Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-03-20:
Denne stortingsmeldingen handler om noe så viktig som «å gi ulike mennesker like muligheter». Det er et veldig viktig slagord for SV. Det tar utgangspunkt i et samfunn som er bygd opp rundt det at alle mennesker skal ha det trygt også hvis de er syke, uten arbeid eller uføre. Jeg vil si litt om det først, for det høres ut som om noen fra høyresida mener at det er en fallitterklæring for et samfunn at folk som er syke, arbeidsledige eller uføre, faktisk har en ytelse de kan leve av. Det er ikke et problem. Det er et adelsmerke for et samfunn. Uten disse ytelsene og uten at de hadde vært gode, hadde dette samfunnet hatt store fattigdomsproblemer, og vi hadde vært langt mindre produktive enn det vi er i dag. Men problemet er at noen som vil, og kan, ikke får mulighet til å delta i arbeidslivet. Det handler denne meldingen om, og det er et meget viktig oppdrag. Arbeidslinjen er en viktig del av fattigdomspolitikken, men ikke den eneste. Der er fordelingspolitikken generelt, utdanningspolitikken, helsepolitikken, rehabilitering og samfunnet generelt sjølsagt meget viktig – også ytelsesnivået for dem som skal leve av ytelser, og som ikke kan være i arbeidslivet. Derfor må virkemidlene i NAV korrespondere med mulighetene i arbeidslivet. Det legger man bedre til rette for nå. Men det er også viktig at arbeidslivet må tilpasse seg de ulike menneskers muligheter. «Bærekraftige velferdsordninger er avhengig av et anstendig arbeidsliv,» skrev professor Steinar Westin i en kronikk i Dagbladet 5. september i fjor. Det er svært viktig. Et godt arbeidsmarked gir muligheter for dem som har kompetanse og som blir etterspurt, men det øker også stigmaet for dem som ikke får jobb nå på tross av det gode arbeidsmarkedet. Det er det viktig å ha in mente når man skal rigge til en forvaltning som skal ta tak i dette problemet for folk. Mange av dem som i dag ikke får jobb, trenger å bygge opp mestring, sjøltillit – de trenger kvalifisering, og de trenger lengre løp. Arbeidsmarkedet etterspør kvalifisert arbeidskraft i dag. SV er veldig glad for at vi nå får én ytelse av de tre ytelsene når det gjelder rehabilitering, attføring og tidsbegrenset uførestønad, og at de som får denne ytelsen, skal få full tilgang på menyen av tiltak. Det er meget viktig. Det er også meget viktig da at man ser på underliggende regelverk, slik at de tilpasses dette, og at man kan få til reell individtilpassing. Den nye kvalifiseringsstønaden med det tilhørende kvalifiseringsprogrammet, er også meget viktig. Det å kunne komme inn i et slikt fast opplegg, og kunne få en sikker og trygg økonomi under det løpet, tror jeg er noen av de viktigste grepene som kan tas. Jeg vil vise til et av forsøkene, SAVIS, som komiteen har vært og sett på, og som jeg vet at også statsråden kjenner til. Det har tatt utgangspunkt nettopp i dette at man må ha en trygghet for økonomien, og så må man få lov til å holde på såpass lenge at man faktisk greier å bli kvalifisert og får tatt tak i mestringsopplevelsen i livet sitt. Det er utrolig viktig også når man skal presentere seg for en arbeidsgiver. Evalueringen av tiltaksforsøket som har gått forut for dette, viser at mange av dem som har vært med, har store helseproblemer som de ikke har fått hjelp med. Derfor blir det noe av det aller viktigste vi kan gjøre noe med. Det er mange av de 320 000 uføretrygdede som kan få et comeback – særlig må man finne dem som brenner for det, de unge med en funksjonsnedsettelse som har blitt dyttet ut på trygd før de har fått prøvd seg. Lønnstilskudd kan være én mulighet, men det er viktig for meg å si at man må prøve attføring og kvalifisering først. IA-arbeid og arbeidsgiverpolitikk som ikke diskriminerer ellers, er også meget viktig. Det skal jeg komme litt tilbake til. Men det er viktig at man også nå griper fatt i grupper, som f.eks. ungdommer som dropper ut av skolen, yrkeshemmede, folk med funksjonsnedsettelser, langtidsledige og sosialhjelpsmottakere. Jeg tror jeg igjen vil vise til en del av de forsøkene som har vært gjennomført, som viser at det virkelig har nyttet. Sjøl folk som har gått på sosialhjelp i mange