Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2005-11-24:
Politikk er å velge. Ved høstens valg stod velgerne overfor to klare alternativ: et høyredominert alternativ, som ville ha nye skattelettelser og økt bruk av private løsninger, og som ville overlate mer av styringen til markedet, og et rød-grønt alternativ, som ville ha bedre velferd framfor nye skattelettelser, som ville styrke fellesskapet, og som ville ha sterkere statlig engasjement for utvikling av arbeids- og samfunnsliv. Valget gav en ny regjering. Budsjettet viser en ny kurs: velferd framfor skattelette, og kraftig styrking av kommunene. Det gir rom for bedre skole og bedre eldretjenester. Det blir flere og billigere barnehager, og flere kan behandles ved sykehusene. Det blir nye tiltak for dem som har minst, flere tiltak for å få ned arbeidsledigheten, bedre vilkår for dem som er blitt arbeidsledige, og ikke minst et løft for kulturen, for kreativiteten. Vi ser en politikk som ikke var mulig under den forrige regjeringen. Vi ser fellesskap der høyreregjeringen sa privatisering, vi ser velferd der høyreregjeringen sa skattelette, og vi ser samfunnsstyring der høyreregjeringen sa markedsmakt. Det nye flertallet har vært helt tydelig. Vi lover ikke skattelette. Derfor er Bondeviks skattelette nullet ut. Vi skal ikke øke det samlede skatte- og avgiftsnivået utover det vi hadde i 2004. Derfor ser vi en begrenset økning i skatte- og avgiftsnivået på 3 milliarder kr i forhold til årets nivå. Folk flest kommer ut med om lag samme nivå som i dag. Det er full enighet om at skattesystemet må endres. I dag kan alt fra høyskolelektorer til programledere i fjernsyn organisere seg som aksjeselskap, selge tjenesten til sin gamle arbeidsgiver, og vips så er den samlede skatten redusert fra om lag 61 pst. til 28 pst. Har en lønn og arbeidsgiveravgift på 2,4 mill. kr, kan en i dag spare 700 000 kr i skatt på slike skattetriks – fullt lovlig. Dette må endres. Men da må skatten på arbeidsinntekt og kapitalinntekt bli mer lik. Bondevik-regjeringen ville gjøre dette på en måte som ville gitt store skattelettelser for dem med høye inntekter og store formuer. Det mener vi er galt. De som har mest, må bidra mer til fellesskapet. De som har høye inntekter, har som regel også store aksjeutbytter og store formuer. Vi setter ned skatten på lønn. Samtidig øker vi skatten på aksjeutbytte og øker skatten på formue. Summen av dette betyr klart høyere skatt for de fleste med høye inntekter. De med brutto inntekt over 1 mill. kr får i gjennomsnitt en skatteøkning på nær 44 000 kr. De hundre rikeste i Norge får i snitt en skatteøkning på godt over 1 mill. kr hver, selv når en ser bort fra den økte skatten på aksjeutbytte. Dette er en klar kursendring i forhold til den store skatteletten som de samme gruppene ville fått med Bondevik-regjeringens budsjett for neste år, og som de fikk med Bondevik-regjeringens budsjett for i år, og det er en klar kursendring fra prioriteringen av skattelette framfor velferd, som preget den forrige regjeringen. Jeg har med interesse merket meg at Kristelig Folkepartis leder, Dagfinn Høybråten, i sin tale til landsstyret etter valget nettopp pekte på at Sem-erklæringen – som Bondevik-regjeringen styrte etter – gav «skattelette svært høy prioritet i forhold til andre viktige oppgaver». Jeg tror Høybråten har rett i at velgerne ikke ønsker at skattelettelsene skal gå på bekostning av viktige velferdsoppgaver. Han varsler da også at Kristelig Folkeparti framover ikke vil prioritere skattelette. Samtidig tok Høybråten selvkritikk for at Kristelig Folkeparti ikke har klart å skape troverdighet og resultater når det gjelder kommuneøkonomien. Det var «behov for en langt kraftigere satsing enn det vi klarte å kjempe fram», sa Høybråten. Den nye regjeringen har fjernet Høyres skattelettelser. Da ble det også plass til en kraftig styrking av kommunene, og det ble plass til langt flere tiltak for de svakeste blant oss. Høybråten sier at kampen mot fattigdom er det viktigste for Kristelig Folkeparti. Veksten i tiltak