trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
Jeg takker igjen helseministeren for svaret. Jeg er fullt klar over hva som ligger i planene for å bedre denne situasjonen. Men planer er en ting, praksis er en annen ting, og det tar rimelig lang tid før vi får de nye ressursplassene som helseministeren snakket om. Jeg mener noe må gjøres nå, og at man ikke må vente med det. Det har faktisk vært dokumentert at etter at man la ned Reitgjerdet sykehus, som var et spesialsykehus for denne typen pasienter, har man hatt veldig mange uheldige situasjoner med sinnssyke i norske fengsler. Hadde man fulgt Fremskrittspartiets råd, hadde man for lengst hatt en spesialinstitusjon for disse pasientene. Jeg vil henstille til helseministeren at man finner strakstiltak nå fortest mulig for å ta ut de sinnslidende som i dag sitter i norske fengsler.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-01-20:
Jeg skal få stille helseministeren følgende spørsmål: «Stortinget har vedtatt å be Regjeringen vurdere å la leger over 70 år få drive legepraksis med refusjon fra folketrygden fordi de er en ressurs for helsevesenet og det er knapphet på leger. Det er også stor mangel på psykologer og fysioterapeuter. Vil statsråden ta initiativ til at også psykologer og fysioterapeuter over 70 år som for øvrig oppfyller kravene til å praktisere, kan få drive praksis med refusjon fra folketrygden?»
Annelise Høegh (Høyre), 1999-01-20:
Jeg takker statsråden for svaret, og det var jo et positivt svar. Jeg tror det var en inkurie at Stortinget innskrenket merknaden til å gjelde leger. Men jeg må få spørre statsråden om hans svar er slik å forstå at det han nå vil gjøre på bakgrunn av Stortingets vedtak, bare gjelder for de yrkesutøverne som akkurat 1. juli 1998 hadde passert 70 år. Jeg oppfatter Stortingets vedtak som å være et ønske om at også de som passerer 70 år, selv om de på tidspunktet for ny avtalepolitikk var yngre enn 62 år, og for øvrig har god helse og fyller vilkårene, fortsatt bør få refusjon, så fremt vi har knapphet på leger, fysioterapeuter og psykologer. Jeg vil spørre statsråden om han kan presisere at dette ikke bare gjelder dem som akkurat pr. 1. juli 1998 var i den situasjonen.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-01-20:
Jeg takker igjen statsråden for svaret, og synes det er positivt at departementet reagerer så raskt. Men jeg er også glad for at statsråden nå presiserer at dette er første ledd i en vurdering som bør gå lenger. Jeg håper statsråden iallfall i forbindelse med budsjettet for neste år, om ikke før, vil legge frem en vurdering som er positiv også når den gjelder en større gruppe. Det er sikkert riktig som statsråden refererte, at Den norske lægeforening er mest opptatt av akkurat denne lille gruppen. Men Stortinget har nok ut fra sin intensjon vært opptatt av flere, fordi vi frykter at problemet med legemangel, psykologmangel og fysioterapeutmangel ikke vil være løst ved det lille grepet som statsråden lanserte som sitt første. Jeg håper som sagt at vurderingen vil gå videre, og statsråden bekreftet vel i og for seg det, og jeg håper at også denne videre vurderingen vil falle positivt ut, slik at den ressursen som måtte ligge her, kan komme ikke bare yrkesutøverne, men selvfølgelig først og fremst pasientene til gode.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg har tillatt meg å stille følgende spørsmål til olje- og energiministeren: «I forbindelse med Regjeringens beslutning om endrede konsesjonsvilkår i Østmarka peker Olje- og energidepartementet på at en økning av lekkasjene vil kunne føre til utrasinger, sprekkdannelser, uttørring og økt forsuring i området omkring Puttjernene dersom det ikke iverksettes avbøtende tiltak. NSB Gardermobanen AS planlegger å etablere et vanninfiltrasjonsanlegg. Hvilke alternativer vil være aktuelle dersom dette anlegget ikke fungerer?»
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg vil takke for svaret. Jeg antar av vi må gi dette vanninfiltrasjonsanlegget en sjanse, slik situasjonen er. Jeg er for øvrig glad for at statsråden mener at NVE må fastsette de avbøtende tiltak som til enhver tid er nødvendige i skogsterrenget rundt Puttjernene. Det er i hvert fall beroligende. De totale lekkasjene som vi her snakker om, skaper stor usikkerhet for beboerne og har vært en psykisk belasting for mange, slik også fylkesmannen sier i sin uttalelse. Det har vært viktig for oss fra Oslo å gjenvinne den økologiske balansen i Østmarka. Vi snakker tross alt om livskvalitet for det tettest befolkede og mest forurensede dalføret i Norge, nemlig Groruddalen. Jeg vil spørre statsråden: Vil hun i tillegg ta et initiativ til å utrede miljøkonsekvensene relatert til friluftsinteressene i forhold til de ulike scenarier som ville oppstå dersom vanninfiltrasjonsanlegget ikke fungerer?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg er glad for de presiseringene som statsråden nå har gjort, og at man vil se på de til enhver tid nødvendige avbøtende tiltak dersom dette vanninfiltrasjonsanlegget ikke fungerer. Det er også en viss usikkerhet knyttet til den konsekvensanalysen som har vært utført når det gjelder Lutvann, stadig ifølge både NVE og Olje- og energidepartementet. Denne usikkerheten påstås i vedlegget til kgl. resolusjon av 18. desember 1998 å være knyttet til at man bl.a. ikke har nok nedbørsmessige data for området. Fylkesmannen har pekt på den betydningen Lutvann har som en særpreget og sjelden innsjø i biologisk forstand. Hva gjør man hvis usikkerheten faller uheldig ut, at også denne lekkasjen blir for stor? Jeg vil også spørre hva departementet har tenkt å gjøre i forhold til at alle de berørte vassdragene i Oslomarka faktisk ble vernet i stortingsvedtak for 25 år siden.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-01-20:
