Annelise Høegh (Høyre), 1998-12-01:
Det er litt bemerkelsesverdig at Kristelig Folkeparti ikke har sluttet seg til Høyres merknad, som er den aller siste i innstillingen. Ja, at ikke alle har sluttet seg til den, er egentlig merkelig, men kanskje særlig Kristelig Folkeparti, for vi påpeker jo der at det er svært viktig med økt satsing på forebyggende tiltak. Behandling av misbrukere er selvsagt viktig og nødvendig, men det gir oss jo ikke synderlig færre rusmisbrukere. Rekrutteringen til miljøet kan være like stort. Det er bare en vellykket forebyggingsstrategi som kan hindre dette. Derfor mener vi også at det er viktig å foreta en grenseoppgang mellom hva henholdsvis det offentlige og det frivillige er best til, og bør bidra med. Vi har ikke så stor tro på at man i kommunal eller statlig virksomhet har stadige kampanjer. De kan nok ha sin misjon, men vi tror mer på å satse på å gi de frivillige organisasjonene større spillerom, større mulighet til å komme i kontakt med foreldre og ungdom, for her har disse en mulighet som ikke det offentlige har. Det er viktig at forebyggingstiltakene får større langsiktighet enn de har i dag, for i dag må man søke om prosjekter. Det er vanskelig å få langsiktig, forebyggende arbeid til å gå over mer enn to-tre år. Skal man lykkes i å heve debutalderen, skal man lykkes i gjøre flere situasjoner i livet rusfrie, er det gjennom å gi de frivillige organisasjonene spillerom. De har lettere for å komme i kontakt med ungdom og foreldre enn offentlige kontorer og offentlige instanser har. Det er viktig, synes jeg, at man ikke gjør det som jeg har inntrykk av at både Kristelig Folkeparti og andre i flertallet av og til tenker på, nemlig å se på de frivillige organisasjonene som aktører for det offentlige. Hvis det offentlige nærmest skal drive med målstyring overfor det frivillige arbeid, er man på ville veier. Da har ikke de frivillige organisasjonene lenger frihet og uavhengighet i forhold til offentlig politikk, og det bør de ha. Det er iallfall Høyres synspunkt, og det har jeg også inntrykk av er rådende synspunkter i det frivillige miljøet, både innen avholdsbevegelsen og andre deler av det frivillige arbeidet. Nå er jo dagens debatt i utgangspunktet både en debatt om narkotikapolitikk og alkoholpolitikk. Narkotikapolitikken er det heldigvis bred enighet om her i landet – det er enighet om alle de viktigste virkemidlene, og Høyre står fast på vår hovedmålsetting, nemlig at vi ønsker at Norge skal bli et narkotikafritt samfunn. Vi ønsker ingen liberalisering eller legalisering av politikken, men vi støtter opp og ønsker et raskest mulig landsomfattende tilbud om metadonbehandling for langtkomne narkomane. Når dette er sagt, er det – som vanlig, hadde jeg nær sagt – alkoholpolitikken som avstedkommer den største interesse, eller iallfall den største strid. Det er vel enkelte som vil mene at dagens innstilling er et paradoks, for til tross for at vi alle er opptatt av å redusere alkoholforbruket og særlig redusere misbruket, går nesten samtlige av komiteens forslag til vedtak i liberaliserende retning. Det dreier seg om selvbetjente pol, om tillatelse til å selge øl med alkoholinnhold høyere enn 7 pst. på polet, og det dreier seg om at sosialministeren nå faktisk må tillate at innenlandsflyene får lov til å servere vin. Dessuten har jo også Høyre og Fremskrittspartiet fremmet et forslag om at det skal være anledning til vinsalg utenom Vinmonopolet, i egne butikker eller i dagligvarehandelen etter kommunal bevilling. Hvordan kan man forklare dette paradokset, at man samtidig som man fremmer forslag om en mer liberal praksis, ønsker og tror at dette skal bidra til en reduksjon i alkoholforbruket? Jo, forklaringen er faktisk den at flere enn Høyre har innsett at den tradisjonelle alkoholpolitikken vår, de tradisjonelle virkemidlene, har mislyktes. Den har nok vært vellykket