Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-03-05:
22. juli 2011 ble 77 uskyldige mennesker drept, og mange, mange flere skadet fysisk og psykisk i Norges største terrorhandling etter annen verdenskrig. Nok en gang går mine og våre tanker til familie og venner av de døde, og de mange som har varige fysiske og psykiske men etter en terrorists fryktelige handlinger ansikt til ansikt med unge mennesker som ba for sine liv. Det er vondt for oss alle, og usigelig vondt for dem som er direkte berørt. De pårørende bærer den største børa i hverdagslivet. Smerten er helt uvirkelig. Stortinget vil i dag oppsummere alt som har vært utilstrekkelig, feil og mangler. For dem som har mistet sine kjære, hjelper det lite med nye meldinger, beredskapsplaner og ledelseskultur. Det er for sent. Disse menneskene har betalt den største prisen for det som er avdekket. Dog, som en av de pårørende sa til meg: Det viktigste framover er at andre innbyggere ikke får oppleve tilsvarende svikt, mangler og kollaps i vår beredskap. Stortinget behandler i dag kontroll- og konstitusjonskomiteens innstilling om redegjørelse av statsministeren og justis- og beredskapsministeren i Stortingets møte 28. august 2012 om regjeringens oppfølging av rapporten fra 22. juli-kommisjonen. 22. juli-kommisjonen, med Alexandra Bech Gjørv som leder, arbeidet i ett år. Rapporten foreligger i NOU 2012:14. Den er grundig og konkret, alvorlig og avslørende. Rapporten har gitt oss en felles virkelighetsforståelse. Denne felles virkelighetsforståelsen som statsministeren og justis- og beredskapsministeren aksepterer, legger også en samlet kontroll- og konstitusjonskomité til grunn. Dagens stortingsbehandling og merknader fra regjeringspartiene i innstillinga vil legge det avgjørende grunnlaget for regjeringas bebudete stortingsmelding om den samlede beredskapsstrategien mot terror. I statsministerens redegjørelse 28. august i fjor refererte han kommisjonens hovedfunn med kommisjonens egne ord. De tre mest alvorlige var: Angrepet på regjeringskvartalet 22. juli kunne ha vært forhindret gjennom effektiv iverksettelse av allerede vedtatte sikringstiltak. Myndighetenes evne til å beskytte menneskene på Utøya sviktet. En raskere politiaksjon var reelt mulig. Gjerningsmannen kunne ha vært stanset tidligere 22. juli. Flere sikrings- og beredskapstiltak for å vanskeliggjøre nye angrep og redusere skadevirkningene burde ha vært iverksatt 22. juli. Statsministeren sa i sin redegjørelse at for mye sviktet, og at viktige deler av vår beredskap og evne til krisehåndtering ikke var god nok når det virkelig gjaldt. Senterpartiets parlamentariske leder, Lars Peder Brekk, som var statsråd 22. juli 2011, sa det klart i Stortinget 28. august i fjor: «[…] jeg har bestemt meg for å bruke denne anledningen, etter å ha lest rapporten, til å si rett ut: Jeg beklager. Vi har feilet». Kontroll- og konstitusjonskomiteen har i den foreliggende innstilling gått inn i og utdypet svikten og det som skjedde på alle punkter vi har hatt oversikt over. Det har vært en felles erkjennelse, sjølsagt, hos alle parter at fakta skulle fram som grunnlag for drøfting og forbedring. Flere talere før meg har grundig beskrevet hendelsesforløpet og hva som konkret sviktet, noe som jeg dermed bare kan slutte meg til. Før jeg går inn på hovedinnholdet i kontroll- og konstitusjonskomiteens innstilling, som er konstitusjonelt ansvar, ledelse og beredskap, vil jeg understreke behovet for det kontinuerlig forebyggende politiske arbeidet gjennom demokratisk, åpen debatt for alle meninger i samfunnet, for å hindre slike terrorhandlinger fra grupper eller enkeltmennesker. Jeg vil understreke arbeidet med sikring av jambyrdige økonomiske, sosiale og kulturelle forhold mellom alle folk i Norge, ikke minst i arbeids- og næringslivet. Jeg vil understreke den gjensidige respekten for ulike meninger som fremmes gjennom lovlige demokratiske virkemidler, og jeg vil understreke nulltoleransen i bruk av vold for å fremme grupper eller enkeltpersoners politiske mål. Ut fra historisk erfaring vet vi at dette forebyggende, demokratiske arbeidet ikke er tilstrekkelig overfor grupper og enkeltpersoner som aksepterer vold og terror for å fremme sine mål. Derfor trengs det en effektiv, demokratisk forankret politiets sikkerhetstjeneste og en etterretningstjeneste. Det er avgjørende at disse to tjenester har bred tillit i det sivile samfunn og har best mulig løpende oversikt over miljøer og enkeltpersoner som uttrykker at de vil kunne bruke vold i sitt arbeid. Når det gjelder det konstitusjonelle ansvaret, vil jeg si at en kjerne i denne saken er forholdet mellom Stortinget og regjeringa, dvs. hvordan Stortinget vil reagere på den utøvende maktens rolle før, under og etter 