Jan Tore Sanner (Høyre), 2010-04-19:
Det ligger i den menneskelige natur å legge litt til side i gode tider for å ha litt ekstra i dårlige. I det moderne samfunn putter vi penger i banken, vi sparer i fond, eller vi investerer. Helt fra barna er små, er det mange av oss som oppretter en konto for barna for at de skal lære seg å spare. Sparing er positivt sett både fra et individperspektiv og fra et samfunnsperspektiv. Som konservativ mener jeg at det er noen verdier vi er tjent med at samfunnet bygger opp under, og som styrkes. Å stimulere til sparing fremmer positive verdier. Sparing fremmer moderasjon og motvirker sløsing. I vår kommersielle tid, hvor vi dynges ned av reklamer og tilbud, og hvor de fleste av oss har til mer enn smør på maten, er det viktig at vi også motiveres til å tenke på mer enn dagen i dag. Sparing styrker det personlige ansvaret og gir den enkelte familie større muligheter til å foreta egne valg. Sparing fremmer langsiktig tenkning, og gir den enkelte større frihet og mulighet til å opprettholde levestandarden som pensjonist. I tillegg bidrar sparing til maktspredning og til en bedre balanse mellom det offentlige og private. Videre er privat sparing nødvendig for å sikre kapital til næringslivet. Sparing kan brukes som et virkemiddel til å trekke inn kjøpekraft når økonomien er overopphetet, slik bl.a. Willoch-regjeringen gjorde gjennom det såkalte Verdispar I og Verdispar II. Med andre ord, sparing kan brukes som et alternativ til skatteskjerpelser i en tid hvor man ønsker å dempe temperaturen i norsk økonomi. Når jeg reiser denne interpellasjonen, er det fordi vi i Norge over tid har sett en økende ubalanse mellom statens sparing og privat sparing. Særlig i gullårene 2005–2008 var den private sparingen svært lav. Dernest vil presset på de offentlige utgiftene øke kraftig i et 20–30-årsperspektiv, og det vil være fornuftig at flere sparer også privat for å kunne sikre levestandarden i pensjonistårene. Det er selvsagt positivt at Norge gjennom oljeinntektene er i en posisjon til at staten kan spare for å kunne dekke fremtidige pensjonsforpliktelser, men det er en utfordring at husholdningene ikke sparer mer. De økende pensjonsforpliktelsene øker behovet for sparing i alle land. I de fleste europeiske land bygges det derfor opp pensjonsfond. Det som gjør Norge spesielt, er at vi nesten utelukkende sparer via staten. Norge er i en særstilling når det gjelder statlig sparing. Der de fleste land sliter med stor utenlandsgjeld, kan vi glede oss over store overskudd. Den andre siden av medaljen er at vi er i nesten samme posisjon når det gjelder beskjeden privat sparing. Der husholdningene i andre land sparer privat, og spesielt til pensjon, trøster vi oss med at staten sparer for oss. De neste 30–35 år vil antall pensjonister dobles. Frem mot 2050 vil derfor pensjonsforpliktelsene øke kraftig. Det samme vil de offentlige utgiftene til helse og omsorg. Selv om Norge i likhet med de fleste andre europeiske land gjennomfører en pensjonsreform, vil presset på de offentlige utgiftene øke. Mye taler for at nye reformer blir nødvendig. I de fleste land bygger pensjonssystemet på tre pilarer. Det er den offentlige pensjonen, som hos oss er folketrygden, det er tjenestepensjon, som er knyttet til arbeidsforhold, og det er private pensjonsordninger. Å bygge pensjonssystemet på tre pilarer skaper større trygghet og bedre mulighet til å opprettholde levestandarden som pensjonist. Mange er i kortere eller lengre tid utenfor arbeidsmarkedet. Både for denne gruppen og for andre som ønsker å opprettholde levestandarden som pensjonist, vil privat pensjonssparing være nødvendig. I Norge var det også bred enighet om å bygge pensjonssystemet på disse tre pilarene, inntil Stoltenberg II-regjeringen med et pennestrøk fjernet skattefradraget for privat pensjonssparing i 2006. Selv om Stoltenberg-regjeringen etter et ultimatum fra de borgerlige partiene under forhandlingene