Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-12-14:
Veteran er en hedersbetegnelse, det er ikke en diagnose. Forsvarets veteraner bringer med seg verdifulle og positive erfaringer og kunnskaper fra et viktig og veldig ofte risikofylt oppdrag på vegne av den norske stat og det norske samfunnet. Heldigvis klarer de fleste veteraner seg godt, men de som sliter, sliter ofte veldig tungt. Det er stor enighet om at de kvinner og menn som utfører krevende oppdrag på vegne av Norge, har krav på vår støtte og vår anerkjennelse. Vi er på lag i denne saken, men vi kan være uenige om vurdering av virkemidler, eller hvor langt vi egentlig har kommet. Stortinget og regjeringa har stått sammen om å ville styrke dette området gjennom flere år. Dette er et tema som engasjerer. Det engasjerer oss som politikere, det engasjerer soldatene og deres pårørende, og det bør engasjere hele det norske samfunnet. Senest i dag morges mottok jeg et støtteopprop for veteransaken med 628 underskrifter. Det engasjementet som initiativtakeren til denne kampanjen, Arild Lihaug, og andre ildsjeler viser – jeg ser at mange av dem sitter på galleriet her i dag – bør inspirere oss alle. Støtte, anerkjennelse og ivaretakelse må ta mange former – for det første en praktisk form. Det må være tilstrekkelig og forsvarlig trening og opplæring. Vi må forberede dem som skal ut, og de må ha godt materiell. Rammevilkårene som setter Forsvarets menn og kvinner i stand til å løse de oppdrag vi har pålagt dem, må være gode. Dernest må det ha en symbolsk form. Medaljer, parader og hjemkomstseremonier er viktig. Jeg har på vegne av Stortinget gleden av å delta på alle medaljeseremoniene og hjemkomstparadene for Forsvarets veteraner, og jeg ser jo hvordan det gjør meg som politiker, på vegne av Norge, stolt, men jeg ser også hvilket samhold og hvilken identitet det skaper. Dette fellesskapet er viktig for den enkelte, og det er viktig for Forsvaret som organisasjon. Det var lenge undervurdert i Forsvaret, og det var lenge undervurdert i offentligheten. Symboler er viktige. Vi skal vise fram våre veteraner og være stolte av dem og den jobben de har gjort, og gjør. Så må det være en politisk anerkjennelse, en bevissthet rundt oppdragene og kunnskap om militærmaktens rammer, muligheter og begrensninger. Vi skylder våre soldater i skarpe oppdrag å være interessert i det de gjør og åpent diskutere og debattere deres oppgaver og oppdrag. Så må det til en økonomisk og juridisk anerkjennelse og ivaretakelse, gode rammevilkår og forutsigbarhet for den enkelte soldat og hans eller hennes familie. Vi må anerkjenne risikoen i soldatyrket gjennom godtgjørelser som står i samsvar med oppgaven, og, når noen har ofret sin egen helse, sørge for at han eller hun settes i stand til å leve et mest mulig fullgodt liv gjennom økonomisk kompensasjon. Dette siste aspektet ved anerkjennelse handler ikke bare om økonomi. Det handler om hvordan vi har innrettet vår forvaltning, om hvordan systemet møter den enkelte, om hvordan den som har gjort sin plikt, skal kunne kreve sin rett uten å oppleve det som en ny kamp – en kamp som mange sier de opplever som tøffere enn den de utkjempet på slagmarken. Hvordan vi behandler våre veteraner, sier veldig mye om oss som samfunn. Jeg vil berømme Forsvaret for styrkinga av veteranarbeidet. Det er oppretta en egen Forsvarets veterantjeneste som nå gjøres til en permanent organisasjon, vi har en synlig og markant veteraninspektør, det er større oppmerksomhet rundt dekorasjoner og seremonier, prinsippet om «én dør inn» hos Forsvaret har nok kanskje ikke satt seg fullt ut i praksis, men det er et viktig prinsipp, og ikke minst utvikles Bæreia som et senter for veteranene og deres nærmeste pårørende. Men veteranarbeidet må nå langt utover Forsvarets egne rekker og organisasjoner, og det er her det butter imot, særlig i den enkeltes møte med systemet på sivil side, den offentlige forvaltninga i form av Nav, Statens Pensjonskasse og helsevesenet. Regjeringas handlingsplan I tjeneste for Norge kom våren 2011, etter å ha vært varslet i to år. Samtidig endret man den særskilte kompensasjonsordninga for skadde veteraner. Handlingsplanen favner bredt: 127 foreslåtte tiltak og et virkeområde også utenfor Forsvaret, f.eks. politi, personell i utenrikstjeneste osv. Da Stortinget spurte i juni i år, fikk vi opplyst at 26 av tiltakene er gjennomført, mens en lang rekke tiltak skal gjennomføres innen utgangen