trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-10:
Den utviklingen som har vært i skogbruket i de siste 20 årene, er en sterk sentralisering, og at lønnsomheten tas ut av skogbruket. Det er omtrent samme nominelle pris i regnskapene for skogbruket i 2001, som det var for 20 år siden. Det betyr at lønnsomheten stort sett er igjen i de sentrale og gode skogområdene. Det er en konsekvens av det som har vært utviklingen og de siste års politikk. Fokus må nå være på å få lønnsomhet igjen i skogbruket på en slik måte at det blir mer lønnsomt å hogge også utenfor det vi kan kalle «indrefilet»-områdene i skogen, som svært ofte er i ganske sentrale østlandsområder. Så til historien. La meg først si at det er tre kilder til statlige bidrag til skogkultur: Det er de direkte bevilgningene over statsbudsjettet utenfor jordbruksavtalen, som her foreslås fjernet, så er det det staten bidrar med til skogavgiftsordningen gjennom skattefordelen, som styrkes betydelig, og så er det skogkulturbevilgninger innenfor jordbruksavtalen, som i sum er på knappe 160 mill. kr, og som, slik representanten Gjedrem gav uttrykk for, også omfatter mer enn skogkultur. Norge hadde omfattende skogreisingsplaner i forrige århundre, og Stortinget vedtok dem på 1950- og 1960-tallet. De er veldig nær å være oppfylt, når vi også tar i betraktning at hele miljødebatten om skogbruk og planting i kystområdene har kommet opp etter at disse planene var vedtatt. Av de samlede planene på litt over 5 millioner dekar skog er 3,6 millioner plantet ut. For Midt-Norge og Trøndelag er skogreisingsplanene fullt gjennomført, fordi de nye arealene, som det før ikke var skog på, skulle tas i bruk. For Nord-Norge er de omtrent gjennomført. På Vestlandet står det en del igjen, men der er også miljødebatten størst når det gjelder å ta i bruk åpent kystlandskap til granplanter. Det er for disse områdene at denne politikken har konsekvenser. Det er slutt med skogreising på arealer som ikke har gran fra før. Der hvor man hogger, vil det gjennom skogavgiftsordningen være god økonomi til å plante igjen. Den ble styrket betydelig i dette budsjettet.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-10:
Representanten Hedstrøm har, både i denne replikken og i tidligere innlegg fra denne talerstolen, pekt på det han oppfatter som for små forandringer innenfor landbruksområdet. Ja, mon det. Jeg opplever forandringene som store og at de skjer i en fart som det etter mitt skjønn ikke er forsvarlig å øke. Ta landbruksoverføringene: De var på 1980-tallet på 6,8 pst. av statsbudsjettet. I dag er de på godt og vel 2 pst. Det har skjedd store forandringer. I løpet av de siste 12–14 årene har landbruksoverføringene over statsbudsjettet vært på knappe 12 milliarder kr. Det har omtrent vært det nominelle beløpet hele tiden, og dermed har det falt omtrent med inflasjonen. For disse pengene har vi klart å beholde et velstelt land, alt arealet er i bruk, man kan reise rundt overalt i Norge og se velstelte bygninger på norske gardsbruk og se et kulturlandskap som er stelt. Jeg vet ikke om jeg fra denne talerstolen kan tillate meg å anmode representanten Hedstrøm om å reise turer til Sverige, men om turene går lenger enn til Strømstad, litt rundt i utkantstrøk i Sverige, så vil han ikke finne det samme velstelte landskapet, at alt areal er i bruk, og kanskje heller ikke så velstelte bygninger. Det har vi fått, og det kaller vi også å produsere kollektive goder, som det norske folk heldigvis stiller ganske kollektivt opp for at vi fortsatt skal gjøre via statsbudsjettet. Men det betyr ikke at alt må være som det har vært. Det må skje forandringer. Professor Almås har sagt at en må forandre for at ikke alt skal bli forandret. Det synes jeg er ganske gode ord for å forklare det som nå skjer i landbruket, nemlig at vi har behov for å rasjonalisere noe av volumproduksjonen, men at vi må få nye næringer inn som kan være med i en voksende økonomi og ta ut en voksende pris – produktområder med en annen priselastisitet, for å bruke økonomiord. Det tror jeg kan bringe med seg veldig mange nye, spennende næringer rundt omkring på norske gardsbruk, og det vil gi et mer robust landbruk framover. Det er å styre i stort, men kanskje å slippe litt mer løs i smått. Der skiller nok kanskje Fremskrittspartiet og regjeringspartiene lag i landbrukspolitikken.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-10:
Ja, jeg vil faktisk tillate meg å gå så langt som å si at her tar skognæringen feil. Den har stort sett slåss mot nye grep, nye måter å se ting på bestandig. Da min tidligere kollega, statsråd Gjønnes i Bondevik I-regjeringen, lanserte verdiskapingsprogrammet, så hadde ikke skognæringen spesielt sans for det. Det var faktisk initiert av politikken, som sa at de ikke lenger bare kan levere to" fire" fra sagbrukene, eller enkle produkter til lav pris, eller fokusere på å male trestokken opp til fiber for å lage papir. Vi må lete etter produktområder. Vi må lære opp arkitektene til å bygge spennende bygg, slik som vi nå opplever at de begynner å få forståelse for gjennom den satsing som myndighetene har gjort gjennom verdiskapingsprogrammet. Nå kan vi bygge til og med parkeringshus i tremateriale. Og vi bør utvikle nye produktområder innenfor treområdet. Det er det som kan bringe bedre økonomi tilbake til den enkelte skogeier, som gjør at det kan bli interessant å framby kvalitetsskogvirke til et modent marked, og ikke den gammeldagse volumtenkningen. Skogbruket har jammen tenkt aksjer i Norske Skog og hvordan male opp trestokken til papirfiber altfor lenge. Nå må vi tenke nye, moderne produkter som folk er villige til å betale for. Det er det vi gjør med denne satsingen. Det er det vi gjør med verdiskapingsprogrammet. Samtidig tar vi de nødvendige miljøhensyn, slik miljøbevegelsen har bedt om, nemlig ved ikke ta i bruk nytt åpent landskap langs hele Kyst-Norge til å plante gran. Vi har gran nok, og granarealer nok. Vi har aldri hatt mer stående biomasse i norske skoger enn nå, og bioenergi, tror jeg, blir det nye store volumområdet i norsk skogbruk. Det har gjennom mange år vært god økonomi i vedproduksjon. Vi håper å utvikle nye og for forbrukerne enda bedre bioenergiprodukter, f.eks. gjennom pellets. Nå gir slipprisen, altså prisen på å slipe massevirke eller tømmerstokk til papir, i store deler av landet så dårlig økonomi at det er mer fornuftig f.eks. å male den opp til pellets og lage bioenergi. Det er en god utvikling som Regjeringen vil følge opp.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-10:
Jeg synes det er lovende når Senterpartiets næringspolitiske talskvinne her sier at nå er det viktig at vi satser på lønnsomheten i skogbruket, kanskje prioritere det ved bruk av de offentlige pengene, og da snakker vi om verdiskapingsprogrammet, eller hvordan en kan få en høyere pris på tømmerstokken. Det å plante til et åpent kystlandskap med nye granplanter, som i beste fall, hvis det kan gi kvalitetsvirke overhodet, vil kunne gi en inntekt om 80–100 år, er ikke å fokusere på den lønnsomhet som skogbruket trenger i dag. Og jeg er enig i at det trengs nytenkning. Jeg synes det er nytenkende at flere erkjenner nødvendigheten av at det må tenkes nytt i hele skogbrukssektoren. Og jeg mener at satsingen på verdiskapingsprogrammet i skog, som nettopp handler om det jeg gav uttrykk for i svaret på den forrige replikken, er en slik nødvendig satsing. Så tror jeg at skogbruket, en næring som er veldig lite subsidieavhengig, kanskje ikke i det hele tatt utover de langsiktige investeringene – hvor det er viktig for oss å gjøre bedriftsøkonomien samfunnsøkonomisk lønnsom – bør være en næring som ikke roper på store overføringer, men faktisk sier av vi kan bli en lønnsom næring som kan