Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-01-14:
Takk til interpellanten Aasland for at han tar opp et svært viktig tema, som kommer allerede veldig tidlig i den nye regjeringens arbeidsøkt, nemlig flyttingen av forvaltningen av plan- og bygningsloven til Kommunal- og moderniseringsdepartementet fra Miljøverndepartementet. Dette er ingen bagatell. Og det er viktig å huske på hva som er det politiske bakteppet for dette. For eksempel når nåværende statsminister Solberg for ikke så veldig lenge siden uttalte: «Vi trenger matjord, og vi må beskytte utsatte arter i naturen, men boligbygging må settes foran vern når boligmangelen er så skrikende som i dag.» Det er også flere liknende utsagn. Dette er en type utsagn som er selve essensen i miljøproblemet. Det er alltid hensyn som er viktigere enn miljøvern. Det er alltid interesser som er sterkere enn naturvern. Det er økonomi, det er arbeidsplasser, det er utbyggingsinteresser, det er det ene med det andre. Og dette er jo det miljøkampen alltid har dreid seg om. Derfor er det svært viktig å merke seg det politiske bakteppet som er trukket opp før og gjennom valgkampen, og som altså kommer til uttrykk gjennom denne typen tiltak som flytting av plan- og bygningsloven, som frislipp av snøscootere, som matjordutbyggingsvedtak som allerede er gjort, osv. Dette er ikke tilfeldig, det er politikk. Det er to ting som er avgjørende ved moderne miljøforvaltning og ved moderne, norsk miljøforvaltning. Det ene er at siden miljø og natur alltid er den svakeste parten, må det gis en meget aktiv og offensiv beskyttelse gjennom et sterkt lovverk. Natur- og miljøhensyn må tas og gis forrang på tross av andre interesser i en del nødvendige sammenhenger. Dette er helt fundamentalt, og det er fundamentet for det miljølovverket og den miljøforvaltningen som er bygget opp i Norge. Det andre avgjørende poenget er at dette lovverket må forvaltes av en forvaltning – av en sektor – som er faglig sterk, som har kapasitet til å gjøre den løpende, forvaltningsmessige jobben, og som framfor alt har sterk politisk støtte i en statsråd og i en regjering som gir prioritet til denne typen arbeid. Derfor er det svært langt fra tilfeldig og svært langt fra uvesentlig hvor i statsforvaltningen et lovverk forvaltes. Jeg skal ikke stå her og ramse opp eksempler på hvor merkelig det ville være å flytte andre typer lovverk rundt omkring mellom departementene, men det er jo helt åpenbart en grunn til at forvaltingen av plan- og bygningsloven ble lagt der den opprinnelig ble lagt: i Miljøverndepartementet. For, som det allerede har vært uttrykt av flere, arealtap er det største naturproblemet vi har her i landet. Det er helt åpenbart politikk når forvaltningen av dette lovverket blir flyttet, og det er helt åpenbart en sammenheng mellom en rekke regjeringsmedlemmers uttalelser, som kan oppsummeres med: Nå skal det bli lettere å bygge ut, og det å flytte forvaltningen av dette lovverket. Det er derfor også helt åpenbart at denne flyttingen har gjort det vanskeligere for statsråd Sundtoft å gjøre den jobben hun er satt til å gjøre, for å bevare norsk natur, for å beskytte norske arter og f.eks. for å gjennomføre den særdeles vanskelige forpliktelse Norge har påtatt seg, med å stanse tapet i biologisk mangfold i Norge innen 2020. Vi hadde forpliktet oss til å gjøre det innen 2010. Det greide vi ikke. Derfor forpliktet vi oss til å gjøre det innen 2020. Andre regjeringer enn statsråd Sundtofts har hatt ansvaret for det, men dette er altså blitt et vanskelig utgangspunkt. Miljøpartiet De Grønne skal støtte statsråden etter aller beste evne, men vi har nå fått et skarpere og rødere lys på regjeringens biomangfold og miljøvernpolitikk enn vi hadde ønsket å starte med.