trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-06-14:
Statsministeren fokuserer på Noreg som moglegheitenes samfunn. Utjamningsmeldinga er ein reiskap for å gje fleire grupper og enkeltpersonar ein sjanse til å koma ut av ein vond sirkel, gje dei ein ny start og eit meir verdig og meiningsfylt liv. Det hastar med tiltak for å motverka den utviklinga vi no ser. Med velferdsmeldinga friskt i minne, der alle vedtaka enno ikkje er gjennomførte, vil Senterpartiet peika på at det er naudsynt med ei rask oppfølging. Utjamningsmeldinga har lege eitt år i Stortinget. Vi vil be statsministeren om å syta for at det ikkje går fleire år før forslaga i denne meldinga blir realiserte. Vi vil be om at statsministeren prioriterer forslaga i meldinga alt i budsjettet for 2001. Eg vil be statsministeren stadfesta om han av omsyn til dei – kan hende så mange som – 50 000 fattige barn i dette landet raskt vil realisera dei tiltaka som vil gje barn eit betre utgangspunkt, større barnetillegg til funksjonshemma foreldre, utvida overgangsstønad under utdaning og auka støtte til barnetilsyn og til foreldre med funksjonshemma barn. Desse forslaga kan verka snevre og smalspora, men dei er av uvurderleg verdi for dei det gjeld. Det gjeld òg betre bumoglegheiter for vanskelegstilte barnefamiliar, statleg rettleiande normer for sosialhjelp og eit meir heilskapleg tilrettelagt behandlingstilbod for rusmiddelmisbrukarar. Dette er tiltak som vil gje fleire barn i Noreg ei moglegheit til eit betre og tryggare oppvekstmiljø.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-06-14:
Mine fyrste 5 minutt gjekk veldig fort, så difor nokre få supplement. For det fyrste: Eg deler Alvheim si understreking av at den enkelte må bli møtt med respekt og vørdnad, og eg synest det er opplyftande at den understrekinga kjem nettopp frå Framstegspartiet. Det hender jo at representantar frå akkurat det partiet er med på å gruppera folk etter litt andre valørar enn respekt og vørdnad. Så det synest eg er bra. Eg merka meg at Framstegspartiet tok avstand frå eit forslag som ligg føre om å utgreia ei spesiell stønadsordning for personar med kort butid i Noreg. Det er eit forslag som eg håpar Regjeringa vil følgja opp. Eg veit at det vil ha mykje å seia for mange eldre i dette landet; både eldre som har vore ute av Noreg og har flytta tilbake, som ikkje har med seg trygderettar, og innvandrarar som har for kort butid i Noreg til å ha tent opp rett til folketrygd. Så finn eg det nødvendig å peika på det grunnlaget som ligg i departementet for ei heilskapleg tilnærming når det gjeld eit betre behandlingstilbod og eit styrkt ettervern for rusmiddelmisbrukarar. Eg gjer det, for eg synest det er ein sjølvmotsetnad mellom det som komiteen på den eine sida understrekar når det gjeld eit meir heilskapleg behandlingsopplegg, og det store arbeidet som forskar Sverre Nesvåg gjorde i sitt utval, der det er ei innstilling som medførte ei rekkje verdifulle høyringsutsegner. Det er det vi meiner dannar eit godt grunnlag for ei stortingsmelding som gjeld ei meir heilskapleg oppfølging av rusmiddelmisbrukarar. Vi i Senterpartiet ser fram til den oppfølgingsplanen som sosialministeren skal laga, og hennar varsla periodiske rapportering, og vi ser fram til kommunalministeren si oppfølging av ein meir sosial og solidarisk bustadpolitikk. Utjamning er no lyfta høgt på dagsordenen. Senterpartiet vil medverka til at analysane i denne meldinga òg blir bakgrunnen for andre saker i Stortinget. Vi støttar Arbeidarpartiet sitt initiativ til ei stortingsmelding om levekår for barn og unge, men kjenner samstundes behov for ein gong til å understreka at det er viktig med rask realisering av dei tiltaka i meldinga som er spesielt retta mot barn og unge.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-14:
I SV ser vi utjamningsmeldinga som en seier. Utjamningsmeldinga dokumenterer det som SV har påstått på hele 1990-tallet, nemlig at forskjellene har økt, og at vi har et fattigdomsproblem i Norge. Jeg har mange ganger i denne salen tidligere utfordret foregående statsministre fra Arbeiderpartiet på nettopp disse spørsmålene og fått blank benektelse som svar. Gro Harlem Brundtland har «marsjet» rasende ut fra denne salen mange ganger på grunn av SVs såkalt usaklige påstander. Så perspektivet som ligger i utjamningsmeldinga, er en seier. Jeg merker meg også at statsminister Stoltenberg har erkjent at det fins forskjeller i Norge som må bekjempes, og at ulikhetene har økt. Det er en viktig erkjennelse. Men så er det da om å gjøre å komme derfra til handling. Der er SVs skuffelse større, for det er lite forpliktende handling stortingsflertallet er enig om skal komme på grunnlag av denne meldingen. Vi i SV gjør mange fremstøt og la meg ta ett. Bolig er den andre nøkkelen til å delta i samfunnet. Arbeid er viktig, men det er vanskelig å få fast arbeid hvis man ikke har en fast bopel. Når det gjelder boligpolitikken, er Norge faktisk et «sinkeland». Vi har mye mindre sosial boligbygging enn andre land, vi har færre muligheter for ungdom og andre som sliter med å få etablert seg på boligmarkedet. Så er spørsmålet om det går an å spa fram de kronene som trengs for å oppfylle målsettingene i utjamningsmeldinga når det gjelder boligpolitikken. Og da har jeg et spørsmål til statsministeren. Det er nå flertall for å pålegge Regjeringen å innføre fritak for formuesskatt for såkalt arbeidende kapital allerede fra neste års statsbudsjett. Det haster tydeligvis for sentrumspartiene. Vil statsministeren utfordre sentrumspartiene til å la det kostnadsdrivende og dyre forslaget på 2,5 milliarder kr ligge for å skaffe de kronene som trengs for å sette i gang en sosial boligbygging?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-14:
Det er en samstemt oppfatning blant alle partiene på Stortinget at prinsippet om offentlighet og meroffentlighet skal gjelde også for Stortingets organer. Det er også slik at det er enighet om at dette for Stortingets del må vedtas i egne regler om dokumentoffentlighet for Stortinget, fordi den offentlighetsloven man har pr. i dag, er offentlighetsloven for forvaltningen, og Stortinget er som kjent ikke forvaltning, vi er landets lovgivende forsamling. Jeg har funnet det nødvendig å skrive en egen merknad i innstillingen, og det er fordi jeg frykter at man ikke er konsekvent nok, og går langt nok, når det gjelder Stortingets praktisering av offentlighetsprinsippet. Det er sentralt hvis man skal ha mulighet for å gjennomføre offentlighetsprinsippet, at man har en skikkelig journalføring, og at den gjennomføres fortløpende for alle komiteene på Stortinget og for Stortingets administrasjon – der er det en ulik praksis her på huset pr. i dag. Og det er ikke veldig sterkt når det står i det dokumentet som er til behandling, at man i større grad fortløpende skal journalføre. Jeg skulle ønsket meg et større press på det punktet. Det er også slik at offentlighetsprinsippet betyr at de organene som mottar et dokument, som et annet organ har stemplet «unndratt offentlighet», har plikt til selv å vurdere om det skal offentliggjøres, de kan ikke gjemme seg bak andre organers vurdering. Også på dette punktet er det en noe svakere formulering i det regelverket som nå vedtas for Stortinget, enn det som gjelder i loven om offentlighet i forvaltningen. Det er også slik at Stortinget ikke forplikter seg til å utlevere dokumenter som Stortinget mottar som kopi. Og det er det en viss rasjonell grunn til, for Stortinget mottar enormt mye post i kopi fra andre deler av forvaltningen og fra andre typer organisasjoner. Men likevel er dette et ganske vesentlig prinsipp å følge hvis man skal klare å oppfylle offentlighetsprinsippet, og jeg tror dette kan være en svakhet. Med disse merknadene slutter jeg meg til den innstillingen som foreligger. Jeg tror nemlig det er meget vesentlig at Stortinget kommer i gang med dette arbeidet. Jeg tror imidlertid at det kan være ting som må gå seg til underveis, men man vet ikke helt hvordan dette fungerer, om det er tilstrekkelig åpent og offentlig, før dette har fungert en tid. Og da tror jeg faktisk at de erfaringene som andre utenfor huset høster når de ber om tilgang til dokumenter – som pressen kanskje gjør – vil vise i hvilken grad Stortinget faktisk klarer å oppfylle offentlighetsprinsippet.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-14:
Som presidenten vet, er jeg alltid blid og krystallklar. Og om Hagens dagsform gjør at han ikke kan registrere en blid dame når han ser en, får det gå på hans regning. SV har behov for å understreke noen stikkord for svakheter som vi kan se ved det regelverket som er. Det gjelder f.eks. siste ledd i § 2, det gjelder også § 6. Det dreier seg om i hvilken grad man nå setter av ressurser i Stortinget for å sørge for at man har stadig oppdaterte journaler for dem som skal ha rett til innsyn. Dette er områder som SV har behov for å rette søkelyset mot, men det kan godt hende at dette kommer på plass i Stortingets håndtering av gjennomføringen av offentlighetsprinsippet. Det kan vi se an, men dette er punkter som SV vil følge med på for å se om det kommer på plass. Det er nemlig helt nødvendige forutsetninger for at Stortinget skal praktisere offentlighetsprinsippet på samme måte som det skal fungere i forvaltningen.
Erna Solberg (Høyre), 2000-06-14:
Jeg merket meg at en sosial boligpolitikk nå var byttet ut med en solidarisk boligpolitikk. Hvorvidt det blir noe særlig forskjell i innhold, blir det jo da å vente og se. Jeg er enig med statsråden i at det må være viktig at man ikke er avhengig av rike foreldre og besteforeldre for å kunne skaffe seg et sted å bo. Da lurer jeg litt på: Når er Arbeiderpartiet villig til å begynne å se på en større reform av Husbanken? For det er jo slik at Husbanken er det viktigste virkemidlet når det gjelder boliger generelt, ikke til dem som er definert som en vanskeligstilt og sosial gruppe som skal få hjelp av tilskuddsmidler som går via kommunene. Husbanken er først og fremst en bank som skal finansiere bygging av boliger til hvem som helst. Nybygging av boliger er formålet med Husbanken, ikke en sosial boligbygging. Høyre har derfor ved gjentatte korsveier foreslått at vi skal endre på det og gjøre Husbankens generelle bidrag i boligpolitikken til en finansieringsordning for kjøp av bolig rett etter førstehjemskjøpet – altså første gang man kjøper en egen bolig. Ved f.eks. å kunne gjøre dette gjennom kontrakter mellom bankvesenet og Husbanken kan man f.eks. få opptil 90 pst. dekning. Det betyr at de som virkelig har problemer, som ikke har rike foreldre eller besteforeldre, slipper toppfinansiering, som er den dyreste finansieringen i markedet, og som utgjør forskjellen mellom en ung nyutdannet akademiker med rike foreldre og en uten rike foreldre som kan garantere eller gi støtte. Her skulle staten gått inn og gjort det, men det har Arbeiderpartiet blankt avvist. Er det ikke nå på tide å foreta en fullstendig omlegging av Husbanken? Det er mitt ene spørsmål til statsråden. Det andre spørsmålet er: Er det nå slik at Arbeiderpartiet har sluttet å være imot at man skal bygge nøkterne boliger også under 55 m2, noe Høyre tidligere har foreslått og som statsrådens forgjenger, statsråd Opseth, avviste tidligere? Går man nå inn for at man også for ungdom kan bygge mindre boliger?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
