Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-04:
Når det gjelder behandling av saken, slutter jeg meg til det saksordføreren sa om det. Jeg tror at en av grunnene til at vi har saken på bordet, er noen av de henvendelsene vi får som jeg oppfatter ikke handler så mye om manglende ordninger, men om å få de ordningene vi har, til å virke i praksis og i hverdagen for disse enkeltmenneskene og familiene. Jeg har hatt veldig mange henvendelser fra familier med barn med funksjonsnedsettelser, og det de opplever, er jo at de sjøl må være sin egen koordinator i systemet. Først må de vite hva de har rett til, og så må de finne ut av systemet sjøl. Slik tror jeg det også oppleves for svært mange med ulike typer funksjonshemninger. Jeg oppfatter også at vi har en utfordring i å få samspillet til å virke, for å få informasjon fram til dem som har behov for det, og få på plass den koordineringen som må være der for at hverdagen skal fungere. For folk lever jo ikke livet sitt i de ulike offentlige sektorene. Det er dette med å få en helhetlig forvaltning og individuell tilpasning, sammen med det som er kjennetegn for dette feltet, nemlig at det krever skyhøy kompetanse på svært spesialiserte felt. Det er et område tilbudene er sårbare på rundt omkring, for det krever en kompetanse som ikke er allmenn. Det krever tid å etablere at ikke bare fagpersoner som skal gi bistand, har det, men kanskje også at noen i miljøet rundt og i den sosiale hverdagen man skal leve i, besitter noen av de ferdighetene som skal til for å få hverdagen til å fungere. Jeg vil ta litt utgangspunkt i noe av det siste som representanten Eriksson sa. Han snakket om botilbudet og om å statliggjøre dette. Det er jeg helt uenig i. Men jeg tror det er veldig stor forskjell på hvordan kommunene greier å utnytte de tilskuddene som faktisk ligger til å kunne etablere boliger slik som den enkelte med funksjonsnedsettelser sjøl vil ha det, og slik at alle ikke nødvendigvis ender opp i en omsorgsbolig. Der kan det være behov for å se på ordninger, også i Husbanken i dag, som kan gjøre det enklere og lettere for folk som heller ikke har utsikt til å få høy inntekt gjennom livet sitt, slik at vi kan ha ordninger som gjør at de er i en mye bedre posisjon til å bestemme sjøl hvor og hvordan de vil bo, gjennom statlige støtteordninger som kan legges i bunnen, med klausuler i disse boligene. Det handler nok kanskje også noe om det nesten livegenskapet en del mennesker med sammensatte og store funksjonstap opplever, fordi de opplever at en kommune kan bestemme hvor de skal bo, ikke bare internt i kommunen, men at de skal bo i denne kommunen. Jeg hadde f.eks. en sak med en jente som bodde i en kommune i Hedmark, og som fikk et tilbud ved en skole i Vestfold, fordi der var tilbudet best. Hun levde der helt til hun var voksen, og så bestemte plutselig kommunen der hennes foreldre bodde, og der hun hadde bodd til hun var 16: Nei, nå skal du flytte hjem, for vi kan gi deg et billigere tilbud i vår kommune enn det du får der du nå bor. Da hadde hun altså levd hele oppveksten sin et annet sted, i et miljø der det var høy kompetanse, og der hun hadde sosiale nettverk. Men kommunen hadde rett til å flytte henne hjem til kommunen og sa: Jo, vi skal nok lære opp folk som skal være rundt deg. Men det tar veldig lang tid, når man verken har syn eller hørsel og er avhengig av helt spesialisert kunnskap på tolking og spesialisert tegnspråk. Jeg skjønner at enkeltpersoner i dette systemet føler at de ikke eier seg sjøl. Derfor skjønner jeg at vi har behov for å se på hvordan særlig bosituasjonen fungerer for mange - at de har muligheter til sjøl å kunne skaffe seg en egen bolig, bestemme sjøl hva slags boform de vil ha, men også at de sjøl faktisk må kunne få velge hvilken kommune de vil bo i. For livegenskapet er som kjent opphevet i Norge.