trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
I en debatt som denne kan man selvfølgelig undertiden risikere å vikle seg inn på enkelte sidespor, men jeg fikk en assosiasjon med hensyn til representanten Harald Hoves avslutning, hvor han syntes å forbinde særlig Arbeiderpartiet med partidisiplin. Nå kan det selvfølgelig ha sitt utgangspunkt i at det partiet jeg representerer, var et parti som etter hvert fikk en stortingsgruppe, mens det som Harald Hove representerer, var en stortingsgruppe som etter hvert ble et parti. Sånn sett kan man selvfølgelig ha litt ulikt utgangspunkt for hva som vil være det avgjørende i enkelte beslutningsprosesser. Det minner meg for øvrig om at da jeg for noen år siden fikk den ære å bli valgt til leder for Arbeiderpartiets stortingsgruppe, fikk jeg et hyggelig brev fra en venn som spurte om jeg hadde tenkt å følge i fotsporene til den forrige parlamentariske leder fra Arbeiderpartiet fra det samme fylke som jeg representerer, og som, som kjent, fikk en egen form for parlamentarisme oppkalt etter seg. Men ikke engang den gang ville det falt noen i Arbeiderpartiet inn å grunnlovfeste partidisiplinen, for det skal ikke være for bekvemt å lede et parti eller en stortingsgruppe, fordi det igjen kan føre til et demokratisk tap i form av meningsbrytning, hva enten den meningsbrytningen er intern eller syns i all offentlighet. Her har vi selvfølgelig atskillige partipolitiske interesser å ivareta. Men det å ivareta disse partipolitiske interessene kan ikke settes over den mulighet en valgt stortingsrepresentant har til å opptre i samsvar med sin egen overbevisning og sin egen samvittighet. Og for meg er kanskje det aller viktigste moment i den saken noe som særlig Kristin Halvorsen drog fram, at en ikke på noen måte må innrette seg slik at den enkelte representants eget ansvar kan få bekvemmelige veier ut i et fellesskaps totale overordnethet. Det vil også antakelig være et demokratisk tap, og det vil i hvert fall være et tap for den meningsbrytning en nasjonalforsamling må og skal ha. Det er selvfølgelig riktig at partiene er den vesentlige faktor i hvordan Stortinget blir sammensatt. Det er selvfølgelig også viktig at den enkelte representant går til valg på et program. Det er også viktig at partiene så langt det er råd, søker å holde sammen i behandlingen av saker i Stortinget, og for den saks skyld i kommunestyrer, fordi velgere som stemmer på dette partiet, har en forventning om det. Men ut fra denne praktiske tilnærming og denne forventning hos velgerne til å gjøre det til et grunnlovfestet system at det skal være slik, ville etter mitt syn være et ganske alvorlig demokratisk tilbakeskritt.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Carl I. Hagen har nå gitt en beskrivelse av hvordan Stortinget til vanlig arbeider – og det er en riktig beskrivelse. Han har dermed gitt en beskrivelse av hvordan Stortinget normalt sett bør arbeide, og jeg vil gi min tilslutning til at det er slik Stortinget bør arbeide. Men det er altså slik Stortinget normalt arbeider nå, med den rettsstilling den enkelte stortingsrepresentant har nå. Og når så dette systemet fungerer på denne måten, vil jeg være meget betenkt på å svekke den enkelte stortingsrepresentants rettslige mandat for sitt eget mandat. Det kan etter min oppfatning bare føre til at den enkelte representant blir stående svakere overfor majoriteter i sitt eget parti, og overfor sin egen partiledelse. Det kan selvfølgelig være på det mer praktiske plan litt vekslende behov hos ulike partier etter hvilke erfaringer man måtte ha, men det som er viktig, er at parlamentarismen og dermed også den frivillige partidisiplinen virker godt i det norske politiske system. Det skal vi være forsiktig med å endre på.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-11-23:
Representanten Husøys innlegg var oppløftende i den forstand at det syntes å gi inntrykk av at det nå var flertall for å grunnlovfeste offentlighetsprinsippet. I så måte ble dette svaret på replikken en nedtur. Nå kom hun med de formuleringene som står i innstillingen, og at de er villige til å vurdere det. Det ble sagt at Sponheim, som nå er statsråd, burde ha sørget for at det ble praktisert offentlighet. Det har han gjort. Han medvirket til at lovforslag som hadde ligget i flere år under arbeiderpartiregjeringer, ble fremmet, og han har medvirket til en helt annen grad av åpenhet og innsynsprosent i departementet enn før. Men så er det også slik at mye av den offentlige forvaltningen foregår på regionalt og lokalt nivå, og ved den type stat som Venstre tenker seg, har en ikke den type instruksjonsrett i kommuner og fylker utover det som gis via lov. Så til spørsmålet, som baserer seg på det som ble sagt om at en ikke hadde tro på at grunnlovfesting av offentlighetsprinsippet ville nytte: Er representanten Husøy uenig med en enstemmig ytringsfrihetskommisjon, som slår fast at dette prinsippet er viktig i Grunnloven fordi man i den offentlige forvaltning mangler en forvaltningskultur som tar åpenhetsprinsippet på alvor? Nettopp det å få forankret dette i Grunnloven vil danne grunnlag for en offensiv i disse spørsmålene lokalt og sentralt.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Nei, det er nettopp troskap mot Kristelig Folkepartis verdier som har ligget til grunn for partiets veivalg oppigjennom norsk politisk historie, og jeg skulle gjerne ha sett at Arbeiderpartiet i mange faser hadde hatt en større forståelse for de verdier Kristelig Folkeparti har stått for. Det kunne ha bedret samarbeidsklimaet i tidligere faser. Det er riktig at når det gjelder den økonomiske fordelingspolitikken, så har sentrumspartiene og Arbeiderpartiet mye til felles. Det avspeiler seg i dagens budsjettinnstilling, og jeg ser heller ikke bort fra at det kan avspeile seg i arbeidet med utjamningsmeldinga som nå ligger i Stortinget. Vi ser fram til et samarbeid om den, slik det også er bebudet i finansinnstillingen. Men bildet av Arbeiderpartiet er selvsagt ikke så rosenrødt som partiets leder nå forsøkte å framstille det. Det skulle bare mangle, for de negative sider ved partiets politikk er