For å svare på det siste først. Regjeringa vil tidlig i høst komme til Stortinget med en stortingsmelding om integrering av innvandrere og flyktninger, slik også Stortinget har bedt om. Der vil vi ha en grundig gjennomgang av mange av de spørsmålene som representanten Nesvik nå tok opp. Og noe av det som jeg synes er aller viktigst å få på plass, er hvordan vi skal greie å få våre nye landsmenn vekk fra mottak – det er nesten 14 000 som nå sitter der, også mange barn, og mange av dem har sittet der altfor lenge – og hvordan vi skal greie å få dem bosatt i kommunene på en skikkelig måte, la dem få mer verdige forhold enn det som er tilfellet i dag, og også mer aktivitet både i form av utdanning og arbeid. Her kommer Regjeringa tilbake med konkrete forslag gjennom en stortingsmelding tidlig i høst, og da får vi rikelig anledning til å diskutere det. Når det så gjelder boligspørsmål i våre store byer, har representanter for Regjeringa, inkludert meg selv, allerede hatt et møte med representanter for alle våre store byer, hvor boligpolitikken har vært et tema. Vi kommer til å ha et nytt møte i løpet av høsten, og, som jeg også sa, vi kommer i neste uke til å ha et samråd, der bl.a. Oslo kommune er invitert, for å se på hva vi i fellesskap kan gjøre for å skape det jeg kaller en solidarisk boligpolitikk, noe som ikke er tilfellet i mange kommuner pr. i dag. Det dreier seg om den måten både mange kommuner og også staten driver tomtepolitikk på. Det er det også grunn til å se nærmere på. Når det gjelder Oslo kommune f.eks., tror jeg det er svært mye en kan gjøre med boligbygginga i Oslo også uten å røre Marka-grensa. Det er mange politikere her i byen som mener at det går an å få til mange tusen boliger uten at en også gjør noe med Marka-grensa, men det er nå mer et spørsmål for lokalpolitikerne enn for oss. Men det er ingen tvil om at mange av dem som er aller dårligst stilt på boligmarkedet, bor i denne byen, og her har også Oslo kommunes flertall et betydelig ansvar for å gjøre noe mer enn det som er situasjonen pr. i dag.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Det er ingen tvil om at det i tillegg til dem som har problemer med i det hele tatt å komme seg inn på boligmarkedet, også finnes en del mennesker som har dårlige boforhold. Eksempler på det ser vi ikke minst i denne byen, og vi har selvfølgelig en ambisjon om å få gjort det bedre for disse enn det som er tilfellet i dag. Og da er vi inne på mange ting: Byfornyelse m.m. er viktig i den sammenhengen og ikke minst prisene på bolig, som gjør at en del folk må bo så kummerlig som noen gjør pr. i dag. Så til spørsmålet om tidligere leder av kommunalkomiteen kjenner igjen kommunalministeren. Jeg synes alltid det er en fordel når en møter seg sjøl i døra, at en kjenner seg igjen, og jeg kan forsikre representanten Østberg at det gjør jeg også i denne saken. Jeg har selvfølgelig tenkt å følge opp det jeg gjorde som representant her i Stortinget. Derfor er Regjeringa i gang med et arbeid med en gjennomgang av den eiendomsmasse og de tomter som staten sitter på, for å se på om noe av det kan gjøres om nettopp til mer rimelige og nøkterne boliger til unge vanskeligstilte, og til dem som i det hele tatt ikke har noe sted å bo. Det skal vi gjøre så raskt som mulig, og komme tilbake. Jeg mener mange har et ansvar for at vi ikke har vært flinke nok på det området tidligere, og et godt eksempel på det er Rikshospitalet, hvor vi kunne ha gjort noe. Men vi skal selvfølgelig gå gjennom det vi har, og se på om det er noe å gjøre der, jeg tror det er det. Jeg tror at en ved ganske enkle grep kan greie å få til flere rimelige og nøkterne boliger, og representanten Østberg bør ikke bli overrasket hvis Regjeringa kommer tilbake med noe her, også i rimelig nær framtid.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Svaret på det siste er ja. Regjeringa er for at vi skal kunne bygge mindre boliger når vi snakker om midlertidige boliger, altså også under 55 m2 for unge og vanskeligstilte som skal bo der midlertidig og ikke permanent. Det skjer allerede til en viss grad pr. i dag. Jeg har selv sett noen av de boligene. Det er slett ikke umulig. Det er slik at i denne byen er det mulig å bygge i høyden, og jeg tror det er noe å gå på der for å få mer fart på det – og det akter Regjeringa å gjøre noe med. Så til spørsmålet omkring Husbanken. Jeg tror ikke tida er inne for å legge om Husbanken fullstendig, slik representanten Solberg tar til orde for, i hvert fall slik jeg forstår henne. Men jeg har en åpen holdning til om det er ting der som kan gjøres annerledes, og der mottar jeg gjerne forslag og ideer til hva vi kan gjøre. Jeg hører også hva representanten Solberg her sier, og jeg skal ikke avvise det bastant i utgangspunktet, men jeg tror det er viktig, uansett hva vi gjør av forbedringer som det helt sikkert er behov for, at vi greier å beholde Husbanken på én måte som en generell bank, men samtidig mer målrettet enn tilfellet er i dag. Det tror jeg er en vei å gå i forhold til tilskuddsordninger, særlig overfor de grupper som jeg har snakket om i denne debatten pr. i dag for å målrette enda mer. Jeg tror det er viktig at vi får lagt om deler av Husbanken slik at vi i større grad kan benytte husbankmidler f.eks. i Oslo. Jeg vet at i hvert fall et flertall i Stortinget i flere omganger har vært opptatt av det. Husbanken er et av de aller viktigste virkemidlene vi har i boligpolitikken, og da må vi sørge for at det går an å benytte disse midlene f.eks. i Oslo og i en del av våre andre større byer, noe som er ganske vanskelig pr. i dag.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Jeg mener det ville være helt galt, og vi har ingen mulighet til å vedta hvor folk skal bo. Selvfølgelig er det slik at noe av forklaringen på de høye prisene er at det er press i deler av landet. Men hvis vi skal diskutere distriktspolitikk og en spredt bosetting, er det også mange andre tiltak som må til for å få gjort noe med det, og det kan vi komme tilbake til i andre debatter. Når det gjelder spørsmålet om eldreplan, kjenner jeg til at kommunalkomiteen i innstillinga om kommuneøkonomien, som skal diskuteres i morgen, så langt har støttet opp om det Regjeringa foreslår for neste år når det gjelder antall boenheter, men at det er understreket at sosialkomiteen ikke skal behandle eldreplanen før til høsten, og at en selvfølgelig også kommer til å mene noe om det da. Jeg vil ta litt avstand fra begrepet at Regjeringa har innført en «kvoteordning» for boenheter i kommuner og fylker. Det vi er opptatt av, er å forsøke å sikre en rettferdig fordeling mellom kommunene, og forsøke å sikre en rettferdig fordeling mellom omsorgsboliger og sjukehjem. Og det er grunn til å stille spørsmål om vi har den balansen vi bør ha, når det gjelder det pr. i dag. Når det vises til tall som kommunene har sendt inn, kontra det som Regjeringa har lagt opp til for å følge opp eldreplanen for neste år, er det også grunn til å tro at det i tallene fra kommunene ligger svært mange ting inne, og det er ikke sikkert alt er direkte relatert til eldreplanen, i hvert fall ikke til det det har vært før fra flertallet side, et ønske om hva som bør prioriteres mest innenfor eldreplanen. Men dette får Stortinget rikelig anledning til å diskutere i sin fulle bredde når evalueringa av eldreplanen skal diskuteres til høsten, og jeg regner også med at det blir en liten runde om det i morgendagens debatt.