Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-01-17:
Samfunnet er en veldig komplisert organisme, og en komplisert organisme samsvarer ikke alltid med departementsinndeling. Så jeg tror vi bare skal erkjenne at når det gjelder hvordan vi velger politisk å dele inn samfunnet, er til syvende og sist Gros ord om at «alt henger sammen med alt», det aller sanneste man kan si. Hvordan man skal dele inn i ulike departementer og ulike styringsmåter, er noe det aldri vil finnes en endelig løsning på. Det er noe som vil være oppe til kontinuerlig debatt, og som det er veldig nyttig å drive høyttenkning rundt. Derfor har jeg tillatt meg å drive høyttenkning rundt det og hvordan man kan styrke miljøinteressene i den kontinuerlige debatten som vi vil ha om hvordan vi skal organisere statsforvaltningen i Norge. Et av grepene den rød-grønne regjeringen har tatt, er å slå sammen de to feltene miljø og utvikling. Det har gitt oss en formidabel styrke internasjonalt, som har gjort at Norge har blitt en pådriver internasjonalt på dette området, som vi nesten sikkert ikke kunne blitt uten det. Jeg tror ikke det hadde vært mulig å få fram f.eks. skogprogrammet med mindre vi hadde slått sammen Utenriksdepartementets og Miljøverndepartementets innsats på dette området, fordi du da kobler sammen penger og politikk på en måte som nesten ingen andre land klarer. Så det er et eksempel på institusjonell nytenkning på dette området. Det gir oss også en stor styrke når vi f.eks. diskuterer klimatilpasning internasjonalt, hvor dette jo framstår som en miljøpolitisk diskusjon, men i all realitet er det en utviklingsdiskusjon, altså hvordan får Bangladesh til sin flombeskyttelse, eller hvordan skaper man syklonvern på Haiti? Det må gjøres ute i felt, og det er utviklingspolitikk det handler om. Så det er et eksempel på et nytt institusjonelt grep. Jeg vil stimulere til mer slik høyttenkning. Jeg mener at Miljøverndepartementet har en for svak stilling totalt sett i den norske forvaltningen. Det er ikke nytt nå, tvert imot har Miljøverndepartementet en klart sterkere stilling nå enn det har hatt tidligere. Men vi bør kontinuerlig styrke Miljøverndepartementets stilling. En gang i framtiden bør Miljøverndepartementet etter min oppfatning – det er ikke sikkert alle i regjeringen deler den – ha mer status, som Finansdepartementet, som noe som kan gripe inn på andre departementers områder for å sikre miljøpolitikken. Men realiteten nå er jo at det som kommer fra Stortinget, er en serie forslag om å redusere Miljøverndepartementets makt og innflytelse. Jeg vet ikke om interpellanten har lagt merke til det, men Høyre og Fremskrittspartiet har i den offentlige debatt fremmet en rekke forslag som alle har én konsekvens, nemlig at Miljøverndepartementets makt vil bli mindre i Norge. Så hvis Miljøverndepartementet i dag er en due, eller ugle – ikke vet jeg – som burde bli en ørn, er det iallfall helt sikkert at hvis de partiene kommer til makten, blir det ikke en fugl i det hele tatt; det blir et landbasert dyr som kryper rundt uten mulighet til å løfte seg overhodet, fordi man er vingeklippet på en serie områder, som er litt utenfor debatten, men som jeg gjerne kommer tilbake til hvis det skulle være ønskelig. Uansett framtidig organisering av klima- og miljøpolitikken, som jeg altså som sagt mener bør være til offentlig diskusjon hele tiden, kommer man jo aldri bort fra at man har et samfunnssystem som består av en serie sektorer, en serie sektorinteresser. De vil med rimelighet og fornuft være representert uansett styringssystem i en regjering, og man må avbalansere de ulike interessene på en overordnet måte. Det er der regjeringen kommer inn. Jeg tror også det er veldig sunt og riktig at man holder fast ved sektorprinsippet og sektoransvaret, nemlig at hovedansvaret for miljøpolitikken i samferdselssektoren ligger hos samferdselsmyndighetene, olje- og energimyndighetene er ansvarlige for at man når klimamålene på det området, og kommunalministeren er ansvarlig for at man stimulerer kommunene til å ta tak i energieffektivisering osv. Så kombinasjonen av et sterkt og pågående miljøverndepartement med sektoransvaret tror jeg er det som vil gi oss størst resultater i årene framover. Det kan gis mange eksempler på dette – samferdsel, energibruk. Landbruk er et annet eksempel. Landbruksministeren kom med en utmerket klimamelding for landbruket i 2009 som også illustrerer hvordan en av sektorene tar et stort ansvar på sitt eget felt. Det grunnleggende arbeidet vi nå står foran, og som jeg ikke kan foregripe her, er selvfølgelig arbeidet med oppfølgingen av Klimakur. Det var jo nettopp et grep som ble tatt på basis av klimaforliket, med støtte fra alle de seks partiene som var med i klimaforliket, for å se på og utrede hvordan man skal kunne få satt i verk de målene vi i fellesskap har satt i klimaforliket. Det