før, men den er det ikke lenger, og det må man være villig til å ta innover seg. Alkoholforbruket øker i vårt land til tross for at vi har skyhøye priser og avgifter, til tross for høye aldersgrenser, til tross for relativt sett fremdeles korte åpningstider og få utsalgssteder for Vinmonopolet. Vi har trodd at alt dette skulle begrense tilgjengeligheten og dermed redusere totalforbruket. Det motsatte har skjedd. Altså må man ta innover seg at denne strategien i dagens samfunn er mislykket. I dag har vi et stort og stigende registrert forbruk. Vi har smugling, vi har hjemmebrenning og økende misbrukproblemer blant unge, særlig under 20 år. I dag er det faktisk først og fremst voksne, lovlydige måteholdsfolk som Vinmonopolet begrenser tilgjengeligheten av alkohol for. Vi må innse at de gamle virkemidlene ikke holder stikk og prøve å skaffe oss noen nye. Vinmonopolets stilling som alkoholpolitisk virkemiddel er også blitt betydelig redusert og svekket de seneste årene. Så sent som i 1993 var 56 pst. av folket opptatt av å beholde vinmonopolordningen slik den er i dag. I 1995 var andelen sunket til 46 pst., og i dag er det flertall, faktisk også på Vestlandet, som jo tradisjonelt er en avholdsbastion, for å tillate vinsalg i butikkene. Høyre – og flere, tror jeg – trekker den konklusjon at formynder- og monopolpolitikkens tid nå må være definitivt ute. Tiden er inne for å satse på det personlige ansvar som hovedvirkemiddel også i alkoholpolitikken. Politiske reguleringer kan faktisk virke mot sin hensikt, selv om de er velmente, og det tror jeg nok de er. Men reguleringer signaliserer at folk i mindre grad behøver å ta ansvar selv for sin personlige adferd. Norsk alkoholpolitikk skal etter Høyres syn selvfølgelig fortsatt regulere tilgjengeligheten, håndheve lovregler for salg og skjenking kontant, og vi vil fortsatt, iallfall i overskuelig fremtid, ha høye avgifter i internasjonalt perspektiv på alkoholholdige drikker, selv om vi er enige om, til og med med regjeringspartiene, å redusere avgiftene for å ta til motmæle mot smugling og hjemmebrenning. Men vi mener at i en slik situasjon er det ingen grunn til at vi skal ha et vinmonopol som har enerett på salg av vin. Vi kan likevel opprettholde restriksjoner på tilgjengelighet, på åpningstider og på aldersgrenser selv om vi ikke har et monopol som får lov til å være enerådende i salg av vin. Derfor ønsker vi gjennom kommunale bevillinger å åpne for dette i egne butikker eller i dagligvarehandelen. Som Sonja Sjøli sa i sted, har Høyre stor respekt for dagens avholdsbevegelse, og for så vidt også for fortidens avholdsbevegelse. Men i likhet med flere partier har dagens avholdsbevegelse innsett at vi nå lever i en annen tid hvor man må se etter nye virkemidler. Vi tar på alvor at misbruk av alkohol fortsatt er et av våre største sosialpolitiske problemer. Personer med alkoholrelaterte skader og sykdommer utgjør tusenvis av sykehusdøgn hvert år, ikke på grunn av noen relativt sett få misbrukere, men fordi mange av oss vanlige forbrukere drikker for mye for ofte. Det er vårt forbruk som har ført til en fordobling av totalforbruket siden krigen. Derfor må vi alle sammen ta ansvar for å forsøke å redusere det. Men vi i Høyre tror ikke lenger på en slik målsetting som den vi nå er i ferd med å legge bak oss, og som har vært mislykket – 25 pst. av alkoholforbruket skal reduseres innen år 2000. Det har vist seg umulig. Men jeg tror heller ikke, slik flertallet ønsker, at en ny målsetting for et nytt antall år vil være det mest hensiktsmessige virkemiddel. Større velstand og en bedret personlig økonomi er vesentlige årsaker til det økende alkoholforbruket. Stadig flere har heldigvis anledning til å reise til andre land, med andre drikkevaner enn her hjemme. Dette er åpenbart en av årsakene til den synkende oppslutningen om Vinmonopolet, og Høyre ønsker som sagt en