Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2010-12-10:
Neste år vil mange av urettferdighetene i Kommune-Norge bli rettet opp. Det er to forhold som bidrar vesentlig til det. Det ene er gjennomgangen og revisjonen av utgiftsutjevningen i kommunenes inntektssystem. Det er nå 15 år siden det ble gjort sist, og mye vann har rent i havet siden da. Det har vært store endringer i kommunenes prioriteringer, og grunnlaget for omfordelingen har blitt betydelig bedre. Målet er full utjevning av forskjeller mellom kommunene med hensyn til hva det koster å produsere de tjenestene innbyggerne skal ha. Dette er et godt sosialdemokratisk grep, en omfordeling som sikrer små forskjeller og bidrar til et likeverdig utgangspunkt for velferden i landet. Det vil også bidra til at tjenestenivået vil være mer likeverdig. Det andre viktige grepet er innlemmingen av barnehagene i kommunenes rammefinansiering. Etter en systematisk og målrettet innsats fra flertallsregjeringen kan vi konstatere at vi har nådd målet: en lovfestet, reell rett til barnehageplass for alle som ønsker det. Det ble gjort gjennom øremerking av midler for å sikre kapasitetsoppbygging i hele landet. Nå er tiden kommet for å la kommunene også overta ansvaret for å videreføre dette viktige velferdsområdet. Når vi nå overfører nesten 30 nye milliarder kroner til kommunenes frie inntekter, er andelen frie inntekter for kommunene historisk høyt. 215 mrd. kr kan kommunene fritt disponere til å løse de viktigste velferdsoppgavene neste år. Det er en viktig demokratisk sak. Lokaldemokratiet står heldigvis sterkt i dette landet. Det lokale selvstyret er tuftet på verdiene frihet, deltakelse og effektivitet. Det er også et demokratisk krav at de som erfarer konsekvensene av en politikk, også skal ha stor innflytelse. En stor andel frie inntekter gjør det mulig for lokale folkevalgte å prioritere ut fra sine behov og forutsetninger i egen kommune. Det er fortsatt slik at de som har skoen på, vet hvor den trykker mest. Fremskrittspartiet velger å skrive i sitt alternative budsjett at «statens makt og oppgaver skal reduseres, og frihet til å fatte egne valg skal tilligge det enkelte mennesket». Da undres jeg over de løsningene som foreskrives. Partiet vil innføre en statlig byråkratisk stykkprismodell for alle grunnleggende velferdstjenester, hvor investorer skal ta seg betalt for å produsere tjenester til kommunenes innbyggere. Konsekvensen er jo at makta flyttes bort fra den enkelte innbygger og over til staten, altså mer statlig styring. Kommunestyret vil sitte igjen med svært liten innflytelse, og det statlige byråkratiet får råde. Valgfriheten er selvfølgelig knyttet til at de som har mest penger, kan få kjøpt seg et bedre tilbud enn dem som ikke er så godt stilt økonomisk. Jeg hører at representanten Hagesæter forklarer måten dette skal gjøres på, og sammenligner det med arbeidsledighetstrygd. Det er altså slik at i det som Fremskrittspartiet beskriver som en lite byråkratisk modell, velger de altså Nav-modellen som forbilde for hvordan dette skal gjøres i praksis. Høyre på sin side har startet valgkampen, som jeg var inne på i replikkordskiftet med representanten Helleland, med å ta oppskriften fra Sverige og presentere sosialdemokratiske løsninger – som om det er noe som Høyre har stått på barrikadene for å kjempe gjennom her i landet! Små forskjeller er det nye mantraet fra Høyre. Det er retorikk og lite politikk. Jeg problematiserte i replikken min til representanten Helleland spørsmålet om ikke det økonomiske opplegget de foreskriver kommunene, vil føre til større forskjeller. Det spørsmålet lot Helleland være å svare på. Han velger å ikke gå inn og erkjenne det faktum at de store forskjellene mellom kommunenes inntekter også gir betydelige forskjeller i velferdstilbudet, altså større forskjeller mellom folk her i landet. Partienes forslag og merknader til budsjettet viser med all tydelighet forskjellen på regjeringspartiene og den blå-blå opposisjonen. Opposisjonen vil sikre de kommunene som har mest fra før, gjennom mindre omfordeling av skatteinntekter – mer til de kommunene som har mye fra før, og altså et bedre tilbud til dem som har det beste tilbudet fra før. Vi, som representerer regjeringspartiene, tror fortsatt på en solidarisk ånd, og at det er den som har den sterkeste ryggen, som fortsatt skal bære den tyngste børa. Det er det som gir mindre forskjeller, og mindre forskjeller er en av pilarene vi bygger dette velferdssamfunnet på.