Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-12-10:
Næringskomiteen, med dagens omfattende ansvarsområde, ble etablert i 1993, da også landbruks- og fiskeriområdene ble innlemmet. Komiteen representerte i så måte noe nytt. Målsettingen var å utforme en innstilling under et helhetlig og samlet næringspolitisk perspektiv, med målsetting om verdiskaping og økonomisk vekst. Næringsliv og nyskaping skulle vurderes mer uavhengig av om inntektene kom fra industriell virksomhet, varehandel, reiseliv, jord- og skogbruk eller fiske og fangst. Har Stortinget gjennom de budsjettforslag som behandles i dag, ni år etter at den nye komitestrukturen ble etablert, kommet noe særlig nærmere en helhetlig næringspolitikk i praksis, noe som virkelig betyr noe? På noen områder har det skjedd en endring. Særlig er det tydelig på områder der Norge har forpliktet seg gjennom internasjonale avtaler som har gitt mindre muligheter for skjerming og subsidiering. Men på viktige områder går tingene stort sett som før. Landbruksoverføringstankegangen, distrikts- og fiskeristøtten følger for det meste de oppgåtte spor. Derfor vil næringskomiteens budsjettinnstilling neppe bli husket som et eksempel på dristighet eller nytenkning. Det er kun Fremskrittspartiet som i noen større utstrekning er villig til å ta et oppgjør med den gamle overføringstankegangen om at statens pengesekk skal løse næringenes og distriktenes problemer. Tydeligst blir dette synliggjort gjennom landbruksoverføringene. For oss er det viktig å understreke følgende: Uansett hvilken næring det dreier seg om, er den bare bærekraftig over tid hvis virksomheten gis bedriftsøkonomisk lønnsomhet, basert på produkter som er prissatt slik at markedet etterspør dem. Det er et uomtvistelig faktum. Videre betyr EUs indre marked med frie bevegelser av varer, tjenester, arbeidskraft og kapital mer like avkastningskrav over hele Europa. Det betyr at kravene til avkastning også i distriktene etter hvert tilnærmes det vi har i resten av landet, og i EØS-området for øvrig. I internasjonaliseringens tidsalder må altså markedsorientering og konkurransedyktighet stå sentralt hvis vinnerbedrifter skal skapes. Vi må derfor ha rammevilkår som gir våre virksomheter et godt utgangspunkt, og som er i tråd med våre internasjonale forpliktelser gjennom EØS- og WTO-avtalen og andre internasjonale avtaler. Vi må utvikle effektive løsninger samtidig som de distriktspolitiske ambisjonene må endres. Med andre ord: Vi må tilpasse oss forholdene syd for Svinesund. Et lite land med mange små industribedrifter som konkurrerer i de store markedene, kan ikke avvike vesentlig fra andre lands rammevilkår. Det bør være et av hovedmålene i et nytt millenium. Dette går også rett inn i den debatten som føres om fremtidige muligheter for industri og næringsliv utgått fra Norge, og hvor forskjellige aktører har problemer med å oppnå enighet. På den ene siden har vi en del næringslivsforskere, næringslivsorganisasjoner og fagforeninger som gir uttrykk for bekymring for tap av arbeidsplasser i industrien. På den andre siden står vår næringsminister og folk i departementene som forsøker å avdramatisere situasjonen gjennom å presentere tall om at det er 10 000 flere jobber i industrien nå enn for ett år siden. Fremskrittspartiet er glad for at næringspolitikken nå settes på den politiske dagsordenen. Det er på tide. Det må være klinkende klart. Utviklingen er bekymringsfull. Forsker Eli Moens rapport «Globalisering og industripolitiske strategier» for Makt- og demokratiutredningen dokumenterer at Norge de siste 20 år har hatt den kraftigste industrielle tilbakegang i hele Europa. Norge reduserte sin samlede industrisysselsetting, målt i antall timeverk, med vel 21 pst. fra 1980–2000. For eksempel hadde USA høyere industrisysselsetting i 2000 enn i 1980. Norge har også tidvis hatt den laveste produktivitetsutviklingen i OECD. Landets økonomi er mer råvarebasert enn noe annet OECD-land. Vi makter ikke å komme ut av råvareklemmen. Norsk næringsliv viser også en meget lav innovasjonsvekst. Når problemene er godt kjent, må vi få etablert en økonomisk politikk og en næringspolitikk som legger forholdene til rette for industriutvikling, også her hjemme. Fremskrittspartiet tar hensyn til dette i sitt alternative statsbudsjett med skatte- og avgiftslettelser for bedrifter og personer i størrelsesorden 28 milliarder kr. Dette er nødvendig, mener vi, for å få vekst i det fastlandsbaserte næringsliv. Dette skal bl.a. bidra til å kompensere for en del av ulempene ved at vi ligger langt fra markedene, har et lite hjemmemarked, en dårlig infrastruktur og mye, mye mer. Vi etablerer med vårt opplegg skatte- og avgiftsbetingelser i verdensklasse. Hvis man gir mindre skatte- og avgiftslettelser over en lengre periode, vil ikke det ha samme positive effekt på økonomien som om man slår til med kraftige kutt fra dag én. Dette er helt nødvendig for å gjenvinne tilliten til langsiktig lønnsomhet for investeringer. Uten de nødvendige skatte- og avgiftslettelser får vi verken utenlandsk eller norsk kapital