levere gode bidrag til bedre barnehager og bedre skoler eller hva det måtte være i Norge. Det er det som må være næringens formål, og det tror jeg skogbruket har gode muligheter til å gjøre. En skogavgiftsordning med 100 pst. skattefradrag vil være slik at staten vil ta på seg nesten hele kostnaden med å plante skog for mange skogeiere. Det er uhyre sterkt. Selv med dagens ordning med 60 pst. skattefordel, som er en voldsom forbedring av den gamle, vil de med den høyeste marginalskattesatsen på over 50 pst. ha over 70 pst. statstilskudd til planting, og gjennomsnittsskogbrukeren kanskje ha 30–40 pst. statstilskudd gjennom skatteordningen til planting. Det er et godt spleiselag mellom det den enkelte har bedriftsøkonomisk interesse av, nemlig å plante til skogen sin når det er hogd, og det som er statens viktige bidrag, å sørge for at det er lønnsomt for den enkelte å hogge. Og så ønsker vi ikke lenger å ta i bruk åpent landskap til ny granproduksjon langs kysten. Det er der skogpolitikken er ny, og det vet jeg at miljøbevegelsen applauderer.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-10:
Jeg er enig med lederen i næringskomiteen i at for norsk landbruk er det å beholde det norske markedet og en betydelig andel av det norske markedet helt avgjørende. Vi har et høyt kostnadsnivå i Norge, og vi har et høyt lønnsnivå. Et norsk landbruk må først og fremst produsere for et norsk marked, og det må være til priser som er rimelig kostnadsdekkende, og som kan gi et fornuftig bidrag til den enkelte produsents arbeidsinnsats. Det betyr ganske enkelt at hvis man skulle ha hatt et ensidig fokus på at prisene på norske matvarer, matvarer levert fra norsk landbruk, skulle ned på f.eks. svensk prisnivå – hvilket i teorien kunne ha vært mulig ved bare å sette ned prisene – ville det ha ført til en rasering av norsk landbruk. Derfor ville et ensidig fokus på pris ned mot svensk prisnivå på de store volumproduktene etter mitt skjønn være et feil fokus, for ønsker vi et norsk landbruk, må vi også akseptere å ha et høyere prisnivå i Norge. Men det bør ikke være urimelig høyt, da blir det på en måte politisk vanskelig å leve med dette. Derfor må vi ha fokus på et mest mulig effektivt landbruk når det gjelder volumdelen. Jeg tror det blir viktig framover – selv om grensevernet er bærende – også å bygge opp en sterkere forbindelse mellom den norske forbruker og kvalitetsprodukter fra norsk landbruk. Noen av oss har ved mange anledninger kalt dette for et mentalt grensevern. Derfor tror jeg det er viktig å komme over på mer lokale produkter, ikke bare standard merke nasjonalprodukt, men mer lokale produkter, lokale merkeordninger og alt dette, som vi vet har fungert i andre land hvor man har behov for å beskytte sin landbruksproduksjon. Så til det avsluttende spørsmålet. Det er for det første den enkelte som selger mat og som tilvirker mat, som er ansvarlig for å overholde norske regler – hygieneregler og hva det måtte være. Det kan det aldri være tvil om, og det gjelder norske butikker. Så er det myndighetenes oppgave å føre et veldig sterkt tilsyn med at norske regler blir overholdt. Og så sier jeg at forbrukerne bør bruke forbrukermakten sin og si: Hva er dette? Gir det seg ut for å være det som står på pakningen? Vi må være kritiske forbrukere. Det er en del av et moderne samfunn, og det synes jeg norske butikker faktisk bør tåle.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-10:
Det kan kanskje være grunn til å minne om at da konsesjonene ble lyst ut av direktoratet 8. juli, med søknadsfrist 25. september 2002, var situasjonen for næringen i og for seg akkurat den samme som den er i dag. For dem som søkte om konsesjon i sommer, og som fikk den tildelt nå i høst, var konsesjonsbetingelsene vel kjent, og næringens økonomiske situasjon var vel kjent. Derfor har det ikke skjedd noe som har endret forutsetningene for dem som søkte. Når det gjelder de fire konsesjonene for Trøndelagsfylkene som ble tildelt på samme tidspunkt som for Finnmark, er samtlige innbetalt. Så her er det varierende praksis rundt om. Det er også departementets oppfatning at vi ikke kan etterkomme ønsket om å endre spillereglene underveis. Søkerne visste betingelsene for å søke. Hvis vi endrer betingelsene underveis, vil vi samtidig ha forhindret at andre kunne ha søkt hvis de hadde visst at betingelsene ble endret underveis. Dette har å gjøre med at man ikke kan endre spilleregler underveis. Hvis de som er tildelt konsesjoner, ikke ønsker dem, vil de bli tildelt andre søkere, for det er jo flere søkere. Vi har gitt en rimelig tid til å overholde fristen for innbetaling. Vi vil da tildele til nye søkere, og skulle det så vise seg at det ikke er noen søkere i fylket eller i de kommunene, må man selvfølgelig vurdere om man skal utlyse på nytt, og om andre kommuner skal få muligheten. Det er konkrete søkere i Finnmark som er interessert, har vi fått meddelelse om, og hvis de blir tildelt konsesjoner, vil de kunne få dem hvis nye kommuner blir trukket inn. Her er det jo fylkeskommunen som har pekt ut kommunene.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-10:
Først litt om kompetanse og forsking på torsk som fremtidig oppdrettsart. Vi har fra departementets og Regjeringens side pekt ut aksen Bergen–Tromsø som et satsingsområde hvor vi skal bygge opp spisskompetanse. I så måte er Tromsø pekt ut som torskesenter, hvis man kan kalle det det. Det forhindrer ikke at Aquaforsks aktivitet både er nyttig og kan videreføres. Så har det også, som Solholm var inne på, noe med organiseringen å gjøre. Vi har gjort det helt klart for Aquaforsk at de kanskje må velge om de vil sortere under Fiskeridepartementet eller Landbruksdepartementet. Det vil klart være førende for våre prioriteringer. Men for all del, Aquaforsk er ikke utsatt for noe press, selv om vi satser på Tromsø i denne sammenheng. Det er mer snakk om både–og, ikke enten–eller. Så var det forvaltningen av havets ressurser, som er en stor utfordring, og økosystemforvaltningen, og nøkkelord i den sammenheng er sel- og hvalfangst. Til det er å si at Regjeringen har økt fangsten av hval i det siste året, og vi har fått i gang eksport av hvalkjøtt. Begge deler er viktige i sjøpattedyrforvaltningen. Vi satser tungt på få i gang eksporten til Japan. Det har vist seg svært vanskelig. Vi vurderer nå om det er mulig å eksportere til Færøyene. Så er det slik at Regjeringen også har økt kvoten av kystsel og har tatt initiativ som har vist seg å øke fangsten. Hovedproblemet har jo ikke vært at kvotene av kystsel har vært for små, men det har vært at vi ikke har vært i stand til å ta ut kvoten. Det viser seg at de initiativ som vi har tatt, gir resultater. Så bad Solholm meg i sitt hovedinnlegg også å vurdere hvordan vi ytterligere skal sette inn tiltak som både beskatter sjøpattedyrene og tar vare på fangstkapasiteten. Det er et arbeid jeg har satt i gang i departementet. Jeg skal komme tilbake til det når vi har fått vurdert nærmere om vi skal endre politikken, og hvordan Stortinget i så fall skal involveres.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-10:
Her var det mange spørsmål. Det er nok ikke tid til å svare fyllestgjørende på alle i den tilmålte tiden. Når det gjelder strukturfondet, hadde vi en debatt om det i går. Som det ble klargjort der, skal vi legge frem en sak i løpet av våren som skal behandle drifts- og strukturordninger. Avgiftssatser og iverksettelse av strukturfondet, som det ble gitt lovhjemmel til i går, skal tas opp i revidert nasjonalbudsjett. Så er det slik når det gjelder Finko, hvis vi skal ta den biten først, at man i 10–12 år nå fra statens side har bidratt med støtte til Fiskerinæringens Kompetansesenter. Vi snakker om Norges nest største eksportnæring, med en