Inge Lønning (Høyre), 2007-04-23:
La meg også begynne med å rose statsråden for den måten hun håndterte spørsmålet om fusjonen mellom helseregionene Øst og Sør på, på grunnlag av det oversendelsesvedtaket som ble vedtatt i Stortinget like før jul. Det skjedde meget resolutt. Slike saker må gjennomføres resolutt, og det er det grunn til å gi anerkjennelse for. La meg samtidig ytre en aldri så liten bekymring for den videre oppfølging av saken, fordi all erfaring viser at hvis man skal lykkes med den type prosesser, kreves det at dynamikken og tempoet opprettholdes, slik at det ikke inntreffer situasjoner i de berørte organisasjonene som skaper usikkerhet om gjennomføringen, eller som i verste fall fører til at folk søker seg bort. Jeg har en viss uro når det gjelder implementeringen, men håper at statsråden har rett når hun sier i sitt innlegg at alt skal være på plass innen 1. juli. Så en liten kommentar til den lille replikkvekslingen med statsråden om opprettelsen av det nye prioriteringsrådet. Jeg mente ikke å kritisere at det har gått lang tid. Det er nå engang slik i det norske systemet at det vanligvis tar ti år fra en tanke blir lansert til den blir gjennomført. Nøyaktig det samme skjedde da det gjaldt opprettelsen av hospiceavdelinger ved offentlige sykehus. Det tok også ti år. Så det er kanskje en slags lovmessighet i det norske systemet. Men det jeg spurte om, var egentlig det jeg ser som et tilløp til en selvmotsigelse i den måten rådets mandat er definert på, fordi mandatet etter mitt skjønn er en underlig blanding av noe som kan se ut som et beslutningsorgan for å sikre nasjonal samordning på den ene siden, og noe som er et rent rådgivende faglig organ på den andre siden. Det var derfor jeg spurte statsråden konkret om det som etter mitt skjønn er det mest bemerkelsesverdige punktet i mandatet, nemlig at man har funnet det nødvendig å presisere i mandatet at det forholdet at toppledelsen i alle de regionale helseforetakene sitter inne i rådet, ikke medfører at rådets tilrådinger binder de regionale helseforetakene, dvs. at helseforetakene fremdeles vil kunne fatte helt forskjellige beslutninger når det gjelder hvorledes man skal prioritere. Jeg synes statsråden skulle gjøre et forsøk på å forklare hva som er tankegangen bak denne måten å formulere mandatet på. Så til det som er hovedsaken i det vi behandler her, nemlig forslaget om tilleggsbevilgning. I merknadene fra regjeringspartiene i innstillingen brukes det veldig sterke ord, og saksordføreren gjentok disse ordene i sitt innlegg. Det sies at «den økonomiske situasjonen i helseforetakene er svært krevende i flere regioner og meget alvorlig i de to nordligste regionene». Dette er ganske kraftig språkbruk. Det som ikke fremgår av merknaden fra regjeringspartiene, er hvorvidt denne beskrivelsen gjelder før tilførsel av tilleggsmidler eller også etter tilførsel av tilleggsmidler. Er det slik å forstå at man med den foreslåtte tilleggsbevilgning mener å ha gitt et adekvat svar på den drastiske beskrivelsen, slik at det fra nå av ikke lenger er noen alvorlig situasjon, hverken i de to nordligste eller i de andre helseforetakene? Det ville det være nyttig å få presisert. Når det gjelder hoveddelen av statsrådens innlegg, som var en utbretting av nær sagt produksjonstallene for 2006, som man nå har fått, er det også et lite tankekors, fordi når statsråden skryter så vidt uhemmet av disse tallene, reiser det seg et spørsmål om ikke en vesentlig del av forklaringen på disse tallene nettopp er at de regionale helseforetakene har overtrukket kontoen og har brukt penger de ikke skulle ha brukt, og som