det jo ikke Jaglands oppgave å trekke fram. Jeg får nevne et par av dem. For det første har Arbeiderpartiet vist en skremmende mangel når det gjelder å se behovet for forutsigbarhet i rammebetingelsene for vårt næringsliv. Partiet har gang på gang kommet med forslag som ville vært skadelige, ikke minst for små og mellomstore og familieeide bedrifter. De forslagene har vi drevet tilbake, og det var noe av grunnlaget for at vi kunne inngå et budsjettforlik. For det annet har partiet etter mitt syn også vist en skremmende mangel når det gjelder synet på valgfrihet for småbarnsfamiliene innenfor familiepolitikken, som forutsetter både flere barnehageplasser og kontantstøtte. Men nå har vi også fått det på plass, og da har det vært grunnlag for et budsjettforlik. Når det gjelder linjen framover, svarte jeg på det i mitt innlegg: Regjeringen vil fortsette sin linje med å kunne samarbeide med ulike partier fra sak til sak der vi får størst gjennomslag. Det har vært Regjeringens linje helt fra starten av, blokkuavhengigheten, og det er nettopp i troskap mot våre verdier at vi ser at vi kan få best gjennomslag med ulike partier etter hvilket saksområde det dreier seg om.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Jeg blir selvsagt spesielt urolig når hr. Hagen nevner fotball, og det var vel sikkert hans hensikt også. Det er nok ikke fullt så mørkt for norsk fotball som det hr. Hagen nå gav inntrykk av. Det er en generell vurdering av spørsmålet om kjøregodtgjørelse for dem som har bistillinger, så dette er nok noe vi kommer nærmere tilbake til. Det er ikke en negativ særbehandling av norsk idrett, og langt mindre av norsk fotball. Det ville i tilfelle statsministeren ha motsatt seg. Så til sykehusene og helsevesenet. Ja, vi har problemer i norsk helsevesen, og dem tar Regjeringen på alvor. Men bildet er ikke så svart som det Fremskrittspartiet ofte gir inntrykk av. Det behandles i dag flere pasienter på norske sykehus enn noen gang før, og bevilgningene øker sterkere enn noen gang før. Bare i statsbudsjettet for 2000 øker bevilgningene til helse- og eldreomsorgen med til sammen 3,5 milliarder kr. Det er vel knapt noe område som får en slik økning, men det skulle for så vidt også bare mangle! Når det gjelder regionsykehusene, har det også vært en sterk stigning i tilskuddene utover på hele 1990-tallet. Staten har økt sin finansieringsandel, og fylkeskommunene har fulgt opp med å øke aktiviteten. Siden 1997 er utbetalingene til innsatsstyrt finansiering, som er en relativt ny tilskuddsordning, økt med i størrelsesorden 1,8 milliarder kr. Likevel rapporteres det om betydelig underskudd ved regionsykehusene. Dette har Regjeringen sagt at den vil gå inn i en dialog med sykehusene og dets eiere om, og komme tilbake til spørsmålet i revidert nasjonalbudsjett. Der må vi også se på om det kan gjøres noe gjennom organiseringen av og en effektivisering i sykehusene, for det er et paradoks at økningen i bevilgningene også til regionsykehusene i de senere år har vært langt større enn den økte behandlingskapasiteten sykehusene har fått ut av disse økte bevilgningene. Det viser bl.a. en rapport fra SINTEF, som stod gjengitt i Aftenposten i går, og det tilsier at en også må gå inn i organisasjonsformene på disse sykehusene.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Høyre har vel også ambisjon om fortsatt å være hovedalternativet til Arbeiderpartiet. Jeg lurer på hvordan de skulle fått det til å stemme hvis det hadde gått slik både Høyre og Arbeiderpartiet var inne på i fjor, nemlig i en gitt situasjon å inngå et budsjettsamarbeid. Det er jo det Jan Petersen spør om nå når det gjelder sentrums forhold til Arbeiderpartiet. Det kan ikke i så måte være noe annerledes når det gjelder Høyres forhold til Arbeiderpartiet, enn sentrums forhold til Arbeiderpartiet. Selvsagt må tyngdepunkter i norsk politikk som ikke har flertall alene, kunne samarbeide, selv om de framstår som alternativer til hverandre i regjeringsspørsmålet. Hvis ikke ville ikke Stortinget fungert, hvis ikke ville vi ikke fått et budsjett. For her har vi ulike tyngdepunkt: Vi har et til høyre, vi har et i sentrum og vi har et på venstresiden, og hvis ikke noen av disse finner sammen og skaper budsjettløsninger, bryter budsjettsamarbeidet sammen. Vi må kunne samarbeide, selv om vi anser oss som et eget tyngdepunkt og en hovedutfordrer til Arbeiderpartiet i regjeringssammenheng. Så til bedriftsbeskatningen. Har vi skjermet småbedriftene? Ja, det mener jeg at vi har gjort. Vi har stått imot forslaget Arbeiderpartiet tidligere har kommet med om reduksjon i aksjerabatter for ikke børsnoterte selskap, om endring i delingsmodellene for produksjonsbedrifter, og vi har også stått imot forslaget om systemendring når det gjelder rederibeskatningen. Det som har skjedd når det gjelder delingsmodellen, gjelder ikke produksjonsbedrifter. Det gjelder de liberale yrker, altså artister og lignende, som vi hadde en del medieoppslag om tidligere i høst. Jeg synes den innstrammingen ikke er det minste urimelig. Dette var jo bare et forsøk på å unngå en alminnelig beskatning av egentlige lønnsinntekter. Så trekker også Jan Petersen stadig fram elavgiften. Det går ikke an å se elavgiften isolert fra strømprisen generelt. Faktum er at vi i Norge i dag har en svært billig strøm. Det vil det også bli etter denne økningen av elavgiften, som jo for øvrig kombineres med skattelettelser i bunn og økt satsing på alternative miljøvennlige energiformer. Det burde et parti som er opptatt av miljøpolitikk, være interessert i.