Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-08:
Jeg takker for mange gode innspill i debatten. Jeg foreslår rett og slett en dialog mellom utenrikskomiteen og meg selv om hva som er den fornuftige formen for redegjørelser: orienteringer til Stortinget, en stortingsmelding – en samlet stor stortingsmelding eller en kortere som kommer hvert år. Jeg er åpen for en dialog. Regjeringen er veldig klar over hvem som er sjefen. Det er Stortinget som er sjefen, og Stortinget vil få det Stortinget ber om. Så vi tar en diskusjon om det. Jeg hadde tenkt at det var naturlig å komme med en større stortingsmelding etter at Utviklingsutvalget hadde fått lov til å legge fram sin innstilling, men ønsker Stortinget den tidligere, får vi det til tidligere. Jeg tror en dialog om formen vil være det fornuftige. Både Ågot Valle og Marit Nybakk var jo inne på dette. Ågot Valle bad om at Olje for utvikling-programmet også må få bli en viktig komponent i det sivile samfunn. Det er noe som ikke har vært bra nok til nå, som vi helt klart skal få til. Olje for utvikling er ikke bare noe for oljeeksperter og statlige systemer – og framfor alt, ikke først og fremst teknologi. Det dreier seg om politikk. Et sivilt samfunn som presser på i hvert land, er blant de viktigste faktorene for åpenhet og for å unngå korrupsjon. Så spurte representanten Woie Duesund om Verdensbankens studie av illegitim gjeld. Jeg kan ikke svare på hvor langt den har kommet, men la meg finne ut av det, så skal representanten få svar så fort som overhodet mulig. Representanten Samuelsen var inne på sammenhengen mellom miljø og utvikling. Det er temaer som jeg mener er veldig viktige. Selvsagt kan Afrika fø seg selv. Afrika er et underbefolket kontinent. Afrika har en liten befolkning og enorme arealer, men de har ikke fått til den teknologiske revolusjon som den grønne revolusjon var i Østen. Det er maktstrukturer som hindrer Afrika i å fø seg selv. Representanten Larsen fra Venstre sa mye fornuftig, men for at vi ikke skal snakke forbi hverandre, la meg snakke rett fra posen. Jeg mener at begrepet «fattigdomsorientering» er totalt tanketomt. Det er en form for bistandssjargong som vi har utstyrt oss med de senere år, og som ikke betyr noe. La oss se på hva ordet betyr: Enten betyr fattigdomsorientering at norsk bistand må ha som mål å avvikle fattigdom. Det er selvsagt! Hva i all verden skulle vi ellers holde på med? Ellers betyr fattigdomsorientering, hvis man skal være mer konkret, at de prosjektene man driver, fokuserer veldig sterkt på at det enkelte prosjekt umiddelbart skal hjelpe de fattige. Men det er jo stikk i strid med den erfaring vi har med hvordan Norge utviklet seg. Som det er sagt her tidligere: Sam Eyde ansatte ikke de aller fattigste, og Martin Tranmæl organiserte ikke de aller fattigste. Man brakte samfunnet framover og dermed de fattige. Det er jo det Kina har gjort også. Uten at det er mitt yndlingssitat fra Deng Xiaoping, sa han at noen må bli rike først, for å få produksjonen og utviklingen i gang. Når det gjelder fattigdomsorientering, må vi under disse ordene, og der er jeg paradoksalt nok mer enig med Vallersnes. Det er å skape fungerende stater, et fungerende sivilt samfunn og næringsutvikling. Det er det som kan gi den selvforsterkende økonomiske framgangen som vi har sett i asiatiske land. Det vil drive millioner av mennesker ut av fattigdom. Det er ikke å tro at hvert enkelt prosjekt nødvendigvis må hjelpe den fattige. Så til den store debatten med Fremskrittspartiet: Jeg mener det er veldig lett å dokumentere – det erkjente også Høglund – at bistand har bidratt til vesentlige, positive resultater når det gjelder helse, vesentlige, positive resultater når det gjelder utdanning, og mye positivt når det gjelder konflikthåndtering og reduksjon og forebygging av konflikter. Jeg tror det er begrenset hva bistand alene kan gjøre når det gjelder den selvforsterkende økonomiske utviklingen som f.eks. Kina eller Korea har vært inne i. Da kan bistanden bidra til å legge til rette, skape forvaltningssystemer, bidra til å gjøre handel lettere, bidra til å bygge kompetanse – mange tiltak rundt det – skape utdanning og få fram utdannede mennesker som kan drive utviklingen framover. Men når det gjelder selve den økonomiske utviklingen, er det mer begrenset hva bistand kan gjøre. Men jeg tror det er helt avgjørende at vi ser bistandens rolle som ett element i utviklingen – ingen mirakelkur som alene kan skape utvikling, men som et viktig element som sammen med politikk, næringsutvikling, handel og fredsbygging kan bidra til rask utvikling. La meg til slutt sette det i perspektiv: 40 pst. av statsbudsjettet i Tanzania – Norges i mange år fremste bistandsmottaker – kommer fra bistand. Det er 7 milliarder kr. De 40 prosentene er like mye som det dette storting bevilger til f.eks. jernbaneutbygging i Norge. Det totale statsbudsjettet i Tanzania er på 19 milliarder kr, Oslo kommunes budsjett er på 30 milliarder kr – så å tro at bistand alene kan skape mirakler i et land som Tanzania, er å tro på julenissen. Men det kan være ett viktig bidrag, og i Tanzania går det tross alt framover, trass i at bistanden er så liten som den egentlig er.