Inge Lønning (Høyre), 2009-03-16:
Glimrende! Hjertelig takk! Så til sakens innhold. Den er en flik av et mye større problem, nemlig at vi i Norge har et svært godt utbygd lovverk om pasientrettigheter, derunder rettigheter til å klage og å få prøvd klager. Svakheten ved et stort antall rettighetsbestemmelser er at de har lett for å bygge på en implisitt forutsetning, nemlig at det dreier seg om en selvbetjeningsbutikk. Det vil si: Rettighetene er avhengig av at rettighetshaveren er i stand til å følge dem opp selv, og hvis rettighetshaveren enten ikke har tilstrekkelig kunnskap om sine rettigheter eller tilstrekkelige ressurser til å følge dem opp, vil det meget lett kunne oppstå sosiale skjevheter. Det er en av grunnene til at vi i innstillingen har vektlagt at man bør se nøyere på hvorvidt endringene når det gjelder adgangen til å få juridisk bistand – jeg tenker på maksimum salærsatser – kan tenkes å få en utilsiktet sidevirkning i retning av at noen som kan ha berettiget krav på erstatning, faktisk ikke får det på grunn av mangelfull eller ikke tilstedeværende bistand. Det er i tilfelle helt uakseptabelt. I den utstrekning folk har berettigede krav, skal de også kunne være sikre på at de får faglig bistand, slik at kravene blir riktig prøvd. Jeg er også enig med representanten Giltun i at enkeltsaker som har vært fremme i mediene i den senere tid, har skapt et inntrykk av at man kan risikere ikke å få innfridd sine rettigheter på basis av formodninger om at pasientens tilstand er slik at pasienten vil komme til å avgå ved døden i løpet av kort tid. Derfor brukes det som begrunnelse for at man nedsetter ganske kraftig den erstatning pasienten har rett til. Det er for folk flest ubegripelig. Det bør det også være for lovgiver, i hvert fall et stykke på vei, fordi det er en måte å argumentere på som forsterker et inntrykk som vi også har omtalt i innstillingen, nemlig at pasientskadeerstatningsordningen er en motpart til rettighetshaverne, og at hovedformålet fra statens side er å sørge for at statens utgifter blir så lave som overhodet mulig. Det er faktisk ikke det som er formålet med opprettelsen av pasientskadeerstatningsordningen. Formålet er at rettighetshaverne skal få innfridd sine berettigede krav. Så til det som for mitt vedkommende kanskje er det aller viktigste i denne sammenheng, nemlig de lange ventetidene. Det er ganske uakseptabelt at ordninger av dette slag skal operere med økende ventetider og økende køer. Det skaper et enda sterkere inntrykk av at rettighetshaverne egentlig ikke blir tatt på alvor. Én ting er at man må være forberedt på at man ikke får medhold. Det må man selvsagt akseptere hvis regelverket tilsier det. Det man ikke kan forvente at noen skal akseptere, er at man skal måtte vente i mange måneder på at behandlingen av saken i det hele tatt blir påbegynt. Det påfører folk som ofte fra før av er i en traumatisk situasjon, en ytterligere belastning. Den belastningen vil jeg tro subjektivt sett må oppleves som kanskje den største, nemlig opplevelsen av at her blir man ikke tatt på alvor. Høyre foreslo i sitt alternative statsbudsjett å øremerke 2 mill. kr, med henvisning til Sivilombudsmannens ganske sterke kritikk av ventetidene. Det hadde ikke løst problemet, men det hadde i hvert fall vært et skritt i riktig retning når det gjelder å redusere de uakseptable ventetidene. Nå har hele komiteen lagt inn i innstillingen en ganske sterk føring overfor Regjeringen om at man kommer tilbake med en løsning av dette problemet i revidert nasjonalbudsjett. Det håper jeg kommer til å skje.