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Representanten Karin Andersen foregrep litt debatten i morgen når det gjelder kommuneøkonomien. Det er ikke riktig at Arbeiderpartiet er enig med Høyre på alle punkter i innstillinga om kommuneøkonomien. Men jeg skammer meg ikke over å være enig med Høyre i at det er viktig at vi greier å sikre et mest mulig likeverdig tjenestetilbud rundt omkring i alle landets kommuner, for det er det som er konsekvensen av det ene punktet som bl.a. Arbeiderpartiet og Høyre er enige om, nemlig en omlegging av inntektssystemet, som vi vet er den viktigste forklaringa på ulikheter i tjenestetilbud mellom kommunene. Derfor er jeg glad for at Høyre støtter oss på det punktet, slik at vi får til en helt nødvendig omlegging av inntektssystemet, slik at vi i større grad kan sikre et mer likeverdig tjenestetilbud rundt om i landet. På andre områder i denne innstillinga står vi sammen med andre partier, og denne regjeringa er glad for støtte fra dem vi får støtte av. Så er det riktig at på en del andre områder skiller Arbeiderpartiet og Høyre lag. Men jeg skammer meg ikke over den innstillinga som ligger på bordet, og som faktisk betyr at Regjeringa har fått igjennom så å si alt det den foreslo. Når det så gjelder spørsmålet om boligpolitikk, tror jeg Arbeiderpartiet og SV langt på veg er enige både om virkelighetsbeskrivelsen og om at det ikke har vært ført en god nok boligpolitikk fram til i dag. Og det bør mange partier bære et ansvar for. Vi har i likhet med flertallet i Stortinget et sterkt ønske om – og vil forsøke å sette det ut i livet – å få fart på boligbygginga, slik at vi får bygd flere boliger for unge og vanskeligstilte. Og da er selvfølgelig også penger viktig. Det får vi rikelig anledning til å komme tilbake til når vi skal behandle statsbudsjettet for neste år. På bakgrunn av et oppslag i radioen tidligere i denne uken har jeg også lyst til å si at det ikke er slik som det ble framstilt, at Husbanken er helt tom for penger, og det er heller ikke slik at situasjonen i Husbanken pr. i dag vil skape problemer for utbyggerne, selv om det kan ligge an til en viss kø på tampen av året. Det får vi altså rikelig anledning til å behandle senere. Da regner jeg også med at representanten Andersen og andre skal få anledning til å mene noe om andre, konkrete forslag fra denne regjeringa på boligsiden, som kommer i god tid før det.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2000-06-14:
Flertallet i sosialkomiteen viser i innstillingen til utjamningsmeldinga til stortingsbehandlingen av St.meld. nr. 49 for 1997-98, Om boligetablering for unge og vanskeligstilte, som også statsråden viste til. Og der peker de på behovet for kommunale planer for boligtilbud til vanskeligstilte, og de sier at en større del av Husbankens tilskuddsmidler skal «kanaliseres» for å dekke de behovene kommunene viser til i slike planer. Flertallet ber Regjeringen å vurdere nettopp økningen i Husbankens tilskuddsrammer og omdisponering av offentlige tomter og eiendommer til boligformål. Ved behandlingen av St.meld nr. 49, Om boligetablering for unge og vanskeligstilte, var daværende leder i kommunalkomiteen, representanten Sylvia Brustad, opptatt av at tomter i statens eie, f.eks. i Pilestredet hvor det gamle Rikshospitalet lå, skulle selges billig for å bygge boliger til unge og vanskeligstilte. Mitt spørsmål blir: Er statsråd Brustad enig med tidligere leder i kommunalkomiteen, Brustad, om at det fortsatt er god politikk å selge statlige tomter – Pilestredet eller andre? Jeg vil også minne om en gruppe som ikke har vært sterkt framme i debatten i dag. Jeg hadde fornøyelsen av å være til stede på et boligseminar, et boligmøte, som Ensliges Landsforbund hadde. Der kom det fram at en rekke mennesker – som arbeider og har sin lønn – ikke har råd til å bo på mer enn ett rom. Hva har statsråden tenkt å gjøre i forhold til disse?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Slik jeg har forstått det, skal utjamningsmeldingens fremste mål være å legge grunnlaget for en rettferdig fordeling av inntekt og levekår for alle. Vi kommer ikke unna at tilbud om meningsfylt arbeid er det viktigste virkemiddel for å nå dette målet. Det framgår av meldingen at yrkesaktive har bedre levekår enn de som ikke er i arbeid. Dette er etter min mening en viktig forklaring på at funksjonshemmede ofte har dårligere levekår enn gjennomsnittet av befolkningen. Vi har en situasjon hvor altfor mange må leve i en passiv trygdetilværelse, til tross for at de ønsker å være i arbeid, at de ønsker å tjene penger og dermed betale skatt. Dette er mennesker som ofte har kompetanse og arbeidsevne til å kunne ha en full jobb eller en deltidsjobb. Problemet er etter min mening at samfunnet fortsatt er for dårlig tilrettelagt til å kunne utnytte denne arbeidskraften og for å kunne gi de menneskene dette gjelder, et meningsfylt liv. Det å få ta del i arbeidslivet betyr ikke bare inntekt, men også selvrespekt og sosial kontakt med andre mennesker. I februar i år hadde jeg et spørsmål i spørretimen, hvor jeg viste til eksempler på at funksjonshemmede må slutte i jobb fordi kostnadene til arbeidsreiser er for store. Jeg fortalte om en kvinne som måtte betale opptil 400 kr pr. dag for å komme til sin 40 pst. stilling. Senere har jeg fått henvendelser fra flere som er i tilnærmet samme situasjon. Etter min mening må slike forhold snarest rettes på, slik at samfunnet kan få nyte godt av den arbeidskraft som funksjonshemmede er i besittelse av, og jeg er glad for å høre det sosialministeren sa i dag om det arbeidet som er i gang i departementene for å se på denne situasjonen. Jeg er ikke i tvil om at en bedre tilrettelegging på utdanningsinstitusjoner, på arbeidsplasser og i samfunnet for øvrig fort vil merkes ved at trygdeutgiftene vil gå ned. Det må være god samfunnsøkonomi å tilrettelegge slik at trygdemottakere helt eller delvis kan komme i arbeid og bli skattebetalere. Jeg har også merket meg at mange funksjonshemmede som ønsker å skape sin egen bedrift, hevder at de støter på så mange problemer at de gir opp. Dette synes jeg er bekymringsfullt når vi vet at tallet på trygdede stadig øker, og hvilke økonomiske utfordringer dette skaper.