Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
I går ble det igjen kjent at bydel Gamle Oslo kommer dårlig ut på SSBs levekårsundersøkelse. Bare fire norske kommuner har verre levekår, og det er gjerne fraflyttingstruede kommuner. I Gamle Oslo bor det 25 000 mennesker. Det er lite nytt i de ulike rapportene, men at de stadig viser en forverret situasjon for barn, er nytt, og det er virkelig ille. Det er mye bra som skjer, men det berører hjerteroten på oss alle at 70 000 barn i en av verdens beste velferdsstater lever under fattigdomsgrensen. Tallet blir større om jeg tar med dem som lever tett inntil den absolutte fattigdomsgrensen, og Norge har flest fattige barn i Norden. Jeg er enig med Odvar Nordli i at dette er en skam. Utfordringen er å løfte barna økonomisk og velferdsmessig. Levekårsmeldingen konkluderte med at forskjellene i det norske samfunnet har økt. Det betyr at forskjellen mellom fattige og rike barn også har økt, og det haster å gjøre noe med dette, fordi barna vokser veldig fort. En annen undersøkelse viser at blant barn i Gamle Oslo finnes det knapt et leksikon hjemme. Datateknisk utstyr er trolig like fraværende. Ungdommen i Gamle Oslo kan bare drømme om ISDN-linje. Mer alvorlig er det at fattigdommen gjør at mange bor så trangt at de ikke kan ta med seg venner hjem, fordi det rett og slett ikke er plass, og på den måten får foreldrene mindre oversikt over hva barna gjør ute. Mange av de barna og ungdommene som bor i bydelen, har knapt vært utenfor bygrensen. Soveposer til telttur, ski og annet sportsutstyr fortoner seg som luksus som mange av dem bare kan drømme om. Mer overraskende er det kanskje at noen av disse ungdommene også er så sultne når de kommer på ungdomsklubben at det faktisk oppfattes som et problem. Kosthold er et problem, men det er vanskelig å gi foreldre råd om kosthold når de er mest opptatt av å bli kvitt kakerlakkene på veggene i leilighetene. Dette er Norge anno 2000. Det er ikke skjult fattigdom. Den er ganske godt synlig og høyst reell for oss som bor i bydelen, og enda mer for dem som jobber med barn og ungdom i bydelen, for ikke å snakke om hvordan det oppleves for dem det gjelder. Dessverre er det også grunn nå til mistanke om prostitusjon når det gjelder jenter helt ned til 13 år, fattige unger som på den måten skaffer penger for å kjøpe det som er in. Da har jeg ikke nevnt forhold til kriminalitet og vold som er mer kjente problem. Dette er alvorlig. Da jeg ringte bydelen tidligere i dag for å få opplysninger om situasjonen, fikk jeg til svar at de satt i møte for å behandle budsjettkutt. Oslo kommune har sin del av ansvaret for dette, men 70 000 barn som lever i fattigdom, er også et nasjonalt ansvar. Utformingen av kriteriesystemet for Oslo er derfor viktig for en mer rettferdig fordeling og for en mer forutsigbar kommuneøkonomi. Dette kan staten gjøre noe med. Kriteriesystemet må ta opp i seg storbyutfordringen. Regjeringen jobber med det, og jeg håper Stortinget også vil ta ansvar for situasjonen. Ingen bør kunne leve med de store forskjellene vi har mellom barna, spesielt forskjellene vi ser mellom barna i Gamle Oslo og Vinderen. Så til slutt litt om Midtøsten. Jeg har selv vært i Midtøsten og med egne øyne sett det som jeg vil kalle apartheidregimet der – Israels daglige trakassering av palestinerne, og at de okkuperer stadig mer av Palestina, samtidig som man er midt oppe i fredsforhandlingene. Flyktningene har i flere generasjoner vært henvist til et nedverdigende liv i flyktningleire, nød og fattigdom. Det får meg til å minne om at det faktisk er Israels okkupasjon som er problemet, og ikke steinkasting og utålmodigheten hos palestinerne, og at løsningen ikke ligger i å kjøre fram med krig mot steinkastere, løsningen ligger i Israels fredsvilje. Det er viktig nå, som også utenriksministeren var inne på, at vi får Oslo-prosessen i gang igjen, at vi ser lyst på dette med Oslo-avtalen, og at ting skjer i den veldig spente situasjonen i Midtøsten.