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Regjeringen har målsettinger og visjoner for politikken inn i et nytt årtusen. De er beskrevet både i Voksenåserklæringen og i Regjeringens tiltredelseserklæring, og jeg var også noe inne på det i mitt innlegg. Vi har en visjon, som også Kristin Halvorsen nå var inne på, om en politikk for økt solidaritet med svakstilte i vårt eget samfunn, men også i andre land, hvor problemene er langt større, i solidaritet med verdens fattige og forfulgte. Norge var for hundre år siden selv et fattig land, og av den grunn hadde vi, nest etter Irland, den største emigrasjonen til Amerika. Etter hundre år har Norge blitt et av verdens rikeste land. Hva gjør vi med den rikdommen? Bruker vi den bare på oss selv, eller bruker vi den også på dem som virkelig lider i verdenssamfunnet? Noe av det som opprører meg mest i norsk politikk, er de stadige angrepene og kuttforslagene på vår bistand til verdens fattige folk. Jeg har også en visjon om et samfunn i Norge som bedre tar vare på de kulturelle og de menneskelige relasjoner og verdier. Det er et paradoks at mens vi har et høyere velferds- og velstandsnivå enn noen gang før, ser det også ut til at vi har økende menneskelige problemer på en rekke områder. Det slår ut i disiplinproblemer, i kriminalitet, i omsorgssvikt osv. Og det viser at det ikke bare er økonomien og organiseringen av et samfunn som skaper et godt samfunn. Det har også med verdibevissthet å gjøre, hvilke etiske normer og relasjoner vi bygger dette samfunnet på. Vi har en visjon om å bevisstgjøre dette, og det er også en av grunnene til at vi har stimulert til en verdidebatt, bl.a. gjennom Verdikommisjonen. Jeg skulle gjerne ha brukt langt flere minutter til å si noe om våre visjoner for det neste årtusen, temaet hadde krevd det, men jeg skjønner at tiden ikke tillater det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Det var jo ikke noen stor overraskelse at Arbeiderpartiets nestleder mener at de beste løsningene finnes i sosialdemokratiet. Jeg skjønner at Arbeiderpartiet misliker den situasjon at sentrumsregjeringen har brutt ned den tradisjonelle toblokkstenkningen i norsk politikk. Men det har vi altså gjort! Det har skjedd, og det må også snart sige inn i Arbeiderpartiet! Derfor kommer ikke sentrumspartiene til å binde seg ensidig opp til én blokk, selv om både Arbeiderpartiet og Høyre drømmer om den gamle toblokkstenkningen. Så sier Stoltenberg at Arbeiderpartiets forslag ikke vil innebære noen vesentlig endring og skape økt uforutsigbarhet om bedriftenes rammebetingelser. Jo! Selv om Stoltenberg sier at det er feil, er det riktig. Arbeiderpartiet har foreslått så drastiske endringer når det gjelder delingsmodellen og aksjerabatter – og hadde også ønsket et annet system for rederibeskatningen – at det ville være en kraftig endring av rammebetingelsene for næringslivet og skape økt uforutsigbarhet. Det har vi stått imot. Når det så gjelder delingsmodellen, er det riktig at to punkt er endret, også med konsekvens for produksjonsbedrifter. Det gjelder identifikasjonsreglene. De har for øvrig NHO sagt seg enig i, så det skulle ikke være det helt store problemet. Og så gjelder det kapitalavkastningsraten, som er redusert med 1 pst. Det har bl.a. bakgrunn i en urimelig høy risikopremie. Det kan medføre at noe mer av overskuddet blir beskattet som personinntekt, altså med en høyere sats enn kapitalinntektsprosenten på 28. Det gjenstår at NHO, som jeg jo vet står Høyre relativt nær, faktisk har uttalt seg ganske rimelig tilfreds med det budsjettforliket som nå er kommet ut av Stortingets behandling.(Jan Petersen signaliserer at han ønsker ordet.) At Høyre ikke er tilfreds, og at Jan Petersen vil gi uttrykk for det, er jeg fullstendig klar over. Men jeg er mer beroliget av at NHOs ledelse har et langt mer avslappet forhold til det som nå blir vedtatt i Stortinget i kveld, enn det Høyre åpenbart har. (Jan Petersen signaliserer at han ønsker ordet.)
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Finansministeren ble i går spurt om han er enig med sin partileder, Odd Roger Enoksen, i at det er med Arbeiderpartiet man kan få til en rettferdig fordeling. Gudmund Restad svarte at «det ikke er noen grunn til å være uenig i at det er med Arbeiderpartiet vi kan få til den beste fordelingen». Det er ikke så merkelig at finansministeren sier dette, for det var jo først da sentrumspartiene begynte å samarbeide med Arbeiderpartiet, at man fikk til mer til kommunene, som har ansvaret for eldreomsorg, barnehager og skoler. Det blir flere barnehageplasser, bevilgningen til skolefritidsordningen økes med 100 mill. kr, et første skritt mot gratis skolebøker er tatt, og lavtlønte får denne gangen skattelettelse, ikke de rikeste, som tilfellet var da man samarbeidet med Høyre og Fremskrittspartiet. Går vi tilbake til valgkampen i 1997, vil vi se at rettferdig fordeling og satsing på fellesgodene var selve begrunnelsen for sentrumsalternativet. Derfor blir det helt uforståelig når Kristelig Folkepartis leder, Valgerd Svarstad Haugland, på Kristelig Folkepartis landsstyremøte rett etter at budsjettavtalen med Arbeiderpartiet var inngått – og for øvrig feiret med bløtkake og serpentiner – sier at Kristelig Folkeparti helst ville samarbeide med Høyre. Kan statsministeren forklare dette? Er det slik at Kristelig Folkeparti helst vil samarbeide med høyresiden, til tross for at det er med Arbeiderpartiet man får en politikk som underbygger Kristelig Folkepartis verdier? Hvor mye er da verdiene verdt? Eller spurt på en annen måte: Er blokkuavhengighet også å være uavhengig av sine verdier?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Hagen hopper fra det ene til det andre. Nå er det plutselig bensinprisene som er det viktige, i replikkordskiftet med statsministeren var det sykehusene. Jeg er helt enig i at man kanskje burde ha litt større stabilitet i bensinprisene. Det kunne man jo se på. Men man kommer ikke unna det faktum at velferdsgodene våre må betales. Og det som Fremskrittspartiet står for i avgiftspolitikken og skattepolitikken, er jo enorme kutt i både avgifter og skatter som ikke ville ha ført til mer bl.a. til helsevesenet. Så Hagen kan ikke være den første til å snakke om saldering av gjelden ved sykehusene våre, han bør være den siste til å snakke om det. Han bør være den siste til å snakke om fellesgodene, for Fremskrittspartiet har i realiteten ikke et opplegg for å finansiere fellesgodene våre. Når det gjelder det konkrete spørsmålet om å sanere underskudd ved sykehusene, må vi først gå gjennom situasjonen, og så må vi ta de politiske beslutningene. Det er ikke holdbart å ta politiske beslutninger på grunnlag av avisoppslag. Vi politikere må ta dette mye mer seriøst. Framfor alt tror jeg det nå er nødvendig ikke bare med penger, men styring – for hvis man nå pøser mer penger inn i et system som kanskje ikke er i stand til å styre dette, får vi bare et nytt problem to år senere. Vi må derfor få bedre styring. Jeg har lyst til å legge til at det er bemerkelsesverdig hvor fort det går fra oljeprisene øker til politikere begynner å snakke om å bruke mye mer penger igjen. Det er ikke mer enn et år siden situasjonen var helt omvendt. Men rett forut for oljeprisfallet hadde nesten alle her i Stortinget snakket om at man måtte bruke mer oljepenger. Så ble det helt slutt på det en kort periode da oljeprisene falt. Men når oljeprisene stiger igjen, går det bare noen få måneder før man begynner på samme leksen igjen. Jeg må si jeg er forundret.