Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
La meg først rette opp to skrivefeil i Innst. S. nr. 100. På side 6, siste linje i første spalte, vises det til et brev av 12. januar 1995. Det riktige årstallet skal være 1999. På side 15 i innstillingen første linje i annen spalte skal det stå: Mobilitet i boligmarkedet. St.meld. nr. 49 for 1997-98, Om boligetablering for unge og vanskeligstilte, og komiteens innstilling, Innst. S. nr. 100, gir etter min mening et håp om at det i framtida skal bli lettere å være boligsøker, selv om en er ung og kanskje blakk, eller en blir definert som vanskeligstilt på boligmarkedet. Min påstand er at det er innstillinga som gir grunn til å tro på en mer positiv utvikling, ikke selve stortingsmeldinga. Og for de boligsøkendes vedkommende er det bra at Arbeiderpartiet, regjeringspartiene og Sosialistisk Venstreparti i de fleste tilfeller utgjør flertallet i innstillinga. Det er riktig, slik flertallet i komiteen viser til, at stortingsmeldinga representerer en dokumentasjon av situasjonen for de unge og vanskeligstilte på boligmarkedet. Men den inneholder ingen konkrete tiltak, med unntak av at meldinga påpeker at kommunene må ha handlingsplaner. En enstemmig komite viser til at det er et økende prispress i deler av boligmarkedet, og at grupper med dårlig økonomi får til dels alvorlige etableringsproblemer. Dette gjelder særlig enslige forsørgere, funksjonshemmede, innvandrere og flyktninger, men også rusmisbrukere og personer med psykiske og sosiale problem. Komiteen viser også til at siden Regjeringa la fram sin melding i juni 1998, har det skjedd en fordobling av boligrentene, noe som klart forverrer situasjonen også for denne gruppen. Komiteen viser til at både unge og vanskeligstilte har hatt problemer på boligmarkedet over tid, og at dette bl.a. skyldes at utleiemarkedet er for lite. Det er rett og slett for få boliger som leies ut. Flertallet i komiteen mener at det er nødvendig med en konkret opptrapping fra år 2000, og at boligene bør være fordelt på utleieboliger, lavinnskuddsboliger, bokollektiv, studentboliger og små, nøkterne eierleiligheter. Flertallet i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, mener det må bygges 1000 flere nøkterne og rimelige boliger i år 2000 enn det som bygges i dag. Vi går inn for en konkret opptrappingsplan, hvor det skal bygges 4 000-5 000 flere boliger pr. år i de kommende år. Dette er et svært positivt signal til dem som av ulike årsaker har problemer med å komme seg inn på boligmarkedet. I meldinga skriver departementet: «Regjeringen ønsker imidlertid ikke spesielt å fremme noen bred utbygging av utleieboliger i egne enheter i offentlig eie. Departementet vil ikke gi noe anslag på hvor mange utleieboliger det er behov for – verken nasjonalt, regionalt eller lokalt.» Da er det bra at regjeringspartiene her på Stortinget er mer konkrete og forpliktende. Imidlertid virker det noe underlig at sentrumspartiene samtidig henviser til Boforholdsundersøkelsen 1995 fra NBI, og viser til at departementets foreløpige vurdering er at det trengs 2 000 – 5   000 boliger i året i en femårsperiode. Dette er mildt sagt dobbelt bokholderi og kan umulig tolkes annerledes enn at regjeringspartiene har dårlig samvittighet for tidligere urealistiske lovnader. Arbeiderpartiet mener at det bør være realistisk, både økonomisk og praktisk, for Regjeringa å realisere flertallets merknad om 1 000 flere boliger neste år samt en opptrappingsplan. Her er både Husbanken, boligsamvirket, kommunene, lokale og private aktører viktige medspillere. Det er riktig å sikre at de boligene som oppføres med betydelig statlig tilskudd, blir beholdt som et tilbud til dem som trenger det mest. Klausulering er en måte å sikre det på. I og med at tomtekostnadene er store i pressområdene, er det meget skuffende at det kun er Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti