trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2005-11-24:
Høstens valgseier og det historiske Soria Moria har bidratt til å spenne forventningens bue høyt. Stoltenberg II-regjeringen viser med all mulig tydelighet at landet har fått en regjering som akter å leve opp til de forventningene, i trygg forvissning om at flertallet i Stortinget følger opp – ja, vi tar det ansvaret. Bondevik II-budsjettet er endret med 8,1 milliarder kr på 24 dager. Det skulle gi noe sånt som 337 mill. kr om dagen. Det er mye penger på kort tid. Vi kan neppe regne med at Regjeringen kan fortsette å flytte penger i samme tempo perioden ut. Men nesten viktigere enn beløpet så langt er tydeligheten i det politiske budskapet: Skattelettefesten for de få er over, pengene skal dit hvor de behøves mest. Ser vi bort fra de obligatoriske øvelsene fra opposisjonen, eller «finn fem feil-leken» som det også heter, har debatten stort sett dreid seg om budsjettets vinnere. Men det er én solid vinner til i dette budsjettet, utenom kommunene og barnehagene, som ikke så veldig mange har snakket om – merkelig nok, for det er en særdeles viktig del av den nye politiske kursen. Når kommuner og barnehager har fått sitt, går nesten hele restbeløpet på litt i overkant av 1,2 milliarder kr, til Arbeids- og sosialdepartementets budsjett. Vi finner pengene på dagpengekapitlet, under lønn ved konkurs, på barnetilleggene i yrkesrettet attføring og medisinsk rehabilitering, under ventelønn og, ikke minst, i en tydelig styrking av arbeidsmarkedstiltakene, som særlig skal komme langtidsledige, innvandrere og ungdom til gode. Regjering og storting retter opp mange usosiale kutt og høyner ambisjonsnivået mot ledighet og fattigdom gjennom en markert mer aktiv arbeidsmarkedspolitikk enn Bondevik II. Det er interessant å registrere at de tidligere regjeringspartiene i finansinnstillingen delvis har valgt å henge med på ferden, mens Fremskrittspartiet, ikke uventet, ensidig fortsetter med skattelette som sitt politiske mantra, samtidig som oljepenger skal brukes i hurtigtempo. Vi får altså til fulle demonstrert, dersom noen skulle ha vært i tvil, den grunnleggende ideologiske forskjellen mellom høyre- og venstresiden. Sporene av det såkalte nye arbeiderpartiet er vanskelig å få øye på. I det perspektivet må vi også se uttalelsen til opposisjonsleder Siv Jensen, som ikke skjønte hva Regjeringen hadde drevet med de siste ukene. Forklaringen ligger opp i dagen: Regjeringen har jobbet på andre politikkområder enn dem Fremskrittspartiet er opptatt av. Men de som er opptatt av arbeidstakerrettigheter og offensiv mot ledighet og fattigdom, kan ta det med ro. Budsjettet kommer til å bli vedtatt, med tre soleklare vinnere: kommunene, der velferden produseres, barnehagene og alle de som pr. i dag står utenfor arbeidsmarkedet og gjerne vil inn.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2005-11-24:
Det har vært mye snakk om barnehagedekning, men det har vært lite snakk om de små barna i denne debatten så langt. Hvem er barnehagene til for – er det foreldrene, eller er det barna? I de aller fleste tilfellene er det foreldrene. De fleste av oss mener nok at barna har det fint og lærer mye av å være i barnehage, men ikke alle er like sikre på at barnehage er det beste alternativet for barn under to år. «Jeg kan ikke få skamrost barnehagene nok.(…) Om hele familien min var hjemme på fulltid, kunne vi ikke gitt det tilbudet barnehagene gir.» (…) Det har kunnskapsminister Øystein Djupedal uttalt, ifølge Dagsavisen. Nei vel, men kanskje familien kunne gitt noe helt annet? Kanskje de kunne ha gitt barna mer ro og trygghet? Og kanskje de kunne få mer tid til å være sammen, være sammen når gleder og sorger dukket opp? Videre uttalte han: «Altså, jeg mener rett og slett at det er et forfeila syn på barneoppdragelse å tro at foreldrene er de beste til å oppdra barn.» Med denne uttalelsen viser kunnskapsministeren at han på vegne av de små barna har konstatert hva som er best for dem, samtidig som han til de grader undervurderer foreldrenes rolle i barnas liv. Spør man små barn hva de savner, er det mer tid med foreldrene sine og ikke flere pedagoger i barnehagene. Det er vondt for mange foreldre å levere fra seg ettåringer, som ikke kan snakke og knapt nok gå. Den kjærligheten og den oppdragelsen som barna får av sine foreldre, kan aldri erstattes av noen som er ansatt i en barnehage. Foreldre skal ikke være i tvil om hvem som er hovedpersonene i barnas liv. Hvorfor har Regjeringen som målsetting å gjøre det vanskeligere for foreldre som av ulike årsaker ikke ønsker å benytte barnehagene de første par årene? Hvorfor undervurderes betydningen av foreldrenes rolle? Regjeringen snakker stadig om valgfriheten og at den ikke er reell før full barnehagedekning er nådd. En reell valgfrihet får foreldrene først den dagen man likestiller foreldrenes rett til å være hjemme eller velge omsorgsperson med en barnehageplass ved å gi det samme stønadsbeløpet. Hvis Regjeringen hadde valgt å øke eller å opprettholde kontantstøtten i stedet for å redusere den, ville flere hatt muligheten til et reelt valg, og barnehagekøene ville krympet, noe som hadde gledet småbarnsforeldrene, uansett hvilken omsorgsform de måtte velge.
