Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Jeg hørte nylig om en pasient som hadde fått anafylaktisk sjokk på grunn av narkose. Det er en alvorlig og i verste fall dødelig tilstand. Hun klarte seg heldigvis, men da hun senere skulle gjennomgå en ny operasjon på et nytt sykehus, ble hun forbauset over at sykehuset ikke hadde informasjon om hva som skjedde sist, slik at en kunne bruke en annen type narkose. Heldigvis informerte hun, nærmest for sikkerhets skyld, om det hun trodde anestesipersonellet allerede visste, men da måtte operasjonen utsettes, slik at sykehuset kunne få tilsendt informasjon. På samme måte har vi fått mange andre eksempler på at systemet for god kommunikasjon er for rigid, og at viktige opplysninger ikke kommer fram. Det kan være eldre pasienter som kan bli sendt fram og tilbake mellom kommune og sykehus, som får viktige beskjeder om at de må ta nye medisiner eller endre på medisineringen, og så kommer ikke disse opplysningene fram før lenge etterpå. Jeg og flere representanter fra Arbeiderpartiet har vært i Orkdal, der vi så på Orkdal sykehus og den felles interkommunale legevakten, som var lokalisert i bygningene til Orkdal sykehus, men der man ikke kunne kommunisere mellom den felles interkommunale legevakten og sykehuset på en hensiktsmessig måte. Hvis noen i mitt hjemfylke, Hordaland, blir innlagt på sykehus på Voss og deretter overført til Haukeland i Bergen, kan en utveksle informasjon på en god måte fordi det er samme helseforetak. Men hvis en blir innlagt på Stord, som også er i Hordaland, og deretter blir overført til Haukeland sykehus, da er det sperre, fordi det er to forskjellige helseforetak. Vi mener at Stortinget ikke kan godta at systemet er så tilfeldig, og jeg tror det er mange som regner med at helsevesenet allerede nå har langt bedre mulighet enn det de faktisk har, til å utveksle informasjon hvis det er nødvendig for å redde liv. Jeg tror det er få som tenker på at leger eller kirurger i noen tilfeller ikke får tilgang til pasientopplysninger som kan utgjøre en viktig forskjell, selv om pasienten samtykker til det. Det dør kanskje 2 000 pasienter hvert år av feilbehandling i Norge. Det er det mange grunner til, men én av grunnene er vanntette skott som hindrer tilgang på viktig pasientinformasjon til rett tid og på rett sted. Når vi gir adgang til nødvendige helseopplysninger i journalen til dem som skal behandle pasienten, får pasienten et bedre tilbud og tryggere behandling. Pasientvernet blir mye bedre, og på noen måter kan sikkerheten også bli bedre enn før. Forskjellen er at en kan logge og sjekke hvem som har vært inne og sett. Her kan IKT gi oss nye virkemidler, ikke bare til bedre kommunikasjon, men også til bedre kontroll og personvern. Likevel, for å understreke personvernhensynet enda sterkere, har vi i komitébehandlingen gått inn for en forsterkning av lovteksten på tre punkter. Det var saksordføreren også inne på. Det er enighet mellom Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet i komiteen. De tre forsterkningene vi er enige om, er for det første at tilgang til helseopplysninger på tvers av virksomheter bare skal gis etter uttrykkelig samtykke fra pasienten på grunnlag av aktiv informasjon til pasienten. For det andre skal en forespørsel om og tilgang til helseopplysninger i annen virksomhet bare omfatte én pasient om gangen. For det tredje skal pasienten ha rett til innsyn i logg fra behandlingsrettet helseregister om hvem som har tilgang til helseopplysninger om ham eller henne. Jeg vil gi ros til Fremskrittspartiet for at de har gått veldig grundig inn i behandlingen av denne saken og gitt oss i regjeringspartiene veldig tydelige tilbakemeldinger om hvilke endringer de ønsker å diskutere, slik at vi i fellesskap har kunnet få til en samlet innstilling. Nå får vi et bredt flertall for loven med disse forbedringene. Vi får en lov som fremmer bedre og tryggere informasjon i helsetjenestene til beste for pasientene. Livsnødvendige helseopplysninger kan dermed komme fram til rett tid på rett sted. Det er godt