Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2009-03-17:
Jeg synes interpellanten reiser en utrolig viktig debatt – en debatt som vi egentlig burde hatt kontinuerlig i dette huset, og på et langt tidligere tidspunkt. Det er etter mitt skjønn liten tvil om at de funksjonshemmede i altfor stor grad har måttet ta til takke med flotte festtaler og fine ord. Tiden for at de pene ordene følges opp med konkrete handlinger – og kanskje i langt større grad med kraftigere handlinger – er nå kommet. Ser vi på hva FFO selv uttaler om Nav og de store problemene, finner vi følgende: «Mangel på sommerjobber og praksiserfaring underveis i studiene gjør at mange funksjonshemmede ikke får tilbud om jobb etter endt utdanning.» Går vi tilbake til høsten 2008, ser vi at 45 pst. av de funksjonshemmede da var i jobb. Det viser tall fra SSB. Det er om lag det samme nivået som i 1997. Det har altså ikke vært den store bedringen for å få funksjonshemmede tilbake i arbeid. Ser vi videre på tallene fra 2008, viser de at om lag 92 000 funksjonshemmede ønsket å komme seg ut i arbeid. Det er dobbelt så mange som i 2007. Antallet funksjonshemmede som ønsket seg tilbake til arbeid, ble altså fordoblet på ett år, fra 2007 til 2008. Så kan man alltids spørre: Er det mulig å få alle de 92 000 tilbake til arbeidslivet? Er det mulig å få utnyttet deres restarbeidsevne? Jeg mener at det bør være en overordnet målsetting. La oss si at disse har 50 pst. restarbeidsevne. Det vil utgjøre 46 000 årsverk. Om vi ikke klarer å få alle, men halvparten tilbake i arbeid og hvis vi, hvis disse har 50 pst. restarbeidsevne, klarer å utnytte den, vil det utgjøre 23 000 årsverk i arbeidslivet, og vi ville ha hjulpet veldig mange funksjonshemmede. Det er også interessant å legge merke til det som finansminister Kristin Halvorsen sa på ANB-nyhetene i begynnelsen av januar: Det vil bli dobbelt så mange eldre pr. yrkesaktiv i 2060. Det bekymrer Regjeringen. Og de varsler nye tiltak. Flere må i arbeid, færre må gå på trygd, var det klare budskapet fra finansministeren den gangen, noe som også har vært et klart budskap fra Regjeringen i en rekke andre sammenhenger. Og hun sa videre: Yrkesdeltagelsen blant innvandrere, funksjonshemmede, kvinner og eldre må øke. Det er egentlig det samme som statsråden sier i svaret på dagens interpellasjon. Fortsatt ser vi altså at man ikke får den store tilstrømmingen når det gjelder de funksjonshemmede. Skal Regjeringens ambisjoner i den nye perspektivmeldingen nås, må nye og mer kraftfulle tiltak settes i verk, og de må samordnes gjennom en helhetlig strategi som forplikter de ulike involverte aktørene til å samhandle i langt større grad. Derfor har jeg følgende fire utfordringer til statsråden: Vil han sørge for at det blir lagt fram en egen handlingsplan for funksjonshemmede som tar for seg overgangen mellom utdanning og arbeid? Er han villig til å se på de statlige trainee-ordningene, foreta en utvidelse av disse og aktivt markedsføre dem i langt større grad enn det som har blitt gjort tidligere? Er han villig til å se på en forbedring av studiefinansieringen for de funksjonshemmede studentene slik at de enklere kommer tilbake i arbeid, og dermed følge opp det som i sin tid var intensjonen, at man skulle fjerne hullene i overgangen mellom utdanning og arbeid? Hvordan kan han på en bedre måte få fulgt opp aktivitetsplikten for virksomheter med flere enn 50 ansatte, slik at det blir en større forpliktelse når det gjelder de problemene de funksjonshemmede står overfor? Jeg håper at statsråden også i denne interpellasjonsdebatten er villig til å komme litt nærmere inn på disse utfordringene, og skissere hva han har tenkt å gjøre videre. Tiden for festtaler er forbi. Tiden er kommet for konkrete og kraftfulle handlinger.