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Å få til utjamning betyr at vi må ha evne og vilje til å ta ansvar for hverandre. Alle skal yte etter evne, og ressursene fordeles slik at de som har det dårligste utgangspunktet, løftes. Et samfunn basert på felles ansvar og solidarisk fordeling er også i alles egeninteresse. Det kan ramme alle å falle utenfor. Hvis vi er friske og har arbeid, da har vi det bra. Hvis vi f.eks. rammes av sykdom over lang tid, slik at inntekten reduseres, kan vi fort få problemer. For dem som rammes av psykiske lidelser, kan problemene være sammensatte. Mange har ikke et fast sted å bo, de har ikke arbeid, eller de mister det, fordi de ikke er i stand til å møte opp til faste tider hver dag. Opptrappingsplanen for psykiatrien som ble vedtatt i 1998, har lagt opp til en forbedring for disse menneskene. Oppbygging av et bedre behandlingstilbud og muligheten til arbeid er noen av tiltakene for å bedre forholdene for denne gruppen. Mange av dem har også behov for bolig om de skal kunne fungere bedre. Det er en forutsetning for å få arbeid at en også har et godt sted å bo. Forslaget fra Regjeringen om at pensjonen for psykiatriske pasienter ikke skal reduseres med mindre institusjonsoppholdet varer utover ett år, er et godt forslag til forbedring for denne gruppen. Det er også fint at fribeløpet økes, slik at det blir som for pensjonister som bor i institusjon. Jeg er glad for at det er flertall for å bedre bosituasjonen for vanskeligstilte. Når Regjeringen skal vurdere alle de forslagene om botiltak som ligger i innstillingen, må også mennesker med psykiske lidelser ses på som en gruppe med liten boevne. Mange med psykiske lidelser er også rusmisbrukere. Dette vanskeliggjør hele situasjonen fordi de da har behov for flere typer behandling. Dette må vi være oss bevisst under arbeidet med opptrappingsplanen for psykiatrien. Utjamningsmeldingen og innstillingen ivaretar de utfordringene vi står overfor med forslag som tar sikte på å utjamne forskjeller. Jeg ser fram til å få en handlingsplan for sosial og økonomisk trygghet til å følge opp alle de tiltakene som ligger i meldingen, og de forslagene som et flertall går inn for.
Nils Amund Røhne (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Arbeidet med utjamningsmeldingen har vist at det er bred politisk enighet om å verne den norske velferdsstaten. Det er også bred politisk enighet om at noen av de utviklingstrekk vi har sett i de siste år knyttet til fordeling av inntekt og levekår, er urovekkende. I et oppslag i VG, samtidig med at komiteen behandlet utjamningsmeldingen, ble det vist til en rapport fra Statens institutt for folkehelse. Rapporten forteller om 70 000 barn som har kummerlige boforhold og gjennomsnittlig dårligere helse enn andre, og som lever i familier med en inntekt mindre enn 50 pst. av gjennomsnittet i Norge. En aktiv arbeidsmarkedspolitikk og en sosial boligpolitikk er viktig for å gi mange av disse barna og andre grupper som har falt utenfor, levekår som er den norske velferdsstaten verdig. I tillegg til nødvendig innsats innen disse to felter er det viktig at en handlingsplan for oppfølging av utjamningsmeldingen, som et flertall i komiteen har bedt Regjeringen legge fram, ser på hvordan det sosiale sikkerhetsnett kan gjøres så finmasket at det fanger opp det mindretallet som faller utenfor den generelle velstandsutvikling. Like før innholdet i den ovennevnte rapport ble kjent, slo Redd Barna fast at Norge er verdens beste land å bo i for barn. Og det er denne litt schizofrene situasjonen den norske velferdsstaten befinner seg i. På den ene siden forteller det om en økonomisk utvikling og derav følgende velstandsutvikling som gjelder de aller fleste, og på den andre siden om et mindretall som faller utenfor den generelle velstandsutvikling. Ut av utjamningsmeldingens analyser og vurderinger og komiteinnstillingen er det to grunnleggende spørsmål som etter min oppfatning reiser seg i den politiske debatten framover. Det første spørsmålet er: Hvordan skal vi ta vare på, videreutvikle og videreføre den norske velferdsstat og den norske velferdsmodell i en verden i så rask endring som vår? Og det andre spørsmålet er: Hvordan skal vi klare å bekjempe en utvikling med utstøting og marginalisering av grupper som av en eller annen grunn ikke får anledning til eller ikke er i stand til å henge med i en samfunnsutvikling som er så rask som vår og preget av globalisering og teknologisk utvikling? Utjamningsmeldingen og Stortingets behandling av denne vil bli et viktig grunnlag når den norske velferdsstaten skal videreføres inn i et nytt århundre. Arbeiderpartiet var både arkitekt og byggeleder da Norge gikk fra et samfunn preget av store materielle forskjeller og dype sosiale skiller til et av verdens beste velferdssamfunn i det forrige århundret. Med den enorme utvikling og forandring vi opplever ved inngangen til et nytt århundre, er det grunnlag for å se både på velferdsstatens arkitektur og praktiske løsninger. Og med Arbeiderpartiet som både arkitekt og byggeleder for en norsk velferdsstat også i det nye århundret vil vi være garantert at de to viktigste forutsetninger for en aktiv velferdsstat blir ivaretatt inn i den nye tiden, nemlig en sterk offentlig sektor og en rettferdig fordeling. Arbeiderpartiets innstillinger og holdninger i utjamningsmeldingen vitner om det.