statsråden kritiserer dem for at de har brukt. Statsråden sa jo uttrykkelig at det er langt fra ønskelig med en situasjon der Regjeringen må komme tilbake til Stortinget mindre enn to måneder etter at Stortinget har saldert budsjettet. Jeg minner om at jeg så sent som siste dag før Stortinget gikk fra hverandre før jul, uttrykkelig interpellerte finansministeren, som da representerte Regjeringen i salen, for å få bekreftet at de forutsetningene som lå til grunn for helsebudsjettet, virkelig holdt, og at det grunnlaget Stortinget var invitert til å vedta budsjettet på, nemlig at balansekrav ville bli innfridd, stod ved lag. Det ble bekreftet fra Regjeringens side at det stod ved lag. Så kom man altså i februar og konstaterte en gedigen sprekk, som viste at Stortingets budsjettforslag i desember ble fattet på helt sviktende grunnlag. Jeg deler statsrådens oppfatning av at det er svært lite ønskelig at en slik prosess blir et gjentakelsesfenomen. På det tidspunktet Stortinget vedtar budsjettet i desember, bør Stortinget ha tilstrekkelig kunnskap – og den skal komme fra Regjeringen – til å fatte et realistisk budsjettvedtak for kommende år. Når det gjelder helseforetakenes økonomiske situasjon, må man konstatere at økningen i bevilgningene til helseforetakene i Norge gjennom de siste fem årene, har vært ganske formidabel. I den forrige regjeringens periode, altså de fire årene 2001–2005, var det en økning på 4,5 milliarder kr, dvs. en realøkning på over 10 pst. i bevilgningene til helseforetakene. Økningen har fortsatt også under denne regjeringen, men fremdeles har vi vel alle sammen en ganske urolig følelse av at vi ikke har sikker grunn under bena når det gjelder hvorvidt de midlene som bevilges til de regionale helseforetakene, virkelig er adekvate, dvs. virkelig er slik at de møter det reelle behov. Testen på tilstanden er ikke primært hvor mange polikliniske konsultasjoner eller hvor mange sykehusinnleggelser som har vært gjennomført i løpet av et år. Den reelle testen på tilstanden er jo ventetidene. Det hjelper lite om produksjonen øker dersom etterspørselen øker enda mer. Det Stortinget har behov for å vite, er om det er en rimelig grad av samsvar mellom brukernes behov og det helseforetakene settes i stand til å levere. Det er så langt ikke fremkommet noen tall som tyder på at ventetidene generelt beveger seg i riktig retning. På en del konkrete områder har vi kunnskap som viser at de beveger seg i feil retning, dvs. at ventetidene øker. La meg så peke på det spesielle punktet som gjelder bevilgninger til rusbehandling. Det er gledelig at Regjeringen nå foreslår å bevilge 50 mill. kr ekstra til dette. Det er nøyaktig det beløp Høyre foreslo i sitt forslag til statsbudsjett for 2007. Vi er glad for at vi nå får en slik økning. Men det fremgår ikke av proposisjonen og heller ikke av komiteinnstillingen når Stortinget kan forvente at den opptrappingsplanen for rusfeltet som er annonsert, skal foreligge. Den skulle ha foreligget innen utløpet av 2006. Derfor har flertallet i komiteen, alle partiene unntatt de tre regjeringspartiene, satt fingeren på dette i innstillingen, og sier: «Komiteens flertall(…) påpeker at opptrappingsplanen var varslet fremlagt høsten 2006, og at det er et prekært behov for å styrke behandlingstilbudet i lys av økte henvisninger og ventetider for slik behandling. Flertallet forutsetter at Regjeringen prioriterer dette arbeidet høyere fremover.» (…) Jeg vil gjerne høre statsrådens kommentar til hvorvidt komiteflertallet kan regne med at Regjeringen i fortsettelsen vil prioritere arbeidet med opptrappingsplanen for rusfeltet høyere.