Erna Solberg (Høyre), 2011-10-04:
Jeg vil få lov til å gå tilbake igjen til statsministerens innledningsord – takke for takken på vegne av hele det politiske Norge for måten man reagerte på etter 22. juli, men gjerne også få lov til å replisere en stor takk både til statsministeren og til alle andre utøvende myndighetspersoner som i ukene etter 22. juli fra dag én – fra første time – sørget for lederskap og samhold, inkludering og for det andre land påpeker, at vår respons var verdig, den var ordentlig, og den ble gjennomført. Det er klart at en slik opplevelse for et land er en skjellsettende historisk opplevelse. Det er en opplevelse av en trussel hvor man har gitt et svar og en respons om samhold som har vært fantastisk, og som det er viktig at vi tar vare på i vårt samfunn fremover – ikke gjennom ikke å kunne være politisk uenig om saker, men gjennom faktisk å ta vare på rammene rundt, anstendigheten i den politiske debatten og respekten for hverandres politiske synspunkter, at vi kanskje har noen av de samme målene for samfunnet og for velferden, men ikke at vi nødvendigvis er enige om virkemidlene eller veien dit. La meg også si at vi støttet opp under 22. juli-kommisjonen og mener fortsatt at den har et viktig og stort ansvar for å kartlegge forarbeidet, responsen under og hva som har skjedd i ettertid av 22. juli. Men det betyr ikke at det ikke er tema og saker knyttet til dette som fortjener større politisk oppmerksomhet. Fra vår side har det ikke manglet på anledninger til å kunne gå ut og kritisere regjeringen for enkeltsider av beredskapen. Vi har unnlatt å gjøre det fordi vi mente at det ikke var riktig, og det er ikke riktig å peke på ansvar. Men det er noen politiske spørsmål som jeg nå forventer litt andre svar fra regjeringen på knyttet til PST og politiet enn det vi har fått tidligere. For det første: Før jul i fjor spurte jeg statsministeren om vi kunne få en uavhengig gjennomgang av ressurs- og kapasitetssituasjonen til PST som kunne overleveres Stortinget i egnet form med hemmelighetsstempling – Stortinget kan behandle dette – at Stortinget får informasjon om hvordan kapasiteten og ressurssituasjonen faktisk er, fra et uavhengig organ, ikke bare gjennom budsjettskjønnmalingen til regjeringen. Årsaken til det var de informasjoner vi fikk om manglende spaningskapasitet og mye engstelse som kom fra PST selv for hva de hadde av ressurser. Det forventer jeg nå et annet svar på fra regjeringen i 22. juli-ånden. Stortinget må være bedre informert. Dette bør vi kunne gjøre i fellesskap, ikke gjøre til partipolitikk. Det andre er: Spørsmålet om politihelikopter er ikke nytt. Det har vi holdt på med i ganske mange år. Spørsmålet om budsjettsituasjonen for politiet og hva man egentlig får når regjeringen skryter av økte bevilgninger, burde også kunne fått en verdigere form enn de vanlige budsjettkranglene som vi har. Derfor kommer vi til å fremme forslag om en ny politistudie som går gjennom både kapasitetsbehovene når det gjelder bemanning og også tekniske spørsmål i årene fremover, slik at vi har et bedre grunnlag for å si at vi kan løse alle oppgavene politiet blir satt til, i stedet for en uverdig debatt mellom både de ansatte i politiet og justisministeren og opposisjonen og justisministeren. Også i lys av 22. juli-ånden synes jeg at det er noe vi bør kunne samarbeide om, og at regjeringen må kunne innrømme og få til. Likevel er det ingen tvil om at en av de store oppgavene som står foran oss, er den økonomiske usikkerheten, som ikke nødvendigvis kommer fra Norge internt. Men det er også noe vi kommer til å merke: usikkerheten, og hvor stor drivkraften i den internasjonale økonomien kommer til å være fremover. Hvilken respons vi skal ha på utenforliggende impulser, eller mangel på impulser, på økonomien, vil selvfølgelig være ulikheter også i den økonomiske politikken. Men jeg tror det er viktig å huske at den langsiktige konkurransekraft for et land dreier seg om at vi alltid passer på hovedgrepene, som sørger for at vi har konkurransekraft, at vi har kunnskapskapital, og at vi har muligheten til å skape trygghet gjennom trygge jobber, og trygghet skaper vi i dag gjennom å satse på kunnskap og konkurransekraft. Da er det viktig å se på hvilke strukturgrep som må gjøres for å få til dette fremover. Det er ikke bare et spørsmål om å drive ansvarlig økonomisk politikk i makrostørrelse, men å drive ansvarlig