Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Man kan nok føre ganske lange diskusjoner om hva som er den største utfordringen i næringslivet i forhold til arbeidskraft – om det er dette at man ikke har fleksible nok ordninger som gjør at man kan utnytte arbeidskraften mer effektivt, eller om det er den store utstøtingen, den store økningen i langtidssykefraværet, de stadig flere uførepensjonerte, som gjør at man ikke greier å tilpasse seg, ikke bare når det gjelder arbeid, men hele livsmønsteret, til den endrede situasjonen i arbeidslivet. Jeg tror disse utfordringene henger litt sammen. Jeg tror faktisk også at det er mulig å utvikle en arbeidslivslov der man klarer å se på arbeidslivet i et langt livsløp, se på at man i visse perioder av sitt arbeidsliv har mulighet til å utøve større grad av fleksibilitet enn man har i andre faser av arbeidslivsløpet. Dette må også vurderes i forhold til det som er en samlet norsk politikk når det gjelder å kunne ta omsorgsansvar for små barn. Derfor er problemstillingen knyttet til spørsmålet om arbeidstidsbestemmelsene ganske omfattende, og vi kan ikke gå inn og se på den med bare ett blikk. Vi er for helhetens skyld og for at vi i framtiden skal være i stand til å møte de samlede utfordringene på arbeidsmarkedet, nødt til å se på dette med et overordnet blikk. Derfor anbefaler jeg så sterkt jeg kan, at dette spørsmålet selvsagt løftes inn som en prioritert oppgave i det utvalget som skal se på arbeidslivsspørsmålene. Vi skal prøve å gjøre utredningsarbeidet så fort som mulig. Hvis en regner med at et slikt utvalg – fordi det er så mange store spørsmål som det må tas stilling til – får to år på seg, vil vi være i stand til å legge fram en proposisjon i 2004. Får de halvannet år på seg – det avgrenser selvsagt muligheten til å gjøre jobben grundig nok – vil det være mulig å framlegge den i 2003. Jeg mener at det i arbeidsmiljøloven i dag ligger muligheter for fleksibilitet. Gjennom samarbeidsavtaler med de ansattes fagorganisasjoner må man kunne få til den grad av fleksibilitet som måtte være nødvendig for å møte de mer presserende behov for fleksibilitet, enten det er snakk om omsorgsyrkene, helsevesenet eller de øvrige deler av arbeidslivet. Jeg er i og for seg enig i at det er et behov for denne revisjonen. Jeg er også enig med representanten Karin Andersen, som sier at det er litt om å gjøre at vi nå får en annen kultur i forhold til lovgivningen når det gjelder arbeidslivsspørsmål, slik at lovgivningen blir forståelig. Det dreier seg ikke bare om arbeidstakerne. Det dreier seg faktisk også om arbeidsgiverne. Det er egentlig ganske håpløst at man for å kunne håndtere et av de viktigste verktøyene i arbeidslivet faktisk må engasjere konsulenter for å forstå hvordan man skal opptre. Men det har noe med lovgiverens og lovgivningens system å gjøre. Det må det være mulig å få til bedre, ikke bare når det gjelder språk, men også når det gjelder utforming. Dette vil også være en prioritert oppgave i det mandatet som dette utvalget skal ha, nemlig å lage loven på en slik måte at den i størst mulig grad er tilgjengelig for brukerne, slik at den kan bli et verktøy som vi kan møte de stadige endringene som vi ser i arbeidsmarkedet, og med måten å organisere framtiden på. Der er jeg faktisk enig med dem som sier at endringene skjer så raskt at man også må ha en lovgivning som er moderne og i stand til kontinuerlig å ta opp i seg disse endringene. Men det gjelder ikke bare arbeidstidsspørsmålene. Det gjelder også en rekke andre spørsmål i forhold til arbeidsmiljøloven, ferieloven, lov om lønnsplikt og en rekke andre lover som berører viktige spørsmål i forholdet mellom lovgiver, arbeidstaker og arbeidsgiver.