Ved kgl. resolusjon av 18. desember 1998 fikk NSB Gardermobanen tillatelse til en maksimal lekkasje på 220 l/min. i Puttjern-sonen. Bakgrunnen for dette var at de verdier som var berørt og de skader som ville oppstå ved en slik lekkasje, ikke kunne oppveie de uforholdsmessig store kostnadene som samfunnet ville bli pålagt ved en fortsatt tetting av Puttjern-sonen. Det ble lagt vekt på at det var et begrenset område som ville bli berørt. Økologien i dette området er heller ikke spesiell i forhold til det som er vanlig ellers i Østmarka. I tillatelsen ble det bestemt at det skulle fastsettes avbøtende tiltak i skogsterrenget rundt Puttjernene. Slike vilkår er det opp til NVE å fastsette på et senere tidspunkt. Vurderingen av om det skulle lempes på lekkasjekravet ble foretatt med utgangspunkt i de skader som ville oppstå uavhengig av et vanninfiltrasjonsanlegg, dvs. med en reell lekkasje på 220 l/min. Regjeringen har imidlertid merket seg at NSB Gardermobanen tar sikte på å bygge et vanninfiltrasjonsanlegg som ett mulig avbøtende tiltak for å oppnå en tilnærmet naturlig vannbalanse. Vi får etter min mening nå gi vanninfiltrasjonssystemet en sjanse til å vise hva det duger til før NVE vurderer eventuelle andre avbøtende tiltak som må til. Uansett vil det være viktig å isolere skadene og også å avgrense dem av sikkerhetsmessige hensyn. Som jeg sa, dreier det seg her om et svært begrenset område. Jeg er trygg på at NVE vil følge opp konsesjonsvilkårene på dette punkt og fastsette de avbøtende tiltak som til enhver tid er nødvendige i skogsterrenget rundt Puttjernene.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-01-20:
La meg først få understreke at en avgjørelse som dette selvsagt ikke er noen enkel avveining. Det er en avveining der vi var nødt til å se både på de verdier som er berørt – og det er klart at Oslos befolknings forhold til Østmarka som friluftsområde er én av de ting som er en viktig verdi. Mot de skader som kunne oppstå, måtte vi veie de enorme kostnadene som en fortsatt tetting var i ferd med å påføre samfunnet. Det var vurderingstemaet, og det var ikke enkelt. Jeg vil understreke at vanninfiltrasjonstemaet i seg sjøl ikke var en forutsetning for den avgjørelsen som ble tatt, fordi det ikke kan legges avgjørende vekt på vanninfiltrasjonsanlegget som et avbøtende tiltak, i den forstand at virkningen av et slikt anlegg kan være usikker. Nå får vi la det virke en periode. Men det er, uavhengig av vanninfiltrasjonsanlegget, viktig at NVE ser på de til enhver tid nødvendige avbøtende tiltak, som kan gå på ulike ting, fra å sikre strandsonen til å kunne drive skogpleie eller sikre utraste områder.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-01-20:
Det er riktig at alle vassdrag i Østmarka i utgangspunktet er vernet. Da skal en være tilbakeholden med utbyggingstiltak i området. I dette tilfellet er det snakk om skader som er skjedd, og vurderingstemaet i forbindelse med lekkasjeverdiene har vært: Hva kan tillates for å klare å opprettholde en naturlig vannbalanse i forbindelse med de skader som allerede er skjedd? Når det gjelder Lutvann, ble det spørsmålet som representanten Nybakk tar opp, om mangfold og friluftsområde, vektlagt under den siste behandlinga. Det var en av årsakene til at departementet valgte å opprettholde NVEs anbefaling og la vekt på fylkesmannens vurdering av Lutvann som et særpreget biologisk område og friluftsområde. Vi vil sjølsagt følge utviklinga knyttet til Lutvann og vannbalansen i Lutvann nøye. Når det gjelder Puttjernene, ble det ikke i samme grad fra fylkesmannens side lagt vekt på det særpregede biologiske mangfold eller friluftshensyn.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-20:
Som representanten Danielsen var inne på, er Groruddalen et hardt belastet område både når det gjelder trafikk, støy og forurensning. Det er viktig å ta vare på og utvikle også de svært positive verdiene som finnes i området, og det er ingen tvil om at jobbing med kulturminner og kulturhistorie kan være en slik positiv drivkraft. Vi har bl.a. erfaring fra Kulturminneåret som viser det. Jeg er i aller høyeste grad positiv til å bidra til at det også blir merket en led gjennom Groruddalen. Men som jeg sa i mitt første svar, synes jeg det er naturlig å avvente det møtet som nå skal være mellom Groruddalen historielag og Riksantikvaren, for å se på hva de der kommer fram til, ikke minst fordi jeg tror identiteten i forhold til en pilegrimsled og til lokale historieminner er vel så sterk i de tilfellene hvor initiativet kommer nedenfra.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-20:
I denne konkrete saken har Bergen kommune nylig vedtatt en reguleringsplan. Jeg er kjent med at planen er påklaget, og den vil nå bli behandlet av fylkesmannen i Hordaland. Under klagesaksbehandlingen skal fylkesmannen prøve alle sider av saken. Det er derfor ikke riktig av meg å kommentere denne konkrete saken nærmere nå. De rikspolitiske retningslinjene for samordnet areal- og transportplanlegging innebærer at utbyggingsmønster og transportsystem skal ses i sammenheng. Som representanten Valle peker på, må de ulike transportformene vurderes samlet, slik at kollektivtrafikk utredes som alternativ til økt vegkapasitet. En viktig intensjon bak retningslinjene er at de legger til rette for en mest mulig effektiv, trygg og miljøvennlig transport, og at transportbehovet skal begrenses. Kommuner, fylkeskommuner og statlige myndigheter har ansvaret for at retningslinjene blir fulgt opp i den kommunale og fylkeskommunale planleggingen. Representanten Valle spør om hvordan de sentrale myndighetene vil sikre at alternativer til ny vegutbygging får en likeverdig vurdering i bykommunenes arealplaner. Jeg vil poengtere at retningslinjene nettopp skal sikre at slike alternativer blir vurdert. Miljøverndepartementet støtter, faglig og økonomisk, lokale og regionale myndigheters arbeid med areal- og transportplanoppgaver. Bergen kommune deltar i Miljøbyprogrammet, der målet er en miljøvennlig og bærekraftig byutvikling, med areal- og transportplanlegging som en sentral utfordring. Arbeidet med Nasjonal transportplan er i full gang og skal erstatte de tidligere sektorplanene. De rikspolitiske retningslinjene for samordnet areal- og transportplanlegging legger føringer for planarbeidet. Samferdselsdepartementet oppfordret i fjor vår til at det settes i gang lokalt arbeid med kollektivplanlegging for å få et bedre grunnlag for prioriteringer. I arbeidet med Nasjonal transportplan legges det opp til en særskilt omtale av planer for å løse transport- og transportskapte problemer i hvert av storbyområdene.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-20:
