Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Stortingets intensjon med lov av 17. februar 1995 var at det skulle være konkurransenøytralitet på de områdene som loven gjelder for. Men slik loven virker, er ikke Stortingets forutsetning om like konkurransevilkår oppfylt. Ved egenproduksjon av tjenester er ikke kommunene momspliktige, mens ved kjøp av tjenester fra private inntrer momsplikt. Kommunene skal sende oppgaver over momskostnadene innen 1. juni året etter at kostnadene er pådratt, men selve refusjonen finner sted det påfølgende år. Dette påfører kommunene en rentekostnad som er konkurransevridende. I tillegg kommer at refusjonen betales til kommunen og ikke direkte til den institusjonen som betaler momsen, noe som ikke gir noen garanti for at pengene bli tilbakeført den enkelte institusjon. Dette er to forhold som begge gjør det mer attraktivt å velge interne løsninger framfor å legge ut på anbud. Det at Regjeringens forslag den gang ble endret ved behandlingen i Stortinget ved at renhold ble tatt ut, gjør at private bedrifter i praksis er utestengt fra dette store markedet fordi deres tjenester nå etter 1. juli blir 24 pst. dyrere enn de samme oppgavene utført av kommunalt ansatte. Eller sagt på en annen måte: Den kommunale egenproduksjonen kan være 24 pst. mindre effektiv og likevel konkurrere med private firmaer. Problemet er generelt, og derfor bør også løsningen være generell og gjelde alle bransjer. Et diskriminerende regelverk vil i seg selv bremse utviklingen av private virksomheter, bl.a. småbedriftene i distriktene, og det å få til en mer effektiv bruk av offentlige ressurser. Særlig dette siste burde være et felles mål for flere av partiene i denne sal. Og fra 1. juli vil problemene bli utvidet til å gjelde en rekke nye områder, f.eks. ingeniørtjenester, advokattjenester og en lang rekke konsulenttjenester. Dette vil særlig ramme små kommuner, som vil få dyrere tjenester fordi de ikke har anledning til å ha alle typer fagfolk innen egne rekker. For de store kommunene vil det bety mindre, fordi de som regel har denne type ekspertise og ikke behøver å kjøpe den ute på det frie marked. Gjennom tidligere behandlinger av saker som har omhandlet momskompensasjon til kommuner og fylkeskommuner, har det vært enighet mellom Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Dette kommer tydelig fram både i felles komitemerknader, felles forslag og av debatten her i salen. Enigheten har gått på at reglene skulle være generelle og gjelde alle typer tjenestekjøp, med krav om at den forsinkede refusjonen burde være rentebærende, og at det burde utformes regler som sikret at refusjonen kom til den institusjonen som hadde betalt momsen. Det er derfor både skuffende og uforståelig at Kristelig Folkeparti og Venstre har snudd 180 grader og plutselig mener det motsatte av det de mente og målbar så kraftig i 1995. Argumentasjonen den gangen var så klar at når de to partiene nå foretar det jeg vil kalle en dramatisk snuoperasjon, kan det vanskelig tolkes på annen måte enn at de fullstendig har skiftet standpunkt i saken, og at de nå ønsker å gå sammen med Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet for å stoppe videre konkurranseutsetting og effektivisering i kommunesektoren, og sørge for at kommunalt ansatte lever en skjermet tilværelse helt fritatt for konkurranse. I sin begrunnelse peker flertallet på at merverdiavgiften er en vesentlig inntektskilde for staten. Det er en selvfølgelighet, men har ingenting med denne saken å gjøre. Her handler det om likebehandling av kommunal egenproduksjon og kjøp fra private. Uten en kompensasjonsordning blir det likevel ikke innbetalt moms, fordi kommunene velger egenproduksjon. Kompensasjonsordningen blir finansiert av kommunene selv, og medfører ingen tap for staten. Det dreier seg altså kun om likebehandling, og gir kommunene en mulighet til å effektivisere og rasjonalisere sin drift. Jeg vil ta opp forslag nr. 2, som er inntatt i innstillingen. Fremskrittspartiet vil også støtte forslag nr. 1.