapital. Jeg var tidligere i en replikk inne på den analyse som Regjeringens budsjettdokumenter legger til grunn, nemlig at den viktigste pressfaktoren i norsk økonomi er mangelen på kapasitet. Mangel på kapasitet kan man gjøre noe med på to måter. Man kan slanke, effektivisere, rasjonalisere, modernisere – man kan velge hvilket uttrykk man vil – den offentlige sektor i Norge, som er stor, særdeles stor. Offentlig sektor utsettes ikke for konkurranse i det store og hele, og har derfor ikke det press på seg til økt produktivitet som privat sektor har. Derfor er det vi som har ansvaret for å lage slike markedslignende rammebetingelser også for den offentlige sektor. Regjeringens forslag inneholder ingen slike forslag. Man konstaterer altså problemet – «ser på det», som det heter i politisk sjargong – og gjør ikke noe mer med det. Den andre hovedfaktor ligger i mangelen på arbeidskraft. Også her viker Regjeringen unna fra nødvendige, men, jeg innrømmer, upopulære tiltak. Det er ikke vanskelig å peke på at det vil bli upopulært å begrense en særdeles gunstig AFP-ordning. På det området var vel Høyre blant de meget forutseende som da ordningen mer eller mindre ble påtvunget Stortinget, sa at den ikke var bærekraftig, at den etter hvert ville få en ekspansjon som ville gjøre det umulig økonomisk å bære den. Vi fikk rett. Ikke derfor, men fordi ordningen nå er kostbar, er man nødt til å gjøre noe med både det og det faktum at tusener av årsverk hvert år forsvinner på grunn av sykefravær eller på grunn av uføretrygding. Det går mange som representerer arbeidskraft, rundt og er helt uføretrygdet, mange som i dag kunne vært på deltid, iallfall, vært en del av norsk arbeidsliv. Og vi trenger dem. Jeg skal ikke her bruke tid på å berøre temaet som går på å øke arbeidskraften i Norge ved mer forenklet og liberalisert arbeidsinnvandring. Der inneholder forliket et lite glimt av håp om at Arbeiderpartiet begynner å myke opp sin bastante motstand, men som vanlig er det lite konkret, og det kommer for sent. Det kommer senere enn det gjør iallfall i alle sammenlignbare land. Strukturreformer mangler altså. Det er en av årsakene til at vi i dag dessverre ikke kan bruke mer oljeinntekter – eller mer penger i det hele tatt – i økonomien for å få gjort mer. Forliket er litt mindre ille for bedriftene, men verre for forbrukerne. Konjunkturavgiften vedtas ikke, men flyttes til andre områder som for bedriftenes bunnlinje betyr omtrent det samme. Det største løft noen næring får i forliket, er gitt til den eneste næring som overhodet ikke har internasjonal konkurranse, nemlig landbruket. Bondelaget bør gratuleres med dette årets absolutte lobbypris. Dette er et gammelt Bondelags-krav – forståelig, sett fra næringens side, men det utsetter jo bare en nødvendig omstilling på pris som næringen måtte vært undergitt under alle omstendigheter. Det som er trist med opplegget, er at forbrukerne totalt sett likevel tar støyten. Det skal innkreves mer moms neste år enn i år, uansett hvordan man snur og vender på det. Og på toppen av det hele kommer så boligskatt, elavgift osv., som ikke har noen fornuftig, rettferdig fordelingsvirkning, men som rammer alle. Kristelig Folkepartis parlamentariske leder har brukt mye tid på å anklage Høyre for at vi ikke har lagt frem et alternativt budsjettopplegg som er et samarbeidsopplegg i forhold til andre partier. Man kan anklage oss for mye, men det som er lagt frem er nå engang vårt opplegg, det er ikke et opplegg som er fremforhandlet med andre. I motsetning til sentrum har vi et eget opplegg. Jeg kan derfor vanskelig angripe tilbake, annet enn å snakke om selve forliket, som jeg nå forutsetter er sentrumspolitikk. Det er det greit å legge til grunn. Det er heller ikke så helt lett å ha oversikt over hvor sentrum til enhver tid er: Her går jeg mot en skatt – gevinstbeskatning – med gode argumenter fra tidligere finansminister Restad i brev til Stortingets finanskomite så sent som i 1998. Og nå går altså sentrum inn for det de sist gikk mot. Vi går mot økt boligskatt i vårt opplegg. I en uttalelse fra representanten Bondevik, som så sent som et par uker før budsjettet kom, sa han at han ikke ventet seg så meget av budsjettet, men at én ting måtte de iallfall ikke gjøre, og det var å øke boligskatten. Vi går altså imot det. Kristelig Folkeparti gjør det motsatte – de øker boligskatten, som de advarte mot å øke. Jeg håper derfor på en viss forståelse for at det ikke alltid er like lett å forholde seg til forventninger om hva Kristelig Folkeparti kommer til å gjøre. Det er riktig at vi har kuttet i utviklingshjelpen, et beløp som innebærer at utviklingshjelpen neste år blir i underkant av 10 milliarder kr, ikke i overkant av 12 milliarder kr. Jeg tror det er til å leve med, særlig tatt i betraktning at vi utstyrer vårt forslag også med et opplegg for å tillate fri import fra de fattigste u-landene til de land de kan selge til, deriblant Norge. Når vi også anklages for å fremme et sykelønnsforslag, blir jeg imidlertid noe mer i stuss, for det er tross alt en del av det som også Kristelig Folkeparti går inn for i sitt program. Det nytter ikke bare å gå inn for det i sitt program, man må også foreslå det i Stortinget. Høyre har gjort det Kristelig Folkeparti har tatt til orde for.