Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2000-02-03:
Den saken som vi nå behandler, minner meg om en reklameplakat jeg så for en del år tilbake, da det var populært med kraftige stereoforsterkere. Plakaten viste en person med en sky av vattdotter ut fra hvert øre, og underteksten lød: «Hvor mye Watt i ørene trenger du egentlig?» Etter å ha lest nøye gjennom forhistorien og statsministerens redegjørelse for Stortinget den 21. desember 1999 om grunnlaget for å avbryte arbeidet med å slå sammen Telenor AS og Telia AB og referatet fra den åpne høringen, sitter jeg igjen med spørsmålet: Hvor mye papir trenger stortingsrepresentantene egentlig? Ville denne saken fått et annet utfall om Stortinget hadde fått hele den meterhøye papirbunken til statsråd Fjærvoll? Svaret må bli nei. Jeg kan ikke ut fra statsministerens redegjørelse eller den åpne høringen se at statsministeren eller statsråd Fjærvoll har feilinformert Stortinget, eller at Regjeringen har brutt sin informasjonsplikt. Fremskrittspartiet viser til at etter den åpne høringen utformet samferdselskomiteen 33 spørsmål til statsråden, og jeg kan ikke se at svarene inneholder noe nytt av betydning for sakens utfall. Sakens kjerne er at styret kunne treffe gyldige vedtak selv om de var i strid med stemmerettsreglene i aksjonæravtalen, fordi disse reglene ikke kunne vedtektsfestes. Fremskrittspartiet mener at vedtaket om plasseringen av mobilenheten kunne vært truffet på samme måte som det ble, selv om hele aksjonæravtalen var blitt inntatt i vedtektene. Det kan ikke være noen overraskelse for Stortinget at styret i et statlig aksjeselskap rent juridisk kan treffe vedtak som selskapsrettslig er gyldig, selv om det er i strid med eiernes avtaler og ønsker. Som det går fram av høringen, har den norske regjeringen ment at de hadde sikret seg gjennom aksjonæravtalen, som skulle hindre at slike situasjoner som den inntrufne, skulle oppstå. Blant annet var regjeringene pålagt å instruere sine styremedlemmer. Fremskrittspartiet mener at dette forhold var åpenbart for dem som leste hele proposisjonen samt vedleggene, idet det er klart at det var aksjonæravtalens bestemmelser og overholdelse som sikret at styret fulgte stemmerettsreglene. Det at styrevedtak var juridisk lovlige i henhold til selskapslovgivningen og vedtektene, følger av normal rettsforståelse, som det må legges til grunn at lovgiverne er i besittelse av. Fremskrittspartiet mener også at det fremgikk av proposisjonen med vedlegg at det var aksjonæravtalens bestemmelser og tillit til at den ble overholdt som var avgjørende, og ikke det teknisk juridiske. Når man i ettertid er kjent med at den svenske regjering ikke fulgte sine forpliktelser i henhold til aksjonæravtalen, og at instruks om å forholde seg til avtalen ikke ble gitt fra svensk side til de svenske styremedlemmene, virker det som etterpåklokskap å kritisere statsråden. Fremskrittspartiet viser til at svenskene hevdet at «relokalisering» av forretningsenhetene ikke betydde den første lokaliseringen innenfor det nye selskapet, og derfor ikke var omfattet av kravet til at minst ett medlem fra hvert land måtte stemme for. Fremskrittspartiet mener at det var et prokuratorknep fra svensk side. De visste meget godt hva «relokalisering» betydde og hvorfor det stod der. Når det gjelder den fremforhandlede avtalen som ble lagt fram for Stortinget, er det klart at denne ikke kunne endres av Stortinget, kun tilsluttes eller forkastes. Det er også slik at etter at det nye selskapet var etablert ved underskrivning av aksjonæravtalen, var det et aksjonærvalgt profesjonelt styre som sammen med ledelsen skulle drive selskapet, i tråd med inngåtte avtaler og gjeldende rett. Fremskrittspartiet vil slå fast at fusjonen ble stoppet fordi den svenske regjering, med