eksport på rundt 30 milliarder kr. Da er det slik at vi ikke legger ned Fiskerinæringens Kompetansesenter, som det blir framstilt. Hvis næringen prioriterer dette, er det fullt mulig for den å videreføre det, for næringen har allerede lagt inn penger. Men ut fra de prioriteringer vi var nødt til å gjøre i budsjettet, har vi kommet til at det var på tide å fase ut den statlige andelen. Det kan umulig komme som noen overraskelse på næringen, for vi startet den prosessen allerede i årets budsjett. Vi har i løpet av året, sammen med næringen, gått gjennom disse tingene og gjort dem oppmerksomme på at vi var i ferd med å fase ut. Men for næringen er det så absolutt mulig å videreføre arbeidet. Og det skjer mye nyttig i arbeidet i Finko, men vi har altså vurdert det slik at det er på tide at næringen tar et selvstendig ansvar. Men fortsatt vil Regjeringen ha et betydelig ansvar for kompetansen i fiskerinæringen. Som det ble referert til: På Fisk 2002-konferansen i forrige uke i Tromsø redegjorde jeg bredt for de tiltak som vi har iverksatt, og vi skal videreføre dem på kompetansesiden.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-10:
Først litt om Finko. I forbindelse med statsbudsjettet for 2003 ble næringsorganisasjonene som er representert i styret i Finko, invitert til å være med på en prosess med det siktemål at næringen skulle overta ansvaret for arbeidet som Finko har ivaretatt. Jeg minner om at når vi faser ut det statlige bidraget, betyr ikke det at vi legger ned Finko, men det betyr at vi får et mindre budsjett, med mindre de skulle kunne øke det. Når næringen nå sier at det betyr at det blir nedlagt, må det bety at næringen ikke prioriterer dette arbeidet med mindre staten skulle bruke skattebetalernes penger. Det er et viktig arbeid de gjør, men vi har altså ut fra en totalvurdering vurdert det slik at det var viktigere å bruke ressursene på en annen måte. Og som sagt, næringen var gjort oppmerksom på det. Hvis det så skulle være slik som det fremgår av en merknad fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, at Norges Fiskarlag gjennom fiskeriavtalen ønsker å prioritere det, vil vi selvfølgelig være åpne for å drøfte det med næringen, for fiskeriavtalen er ikke i detalj øremerket spesielle ting, det er opp til Fiskeridepartementet og Norges Fiskarlag å prioritere. Men jeg synes at det bør være til ettertanke for noen hver av oss hvis det er slik at næringen ikke lenger ønsker å prioritere arbeid i Finko, det synes jeg gir signaler som det er vel verd å legge merke til. Når det gjelder opprykk til gruppe 1 fra gruppe 2, som det ble spurt om, er vi inne i en prosess som skal avsluttes i løpet av januar måned, regner jeg med. Før den tid er det ikke mulig for meg å redegjøre noe nærmere for prosessen, bortsett fra at ut fra de kriteriene som var, var det 433 båter som var kvalifisert. Vi regnet med at det ville være ca. 350 som kunne få kvote, fordi fartøyet må ha levert fisk etter bestemte kriterier i løpet av tre år, og skipperen må være kvalifisert til å stå på blad B. Vi er nå nede i et antall på 244, så gjenstår det å se hvor mange som reelt blir tildelt kvote. Men det vil ikke skje på en stund ennå.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-10:
Først må jeg minne om at Stortinget, da man bestemte å tildele disse 40 konsesjonene som nå er tildelt, bestemte at prisen skulle være 5 mill. kr. Man kunne gi rabatt i tiltakssonen, hvilket vi gjorde ved å tildele de konsesjonene mot en avgift på 4 mill. kr. Så her har man altså prioritert denne delen av landet. Jeg minner også om at det var en viss urealisme i det daværende regjering hadde lagt opp til i utgangspunktet, for det var jo en prissetting som langt overgår det beløpet som nå vitterlig ble bestemt. Så påstås det at det er en annen situasjon i forhold til da de søkte. For dem som har fulgt med i utviklingen i