Som jeg sa i mitt første svar, er det viktig for Regjeringen å få fram intensjonene med de rikspolitiske retningslinjer, som helt klart slår fast at man skal utrede samlede transportløsninger som også ivaretar miljøhensyn, og at kollektivtransporten selvsagt må inngå som en viktig del av dette. Og når vi har slike rikspolitiske retningslinjer, er det jo også fordi de er et viktig grunnlag for å kunne klage inn en plan hvis det viser seg at en ikke har tatt hensyn til dette. Og det er det som har skjedd i denne saken, hvor fylkesmannen nå skal se på klagen. Vi har også bedt om å bli fortløpende orientert om de vurderingene de der kommer til. Når det så gjelder spørsmålet om å lovfeste rikspolitiske retningslinjer, er det en vanskelig avveining, fordi det er viktig at man fra statens side ikke gir kommunene altfor mange lovpålegg. Jeg mener at de arealprosessene vi har nå, hvor rikspolitiske retningslinjer kan være grunnlag for klage, er den beste veien å gå.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-20:
Noe av det denne regjeringen har grepet fatt i, er å se på mengden av lovfesting og pålegg fra staten overfor kommunene. Jeg har bl.a. sørget for å få samlet alle statlige pålegg og retningslinjer når det gjelder kommunal og fylkeskommunal planlegging, i et rundskriv, og jeg må være den første til å bekjenne at det rundskrivet blir en bok! Dette har vi faktisk gjort uten at det er vedtatt et eneste nytt pålegg etter regjeringsskiftet. Og det viser at vi har svært mange lovpålagte retningslinjer fra statens side. Jeg synes nok at det er viktig at vi i dag har en klageprosess som skal forsvare de rikspolitiske retningslinjene. Jeg tror at det skaper engasjement, og jeg tror at det bidrar til at miljøvern ikke bare er noe de som befinner seg i Oslo, er opptatt av. Og slik sett tror jeg det er en bedre prosess enn å lovfeste dem. Jeg vil også understreke at det arbeidet som gjøres med en samlet transportplan i Samferdselsdepartementet, hvor vi skal se jernbaneplan, vegplan, havneplan og kollektivutbygging i sammenheng, også vil kunne være et viktig middel til å ivareta dette i framtiden.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-20:
Rovviltmeldingen fra 1997 og Stortingets behandling av denne trekker opp en tosidig målsetting. Vi skal sikre både levedyktige bestander av rovvilt og et aktivt jordbruk med utnytting av beiteressursene i utmarka med sau og tamrein. De erfaringer vi har høstet hittil, viser at gjennomføringen av rovdyrpolitikken krever samordnet innsats fra landbruks- og miljøvernmyndigheter. Jeg legger også vekt på at forvaltningstiltak skal utvikles og gjennomføres i nært samarbeid med kommuner og andre berørte parter. Under behandlingen av rovviltmeldingen sluttet flertallet i komiteen seg til målet om å etablere reproduksjon av ulv i Norge. Komiteen uttalte videre at norske og svenske styresmakter har et felles mål om å få etablert minst åtte-ti familiegrupper i Sør-Skandinavia. Dette innebærer et strengt vern av ulven. Erfaringer fra Koppangkjølen har vist at ulv i områder med stor beitetetthet vil kreve uforholdsmessig høye kostnader til forebyggende tiltak. Økningen i antall og utbredelse av ulv viser at denne arten i likhet med de andre rovdyrartene bør forvaltes gjennom arealsonering. Dette innebærer at utmarka må forbeholdes bufe og tamrein i store deler av landet, mens ulven i enkelte områder fortsatt må ha dagens strenge vern. I områder med strengt vern av ulv og stor beitetetthet må en stimulere til forebyggende tiltak, endring av driftsopplegget for sau eller omlegging til andre produksjoner. Dette vil for Hedmark delvis kunne falle sammen med leveområder for bjørn og gaupe, hvor omlegging allerede er en aktuell løsning. Det kan dermed åpnes for en liberal forvaltning utenfor områder der ulven gis et strengt vern. Vår forvaltningsstrategi for ulv er et forsøk på å balansere de ulike hensynene i rovviltforvaltningen på en slik måte at skadepotensialet i forhold til bufe og tamrein blir så lavt som mulig, samtidig som bestandsmålene for ulv skal nås. Miljøverndepartementet og Landbruksdepartementet er nå i ferd med å evaluere virkningene av rovviltforvaltningen og forebyggende tiltak fram til i dag. Det pågår videre registrering av ulvebestanden som grunnlag for forvaltningen. I denne sammenheng vil Direktoratet for naturforvaltnings forslag bli nærmere vurdert. Med bakgrunn i den pågående evalueringen vil jeg sammen med landbruksministeren og i nært samarbeid med berørte parter søke å finne løsninger som begrenser skadene på bufe og tamreinnæringen mest mulig.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-20:
Jeg tror Sylvia Brustad og jeg i hvert fall er enige om en ting, nemlig at dette er en debatt uten de enkle svarene. Det er fordi rovviltmeldingen, som Stortinget har sluttet seg til, pålegger oss å kombinere to tilsynelatende motstridende hensyn, nemlig at vi skal ha levedyktige bestander av de store rovdyrene samtidig som vi skal utnytte den miljøvennlige driftsformen som utmarksbeite for sau og rein er. Jeg kan derfor ikke svare et enkelt ja eller nei på spørsmålet om jeg støtter DNs forslag. Grunnen til det er at vi nå har en bred gjennomgang bygd på erfaringene fra forrige beitesesong og evaluering av hele rovviltpolitikken og hvordan denne fungerer, i samarbeid med Landbruksdepartementet. I den vurderingen vil også forslagene fra Direktoratet for naturforvaltning inngå. Jeg har også lagt stor vekt på at dette skal være en evaluering av de forebyggende tiltakene vi har hatt, bl.a. for å se på overføringsverdien av dem og hvilke som fungerer godt.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-20:
Det meget omfattende brevet fra Direktoratet for naturforvaltning til Miljøverndepartementet kom i midten av forrige uke. Vi er i gang med å vurdere det, og vil, som jeg sa, la det inngå i en større evaluering som vi foretar sammen med Landbruksdepartementet. I tillegg foregår det nå en omfattende sporing på snø, ikke minst i Hedmark, hvor faktisk tusenvis av frivillige deltar – noe jeg syns er veldig viktig og verdifullt. Når Regjeringen valgte å øke bevilgningen til bestandsregistrering, var det nettopp for å få mer sikker kunnskap om hvor store bestandene faktisk er, og et av prinsippene i rovviltmeldingen er helt klart at forvaltningsgraden endres etter hvert som bestanden utvikler seg. Når bestanden vokser, er den ikke lenger underlagt et like strengt vern. Når vi har foretatt den evalueringen, og hvis den medfører at vi kommer til å foreslå noe som kan oppfattes som å være i strid med rovviltmeldingen, vil vi selvsagt komme tilbake til Stortinget med det.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-20:
Jeg har følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Rikspolitiske retningslinjer for samordnet arealplanlegging skal sikre at kollektivutbygging vurderes som alternativ på lik linje med utbygging av veg. Bergen kommune har nylig vedtatt kommunedelplan for Dokken og Nøstebukten uten at «kollektivalternativet» har vært vurdert. Hvordan vil sentrale planmyndigheter sikre at alternativer til ny vegutbygging får en likeverdig vurdering i arbeidet med Bergen kommunes og andre bykommuners arealplaner?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-20:
Jeg takker for svaret. Jeg lyttet med meget stor interesse og oppfatter det slik at Regjeringa er alvorlig opptatt av å få fram intensjonene med de rikspolitiske retningslinjene. Bakgrunnen for spørsmålet er Bergen kommunes planlegging av området Dokken og Nøstebukten, som ligger midt i Bergen sentrum, og der det bor mange barnefamilier. Her planlegges det altså en firefelts veg med kapasitet på 24 000 biler i døgnet – og dette uten at kollektivalternativet er vurdert. Jeg synes jo det er et paradoks at miljøbyen Bergen i sitt planarbeid ikke tar til følge de rikspolitiske retningslinjene eller vedtatte prinsipp om å få ned biltrafikken og få en bærekraftig utvikling. Det viser at de rikspolitiske retningslinjene ikke oppfattes som forpliktende, og derfor vil jeg spørre statsråden om hun vil ta initiativ til å lovfeste rikspolitiske retningslinjer på dette området, slik at det forplikter kommunale planmyndigheter og ikke overlates til skjønn, slik som i dag.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-20:
Jeg er jo enig med statsråden i at dette er en vanskelig balansegang. Men når løsningene i mange kommuner, i hvert fall slik jeg kjenner dem, alltid er mer og mer veg som avler mer biltrafikk – i mine øyne gammeldagse tanker og gammeldagse løsninger – og når disse løsningene ofte blir applaudert av vegkontoret og av sterke næringslivsinteresser, da må levevilkårene både for miljøet og for framtidige generasjoner, som ikke har en stemme i dag, forsvares. Jeg er enig i at man har et virkemiddel ved å kunne klage en sak inn for overordnede myndigheter, men i dag blir intensjonene i de rikspolitiske retningslinjene i altfor stor grad overlatt til skjønn. Jeg vil igjen innstendig oppfordre statsråden til å se på om ikke lovfesting kan være et middel til å forplikte kommunale planmyndigheter i større grad enn det som gjøres i dag.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-10-28:
Jeg vil sette fram et forslag om endring av regelverk tilknyttet skatteloven § 76 om særfradrag for forsørgelse.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-28:
Jeg takker for svaret. Jeg registrerer at utenriksministeren og vi, og også mange kurdere, deler synspunkter om utviklinga i Tyrkia nå. Vi er enige om at det er lyspunkter i det tyrkiske politikere har sagt, men samtidig er vi enige om at det fremdeles foregår grove brudd på kurdernes rettigheter i Tyrkia. Noe som er veldig viktig, er jo nettopp det som utenriksministeren sa, at kurderne ikke anerkjennes som eget folk i den tyrkiske konstitusjon, slik det blir gjort i de andre landene der de befinner seg. Det jeg synes var noe av det mest positive i det utenriksministeren sa, var dette med å prøve å komme i gang med levekårsundersøkelser, slik at en kan få i gang prosesser. Men jeg var ikke så godt fornøyd med svaret på spørsmålet om mulighetene for å arrangere en fredskonferanse. I 1995 tok Belgia initiativet til å få brakt partene sammen. Den gang var det ikke så vellykket, men nå er det så mange signaler som tyder på at det kan være mulig å få arrangert en fredskonferanse, at det bør prøves. Det dreier seg ikke om at det her arbeides for en anerkjennelse av Kurdistan som en egen stat. Alle kurdiske ledere, inkludert Öcalan – og hans betydning er stor – sier at her dreier det seg om å anerkjenne kurderne som eget folk innenfor Tyrkias grenser, på samme måte som vi har anerkjent samene som eget folk. I et slikt arbeid er det viktig også å anerkjenne den kurdiske nasjonalkongressen som ble dannet nå i vår, og som består av alle parter bortsett fra Barzanis KDP. Det er viktig, fordi denne kongressen gir uttrykk for at her dreier det seg om å anerkjenne kurdernes rettigheter som folk, men innenfor de grensene som eksisterer i dag. Derfor vil jeg oppfordre statsråden til, som et ledd i prosessen, å ta et initiativ til å anerkjenne nasjonalkongressen, slik som Norge en gang anerkjente PLO, som var en viktig vei til de løsningene en er kommet fram til i dag når det gjelder palestinerne.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-28:
Dette har vært en debatt der jeg oppfatter at det er stor enighet om at nå må noe gjøres, og at tida er inne for at det skal gjøres noe. Jeg tror det er viktig å understreke at skal man komme noen vei, må kurderne anerkjennes som et eget folk. Noe av såret hos kurderne er jo nettopp det at de ikke har fått uttrykke seg på sitt eget språk. Jeg refererte til min venn, som sier at språket er kurdernes smerte, men også den viktigste markøren når de identifiserer sin kurdiskhet – selve symbolet for en kurdisk identitet. Derfor er ikke arbeidet for å løse kurderproblemet bare et menneskerettighetsspørsmål. Det er dét også, men det er samtidig å anerkjenne kurderne som et eget folk og sikre dem politiske og demokratiske rettigheter. Derfor er situasjonen annerledes i Tyrkia enn i de andre landene. Vi skal ikke bagatellisere det, for mye av kimen til problemene både for Tyrkia og for kurderne ligger i at de ikke er anerkjent som et eget folk. Annelise Høegh opplevde Öcalan. Jeg mener at det grepet Öcalan har tatt, er med på å gi muligheter for å løse problemet på en fredelig måte. Det er en viktig og klok rolle han nå har tatt på seg. Så tror jeg at det er riktig at det er mulig å gjøre noe i en EU-søknadstid. Men faren er jo at Tyrkia igjen blir tatt inn i det gode selskap, og at de får fortsette å bryte elementære menneskerettigheter. Det jeg synes er veldig bra i utenriksministerens svar, er at han la vekt på at man nå må gå inn og begynne med levekårsundersøkelser i de kurdiske områdene. Som representanten Anita Apelthun Sæle sa, er det ennå muligheter for å skaffe seg mer kunnskap, holde kunnskapen oppe, og gjøre det mulig å få til prosesser. Etter utenriksministerens andre svar til meg når det gjelder fredskonferanse, fatter jeg større håp om at det kan være mulig. Selvfølgelig må man bringe alle parter sammen. Jeg oppfordrer utenriksministeren både til å jobbe videre med det og også til å legge press på Tyrkia til å oppheve dødsdommen mot Öcalan.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-10-28:
La meg først si at jeg er glad for representanten Valles tone, for å si det slik. Jeg tror at vi her kan ha en god dialog om et spørsmål som vi alle er veldig opptatt av. Og jeg aksepterer fullt ut at representanten ikke er helt fornøyd med alt jeg har sagt. Jeg er veldig enig med representanten i det hun sa i sitt første innlegg om faren ved det vi allerede har sett, nemlig en radikalisering av kurderne og kurdiske grupper på grunn av manglende imøtekommenhet fra tyrkiske myndigheters side. Det tror jeg er reelt, det ser vi alle steder. Og noe av det jeg har påpekt overfor tyrkiske myndigheter, er at det burde være i deres egen interesse å imøtekomme en del av kurdernes krav som oppfattes som legitime av det internasjonale samfunn, og som ligger vedtatt f.eks. i internasjonale menneskerettighetsinstrumenter. Dette er noe vi vil fortsette å arbeide med. Når det gjelder spørsmålet om kurderne skal anerkjennes som et eget folk, er det et stort problem. Fra norsk side vil vi fortsette å stå på vår prinsipielle holdning og si at kurderne må få minoritetsrettigheter. Samtidig har jeg i mine samtaler møtt dette virkelig som en blokkering som gjør at det er veldig vanskelig å komme videre. Nå er jo ikke dette bare et problem i Tyrkia. Vi skal huske på – og det bruker da selvsagt tyrkiske myndigheter – at Frankrike heller ikke anerkjenner minoritetsgrupper og minoritetsfolk. Det får de da også kritikk for, f.eks. i Europarådet. Men likevel vil vel de aller fleste av oss si at befolkningen i Frankrike har helt andre rettigheter enn det vi mener de har i Tyrkia. Spørsmålet blir da: Hvordan angriper vi dette? Vi skal opprettholde våre prinsipper, vår holdning, men vi må likevel se på hvordan vi kan kjøre dette videre. En mulighet som vi nå ser på, er nettopp å videreutvikle parallelt den franske modellen med individuelle rettigheter. Der har vi fått en mer positiv tilbakemelding fra tyrkiske myndigheter, det kan de være villige til å se på. Det vil vi arbeide videre med. Når det gjelder en fredskonferanse, sa jeg ikke i mitt innlegg at jeg gikk imot det. Vi skal gjerne vurdere det videre. Representanten Valle hadde også en del konkrete forslag i sitt første innlegg om hvordan vi skulle drøfte dette med USA – det skal jeg gjerne gjøre. Men jeg tror det er veldig viktig at vi før vi innkaller til en slik konferanse, må ha positive signaler ikke bare fra kurderne, men også fra tyrkiske myndigheter. Det som har vært vellykket med vår Midtøsten-prosess, er jo nettopp at vi har greid å få med oss begge parter. Derfor vil jeg nok i dag si, selv om jeg i prinsippet er for, at vi fortsatt må arbeide videre med spørsmålet om en fredskonferanse før vi kan si at vi skal innkalle til det, for det kan i dag oppfattes mer som et problem enn som et løsningsforsøk.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-10-28:
Jeg er enig med representanten Valle i at dette er en viktig debatt. Og jeg tror nok at dette er en debatt vi vil komme tilbake til, også flere ganger kanskje dessverre, fordi vi ikke greier å finne en løsning på veldig kort sikt. Representanten Valle sier at tiden nå er inne for å gjøre noe. Jeg slo tilbake i mitt svar til representanten Valle den 24. februar, og allerede da forsikret jeg representanten Valle om at vi både hadde startet med å gjøre noe, og at vi fortsatt skulle gjøre noe. Og det har vi faktisk gjort senere. Det betyr at det ikke bare er hver gang vi blir kalt til Stortinget, at vi gjør noe, vi prøver også å gjøre noe innimellom. Men jeg ønsker ikke å skape de store forventninger om at dette skal finne en rask løsning. En levekårsundersøkelse har jeg pekt på som et hensiktsmessig redskap. Men igjen: Vi må huske på at vi må ha med oss tyrkiske myndigheter hvis denne levekårsundersøkelsen skal gjennomføres, og det er et problem. Den er ikke blitt mottatt med noen særlig fagnad i Tyrkia, men vi arbeider også med den saken. Når det gjelder fredskonferanse, skal jeg love at jeg skal følge opp det. Men som representanten Nymo var inne på, forutsetter en slik fredskonferanse også et samarbeid, og det blir da viktig for oss på en måte å legge grunnlaget for at vi kan få til et slikt samarbeid. Jeg tror, som jeg også var inne på i mitt svar, og som flere andre har vært inne på, at Tyrkias situasjon rent generelt i forhold til Europa er viktig. Jeg tror også at den prosessen som man nå ser fremover mot EUs toppmøte og en mulig kandidatsituasjon for Tyrkia, er noe av det vi skal bruke aktivt. Derfor har vi i tillegg til det generelle arbeidet vi har gjort, og det vi allerede tidligere har satt i gang vis-à-vis Tyrkia, nå satt i gang en del ekstra tiltak, både når det gjelder kontakt med politikere, og når det gjelder kontakt med frivillige organisasjoner, nettopp for å komme i en dialog med tyrkiske politikere og grupper for å synliggjøre våre ønsker, våre meninger, og kanskje også få en større forståelse i det politiske miljøet i Tyrkia for det som er vårt anliggende. Det håper vi også skal gjenspeile seg i kontakter med Stortinget og dets representanter. Og jeg tror der, som jeg var inne på, at den generelle menneskerettighetsdialogen er noe av det aller viktigste også når det gjelder kurdernes rettigheter, fordi det er gjennom en generell opplæring når det gjelder menneskerettigheter og menneskerettighetenes betydning at man også kan sikre større rettigheter for kurderne innenfor i hvert fall det tyrkiske samfunn, hvis det er det vi nå spesielt snakker om.