økonomisk politikk i mikrostørrelse, i form av å sørge for at måten vi bygger vår økonomi på fremover, fordrer at det blir flere arbeidsplasser, sørger for at norske bedrifter blir mer konkurransedyktige, sørger for at vi blir mer innovative og nyskapende. For jeg tror faktisk at alle i denne salen har som mål at Velferds-Norge skal opprettholdes. Men Velferds-Norge bygger på én ting: vår økonomis evne til å bære det. Trygge jobber dreier seg om hver enkelt bedrifts evne til å bære kostnadsnivået gjennom høy produktivitet, innovasjon og kunnskapskraft. Derfor er det viktig å se på hvilke grep vi må gjøre fremover. Man startet den perioden som er gått fra 2005, med det som Arne Strand i Dagsavisen sa, at denne regjeringen kom til dekket bord. Den forrige regjeringen gjorde noen litt vonde og vanskelige strukturgrep. Vi senket skattetrykket. Nå er det jo nesten opphøyet til en religion at det er viktig å styre etter skattetrykket fra 2004. Vel, det er altså skattetrykket fra Per-Kristian Foss og Høyre på det tidspunktet, motargumentert fra venstresiden på det tidspunktet. Det andre viktige strukturgrepet var for første gang å få rentenivået ned på europeisk gjennomsnitt, som gjorde at kronekursen ikke ble tvunget opp i så høye baner, og vi er på vei inn i litt av den samme utfordringen når det gjelder kronekursen, som det vi hadde på begynnelsen av det siste tiåret. Så fikk vi drahjelp av kanskje den største strukturreformen som har skjedd i Europa, nemlig utvidelsen av EU, de fire friheter, som har gjort at vi har fått en bevegelse i arbeidsmarkedet som Norge aldri tidligere har hatt, gjennom at så mange har kommet til Norge og hjulpet til med å bygge velferden fremover. De nye strukturgrepene må vi kanskje hente mer innenfra og ikke regne med trekkraft utenfra. For det første er det nok nødvendig å ta inn over seg det regjeringen åpenbart ikke tar inn over seg, nemlig at Norge faller på alle barometre som måler konkurransekraft og innovasjonsevne. Vi har falt fordi andre land har gjort det bedre. Vi vet jo at i det øyeblikket det blir trangere i markedene ute, ja så er konkurransekraft enda viktigere. Fra 2005 til 2008 gikk internasjonal økonomi for full kapasitet. Da hadde også de dyre produsentene en markedsplass. Nå kommer pris og kvalitet til å bli viktigere. Da må vi sørge for at kvaliteten er god, for prisen vår kommer aldri til å være like konkurransedyktig. Da er det innovasjon og nyskapingsevne som er viktig. Da er det viktig å se på hvilke elementer i Norge som gjør at kostnadsnivået vårt blir høyere enn det som bare er et spørsmål om lønninger. Ett av dem er bl.a. det vi har diskutert i replikkordskiftet etter statsministerens innlegg, nemlig formuesskatten. Formuesskatten er en særnorsk skatt på norsk eierskap. Det betyr at når man har en norsk eier, må man altså være enda mer produktiv og tjene mer i den bedriften for å være like lønnsom som naboarbeidsplassen, som eies av en italiener eller en kineser, for den saks skyld. Det å fjerne eiendomsskatten er etter min mening en måte å styrke den norske modellen på, for den norske modellen dreier seg ikke bare om at statsministeren sitter og snakker med LO-lederen på toppen – nå lytter han litt lite på ham i dag, etter min mening. Det dreier seg om nærhet mellom eier og ansatte. Det dreier seg om et samfunn hvor småbedrifter drives på den måten at eieren sitter i det samme idrettslagsstyre som de ansatte, bidrar med sponsormidler, handler på den samme lokalbutikken og snakker med sine ansatte over frysedisken. Det er også en del av den norske modellen, og det er en del som regjeringen svikter gjennom innstramming og skjerping av beskatningen på formue og eierskap i norske bedrifter. For svaret er, som svaret var fra en Haugesundsbedrift nylig, at sønner og døtre må flytte ut av landet hvis de fortsatt skal eie i familiebedriften, for deres bedrift tåler ikke kostnadspresset. De går med underskudd, og for å betale formuesskatten må de altså betale mer. Men kunnskap er like viktig. Kunnskapssatsingen må derfor vernes i fremtidige budsjetter. Det er den viktigste strukturpolitikken for fremtiden: At hver enkelt av oss, om vi jobber i industrien som industriarbeidere, eller om vi jobber i akademia, eller til og med som politikere, blir mer kunnskapsrike og dyktige. Der ligger mesteparten av konkurransekraften fremover, og her ligger skillene i norsk politikk.