Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-05-28:
I forbindelse med årtusenskiftet publiserte The Economist en heller uvanlig nekrolog. Ifølge tidsskriftets skribenter var det Gud selv som var avgått ved døden. Det har lenge blitt tatt for gitt at tro og religiøsitet i det moderne samfunnet gradvis skulle fortrenges til fordel for sekulære virkelighetsforståelser eller ideologier. Men enten det var Nietzsche, 1900-tallets religionssosiologer eller The Economist som erklærte Guds død, viser verden omkring oss et annet bilde: De store religionene er ikke på vei tilbake, men i kraftig vekst. En beregning viser at de fire største religionene, kristendom, islam, buddhisme og hinduisme, samler stadig flere tilhengere, både i antall og andel av verdens befolkning. Religion spiller en stadig viktigere rolle både i nasjonal og i internasjonal politikk – på godt og vondt – og i våre debatter. Ja, Klassekampens redaktør slo på et seminar nylig sågar fast at «Gud er tilbake i mediebildet». Og sjefredaktøren i det samme tidsskriftet som i sin tid utstedte den famøse dødsattesten, argumenterer langs de samme linjer i en bredt anlagt bok som kalles «God is back». Spørsmålet om tro og religiøs livstolkning rører ved mange av de mest grunnleggende sidene ved menneskelivet. Norge har i de siste årene beveget seg fra å være et relativt ensartet samfunn til å bli langt mer mangfoldig og mer sekulært. Det religiøse livet i vårt eget samfunn preges i dag av de lange linjer, fra en sterk kristen kulturarv på den ene siden til et større religiøst mangfold og sekularisering på den andre siden. I kjølvannet av denne utviklingen har det blitt mer uklart hvilken rolle religionen skal spille i samfunnet. Våre offentlige debatter demonstrerer stor grad av usikkerhet i håndteringen av spørsmål om religionens plass i samfunnet og en manglende innsikt i troens betydning for så vel enkeltmennesker som for fellesskapet. Derfor er det mange eksempler de senere år på at medier og politikere snubler i møtet med den religiøse virkeligheten. Våre debatter om slike spørsmål ender ofte i lite gjennomtenkte krav om forbud eller reguleringer som man i lengden ikke kan stå for prinsipielt. Forbud mot religiøse skoler, forbud mot hijab, forbud mot prangende religiøse symboler er et uttrykk for en tenkning, at religion egentlig ikke hører hjemme i det offentlige rom. Denne linjen har vært prøvd gjennom historien, men har i lengden aldri lyktes. Mennesker er ikke bare materielle vesener – de er kropp, sjel og ånd, og de vil til alle tider søke åndelige svar på åndelige spørsmål og ønske å utrykke seg i det offentlige rom om dette. På mange måter famler Norge i forsøket på å ta vare på vår lange kristne tradisjon, samtidig som vi skal legge til rette for mangfold og trosfrihet for alle. Noen mener mangfoldet må føre til en privatisering av religiøs praksis og en rensing av det offentlige rom for religiøse uttrykk. Andre tar til orde for at trossamfunnene må tilpasse seg fullt og helt storsamfunnets verdimønstre, og vil i denne prosessen legge begrensninger på trosfriheten. Trosbasert frivillig innsats blir ofte presset mellom en aktiv stat og et kommersielt marked. Opplæringen om tro og religion er på vikende front i den offentlige skolen og i lærerutdanningen, der den er gjort helt valgfri. Dette er bakgrunnen for at Kristelig Folkeparti ønsker at Stortinget skal diskutere religionens plass i vårt samfunn. I forlengelsen av den brede enighet om endringer i Grunnloven om forholdet mellom stat og kirke, om kulturarv og verdigrunnlag, trenger Norge en religionspolitikk. Et lettvint medieblikk på situasjonen kan etterlate inntrykk av at Karl Marx hadde rett da han postulerte at «religion er opium for folket», og at et rent sekulært samfunn hadde vært den beste løsningen. Et slikt overfladisk perspektiv etterlater lett inntrykk av at det er religionene som er kime til fundamentalisme, terrorisme og konflikter. Vi leser nesten daglig om maktmisbruk i religionens navn, enten det er kvinner som ikke opplever likeverd, eller religiøse som begår enorme tillitsbrudd ved å misbruke barn. Slik bruk av religion er misbruk. Det er ikke akseptabelt, og det tror jeg det bare er én mening om i denne salen. Men religion og tro har en enorm betydning for mange menneskers livskvalitet. På mange områder spiller trossamfunnenes samfunnsbyggende arbeid en avgjørende rolle for både enkeltmenneskers og lokalsamfunns velferd. Trossamfunnene bygger naturlige fellesskap, og for de fleste nordmenn spiller de en viktig rolle i avgjørende øyeblikk i livet. Ved ulykker og kriser vender folk seg mot sine kirker og trossamfunn. Et raskt blikk rundt oss viser at samfunnet hadde blitt fattigere uten trossamfunnenes tilstedeværelse. Det diakonale arbeidet som drives av religiøse organisasjoner over hele landet, gir tusenvis av mennesker håp og verdighet. De driver et arbeid som ikke kan erstattes av det offentlige, og de har ofte vært pionerer i sosial innsats