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-10-28:
I en debatt om menneskerettighetene i kurdiske områder 2. juni 1997, sa Haakon Blankenborg bl.a. følgende: «Kurdarane stod feil til og har stått feil til når nasjonalstatane i Midtausten og elles i verda er blitt utforma. Det er deira historiske lagnad.» Slik kan kurdernes og Kurdistans skjebne beskrives ganske presist. Kurderne er spredt over et landområde som dekker flere land og krysser en rekke landegrenser. Og til alt overmål er det ikke akkurat verdens mest velutviklede demokratier som huser de kurdiske folkegruppene: Iran, Irak, Syria, Tyrkia og tidligere Sovjetunionen. Verken det fundamentalistiske Iran eller Saddam Husseins Irak kan sies å være særlig pluralistisk. Brutal undertrykking i Iran og bruk av kjemiske våpen mot kurdere i Irak er velkjent fra mediene de siste årene. Situasjonen i Nord-Irak er delvis også en konsekvens av at det internasjonale samfunnet har «delt» Irak. Store deler av syriske kurdere er interne flyktninger eller «displaced persons». Likevel må kurdernes situasjon løses innenfor eksisterende grenser, noe de enkelte kurdiske gruppene selv i økende grad erkjenner. Vi må diskutere og jobbe med kurdernes problemer som et menneskerettighetsproblem. Kurderne må sikres elementære politiske og kulturelle rettigheter og være sikret mot overgrep og mot krenking av egen identitet. Vi må aldri bli passive vitner til de overgrepene som skjer mot den kurdiske befolkningen i Tyrkia. Og jeg er enig med utenriksministeren i at grunnlaget for et bredt menneskerettslig engasjement overfor Tyrkia er bedre enn noen gang. Vi skal bruke både våre NATO-kanaler og Tyrkias banking på dørene til EU til å utvikle en kritisk dialog med en stat som spiller en økende politisk rolle både i sitt nærområde og i Kaukasus og Sentral-Asia. Blant annet vil Kypros-konflikten aldri bli løst uten Tyrkia, og vi skal vite å utnytte de signalene som er kommet om vilje til å endre rettssystemet i landet, og si klart ifra at standarden ennå ikke holder mål for Tyrkia som Europaråd-land. Så synes jeg at vi skal ønske velkommen det som vel best kan kalles et «postearthquake diplomacy» mellom Tyrkia og Hellas, og også dialogen mellom EU og Tyrkia. For det som skjer her, kan nemlig endre klimaet i hele området. Det betyr også at grunnlaget for både å endre kurdernes situasjon og å ta opp og endre menneskerettighetssituasjonen generelt kan bli betydelig bedre som en følge av dette oppmykede og bedrede klima. Til slutt når det gjelder Öcalan: Fra Arbeiderpartiets side vil vi slå kategorisk fast at dødsstraff er helt uakseptabelt uansett hvilket regime som bruker det. Det må også tyrkiske myndigheter få klar beskjed om. For øvrig slutter vi oss i det store og det hele til det utenriksministeren har sagt.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-10-28:
Problemene rundt hvilke rettigheter etniske og kulturelle grupper skal ha, vil alltid være gjenstand for avveininger. Spørsmålene kan dreie seg om kulturelle rettigheter eller mer historiske rettigheter til spesifikke territorier. Det kan også være et spørsmål om hvem som skal forvalte ressursgrunnlagene, som f.eks. land og vann. Disse spørsmålene er av en slik karakter at det ikke vil være riktig av Norge å komme med konkrete tiltak som skal ansees som normgivende innenfor Tyrkias grenser og territorium. Uavhengig av dette vil naturligvis elementære menneskerettigheter alltid være noe en skal garanteres, uavhengig av religion, kultur eller etniske skiller. I denne sammenheng er det viktig å påpeke at menneskerettigheter er noe som gjelder det enkelte mennesket, og ikke baserer seg på tilhørigheten til grupper eller geografiske områder. Slik sett vil Norges arbeid for menneskerettigheter også i forhold til andre land være viktig. Det å ta opp brudd på elementære menneskerettigheter er et viktig bidrag og en forutsetning for å verne enkeltmennesker mot en overmektig statsmyndighet. Like viktig er enkeltmenneskets rettigheter til ikke å bli utsatt for terror eller frykt for represalier fra en annen part i konflikten. En kan ikke foreta en forskjellig vurdering av overgrep basert på hvilken part en selv mener har de beste og mest høyverdige grunner for sitt maktmisbruk. Dialog er avgjørende for å finne en god og varig løsning på konflikter, uavhengig av konfliktenes innhold, størrelse og omfang. Likevel vil jeg hevde at representanten Valles ønske om en fredskonferanse for å løse kurdernes problemer vitner om en vel stor tiltro til konferansers effektivitet. At parter kommer sammen, er ønskelig, men en kan nok også undres om dette alltid bør skje i norsk regi. Kanskje burde vi konsentrere oss om de oppdrag Norge allerede har påtatt seg. Selv Norge har begrensninger på hvilke ressurser, menneskelige som økonomiske, vi kan stille til disposisjon for å løse alle andre lands og folks problemer. Derfor bør vi samle oss om de oppgaver vi allerede har tatt på oss, og løse disse på en best mulig måte. Ingen er tjent med at vi tar på oss så mange oppdrag at vi av den grunn ikke klarer utfordringene det innebærer å løse dem. Som en konsekvens av dette vil ikke Fremskrittspartiet uten videre støtte at Norge skal påta seg å ordne opp, det være seg innenfor eller utenfor de tyrkiske grenser.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 1999-10-28:
Trass i stort statsbesøk og mykje oppstyr, der Israel er på dagsordenen, vil eg påstå, som eg har sagt før, at kurdarspørsmålet eigentleg er Midtaustens problem nr. 1. Kurdarane er mange. Dei har kjempa ein motstandskamp og ein blodig borgarkrig i fleire tiår, dei har tapt og tapt, og dei manglar framleis grunnleggjande rettar som ytringsfridom og opplæring i eige språk og eigen kultur. Situasjonen er eigentleg skremmande. Det finst fleire millionar internt fordrivne i Tyrkia, og 3 000 brende landsbyar representerer tragediar og brot på menneskerettane i eit enormt omfang. Tyrkia vert jo også dømt i Menneskerettsdomstolen i Strasbourg, igjen og igjen. Frustrasjonen er stor, også blant dei som lever i eksil i Europa. Vi treng eit initiativ for å få ein dialog mellom regjering og kurdarleiarar, ikkje minst i Tyrkia, der potensialet for ei forbetring trass i alt er størst, som utanriksministeren heilt riktig peika på. Det er ikkje utenkjeleg at situasjonen kjem ut av kontroll om dette store folket føler seg gløymt av verdssamfunnet. Det kan også få konsekvensar i den vestlege verda som ikkje er hyggelege å tenkja på. Eg er positiv til at utanriksministeren vil freista å få sett i gang ei levekårsundersøking i dei kurdiske områda i Tyrkia. Det vil gje auka merksemd omkring dei brota på menneskerettane som finn stad der, og det vil gje oss kunnskap om tilstanden i eit område som har opplevd svært så tøffe tider. Eg håpar at ein raskt kan koma i gang med eit slikt prosjekt. Det er også viktig at ein stadig tek opp menneskerettsspørsmål med Tyrkia, og at det skjer på ein slik måte at det også vert kjent for kurdarar i eksil. Dei må få vita at dei ikkje er gløymde; det trur eg er svært viktig. Tyrkiske styresmakter ynskjer ei tilnærming til Europa, og er dermed meir lydhøre for krava om å respektera menneskerettane. I Europarådet har tyrkiske parlamentsmedlemer gått langt i å kritisera eiga regjering og deira behandling av kurdarane, og det er nytt. Eg trur, som interpellanten, at tida er moden for ein fredskonferanse om kurdarspørsmålet. Noreg kan naturlegvis ikkje vera åleine om dette initiativet, men kan vera pådrivar for at kravet om politisk løysing på denne tragiske konflikten vert stilt overfor dei statane som har kurdisk minoritetsbefolkning. Får vi Tyrkia med på ein slik fredskonferanse, er vi på god veg, og eg er glad for at utanriksministeren vil ta opp dette. Vi kan ikkje gje opp håpet om ein dialog og ei fredeleg løysing på denne vonde konflikten.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-10-28:
En konflikt har alltid to sider, minst, og det gjelder også denne. Det er vel ingen uenighet her i denne salen om at Norge fortsatt bør støtte kurdernes krav om respekt for seg selv, sin identitet, sin kultur og sitt språk. Men vi bør også støtte og ha forståelse for Tyrkias krav om respekt for sitt lands grenser. Det er mye å si om demokratiet i Tyrkia, og mye har med rette allerede vært sagt om det her i dag. Det er langt fra perfekt, men det er tross alt et demokrati, i skarp kontrast til Irak, Syria og Iran, som er de andre store landene med tyrkiske befolkninger. Derfor synes jeg nok at interpellanten trår litt feil når hun – slik jeg leser interpellasjonsteksten – gir inntrykk av at situasjonen nærmest er verst i Tyrkia. Det hun kanskje mener, er det utenriksministeren sa, nemlig at potensialet for å komme videre i arbeidet for menneskerettigheter overfor både kurdere og andre nasjonale minoriteter er størst i Tyrkia. Men jeg tror det er viktig i en konflikt som denne at skal man ha en fredsskapende rolle, som interpellanten ønsker, men som jeg er i tvil om det er mest naturlig for Norge å påta seg, må man være meget nøyaktig i sin balanse og ikke gi inntrykk av at man er mer på den ene enn den andre siden. Det var vel det som var det mest vellykkede med Norges rolle som fredsbidragsyter i Midtøsten. Jeg var som medlem av Europarådet selv til stede en dag under rettssaken mot Öcalan, og det var en sterk opplevelse. Jeg hørte en av hans store forsvarstaler, og det var åpenbart at her har vi med en etter hvert svært klok og erfaren mann å gjøre. Hans utgangspunkt var å innrømme og erkjenne tiltalen, og derfor ville han heller ikke ha noe med sine forsvarere å gjøre; forsvaret tok han seg selv av. Han kom, slik jeg opplevde det, med et sterkt budskap til utenverdenen og til de tyrkiske myndigheter om at man nå først og fremst måtte få en ny begynnelse, bruke denne anledningen til å skape demokrati og respekt for menneskerettigheter for alle grupper i Tyrkia, som vi i Norge selvsagt støtter. Jeg glemmer heller ikke de representanter for ofrenes familier som var til stede i rettssalen, drapert i tyrkiske flagg og med bilder av sine drepte. Dette viser en nasjon som har et stort problem, som jeg ikke tror vi skal tro er lett å løse. Jeg ser på Tyrkias søknad om EU-medlemskap som noe av det mest fredsskapende og det som gir mest håp, og jeg kunne være fristet til å spørre både interpellanten og utenriksministeren om de ikke deler det syn at nettopp i EU-søknaden, nettopp i tøværet mellom Hellas og Tyrkia, som Nybakk var inne på, ligger noe av spiren til det vi håper kan bli realisert innen kort tid, nemlig at det også blir respekt for både kurdere og andre minoriteter i Tyrkia og i resten av området.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-11-18:
På vegne av Oddvard Nilsen, Thore Aksel Nistad og meg selv vil jeg få fremme forslag om endringer i regelverk og aldersgrense for kjøring med gokart.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Jeg foreslår Bjarne Håkon Hanssen.
Børge Brende (Høyre), 1999-06-03:
På vegne av representanten Christopher Stensaker og meg selv trekker jeg forslaget om at miljøvernministeren skal frafalle pålegg til Trondheim kommune om å bygge kjemisk renseanlegg ved Høvringen, ettersom hun i går hadde en pressekonferanse hvor hun redegjorde for at departementet, etter at vi fremsatte forslaget, har trukket pålegget.
