Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2005-12-19:
Det er jo alltid litt fristende etter slike panserinnlegg fra Fremskrittspartiet å gå i debatt med dem, men jeg hadde tenkt å forholde meg til interpellanten. La meg likevel si én ting, og det er at det ikke er slik at dette storstilte konkurransekjøret som Fremskrittspartiet legger opp til, vil skape noe mindre byråkrati. Skytset rettes alltid mot offentlig byråkrati. Men er det noe undersøkelser og evalueringer av de store prosjektene med konkurranseutsetting – som faktisk har funnet sted – og omstillingen til en sånn type tilbyder/etterspørrer-organisering viser, er det at mer og mer av ressursene går med til å administrere de systemene som er der, som er fordyrende, men som overhodet ikke frigjøres til mer produktiv virksomhet. Men la meg legge det til side. Interpellanten tar her opp et veldig spennende spørsmål. Jeg vil velge å spissformulere det, for jeg føler at spørsmålet er feil stilt. Spørsmålet burde ikke være: Hva skal vi gjøre for å rekruttere folk til de nye stillingene i offentlig sektor? Spissformuleringen er at den største utfordringen ikke er å rekruttere nok folk til offentlig sektor, men å hindre at de som er der, blir utstøtt – til attføring og mulig uføretrygd, enten i form av arbeidsløshet, eller først og fremst på grunn av utslitthet. Under den forrige regjeringens regime så vi hvordan innstramningen i økonomien i kommunene, eksempelvis, falt sammen med en økning i utstøting til attføring og uførhet – tilsvarende var tallene ved en del omstillinger i offentlig sektor. Jeg reiste en del rundt omkring i landet i forrige periode som medlem av kommunalkomiteen. Der møtte jeg rådmenn og fylkesrådmenn som sa: Nå har vi rett og slett ikke råd til å drive en skikkelig personalpolitikk. Dette kommer til å gå på stumpene løs etter hvert, men vi har ikke noe annet valg enn å føre en dårlig personalpolitikk. Jeg håper at det løftet som vår regjering nå har gjort i forhold til kommuneøkonomi, vil kunne gi rådmenn, kommunestyrer og fylkesting rundt omkring muligheten til å føre en politikk som kan ta bedre vare på folk. Men problemstillingen er jo viktig. Et av våre viktigste svar er å videreføre den satsingen som lå i et inkluderende arbeidsliv – ikke bare fokusere på sykefravær, men også på de to andre delmålene, nemlig det som går på å øke avgangsalderen, øke folks pensjonsalder, hindre utstøting og sørge for en gjenrekruttering av folk som har yrkeshemninger. Dette er to andre delmål som er viktige for oss, og som jeg vet at arbeids- og inkluderingsministeren griper fatt i på en skikkelig måte. Så over til hva som kan gjøres for å bedre tilbudet av arbeidskraft, det å sørge for at flere mennesker tilbyr sin arbeidskraft. Noe av det viktigste man kan gjøre, og en av de største målsettingene vi har, er å sørge for at flere barn får anledning til å gå i barnehage, og at færre foreldre benytter kontantstøtten. Kommer vi i den situasjonen, er det ingen tvil om at det vil føre til at flere kommer til å jobbe og tilby sin arbeidskraft. Det andre er å sørge for en reversering av endringene i arbeidsmiljøloven, for det er ingen tvil om at arbeidsmiljøloven, slik den var foreslått av den forrige regjeringen, ville føre til mer utstøting. Det får vi nå snudd på, slik at vi får mindre utstøting som følge av dårlig arbeidsmiljø. Men det er ingen tvil om at den arbeidsmiljøloven vi har i dag, er det nødvendig å se mer på i årene som kommer, for det er den arbeidsmiljøloven vi allerede har, som sammen med andre ting har ført til den høye utstøtingen som ligger der fra før. Så til det siste jeg vil nevne: Vi må sørge for å utdanne nok folk. Det går på nok utdanningsplasser til førstegangsutdanningssøkere, og det går på den store satsingen på livslang læring. Det er oppløftende at vi nå har en kunnskapsminister som har brent for dette helt siden han satte sine bein i utdanningskomiteen i hine hårde dager og jobbet for mer utdanning for folk – under hele livsløpet. Der har vi en utfordring. Man har i dag rett til etterutdanning, men man har ikke noe «livsopphold» på plass i forhold til den fasen der. Vi er nødt til å finne noe som ligger i skjæringspunktet mellom folk som er arbeidsløse, folk som har behov for etterutdanning, og de stønadsordningene som finnes i Lånekassen. Her har vi en jobb å gjøre i forbindelse med NAV-reformen og hva som skal skje videre – og gjennomgangen av hele dette området. Det vil bli en spennende debatt om disse tingene i årene som kommer.