Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-12-05:
Hovedprofilen i Venstres merknader og omdisponeringer er å fremme kvalitet på bistanden og å styrke mottakerorientering. Utviklingslandene skal selv bestemme over og eie sin utvikling. Videre ønsker vi å styrke konsentrasjonen av den samlede bistandsinnsatsen så vel tematisk som geografisk. Norge gir i dag bistand i en eller annen form til 116 land, noe som er for mye. Å spre bistanden så tynt utover kan svekke effektivitet og kvalitet. Vi har dessuten lagt inn forslag til omdisponeringer for å styrke miljørettet utviklingssamarbeid. Vi mener at ny satsing på klimatiltak ikke må gå på bekostning av gjennomføring av handlingsplanen for miljørettet utviklingssamarbeid. Den retter fokus mot bl.a. tilgang til rent vann og biomangfold. Videre mener vi det er viktig at satsingen på forebyggende klimatiltak ikke må gå på bekostning av å hjelpe fattige land til å tilpasse seg klimaendringer. Disse er i hovedsak forårsaket av rike land. Dessuten bør miljøsatsingen synliggjøres bedre i budsjettet. I dag er den spredt på en rekke kapitler og poster, noe som gir noe dårlig oversikt. Jeg har lyst til å framheve at vi vil satse mer enn Regjeringen på å kanalisere bistand gjennom det sivile samfunn. Det er blitt hevdet, bl.a. av representanten Akselsen, at vi kutter i de samlede bevilgninger i bistandsbudsjettet i vårt alternative budsjett. Men Venstre kutter ikke i bistanden. Vi foreslår å ta imot 150 flere kvoteflyktninger fra FN, noe som medfører ODA-godkjente inntekter, og som regnes inn i en samlet bistandsinnsats. Før jeg kommenterer enkelte temaer nærmere, vil jeg si litt om politiseringen av bistanden. Dette er blitt et tema i forbindelse med årets budsjettrunde. Jeg er langt på vei enig med utviklingsministeren når han sier at «politikk er det vesentligste i all bistand». En nøytral bistand hevet over politikken tror jeg er en ren illusjon. Samtidig vil jeg advare noe mot den politiseringen vi nå er vitne til. For det første bidrar flere av utviklingsministerens initiativ til å fjerne ham fra den felles utviklingspolitiske plattform som de fleste politiske partier bekjenner seg til. Jeg tenker her først og fremst på tusenårsmålene. Som et resultat av dette oppstod det tvil om han anser tusenårsmålene som grunnlag for Regjeringens utviklingspolitikk. Dette ble satt på spissen under debatten om hans utviklingspolitiske redegjørelse. Han slo her fast at tusenårsmålene fortsatt utgjør grunnlaget. Dette var en nyttig avklaring. For det andre vil jeg påpeke mottakerorientering. De fleste er enige i at utviklingslandene selv skal bestemme over og eie sin utvikling. Den skal ikke styres fra giverland som direkte eller indirekte kan presse sine egne politiske prioriteringer på samarbeidsland. Intensjonene kan være de beste, men det overordnede hensynet til mottakerorientering kan svekkes. Venstre går inn for at retorikken om mottakerorientering i større grad følges opp i praksis. Mer konkret må samarbeidslandenes mulighet og evne til å foreta egne valg og styre sin egen utvikling styrkes. Dette forutsetter at det er et godt styresett i samarbeidslandene, eller at vi bidrar til det når det ikke er tilfellet. Videre forutsetter det en god balanse mellom stat til stat-støtte, hvor samarbeidsland kan påvirke sammensetningen av bistanden, og den tematiske bistanden, hvor de tematiske prioriteringene er foretatt i Oslo. Dette griper inn i selve strukturen til bistandsbudsjettet. Politiske styringssignaler legges inn i budsjettet, noe den rød-grønne regjeringen i stor grad har fulgt opp. Dette binder budsjettet opp i prioriteringer som avspeiler og profilerer Regjeringens politikk. Regjeringen har også plassert relativt store beløp i generelle