som mener at Regjeringa må legge fram en oversikt over statens tomtearealer som kan brukes eller omreguleres til boligformål. Jeg undres over hva sentrumspartiene hadde ment hvis de ikke hadde vært i regjering. Hvis Regjeringa mener at kommunene må lage handlingsplaner, hvorfor kan da ikke staten legge fram en oversikt over arealer staten kan avstå til boligformål? Sosial boligbygging er avhengig av fornuftige tomtepriser, og her kunne staten ha bidratt. For spesielt utsatte grupper viser komiteen til at det fra Byggforsk er fremkommet tall om at det i Norge i dag er over 6 000 bostedsløse. Det er behov for større kunnskap om denne gruppen, men det bør ikke forhindre at tiltak settes i verk. Her ser vi imidlertid at Regjeringa skyver problemene foran seg ved at de viser til at tiltak for å skaffe bolig til denne gruppen skal komme når stortingsmeldinga om forskjellene i samfunnet legges fram, den såkalte utjevningsmeldinga. Det er mildt sagt oppsiktsvekkende at Regjeringa legger fram en boligmelding som omhandler vanskeligstilte, uten å komme med tiltak for de bostedsløse. Noen av disse lever i dag på gata og trenger ly, ikke bare for natta, men for vinteren. Arbeiderpartiet og SV foreslår derfor at det bl.a. etableres en straksboordning for bostedsløse. Vi mener at ett eller flere av tiltakene skal reserveres for kvinner. I Trondheim har de etablert et tiltak for kvinner som mangler et sted å være om nettene, og så langt har vi fått opplyst at de 17 plassene er for få. Det bør derfor være mulig å etablere slike tilbud, da behovet helt sikkert er til stede også i andre store byer. Hvorfor støtter ikke sentrum en slik straksordning? I denne sammenheng mener en samlet komite det er bekymringsfullt at hospits brukes i så stor grad. Det er en dyr og svært dårlig løsning, og bruken av hospits må ned. Komiteen viser også til at det blant de vanskeligstilte er mennesker som har liten boevne. Spesielle tiltak, enten det er bokollektiv med oppfølging fra sosialetaten eller andre typer lavterskeltilbud, må utvikles. Her må vi imidlertid trø varsomt. Det er mange som med god grunn er utrygge for naboer som bl.a. har rusproblem. Det må være kommunens ansvar å gi skikkelig oppfølging, slik at problemene blir mindre og ikke større for naboene. Enkelte kommuner har også utfordringer fordi tilflyttinga av flyktninger og asylsøkere er stor, mens andre kommuner har fraflytting av den samme gruppe. Her ønsker flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, at samarbeidsutvalget mellom staten og Kommunenes Sentralforbund nøye går gjennom denne problemstillinga. Det er særlig Oslo som har de største utfordringene, og flertallet mener det bør vurderes om ikke kommunen bør få økte ressurser til å takle boligbehovet. Komiteen legger vekt på at kommunene bør lage sine sosiale boligprogram og mener dette er et viktig instrument, særlig for de store kommunene. Det er imidlertid store forskjeller kommunene imellom, og det er klart at de største problemene finnes i de store byene, spesielt i Oslo. Oslo er kommet godt i gang og har bl.a. Sosialt boligprogram 2 ute til høring. Det er derfor ingen grunn til å vente med boligbygging i påvente av planer. Vi må heller ikke glemme, slik en samlet komite understreker, at mange kommuner har boligprogram av ulik type, men at det ofte er mangel på integrering i forhold til de øvrige tjenestetilbudene. Husbanken spiller og skal også i framtida ha en viktig rolle. Det er nødvendig at husbankmidlene kanaliseres til pressområdene. Jeg er derfor glad for at Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV er enige om å be Regjeringa gjennomgå Husbankens ordninger for å sikre at Husbankens virkemidler kan benyttes effektivt også i pressområdene. For mange er etableringslånet et viktig bidrag for å komme seg inn på boligmarkedet. Det er derfor uforståelig for meg at det bare er Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti som støtter forslaget om å sikre en mer lik praksis enn tilfellet er i dag. Husbankens representanter har uttalt at mange har det tøffere på boligmarkedet enn det som strengt tatt er nødvendig, fordi kommunene ikke orienterer om muligheten for etableringslån. Det burde i seg selv være grunn god nok til å se på muligheten for en mer lik praktisering av ordninga. Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti ber Regjeringa vurdere å yte startkapital til et risikofond for visse typer utleieboliger, og da etter modell av det risikofondet som er bygd opp i regi av boligsamvirket, for borettslagsboliger. Dette flertallet mener dette bidrar til en større medvirkning fra aktører som vi er helt avhengige av for å få bygd flere utleieboliger. Regjeringa bes derfor om å melde tilbake på en egnet måte hvordan en slik ordning kan etableres. Komiteen fremmer forslag om en opptrappingsplan for bygging av flere studentboliger, og mener at denne planen bl.a. også bør være en gjennomgang av den offentlige tomtepolitikken. Det er imidlertid et flertall her på Stortinget som mener at forvaltninga av tilskuddet til studentboliger fortsatt skal ligge under Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, og ikke slik Regjeringa foreslår, å legge dette til Kommunal- og regionaldepartementet. Det er ikke slik en får inntrykk av ved å lese merknadene fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, at det automatisk blir flere studentboliger ved at Kommunal- og regionaldepartementet tar over forvaltninga. En samlet komite går imot at det Rådgivende organ for studentboligbygging – ROS – nedlegges, og fremmer forslag i tråd med det. En samlet komite ber også om at Regjeringa nedsetter et offentlig utvalg for å utrede hele bredden i boligpolitikken. Mye har forandret seg siden meldinga Boligpolitikk for 90-åra ble behandlet i 1989. Mandatet for utvalget bør utarbeides av departementet, men komiteen har satt opp en del problemstillinger som bør tas med i dette arbeidet. Etter Arbeiderpartiets mening har vi i innstillinga nevnt viktige sider ved utviklinga på boligmarkedet som utvalget bør ta med i sitt arbeid. Komiteen mener utvalget bør ha to år på seg, og at Regjeringa deretter legger fram en boligmelding for de neste ti åra. Så over til St.meld. nr. 14, Om verksemda til Den Norske Stats Husbank 1996-97. En samlet komite mener meldinga godt illustrerer bankens funksjon når det gjelder å være statens viktigste virkemiddel i boligpolitikken. Husbankens rolle i forbindelse med gjennomføringa av handlingsplanen for eldreomsorgen har også ifølge meldinga gått etter planen. Det er også betryggende at samarbeidet med kommunene er bra, og at framdriften i programperioden er god. Det er derfor ikke noe i denne stortingsmeldinga som tilsier at det var nødvendig å la eldrereformen gå utover programperioden på 4 år, slik et flertall har bestemt her på Stortinget. Et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti mener at den sosiale profilen på bankens virksomhet kan utvikles enda bedre. Det gjelder særlig bostøtteordningene og etableringstilskuddet. Komiteen viser til at meldinga gir særskilt vurdering av problemene i Oslo, og peker på at problemene på boligmarkedet i Oslo må gis langt større oppmerksomhet i forhold til Husbankens rolle. Komiteen påpeker at det er behov for større ressurser i storbyene for å oppnå samme standard i boligmassen som i andre landsdeler eller kommuner. Til slutt president: Det er et klart flertall, med Arbeiderpartiet, regjeringspartiene og Sosialistisk Venstreparti, i disse to sakene. Skulle jeg ha et ønske, måtte det være at de samme partiene dannet flertall i boligpolitikken når budsjettet for år 2000 behandles til høsten. Jeg vil ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti har i Innst. S. nr. 100.