Inger Løite (Arbeiderpartiet), 2005-11-24:
Arbeid til alle og et inkluderende arbeidsliv er et av hovedmålene for Arbeiderpartiet. Mitt hjemfylke, Aust-Agder, ligger høyt på arbeidsledighetsstatistikken og har altfor mange som ufrivillig er trygdemottakere istedenfor å være i arbeid. I tillegg ligger mange av kommunene i Aust-Agder over landsgjennomsnittet når det gjelder sosialhjelpsutbetalinger. Dette er en av de største velferdspolitiske og økonomiske utfordringer vi har. Dette handler om livskvalitet og selvrespekt, samtidig som menneskene er landets viktigste ressurs i vår verdiskaping. For å nå målet om å få flest mulig i arbeid må vi ta i bruk et bredt spekter av virkemidler og samarbeid på tvers. NAV-reformen er derfor et viktig og riktig grep i starten på dette arbeidet. Forutsetningen for at denne reformen skal lykkes, er at en har god forankring lokalt. Det er svært viktig at kommunene inkluderes fullt ut med sin kompetanse allerede i planleggings- og etableringsfasen. Det må bli en tjeneste som folk opplever som bedre enn den som har vært, og noe av det viktigste må være å se potensialet og behovet til hvert enkelt menneske. Men samtidig som vi skal få flere i arbeid, må vi også tilrettelegge arbeidslivet på en slik måte at det er plass til alle, også dem som av en eller annen grunn ikke kan yte 100 pst. Lover, regelverk og avtaler mellom partene i arbeidslivet har stor betydning for arbeidstakernes livsvilkår og mulighet til å arbeide. Jeg er derfor glad for at den nye regjeringen har reversert de innskjerpinger som ble gjort i arbeidsmiljøloven, og ikke minst når det gjelder bruk av midlertidige ansettelser. Å ha fast arbeid betyr trygghet og er en forutsetning for at unge kan etablere seg. Jeg tror ikke – og jeg forstår ikke – at behovet for arbeidskraft skulle bli større dersom arbeidstakerne er lettere å bli kvitt, slik den forrige regjeringen visstnok mente. Jeg er også glad for den nye regjeringens mer aktive næringspolitikk. Dette har allerede gitt konkrete resultater for ansatte i ferjerederiene og ved en del bryggerier, bl.a. i Arendal, der 160 bryggeriansatte ville ha mistet jobben dersom det ikke hadde blitt regjeringsskifte. Høy sysselsetting og et sunt arbeidsliv er god velferdspolitikk, både for Norge og for de menneskene som bor her. Opplevelsen av å være med på å bidra og skape er viktig for enkeltmenneskets egenverdi og selvbilde. Derfor vil arbeid til alle fortsatt være jobb nr. 1 for Arbeiderpartiet.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2005-11-24:
Få dager etter at Soria Moria-erklæringen ble lagt fram og det ble kjent at Regjeringen ville videreføre nettolønnsordningen for sjøfolk, la rederiet Color Line fram sine framtidsplaner: Color Line blir i Norge. Rederiet investerer 7 milliarder kr i et helt nytt ferjekonsept som ventelig vil komme til å revolusjonere ferjetrafikken mellom Norge og utlandet. Jeg noterer nå også at rederiet Fjord Line har bestemt seg for å bli i Norge, som en direkte følge av vår politikk. Dette er svar på tiltale. Nettolønnsordningen er altså en betingelse for rederienes satsing i Norge. Det dreier seg enkelt sagt om å gi en av våre mest konkurranseutsatte og utviklingsdyktige næringer like vilkår som andre land. Så å si alle ledende skipsfartsnasjoner i Vest-Europa har tilsvarende ordninger for sine sjøfolk. Uten stabile og konkurransedyktige rammevilkår – og her er altså nettolønnen et hovedelement – ville både Fjord Line og Color Line flagget ut, med den følge at viktige norske arbeidsplasser både på sjø og land hadde forsvunnet. 1 500 av disse arbeidsplassene befinner seg i mitt hjemfylke Vestfold. Uten et regjeringsskifte, uten en ny retning i sjøfartspolitikken, hadde de ansatte i våre maritime næringer gått en trist jul i møte. Litt avhengig av hvordan man regner har våre maritime næringer rundt 75 000 ansatte. Dette er leverandørindustri og tjenesteytende virksomhet med en samlet verdiskaping på 60 milliarder kr. Vår kunnskap og kompetanse på dette området er – og må fortsatt være – en av våre komparative fordeler. Og jeg har vanskelig for å forestille meg maritime næringer uten norske rederier og uten norske sjøfolk! Jeg er derfor glad for at nettolønnsordningen utvides til også å gjelde konkurranseutsatte skip i NOR-registeret fra 1. juli neste år. Jeg er også tilfreds med at finanskomiteens flertall foreløpig har ryddet av veien det som kunne ha blitt en arbeidsulykke ved denne anledningen, ved å be Regjeringen vurdere skattleggingen av hyretillegget for sjøfolk på nytt, og da i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett til våren. I statsbudsjettet for neste år økes også bevilgningene til maritim forskning og utvikling. Det er i seg selv et uttrykk for framtidstro. Og da viser jeg nesten i en bisetning til Aftenpostens oppslag forleden, der det går fram at norske redere nå bygger skip for 75 milliarder kr, og det mesteparten i Norge.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2005-11-24:
Regjeringens budsjett gir en ny kurs for samfunnsutviklingen her i landet. Dette budsjettet prioriterer mer til de viktigste oppgavene: barnehage og skole, arbeid og kultur, helse og eldreomsorg. Det var det vi lovte før valget. Det er det som ligger i Soria Moria-avtalen. Vi stanser de delene av arbeidsmiljøloven som åpner for mer midlertidig ansettelse og mer overtid, og de arbeidsledige får tilbake feriepengene som Bondevik-regjeringen og Fremskrittspartiet tok fra dem. Den største endringen på budsjettet er bevilgningen til kommunene. Nesten 4 milliarder kr mer enn Bondevik II foreslo. Det er en god start på den opptrappingen av inntektene til kommunene som er varslet. Kommunepolitikerne jubler – fra alle partier. Nå kan de endelig begynne å bedre tilbudene til innbyggerne i stedet for å lete etter nye kutt. Det gir også tilfredse innbyggere, og det viser at vi leverer. Så til Forsvaret. Regjeringen opprettholder forsvarsbudsjettet på samme nivå som Bondevik II. Det innebærer en fortsatt sterk satsing på Forsvaret. Stoltenberg II har imidlertid foretatt en markant omprioritering innenfor budsjettet for å styrke nordområdene, samt å styrke innsatsen i FN-operasjoner i Afrika og Afghanistan. Regjeringen ser på nordområdene som Norges viktigste strategiske satsingsområde i årene som kommer. Det betyr at vi styrker Forsvarets tilstedeværelse og evne til suverenitetshevdelse i nord. Mer penger til Kystvakten og mer penger til Orionflyene. Forsvarets tilstedeværelse i Nord-Norge skal holdes på et høyt nivå. Beredskap langs kysten skal prioriteres høyere enn i dag, og Forsvarets rolle i miljøovervåking, ressurskontroll, beredskap og maritimt redningsarbeid skal styrkes. Det har vi sett de siste ukene er høyst nødvendig – der Kystvakten har brakt inn flere skip som driver med ulovlig fangst i Svalbardsonen. Slikt må vi forhindre. Det er også nødvendig å gjennomføre tiltak for å bedre økonomistyringen i Forsvaret. Stortingets økonomiske rammer må og skal holdes. Bruken av eksterne konsulenter må gjennomgås og holdes på et restriktivt nivå. Det er prisverdig at forsvarsministeren allerede har nedsatt en ekstern granskingskomite som skal se på konsulentbruken i Forsvaret. Dette er en god dag for de mange, for folk flest, som vil få det bedre i 2006 etter at vi har fått en ny regjering og en ny kurs for landet.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2005-11-24:
Med fare for å bli skulda for å bruke manuset til ein av dei andre raud-grøne vil eg likevel seia at dette finansbudsjettet viser ein ny politisk kurs. Det er ein kurs med rettferd og fellesskap i fokus, og det er ein kurs der vi ser heilskapen i politikken – det at alt heng saman med alt. Når vi satsar 5,7 milliardar kr meir på kommuneøkonomien, er dette meir pengar til både barnehage, skule og dei eldre. Som representanten Hagebakken så flott sa det i stad: Denne hausten får kommunane ein ny vår. I heimkommunen min, Høyanger, gjorde ekstraløyvingane at vi kan opna Kyrkjebø sjukeheim med 24 nye plassar – 24 nye plassar! Då vert det så mykje lettare å få ein sjukeheimsplass, det er tryggare for familien og i tillegg gir det fleire arbeidsplassar. Ja, det handlar om tryggleik i kvardagen, at vi er trygge for at ungane våre får godt nok pass i barnehagen, at det er lærarar nok i skulen, og at ho bestemor får ein trygg og god alderdom, og at vi bur i eit trygt og godt samfunn. Når fleirtalsregjeringa aukar løyvinga til politiet med 87 mill. kr, betyr det at vi framleis kan ha eit sterkt og nært politi i lokalsamfunna våre over heile landet. At politiet har tilstrekkelege ressursar, er også ein føresetnad for å kunna prioritera det viktige kriminalitetsførebyggjande arbeidet. Styrking av kommuneøkonomien betyr meir pengar til førebygging, fleire lærarar i klasserommet, fleire barnehageplassar og eit fritidstilbod til alle. Det er nettopp barnehagetilsette, lærarane og den lokale lensmannen som kjenner nærmiljøet og lokalsamfunnet best, og som tidleg kan sjå kven som kan ramla utpå, og dermed gjera noko med livssituasjonen deira. Vi veit at å styrkja velferda og føra ein heilskapleg politikk for meir fellesskap er med på å fjerna mange startblokker for ei kriminell laupebane. Den nye kursendringa i norsk politikk har viktige konsekvensar for lokalsamfunn over heile landet. Dette handlar om at vi satsar meir på menneska.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2005-11-24:
Mer til kommunene. Tanken er god, og den tanken deler Fremskrittspartiet med Regjeringen. Men det er viktig at det går til eldre og skole. Det er viktig at det går til dem som trenger det i kommunene. Regjeringen sier at 30 pst. av de frie midlene skal brukes til skole, og at 40 pst. av de frie midlene skal gå til eldreomsorg, men når vi leser avisen, ser vi at de frie midlene som Regjeringen overfører til kommunene, ikke kommer til å nå dem som skal nås – eldre og skole – og når 60 pst. av kommunene sier at de skal nedbetale gjeld, så er det noe som ikke stemmer. De kommunene som er på Robek-listen, må etter mitt syn nå nedbetale gjeld før de kan disponere de frie inntektene fritt. Vi ser også at kommunene nå pusser støv av gamle kulturhusplaner, gamle rådhusplaner, og jeg leser at man på Kongsberg også velger å øke ordførerlønningen med 17 pst. Er det disse prioriteringene Regjeringen mener er riktige, og er det dette man ønsker at kommunene skal bruke sårt tiltrengte midler til? Kaller man det styrking av lokaldemokratiet? Med Fremskrittspartiets budsjett kan man virkelig garantere at pengene går til eldre og skole og ikke til kulturhus, rådhus og høye godtgjøringer til ordførere, eller til å nedbetale gjeld. 5,8 milliarder kr i frie midler – hva ligger det i det? Det betyr at kommunene kan disponere midlene fritt, men nå har jeg forstått – og jeg tror at Kommune-Norge også kommer til å oppdage det – at inni disse såkalte frie midlene ligger det faktisk bindinger. Og kjenner jeg Regjeringen rett, har den vært kreativ nok til å bake inn mer i disse såkalte frie midlene. Her ligger også kirke, og her ligger overføringer til politiske partier. Hva ligger mer i disse såkalte frie midler? Fremskrittspartiet garanterer skole og eldre med sitt budsjett.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-24:
Først en liten visitt til Fremskrittspartiet, som tydeligvis ikke helt kan bestemme seg for om de vil ha mer penger til kommunene eller ikke mer penger til kommunene. Det er helt ulike meldinger fra dem. Kanskje det mest oppsiktsvekkende er at de ikke forstår at økte ressurser til kommunene skulle treffe Fremskrittspartiet midt i hjertet, for jeg har oppfattet at de er opptatt av eldreomsorg. Det er jo nettopp fordi kommunene ikke har nok penger, at det nå er køer for å få hjemmehjelp, at det er kutt i hjemmehjelpstjenesten, og at det er køer for å få plass på sykehjemmet. Derfor er det meningsløst å snakke om valgfrihet for eldre før vi har fått på plass nok økonomi til at dette lar seg realisere. Dette har SV slåss for i alle år, og derfor er vi stolte og glade og lettet for at vi har fått dette på plass nå, og at vi også har sagt at vi skal trappe dette opp over flere år. Dette er et verdispørsmål. Det er et verdispørsmål om vi vil bruke pengene på disse tingene eller om man vil bruke dem til økt privat velstand for dem som har nok fra før. Og i det valget er vi rykende uenige med Fremskrittspartiet. Kanskje er de største etiske, velferdspolitiske og økonomiske utfordringene vi har i samfunnet i dag, at noen er fattige og står utenfor arbeidslivet, og at arbeidslivet er så tøft at det er færre og færre som greier å stå til pensjonsalderen. Veldig mange av dem er kvinner, og veldig mange av dem velger å gå ned i stilling og tar det på sin egen økonomiske kappe. Dette er vi faktisk nødt til å gjøre noe med. Vi er nødt til å gjøre noe med arbeidslivet, slik at man faktisk kan stå der til pensjonsalderen og ha et arbeidsforhold som gjør det mulig. Derfor gjør vi nå disse endringene i arbeidsmiljøloven. Vi er nødt til å gå videre med det. Vi er også nødt til å se på omstilling i offentlig sektor på en slik måte at det ikke skaper unødvendig utstøting, for det har det gjort til nå. Det er vi nødt til å snu. Vi er nødt til å få en annen ideologi inn i dette. «New Public Management»-ideologien holder altså ikke hvis vi vil at folk skal stå i arbeid til pensjonsalderen. Vi er nødt til å få på plass en mye mer aktiv politikk, slik at folk faktisk kan komme tilbake til arbeidslivet når de f.eks. har fått en funksjonshemming. Det mangler det mye på i dag, og denne regjeringen har en høy ambisjon om å få det til. Da er vi nødt til å gå gjennom hele systemet, slik at vi får på plass et virkemiddelapparat som henger sammen, fra helsevesenet til det som skal skje i Aetat, og det som skal skje i kommunesektoren. Til slutt: Den etiske utfordringen er at det er noen som er så fattige at de ikke har hodet over vannet, og ikke greier å se lys i tunnelen. Dem er vi altså nødt til å løfte, slik at de også kan få ta del i velferden. For det er noen som aldri kommer til å kunne peke på statsbudsjettet og si: Jeg går i pluss. Da er det bare politisk etikk, moral og verdisyn som kan avgjøre om vi greier å løfte dem sammen med oss andre, når alle får det mye bedre.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2005-11-24:
Eg synest det er interessant å leggje merke til kor stor effekten er av å auke skattane for dei som har dei høgaste inntektene. Den førre, Høgre-dominerte regjeringa senka skattane med mange milliardar kroner. Dei med inntekt på 1 mill. kr fekk 20 000 kr i skattelette. Likevel merka vanlege folk lite eller ingenting til desse skattelettane. Dei som berre hadde 100 000 kr i inntekt, fekk faktisk ein auke i skattane på 1 500 kr. Fleirtalsregjeringa legg opp til eit skattesystem der dei som er lågt lønna, og dei som har gjennomsnittlege inntekter, i all hovudsak skal betale same skatt eller mindre skatt neste år i forhold til 2005. Det er berre dei 10 pst. rikaste som får skatteauke, men likevel blir skattane kraftig auka samla sett, fordi effekten av å auke skatten for dei rikaste er så stor som han er. Sagt på ein annen måte: Den førre regjeringa senka skattane for dei rikaste og bidrog dermed til mindre rettferdig fordeling, samtidig som dei fekk mindre pengar å bruke på velferd. Fleirtalsregjeringa aukar skattane for dei 10 pst. rikaste og bidreg dermed til meir rettferdig fordeling, samtidig som vi får meir pengar til å bruke på velferd. Dermed gir ikkje budsjettframlegget berre ein gevinst i forhold til at vi får ein meir rettferdig fordelingspolitikk, budsjettframlegget gir oss ein dobbelt gevinst: Effekten av å auke skattane for den rikaste tidelen i samfunnet er så stor at vi samtidig får fleire milliardar kroner meir å bruke på velferd. Dermed kan vi auke løyvingane til kommunane med 3,8 milliardar kr i forhold til det Bondevik II-regjeringa foreslo, slik at vi legg til rette for ein betre skule og ein tryggare alderdom enn det vi elles hadde lagt til rette for. Vi kan auke løyvingane til helseforetaka med 500 mill. kr, slik at det kjem meir pengar til pasientbehandling ved sjukehusa. Neste år kan 20 000 fleire menneske få pasientbehandling i Noreg enn det den førre regjeringa la opp til. Vi kan leggje inn 400 mill. kr meir enn den førre regjeringa til målretta tiltak mot fattigdom. 90 av desse millionane går til å styrkje rusomsorga. Og vi kan bruke 50 mill. kr til å redusere eigenandelstak 2 med 1 000 kr for betre å kunne skjerme dei som har stort behov for helsetenester. Kursendringa er tydeleg. Ved å auke skatten på kapital samtidig som vi senkar skatten på inntekt, sørgjer vi for at skatteauken så å seie berre rammar dei høgast lønte. Samtidig aukar vi inntektssida på statsbudsjettet. Dermed legg budsjettet grunnlag for tre ting på ein gong – nesten som eit kinderegg: meir velferd, ein meir rettferdig fordelingspolitikk og ein ny og tydeleg situasjon med klare prioriteringar i norsk politikk.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2005-11-24:
På vegne av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre tar jeg opp forslag nr. 42, som foreligger i endret form.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-24:
Jeg har merket meg debatten her i dag. Jeg tenkte jeg skulle si at jeg synes at Fremskrittspartiet fortjener å bli tatt på alvor som landets nest største parti. Men da må de tåle å bli tatt på alvor også. Det er noe jeg alltid lurer på når det gjelder Fremskrittspartiet, og det er hvordan de klarer å slippe unna med påstanden om at de er et parti for folk flest, når de ikke bare har vært med på alle kjempeskattelettene til Bondevik-regjeringen, som utvilsomt har gitt mest til dem som har hatt mest fra før, men i tillegg i sitt eget budsjettforslag klinker til med 5 mill. kr i formuesskattelette til hver av de 100 rikeste. Hvorfor kan de ikke bare si det som det er: De ønsker at forskjellen mellom rike og fattige her i landet skal øke. Og budsjettet de har lagt fram, viser akkurat det. Og så utviklingshjelpen: Hver gang Per Sandberg har vært på talerstolen, har han snakket om hvor viktig det er å hjelpe flyktningene der de er, istedenfor å ta dem imot i Norge. Hvordan klarer han og Fremskrittspartiet å slippe unna med det, når det i de landene og konfliktområdene der flyktningene kommer fra, kuttes over 9,2 milliarder kr i utviklingshjelp? Hvorfor kan ikke Fremskrittspartiet bare innrømme det: De er ikke opptatt av å vise internasjonal solidaritet. De synes det er best at folk holder seg i konfliktområdene de kommer fra, så slipper vi i Norge å forholde oss både til verden rundt oss og til våre brødre og søstre som lever der. Hvordan kan Fremskrittspartiet håpe på å bli tatt på alvor i samferdselspolitikken, når de igjen mener at all bompengegjeld til 13 milliarder kr skal slettes, uten å legge inn fem flate øre av oljepengene i budsjettet for å få det til? Hvorfor kan ikke Fremskrittspartiet innrømme at de gjerne betaler bompengene én enkelt dag hvert fjerde år, sånn som de gjør hver valgkamp, men at de i virkelighetens verden mener at bilistene resten av årets dager må betale bompengene selv, akkurat som de gjør her med byrådsmakt i Oslo. Fremskrittspartiet har et budsjett der de brenner av 30 milliarder kr i skattelette i tillegg til de 13 milliardene som er i bompenger. Dette er enorme skatteletter. Det er å fjerne 6,5 pst. av hele statsbudsjettet. Det er å brenne til – eller å «burne», som det ville hete hvis det var bil det var snakk om – det er å sette cruisekontrollen på 200 km/t og låse rattet – i retning stupet. Jeg husker 1980-tallet og krakket som kom da, etter at vi prøvde Fremskrittspartiets oppskrift i Norge, i Margaret Thatcher sitt England, i Reagan og Bush sitt USA. Jeg har ennå til gode å høre en eneste fremskrittspartiperson komme opp med ett eneste land der det har gått bedre når de har brukt Fremskrittspartiets oppskrift med svære skattelettelser til de rikeste. Fremskrittspartiets budsjettforslag viser at de ikke er for folk flest, men mest for de rike, og det framviser klart for alle at partiet syr sammen sin økonomiske politikk inni en boble der Fremskrittspartiets egne skredderøkonomer kan sitte helt upåvirket av hvordan verdens økonomi i virkeligheten fungerer.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-24:
Jeg tar ordet for å få sagt to ting helt på tampen av debatten. Det ene gjelder alle de som har kommet med innspill om de avgifter som har vært nevnt. Der er det altså sånn at fra vår regjerings side har vi en klar ambisjon om en helhetlig gjennomgang av hele avgiftspolitikken, både for å få vite hvordan man vil den skal virke, eksempelvis i forhold til miljø, hva det er som virker, og hvordan avgiftene kan virke på en rettferdig måte. Det er grunnen til at vi har avvist de fleste forslag i budsjettet. Til slutt må jeg gi Dagfinn Høybråten en innføring i minstefradraget i forhold til vår sosiale profil. Ja, vi hevet ikke den øvre grensen så mye som den forrige regjeringen gjorde. Det er altså sånn at en heving av den øvre grensen gir en skattelette til alle med inntekt over det gamle minstefradraget, men ikke til dem som har de laveste arbeidsinntektene. De tjener derimot på å øke prosentsatsen på minstefradraget. Det gjør vi. En som har en lønn på 179 000 kr, får 1 500 kr i skattelette. Det er to og en halv gang så mye som en som har 400 000 kr. Hvis ikke det er sosial profil, så vet ikke jeg.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2005-11-24:
Fra starten av i dette møtet, med Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, og til nå sist Sverre Myrli har det haglet med invitasjoner om nærmere samarbeid mellom Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti. Så nå har jeg tenkt å ta dette på alvor og komme med en utfordring til regjeringspartiene. Vi går nå inn i behandling av fagkomiteenes budsjetter. Dersom de ordene vi har hørt i dag, skal følges av handling, så har Kristelig Folkepartis talere i løpet av denne dagen utfordret regjeringspartiene på en rekke områder hvor vi ønsker å se en endring i det framlagte budsjett. Dersom Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener alvor med den invitasjonen flere av representantene har kommet med, så forventer vi faktisk å se at handlingene kommer i respektive fagkomiteer. Sverre Myrli hadde møtt mange solide, jordnære KrF-ere – han var overbevist om at Kristelig Folkeparti ikke skjønte sitt eget beste. Men nå er det faktisk slik at når vi har tatt opp ulike områder som betyr mye ikke bare for Kristelig Folkeparti, men selvfølgelig mest for dem det gjelder, og som rammes av denne regjeringens budsjettforslag, så har vi fått til svar at dessverre var det ikke mulig å prioritere det innenfor rammen – en ramme som altså er økt fra denne regjeringens side med mangfoldige milliarder kroner. Skulle representantene fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet være i tvil om hvilke endringer vi gjerne skulle sett i de respektive fagkomiteer, så står vi gladelig til disposisjon.