22. juli. Overordnet er her en klar kritikk av regjeringa. I Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiets forslag er dette formulert som: «Stortinget finner det kritikkverdig at myndighetene forut for og under terrorhandlingene 22. juli 2011 ikke i tilstrekkelig grad iverksatte flere sikrings- og beredskapstiltak som kunne forhindret terrorhandlingene og beskyttet menneskene i regjeringskvartalet og på Utøya.» Det er altså et samlet storting som uttrykker en klar kritikk. For Stortingets videre reaksjon bør det være avgjørende at statsministeren så klart har uttalt at det er regjeringa som har det øverste ansvaret for å utforme politikk og iverksette tiltak, også på de områder som her gjelder, så utvetydig har beklaget den åpenbare svikt og de påviste mangler som er avdekket i forbindelse med tragedien den 22. juli 2011, og at han har gjort dette i Stortinget. Regjeringspartiene slår fast i sitt forslag til vedtak at statsministerens beklagelse var både «riktig og historisk nødvendig». Med sin utvetydige beklagelse og sin ledelse av regjeringas oppfølgingsarbeid for å gjøre Norge tryggere har statsministeren fjernet nødvendigheten av at Stortinget vedtar sanksjoner overfor regjeringa. Statsministeren har med det gitt Stortinget grunnlag for å ha tillit til at regjeringa vil mestre de utfordringer vi står overfor, og med handlekraft iverksette realistiske løsninger. Opposisjonspartiene Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre markerer med sitt forslag enda sterkere kritikk av regjeringa ved å uttrykke at «det er sterkt kritikkverdig at regjeringen forut for og under terrorhandlingene 22. juli 2011 ikke i tilstrekkelig grad hadde iverksatt tiltak som gjorde at samfunnet og staten evnet å beskytte landets borgere». Det er med forundring at vi er vitne til at Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre ikke følger opp sin sterke kritikk med et mistillitsforslag. Disse partiene er tydeligvis klar over at dette er egnet til forundring, idet de finner det nødvendig å grunngi hvorfor de ikke fremmer mistillitsforslag, men et såkalt daddelsforslag eller kritikkforslag, som de eksemplifiserer ved Stortingets kritikkvedtak mot nærings- og handelsministeren i 2004 for hans håndtering av salg av aksjene i SND Invest AS og mot forsvarsministeren i 2005 for at Riksrevisjonen med sine antegnelser ikke godkjente Forsvarets regnskap for 2003. Det er forunderlig at de tre partiene sidestiller disse to sakene med denne saken, med 22. juli-tragedien. Hvorfor viker de tre partiene tilbake for å stille mistillitsforslag? Det er ikke kommet et klart svar på det. Men kontroll- og konstitusjonskomiteens leder og representant for Fremskrittspartiet har offentlig – gjengitt på nrk.no 6. februar 2013 – gjort det klart at det perspektiv at det er stortingsvalg allerede til høsten, og at det er ønskelig at velgerne skal si sitt, har vært tillagt betydelig vekt. En rimelig forståelse er derved at disse tre opposisjonspartiene fremmer sterk kritikk mot regjeringa i en så viktig sak, men viker unna å stille mistillit – de viker unna sitt ansvar som opposisjonspartier. De velger å prøve å få kritikken mot regjeringa til å vare lengst mulig. De viker unna sitt ansvar som opposisjonspartier i parlamentet og gjør saken om til et regnestykke om hva de kan tjene på i den kommende valgkampen. Det mest sentrale området i innstillinga er innholdet i begrepet «ledelse». I sin redegjørelse av 28. august 2012 sa statsministeren: «Der det sviktet, skyldtes det primært grunnleggende forhold.» Etter Senterpartiets vurdering ble dette best oppsummert av statsministeren i følgende uttalelse: «Problemet er ikke først og fremst mangel på ressurser, lovverk eller organisering, men kulturer, holdninger til beredskap og evnen til samhandling.» Senterpartiet har merket seg at statsministeren ikke henviser til en ukultur som må vekk, men til det helt grunnleggende behovet for endring av ledelseskultur og av hvordan ledelse utøves. Etter Senterpartiets mening er denne erkjennelse og dette grunnleggende endringsarbeidet det viktigste som kan komme ut av dagens debatt. Ved framtidige ulykker og terror er det våre beredskapsorganisasjoners og de frivilliges evne til å handle resolutt og korrekt de første minuttene – etter ulykke eller terror – som blir avgjørende. 