Bjørnar Moxnes (Rødt), 2020-10-05:
For noen dager siden, så å si nøyaktig ett år før valget, fikk vi bekreftet det som mange lenge har følt på kroppen, men som Høyre prøver å snakke seg bort fra, nemlig at noe er råttent i Forskjells-Norge – ja, enda mer råttent enn det statistikken har vist oss til nå. Jeg snakker om tallene fra SSB, som viser at forskjellene har økt fire ganger mer enn det vi har trodd – at den rikeste prosenten har karret til seg en dobbelt så stor andel av totalinntekten som vi har antatt fram til nå – og om magasinet Kapitals liste, som viser at vi aldri har hatt så mange milliardærer i Norge som vi har nå. Landets 400 rikeste har økt sine formuer med over 700 mrd. kr på ti år. Det skjer samtidig som 500 000 mennesker har vært avhengig av Nav gjennom året, og at regjeringen planlegger kutt for de arbeidsløse. Bak tallene om økt ulikhet skjuler det seg mennesker. På den ene siden har vi flertallet som taper på denne utviklingen, på den andre siden mindretallet av superrike som blir rikere og rikere. Under krisen har mange gått på jobb med stor smitterisiko – bussjåfører som bokstavelig talt har holdt samfunnshjulene i gang, butikkansatte som har sikret oss mat på bordet. De har fått applaus og har havnet på listen over samfunnskritiske funksjoner, men på lønnslistene havner de på bunnen. Sjefene i busselskapene setter derimot lønnsrekord, og eierne av dagligvarekjedene, som Rema-Reitan og Johan Johannson, står på Kapitals liste over de rikeste. På den listen finner vi også velferdsprofitører som Adolfsen-brødrene. De har fått installert svære sugerør i statskassen og bygd seg en formue på 5,6 mrd. kr, bl.a. gjennom å selge eiendommer de har fått gratis eller på billigsalg av norske kommuner. Hvordan endte vi opp med det Forskjells-Norge vi har i dag? Det skyldes i hvert fall ikke naturkrefter utenfor de folkevalgtes kontroll, som enkelte partiledere har sagt. Tvert imot skyldes framveksten av Forskjells-Norge politiske vedtak som har ført til skattefrie gigantformuer for milliardærene og lønnsdumping for arbeidsfolk, ikke bare vedtakene om å la velferdsprofitører forsyne seg av innbyggernes skattepenger til privat berikelse, men også vedtaket som Arbeiderpartiet og de borgerlige gjorde da de åpnet opp for å sette ut bussjåførene på anbud. Det var i 1991. Året etter var det Brundtland-regjeringen, støttet av de borgerlige, som innførte nullskatt på aksjeutbytte. Dette betyr enorme skattefrie formuer til millionærene på den ene siden og lønnsdumping for arbeidstakerne på den andre siden. Bussjåfører på anbud, som vi har sett nå under streiken, viser oss hvordan politikk kan forandre folks liv til det verre. De sakker akterut på lønn, de blir detaljstyrt av stoppeklokka gjennom arbeidsdagen, mens for de rikeste ser vi at mindre skatt har ført til det motsatte, nemlig mer penger, mer makt og mer innflytelse over samfunnet. Dette skal vi snu. Etter forrige valg må vi også spørre oss: Skal vi virkelig tro på at de partiene som skapte problemene, er de rette partiene til å løse problemene? I dag står vi fortsatt i den verste krisen siden 1930-tallet. Vi har dobbelt så mange ledige som før korona. Det er grunn til å tro at arbeidsledigheten vil bite seg fast, men kriser betyr også politiske veivalg. Markedsliberalismens kanskje fremste pådriver, Milton Friedman, sa at utfallet av kriser avhenger av hvilke ideer som er i omløp. I regjeringskorridorene er det vel først og fremst markedsliberale skrivebordsteorier som er i omløp, for selv om ikke koronaviruset i seg selv gjør forskjell på fattig og rik, gjør definitivt regjeringens krisepolitikk det. Fra dag én har den handlet om å verne privilegiene til de aller rikeste. Milliarder har blitt gitt til eiendomsbaroner uten noen betingelser og krav om at de kutter husleien for kriserammede bedrifter eller enkeltpersoner. Samtidig har hundretusener av