Victor Norman (Høyre), 2004-02-26:
Jeg er stolt over at Regjeringen har foreslått en utvidelse av arbeidsmiljølovens forbud mot diskriminering i arbeidslivet. La meg også si at jeg ser argumentene for å bruke ordet «diskriminering» og ikke «forskjellsbehandling», og jeg er svært glad for at det ligger an til at forslaget i all hovedsak vil bli vedtatt. Vi ønsker at arbeidsgivere skal ha stor frihet til å ansette hvem de vil og betydelig frihet til selv å definere kriteriene for forfremmelser og fordeling av arbeidsoppgaver mellom sine ansatte, men vi ønsker ikke at denne friheten skal kunne brukes til diskriminering eller annen forskjellsbehandling på grunn av gruppetilhørighet. Retten til å bli behandlet som individ er en så grunnleggende verdi at den bør, må og skal gå foran. Forbudet mot diskriminering utvides gjennom vårt forslag i to viktige retninger. Den ene er gjennom det nye forbudet mot forskjellsbehandling på grunnlag av alder. Den andre er ved at diskrimineringsforbudet nå også vil gjelde både ved ansettelse, under arbeidets gang og ved opphør av arbeidsforholdet. Begge endringene er viktige. Forbudet mot aldersdiskriminering er viktig både prinsipielt og praktisk. På det prinsipielle plan er det viktig som en motvekt mot den ungdomsfikseringen som gjør seg gjeldende i deler av arbeidslivet. Det er vel og bra at reklamebyråer og finansmeglermiljøer ønsker å fremstå som unge og ekspansive – jeg har ingenting imot det – men hvis de følger dette opp gjennom en praksis som bygger opp under en myte om at man bare kan være kreativ og nyskapende om man er under 35 år, så bygger man opp under noe som er skadelig for arbeidslivet som helhet. På det praktiske plan er forbudet et viktig vern og en viktig hjelp for alle de middelaldrende og eldre arbeidssøkere som i dag føler aldersdiskriminering på kroppen. Ikke minst som ansvarlig for Aetat, som til daglig møter aldersdiskriminering i sitt arbeid for eldre arbeidssøkere, er jeg glad for at diskrimineringsvernet nå utvides. At forbudet mot forskjellsbehandling også vil gjelde etter at man er ansatt, er en like viktig utvidelse. Det hjelper egentlig lite å få en jobb hvis man blir diskriminert på grunn av gruppetilhørighet etter at man har fått den. Nå har vi heldigvis i Norge en sterk tradisjon for ikke-diskriminering på norske arbeidsplasser, og jeg håper at denne tradisjonen vil bli enda sterkere etter hvert som vi får større mangfold i arbeidslivet. Jeg tror loven i den forbindelse kan være et viktig føre var-tiltak, men enda viktigere er det at den kan være en viktig holdningsskaper i forhold til arbeidslivet fremover. Så en liten ting. Når det gjelder debatten om gamle § 55 A og videreføring av den i den nye loven, har jeg bare for ordens skyld lyst til å presisere at Regjeringens intensjon er at det ikke skal være noen endring i det materielle innhold i forslaget til ny lov. Det er viktig at trosfriheten og organisasjonsfriheten respekteres, og Regjeringens holdning er at den skal ha akkurat de samme rammer som det som gjelder med dagens paragraf. Komiteen foreslår en endring i Regjeringens forslag til § 54 E om tilrettelegging for funksjonshemmede arbeidstakere – og jeg setter pris på representanten Oppebøen Hansens gode sitat, om jeg kan si det slik – hvor komiteen ønsker å erstatte begrepet arbeidstakere med «varig redusert arbeidsevne» med arbeidstakere med «funksjonshemming». Jeg er klart enig med komiteen i at «varig redusert arbeidsevne» kan være misvisende. Funksjonshemmede som trenger en tilrettelagt arbeidsplass, kan ha full arbeidsevne. Jeg har derfor ingen innvendinger mot dette forslaget. Men jeg har lyst til å presisere at Regjeringens og komiteens hensikt er den samme: Arbeidsgiver skal ha en plikt til å legge arbeidet til rette slik at personer med funksjonshemninger kan gjøre jobben. Til slutt: Denne loven sikrer ikke inkludering i arbeidslivet for alle, men den er et viktig tiltak i det samlede arbeidet for inkludering. De gruppene som i praksis møter forskjellsbehandling i arbeidslivet, gjør det delvis på grunn av diskriminering, men de gjør det i mange tilfeller rett og slett på grunn av manglende tilrettelegging eller manglende oppfølging både fra det offentlige apparatet, fra sine egne organisasjoner og fra bedriftene selv. Denne loven er viktig ved at den sikrer mot formell diskriminering. Den er samtidig viktig som et signal om at folk har rett til å bli behandlet som individer i alle forhold som gjelder arbeidslivet, og som sådan vil den kanskje også bidra til bedre oppfølging både fra stat, organisasjoner og bedrifter. Men den oppfølgingen må også komme.