for denne gruppen tredobles av den nye regjeringen. Vi vil gjerne invitere Høybråten og Kristelig Folkeparti til et konstruktivt samspill til beste for fellesskapet og til beste for menneskene i fellesskapet. Vi har en ny situasjon med flertall bak den nye regjeringen. Både lobbyister og journalister ser ut for å ha vansker med å venne seg til den nye situasjonen. Samtidig som regjeringspartiene vil ha en åpen dialog med opposisjonen, er selvsagt poenget med å ha flertall at Regjeringen er sikret tilslutning til sine forslag. Politikken må utformes i et nært samspill mellom Regjeringen og stortingsgruppene. Men samspillet, innspillene og den politiske forankringen skjer selvfølgelig før Regjeringen og partilederne trekker sin konklusjon, ikke etterpå. Vi har hørt journalister som framstiller det som utrolig at det ikke gjøres endringer i budsjettet. Men det er jo det som er forskjellen på flertallsregjering og mindretallsregjering. Vi er blitt vant til budsjettforslag fra mindretallsregjeringer som utsettes for store endringer i Stortinget etter forhandlinger og kriser. Det har vært en betydelig svakhet for norsk demokrati og en utfordring for den økonomiske styringen. Derfor var det viktig å få et flertallsstyre, så velgerne vet hvem som har ansvaret, og slik at vi sikrer stabil styring av økonomien. Det har vi sett bekreftet i høst. Regjeringens budsjettforslag vedtas i dag uten endringer, og vi ser at Regjeringens økonomiske politikk har stor tillit i markedene. Hva er så alternativet? Fremskrittspartiet er blitt Stortingets nest største parti og tar mål av seg til å bygge et bredt borgerlig alternativ. Fremskrittspartiet framhever stadig at de er blitt et såkalt mer seriøst parti. Deres alternative budsjett er imidlertid nærmere leken «tenk på et tall». Her vil de kutte over 800 mill. kr til kultur. Halvparten av alle ansatte i Helsedepartementet må sies opp. Tilsynet med flytrafikken kuttes kraftig. Inntektene i landbruket blir nesten halvert – for å nevne et knippe tiltak. Fremskrittspartiet mener selv at deres lure knep er å opprette et såkalt utenlandsbudsjett. Der bruker de 7,7 milliarder kr. Det påstås at det skal være uten virkning på priser og rentenivå i Norge, fordi det brukes utenlands. Man kan ha mange meninger om det. Men hvis det å bruke penger utenlands ikke har virkning på norsk økonomi, har vel heller ikke bevilgninger til u-hjelp virkning på norsk økonomi? Følgelig kan vel heller ikke kutt i bevilgninger til u-hjelp brukes som inndekning for å øke andre bevilgninger innenlands? Men her passer det plutselig Fremskrittspartiet å framstille det som om tiltak utenlands har virkning i Norge, og så kutter man på u-hjelp for å betale tiltak innenlands. Dette viser igjen at Fremskrittspartiets budsjett ikke henger sammen. Det kan være fristende å sammenligne med det som synes å være et ideal for Fremskrittspartiet, nemlig et privat aksjeselskap. Men hvis et privat aksjeselskap hadde presentert sin økonomi på denne måten, ville det ikke bare vært i en alvorlig økonomisk situasjon, det ville også operert på kanten av loven og på kanten av reglene for god regnskapsskikk. Hvis Fremskrittspartiet tar mål av seg til å framstå som et alternativ til Regjeringen, må man kunne vente noe mer seriøsitet enn dette. Hvor blir det så av Fremskrittspartiet som et parti for «folk flest», som de kaller seg? Fremskrittspartiet gir Norges 100 rikeste en gjennomsnittlig skattelette på om lag 5 mill. kr hver bare på formuesskatten. Det er vel neppe for «folk flest». Samtidig ville Fremskrittspartiets økonomiske opplegg sannsynligvis ført til en klar renteøkning. Det rammer «folk flest». Renteøkningen ville drive opp valutakursen. Det betyr arbeidsledighet i industri, reiseliv og annet konkurranseutsatt næringsliv. Det rammer også «folk flest». Samtidig henter Fremskrittspartiet pengene fra pensjonsfondet. Det betyr dårligere pensjoner i framtida for «folk flest». Det ville vært bedre om Fremskrittspartiet snakket mindre om sin seriøsitet og heller gjorde noe mer for å bli seriøs.