poster som gir frihet til å disponere midler ut fra løpende politiske vurderinger. Dette fremmer nødvendigvis ikke mottakerorienteringen. Venstre er derfor blant de partier som i budsjettinnstillingen ber om en gjennomgang av budsjettstrukturen. Vårt anliggende er bl.a. å belyse hvordan den kan innrettes for å fremme samarbeidslandenes mulighet til å styre sin egen utvikling. Siktemålet er å finne fram til en god balanse mellom å bruke bistandsbudsjettet til å gi politiske styringssignaler og å gi tilstrekkelig fleksibilitet for at samarbeidsland selv kan styre og eie sin utvikling. De folkevalgte organene bør så langt som mulig bestemme landets utviklingsmål. Dette gir demokratisk forankring og legitimitet. Vi bør derfor søke å unngå at bistandssamarbeid og andre relasjoner til fattige land undergraver posisjonen til folkevalgte myndigheter. Jeg er glad for at flere er blitt mer opptatt av kvalitet på bistanden. En gjenganger i norsk bistandsdebatt er målet om å gi 1 pst. av brutto nasjonalinntekt til bistand. Norge er verdensmester på dette området, noe som har ført til mye oppmerksomhet om kvantitet – og kanskje ikke fullt så mye om kvalitet. Venstre har som mål å øke bistanden til 1 pst., men ønsker samtidig mer oppmerksomhet på kvaliteten. Jeg har derfor merket meg Riksrevisjonens nylige kritikk av norsk bistandsforvaltning for manglende rutiner for kontroll og dårlig mål- og resultatoppnåelse. Jeg har videre merket meg NORADS rapport: «Bistanden virker, men ikke godt nok». Dette er første gang en slik omfattende resultatrapport framlegges. Den peker på at bistand bare i begrenset grad bidrar til økonomisk vekst. Derimot bidrar den i betydelig grad til menneskers og staters overlevelse og utvikling. Bistanden har særlig bidratt til høyere levealder, bedre helse og utdanning. Generelt vises det til at bistand gir best resultater når Norge samtidig involverer seg i politisk dialog, i faglig programutvikling og i konkret innsats der lokale krefter etterspør resultater. Dette er viktige erkjennelser. Bistanden virker, bl.a. med hensyn til å fremme helse, kvinners situasjon og utdanning. Jeg håper at disse og lignende rapporter bidrar til en vedvarende oppmerksomhet om kvalitet på bistanden. Et viktig verktøy for å fremme kvalitet er å styrke evaluering og resultatrapportering. Informasjon som dette frambringer, bør på en systematisk måte inngå i beslutningsgrunnlaget for framtidig bistand. Et problem her er at Regjeringens gode intensjoner ikke følges opp med tilstrekkelige ressurser. Det ble i 2006 brukt 12,6 mill. kr på sentral, uavhengig evaluering i NORAD, mot 20 mill. i 2007. Men dette er forsvinnende små beløp når man vet at bistandsbudsjettet har vokst til over 22 milliarder kr. Jeg mener det er disse uavhengige evalueringene som er det viktigste verktøyet for å sikre en høy kvalitet på bistanden. Vi må bli bedre til å lære av våre feil og av det som gir gode resultater. Vi må dessuten stille realistiske forventninger til bistanden. Norges bistand utgjør under 3 pst. av den globale bistanden, og det er begrenset hva vi kan få til med det. Hvis vi har som mål at bistanden skal redde fattige land ut av fattigdom, blir konklusjonen høyst sannsynlig at bistanden ikke virker. Jeg er enig i at bistand virker, men den virker kanskje ikke godt nok. Bistand alene er ikke løsningen på fattigdomsproblemet, men den er i mange fattige land en helt nødvendig del av løsningen. Helt til slutt vil jeg framholde at Venstre kommer til å støtte Høyre og Fremskrittspartiets forslag om at generalkonsulatet i Edinburgh skal opprettholdes. Det framgår ikke av innstillingen at Venstre vil stemme for dette forslaget. Jeg tar med dette opp forslag nr. 1 i innstillingen, der Venstre er medforslagsstiller.