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Det kan godt være at Norge skal nedlegge veto mot noen av de direktivene som det er diskusjon om nå. Det får i så fall Regjeringen ta ansvaret for å se virkningen av. Men det må ikke erstatte handling på helt sentrale områder når det gjelder styringen av vår nasjonaløkonomi. Hvis man gjennom det skal gi inntrykk av at man er handlekraftig i forhold til næringslivets eierskap, i forhold til bankenes eierskap, er vi på ville veier. Det var det som var mitt poeng. Og det har jo vært nok av analyser og avisartikler som går på hvor mye Norge tilpasser seg, mens det egentlig skulle vært omvendt. Arbeiderpartiet påstår at vi er en del av den europeiske og globale økonomien, vi har derfor hatt helt andre analyser av det. Men sentrumspartiene mente at det var mulig å være helt annerledes, og ha en aktiv styring. Men det har vi ikke sett noe til, etter min oppfatning. Tvert imot kan man si at på helt sentrale områder som det å sikre et nasjonalt eierskap i f.eks. finansverdenen, har man vært mindre handlekraftig her enn i mange andre europeiske land – også land som har et mer høyreorientert styre enn det vi har i Norge i dag. Når det gjelder forutsigbarhet i skattesystemet, er jeg tilhenger av det. Jeg tror det er nødvendig å skape brede kompromisser som kan gi forutsigbarhet, både for næringslivet og for enkeltmennesker i Norge. Det er ikke særlig forutsigbart at Regjeringen gang på gang kommer med store skatteøkninger for vanlige lønnsmottakere og sier at det ikke har noe med næringslivet å gjøre. Næringslivet vårt består av lønnsmottakere. Det er like uforutsigbart for næringslivet å oppleve at man river opp den type skattekompromisser som man har hatt i dette landet, som det er å gå løs på bedriftsbeskatningen. Det var jo nettopp det at man skulle ha forutsigbarhet som var grunnlaget for skattekompromisset av 1992, men Regjeringen har ikke bidratt til det.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Når det gjelder Oslo-skolen, er det et faktum at man kuttet over 100 mill. kr. Jeg har ikke sett at noen i Oslo-skolen er fornøyd med det kuttet. Jeg hører tvert imot veldig mange eksempler på hvor dårlig forholdene er ved mange skoler i Oslo. Arbeiderpartiet i Oslo foreslo for øvrig 194 mill. kr mer i bevilgning til Oslo-skolen, som følge av det budsjettforslaget som Høyre-byrådet la fram. Så skryter Foss av at Høyre nå satser 1 milliard ekstra på skolen. Ja, det fikk jo Arbeiderpartiet til nå, men poenget er at dette kommer først når Høyre har satt seg utenfor. Da de hadde muligheten til å få til noe i fjor, satset man ikke på skolen, da satset man på å få 3 milliarder til kontantstøtte, forsvar og veier. Det kan man mene hva man vil om, men det var faktisk det man gjorde. Og når man ikke har innflytelse lenger, har man mye penger til skolen. Det er det jeg synes er forunderlig. For øvrig var det ikke slik at Arbeiderpartiet for første gang gikk av i 1997. Vi gikk av i 1981, og vi gikk av i 1989 etter valgresultatene. Vi var ikke villig til å velte sentrumsregjeringen sammen med Høyre, men vi var villig til å lage et budsjett i tilfelle sentrumspartiene ikke var i stand til å få til et budsjett. Det var i tolvte time man faktisk klarte det, og jeg tror det var et resultat av at Arbeiderpartiet var villig til å handle. Sånn sett gjorde vi kanskje Stortinget og landet en stor tjeneste, for man tok seg plutselig sammen og fikk til et budsjett sammen med Høyre og Fremskrittspartiet. Men igjen, det var ikke skole Høyre satte i forgrunnen ved det budsjettforliket, det var helt andre saker.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Vi skal være glad for at vi her i denne salen er kommet til enighet om 99,6 pst. Det er vel egentlig slik ved de fleste budsjettforhandlinger at man er enige om det meste av det som ligger i bunnen av budsjettet, og så strides det om hvordan man skal bruke den økonomiske veksten. Og det er ikke så lite, det, for det er det som avgjør retningen på budsjettet. Hvis man nå blir enige om det man har gjort i år, ett år til og så ett år til, får man selvfølgelig en helt annen kurs. Om sentrumspartiene hadde gått sammen med Høyre og Fremskrittspartiet enda ett år og så enda ett år til, hadde kursen rett og slett gått mye mer mot høyre. Det er helt riktig at grunnlaget for samarbeidet i år også er at Arbeiderpartiet har sagt at ja vi legger kontantstøtten i bunnen av dette budsjettet. Vi kjempet mot kontantstøtten det året den ble innført for 1-åringene. Vi kjempet mot det når det gjelder innføringen av den for 2-åringene, som er i år. Når ordningen så er innført helt og fullt, må vi legge til grunn at det er et flertall for det, og så skal ikke det stenge for et samarbeid resten av perioden. Det betyr ikke at Arbeiderpartiet er for ordningen. Men jeg har mange ganger sagt at jeg tror det er nødvendig å finne en forutsigbarhet når det gjelder familiepolitikken, og som kan samle bredere enn det som har vært tilfellet i de to årene vi har bak oss. Men det gjenstår å se om det er mulighet for å få det til når vi skal evaluere og eventuelt endre kontantstøtteordningen. Men inntil det satser Arbeiderpartiet på å få til endringer som også kan bidra til en bredere samling om barne- og familiepolitikken. Det er ikke bare når det gjelder næringslivet at man trenger forutsigbarhet, jeg tror også familiene i Norge trenger forutsigbarhet når de skal planlegge for framtiden.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