år, har greid å kvalifisere seg godt for arbeidslivet hvis de bare har fått gode nok muligheter. Men det er mange som har sagt til oss at veien har blitt lengre mens de går. Derfor er noe av det aller viktigste nå å få en rask inngripen, at NAV-kontoret griper tak i folk og setter dem på et spor før de har mistet trua på seg sjøl, for det er noe av det aller alvorligste som kan skje. Moderne attføring må altså dreie seg om individuell tilnærming gjennom kvalifisering og mestring, og ved å sy pakker rundt folk. Det handler om at man må kjede både tiltak og økonomi, det må være mangfold og kvalitet, og det må ha en varighet som gjør at folk ikke bare får en jobb, men også greier å beholde den. Da dreier det seg om mange ting som må gjøres. Et område som jeg har vært svært opptatt av, er nemlig at man må ta tak i folks lærevansker. For eksempel er folk som har lese- og skrivevansker, nødt til å få kvalifisert hjelp med det. Da er det også muligheter til å få en jobb. Det må være stor bredde i de utprøvings- og kvalifiseringsarenaene vi har, alt fra ordinære bedrifter, korte kurs, attføringsbedrifter, utdanning, sjølhjelpsgrupper, som mange av oss har kontakt med, og som får til noe som forvaltningen av og til ikke får til, etablererutdanning for tidligere rusmisbrukere, som jeg har vært og sett på sammen med Innovasjon Norge og NAV – fantastiske muligheter for mange, hvis man bare får sydd det sammen. Det blir utrolig viktig at man gjennom de individuelle planene som nå skal lages, også får til det forpliktende samarbeidet når det gjelder helse og rehabilitering, rus og oppfølging i forhold til kriminalomsorgen – altså, alle disse bitene som må henge sammen, slik at denne stafettpinnen, som min kollega Lise Christoffersen ofte sier, ikke faller i gulvet mange ganger under løpet. Det er vi nødt til å få slutt på. Den individuelle planen må gis en mye større tyngde. Varig tilrettelagt arbeid er også viktig, slik at man kan kombinere arbeid og trygd på bedre måter enn man kan i dag. Det blir også et viktig tema når vi skal behandle uføretrygdens framtid. Men det er viktig for meg å si at staten skal og må ha et medansvar for å finansiere varig tilrettelagt arbeid og selv sørge for at det er slike arbeidsplasser tilgjengelig. Rettssikkerhet, likebehandling og mer skjønn har vært et tema som har vært oppe, og det er et dilemma. Derfor må kompetansen i NAV bli så god at man kan håndtere dette. Det er viktig at man har en kultur og et menneskesyn som ærer og bygger opp folk, og ikke påfører dem mer skam og skyld når de ikke mestrer livet sitt. Virkemidlene må være på plass, og der tar vi noen viktige steg i dag. Men det er også vesentlig at det er nok ressurser i systemet. Det er også utrolig viktig at man ser igjennom klageadgangen – og det har Regjeringen sagt at den skal gjøre – knyttet til disse ytelsene, og også til systemet i sin helhet. Hvis rettssikkerheten skal være god, er det utrolig viktig at klageadgangen er tydelig. Når man øker skjønnet vesentlig, er det viktig å se på det faktum at en del av skjønnsutøvelsen i dagens helse- og sosialtjenestelov ikke er gjenstand for klage – og det gjelder dem som har det aller vanskeligst. For SV er det viktig å øke rettssikkerheten for den gruppa. Det er også vesentlig at man får på plass reell medvirkning og individtilpassing i hele systemet. Som flere har sagt, er det viktig å understreke at det er behov for en arbeidsgiverpolitikk også på statlig og offentlig side når det gjelder antidiskriminering og likebehandling. Der har jeg en utfordring til statsråden: Jeg mener vi er nødt til å se igjennom vårt eget hus når det viser seg at staten f.eks. ikke rekrutterer funksjonshemmede opp mot den målsettingen som vi har. Det er sjølsagt slik at man i offentlig virksomhet trenger kompetente fagfolk og rådgivere på mange nivåer som kan føre en god politikk for funksjonshemmede, akkurat som for innvandrere. Derfor bør det være like sjølsagt at man trenger eksperter med kompetanse på spørsmål som gjelder funksjonsnedsettelser, som etniske minoriteter. Staten må sjøl aktivt etterspørre denne type kompetanse når det skal rekrutteres til offentlige stillinger.