Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-15:
I 1 ½ år har Norges Bank styrt pengepolitikken etter sitt nye mandat. Det nye mandatet var et totalt skifte av fokus, ved at det gamle fastkursregimet ble avløst av et mandat som satte lav inflasjon øverst. Før regjeringen Stoltenberg foreslo dette, var det bare Fremskrittspartiet i Stortinget som hadde tatt til orde for en tilsvarende omlegging. Endringen medførte også større uavhengighet for Norges Bank, en uavhengighet de de facto hadde praktisert en periode under den nye sentralbanksjefen. I mandatet av mai 2001 får banken det øverste ansvaret for pengepolitikken, inspirert av tilsvarende omlegginger av pengepolitikken i mange land gjennom de siste år. Det betyr at det i dag er Norges Bank som fastsetter renten helt uavhengig av hva Finansdepartementet for øvrig måtte mene om saken. Eller som det står i mandatet: «Norges Bank forestår den operative gjennomføringen av pengepolitikken.» I mandatet heter det videre at pengepolitikken skal stabilisere kronens nasjonale og internasjonale verdi og understøtte finanspolitikken ved å bidra til å stabilisere utviklingen i produksjon og sysselsetting. Dette skal gjøres ved å rette seg inn mot en lav og stabil inflasjon der målet er en årsvekst i konsumprisene på «over tid nær 2,5 pst.». Det nye systemet har åpenbare svakheter, som gjennom det første året har blitt meget tydelig. Jeg skal kort ta for meg tre av disse svakhetene. Oppsummert kan kritikken uttrykkes slik: upresist, udemokratisk og med manglende helhetsvurdering. Den første svakheten er at justering av renten er et lite treffsikkert virkemiddel om presset i økonomien er høyt. Det ser en godt i disse tider da det er press i noen sektorer, mens andre sliter med stigende arbeidsledighet. Et generelt rentevåpen rammer alle likt, uavhengig av om det er press eller ledighet i den enkelte sektor. Det rammer enkeltmennesker, næringsliv og ikke minst kommuner. Store deler av norsk økonomisk liv dreier seg om hjemmemarkedet der presset for tiden er høyt, mens de som i dag sliter, er de som er i eksportrelatert virksomhet. Her rammer høy rente dobbelt ved at renten i seg selv er en vesentlig belastning, og ved at høy rente styrker kronens verdi. Dette er det eksportindustrien som merker. En ensidig vektlegging av inflasjon gir dermed helt ulike utslag i ulike deler av økonomien. Kronens verdi har styrket seg med mer enn 10 pst. siden nyttår, som er en betydelig ekstrabelastning. Det er vanskelig å kompensere denne ekstrabelastningen for priser i internasjonale markeder. Finansministerens partifelle i sentralstyret i Høyre, Jens Petter Ekornes, fra møbelfabrikken med samme navn, sier det slik i Dagbladet den 21. august i år: «Sett ned renta, stopp blodbadet.» Han ønsker at andre kriterier enn inflasjon skal vektlegges ved utforming av pengepolitikken. Han sier videre: «Norges Banks pengepolitikk får tragiske konsekvenser for industrien og for distriktene. Den har gjort den norske krona til en spekulasjonsvaluta. Den høye kronekursen resulterer i et blodbad som vi umulig kan være tjent med.» Alternativet til en generell rentehevelse er å stramme inn gjennom finanspolitikken der presset er stort – noe Regjeringen velger ikke å gjøre. Tvert imot strammer den inn, men ikke nødvendigvis der presset er stort. Den strammer inn i fellesforbruket i kommunene, og den strammer inn for dem som har minst. Den andre åpenbare svakheten ved dagens system er at det ikke tar hensyn til hva politikerne måtte mene. Gitt en situasjon med høy arbeidsledighet der det kunne vært riktig å stimulere økonomien, vil Norges Bank ha mandat til å overprøve beslutninger ved å sette opp renten. Systemet som er etablert, er med andre ord frikoplet fra det politiske systemet og derved i sin natur udemokratisk. Det betyr at finansministeren er øverste ansvarlig bare for finanspolitikken, ikke for pengepolitikken. Det betyr at den økonomiske politikken ikke nødvendigvis trenger å henge sammen og trekke i samme retning. Norges Bank kan fremstå som en motspiller, og ikke som en medspiller. Dette er åpenbart uheldig. At styret i Norges Bank skal ha større makt enn dem som f.eks. sitter i denne sal, er pr. definisjon svært vanskelig å forstå. Den tredje åpenbare svakheten, og det som kanskje er mest omdiskutert, er at man til enhver tid må stole på det skjønn som banken utøver. Dette skjønnet er omfattet av berettiget kritikk. I mandatet står det eksplisitt at det skal understøtte produksjon og sysselsetting. Dette er åpenbart noe banken ikke har lagt avgjørende vekt på. I en tid med