av 2012, og jeg regner med at statsråden vil si mer om status for oppfølging av planen. Jeg nevnte at flere veteraner er sitert på at kampen mot systemet er tøffere enn kampen på slagmarken. Det forteller meg at det er nødvendig å gjøre noe drastisk. Det er ikke akseptabelt, og det er ikke i tråd med de intensjoner Stortinget har gitt uttrykk for, eller de vedtak vi har fattet. Skadde veteraner møter fortsatt i altfor stor grad liten forståelse for sin situasjon og sine skader i sivil forvaltning og helsevesen. Det mangler kompetanse, og det mangler kunnskap. Det må forbedres, og det må legges til rette for systematisk kompetanseheving i relevante fagmiljøer, slik bl.a. Veteranforbundet SIOPS gjør i samarbeid med Regionalt ressurssenter om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging. Det er knyttet til kompetanseutvikling innenfor spesialisthelsetjenesten og andre deler av Nav-systemet. Dette er et tilbud som Høyre foreslo å styrke betraktelig i sitt alternative budsjett. Høyre mener også at det bør vurderes å samle og sentralisere kompetansen knyttet til veteraners økonomiske og juridiske rettigheter i forvaltninga, f.eks. gjennom en modell i tråd med det tidligere krigsinvalidekontoret i det gamle Rikstrygdeverket. Det ville kunne sikre implementering av «én dør inn»-prinsippet også innen sivil forvaltning og bidra til samling og styrking av kompetanse og enhetlig praksis på området. I tillegg må fagkompetansen og vedtaksmyndigheten i størst mulig grad være samlet. Sånn er det ikke i dag. En samlet opposisjon foreslo dette i innstillinga til ny langtidsplan. I dag er saksbehandlinga hos Statens Pensjonskasse veggen for mange skadde veteraner. Statens Pensjonskasse forvalter et omfattende sett av ulike erstatnings- og kompensasjonsordninger. Det er uoversiktlig, og det er komplekst, ikke minst for den enkelte som møter systemet, og det er ekstremt lang ventetid. I handlingsplanen er tiltakene knyttet til Statens Pensjonskasse formulert som tiltakspunkt 103, som omhandler prosedyrer for spesialistutredning, tiltak for å korte ned uakseptabelt lang ventetid og særlig at «det skal etableres en helhetlig og forutsigbar prosess mellom Forsvaret og Arbeids- og velferdsetaten/SPK for håndtering av erstatningskrav». Dessverre er det fortsatt verken helhetlig eller forutsigbart. Veteraner som søker om erstatning, opplever fortsatt en uforsvarlig lang saksbehandlingstid. De opplever en nær sagt kafkask prosess knyttet til innhenting av spesialisterklæringer, og de opplever beviskrav som ikke syns å være i tråd med de føringer Stortinget har gitt overfor regjeringa i denne type saker. For den enkelte blir belastninga enorm. De opplever stadig nye krav om tilleggsdokumentasjon som nærmest virker som en standard prosedyre, som bidrar til å gjøre saksbehandlinga unødvendig lang. Resultatet av Statens Pensjonskasses saksbehandling er nå at stadig flere saker forberedes og etter hvert også bringes fram for rettsapparatet. Det er ikke en god utvikling. Det er ikke bra for den enkelte, som må bruke ytterligere ressurser på dette, og det er ikke bra for Forsvaret eller for offentlige myndigheter. Ikke minst: Det skaper et inntrykk av at staten ikke tar sitt ansvar, og at den enkelte soldat ikke får det han eller hun har krav på. Det reiser paralleller til en av Norges virkelig historiske skampletter, nemlig behandlinga av krigsseilerne gjennom hele etterkrigstida. Nå ser vi igjen mennesker som har ytt samfunnet det ytterste offer, for deretter å gå til grunne i møte med systemet. Det kan vi ikke være bekjent av. Vi vet at traumatiserte veteraner har valgt å ta sitt eget liv etter å ha kommet tilbake fra tjeneste. Overgangen har vært for vanskelig, og sikkerhetsnettet har ikke vært godt nok. Om nyhetssaken om selvmordsratene hos veteraner i går kveld viste oss noe, er det særlig behovet for mer kunnskap og mer forskning på deres situasjon. Den lenge etterspurte levekårsundersøkelsen blir derfor et særdeles viktig skritt på denne veien. Fra Høyres side har vi høye forventninger til undersøkelsen og ikke minst til oppfølginga av den. Vi har kommet et godt stykke på vei med å forbedre anerkjennelsen og ivaretakelsen av våre veteraner, både før, under og etter tjeneste. Utfordringene gjenstår likevel, spesielt i det sivile hjelpeapparatet, og i denne saken – som for veteranene for øvrig – holder det ikke å komme et godt stykke på vei, vi må faktisk komme helt hjem.