Bent Høie (Høyre), 2010-04-27:
Dagen i dag kunne vært en viktig dag for pasientene og norsk helsevesen – en dag da en staket ut en ny kurs og en ny politikk som gjorde helsevesenet vårt bedre for pasientene og samtidig mer bærekraftig for framtiden. Dessverre vil dagen i dag også bli en ny dag der en taper mer tid for å gjøre nødvendige endringer. Vi har et av verdens beste helsevesen, det løser daglig ufattelige utfordringer – de leger, de trøster og de pleier tusenvis av pasienter hver eneste dag. Allikevel har vi store utfordringer. Derfor nedsatte Bondevik II-regjeringen i oktober 2003 Wisløff-utvalget for å utrede hvordan vi skulle få et helsevesen som henger bedre sammen, til beste for pasienten. Utvalget kom med sine anbefalinger i februar 2005, og høringen var over rett før regjeringsskiftet i 2005. Der ble utredningen liggende og samle støv i skuffen til helseminister Brustad, og i den skuffen lå ikke utredningen alene. Da Bjarne Håkon Hanssen overtok, blåste han støv av utredningen og gjorde den til sin sak. Det var bra! Våren 2009 kom det mange spennende synspunkter fra helseministeren. Han ville gripe fatt i det grunnleggende problemet – kommunestrukturen. Det skulle være nye lokale helsehus og helsekommuner. Dette ble dessverre raskt skutt ned av regjeringspartneren Senterpartiet. Høyre støttet helhjertet opp om at Stortinget måtte få en stortingsmelding om samhandling. Vi etterlyste meldingen flere ganger, og var tydelige på våre krav til en slik melding før den ble lagt fram: Den må inneholde en forpliktende plan for å ruste opp kommunale helse- og omsorgstjenester. Vi må få større og mer robuste kommuner som er i stand til å gi pasientene bedre helsetilbud. Det må flyttes mer på leger og mindre på pasienter. Det må være flere avtalespesialister, og helsestasjonene og skolehelsetjenesten må styrkes. Vi må ha en plan for telemedisin. Kommunenes kompetanse og kvalitet på tjenestene må styrkes gjennom: a) flere sykepleiere b) at leger i sykehjem tjener like mye som leger i sykehus c) kunnskapsløft for de mer enn 30 pst. ufaglærte i omsorgssektoren d) mer forskning og fagutvikling i den kommunale helse- og omsorgstjenesten. Vi må få en rehabiliteringsreform. Det må være raskere helsehjelp, og køene må kuttes. Sykehusene må utvikles, ikke minst når det gjelder kvalitet og mangfold. De privatpraktiserende legene må få forbli privatpraktiserende. Hvis Regjeringen mente alvor med invitasjonen om et bredt forlik om denne saken, regner jeg med at de også hadde satt seg godt inn i Høyres ti krav. Meldingen svarte ikke til våre krav, men vi opplevde at samarbeidsinvitten sto ved lag. Det ble uttalt både fra den nyvalgte stortingspresidenten, den nye helse- og omsorgsministeren og statsministeren. Den samme holdningen opplevde vi også i Stortingets helse- og omsorgskomité. Overraskelsen var derfor stor da vi kontant ble avvist etter at opposisjonen hadde samlet seg om en felles politikk. Vi hadde forhandlet oss fram til et felles grunnlag som tok vekk partienes særstandpunkter, og vi hadde også tatt vekk punkter vi var enige om, men som vi visste ikke var mulig å få gjennomslag for – f.eks. nedleggelse av de regionale helseforetakene. Dermed hadde vi på mange måter gjort halve jobben. Men de rød-grønne krever samhandling av helsetjenesten, men evner ikke å samhandle med opposisjonen for å få en robust reform. Erfaringer fra tidligere helsereformer, som eldrereformen og opptrappingsplanen for psykiatri, tilsier at der en har brede forlik, forpliktende konkrete planer forankret i Stortinget, blir disse fulgt opp. Jeg tror ikke det er mine kollegaer i komiteen sin skyld. Det skyldes at Regjeringens ledelse ikke ga dem handlingsrom til å forhandle. En regjering som er stykkevis og delt, har ikke grunnlag for å snakke med andre. Stortingsmeldingen hadde gjort sin jobb som helsepolitisk lynavleder i valgkampen. Nå er arbeidet med nytt innhold flyttet over i et statssekretærutvalg – før Stortinget har sagt sitt her i dag. Det er i seg selv et demokratisk problem. Det mest positive som har skjedd i denne saken, står opposisjonen for. Vi har gjennom denne prosessen arbeidet oss fram til en konkret plan for store deler av Helse-Norge som er klar til gjennomføring etter valget i 2013. Dette er en plan som jeg opplever har fått bred støtte i helsevesenet, blant pasientorganisasjonene og de ansatte i kommunene og spesialisthelsetjenesten. Jeg vil takke mine kollegaer i Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti for et godt samarbeid, som jeg mener vil ha stor betydning i årene framover. Jeg er også glad for at Venstre gir utrykk for at de støtter mye av dette arbeidet. Vi har en helt annen tilnærming til reformen enn det regjeringspartiene har. Vi mener at samhandling med og om pasienten først og fremst foregår mellom dem som møter pasienten. Det er mennesker