om pensjonsforliket har gjeninnført et begrenset skattefradrag, har dette fått svært uheldige virkninger. I 1993 var det 200 000 nordmenn som sparte i private pensjonsordninger. I 2008-kroner utgjorde premiene om lag 3 milliarder kr. I 2008 var det kun 14 000 som sparte i den nye ordningen IPS, individuell pensjonssparing, og premiene utgjorde 152 mill. kr. Vi snakker med andre ord om et dramatisk fall i antall private pensjonssparere – fra hele 200 000 ned til 14 000 og fra innsparte premier på 3 milliarder kr til 152 mill. kr i 2008. I løpet av disse 15 årene er ordningen nesten og i prinsippet utradert. Det store fallet kom i 2006 da Regjeringen brutalt brøt avtalen med pensjonssparerne. I 2005 var det 111 000 sparere – tre år etter kun om lag 14 000. Dette er et alvorlig fall i antall private pensjonssparere. Det er sjelden at jeg som politiker har fått så mange og så sterke reaksjoner, som dem som nettopp kom i forbindelse med Regjeringens brudd med pensjonsavtalene med så mange nordmenn. Jeg tror at mange mennesker følte det som at Regjeringen brøt sin del av avtalen. Det å inngå en pensjonsavtale er kanskje en av de mest langsiktige avtalene vi som individ kan inngå. Andre avtaler kan selvfølgelig ha lengre varighet, men når et ektepar sitter rundt bordet for å diskutere hvor mye penger som skal settes til side hver måned for at man skal kunne glede seg i eldre år, er det en langsiktighet som ligger til grunn for dette, og det ble oppfattet som et tillitsbrudd da Regjeringen brøt denne avtalen. Tillit tar det som sagt lang tid å bygge opp, og det tar kort tid å bryte den ned. Jeg er derfor svært interessert i å lytte til hvilke signaler finansministeren ønsker å gi på dette området, for finansminister Johnsen har i mange sammenhenger markert seg som en politiker som er opptatt av langsiktighet, som er opptatt av at man skal ta ansvar – i hvert fall skal staten ta ansvar. Men det vil være svært interessant i hvilken grad finansministeren også vil betone det personlige ansvaret og balansen mellom offentlig og privat sparing. Det andre perspektivet i interpellasjonen knytter seg til Boligsparing for ungdom. Det er en meget populær spareordning som mange unge mennesker benytter seg av, og som jeg mener i tillegg stimulerer og bygger opp under positive verdier i samfunnet vårt, fordi unge mennesker på et tidlig tidspunkt venner seg til å spare, ta ansvar for sin fremtidige bolig og bygge seg opp egenkapital. Etter at Finanstilsynet har anbefalt en økt egenkapital, mener jeg at det bør føre til at man også øker muligheten for ungdom til å spare til sin egen bolig. I dag er ordningen forholdsvis begrenset, selv om den er blitt noe utvidet, men jeg mener at det bør være et godt grunnlag for å øke denne ordningen. Så kan selvfølgelig finansministeren si som han sa i forrige debatt, da han la vekt på at det ikke er forbud mot å selge aksjer til sine ansatte. På samme måte kan han si at det ikke er forbud mot at private sparer til pensjon og sparer til egen bolig. Men spørsmålet er i hvilken grad vi som samfunn skal bygge opp under, stimulere til og motivere ungdom til å spare til bolig, og stimulere til at voksne mennesker sparer til pensjon. Også i denne saken har jeg registrert at Senterpartiet frir til borgerlige verdier og plasserer seg sammen med de andre borgerlige partiene, ved at representanten Lundteigen den 20. januar sa til Aftenposten: «Begrensningene av BSU gir feil beskjed til ungdom.» Og videre: «Dette er en økonomisk liten sak for landet, men en politisk viktig sak for Senterpartiet.» Det er ikke bare en viktig sak for Senterpartiet, men det bør være en viktig sak for alle som ønsker å stimulere ungdom til å ta et større ansvar for egenkapital til egen bolig, på samme måte som jeg mener at voksne mennesker bør stimuleres til å ta et større ansvar for sin fremtid som pensjonist, og at vi derfor som samfunn bør øke også den skattestimulerte delen av dette.