Eirin Sund (Arbeiderpartiet), 2010-06-07:
Forslaget som vi debatterer her i dag, er et veldig godt forslag i den forstand at det på en veldig god måte avslører forskjellen mellom den rød-grønne regjeringen og høyresiden i norsk politikk. Det søkes framstilt slik at saken dreier seg om en er for eller imot lokalt selvstyre, men det er ikke riktig. Det er ikke en riktig framstilling av hva denne saken dreier seg om. La oss så ta forslagsstillerne på alvor. Spørsmålet blir da hvor godt egnet det lokale selvstyret er til å ivareta en nasjonal verdi som allmennhetens tilgang til attraktive strandområder rundt omkring i hele landet er. Hvordan vi forvalter våre felles nasjonale naturverdier, er selvsagt en sak som er nasjonal. Det er ikke utelukket at det for hvert enkeltstående vedtak i dette land som omhandler utbygging eller nedbygging av vår strandsone, kan føres en rimelig god og rasjonell argumentasjon isolert sett. Dette er heller ikke poenget, og det er heller ikke bakgrunnen for vår innstramming. Poenget er at summen av alle de kanskje isolert sett fornuftige og rasjonelle enkeltvedtakene skaper et samfunn som vi ikke vil ha – et samfunn der tilgangen til attraktive strandområder blir for de få og ikke for oss alle sammen. Det er dette saken dreier seg om. Det er vår alles allemannsrett vi skal ivareta. Ivaretakelsen av våre fellesgoder er et ansvar som ikke kan påhvile hver enkelt kommune alene. Vi kan ikke ha 430 ulike typer politikk for å ivareta en strandsone for alle. Både erfaringene og historien de siste tiårene har lært oss alt om det. Det er noe med å ta virkeligheten inn over seg og utforme politikken etter det. Tar man f.eks. reisen fra grensen ved Svinesund og følger kysten rundt til f.eks. Stavanger, er svaret på dette spørsmålet helt klart og tydelig: Det lokale selvstyret har ikke ivaretatt strandsonen på en måte som har vært i allmennhetens interesser. Erfaringene er entydige. Våre mest attraktive strandområder er sterkt utbygd med den konsekvensen at vanlige folk – og da snakker jeg om hundrevis av mennesker – ikke har tilgang til disse områdene lenger, til tross for at det har vært lovfestet byggeforbud i 100-metersbeltet langs sjøen helt siden 1965. Dette byggeforbudet er også videreført i den nye plan- og bygningsloven. Vi har justert lovverket for å stoppe en videre utestenging av vanlige folk fra attraktive strandområder. I forbindelse med den nye loven blir de statlige planretningslinjene presisert og strammet inn når det gjelder forvaltningen av 100-metersbeltet. Samtidig vedtok vi i den nye loven at kommuner som gjentatte ganger gir dispensasjon i strid med statlige retningslinjer, kan miste adgangen til å gi dispensasjon. Alle de tingene som er blitt gjort, er blitt gjort fordi det som har vært før, ikke har virket. Jeg registrerer at enkelte ting sjelden eller aldri forandrer seg. Der vi i Arbeiderpartiet og de andre rød-grønne partiene setter grunnleggende rettigheter for folk flest i første rekke, setter markedsliberalistene på ytterste høyre fløy i norsk politikk den sterkestes rett i første rekke. Gjennom knitrende sedler og klingende mynt skal vanlige folk holdes på mer enn en armlengdes avstand. På disse politikkområdene er det i dag, som før, fortsatt veldig stor avstand mellom de sosialdemokratiske verdiene og dem som forsvarer pengemakten. Og da mener jeg Fremskrittspartiet. Så må jeg si at jeg har vært lokalpolitiker i 18 år. Jeg har den største respekt for lokaldemokratiet. Men jeg vet etter 18 års virke som kommunepolitiker hvor vanskelig det var å stå imot både sterke næringsinteresser og folk som betydde noe i kommunen, og som ville bygge ned både strandsonen og fjellheimen, hvor vanskelig det var å si nei. Jeg opplevde til stadighet – og jeg sier igjen at jeg var kommunepolitiker i 18 år – at lokalpolitikere på høyresiden ble holdt oppe av skinnet og ikke av ryggraden. Det er vanskelig å se de nasjonale interessene når en sitter i sin egen lille kommune og skal tenke på hva som er godt innenfor sine egne gjerder. Jeg fikk lov til å være politisk rådgiver i Miljøverndepartementet i et år under Thorbjørn Berntsen. Å være der i et år bekreftet alt for meg, at alt ville sett ut som et eneste lappeteppe – og tilgangen for vanlige folk ville vært enda mer begrenset – hvis en ikke hadde hatt det regelverket en har.