Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-03-20:
Stortingsmeldingen om oppfølgingen av anmodnings- og utredningsvedtak har ført til økt oppmerksomhet om hvorledes de vedtak Stortinget fatter, faktisk blir fulgt opp av Regjeringen. Saksordføreren har redegjort for hvordan komiteen ser på det i dagens innstilling. Jeg har lyst til å si litt i tilknytning til disse sakene. Fram til regjeringsskiftet i 2005 opplevde vi en sterk økning i antall anmodningsvedtak. Flest var det i perioden 2002–2003, da det ble fattet hele 247 slike vedtak. Årsaken lå, naturlig nok, i den parlamentariske situasjonen med en mindretallsregjering som ikke hadde «fast følge», for å si det slik. Hvis denne utviklingen hadde fortsatt, ville vi fått en situasjon som jeg tror ville vært uheldig ut fra den ansvarsdeling som parlamentarismen hviler på. Det kunne ført til en utvisking av ansvarsforholdet mellom regjering og storting og skapt en uklarhet som ville gjort det enda mer krevende for velgerne å holde seg orientert om hvem som har ansvaret for hva i det politiske liv. Derfor er det gledelig at vi i den meldingen vi nå behandler, ser at antallet anmodningsvedtak er nede i ni. Jeg deler saksordførerens syn på at det forhåpentligvis blir enda færre utover i denne perioden. Stortingets rett til å fatte denne typen vedtak er jo udiskutabel. Men i tillegg til den uklarhet en tiltakende tendens til stortingsregjereri medfører, er det også grunn til å advare mot en tendens til å fatte vedtak hvis grunnlag ikke alltid er tilstrekkelig utredet. Hvis man ser på pålegg til Regjeringen om utredninger, har de i hele perioden vært overraskende få – dette selv om mange av vedtakene med fordel kunne vært formulert som utredningsanmodninger for å sikre at Stortinget, når saken kommer tilbake, har et tilfredsstillende grunnlag å fatte beslutninger på. For å beholde sin makt over de store linjene på lang sikt tror jeg Stortinget bør være forsiktig med å utvikle en grad av stortingsregjereri der man treffer instruksvedtak i for mange saker. Enkelte ganger kan det være nødvendig, men da bør sakene være tilstrekkelig utredet, slik at Stortinget kan være sikker på at det vedtaket man treffer, også kan gjennomføres. Hvis ikke vil man kunne ende opp i en situasjon der befolkningen vil miste tillit til det politiske system fordi det fattes vedtak i denne sal som altså kan vise seg å ikke kunne gjennomføres, rett og slett fordi man ikke har overskuet alle konsekvensene da vedtaket ble fattet. Derfor bør Stortinget bruke sin initiativmulighet til å få satt saker på dagsordenen ved å be om utredninger og deretter basere sine endelige vedtak på de utredningene som da vil måtte bli levert fra Regjeringens side. Det kan ta lengre tid, men det tilsier også at man har større mulighet til å treffe korrekte beslutninger når man tar dem. Det er viktig at det føres en løpende kontroll med etterlevelsen av Stortingets vedtak. I hvilket omfang slike vedtak bør fattes, er et annet spørsmål. Jeg har lyst til å si litt om fagkomiteenes rolle i behandlingen av anmodningsvedtakene. Slik vi gjør det i dag, oversendes meldingen til de respektive fagkomiteer for uttalelse før kontroll- og konstitusjonskomiteen avgir sin innstilling. Dette er en hensiktsmessig ordning. Det jeg imidlertid kunne ønske meg, var en sterkere fokusering på oppfølgingen av de vedtak som fattes innenfor de enkelte områder. Det gjelder både presisjonen ved utformingen av vedtak, og at de enkelte fagkomiteer sørger for systemer som gjør dem i stand til å følge med i om vedtakene faktisk følges opp. Det er ikke nok å vinne en votering i denne salen hvis vedtaket ikke settes ut i livet. Jeg har lyst til å bruke et eksempel som også saksordføreren var inne på, som kan skape unødig konflikt i vurderingen av om Stortingets vedtak er fulgt opp etter dets ordlyd eller ikke. Hvis det i vedtaket er bedt om at regjeringen kommer tilbake til Stortinget med en egen sak, er altså vedtaket ikke fulgt opp etter sin bokstav om tilbakemeldingen kommer i en budsjettproposisjon eller en samleproposisjon. For å unngå at formalismen blir like viktig som politikken kunne vi kanskje i Stortinget gjøre hyppigere bruk at formen «på egnet måte». Det er også grunn til å presisere at kontrolloppgaven ikke består i om egne synspunkter har fått gjennomslag, men om vedtaket Stortinget har fattet, er gjennomført i henhold til sin ordlyd. Kampen om de politiske løsningene må skje i komiteene og i stortingssalen – ikke i kontrollkomiteen under behandlingen av St.meld. nr. 4.