til å bygge opp virksomheter i Norge i noen større utstrekning. Det er det som vil være hovedutfordringen i årene som kommer. Videre viser erfaringer fra land som har lyktes, at de tidlig har tilpasset seg den globale konkurransens spilleregler. Man har forstått at kunnskapssamfunnet trenger nye næringspolitiske virkemidler. Erfaringene fra USA, Irland og Finland viser at dette er gjennomført gjennom en styrking av næringslivets innovasjonskraft med bistand fra en aktiv stat og med klare prioriteringer i næringspolitikken. Prinsippet om næringsnøytralitet og generelle rammebetingelser har vist seg ikke å være nok. I tillegg kan det være klokt å satse på vekstkraftige næringssektorer, og i valg av virkemidler må det også tas hensyn til at virkemidler som fungerte bra i industrisamfunnet, kan være helt irrelevante i kunnskapssamfunnet. Det er bred politisk enighet om å satse på FoU og utdanning i dette landet. Sammenliknet med de fleste andre OECD-land har Norge imidlertid et meget høyt utdanningsnivå. Vi er ett av de land som har det høyeste antall ingeniører og forskere i forhold til innbyggertallet. Likevel har denne innsatsen i utdanning i liten grad gitt seg utslag i form av nytt kunnskapsbasert næringsliv. Det tyder på at vårt hovedproblem ikke er mangel på kompetanse, men manglende evne til å omsette kompetansen til praktisk næringsvirksomhet. Derfor er det viktig å forsterke virkemidlene som er rettet mot gründervirksomhet og nystartede bedrifter. Det tilsier bl.a. en utvidelse av ordningen med såkornfond og tilsvarende incentiver til inkubatorvirksomhet. Næringskomiteen og Stortinget vil få gode muligheter til å være med og utmeisle en tjenlig virkemiddelpolitikk når virkemiddelmeldingen kommer til behandling, forhåpentligvis til våren. Videre må det fokuseres på betydningen av at Norge beholder hovedkontor og kompetansearbeidsplasser i strategisk viktige selskaper. Mangelen på nasjonale virkemidler har bidratt til en gradvis filialisering av norsk næringsliv. Staten bør derfor bruke sin kapitalstyrke til å sikre et nasjonalt eierskap i strategisk viktige selskaper. Fremskrittspartiet foreslo derfor ved behandlingen av eierskapsmeldingen å utrede opprettelsen av et strukturfond til et slikt formål. En annen modell kan være at statens eierandeler i næringslivet legges til egne holdingselskaper, og at disse bidrar i private selskaper som har behov for å styrke sitt kapitalgrunnlag, enten i en oppkjøpssituasjon eller i forbindelse med omstrukturering. Ved behandlingen av eierskapsmeldingen ble Regjeringen pålagt av stortingsflertallet å komme tilbake med en egen sak om ulike modeller for en mer profesjonell utøvelse av statens eierskap. I den prosessen vi nå er inne i, og hvor det politiske flertall har gått inn for et stramt budsjettopplegg, er det for Fremskrittspartiet oppsiktsvekkende at det samme politiske flertall ønsker å opprettholde betydelige overføringer til landbrukssektoren. Det man da i realiteten bidrar til, er å utarme distriktene. Det er virksomheter i perifere strøk av landet som må bære de økonomiske byrder. Mange bedrifter i distriktene kjemper en hard kamp for å overleve i den internasjonale konkurransen, og verre vil det bli. I denne kampen må de, i tillegg til sine egne kostnader som er høye, bære sin del av byrdene for å finansiere verdens dyreste landbrukspolitikk. Fremskrittspartiet registrerer at de øvrige partiers bevilgningsforslag når det gjelder landbruket, betyr at enorme overføringer fortsatt vil tilflyte en enkeltnæring. Utviklingen er bekymringsfull. En betydelig grad av skjerming fra markedet bidrar til en svakere motstandskraft overfor nye behov og betingelser. Tilpasningen til nye spilleregler vil bli desto tøffere lenger frem. Landbruksnæringen vil bli utsatt for konkurranse i årene som kommer. Derfor er det viktig å legge forholdene til rette mens det ennå er tid for det, mener Fremskrittspartiet. Vi mener også at det ikke må ventes med å introdusere en ny landbrukspolitikk som krever radikale endringer i rammebetingelsene. Primærprodusenter må i større grad etter hvert kunne sammenliknes med selvstendig næringsdrivende, andre bransjer og næringer som eksponeres for konkurranse. Parallelt med subsidiereduksjoner må det gjennomføres andre radikale endringer i rammebetingelsene for jordbrukets næringsliv, bl.a. gjennom å liberalisere lovverket, oppheve alle produksjonsbegrensninger, avvikle restriksjoner på salg av jord- og skogeiendommer og oppheve bo- og drivepliktsbestemmelser samt særlovgivningen innenfor bondesamvirket som begrenser konkurransen. Dersom overføringene reduseres i takt med omfanget av de reguleringer som hindrer landbruket i å være rasjonelt og effektivt, økes mulighetene for å utløse en betydelig vekstkraft. Dette vil bety noen tøffe tak og færre aktører i næringen. Vi legger inn overgangsordninger for dem som trer ut av yrket, som et ledd i en effektivisering av norsk landbruk. Jeg vil ta opp forslag nr. 5 på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, og forslagene nr. 11–16 på vegne av Fremskrittspartiet.