stigende arbeidsledighet og utflagging av industriproduksjon virker det som om denne delen av mandatet overhodet ikke er en del av virkelighetsbildet. Norges Bank velger å tolke mandatet ortodokst og med lite smidighet. Da renten ble satt opp på forsommeren, var begrunnelsen at inflasjonen på to års sikt ville bli høyere enn 2,5 pst., men ikke veldig mye – banken selv antydet 2,75 pst. Med andre ord valgte sentralbanken en bokstavtro forståelse av mandatet. Og det spesielle er: Dette er ikke i tråd med det som er Finansdepartementets uttalte politikk på området. I revidert nasjonalbudsjett for i år skriver Finansdepartementet: «Det forventes at konsumprisveksten som en hovedregel vil ligge innenfor et intervall på +/– 1 prosentpoeng rundt målet for prisstigningen.» Eller sagt på en annen måte mener Finansdepartementet at det er naturlig å tolke mandatet innenfor en margin på inflasjonen fra 1,5 pst. til 3,5 pst. Banken velger med andre ord å se bort fra det som er Finansdepartementets anbefaling, og ensidig vektlegge en ortodoks forståelse av mandatet. Dette er meget uheldig, og det merker alle landets låntakere, og ikke minst merker eksportindustrien dette sterkt. Det heter videre i mandatets første setning at målet med pengepolitikken er en stabil valuta nasjonalt og internasjonalt. Dette kan definitivt ikke være noe som banken har vektlagt, når valutaen har styrket seg med mer enn 10 pst. siden nyttår, men dette er hele hensikten og formålet med forskriften om pengepolitikken. Det er kanskje dette som er mest alvorlig – å vektlegge én faktor så sterkt på bekostning av alle andre forhold i økonomien. Da går det riktig galt. Ensidig å skylde på manglende innstramminger eller skylde på et kostbart lønnsoppgjør og dermed si at inflasjonen ikke ville gått ned uten generell innstramming i økonomien, er uriktig. Det er ingen hemmelighet at SV mener at mandatet og tolkningen som er gjort av Norges Bank, er galt. Jeg vil tro at flere nå ser åpenbare svakheter ved det systemet som er etablert for et lite land med en egen valuta. Der må helheten i økonomien til syvende og sist være det som er det viktigste, at de ulike sektorene i økonomien trekker i samme retning. Mandatet gir større rom for fleksibilitet i tolkningen enn det sentralbanken så langt har praktisert. Det er f.eks. paradoksalt at hadde Statistisk sentralbyrås prognoser blitt lagt til grunn, hadde det ikke vært grunnlag for å heve renten i juni, slik som Norges Bank gjorde. Det viser at det er en stor grad av skjønnsutøvelse og tilfeldigheter som avgjør så viktige spørsmål for Kongeriket. En gjennomgang av mandatet og tolkningen hadde dermed vært hensiktsmessig. For det er ikke slik som enkelte liker å tro, at en debatt om så sentrale spørsmål i seg selv er skadelig. Tvert imot er det en forutsetning for langsiktighet og forutsigbarhet i pengepolitikken at kursen justeres hvis det er åpenbart at kursen er feilaktig. Etter mitt skjønn har virkeligheten innhentet Norges Bank, og det er vårt ansvar som politikere å justere kursen slik at den blir mer i forhold til virkeligheten. Det betyr at man må vektlegge forhold som allerede står i mandatet –arbeidsledighet, produksjon og valutaens styrke. Det er dette som er min utfordring til finansministeren. Ser han disse problemene, og hva har han i så fall tenkt å gjøre? Hva mener han det er riktig å gjøre? Å tape titusenvis av industriarbeidsplasser på grunn av politisk ideologi og prinsipprytteri kan umulig være riktig. Departementet har i revidert nasjonalbudsjett vektlagt at tolkningen av mandatet skal forstås dit hen at det skal være innenfor en svingning på pluss/minus 1 pst. Det er slik de fleste sentralbanker som har tilsvarende mandat, altså tilsvarende system med inflasjonsmål, tolker sine mandater. De har med andre ord et slingringsmonn, og de har et betydelig rom for skjønnsutøvelse ved at denne regelen ikke skal forstås mekanisk. I en situasjon med stor internasjonal usikkerhet og tegn til stigende arbeidsledighet nasjonalt vil det være viktig at sentralbanken forstår og respekterer de signal som storting og regjering gir. Finansdepartementet er – selv om forskriften ikke er dit hen – øverste ansvarlige for økonomisk politikk i Norge. Slik bør det være. Men mandatet trekker i motsatt retning. Derfor ber jeg finansministeren gi et klart signal. Jeg ber finansministeren bekrefte at det som står i revidert nasjonalbudsjett om forståelsen av slingringsmonnet for inflasjonen, er finansministerens og Regjeringens syn, og at Norges Bank skal legge dette til grunn for utøvelsen av pengepolitikken.