statsminister Göran Persson i spissen, manglet den nødvendige redelighet og hederlighet som burde kunne forventes av en regjering når det gjelder overholdelse av avtaler. At avtaler skal holdes, er moral, men også en juridisk grunnregel for å sikre stabile forhold mellom mennesker, bygd rundt et felles europeisk ideal. Det viser seg at det fungerer, selv om domstolene enkelte ganger må kobles inn for å løse problemer. På meg virker det som om deler av opposisjonen på Stortinget i utgangspunktet mener at alle avtalemotparter er kjeltringer, slik at en normal avtaletekst må tette alle illojale smutthull. Dette ville ført til avtaler på hundrevis av sider med liten skrift på baksiden og masse utfyllende vedlegg. Dette er nokså fjernt fra både norske og svenske tradisjoner. Viljen til å overholde en politisk avtale mellom stater kan aldri sikres på denne måten, og for en politisk avtale er denne fremgangsmåten ubrukelig. Telia-Telenor-avtalen var en politisk avtale mellom den norske og den svenske regjeringen. Selv om den var pakket inn i en selskapsrettslig form, var den en politisk avtale som tok sikte på å ivareta vitale nasjonale interesser. Derfor er det ikke riktig av Stortinget å fokusere på eksistensen av illojale smutthull i avtalen. Det bemerkelsesverdige er at enkelte politikere på Stortinget ikke vil forholde seg til avtalen som det den vitterlig var, nemlig en politisk avtale. Kjernen i kritikken mot samferdselsminister Fjærvoll er at han ikke gjorde smutthullene synlige for Stortinget, selv om han visste om dem. Men samferdselsministeren hadde jo undertegnet en normal og lettfattelig avtale med svenskene. Det var ikke avtaleteksten som var problemet. Problemet var at de to regjeringene var blitt enige om en urealistisk avtale. Den tok handlekraften fra selskapets ledelse og gjorde det umulig å drive effektiv butikk. For å slippe å etterleve en håpløs, men krystallklar avtale tok den svenske regjeringen i bruk rene prokuratorknep. Næringsminister Björn Rosengren lot som om han ikke hadde noe ansvar for at de svenske styremedlemmene som han selv hadde oppnevnt, opptrådte i pakt med den aksjonæravtalen han personlig hadde undertegnet. Selv om det var et simpelt knep, så var det ikke annet enn en beskjed om at det ikke lenger fantes politisk vilje i Sverige til å gjennomføre avtalen. Dermed oppstod det et politisk problem, som Fjærvoll og Rosengren deretter løste ved å stoppe hele fusjonen. Så sitter det altså nå stortingspolitikere og tviholder på den formening at saken dreier seg om jus og selskapsrett. De tviholder på det synet at forretningsadvokatene kunne ha reddet avtalen bare alle hull hadde vært tettet. Men det verste er at de tviholder på synet om at det normale, aktverdige og eneste forsvarlige er å lage avtaler som tar høyde for alle tenkelige og utenkelige muligheter, inkludert vrangvilje og prokuratorknep. Jeg har i mitt innlegg med vilje ikke berørt de enkelte juridiske dokumenter som det er referert til i innstillingen, men konsentrert meg om de prinsipielle sidene ved saken. Man skal ikke skyte på den norske pianisten, han sluttet å spille da motparten ikke ville følge notene. Skal man henge bjelle på katten, må man iallfall velge den riktige katt. Fremskrittspartiet mener at ideen om fusjon av de to selskapene i utgangspunktet var god og ville gitt synergieffekter til gode for begge land. Derfor er det synd at avtalen strandet på vrangvilje. Det som gjenstår nå, er fordelingen av de direkte fusjonskostnadene på flere hundre millioner kroner mellom Telenor og Telia, og hvordan Norge og Sverige skal løse de kompliserte skattespørsmålene. Representanten Oddvard Nilsen viste til forslag fra Høyre i innstillingen. Jeg vil gjøre oppmerksom på at Fremskrittspartiet også er med på forslaget.