SV kunne jo bidra til litt mer langsiktighet. Nå sa Djupedal at det nesten ikke er noe til utdanning. Mitt inntrykk er at SV er på full glideflukt over dit de – sammen med mange andre – var før oljeprisene falt i fjor. Da skulle man bruke i øst og vest. Og så har man fått en liten pause når oljeprisene har vært lave, og nå når de begynner å gå opp igjen, snakker alle omtrent som om vi ikke hadde hatt året i fjor. Jeg vil oppfordre SV til å ha litt mer stabilitet i dette og ikke bidra til at det blir helt håpløst med politisk styring, også når det gjelder statens finanser. Ellers er jeg stort sett enig i det som ble sagt om bankvesenet, bortsett fra at det ikke er Regjeringens skyld at rammebetingelsene endrer seg vesentlig som følge av globaliseringen av økonomien. Men det som har vært vår anklage, er at man sitter for passivt og ikke forholder seg til det. Statens eierskap skal ikke være å bidra til status quo, for det er ikke mulig. Staten skal være aktiv for å sikre sitt eget eierskap i en virkelighet som forandrer seg fra dag til dag. Der har jeg inntrykk av at SV ligger veldig mye på at alt skal være som det har vært, mens det i virkeligheten, tror jeg, vil undergrave statens eierskap og det nasjonale eierskap. Vi bør komme oss ut av denne situasjonen og få til mer handlekraftige konstellasjoner, men det krever at flere partier enn Arbeiderpartiet og SV tenker i de baner. Jeg håper det kan modnes, og jeg tror det bør komme opp drøftinger om dette, også når det gjelder grunnlovsforslag.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Jeg setter veldig stor pris på det Steensnæs sa om at Arbeiderpartiet hadde opptrådt ryddig i forhandlingene. Steensnæs sa også at Regjeringen får gjennom det meste av sitt budsjett, og det er helt riktig. Og grunnen til det er jo rett og slett at Arbeiderpartiet støtter det grunnlaget velferdssamfunnet vårt hviler på, og som er nedfelt i dette statsbudsjettet, som det har vært nedfelt i de siste ti årenes statsbudsjetter. Hovedtingene i velferdssamfunnet vårt er Arbeiderpartiet og sentrumspartiene altså enige om. Så har vi klart å vri det man kan ta ut av den økonomiske veksten mer i Arbeiderpartiets retning enn det som var tilfellet i fjor. Men her trenger vi en liten oppklaring. Jeg forsøkte meg på det i replikkvekslingen med statsministeren, nemlig at det er ganske uforståelig at Kristelig Folkepartis leder da sier at de helst vi samarbeide med Høyre. For i et samarbeid med Arbeiderpartiet utsetter man seg for et press for å vri politikken over i den retningen som sentrumspartiene har lagt stor vekt på, nemlig rettferdig fordeling av fellesskapsordningene. Men hvis man skal samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet, utsetter man seg for et press for å gå i stikk motsatt retning – altså i motsatt retning av det man egentlig vil. Skattelettelser på 7 milliarder kr, som Høyre har, vil jo svekke fellesforbruket. Kutt i bistanden på 1,5 milliarder kr er stikk i strid med det statsministeren i dag la stor vekt på. Kutt i landbruksoverføringene er rett i hjertet av sentrumspartienes politikk. Fjerning av pressestøtten vil føre til pressedød ute i distriktene. På punkt etter punkt er det altså stikk i strid med sentrumspartienes politikk. Enda sier Kristelig Folkepartis leder at man helst vil samarbeide med Høyre. Kan dette bli oppklart i løpet av denne debatten?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Statsministeren var så vidt innom norsk helsevesen i sitt innlegg, men det må være en annen virkelighet enn det Helse-Norge og pasientene opplever. Jeg henviser statsministeren til Verdens Gang i dag, som refererer til vårt syke helsevesen, hvor det ifølge de fire direktørene ved regionsykehusene fremgår at det mangler 570 mill. kr til driften neste år, og at underskuddet for 1999 er på 355 mill. kr, som de ifølge planene også skal skaffe til veie neste år. Det kan kun gjøres ved å redusere pasientbehandlingen, stenge avdelinger, stenge sykehusposter. Her varsler ikke Regjeringen noen ting. Når det imidlertid gjelder spørsmålet om asylsøkere, hvor Regjeringen ikke har gjort noe for å begrense omfanget for å holde det budsjettet de selv har vedtatt, og regjeringspartiene har vært med på å vedta her, kommer det automatisk forslag fra Regjeringen om tilleggsbevilgninger fordi behovet er økt. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hvorfor denne forskjellsbehandling? Hvorfor bevilger man etter behov til asylsøkere, som stort sett ikke er reelle flyktninger, mens når det gjelder norsk helsevesen, gir man beskjed om å holde budsjettene selv om det går ut over de syke? Vil statsministeren være med på å sørge for nødvendige bevilgninger til alle sykehus, slik at de kan utnytte kapasiteten fullt ut? Og så varsles det nå skattleggelse av kjøregodtgjørelser til de mange tusen som på fritiden sin hjelper Idretts-Norge, og det går særlig ut over fotballen. Fotballpresident Per Ravn Omdal sier i Aftenposten i dag: «… etter det jeg har fått referert, vil en beskatning av kjøregodtgjørelsen ramme norsk fotball svært hardt.» Jeg undrer virkelig på om politikere i det hele tatt aner konsekvensene av en slik praksis. Vil statsministeren vennligst her med en gang si at Fotball-Norge kan ta det med ro, disse reglene vil ikke bli iverksatt?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
