Øyvind Halleraker (Høyre), 2014-03-27:
Jeg regner med at komitélederen vil få svar på mange av sine spørsmål i løpet av debatten. Jeg vil først få takke utenriksministeren for en svært aktuell, konsis og visjonær redegjørelse. Den var aktuell fordi den tok oss med inn i det som har preget verden de siste ukene. Den var konsis fordi den viet stor plass til kanskje den mest alvorlige sikkerhetspolitiske situasjonen vi i Norge har stått overfor siden den kalde krigens slutt. Den var visjonær fordi den trekker opp en ny politikk – en ny politikk som varsler flere taktskifter i Norges utviklingspolitikk. Taktskiftene innebærer en opprustning av vårt økonomiske diplomati, fremme av handel gjennom globale handelsavtaler og å respondere på økt press mot menneskerettighetene. Andre av Høyres talere vil komme inn på flere av disse spørsmålene, men jeg vil bruke litt tid på det historiske dramaet vi har vært vitne til de siste ukene i Ukraina. Jeg var selv i Kiev i NATOs partnerskaps regi i februar og traff representanter for opposisjonen, journalister, forskere og næringslivsfolk. Fortvilelsen over korrupsjon og vanstyre brakte folk til gatene. Situasjonen var da på bristepunktet. Kun dager senere overtok sorgen over de om lag 100 drepte demonstrantene og en lettelse over Janukovytsjs exit. Avtalen framforhandlet med EU mellom Janukovytsj og opposisjonen ble aldri inngått. Isteden rømte Janukovytsj landet. Så opplevde ukrainerne at landet ble delt med makt. Innmarsjen og annekteringen av Krim-halvøya var aldri tema på Maidan-plassen i februar. Sjokket over at en europeisk stat for første gang siden andre verdenskrig med makt annekterte en del av et naboland, har siden preget en hel verden. Siden den kalde krigens slutt har vi i stor grad sett en positiv demokratisk utvikling i verden. Vi er blitt vant til at vi bor i et fredelig hjørne, vant til tanken om at det var den liberale nasjonalstaten som gikk seirende ut av den kalde krigen. Vi har sett færre kriger, færre konflikter og et mer samstemt internasjonalt samfunn med FN som samlende arena. Der land i tidligere tider beriket seg og gjorde seg innflytelsesrike gjennom militærmakt, erobring av land og gjennom å skape imperier og innflytelsessfærer, har vi etter den kalde krigen sett at framvoksende makter har oppnådd vekst og utvikling gjennom global handel og samarbeid. De har oppnådd vekst og innflytelse nettopp på grunn av den nye eksisterende verdensordenen. Kina og India har f.eks. utviklet seg innenfor dette rammeverket. Vi hadde håpet og trodd at Russland var på samme spor. De siste ukenes handlinger setter spørsmålstegn ved dette. Så dessverre, ikke alle land har slått ring om demokratiet og rettsidealer. Russlands aggresjon vitner om en tankegang som ikke hører hjemme i det 21. århundret, og etterlater liten tvil om at land som anvender en aggressiv framtoning, skaffer seg flere uvenner enn venner. Verdenssamfunnet har gitt Russland klar og unison beskjed: Annekteringen av Krim-halvøya er folkerettsstridig. Den internasjonale rettsordenen – fornuften, om man kanskje vil – vil seire til slutt, og det er ikke for sent for Russland å snu. Derfor er det nødvendig med sanksjoner mot Russland, russiske interesser og makthavere. Det er helt avgjørende for Norge at vi følger EU og NATO i dette. Det er også viktig at vi opprettholder et høyt nivå på forsvarsbudsjettene, og at vi får med oss andre NATO-land på det. Neste ukes NATO-utenriksministermøte vil være viktig i så måte. Det er jo nettopp i lys av disse hendelsene vi må betrakte institusjoner som NATO, en forsvarsallianse som dypest sett er et bidrag til garantien for fredelig samhandling, i det som utenriksministeren i sin redegjørelse kalte «en geopolitisk brytningstid». NATO er ingen anakronisme fra den kalde krigen. NATO beviser sin relevans daglig, gjennom sitt handlingsmønster og sitt eksempel. Det var nettopp NATO som lanserte og praktiserer Partnerskap for fred i 28 land, et viktig bidrag til fred og avspenning i snart 20 år, som Russland dessverre nå skaper usikkerhet omkring.