Nils Amund Røhne (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Jeg tillater meg en kort kommentar knyttet til spørsmålet om hvordan innstillingen skal oppfattes når det gjelder punkt 1 og 2. Der deler jeg representanten Høeghs oppfatning om at punkt 1 i forslaget til vedtak forhåpentligvis kan få en raskere håndtering enn det mer omfattende punkt 2. Når det gjelder spørsmålet om det var et mindretall som ikke sluttet seg til dette punktet om også å ta opp en drøfting rundt forhold som ikke kun dreide seg om seksuelle forbrytelser, så står det tross alt i innledningen til den merknaden at det er å «foreta en drøfting» vi prater om, ikke å ta stilling pr. i dag til hvordan vi skal håndtere det – det er å foreta en drøfting. Ellers er jeg også enig i de mer prinsipielle betraktninger som dreide seg om forholdet til retten til å søke arbeid, yrkesforbudproblematikken, osv., som implisitt lå litt i innlegget til Annelise Høegh. Men jeg er glad for at komiteens flertall har støttet både begrunnelsen og forslaget, men jeg er selvsagt mest glad for at hele komiteen støtter forslaget om å håndtere den problemstillingen.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Det er en kjent sak at de største levekårsforskjellene i Norge finner vi i Oslo. Det er også en kjent sak at statlige myndigheter gjennom mange år ikke har tatt dette ordentlig innover seg. Derfor er situasjonen slik den er i landets hovedstad, som i tillegg styres av et byråd som heller ikke iverksetter nødvendige tiltak. Tilstrømmingen til sentrale strøk gir et stort behov for boliger, og Oslo har nok av arealer å ta av. Det er finansieringen som mangler, særlig for utleieboliger og for unge mennesker i etableringsfasen. Vi står overfor kjempeutfordringer for de verst stilte og de mange boligløse i Oslo. Vi kan ikke overlate dette til markedet. Det er jo nettopp fordi at markedet ikke har fungert, at vi har så store problemer som vi faktisk har i dag, med dramatisk lav boligbygging og eksplosjon i boutgifter. Vi trenger å gjeninnføre den sosiale boligbyggingen, og vi trenger skattemessige og økonomiske ordninger som begunstiger kollektive løsninger. Manglende vilje til aktiv offentlig innsats gjennom mange år har resultert i økte forskjeller og at en stadig større del av befolkningen faller utenfor det ordinære boligmarkedet. Det storbyene først og fremst trenger, er flere utleie- og lavinnskuddsboliger, og derfor må Husbankens regler endres. Tidligere debatter har vist at vi har en noenlunde felles beskrivelse av forholdene. Det har vært mye prat og lite handling. Det er tiltakene som mangler, og det haster med å komme i gang. Det er derfor svært oppløftende det statsministeren sa i dagens debatt om at vi har for få rimelige utleieboliger, og tok til orde for å bruke mer av lån og tilskudd i Husbanken til å stimulere boligbygging i de store byene. Det er nødvendig å endre Husbankens regler, og det er nødvendig å øke rammene kraftig, ikke bare overføringer innenfor rammen. Og det haster altså med å komme i gang. Jeg syntes også det var svært positivt at kommunalministeren lovte å tilpasse Husbankens regelverk og de økonomiske virkemidlene for de store byene. Særlig er det viktig med romsligere kostnadsramme. Jeg har store forventninger til det møtet som ble annonsert om solidarisk boligpolitikk i Oslo, som ministeren omtalte, og jeg håper at vi nå får både lokale og sentrale myndigheter med på å ta et krafttak for boligsituasjonen i de store byene.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Jeg vil si meg enig med statsminister Stoltenberg da han i et replikkordskifte med stortingsrepresentant Bondevik bl.a. sa at utjamningspolitikk handler om alle politikkens områder. Vi får ikke en mer rettferdig fordeling ved å drøfte det i Stortinget. Utjamning handler mye om penger og politisk vilje til å gjøre noe med de urettferdighetene som fortsatt finnes i samfunnet vårt. Da kampen for velferdsgodene pågikk, stod arbeiderbevegelsen og fagbevegelsen ganske alene. Den gang var det ikke mye støtte å få fra samfunnstopper og kirkens menn, men vi greide det. En gammel trysling sa en gang til meg at han hadde vært igjennom to verdenskriger og opplevd freden. Det var stort. Men han nevnte i samme åndedrag at for ham og mange eldre var den tryggheten i hverdagen som kom med innføringen av folketrygden, det viktigste velferdstilbudet noensinne. Vi er stolte av vårt trygdesystem som gir alle en garanti og sikkerhet under sykdom, uførhet og alderdom. Av andre store reformer vil jeg også se tilbake med stolthet på at vi fikk en arbeidsmiljølov som sikret arbeidstakere mot det som mange opplevde som utnytting. Arbeiderbevegelsen har stått på for en skolereform som har gitt alle rett til utdanning. Vi kalte det enhetsskole og er glad for at det nå ikke lenger er foreldrenes lommebok som avgjør hvorvidt våre barn og ungdommer kan få en solid utdanning. Vårt samfunn er nå i stor forandring. De gamle yrkene er på vei ut, og nye etableres. Jan Petersen sa i denne debatten at den største forskjellen går mellom de som har arbeid, og de som ikke har det. Det er jeg enig i. Arbeid til alle er det viktigste tiltaket for en mer rettferdig fordeling. Alle de som faller utenfor det moderne yrkeslivet, må få en sjanse. De aller fleste vil arbeide, de aller fleste har en restarbeidsevne de gjerne vil benytte, bare de får sjansen. Derfor trenger vi arbeidsmarkedstiltak som kan gi flere mulighet til å tilpasse seg det nye arbeidslivet. Hvis alle de politiske partiene i denne sal var opptatt av utjamning i praksis, ikke bare med fagre ord i en melding, ville det vært bred enighet om å styrke arbeidsmarkedstiltakene. Det er gjennom like muligheter til et meningsfylt liv vi best reduserer forskjellene. Arbeid er den beste medisin for å motvirke utstøting og isolasjon. Arbeid til alle er en rettferdig fordeling.