22. juli-kommisjonen peker sjøl ut retninga for hva som må gjøres: «Tragedien 22/7 avdekker behov for mange slags endringer: i planverk og regler, i disponering av kompetanse og ressurser, i organisasjonskultur, prioriteringer og fokus, ja, til og med i samfunnets holdninger. Noen av disse endringene vil kunne vedtas av en myndighet. Det er de enkleste endringene å få til, hvis bare den politiske viljen er til stede. Andre og mer grunnleggende endringer – i holdninger, lederskap og kultur – må utvikles over tid.» Og videre: «Kommisjonens viktigste anbefaling er at ledere på alle nivåer i forvaltningen systematisk arbeider med å styrke sine egne og organisasjonenes grunnleggende holdninger og kultur knyttet til – risikoerkjennelse, – gjennomføringsevne, – samhandling, – … og – resultatorientert lederskap.» Vårt felles svar på dette må være å velge ledere som har naturlig autoritet blant sine medarbeidere, og samtidig endre den ineffektive og kostbare ledelseskultur som har utviklet seg over lang, lang tid. Det er erfart god lærdom i organisasjoner med myndige mennesker i alle ledd – ja, dette er erfart, god lærdom. Ledelseskultur kan ikke vedtas, men nytt grunnsyn på ledelse kan vedtas og legges til grunn fra regjeringa og statsministerens side i arbeidet med den kommende melding om strategi mot terror. Kjernen i dette grunnsyn på ledelse kommer fram i merknaden fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet hvor det pekes på at «ledelse ikke er entydig verken som begrep eller som praksis». Videre: «Ledelse refererer seg til samhandling mellom mennesker der noen handler og gjennom sine handlinger påvirker andres atferd – noen leder og andre ledes. Det er tale om bestemte relasjoner mellom mennesker, men det er også slik at det man forstår som god ledelse er avhengig av hvilke verdier som ønskes realisert, av hvilke oppgaver som skal løses og av hvilken type situasjon ledelse må finne sted i. I offentlige organisasjoner, for eksempel i forvaltningsorganer der rettsstatsverdier har høy prioritet, der lover og regler skal følges og beslutningsalternativene i hovedsak er gitt, stilles det andre krav til god ledelse enn i en politiorganisasjon som skal handle i førstelinjen under et terroranslag eller i en organisasjon som skal berge liv under kriseforhold som brann og store ulykker. Tilsvarende stilles det andre krav til god ledelse på overordnet, strategisk myndighetsnivå enn på det operative nivået.» Som 22. juli-kommisjonen framhever, var den ledelse og den innsats som ble utøvd i førstelinja – og jeg vil understreke, i førstelinja – flere steder, f.eks. av innsatsledere i regjeringskvartalet, av spesielt dyktige legeteam og annet personale ved Oslo universitetssykehus, ved Oslo legevakt og ved Ringerike sykehus – et beskjedent lokalsjukehus som tok imot nærmere halvparten av dem som var skadd, så vel som av de frivillige, spesielt på Utøya – avgjørende for at terroranslaget ikke fikk et enda verre utfall. Et hovedfunn og viktig læringspunkt er derfor at den ledelse som blir utøvd i situasjonen, i dette tilfellet der terroranslaget fant sted, er avgjørende. Regjeringspartienes medlemmer har merket seg at for best mulig å mestre kriser har Forsvaret siden 1995 utformet og innført en ny desentralisert ledelsesfilosofi, såkalt oppdragsbasert ledelse, for nettopp å sikre initiativ, kreativitet, eierforhold til arbeidsoppgavene, ansvarsfølelse og derved en kollektiv forpliktelse. Hensikten er at den person eller arbeidsgruppe av personer som har den beste situasjonsforståelsen, skal innse viktigheten av, øves opp til, å handle sjølstendig, men i tråd med det overordnede nivås intensjon, altså felles virkelighetsforståelse. Det er avgjørende viktig og svært krevende, og det kreves ledere som forstår innhold og dybden i denne oppdragsbaserte ledelsen. Krisesituasjoner er en ekstrem påkjenning og kjennetegnes ofte av frykt, kaos, usikkerhet og handlingslammelse. Regjeringspartienes medlemmer i komiteen mener at det er trening i å kunne ta initiativ og å kunne handle sjølstendig under nye, uforutsigbare og uoversiktlige situasjoner som er avgjørende for best mulig å kunne takle sivile krisesituasjoner så vel som terrorhandlinger. Slike prinsipper for ledelse må derfor også gjelde for legevakta og ambulansetjenesten, brann- og redningstjenesten, det enkelte politidistrikt og lokalsykehusene tilpasset disse etatenes egenart. Regjeringspartiene i komiteene vil til slutt understreke viktigheten av at ledelsen for disse etater ser behovet for å slippe til og ta i bruk erfaringer og vurderinger fra sine medarbeidere. Førstelinja i oppdrag må gis myndighet, tillit og oppfordring til å ta i bruk sin kompetanse. Førstelinja må ha nok folk spredt over hele vårt langstrakte territorium. Samtidig må førstelinjas folk gis utdanning som gir trygghet i utøvelsen av krevende oppdrag, utstyr som er moderne til å løse oppgavene, og det må sikres at den enkelte har kommunikasjon med sin arbeidsgruppe slik at oppdrag kan løses mest mulig effektivt. Det gjelder for alle disse beredskapsorganisasjoner at det trengs en desentralisert, stedlig lokal ledelse som kan realisere det overordnede nivås intensjon.