I den senere tid har oljeprisene økt, og det ser ut til at inntektene for 1999 blir høyere enn beregnet, for den norske stat. Konsekvensene for vanlige mennesker i dette land er imidlertid at prisen på bensinen i pumpene kommer til å bli betydelig høyere. Bensinprisene er jo en sum av råoljepris og statlige avgifter, og når råoljeprisene går opp, går bensinprisene opp. Det vil øke inflasjonen, prisstigningen, generelt i Norge og redusere kjøpekraften til vanlige mennesker. Jeg vil gjerne spørre Arbeiderpartiets leder om han kunne tenke seg å være med på Fremskrittspartiets forslag, vår tanke om at bensinavgiften kan variere litt i takt med oljeprisen, slik at vi kan sikre en stabil bensinpris for det norske folk – når oljeprisen går opp, går bensinavgiften ned, og motsatt vei, hvis det skulle være nødvendig. Er det i det hele tatt noen grunn til at det norske folk skal betale høyere bensinpriser når økonomien i landet er blitt betraktelig bedre? Hvorfor vil ikke Jagland og Arbeiderpartiet sikre en lavest mulig bensinpris for det norske folk, slik vi har muligheter til? Jagland nevnte også, i likhet med statsministeren, helsevesenet. Der sliter man med underskudd i 1999, som sykehusene må dekke inn ved redusert aktivitet neste år. Vil Arbeiderpartiet slutte seg til det forslag Fremskrittspartiet kommer til å fremme, om å sanere alle underskudd på 1999-budsjettet? 2000-budsjettet blir i dag vedtatt. Men vi skal fortsatt saldere 1999-budsjettet, og det er fullt mulig å bevilge de nødvendige midler til sykehusene, slik at de ikke behøver å slite med underskudd inn i neste år. Kan vi forvente at Jagland følger opp det han selv snakker om fra denne talerstol?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Jeg vet ikke om jeg skal le eller gråte. Vi diskuterer fremtiden og neste års statsbudsjett, og Karl Eirik Schjøtt-Pedersen vil snakke om 1997 og 1998. Det kan han godt gjøre med sine vanlige eventyrfortellinger. Fremskrittspartiet har i mange år slått fast at vi har en grunnleggende god statsøkonomi. Vi er blitt styrt av forskjellige, som har medført problemer, både med høye renter og inflasjon. Fremskrittspartiet har hele tiden sagt at vi primært bør ha en lav inflasjon, vi har gitt beskjed til Norges Bank om at det skal vi ha. Det har flertallet sagt nei til, de vil gjøre det på andre måter. Vi har sagt at hvis vi reduserer en del avgifter, vil prisstigningen i Norge synke. Enhver burde skjønne, hvis man da ikke tilhører flertallet i denne sal, at reduserer vi bensinavgiftene og en del andre avgifter, blir det mindre prisstigning, og det vil komme det norske folk til gode. Jeg tror det norske folk godt husker hva vi har sagt. Så kommer man igjen med dette med eldreomsorgen. Det er ikke bevilget 30 milliarder kr. Det har vært lovet 30 milliarder kr over en 30-årsperiode. Jeg skulle ønske Arbeiderpartiet nå sluttet å komme med dette feilaktige bildet om at det er satset 30 milliarder kr. Det er det aldeles ikke. Det er over 30 år, og det alt vesentlige er jo lån som kommunene skal ta opp til å kunne bygge bygninger – sykehjemsbygninger. Dessverre har det blitt altfor mange eldreomsorgsboliger istedenfor sykehjemsboliger, akkurat som vi har sagt at det ville bli med de andre. Det er sykehjemsplasser vi trenger. Og det er betjening av lånene til bygningene som medfører det store beløp av 30 milliarder kr. Og det kommer igjen om 30 år, for det er nedbetalingstiden. Det er vel ikke direkte bevilget mer enn ca. 6-7 milliarder kr hittil, så det er en fullstendig feilaktig presentasjon Karl Eirik Schjøtt-Pedersen her gir. Vi har aldri sagt at vi skulle utsette noe. Vi tok hensyn til de kommuner som trengte mer tid til planlegging.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Odd Holten sier også at man har satset på helse, eldre, skole og flere ting. Hva er Odd Holtens svar på at VG i dag, sammen med oppslag i Dagsrevyen og andre oppslag de senere dager, klargjør den krisen som er? Sykehusposter og sykehusavdelinger kommer til å bli stengt, og så skal man se på situasjonen! Denne situasjonen er vel kjent for departement og regjering, og den er vel kjent for det norske folk. Det som er nødvendig, er handling. Fremskrittspartiet har varslet at vi kommer til å fremme forslag om å sanere gjelden og underskuddene til norske sykehus på 1999-budsjettet, og å fremme forslag på 1999-budsjettet om nødvendige midler til norske sykehus, slik at sykehusdirektørene blir opptatt av å helbrede og behandle pasienter, istedenfor, som flertallet tydeligvis vil, at sykehusdirektørene skal være opptatt av forhandlinger med organisasjoner om nedskjæringer og stenging av sykehusposter. Ingen har tatt vår utfordring på dette. Hvordan er det mulig, sier Odd Holten. Det står jo i finansinnstillingen! Vi har delt ut til alle partigrupper hele vårt budsjett, hvor vi viser hvor vi har kuttet. Vi har ikke kuttet på noen av de primære tingene, men vi har tillatt oss å endre 6 pst. av budsjettet. Når man hører milliardtallene til Odd Holten, skulle man tro at det var kjempemessig. 6 pst. av et budsjett på ca. 550 milliarder kr har vi flyttet på. Det er lite i forhold til bedrifter som plutselig får beskjed om å skjære ned arbeidsstokken med 15 pst. Men jeg vil bare si til Odd Holten: Les det som vi har delt ut! Vi har ikke kuttet på noen av de områdene som er viktige for det norske folk. Der har vi økt! Og så har vi redusert skatter og avgifter betydelig, som også vil medføre en reduksjon i prisstigningen. Og det vil også være mulig å sikre moderate lønnsoppgjør neste år hvis skatter, avgifter og prisstigning er lavere.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Så lenge flertallet i denne sal motsetter seg den helt nødvendige omorganisering av helsesektoren slik at den blir et statlig økonomisk ansvar, ikke via fylkeskommuner, som utelukkende holder liv i en svær helseadministrasjon og heller sand i maskineriet i helsesektoren, inntil sykehusene får langt større ansvar og muligheter til å påvirke sine inntekter i langt større grad enn i dag ved å styrke den innsatsbaserte finansieringen uten adgang for Regjeringen til å fjerne teppet for sykehusdirektører som baserer seg på den ved å foreta endringer og justeringer i systemet for å spare penger, og inntil sykehusene får den nødvendige frihet til å styre og selv avgjøre om de kan ansette mer kontorpersonale til å ta seg av kontorarbeidet for å frigjøre det medisinske personalet til å behandle syke mennesker, vil ikke vi at penger skal være grunnen til at man nedlegger og stenger avdelinger. Da vil vi si at så lenge flertallet ikke gjør de nødvendige omorganiseringer, bare snakker om det, slik statsministeren og Jagland gjør i hver finansdebatt, hvor de sier det er behov for å gjøre det, men så glemmer de det til neste finansdebatt, hvor de sier nøyaktig det samme – det har de i hvert fall gjort de siste 16 årene – vil ikke vi akseptere at mangel på penger er grunnen til at man stenger sykehusavdelinger og poster. Normalt sett er jeg i utgangspunktet enig med Foss, men ikke når Arbeiderpartiet og regjeringspartiene har organisert norske sykehus så håpløst som de har gjort. De har ansvaret for hvert eneste problem i norsk helsevesen. Hver gang man leser om at en post eller noe annet blir stengt, bør norske borgere se at dette skyldes Jagland, og det skyldes Bondevik og Høybråten.