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Denne debatten har klart vist at det er store forskjeller mellom høyre- og venstresiden i norsk politikk når det gjelder vilje til å jamne ut forskjeller i samfunnet og å gjøre noe for de fattigste. Arbeiderpartiet tror ikke, slik høyresiden gjør, at dersom man senker skatter og avgifter for de rikeste, blir det mer til de fattigste. Arbeiderpartiet tror snarere det motsatte, at skatte- og avgiftslettelser vil være med på å øke forskjellene – dersom ikke lettelsene innrettes slik at de kommer dem med lavest lønn og lavest formue til gode, men det vil ikke høyresiden. Vi har i dag gang på gang hørt at skillelinjene går mellom de som er i arbeid, og de som er utenfor arbeidsmarkedet. Det bør det være mulig å gjøre noe med, spesielt i en tid da det på mange områder er mangel på arbeidskraft og vi må hente inn arbeidere fra utlandet. Da blir det helt feil å gjøre som sentrumspartiene gjør i revidert nasjonalbudsjett, å kutte 150 mill. kr i bevilgninger til arbeidsmarkedstiltak. Det betyr at 3 000 færre langtidsledige får et tilbud om skolering eller arbeidstrening slik at de kan komme i arbeid. Jeg kjenner en eldre, tålmodig dame i Halden som blir svært glad i dag. Hun har i store deler av sitt voksne liv bodd i utlandet sammen med ektemannen sin, som nå er død. Derfor har hun en alderspensjon på kun 2 500 kr i måneden, og må i tillegg få sosialhjelp for å klare seg. Det betyr mange turer til sosialkontoret i løpet av året, fordi sosialhjelp ikke er noe man får kontinuerlig. Det er nå gått noen år siden hun tok opp problemet med meg, som igjen tok opp saken videre med den daværende sosialminister. Derfor er jeg svært glad for at denne saken nå blir i orden. Og det er med undring jeg leser i innstillingen at Fremskrittspartiet og Høyre går imot at pensjonister med kort botid i Norge skal få supplerende støtte slik at de i prinsippet slipper å gå på sosialkontoret på livstid. Dette gjelder sannsynligvis ikke mange, men det betyr så mye for dem det gjelder. Til slutt: Når det fra denne talerstolen kommer uttalelser som at det er grupper som ser på sosialkontoret som sitt lønningskontor, slik representanten Nesvik fra Fremskrittspartiet sa, er det en holdning som Arbeiderpartiet tar sterk avstand fra.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Offentlighetsloven gjelder ikke for Stortinget, Riksrevisjonen, Stortingets ombudsmann for forvaltningen og andre organer i Stortinget. Stortinget bad imidlertid den 23. november 1998 Stortingets presidentskap om å foranledige at det ble utarbeidet regler om offentlighet for Stortinget og Stortingets organer. Bakgrunnen var en merknad fra justiskomiteen i Innst. S. nr. 21 for 1998-99 om offentlighetsprinsippet i forvaltningen. Der sa bl.a. komiteen at «det ikke er behov for generelt å unnta Stortinget fra offentlighetsprinsippet». Komiteen mente det ville gi et viktig signal fra lovgiver om betydningen av offentlighetsprinsippet dersom Stortinget også ble undergitt regler om offentlighet. I innstillingen som kontroll- og konstitusjonskomiteen legger fram i dag, fremmes regler om dokumentoffentlighet for Stortinget, om endringer i instruksen for Stortingets ombudsmann for forvaltningen, om en midlertidig instruks om offentlighet for Riksrevisjonen samt om tilføyelser i instruksen for ombudsmannsnemndene for Forsvaret og sivile vernepliktige. Innstillingen er enstemmig. Jeg vil derfor ikke gå nærmere inn på hva dokumentoffentlighet i Stortinget og dets organer vil innebære, men bare kort vise til at komiteen er enig i at det fastsettes et eget regelverk og endrede instrukser. Disse kan så danne grunnlag for utprøving og iverksettelse. Og som komiteen uttaler: «Dersom eventuelle spørsmål og problemer knyttet til regelverket skulle oppstå er komiteen innstilt på å vurdere endringer i reglene om dokumentoffentlighet.» Jeg vil understreke komiteens forutsetning – som jeg tror er ganske viktig for komiteen – om at «Stortinget praktiserer offentlighetslovens prinsipper så langt det lar seg gjøre.» Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-06-14:
Jeg forsøkte i mitt innlegg å beflitte meg på å gi uttrykk for at jeg var tilfreds, at jeg syns dette var et historisk gjennombrudd for et prinsipp som for lengst burde vært gjort gjeldende for Stortinget. Jeg sa en ikke skulle undervurdere det vedtaket som vi i dag fattet, og jeg sa jeg hadde merket meg at sakens ordfører hadde lagt vekt på at en skulle gå så langt som mulig, og uttrykte tilfredshet med det. Så sa jeg at jeg var enig i SVs merknader, som identifiserer noen områder der en muligens kan høste den erfaring at regelverket ikke er godt. Det kunne en ha forebygd, f.eks. når det gjelder journalføring, ved å ha hatt sterkere formuleringer. Det kunne en også ha forebygd ved å ha vært mer restriktiv når det gjelder unntaksbestemmelsene som det vises til i SVs merknader. Venstre gjorde det klart at vi på disse områdene ville avvente den erfaringen vi får i løpet av ett år før vi får en ny gjennomgang av dette. Det syns jeg er tilfredsstillende, ikke minst i lys av at den nye gjennomgangen skal foregå i samspill med andre aktører. Til representanten Hagens opplysning kan jeg si at vi har hatt god og tett kontakt med Kristelig Folkepartis fraksjon i komiteen under arbeidet, og føler at vi har kommet godt til orde med våre innspill – et godt