arbeidsledige ventet i månedsvis på å få sine sårt tiltrengte dagpenger, og nå vil altså regjeringen kutte i krisepakkene som Rødt bidro til å kjempe gjennom på Stortinget for å beskytte de ledige mot effektene av krisen. La meg gjøre én ting klart: Rødt godtar ikke at det tas så mye som én krone fra dagpengene til de ledige, og det burde ingen andre partier i Stortinget heller godta. Det er heldigvis sånn at regjeringens krisepolitikk, hvor de rike favoriseres mens regningen veltes over på arbeidsfolk, ikke er noe naturgitt. Det viser historien, ikke minst krisen på 1930-tallet. Da ble nemlig vanlige folks interesser for første gang satt i førersetet i politikken. Også i den nåværende krisen finnes det helt andre ideer i omløp enn de markedsliberale ideene vi ser hos regjeringen. Rødt la fram et kriseprogram som bygger på den samme grunntanken som på 1930-tallet, nemlig om en rettferdig vei ut av krisen for å sikre inntekt, arbeid og velferd for alle. Nå har NHO riktignok uttalt at det er umusikalsk av vektere og bussjåfører å streike under koronaepidemien. Vi i Rødt har nok en ganske annen musikksmak enn bedriftseierne og NHO. Vi er enig med hovedtillitsvalgt i Securitas, Robert Ball, som sier at det er eiersiden som synger falskt når Securitas-sjefen tjener ti ganger mer enn de ansatte vekterne i selskapet. Da er de falske melodiene på eiersiden, og ikke hos dem som nå streiker for å få sin rettmessige andel av verdiskapingen. Kampviljen til streikende vektere og bussjåfører og ikke minst den overveldende støtten de har fått ute i folkedypet, viser også noe annet: at de som har fått sitt liv forandret til det verre av politiske beslutninger, også kan ta saken i egne hender og slå tilbake. Det er bare et år siden vi feiret at det er 100 år siden vi fikk allmenn stemmerett her i landet, og at vanlige folk kunne bruke demokratiet til å kjempe for sine interesser. Om et år skal vi igjen bruke stemmeretten til å skape mer rettferdighet for folk flest. Rødt går til valg på en tydelig politikk for å få ned forskjellene. Vi går bl.a. inn for en dynastiskatt som gjør at de på toppen – med store formuer, utbytter og luksusarv – bidrar mer til fellesskapet. Dette får forskjellene ned. Som dagens rapport som regjeringen har bestilt, viser, vil økt skatt på formue gjøre at sysselsettingen faktisk går opp. Det er direkte naivt å tro at regler for å begrense utbytte får velferdsprofitørene til å slutte å ta profitt ut av velferden. Derfor går også Rødt inn for å få de kommersielle ut av velferden og heller sikre velferd i felles regi sammen med de private ideelle aktørene. Vi vil også ha en rettferdig miljøpolitikk som ikke lar eliten få kjøpe seg ut av klimadugnaden, og som velter regningen over på vanlige folk og folk i distriktene. Vi vil ha en stopper for internasjonal vindkraftkapital som raserer norsk natur og sender pengene rett ut av landet. Ja, Rødt skal bidra til å felle høyreregjeringen neste år. Men vi husker også at forskjellene i landet vårt har økt under sittende regjeringer med andre partier i førersetet, så for å få et vendepunkt og få ned forskjellene i Norge må vi derfor ikke bare nøye oss med å felle regjeringen og tro at partier på rød-grønn side, som åpnet opp for nullskatt, for buss på anbud og for profitt i velferden, fikser biffen alene. Nei, et rekordvalg for Rødt er den beste garantien for ikke bare å skifte regjering, men også få et retningsskifte så vi får ned forskjellene, får en kraftfull og rettferdig miljøpolitikk og får profitten ut av velferden. Jeg tar med det opp Rødts 22 forslag, som er en forslagspakke mot Forskjells-Norge, både for å utfordre regjeringens forskjellspolitikk og for å avklare hvor de andre partiene står, ett år før stortingsvalget. Det er tid for at flertallet i Norge ikke bare får sitt liv forandret av politikken, men selv blir med og skaper og forandrer politikken.