fag, og det er god politikk. Jeg er samtidig nødt til å si at jeg synes det er synd at den offentlige debatten har vært så preget av feilinformasjon og skremsler. Det er f.eks. et sitat fra saksordføreren i Dagens Medisin om at blant 200 000 helsepersonell som får tilgang til pasientopplysningene, vil det befinne seg nære slektninger, naboer og en god del nysgjerrige, som f.eks. gjerne vil finne ut hvem som er faren til Marit Arnstads sønn. Slike eksempler har gjort oss i Arbeiderpartiet litt fortvilet fordi det simpelthen er veldig feil å framstille det som om 200 000 mennesker nærmest får åpen tilgang til helseopplysninger. Det er ikke det dette handler om, og det er viktig å tenke seg nøye om før en spissformulerer seg i media, fordi det er veldig farlig og veldig synd hvis det er et inntrykk som folk sitter igjen med. Tilgang til elektroniske journaler skal kun gis under strenge forutsetninger. Det skal inngås egne avtaler om tilgang på pasientopplysninger mellom virksomhetene som skal behandle pasienten. Journalene skal struktureres slik at det framgår klart hva som er nødvendig informasjon, og sensitive opplysninger skal holdes utenfor. Fastlegene må få på plass strukturerte elektroniske journaler før en slik utveksling kan skje, og journalene må oppdateres fortløpende. Det er kun sikkerhetsautorisert helsepersonell som får slik tilgang under streng taushetsplikt. Så har det blitt sagt flere ganger i den offentlige debatten at en beskriver en teknologi som ikke er der. Men det er vel ofte slik i denne type saker at en gjør lovvedtaket først, og så finner en løsningene innenfor det lovverket og de avgrensningene Stortinget har satt, etter hvert. Jeg vil jo tro at Regjeringen kunne blitt kraftig kritisert hvis den først hadde satt i gang et stort arbeid og brukt store ressurser på å forberede en reform, for deretter, når det kom til stykket, å få nei av Stortinget når forslaget til lovendringen ble lagt fram. Det blir også veldig feil hvis en bare forholder seg til de høringsinstansene som er imot loven, og ikke til f.eks. pasientorganisasjonene som representerer dem det gjelder, pasientene. Det er blitt sagt at ingen pasientorganisasjoner støtter forslaget fra Regjeringen, men to av tre pasientorganisasjoner i høringen, Landsforeningen for hjerte- og lungesyke og Diabetesforbundet, har faktisk vært positive. Holdningene de beskriver, framgår av selve proposisjonen, men også av brev som er sendt til helse- og omsorgskomiteen. Det er jo ikke hvem som helst, men store pasientorganisasjoner som selvsagt vil trygge personvernet, slik vi også vil, og har innspill om det, men som samtidig ser mulighetene loven gir til å legge til rette for bedre pasientbehandling. Arbeidet med god og trygg kommunikasjon av pasientopplysninger, som vi diskuterer i dag, men også en sak som eResept og for den saks skyld forbedringene i Norsk pasientregister, bidrar i fellesskap til å skape et tryggere helsevesen, med mindre risiko for feil, skritt for skritt. Jeg ser fram til at det så fort som mulig blir tatt nye skritt for å sikre trygg pasientbehandling. Som helsepolitiker er det veldig viktig for meg å kunne føle meg trygg på at når noen f.eks. blir akutt syke, vet kirurgene det de må vite for å redde dem – i hvert fall hvis de har samtykket til slik kommunikasjon, og en kan sortere ut det som er viktig og relevant – og at pasienter får et best mulig behandlingsforløp når de sendes fram og tilbake mellom virksomheter. IKT i helsevesenet gir oss nye utfordringer, som vi har diskutert i flere debatter i denne salen i løpet av de siste fire årene. Men først og fremst skaper IKT utvikling, modernisering, framgang og bedre pasientbehandling. Blir det brukt på rette måten, kan det redde liv. IKT gir oss fantastiske muligheter. Spørsmålet er om vi utnytter de mulighetene godt nok. I framtiden håper jeg vi legger større vekt på de mulighetene og spør oss selv om vi er trygge på at pasientene får så god hjelp som det er mulig å gi, uten at vi går på akkord med personvernet. Jeg tror vi kan gjøre begge deler.