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Øystein Djupedal trodde jeg i hvert fall, som medlem av finanskomiteen, hadde satt seg inn i Fremskrittspartiets budsjettalternativ. Han sier at vi kan ikke gjøre ting før det nye systemet er på plass. Deler av det som han kaller nytt system, er ikke noe nytt system. Men vi har redusert avgiftene så betydelig at prisstigningen i Norge vil være betydelig lavere. Lavere prisstigning betyr at de samme kronene gir mer kjøpekraft bl.a. for landets kommuner. Vi har gitt avgiftslettelser, som medfører prissenkningstiltak, og vi har gitt skattelettelser. Begge disse tingene er helt sentrale under det neste års lønnsoppgjør. Med en lavere prisstigning og lavere skatter vil man få den samme kjøpekraftsutvikling gjennom lavere nominelle tillegg. Så enkelt er det. Det ligger inne det som gjør at man også kan redusere noe på de bruttokroner som går til en del tjenester, fordi man på forhånd har redusert behovet som følge av lavere prisstigning og virkningen på lønnsoppgjørene. Dette henger sammen. Så til det at man ikke har penger til å kjøpe helsetjenester, eldreomsorgstjenester og utdanningstjenester i utlandet. Det er fordi alle utgifter i alle finanspolitiske, makroøkonomiske beregninger går i samme sekken. Noen vil kunne hevde at hvis vi nå satset en del betydelige beløp på å kjøpe tjenester i utlandet, vil det påvirke innenriksøkonomien. Det gjør det ikke i virkeligheten, men det gjør det i analysene. Og det gjør det i dette som Stoltenberg maser om, at veksten i offentlige utgifter ikke må være mer enn veksten i fastlands-BNP. Det er da man sitter fast i sirupen, når man ikke greier å skille mellom utgifter i utlandet og utgifter som påfører noen endringer i norsk økonomi. Derfor er det vi tar til orde for en langt større grad av massiv satsing på kjøp av tjenester i utlandet, til det beste for det norske folk.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
La meg først få opplyse, i tilfelle det er noen som følger denne debatten utenfor salen, at gjennomsnittsinntekten for dem som har AMS, er 250 000 kr. Det er altså vanlige mennesker som har spart i AMS og fått en liten skattereduksjon, og det er den Arbeiderpartiet og Regjeringen nå tar bort. Det syns vi er leit. Kommuneøkonomien styrker vi med 2,4 milliarder kr – det er ikke en nedskjæring på 4 – beregnet av Statistisk sentralbyrå som virkningen av vår totale økonomiske pakke. Men Arbeiderpartiet greier altså ikke å forholde seg til sannheten. Og nå gleder jeg meg! Nå skal det bli festlig! For Inger Lise Husøy sier på vegne av Arbeiderpartiet at 30 milliarder kr skal bevilges over fire år. Da gleder jeg meg til Arbeiderpartiets finansgruppering har bedt alle sine rådgivere om å dokumentere hvilke kapitler og poster som summerer seg til 30 milliarder kr på disse fire årene, etter at Fremskrittspartiet i et trontaleordskifte fikk flertall for å pålegge Regjeringen å utarbeide en eldreomsorgsmelding, som så kom og resulterte i den satsingen og de nye ordningene som gjelder dette området. Det var aldeles ikke noe arbeiderpartiinitiativ, det var et forslag fra meg i en trontaledebatt etter et valg, som til slutt ble enstemmig vedtatt, og som så etterpå førte til den meldingen. Men jeg gleder meg til å se de kapitler og poster som viser 30 milliarder kr på fire år, for våre skriftlige henvendelser til departementet har bekreftet at det vi sier, selvsagt er riktig. Jeg forventer i løpet av debatten en unnskyldning fra Arbeiderpartiets Inger Lise Husøy, eller helst fra Thorbjørn Jagland om at han skal slutte å føre det norske folk bak lyset, og han skal også instruere sine medrepresentanter i Arbeiderpartiet om å slutte å føre det norske folk bak lyset – med mindre jeg blir tvunget til en unnskyldning ved at Arbeiderpartiet kommer med de kapitler og poster som blir en sum på 30 milliarder på disse fire år.
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Bløtkakefest er noe Kristelig Folkeparti forstår seg på. I forbindelse med budsjettenigheten ble det holdt en bløtkakefest, hvor det var laget en kake som symboliserte de forskjellige satsingsområder i budsjettet. Statsministeren – så vidt jeg skjønte – valgte det stykket av kaken hvor det stod «småbedrifter», fordi, som han sa til TV 2: Vi har greid å skjerme næringslivet mot endringer i bedriftsbeskatningen. Spørsmålet er: Har den det? Det er jo skjerpelser og forverringer når det gjelder delingsmodellen, og når det gjelder avskrivingsregler for næringsbygg, som begge direkte dreier seg om bedriftsbeskatning. I tillegg rammes næringslivet indirekte ved økte elavgifter og økte transportomkostninger, for ikke å snakke om de muligheter som har glippet. Som det fremgår av innstillingen, har vi regnet på dette. Hvis vi ser på en bedrift med 20 ansatte i Østlandsområdet, som drives aktivt av far og to barn, er det en skatteskjerpelse på henimot 400 000 kr. Hadde dette dreid seg om en distriktskommune i statsministerens eget valgdistrikt, hadde skjerpelsene vært enda større. Så mitt spørsmål er: Er det egentlig riktig at småbedriftene har vært skjermet? Statsministeren og Carl I. Hagen har én ting til felles: De har begge et ønske om å overta Høyres rolle. Det har vist seg at det kanskje ble litt mer komplisert enn de forutså. Statsministeren sa i forbindelse med landsmøtet i vår at hans ambisjon var at Kristelig Folkeparti skulle bli den største utfordreren til sosialdemokratiet. Mitt spørsmål er da: Hvordan har denne utfordrerrollen blitt ivaretatt i dette budsjettet? Og hvordan passer denne enigheten inn i denne strategien?