ærlig og realistisk alkoholpolitikk. Skal vi lykkes i arbeidet med å redusere alkoholforbruket, må strategien legges om – fra forbud og foreldede restriksjoner til oppmuntring til overgang til alkoholsvake drikkevarer og større satsing på punktavhold f.eks. ved bilkjøring, graviditet, i barne- og ungdomsarbeid, i idretten og i arbeidslivet. Vi har sett at befolkningene i hele den vestlige verden i stigende grad er opptatt av å ta vare på helse og sikkerhet. Forbruket i mange land går i retning av mer alkoholsvake alternativer. Det er denne positive utviklingen vi bør oppmuntre til gjennom alkoholpolitikken. Utfordringen blir at en overgang til mer alkoholsvake varer erstatter gamle drikkevaner i stedet for å komme i tillegg. Det er ikke selvsagt, men det er det som er målet. Jeg tror uansett ikke at det er noen vei tilbake, for folk flest finner seg ikke lenger i at vi har et statlig formynderi i form av dårlig tilgjengelighet, begrenset vareutvalg og skyhøye priser og avgifter. Derfor er den eneste måten vi kan gå fremover på, å vekke folks egeninteresse i å holde et lavt alkoholforbruk av hensyn til helse og sikkerhet. Bare slik kan vi få en realistisk alkoholpolitikk som kan ha håp om å vinne folkelig tilslutning, slik saksordføreren også var opptatt av. Helt til slutt vil jeg ta opp kanskje en detalj, men en detalj som har overrasket enkelte av oss. Vi leste i avisen i forrige uke at Vinmonopolets styre nå vil legge om sitt avansesystem fra nyttår. Det er bakgrunnen for den flertallsmerknad i innstillingen som Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV står bak. Denne omleggingen vil føre til at de billigste og også noen av de dyreste vinene skal bli dyrere, mens mellomgruppen skal få noe lavere pris. Vi ser dette som stikk i strid med Stortingets ønske om at vi skal ha en overgang – og oppmuntre til det også gjennom prispolitikken – fra alkoholsterke til alkoholsvake varer. Vi mener også at den avanseomleggingen som Vinmonopolet planlegger, vil gjøre forskjellen i alkoholpriser mellom Norge og Sverige enda større. Målsettingen er den stikk motsatte. Og som om ikke dette var nok, hadde vi altså en finansdebatt i går, hvor det ble vedtatt for første gang på lang, lang tid å senke avgiftene på vin. Hvis Vinmonopolet da gjennom omlegging av avansesystemet skulle bidra til å oppheve dette, er det stikk i strid med Stortingets uttalte ønske. Derfor ber flertallet i komiteen Vinmonopolet om å revurdere denne omleggingen. Jeg må ærlig talt si at det også er litt vanskelig å få fatt i hva det er Vinmonopolet egentlig er ute etter, og hva som vil bli den egentlige konsekvens av denne omleggingen. Jeg har mottatt et brev fra Vinmonopolets administrerende direktør, hvor det fremgår at denne omleggingen skal føre til at Vinmonopolet neste år taper 12 mill. kr i inntekter. Det er ganske uforståelig for meg, og det er heller ikke dokumentert i brevet eller andre steder som jeg har kjennskap til, hvordan de har kommet frem til dette. Hvordan kan det ha seg, hvordan er det mulig, hvis de billigste og de mest omsatte varene blir dyrere, at Vinmonopolet taper 12 mill. kr i inntekter? Dette henger ikke sammen. Hvorfor skulle en bedrift som Vinmonopolet, uten at noen leverandører av varer har klaget på at kostnadene ikke dekker håndteringen av produktene, frivillig gå til en omlegging av avansesystemet, som til overmål fører til at bedriften taper 12 mill. kr i inntekter? Her må det være ugler i mosen. Og dette er bakgrunnen for at flertallet ber Vinmonopolet legge om og revurdere avansesystemet. La oss ikke nå sørge for at gårsdagens vedtak i Stortinget om å senke avgiftene for å få billigere varer, slik at vi får en overgang til mer alkoholsvake varer for å redusere smugling og hjemmebrenning, ikke blir gjennomført. La oss ikke se at vi gjennom Vinmonopolets styrevedtak nærmest går i stikk motsatt retning.