utredningsmaterialet foreligger. Det er en meny som viser at det er mulig å nå klimamålene. Det er kanskje litt dyrere enn noen trodde, men det er fullt teknisk mulig. Så skal vi altså gjennom klimameldingen, på basis av den menyen, velge hvilke retter vi vil sette på bordet og begynne å spise. Cancún-møtet var en stor suksess. Det var det beste som var mulig å nå innenfor de gitte maktforhold i verden og gitte politiske prioriteringer fra andre land i 2010. Det setter oss på et spor fram mot Durban. Men heller ikke i Durban er det veldig sannsynlig at vi får den altomfattende klimaavtalen som et stort flertall her i huset – alle kanskje, eller iallfall helt sikkert alle uten Fremskrittspartiet – ønsker. Mest sannsynlig får vi ikke den avtalen heller i Durban, men vi kan ta nye skritt i klimabyggverket i Durban. Da er det desto viktigere at enkeltland gjør det som er vårt ansvar i mellomtiden. Det positive i klimabildet internasjonalt er jo at mange land gjør en hel masse hjemme, selv om de ikke er like villig til å forplikte seg i internasjonalt regelverk. Det er heller ikke riktig, som det av og til gis inntrykk av, at klimapolitikken ikke gir resultater. Tvert imot viser Norges femte såkalte nasjonale kommunikasjon til FNs klimakonvensjon i 2010 at utslippene i 2010 ville vært 11–14 mill. tonn høyere i 2010 hvis det ikke hadde vært for virkemidlene i klimapolitikken. Så klimapolitikk nasjonalt og internasjonalt virker, men jeg er enig med interpellanten i at det må virke sterkere. La meg nevne noen av de grepene som regjeringen allerede har tatt. Vi har lagt om engangsavgiften for kjøretøy, som gjør det billigere å kjøre klimavennlig. Vi har gjennom budsjettet styrket belønningsordningen for kollektivtrafikk. Vi har økt bevilgingene til jernbane. Vi har fått på plass omsetningspåbud for biodrivstoff. Testsenteret på Mongstad er under full bygging. Enova har gjort en masse for energieffektivisering med vesentlig økte midler og etablert Transnova for å utløse tiltak innen transportsektoren. Men ingen hevder at summen av de virkemidlene vi til nå har satt i verk, vil være nok til å nå målene for 2020. Derfor kommer klimameldingen til høsten, for å gå gjennom alle de nye virkemidlene som må på plass. Til sammen ble det i Klimakur utredet tiltak som kunne redusere utslippene med 22 mill. tonn innen 2020. Her må altså Stortinget og regjeringen foreta en avveining. Noen tiltak er i og for seg billige å gjennomføre, men kan ha drastiske samfunnsmessige konsekvenser som vi ikke ønsker, av typen sette ned avgift, slik at en bedrift går konk. Det kan være et billig tiltak, men har jo konsekvenser vi ikke ønsker. Andre tiltak kan være vesentlig dyrere, men ha mye mindre samfunnsmessige konsekvenser. Det er denne avveiningen av klimamålsettingen mot andre samfunnsmessige føringer som blir Stortingets og regjeringens hovedoppgave når klimameldingen kommer. Riksrevisjonen, som interpellanten var inne på, la fram en undersøkelse hvor de vurderte måloppnåelsen i forhold til Norges internasjonale klimaforpliktelser. Jeg mener de sa akkurat det som er vår vurdering også, at med de nåværende virkemidler vil vi ikke nå målet. Med andre ord, vi må innføre nye virkemidler. Det skal vi gjøre i forbindelse med klimameldingen. Riksrevisjonen pekte også på det som jeg har vært inne på i høyttenkningen, nemlig at det er behov for å styrke Miljøverndepartementets makt og innflytelse i de ulike dragkampene. La meg da igjen minne om at blant de budsjettforslagene som vi fikk fra opposisjonen, var det betydelige forslag om reduserte stillinger innenfor Miljøverndepartementet og miljøforvaltningen, som jo helt sikkert nettopp ville redusert miljøetatenes makt i de interne dragkampene overfor andre sektorer. Det som i hvert fall er helt sikkert, er at hvis interpellanten ønsker et sterkere miljøverndepartement, er dagens regjeringspartier de beste alliansepartnere for å få det til. La meg til slutt, siden tiden løper, si at vi har tatt utfordringen fra Verdens Villmarksfond, eller WWF, som de ønsker å kalle seg, som jeg ikke liker, siden det er en engelsk forkortelse, men det får nå de bestemme selv, som har kommet og sagt at vi bør innføre en klimalov etter britisk modell. Det vil vi utrede. Det er ikke i tråd med norske styringstradisjoner. Det normale i Norge er at man vedtar politikken gjennom fortløpende stortingsvedtak og fortløpende budsjettbehandlinger. En klimalov vil i så fall være et nytt grep på et område hvor vi ikke har tradisjoner for det. Men la oss få utredet dette. La oss se hvilke konsekvenser dette vil ha. Da får vi det fram til en bred behandling i både storting og regjering i forbindelse med klimameldingen. Det kan selvsagt sikkert også tenkes andre varianter som ikke ligger så tett opp til den britiske modellen, men igjen, disse mulighetsvinduene skal vi rulle ut, slik at alle kan få se på dem.