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Jeg snakker meget gjerne om fordelingsspørsmål – ikke minst fordi ideen om fordelingspolitikk jo i trontaledebatten var det som på det stadiet brakte Arbeiderpartiet og regjeringspartiene sammen. Det er faktisk slik at det er snakket vesentlig mindre om fordelingspolitikk i denne debatten, i hvert fall med mindre høy retorikk, enn det som var tilfellet i trontaledebatten. Og det kan jeg forstå når jeg ser hva regjeringspartiene og Arbeiderpartiet har greid å gjøre ut av dette. La meg først si at jeg synes på mange måter at det er viktig, og det kan samle oss, at man er villig til å bruke skatt i en fordelingspolitisk sammenheng, og det gjelder ikke minst å løfte i bunnen. Jeg tror det er svært viktig at vi utformer skattesystemene slik at vi har som mål at folk skal kunne få lov å leve av sin egen inntekt. Det er den tenkningen som Høyre har hatt på disse områdene i alle år. Når vi ser hvordan vi nå har utformet våre forslag denne gangen, kan man enkelt og greit oppsummere ved å si at alle kommer bedre ut. Det betyr at her vil alle ha større sjanser for å leve av sin egen inntekt. Når Arbeiderpartiet og regjeringspartiene snakker mindre om fordeling, iallfall med mindre høy retorikk enn forrige gang, har det nok å gjøre med at man ser hva slags utslag det gir. Jeg husker at alle var så forferdelig opptatt av alle disse aksjeutbyttene, som jo sørget for ulikhetene. Hva er det man greier? Man går løs på AMS-ordningen, som svært mange vanlige nordmenn bruker. Jeg får vel også lov til å si det slik at det i særlig grad er de med en relativt liten inntekt som setter svært stor pris på den. En av grunnene til at det er forferdelig galt å gå den veien Arbeiderpartiet går, er at man gir signal til alle de menneskene som har lagt litt penger til side og satt dem inn i AMS, om at det spiller ingen rolle det de gjør. Når vi attpåtil ser hva de gjør når det gjelder barnefamiliene,(presidenten klubber) hvor vi ligger dårligere an – el-avgift, ligningsverdier og(presidenten klubber) særfradrag for alder – kommer flertallet fordelingspolitisk dårlig ut. (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Svaret på det siste spørsmålet er et helt klart ja. Det budsjettopplegget vi la frem i år, er i sin karakter og sin innretning temmelig likt det vi la opp til i fjor, med det ene unntaket jeg nevnte i hovedinnlegget mitt, nemlig at dette har en mye sterkere satsing på skole og utdannelse. Ellers er det, som Steensnæs også sa, et budsjettopplegg som på mange måter er forventet. Som Steensnæs også husker meget vel, ble vi med slike utgangspunkter enig i fjor om et budsjettopplegg. Det skulle derfor ikke være noe i veien for at vi også i år kunne arbeidet oss frem hvis det hadde vært vilje fra regjeringspartiene til å gjøre det. Det var det som kjent ikke, fordi regjeringspartiene har gitt Arbeiderpartiet førsteretten i spørsmål av denne typen. Det at Steensnæs sa at dette var som forventet, synes jeg var en nyttig presisjon, for når man hørte statsministeren i dag morges, fikk man inntrykk av at det var dette budsjettopplegget som gjorde at man ikke kunne gå til vår side. Men det rimer selvfølgelig ikke når man ser på historien fra i fjor. Så her har det vel vært en aldri så liten erindringsforskyvning fra statsministerens side ute og gått, vil jeg tro. Jeg skal ikke bruke andre ord på det. Når det så gjelder NHOs holdninger, synes jeg at Steensnæs hadde en ganske interessant betraktning. Nå kan ikke jeg kontrollere henvisningene hans, men slik han fremstilte dem, var NHO lettet over at det ikke ble verre. Det er jeg i grunnen enig i. Man kunne fort tro at med disse fire partiene sammen, kunne dette blitt verre. På mange måter minner NHOs reaksjon meg om Steensnæs" egen pressemelding da forliket var klart. Den pressemeldingen gikk i hovedsak på alt man har unngått å forverre. Det er jo en offensiv holdning når man nærmer seg et nytt årtusen.
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Vi har ment at det ville være riktig av grunner som jeg vil komme tilbake til, å skjære på de områdene, for det er viktig å ha et balansert budsjett. Nå er jeg selvfølgelig, hvis Jakobsen har andre forslag, meget innstilt på å drøfte dem. Det var jo det vi gjerne ville ha gjort. Men Jakobsen har i år, i motsetning til i fjor, unnslått seg å gå inn i den type debatter. Vi ville selvfølgelig vært innstilt på å snakke om andre ting også i kompromissets navn, men vi tror faktisk at det er riktig å gå inn på de områder jeg nå har nevnt. Når han greier å oppfatte det slik at man tar 1,6 milliarder fra de fattige i verden, må jeg si at han har en holdning til u-hjelp som om dette er en form for utdeling av sjekker. Jakobsen vet like godt som meg at u-hjelp etter hvert er mindre og mindre viktig i en strategi for å få de fattige land frem. Det som er det viktige, er ikke minst et internasjonalt handelsregime som gjør det mulig for disse landene å komme frem med sine varer, og det er en økonomisk politikk som skaper dynamikk i dette arbeidslivet. Det er det viktige, og det er derfor vi kan gå inn og ta beløp av den størrelsesorden vi nå snakker om. Når det gjelder spørsmålet om sykelønnsordning, kan jeg gi et svar. Jeg går ut fra at både kollegaene fra Kristelig Folkeparti og Venstre i Regjeringen, som har tilsvarende programposter som vi har, også kan gi Jakobsen et svar på dette området. Det er klart at når det gjelder dette, som er en meget dyr ordning for landet – vi har verdens beste ordning – er det ikke helt urimelig også her å se på egenandeler. Men så gjelder det skattelette. Er det nå så galt å si til pensjonistene at de skal få den samme verdien av særfradraget som tidligere? Er det nå så galt at vi ikke hever likningstaksten for folks boliger, for alle mennesker uansett hvor mye inntekter de har, eller at vi sier nei til å øke elavgiften for dem som i vårt kalde land har behov for å ha det varmt? Jeg synes ikke det er så galt, men jeg skjønner jo at Jakobsen synes det er galt.