Petter Løvik (Høyre), 2005-11-24:
Fleire talarar har i dag snakka om kven som er vinnarar, og kven som blir taparar, med den nye politikken som vi no begynner å sjå ein liten snev av. Eg trur eg vil konkludere, i alle fall så langt, med at den verkeleg store taparen er den framtidige velferda i Noreg, det er den framtidige evna til å skape fornying, skape inntekter, for å sikre norsk velferd. Regjeringa har gått imot svært mange av dei strukturforslaga som den førre regjeringa kom med og fekk vedteke i Stortinget. Eg kan nemne eit eksempel frå samferdselssektoren. Der fekk vi fleirtal i førre periode for å gå inn og konkurranseutsetje Gjøvikbanen i NSB. Resultatet blei, som dei fleste kjenner, 30 pst. fleire ruter, 10 pst. lågare pris og betre materiell sett inn. Kva seier den nye regjeringa? Den nye regjeringa vil stoppe vidare utvikling av den konkurransen. Her er det altså ideologien som set stopp for noko som ville kunne gi veldig mange eit betre tilbod. Regjeringa og fleirtalet seier også at dei vil heve grensene for anbod i det offentlege, noko som vil hindre mange småbedrifter i å kunne delta i konkurranse, noko som vil kunne stimulere til kameraderi og til nære kontaktar som er usunne for innbyggjarane og for næringslivet. Det er også, som fleirtalet har vore inne på i dag, ein ganske stor svikt elles i verktøykassa, i dei verktøya som skal til for å skape fornying, skape nye bedrifter, skape inntekter som kan drive velferda når oljealderen etter kvart ebbar ut. Det har vore snakka om avskrivingssatsane, som er kutta med 1,6 milliardar kr i forhold til det som sentrum-Høgre-regjeringa i si tid foreslo. Maskininvesteringane skal framleis avskrivast med 20 pst., ikkje 25 pst., som vi foreslo. Og her er alvorlege kutt på svært mange av dei områda som skulle stimulere bedrifter og næringar til nyskaping og til nytenking. Eg tenkjer då på reiselivet, på Innovasjon Noreg, her er til saman kutt i hundremillionarkronersklassa i forhold til det som den nyleg avgåtte regjeringa kom med. Det er sikkert veldig mange gode ting dei pengane som er løyvde ekstra, kan brukast på, men det er framtida og framtida si velferd som må betale for det som no skjer.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2005-11-24:
Ofte høyrer me at det ikkje er forskjell på dei politiske partia her i landet. Desse påstandane har blitt tydeleg dokumenterte og tilbakeviste gjennom finansinnstillinga og gjennom denne debatten. Me vil styrkje fellesskapet og etablere gode velferdsordningar for folk flest framfor å gje store skattelettar. Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet tek utgangspunkt i viktige verdiar. Når me no utformar ny politikk når det gjeld skule og utdaning, har våre verdiar og idealet om likskap og solidaritet ført til ei erkjenning av at det er nettopp like moglegheiter til å skaffe seg utdaning som er det viktigaste grunnlaget for eit solidarisk samfunn. Det er nettopp her me kan bidra til utjamning mellom menneske med ulik sosial og kulturell bakgrunn. Og i eit samfunn der kunnskap og kompetanse blir stadig viktigare, dermed òg for næringslivet sine moglegheiter, ja, så står dette heilt sentralt i ei utdaningsmessig demokratisering i landet vårt. Skal me lykkast med og ha evne til innovasjon og nyskaping i næringslivet, er utdaning og forsking av avgjerande betydning. Det er viktig å skape eit breitt engasjement for å utvikle næringsverksemd i Noreg. Sjølv om Noreg er eit godt land å bu i, skal me bli endå betre. Me må skape verdiar og deretter fordele dei rettferdig. Verdiskaping og produksjon er ein føresetnad for ein god skule, for gode barnehagar til alle og ein verdig alderdom. Alle undersøkingar viser at dei landa som er gode til å fordele, òg blir gode til å skape verdiar. Men dette kjem ikkje av seg sjølv. Noreg er eit råvare- og industrisamfunn. Men me verken vil eller kan konkurrere med land der det er låge løningar og dårleg utbygde velferdsordningar for folk flest. Vår konkurransekraft ligg framfor alt i at me har eit kunnskapsrikt folk. For å oppfylle vår visjon er me nøydde til å gå bort frå politisk passivitet og i staden ta grep i næringspolitikken. Slike grep er vår regjering i ferd med å ta. Me er i ferd med å fylle opp verktøykassa vår. Me har inga tru på næringsnøytralitet og passivitet. Derfor er det viktig å vere aktive og medverke til å skape gode rammer for utvikling av framtidig næringsverksemd. Med ei fleirtalsregjering vil norsk næringsliv oppleve å ha stabile økonomiske rammevilkår og ei større føreseielegheit enn det dei har opplevd i dei siste fire åra. Ei fleirtalsregjering vil gje trygge, langsiktige og føreseielege rammer. Den nordiske samfunnsmodellen har medverka til at dei nordiske landa er blant dei mest konkurransedyktige i verda. Dette skal me byggje vidare på. Me skal halde oppe og styrkje velferdsstaten i framtida. Då er det avgjerande å etablere eit sterkt og godt samarbeid mellom næringsliv, befolkning og forskingsmiljø.
Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2005-11-24:
Statsbudsjettet bærer tydelig preg av at vi har fått et nytt politisk flertall i norsk politikk – et flertall som satser på velferd og fellesskap, et flertall som satser på det som er viktig for vanlige folk. Den nye regjeringen er ikke bare opptatt av en sterkere satsing på fellesskap, rettferdighet og velferd her hjemme. Kampen mot fattigdom og kampen for utvikling, demokrati og menneskerettigheter er vår største globale utfordring og en viktig oppgave for den nye regjeringen. Nettopp derfor skal vi styrke Norges innsats for fattigdomsbekjempelse, for en mer rettferdig fordeling og for en mer demokratisk verdensorden. Vi skal jobbe for et sterkere FN, og vi skal styrke Norges fredsinnsats. Hvert eneste år dør det tre millioner barn av sykdommer som kan forhindres ved en enkel vaksine. Vanlige sykdommer som våre barn vaksineres mot, tar millioner av liv i den fattige del av verden. Det globale vaksineprogrammet GAVI trenger en sterkere innsats fra verdens rike land for å kunne vaksinere flere barn. To dråper i munnen eller et stikk i armen, og et liv er reddet. Barnedødeligheten går ned, og færre kvinner dør i barsel. Det koster under 200 NOK å vaksinere et barn for livet. Vaksinering av barn er en viktig, effektiv og billig form for bistand. Det er en direkte investering i den viktigste ressursen som disse landene har – det er en direkte investering i barna, i framtiden. Den forrige arbeiderpartiregjeringen gjorde Norge til en av de mest ledende giverne til Vaksinefondet. For den nye regjeringen er det også viktig med en ny offensiv og en styrket innsats til Vaksinefondet. Kampen mot internasjonal fattigdom er en viktig kamp for den nye regjeringen. Det er en kamp vi skal ta med mange ulike virkemidler. Ett av disse virkemidlene er nettopp vaksinering av barn. Verden har vaksinene, verden har pengene, og verden har kunnskapen. Det mangler bare på verdens vilje. Jeg er derfor svært glad for at Regjeringen nå øker Norges bidrag til internasjonale vaksineprogrammer med 200 mill. kr på neste års budsjett. For i Norge har vi kunnskapen, vi har pengene, og den nye regjeringen har viljen og musklene som skal til for å investere i den viktigste ressursen i kampen mot global fattigdom, nemlig barns helse.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2005-11-24:
Jeg registrerte at representanten Heikki Holmås fra SV ville ta Fremskrittspartiet på alvor, og det ser vi absolutt fram til at han også skal gjøre i framtiden. Men det blir noe hult over det når representanten Heikki Holmås angivelig skal ta oss på alvor og han ikke kan ha satt seg veldig mye inn i hva som er Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett, som er presentert gjennom budsjettinnstillingene. Heikki Holmås etterlyser hvordan vi har tenkt å nedbetale og slette bompengegjelden til landets bompengestasjoner på 13 milliarder kr. Det er sånn at det i denne sal for en liten tid tilbake ble fremmet et Dokument nr. 8-forslag som senere skal behandles og tas stilling til i denne sal, hvor Fremskrittspartiet foreslår å nedbetale denne gjeld på akkurat samme måten som flertallet for noen år tilbake valgte å slette gjelden til Gardermobanen. Det kan da ikke være noen forskjell på å slette gjelden til utbyggingen av Gardermobanen og å slette gjelden til landets bompengestasjoner. U-hjelp og bistandspolitikk: Jeg konstaterer at i det budsjettet som flertallet kommer til å vedta senere i dag, ligger det inne flere kutt på den direkte bilaterale u-hjelpen. Det tolker jeg og Fremskrittspartiet som et signal fra den nye regjering om at man ikke ser at den direkte bilaterale u-hjelpen kanskje gir de effektene man faktisk ønsket. Fremskrittspartiet er tilhenger av å ha en skikkelig nødhjelp til katastrofeområder. Vi satt her for noen uker siden og støttet store overføringer til de områdene som var rammet av jordskjelv i Pakistan og India. Det er viktig at Norge som nasjon bidrar ved den type kriser, den type katastrofer, og det er det vi altså ønsker med vår politikk. Hvis man også hadde lest vårt budsjett nøye, ville man sett at på flere områder ønsker vi å bruke betydelige ressurser på det. Men vi har ingen tro på den direkte bilaterale u-hjelpen på mange områder, som i mange land går rett i lomma på griske diktatorer som lar sitt eget folk sulte i hjel. Det er ikke en politikk Fremskrittspartiet støtter. Så la meg ta en visitt i forhold til formuesskatten. I Fremskrittspartiets forslag fjerner vi hele formuesskatten fra 1. januar 2006. Da betyr det selvfølgelig at om du er rik eller fattig, vil alle de kategoriene som i dag betaler formuesskatt, slippe å betale formuesskatt. Det betyr selvfølgelig at hvis man er såkalt rik, i SVs terminologi, ja, så vil man slippe formuesskatt. Men det betyr også at hvis man er minstepensjonist med et nedbetalt hus og sliter for å få endene til å møtes, skal man slippe å betale formuesskatt, selv om man altså har oppsparte verdier i form av f.eks. bolig. Det er en god og en sosial profil, som den nye regjeringen ikke innfrir.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2005-11-24:
Som Stortingets nest største parti er det viktig at Fremskrittspartiet tas på alvor. Fremskrittspartiet skal være partiet for folk flest, Fremskrittspartiet skal være det partiet som har et betryggende sosialt ansikt. Som jeg tidligere har sagt, er for svært mange inntektsutviklingen for folk viktigst for å se i hvilken grad en prioriterer sosiale forhold. Jeg har tidligere i debatten tatt fram to sitater fra Fremskrittspartiet i finansinnstillingen. Fremskrittspartiet sier på side 22 at en går inn for et skattesystem som er langt flatere enn det vi har i dag. Er det slik at Fremskrittspartiets velgere er enig i at vi i Norge skal gå vekk fra prinsippet om skatt etter evne, at vi skal gå vekk fra det progressive skattesystemet og innføre det som er høyresidens skattesystem, nemlig å redusere inntektsbeskatningen og øke beskatningen på forbruk, øke beskatningen gjennom moms, eksempelvis? Det er tvilsomt om Fremskrittspartiet har oppslutning selv blant sine egne velgere når det gjelder å gå vekk fra et prinsipp om skatt etter evne. Punkt 2: På side 35 i innstillingen står det at Fremskrittspartiet skal gå inn for at «lover som regulerer arbeidsmarkedet endres, slik at lønninger(…) blir bestemt individuelt eller på den enkeltes arbeidsplass». (…) En vil altså fundamentalt endre maktforholdet mellom arbeidstaker og arbeidsgiver, et maktforhold som er helt sentralt for å sikre en balanse i interessene til de ulike grupper, en vil gå til store angrep mot landsomfattende tariffavtaler som er helt avgjørende for at en skal sikre en helhet i inntektsutviklingen i samfunnet. Både internasjonal og historisk erfaring viser at et slikt system når det gjelder inntektsdannelsen, fører til at det blir enorme forskjeller i disponibel inntekt mellom folk som har fulldagsarbeid. Hvorfor er det viktig for Fremskrittspartiet å legge til rette for en slik utvikling? Hvorfor er det så viktig, når en har slagordet «For folk flest», når folk flest taper så til de grader på et slikt samfunnssyn? Det hadde vært befriende om Fremskrittspartiet kunne begynt å fortelle folk hva som er partiets egentlige prioritering, nemlig større inntektsforskjeller mellom folk. Det er konsekvensen i et nøtteskall.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2005-06-06:
Regjeringa gjer framlegg om at noverande tenestemannslov blir oppheva, og at flest moglege arbeidsforhold blir harmoniserte med reglane i arbeidsmiljølova. Arbeidarpartiet meiner at det er uheldig å gjere denne endringa no, utan at det har vore dialog med partane under arbeidet med lovforslaget. Arbeidslivslovutvalet sa følgjande om dette spørsmålet: «Tjenestemannslovens bestemmelser om stillingsvern er et av flere elementer som utgjør de samlede lønns- og arbeidsvilkår i staten, og kan ikke vurderes løsrevet fra denne totaliteten. Utvalget har imidlertid ikke hatt mulighet til å foreta en vurdering av det totale bildet.» Dette underbyggjer min påstand om at det burde ha vore gjennomført ein omfattande prosess før Regjeringa la fram eit slikt forslag. Spørsmålet mitt er derfor: Kvifor er statsråden og departementet motstandarar av å etablere eit eige lovutval for å gå gjennom og vurdere tenestemennenes rolle i staten før ein foreslår ei slik endring?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2005-06-06:
Eg fekk ikkje svar på min første replikk og konkluderer då med at dette er eit ømt punkt for Regjeringa. Men eg har eit anna spørsmål som er knytt til spesielle bransjar, og då vil eg spesielt nemne asfaltbransjen. Dei har mange klimatiske realitetar som dei må rette seg etter. Med dagens vedtak om å liberalisere og utvide bruken av mellombels tilsetjing må denne bransjen halde seg til tolvmånadersregelen. Det vil med andre ord seie at dersom ein er mellombels tilsett i ein firemånadersperiode i året i tre år, tilseier det fast tilsetjing. Arbeidarpartiet er ikkje imot prinsippet om fast tilsetjing, men ser at det kan skape store formalistiske utfordringar for denne bransjen. Vidare vil ei slik ordning svekkje kompetansestabiliteten for denne næringa. Spørsmålet mitt er: Kvifor vil ikkje departementet vidareføre det same høvet til sesongarbeid som i gjeldande rett?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2005-06-06:
Statsråden sa at han hadde gjeve meg svar i replikkrunden. Men spørsmålet mitt var kvifor Regjeringa ikkje er interessert i å setje ned eit breitt samansett utval for å gå gjennom ein del av dei utfordringane som er knytte til ei harmonisering av tenestemannslov og arbeidsmiljølov. Det er det me i Arbeidarpartiet kallar fagleg-politisk samarbeid, og det var det eg ikkje fekk svar på. Eg registrerte under innlegget til representanten Hogsnes i dag at det var ein gjennomgåande tråd at det aller viktigaste var konkurransefaktoren for norske bedrifter. Ja, han må gjerne meine det, men då synest eg ikkje han skal kalle det ei arbeidsmiljølov, ei rein vernelov, då må han kalle det det som det eigentleg er – ei arbeidslivslov. Han seier vidare at når det gjeld spørsmålet om mellombels tilsetjing, opnar ein forsiktig opp. Ja, ein må gjerne tolke det slik, men eg tolkar det absolutt ikkje slik, for slik det er i dag, må ein ha ein god grunn til å tilsetje folk mellombels – no opnar lovforslaget for at ein kan gjennomføre det som ein generell regel, utan grunngjeving. Blir det ein inngangsport til arbeidsmarknaden, eller vil ei slik liberalisering verke som ei sortering? Får me eit A- og B-lag i arbeidslivet? Ja, eg trur faktisk det. Det er heller ikkje noko grunnlag for å hevde at lettare høve til mellombels tilsetjing vil føre til auka sysselsetjing og lågare arbeidsløyse, slik mange hevdar, og slik fleire talarar frå regjeringpartia har hevda i dagens debatt. Det kan snarare bli tvert om – meir bruk og kast i det norske arbeidslivet. Det vil iallfall bli lettare for bedriftene å kvitte seg med arbeidskraft i nedgangstider, og det er faktisk ein vilja politikk frå fleirtalet si side. Trine Skei Grande frå Venstre var her oppe og påstod at det raud-grøne regjeringsalternativet ikkje ville vere med på ei framtidsretta arbeidsmiljølov. Det er feil. Venstre og regjeringspartia svekkjer arbeidstakarane sine arbeidsrettar, dei svekkjer arbeidstakarane sine vernebestemmingar og sitt stillingsvern, og dei trassar råd frå forskingsinstitusjonar og fagekspertise når det gjeld helse, miljø og tryggleik. Er dette framtidsretta? Ja, da synest eg at Venstre bør vere meir konkret og fortelje det norske folk kva som eigenleg er framtidsretta ved det som fleirtalet i dag kjem til å vedta.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2005-06-06:
Det har vore stor fokus i media på spørsmålet om å likestille tredelt turnus og heilkontinuerleg skift. Under høyringsprosessen kom det fram krav om å likestille tredelt turnus med heilkontinuerleg skift i forhold til arbeidstid. Arbeidarpartiet har stor sympati for det kravet, ikkje minst i eit likestillingsperspektiv. Det er eit rettmessig krav at arbeidstidsordningar som er samanliknbare i forhold til fordelinga av arbeidstid på ugunstige tidspunkt – altså sein kveld, natt, søndag og heilagdag – og hyppige endringar i arbeidstidspunkt, skal ha same ramme for alminneleg arbeidstid, uavhengig av om arbeidet er organisert som skiftarbeid eller som turnusarbeid. Arbeidarpartiet er som sagt ikkje avvisande til eit slikt krav. Det er feil, som representanten Holmås frå SV konkluderte med, at Arbeidarpartiet ikkje har lagt sterke føringar i denne saka. Dette dreiar seg i stor grad om likestilling mellom mann og kvinne, som eg nemnde. Det er likevel mange spørsmål som reiser seg før ein kan gjennomføre eit slikt krav – og som eg ikkje oppfattar at SV er veldig oppteke av, dessverre. Det er nesten umogleg å skaffe seg oversikt over dei økonomiske og personellmessige konsekvensane ved å gjennomføre ei slik reform. Eg registrerer også at det er ulik tolking av kva som er samanliknbart. Det ville vere ein stor styrke for eit godt resultat at partane i arbeidslivet sette seg ned for å drøfte desse spørsmåla grundig, og eit fleirtal ber Regjeringa ta eit slikt initiativ overfor partane. Men så vil eg òg streke under at dersom ein ikkje lykkast med å kome fram til ei god løysing i drøftingane mellom partane, vil Stortinget på nytt vurdere å ta opp igjen denne saka. Når det gjeld varslarar: Alle parti meiner at det er eit stort behov for å etablere nye lovreglar om varsling som avdekkjer korrupsjon og misbruk av offentlege midlar. Som eg tidlegare var inne på, er det positivt at Regjeringa no gjer framlegg om å gje tilsette vern mot gjengjelding ved varsling av kritikkverdige forhold i verksemda. Komiteen slår også fast at det er viktig at arbeidstakarane har ein rett til å varsle. Det reiser seg likevel mange utfordrande spørsmål knytt til denne lovformuleringa. Regjeringas forslag og komiteens tilråding gjev ikkje alle svara, men er meint å vere eit viktig steg på vegen. Det er utan tvil behov for betre kunnskap og grundig utgreiing av desse spørsmåla før det endeleg blir vedteke nye reglar på dette området. Eg er glad for at Regjeringa allereie er i gang med det arbeidet. Det arbeidet skal vere ferdigstilt ved årsskiftet 2005–2006, og det inneber at Stortinget kan ta endeleg stilling til dette spørsmålet våren 2006. Vårt forslag er som sagt heller ikkje patent, men eg reknar med at lova ikkje vil bli sett i verk før me blir presenterte for utvalets tilrådingar og konklusjonar.