samspill i så henseende. Hagen sa at det var viktig alltid å få kartlagt kostnadene ved nye forslag før en gikk inn på dem. Det kan jeg være enig i. Men det er ikke mye som er avklart når det gjelder kostnadene med dette, gjennom behandlingen i komiteen, bortsett fra at en antar at det er en størrelse som er håndterbar, uten at det går utover rimelighetens grenser. Det jeg etterlyste, var entusiasme for åpenhetsforslaget da det ble lansert. Men jeg nøyer meg nå med å slutte med å si at entusiasmen som Hagen legger for dagen når det gjelder dette med lobbyvirksomhet, er oppløftende, og jeg kan love at Venstre skal komme tilbake med forslag i høst. Jeg tenker ikke bare på møteåpenhet, men også på en ytterligere registrering i forhold til lobbyvirksomhet som gjør at en også får en oversikt og åpenhet på dette området. Men det skal jeg komme tilbake til. Det var inspirerende at Hagen kvitterte det ut så positivt.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-06-14:
Venstre har samme mål som SV, det er snarest mulig å legge til rette for at gassproduksjonen kan foregå uten så store utslipp av CO2 som det vi nå opplever, både når produksjonen skjer på kontinentalsokkelen, og når den skjer i Fastlands-Norge. Jeg tror at den mest effektive måten å nå det målet på, er å bidra til at en utvikler denne teknologien, stimulerer til teknologiutvikling. Det var bakgrunnen for at sentrumspartiene laget en omfattende pakke med stimuleringstiltak som ville gjort at det ble mye mer attraktivt å jobbe med disse løsningene, det ville gjort at det var de løsningene som ble valgt, og ikke de forurensende gasskraftverkene. Og jeg tror dette kunne skjedd raskt om den nødvendige politiske viljen var til stede. Dessverre var det slik at stortingsflertallet ikke ønsket å gå inn for disse forslagene, og det var også slik at bare noen av dem fikk SVs støtte. For i SVs store dilemma mellom det å gi rammevilkår for det som de opp- fatter som storindustri og det å drive miljøpolitikk, valgte de å slå kontra i forhold til rammebetingelser, selv om de visste at det gav mindre «trøkk» på utviklingen av ny teknologi, slik som bl.a. miljøorganisasjonen Bellona ønsket. Og hvis vi skal rangere svikene i forhold til miljøet, slik Langeland la opp til, vil jeg si at det å ikke gå inn for den CO2-frie pakken som sentrumspartiene hadde, har mye større negative virkninger enn det å forholde seg slik Venstre gjør i denne enkeltsaken som vi behandler nå. Det var det jeg la til grunn da jeg betegnet SVs politikk på dette området som etter innfallsmetoden. Det vil være helt urimelig å forvente at utbyggere og verftsindustrien skal legge til grunn at en skal bruke den konvensjonelle teknologien helt fram til Stortinget tilfeldigvis i en enkelt sak kommer til et annet standpunkt. Jeg vil minne om når det gjelder Grane-utbyggingen, at f.eks. er det allerede tildelt kontrakter, og jeg synes ikke det er den måten vi skal drive fram dette på. Men jeg er helt og fullt med på det som jeg opplever som representanten Langelands hovedanliggende, nemlig å sette «trøkk» på utviklingen av de rene løsningene når det gjelder gasskraft.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-06-14:
På vegne av en enstemmig kontroll- og konstitusjonskomite vil jeg si at det å behandle årsmeldingen for Sivilombudsmannen, altså Stortingets egen ombudsmann for forvaltningen, er et av høydepunktene i vårt arbeid. I år som i tidligere år har Sivilombudsmannen og hans stab gjort en formidabel, god jobb på vegne av Stortinget. Antall saker har vært høyt i 1999, det har faktisk økt i forhold til tidligere år. Både antallet klagesaker og antallet saker som er tatt opp av eget tiltak har vært større enn noen gang tidligere. Også tallet på behandlede og avsluttede saker var i 1999 høyere enn noen gang før. Kontroll- og konstitusjonskomiteen konstaterer at ved siden av å behandle klager fra borgerne har Sivilombudsmannen foretatt systematiske undersøkelser, særlig med sikte på å kartlegge praksis i ulike forvaltningsområder. Det setter vi pris på, for en trenger å rette et søkelys mot forvaltningsområdene. Også de sakene som er blitt tatt opp på eget initiativ, viser at Sivilombudsmannens rolle blir viktigere og viktigere. Det viser også at Sivilombudsmannen gjennom det arbeidet som er gjennomført, har fått en god «standing» ute i befolkningen. Det gjør at de enkelte forvaltningsorgan eller de personer som fatter vedtak som er i strid med det regelverket de skal følge, retter seg etter det Sivilombudsmannen påpeker. Vi ser at rettslige spørsmål blir mer kompliserte, og at Sivilombudsmannen har taklet det på en god måte. Derfor er det viktig at Sivilombudsmannen fortsetter å styrke informasjonen i henhold til opplysningsplikten når det gjelder ombudsmannsrollen. Det er en klar utfordring både for Stortinget og for offentlige etater å følge opp det ombudsmannen sier, og de beslutningene som blir tatt. Jeg vil også vise til at Stortinget har til behandling et dokumentforslag, Dokument nr. 8:33, fra stortingsrepresentantene Gunnar Skaug og Jorunn Ringstad om lov om endringer i lov av 22. juni 1962 nr. 8 om Stortingets ombudsmann for forvaltningen, ut fra at Stortingets ombudsmann for forvaltningen, Sivilombudsmannen, mener det er viktig med offentlighet i forvaltningen. Det er et tema som stadig gjentar seg. På det området vil en få et nytt regelverk når det gjelder ombudsmannen, og det er en enstemmig komite veldig glad for. Vi har altså ingen kritikk å komme med, bare ros. Vi ønsker ombudsmannen og hele staben lykke til videre med den jobben de skal gjøre, til beste for konge og fedreland.