Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-04:
Jeg tillater meg å ta ordet i denne debatten for å begrunne den dissensen som SVs statsråder har tatt ut i regjeringen i forbindelse med datalagringsdirektivet. Dissenser har vært en sjeldenhet under den rød-grønne regjeringen, men denne saken dreier seg om en prinsipiell uenighet og en ulik vektlegging av viktige hensyn. Da er det ryddig og riktig at uenigheten i regjeringen legges fram for Stortinget, sånn som den gjøres i dag. EUs datalagringsdirektiv innebærer etter vårt syn å godkjenne omfattende registrering av hvem vi kommuniserer med, når og hvordan vi kommuniserer og hvor vi befinner oss når vi kommuniserer med andre. Når sånn lagring gjøres pliktig, betyr det at omfanget av registrering av norske borgere, kartleggingen av viktig informasjon om hvordan vi lever livet vårt, vil øke ytterligere. Det er en sånn tendens i vårt samfunn allerede, og det er en tendens som bør bekymre oss alle. Teknologien gir oss store muligheter. Den gir oss muligheter til å effektivisere samfunnet på ulike vis. Den gir oss muligheter til å kommunisere mer og bedre, og den gir oss muligheter til å avdekke og avverge kriminalitet. Men ny teknologi innebærer også vanskelige utfordringer. Den krever av oss at vi diskuterer prinsipielt hvor viktige grenser i vårt samfunn skal gå. Det er i vår tid en bekymringsfull tendens til å ville bytte frihet mot sikkerhet, eller illusjoner om sikkerhet. Det er et felles ansvar for oss å hindre en sånn utvikling. Det har vært diskutert i hvor stor grad datalagringsdirektivet faktisk vil forbedre norsk politis muligheter til kriminalitetsbekjempelse. Jeg ser at det også har vært tema i debatten i dag. Jeg setter spørsmålstegn ved det, fordi erfaringene viser at de kriminelle er flinke til å tilpasse seg teknologisk, flinke til å ligge foran dem som er ute etter dem, slik at de kan unngå registrering, unngå å legge igjen spor. Folk flest derimot gjør ikke det. Jeg frykter derfor at det er opplysninger om dem som er uskyldige som i hovedsak kommer til å bli lagret. Om vi godtar premisset om at datalagringsdirektivet vil være et viktig bidrag i kampen om kriminalitet, er det likevel problematisk. Og videre: Det er klart at vi i vår tid kan avverge kriminalitet hvis vi for fullt tar i bruk teknologiens muligheter til å kartlegge og overvåke hva våre innbyggere foretar seg. Men vil vi det? Personvernet kan ikke være et hensyn med tiltagende vikeplikt etter hvert som teknologien gir nye muligheter til kriminalitetsbekjempelse. Derfor er debatten om hvor grensen skal gå, et viktig politisk ansvar. SV mener at å slutte seg til direktivet som Stortinget nå behandler, er å gå for langt – av flere grunner: Fordi vi risikerer at data med viktige opplysninger om hver enkelt av oss, kan komme på avveier, fordi det alltid vil være en fare for misbruk av sånne opplysninger, fordi det er et bidrag til en samfunnsutvikling vi allerede opplever i retning mer omfattende kartlegging av våre bevegelser og handlinger, og fordi vi mener at tiltakene er uproporsjonale i den forstand at mistanke til noen få, skal sørge for at opplysninger om oss alle lagres. Avtalen mellom Arbeiderpartiet og Høyre legger opp til kortest mulig lagringstid, seks måneder. SVs dissens og uenighet påvirkes i utgangspunktet ikke av dette, for det er ikke lagringstiden som avgjør hvor problematisk direktivet er. Det er, som Datatilsynet har understreket, ikke sånn at de uheldige personvernkonsekvensene reduseres proporsjonalt med en halvering av lagringstiden som opprinnelig er foreslått. Nettopp fordi det er et politisk ansvar å diskutere hvor grensene for registrering og overvåking skal gå, må Stortinget på egen kjøl føre videre en kontinuerlig debatt om personvern, uavhengig av EØS. Nå har dette heldigvis vært en annerledes EØS-debatt med spenning i Stortinget rundt implementeringen av et direktiv. Jeg vil berømme alle som har bidratt til det. Vi er avhengig av at sånne viktige prinsipielle spørsmål overordnes debatten om EU. Forhåpentligvis har den debatten vi nå har hatt, i det minste også vist tydelig at det finnes en reservasjonsrett i EØS-avtalen som Stortinget kan bruke hvis Stortinget vil. Jeg har også fulgt med på rapportene fra Høyres stortingsgruppe og skjønner at det ikke vil være flertall i salen for det som var mindretallssynet i regjeringen. Men jeg vil likevel benytte anledningen til å gjenta den anbefalingen som SVs statsråder har gitt, nemlig å be Stortinget avvise datalagringsdirektivet.