Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2022-01-24:
Jeg har lyst til å takke Arbeiderpartiet og Senterpartiet for gode forhandlinger som har gitt en enda bedre, mer sosial og grønnere krisepakke. Igjen har vi klart å finne gode løsninger sammen her i Stortinget. Så håper jeg også at det er siste gang vi må forhandle om en krisepakke. Hvordan pandemien utvikler seg framover, er ikke mulig for oss å vite. Men på samme måte som vi må over i en annen, mer langsiktig strategi for smittevernhåndtering og smitteverntiltak, må vi nå over i en annen strategi hva gjelder håndteringen av de økonomiske, sosiale og menneskelige konsekvensene av disse. I snart to år har inngripende smitteverntiltak vært fulgt av ulike økonomiske kompensasjonsordninger for næringsliv og arbeidsfolk. Ekstraordinære utgifter i helsevesenet har fått sine tilleggsbevilgninger, og adhoctiltak som hjelpetelefoner for unge og besøksprogram for eldre likeså – så også nå, med rette – og noe av det er kommet på plass i forhandlingene her i Stortinget. Likevel: Ser vi rundt oss nå, er det ikke de akutte krisepakkene det er størst behov for, men langvarige økonomiske prioriteringer for å reparere mange av konsekvensene av pandemien og de svakhetene den med all tydelighet har vist oss. Det må være et stort paradoks at vi gjennom disse to årene har brukt mer penger på krisehjelp til næringslivet enn til å styrke helsevesenet – det til tross for at det nettopp er kapasiteten i sistnevnte som er en direkte årsak til deler av nedstengingen vi nå igjen opplever. Det tror jeg mange stiller store spørsmål ved. Derfor blir det særlig viktig framover å prioritere velferden vår. Bemanningen må økes i barnehager og skoler, i eldreomsorgen, i barnevernet og på sykehusene. Vi må ha flere lærere og sykepleiere, men vi må også ha flere med i laget som gjør andre oppgaver, og dermed frigjør kapasitet, enten det er miljøterapeuter, barne- og ungdomsarbeidere, helsefagarbeidere eller renholdere. Behovet i velferden vår kommer til å bli større framover. For eksempel vil mange barn og unge nå ikke først og fremst trenge hjelpetelefoner, men voksne som ser dem og har tid til dem, på skolen eller i fritidsklubben. Vi vil trenge å styrke helsestasjonene og skolehelsetjenestene og oppsøkende arbeid, som utekontakter. Det er ingen tvil om at det er de unge som har betalt den høyeste prisen under denne pandemien. Mange av dem betaler også fortsatt, og for dem er det ikke over, enten de sitter i karantene akkurat nå og savner vennene og aktivitetene sine, eller de merker de økonomiske konsekvensene hardt, slik bl.a. mange studenter har gjort. De har gjerne både mistet jobben og sitt sosiale fellesskap. Det minste vi nå kan gjøre, er å gi dem et fullt strømstipend på 3 000 kr, som vi gjør her nå, for bekymring for økonomien slår også rett inn i den psykiske helsen til mange. Flertallet har også lagt inn en økning i bevilgningene til lavterskel psykisk helsevern i kommunene, med 100 mill. kr. Det vet vi kommer godt med, for ventetiden før man nå får hjelp, er altfor lang. Det er brutalt at når man trenger det aller mest og faktisk ber om hjelp, kan man bli avvist og henvist til å vente seks, åtte eller tolv måneder. Framover må vi altså styrke alle tjenestene innenfor psykisk helse langt mer. Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV slår ellers også tydelig fast at kommunene og fylkeskommunene skal kompenseres for de utgiftene som de nå har som følge av smitteverntiltak. Det skal ikke måtte kuttes i velferden fordi kommunene må drive med smittesporing. På samme måte må fylkeskommunene kompenseres for tapte billettinntekter i kollektivtrafikken. Det er dramatisk hvis rutetilbudet reduseres varig som følge av færre reisende under pandemien. 880 mill. kr legges på bordet for å unngå akkurat det, og så må man komme tilbake i revidert budsjett med en ny vurdering. Andelen reisende med kollektiv og jernbane skal opp for å nå klimamålene. Til slutt: Vi skal ikke bare ha noe å leve av, vi skal også ha noe å leve for. Kultursektoren er hardt rammet av smitteverntiltakene, både nå og framover. Derfor styrker vi også kompensasjonsordningen for kultursektoren, slik at flere får mer penger. Vi slår også fast at de ulike økonomiske kompensasjonsordningene må evalueres, og vi må se på effektene av fordeling av inntekt og formue, omstilling av næringsliv og arbeidsmarked og nivået på den økonomiske aktiviteten og statsfinansene.