som skal samhandle. Meldingen er i altfor stor grad preget av at det er systemer som skal samhandle, ja, en kan av og til få inntrykk av at hovedproblemet er at sykehusdirektørene ikke samhandler nok med rådmannen i kommunen. De som jobber i helsevesenet, ønsker å samhandle og har gode ideer til hvordan det skal samhandles. Men de møter to sentrale hindringer: økonomi og lovverk. Derfor foreslår vi å fjerne disse to hindringene for samhandling. Vi etablerer øremerkede midler til samhandlingsprosjekter, på mange måter i samsvar med det Wisløff-utvalget foreslo. Så foreslår vi en forsøkslov, der departementet får vide fullmakter til å godkjenne samhandlingsløsninger som går på tvers av lovene, og som krever innsats fra både spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten. På mange måter mener vi at Samhandlingsreformen skal bygges nedenfra og opp – med ulike løsninger i ulike deler av landet. Dermed sikrer vi oss også mot det som jeg oppfatter som den største faren med Regjeringens tilnærming – at en starter nedbyggingen og innstrammingen av spesialisthelsetjenestens tilbud før en har bygd opp tilbudet i kommunehelsetjenesten. Dette erfarte vi både i PU-reformen og i psykiatrireformen. Det er så mye lettere å bygge ned og holde tilbake enn å bygge opp og etablere nye tilbud. Denne reformen kan ikke bli et nullsumspill, der oppbygging av tilbudet i kommunene år for år skal finansieres gjennom nedbygging av spesialisthelsetjenesten, slik Regjeringen legger opp til. Det må være kommunenes evne til å løse utfordringene som må styre farten. Forebygging gir ikke resultat samme året som en bevilger penger til det. Den sykdoms- og aldersutviklingen som reformen beskriver, krever ikke bare mer samhandling, den krever også mer å samhandle om. Dette gjelder spesielt tilbudet til kronisk syke, enten de er revmatikere, psykisk syke eller rusmiddelavhengige. Vi mener det står igjen et vesentlig ledd etter opptrappingsplanen i psykiatri, nemlig et tilbud på kommunalt nivå som ikke krever henvisning fra fastlegen, men som kun krever at pasienten – helst sammen med fastlegen – banker på nabodøren, til en psykolog eller psykiater som kan hjelpe der og da. I dag morges opplevde jeg å få en trist overlevering. Det var rehabiliteringsaksjonen som kastet inn håndkleet. De fleste av landets pasientorganisasjoner har nå i flere år arbeidet for å få et politisk løfte om en opptrappingsplan for rehabilitering til å bli mer enn det de kaller «bla, bla», nemlig en realitet. Men nå har de gitt opp denne aksjonsformen. De takket komiteen for samarbeidet, men måtte konstatere at de ikke hadde oppnådd det de ønsket. Alt tyder på at det rød-grønne flertallet også i dag vil stemme ned et forslag om en forpliktende opptrappingsplan for rehabilitering, en plan som er helt nødvendig for å få gi Samhandlingsreformen et innhold. Heller ikke de pasientene som kanskje opplever de mest dramatiske konsekvensene av manglende tilbud og samhandling, får i dag lovnader om en opptrapping. Det er de rusmiddelavhengige. Det er ikke grenser for hvor sterke ord rød-grønne politikere har vært villige til å bruke for å beskrive dagens tilbud, men forslag fra oss om forbedringer blir også i dag stemt ned. Etablering av flere behandlingsplasser og bedre samhandling om ansvaret for denne pasientgruppen er kanskje det enkelttiltaket som raskest kunne gitt positive resultater for pasienter i Helse-Norge i dag. Det er ett område som jeg vil trekke fram, som er positivt, og som komiteen har samlet seg om, og det er at det er behov for en nasjonal plan for nye IT-løsninger i helsesektoren. Det vil være helt avgjørende for å få til en konkret samhandling mellom de ulike sektorene at en har gode IT-løsninger, etablerer pasientportaler og bruker ny teknologi – ikke minst for å sikre seg at pasienten i større grad blir deltaker og selv samhandler inn mot helsetjenesten for å få informasjon som gjør det mulig å selv starte forebyggende helsearbeid og å bruke den informasjonen man får fra helsetjenesten, til å gjøre endringer i livet sitt som gjør at en ikke blir sykere. Dette har komiteen fått godt demonstrert, bl.a. i USA. Her er jeg glad for at det er bred politisk enighet, og jeg er spent på hvordan Regjeringen har tenkt å følge opp disse merknadene. Jeg har registrert at Regjeringen mener at opposisjonens politikk blir for dyr. Det er jeg helt uenig i. Det koster mer å la folk bli syke, uten å lære dem å leve med sykdom – som følge av manglende rehabiliteringstilbud. Det koster mer å la rusmiddelavhengige bli avruset og så sendt tilbake til rusmiljøet før de får behandling – som følge av manglende behandlingstilbud. Det koster mer å la ideene og entusiasmen til tusenvis av helsearbeidere som ønsker samhandling, dø ut i påvente av en rød-grønn «grand design»-løsning som skal tre ett system ned over hele Norge.