Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2001-06-11:
I den politiske debatten er det en del honnørord som står umiddelbart sterkt, men som utvilsomt kan problematiseres. Ett av dem er begrepet åpenhet. Åpenhet i Stortingets alminnelige arbeid forstås som at borgerne skal få innsyn. De som høres i komitehøringer, skal få innsyn i hverandres uttalelser, og det demokratiske system skal dermed bli mer funksjonelt. Ved alle de anledningene Stortinget har hatt debatter om åpne høringer, har dette vært den ene innfallsvinkelen. Som kjent førte dette i 1995 til at Stortinget med én stemmes overvekt innførte forsøk med åpne høringer. Mot dette hovedsynet har det hele tiden stått ett synspunkt og ett resonnement rundt Stortingets funksjonalitet og plenumsalens overordnethet i forhold til komiteer og annen virksomhet i huset. Jeg er for min del helt enig i at systemet med muligheten til å ha åpne komitehøringer nå gjøres permanent. Ikke minst synes jeg at argumentasjonen for det står svært sterkt når det dreier seg om Stortingets kontroll med forvaltningen. Når det derimot dreier seg om den alminnelige saksforberedende virksomheten i komiteene, og det er saksforberedende virksomhet dette er, er min skepsis noe større. Vel er det riktig, som bl.a. Odd Einar Dørum sa, at det er viktig at allmennheten har oversikt over hva slags påvirkning Stortinget utsettes for, hvem som påvirker, og hvilke argumenter de bruker. Men det er også slik at et system hvor man uten særskilt vedtak ikke kan få forklare seg for en stortingskomite uten i offentlighet, antakelig vil være et system som vil favorisere de sterke og de best organiserte interessegrupper – de som har mulighet til å forberede seg, de som har mulighet til å lage et PR- og medieopplegg omkring sin virksomhet – mens svakere enkeltmennesker og andre interessegrupper som Stortingets komiteer antakelig også vil ha stort behov for å få synspunkter fra, nå vil ha vanskeligere for å klare seg i den type konkurranse. Med all respekt for åpenheten vil jeg for egen del si at er det noe sted man bør ha anledning til å komme som en Nikodemus om natten, er det overfor den beslutningstakende, høyeste myndighet i landet. Det fordi at også de som er redde for andre typer motforestillinger i samfunnet om de nærmer seg Stortinget, skal kunne gjøre det med stor frimodighet og med stor trygghet. Den mekanismen tror jeg er der uansett. Derfor tror jeg at et vedtak i dag om å såkalt speilvende, dvs. gjøre det til normalitet at stortingshøringene er åpne, vil føre til to ting. Det vil føre til at flere kommer ad andre kanaler, altså til representanter og partigrupper enkeltvis, og jeg er redd for at dette på sikt skal føre til det Carl I. Hagen i sitt innlegg her i stad ønsket seg, nemlig at komitemøtene blir åpne. Hvis komitemøtene blir åpne, får vi en annen type parlamentarisme i Norge enn den vi har i dag. Da vil den politiske debatten utkjempes der, når offentligheten står på der, mens komiteenes evne til i ro og mak å finne fram til politiske flertall, kompromisser og andre løsninger vil bli meget sterkt skadelidende. Det er derfor en utvikling som jeg håper ikke skal komme, og som jeg i hvert fall er glad for at jeg ikke skal få oppleve selv. Til slutt vil jeg si at fordi plenumssalen skal være det viktigste organ, må det være åpenbart riktig – som Presidentskapets flertall går inn for – å si at andre offentlige virksomheter i Stortingets regi ikke kan skje samtidig. Det kan ikke være slik at vi har en stortingssal som allerede i dag er betenkelig tømt for interesseinnhold og medieoppmerksomhet, skal tape enda mer til andre deler av husets virksomhet.