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-06-03:
Det er ganske riktig som Arbeiderpartiet har oppfattet, at Høyre er teknologivennlig, opptatt av utvikling og opptatt av fremtid. Vi er opptatt av at reguleringer – teleregulering og reguleringer generelt – ikke må legge hindringer i veien for utvikling og fremgang. Derfor er vi bekymret, for ikke å si at vi reagerer intuitivt, når Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti understreker at «regulering er en viktig konkurransefaktor på teleområdet». Vi oppfatter ikke SV som nettopp fremskrittsvennlig på dette området – tvert imot, fra SVs side skal reguleringer begrenses til statlig styring og statlig virksomhet. Her har altså Arbeiderpartiet gått sammen med Sosialistisk Venstreparti, og, som sagt, i tradisjonell forstand er vi da veldig skeptiske. Nå hører jeg at Arbeiderpartiet er opptatt av utvikling. La oss håpe at de nå har – jeg hadde nær sagt – tatt til fornuft, og at de kommer etter. Vi har sagt det lenge: Kommer Arbeiderpartiet etter, er vi glad, da skal vi sammen se på hva som kan gjøres. Men det forundrer meg noe at Arbeiderpartiet da ikke kan være med på de vurderingene som Høyre har gjort i disse seks punktene, for nettopp å se på de teleregulatoriske bestemmelsene som vi oppfatter som å være til hinder for en teknologisk utvikling.
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-06-03:
Den konkurransen vi har fått i telemarkedet, har gitt et bedre tilbud og lavere priser til hele Norge. Det er ikke slik, som Kristelig Folkeparti nå antyder, at Distrikts-Norge er tapsbringende, og at det ikke er interessant å bygge ut også der. Vi har sett at konkurransen har virket. Men det kan tenkes at vi i enkelte distrikter i vårt land ikke får en tilstrekkelig utbygging på kommersielt grunnlag, og da har også Høyre sagt at hvis vi kommer i en slik situasjon, må vi vurdere å pålegge selskaper gjennom konsesjonsbetingelser å bygge ut, og da sier vi oss også villig til å betale for de tjenestene som Distrikts-Norge ikke får på rent kommersielt grunnlag. Det har Høyre tydelig sagt i innstillingen, og jeg mener at Kristelig Folkeparti her taler mot bedre vitende hvis de tillegger oss den mening at det er ren markedsmekanisme som skal fungere, uten at vi hensyntar, som vi har sagt når det gjelder målsetningen, at hele landet skal få et tilfredsstillende tilbud, og at vi kan ta alle tjenester i bruk i dette landet. Det har vi vært enig med Kristelig Folkeparti om i våre uttalelser.
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-06-03:
Jeg tror ikke det kan være noen tvil om at deregulering og konkurranse har gitt abonnenter og brukere i Norge bedre og billigere tjenester. Og så skal jeg også villig innrømme at den teknologiske utviklingen har bidratt. Vi er glade for det, og vi håper at den fortsetter. Det er viktig for Høyre å legge forholdene til rette, slik at både den teknologiske utvikling og konkurransen i markedet kan stimulere til et ytterligere bedre tilbud og billigere tjenester for brukerne i dette land. Så må jeg si til SV at det undrer meg at statlig eid nett, statlig eid Telenor, statlig styring av utviklingen, nei til fusjon, og nei til private interesser er framtidsrettet. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet har snudd. Ved budsjettinnstillingen i fjor gikk de imot en privatisering og børsintroduksjon, nå går de med. Jeg registrerer at det nå bare er SV igjen i denne sal som fortsatt har en iboende tro på statlig styring – kanskje med unntak av noen feiltrinn i Fremskrittspartiet.
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-06-03:
At vi har gjentatt vårt gamle budskap om konkurranse og konkurransens betydning for tilbudet i markedet, er helt riktig. Vi kommer faktisk til å fortsette med det også, fordi det har vist seg at det fungerer. Vi er opptatt av brukerne i markedet. Vi er mer opptatt av brukerne enn av Telenor og statlig styring av Telenor. Det er ikke en gang i framtiden vi skal ta i bruk virkemidler hvis det viser seg at markedet ikke bygger ut tilstrekkelig kapasitet og tilstrekkelig nett for at hele landet kan ta i bruk IT-teknologien. Sammen med regjeringspartiene peker vi på maksimalpriser og leveringsplikt som virkemidler, men vi forholder oss til at den utbygging som i dag skjer på kommersielt grunnlag, for øyeblikket er tilstrekkelig til å dekke behovet. Vi har også sagt at vi forutsetter at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med nye forslag dersom de utbyggingsplanene som foreligger, og de utbyggingene som markedet foretar, ikke dekker behovet. Da vil vi øyeblikkelig be Regjeringen komme tilbake, og vi vil bidra til at hele landet kan ta teknologien i bruk. Men pr. i dag ser det ikke ut til å være behov for det. Regjeringen har presisert det, og vi tar altså dette til etterretning. Men vi har understreket at dette må overvåkes – ikke ved at staten bygger ut og styrer, men ved at staten tar ansvar for at det blir bygd ut.
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-06-03:
Jeg føler at jeg begynner å gjenta meg selv, men det er kanskje nødvendig! Det er altså tjenestene til innbyggerne i dette land som er viktig. Det er ikke hvem som tilbyr dem, som er viktig, men tjenestene og prissettingen. I sin tid stod vi alle i kø for å få telefon. Utviklingen har gått framover. Telenor har også utviklet seg. Det er slik at konkurranse i et marked bedrer tilbudet, det gir flere muligheter. Høyre ønsker fortsatt å legge til rette for at vi får en best mulig konkurranse inn på også disse tjenesteområdene, og at brukerne får en størst mulig valgfrihet. Norge er et langstrakt land. Vi har våre utposter og utkanter, og vi har en felles oppfatning av at når det gjelder disse teletjenestene, skal hele landet ha likt tilbud, mest mulig likeverdige tilbud. Skulle det vise seg at dette foraktede markedet ikke tilfredsstiller de behovene, er altså Høyre den første til å si at vi må gå inn og se på hva vi som teleregulatorisk myndighet kan gjøre for at dette tilbudet blir gitt.
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-06-03:
Arbeiderpartiet sier i innstillingen at de ikke har sett behov for en delprivatisering og børsintroduksjon av Telenor. Og så sent som i budsjettinnstillingen gikk de altså mot en delprivatisering og børsnotering. Likevel stemmer Arbeiderpartiet nå for sammenslåingsavtalen mellom Telia og Telenor, som legger veien åpen for privatisering av selskapet. Hva skyldes denne manglende konsistens? Har det skjedd noe etter nyttår som gjør at dette nå er viktig? Er Arbeiderpartiet egentlig for en delprivatisering og børsintroduksjon, men har sagt nei fram til nå for å tekkes LO? Eller er det slik at det er sammenslåingen med Telia som nå har gitt Arbeiderpartiet en mulighet til å snu i denne saken?