og helse. Derfor vil samfunnet tape stort om religionens plass neglisjeres. Sosialt byggende arbeid med utspring i trosbasert virksomhet vil bli hemmet. Mangler vi kunnskap om hva troen betyr for menneskers livskvalitet, kan vi lett undervurdere betydningen av å legge til rette for trosbasert virksomhet i samfunnet. Uten en forståelse for troens betydning for enkeltmennesker og samfunn svekkes vår evne til å takle sosiale utfordringer, hvor nøkkelen nettopp ligger i en slik forståelse. Uten religionskompetanse vil mye av vårt fredsskapende arbeid og alt dialogarbeid som involverer religion, bli mislykket. I stedet for å rydde religionene bort fra det offentlige rom burde vi anerkjenne deres samfunnsskapende potensial, og i stedet for å betrakte religionen utelukkende som en kilde til konflikter, må vi se at nøkkelen til mye konfliktløsende arbeid også ligger i å inkludere religionen i samfunnet. For at de trosbaserte fellesskapene og organisasjonene skal fortsette å spille en aktiv og positiv rolle i samfunnsbyggingen, må vi føre en politikk basert på samarbeid mellom myndigheter og trossamfunn på den ene siden og respekt for trossamfunnenes egenart og for trosfriheten på den andre. I Norge har vi en lang tradisjon for et slikt samarbeid mellom myndigheter og trossamfunn. Blant annet har vi en ordning med statsstøtte til alle tros- og livssynssamfunn som er ganske unik i internasjonal sammenheng, og som har lagt til rette for mye godt, levende og religiøst liv i Norge. På samme tid har en fra politisk hold fra tid til annen falt for fristelsen til å forsøke å overstyre trossamfunnene når det gjelder lære og teologi, slik at det skal bli mer tilpasset de rådende oppfatninger i samfunnet. Dette er ikke politikernes oppgave, og i ytterste konsekvens er det en trussel mot trosfriheten. Når f.eks. enkelte politikere har truet med trekk i statsstøtten dersom trossamfunn eller religiøse organisasjoner ikke endrer sin lære, er det et grovt overtramp. Et eksempel på dette var vedtaket om å kutte støtten til Frelsesarmeens ungdom. Jeg er veldig glad for at statsministeren kom kritikken mot dette vedtaket i møte, og samtidig viste at respekt ikke er ensbetydende med enighet eller ensretting. Tendensen til å ville overstyre vårt største trossamfunn, Den norske kirke, ved å sette Kirkens eget ønske til side i lære-, ordnings- og ansettelsesspørsmål gir også grunn til bekymring. Derfor er det historisk viktig for vår framtidige religionspolitikk at et enstemmig storting har samlet seg om å endre Grunnloven slik at den politiske overstyring over Den norske kirke fjernes, at støtten til folkekirken og andre tros- og livssynssamfunn grunnlovsfestes, og at det fastslås at verdigrunnlaget forblir vår kristne og humanistiske arv. Samtidig fastslås religionsfriheten og respekten for menneskerettighetene. Dette politiske forliket utgjør, slik jeg ser det, bunnstokken i framtidens religionspolitikk. Retten til å tro er en av våre mest fundamentale menneskerettigheter. Respekten for trosfriheten innebærer at vi må tåle at tros- og livssynssamfunn har et verdisett og en lære som går mot strømmen. På mange måter er det en slags lakmustest på det tolerante samfunnet. Det er velkjent at den som er trygg på sin egen identitet, også er den som er tryggest i møtet med andre. Derfor er Kristelig Folkeparti opptatt av å sikre at alle barn, uansett hvilken religion eller livssynsretning de tilhører, har kunnskap om vår nasjonale kulturarv og om sin egen bakgrunn. Derfor er både lærerutdanningens og skolens religions- og livssynsundervisning viktig. Trossamfunnenes egen opplæring er et viktig formidlingsprosjekt for samfunnet, og det er et viktig element i religionspolitikken. Mitt håp er at dagens debatt kan framskynde og være med på å utvikle en helhetlig og god religionspolitikk her i landet. Viktige pilarer i en slik politikk bør etter Kristelig Folkepartis mening for det første være at staten sikrer trosfriheten, for det andre fortsatt støtte til Den norske kirke og andre tros- og livssynssamfunn, for det tredje at det legges til rette for at trosbasert virksomhet virkelig kan gjøre en sosial innsats i samfunnet, for det fjerde at vi bidrar til kunnskap om religion og den kristne kulturarv gjennom skoleverk, lærerutdanning og trosopplæring i samfunnets egen regi, og sist, men ikke minst, at vi forsvarer et åpent demokratisk samfunn bygd på mangfold og toleranse, der også religion må være gjenstand for debatt, men ikke et samfunn som legger opp til at trosfriheten blir krenket. La meg uttrykke glede over at statsministeren har valgt å besvare denne interpellasjonen selv, at han kommer til Stortinget for å svare på disse grunnleggende spørsmålene for vårt samfunns utvikling. Jeg vil avslutte med å spørre statsministeren om hva han mener bør ligge til grunn for hvordan man kan fremme en helhetlig religionspolitikk her i landet, og hvilken rolle statsministeren mener at religionene skal spille i det norske fellesskapet.