næringen, tror jeg det blir vanskelig å finne en forklaring på utviklingen fra i sommer, da søknadsfristen var, og frem til tildelingen nå i høst. Det har ikke skjedd noe så dramatisk i næringen at man ikke skulle ha mulighet til å betale for disse konsesjonene, som da er rimeligst, når vi ser at i andre deler av landet blir det betalt. Da er det også slik at vi ikke kan vise smidighet i den forstand at vi endrer spillereglene underveis. Da må vi ha en ny utlysingsrunde, slik at alle som måtte være interessert i konsesjoner, får anledning til å søke på samme vilkår, for det kan tenkes at det er noen andre som ville ha søkt hvis de visste at vi kom til å endre betingelsene underveis. Det som da vil skje, er at hvis disse som nå er tildelt konsesjon, ikke vil ta imot dem – og det er helt legitimt og helt i orden – vil vi tilby konsesjonene til de øvrige søkerne. Det var vel i Finnmark 20 søkere på de ti konsesjonene, slik at om vi ville, kunne vi om ikke så altfor lenge tilby en ny gruppe. Skulle det så vise seg at det ikke er noen som er interessert i de konsesjonene for øyeblikket, vil det være full anledning til å komme tilbake til de ti konsesjonene på et senere tidspunkt. Men å endre vilkårene underveis er ikke å anbefale.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-12-10:
Jeg hadde tenkt at jeg skulle forsøke å svare på representanten Elviks spørsmål om fiskeindustriens vilkår, som ble tatt opp i en tidligere replikkveksling. Siden hun tok opp så mange tema, rakk jeg ikke å svare på alt. Det er ingen tvil om at fiskeindustrien sliter. Spesielt innenfor hvitfiskindustrien er utfordringene store. Det har sammenheng med en rekke faktorer: Sterk kronekurs, høyt rentenivå og høyere produksjonskostnader enn hos konkurrentene, kombinert med økt konkurranse om råstoffet. En ekstra årsak er uten tvil overkapasitet, og det signaliseres både av finansieringsinstitusjoner og av ulike observatører, og ikke minst av næringen selv, at det er behov for kapasitetstilpasninger. I hovedsak vil det være næringens ansvar. Fiskeri- og Havbruksnæringens Landsforening, avdeling for industri og eksport, fattet et styrevedtak tidligere i år hvor det vises til at kapasitetstilpasningen er industriens ansvar. Det er derfor ikke ønskelig med egne strukturordninger for den landbaserte industrien. Det er fortsatt bedrifter som satser og lykkes. Norway Seafoods har nettopp investert nærmere 150 mill.kr i en ny fabrikk i Hammerfest, JM Nilsen i Nordmela i Andøy driver fiskeindustri, og listen kunne gjøres lengre. Felles for disse ser ut til å være at de har økt fokus på rasjonalisering, bl.a. ved at ny teknologi tas i bruk, økt fokus på kompetanse i alle ledd og økt utnyttelse av biprodukter. Regjeringen tar problemene i fiskeindustrien med stort alvor. Vi bedrer rammevilkårene for industrien bl.a. gjennom å føre en ansvarlig økonomisk politikk, og vi arbeider med å trygge og videreutvikle markedsadgangen for norske produkter internasjonalt. Lavere skatter og avgifter, økt innovasjon, bl.a. gjennom økt satsing på forskning, og gode kommunikasjoner og infrastruktur er i tillegg sterke virkemidler som vil bedre situasjonen. Det er også slik at vi arbeider langsiktig med å sikre at WTO- og EØS-regelverket bl.a. skal hindre det som fiskeindustrien av og til blir utsatt for, nemlig beskyldninger om subsidiering og innføring av straffetoll for norsk eksport. Det er også viktig at vi får til en helhetlig verdikjede samt en regulering av fisket og en struktur i fiskeflåten som sikrer at kvaliteten på råstoffet og jevn tilgang på fisk til fiskeindustrien kan komme i et bedre spor, og sikre at industrien dermed får bedre vilkår. Det var svar på spørsmål som ble reist tidligere i debatten, og som understreker at når det gjelder fiskeindustrien, som er så eksportavhengig, er det viktig at vi får dette budsjettet gjennom. Jeg er derfor svært fornøyd med at den delen av budsjettet som angår Fiskeridepartementet, har fått tilslutning i komiteen og i Stortinget.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2002-12-10:
Norsk næringsliv står overfor store problemer. Det er uro i det internasjonale markedet, høye innenlandske kostnader, høy rente og sterk krone. Det er ikke et enkelt grep som kan snu denne situasjonen raskt, men en offensiv politikk rettet direkte mot verdiskaping i industrien er nødvendig. Jeg vil gjerne kommentere et kapittel som til slutt endte opp med et noenlunde bra resultat, Tilskudd til sysselsetting av sjøfolk, og posten om kulturmidler til skogbruk, som endte dårlig. Regjeringens forslag om avvikling av alle ordninger som ville beholde norske sjøfolk på norske skip, er parkert, og gjeldende ordninger er nå tilbake på plass. Det som må være det langsiktige målet, må være enten å fjerne alle skattesubsidier eller tilpasse subsidiene til konkurransenivået som er i Europa. Skogbruket er og har vært en stor næring og betyr fremdeles mye for mange bygder. At Verdiskapningsprogrammet styrkes, er bra og nødvendig. For tømmerstokken må utnyttes på en langt bedre måte til spesialprodukter som laftetømmer og på småsagbruk. Men det som bekymrer meg, er at tilskudd til kulturarbeid fjernes helt. Det er kortsiktig. Skogbruket er langsiktig – et perspektiv på 70–100 år. Det er første gang på 100 år at staten ikke bidrar med midler til planting, rydding, markrydding, kvisting og tynning m.v. For de små skogeiendommene uten penger på skogavgiftskontoen er det å miste tilskuddet dramatisk. Dette kom dessuten på et veldig dårlig tidspunkt, for skogbruket befinner seg i en slags minikriselignende tilstand, med dårlige tømmerpriser, dårlige avsetningsmuligheter for enkelte sortimenter, færre som driver egen skog, dårlig rekruttering og dårlige rammevilkår i form av reduserte tilskuddsbevilgninger, økt press fra miljøsiden og miljøhensyn ved drift. Hvis tilskuddet til skogkultur faller bort, er jeg redd for at dette vil resultere i forsømt skogpleie, dårligere kvalitet på tømmer ved sluttavvirking og mindre interesse for investeringer i det hele tatt i skogbruket. Flertallet burde derfor ikke ha nullet ut hele tilskuddet til skogkultur på dette tidspunkt.
Åge Konradsen (Høyre), 2002-12-10:
Det er ikke bare kronekurs og rentenivå som er avgjørende for havbruksnæringen og dermed arbeidsplassene langs kysten. Norges nest største eksportnæring, fiskerinæringen, sliter med mangelfull markedsadgang. Lakseavtalen mellom Norge og EU har i så måte vist EØS-avtalens utilstrekkelighet. Det har medført at bearbeiding av fisk i Norge har tapt terreng, og ved å stå utenfor EU eksporterer vi arbeidsplasser fra distriktene til EU-land på kontinentet. Rekenæringens kvotesystem i EU-markedet er et annet grelt eksempel på at deler av næringen har svært vanskelige arbeidsvilkår, og myndighetene må her engasjere seg maksimalt for å forbedre rekeindustriens eksportvilkår. Utfordringen nå er å sikre at det ikke blir bygd opp nye handelshindringer for eksport av fisk til de nye EU-landene. I dette bildet er det betryggende at Regjeringen har en offensiv holdning for å sikre best mulig markedsadgang til søkerlandene også etter at disse har blitt en del av EU. For kysten og fiskeriene blir det en spennende vinter og vår når forhandlingene kommer i gang. Jeg synes det er betryggende at både statsministeren, utenriksministeren og fiskeriministeren så klart har lagt vekt på at EU-utvidelsen ikke skal føre til forverret markedsadgang. Skal vi nå våre mål om en vedvarende vekst i havbruksnæringen, må forvaltningen av sjøareal få en bedre balanse mellom bærekraftig bruk og vern som sikrer videre vekst. Ytterligere utvikling i lakseoppdrettsnæringen og en kommersialisering av nye oppdrettsarter vil medføre behov for tilgang til nye sjøområder. Det er derfor viktig at det nå legges til rette for at vern i større grad utformes med tanke på å stimulere næringen til en positiv miljøriktig utvikling, og at fokuset på vern av store sjøområder blir redusert.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2002-10-23:
Det er et forslag fra meg om at ingen endringsforslag i dagens fiskerilover realitetsbehandles før Stortinget har fått seg forelagt en evalueringsmelding om virkningene av de betydelige lovendringer som ble gjennomført i forrige stortingsperiode.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2002-10-23:
Jeg har følgende spørsmål til nærings- og handelsministeren som jeg forstår vil bli besvart av kommunalministeren: «Utenlandske fartøy kan seile fra havn til havn i Norge med last, i motsetning til NIS-registrerte. Disse fartøyene slipper å betale mange av de skatter og avgifter som NIS-skip må betale. Dette fører til urimelige konkurranseforhold. Det sjekkes heller ikke om de ansatte på disse utenlandske fartøyene har arbeids- og oppholdstillatelse i Norge. Hvorfor sjekkes ikke dette i større utstrekning, og hva vil statsråden gjøre for å rette opp i dette?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2002-10-23:
Jeg takker statsråden for svaret. § 6 i utlendingsloven har følgende ordlyd: «Utlending som akter å ta arbeid mot eller uten vederlag eller som vil drive ervervsvirksomhet i riket, må ha arbeidstillatelse.» Videre står det i en utdyping fra Utlendingsdirektoratet: «Utenlandsk mannskap om bord på skip som driver virksomhet i Norge ved at de går i norsk innenriksfart, må som hovedregel ha arbeidstillatelse. Unntatt herfra er personer omfattet av EØS-avtalen. Med innenriksfart menes i denne forbindelse skip som går mellom norske havner og som da tar om bord gods/passasjerer i en havn og leverer godset/setter av passasjerene i en annen norsk havn. Det sondres her ikke mellom norsk og utenlandsk registrerte skip.» Hvis Kommunaldepartementet trenger hjelp, er det hjelp å få hos Fraktefartøyenes Rederiforening, og jeg skal gjerne bistå med å få den hjelpen. Her gjelder loven som ble vedtatt av odelsting og lagting, og den må gjelde like mye for Kommunaldepartementet og Skipskontrollen som den gjelder for oss representanter som er i denne sal.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2002-10-23:
Jeg takker på nytt for svaret. Jeg undres ikke over at NOR-fartøy, og også de fleste rederiene, ligger med brukket rygg, når de må betale to tredjedeler mer i omkostninger for å ha mannskap om bord i fartøyene. I tillegg bunkrer de utenlandske fartøyene uten moms og uten de avgiftene som er pålagt i Norge. «Utlendingsloven § 49 omtaler nærmere lovens geografiske utstrekning. Skip som driver innenriksfart kommer derfor inn under loven, og utlendinger som arbeider om bord på skip, må ha arbeidstillatelse. Og her er det likegyldig hvilken nasjon skipet er registrert i.» Jeg siterer her Bodø lensmanns- og politiforvaltning. De sier videre: «Det bør etter dette være rimelig greit å slå fast at utlendinger om bord i norsk eller utenlands skip, som seiler i innenriks fart, skal ha oppholds- og arbeidstillatelse.» Hvis jeg har en rakett som går ut på dato, eller jeg har et medisinskrin som går ut på dato, så kan du være hellig overbevist om at Skipskontrollen er på meg med en gang og får det rettet opp. Men når det gjelder arbeids- og oppholdstillatelse for utenlandske arbeidere om bord på utenlandske skip i norske farvann, skal det ikke være slik! Hvordan går det an?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-10-23:
På vegne av Inger Enger og meg selv vil jeg fremsette forslag om minstekrav til magasinfylling i vannkraftverk.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-10-23:
Jeg har et spørsmål til vår ærede landbruksminister. På et 25-årsjubileum på Kalnes jordbruksskole kom statsråden med meget oppsiktsvekkende uttalelser om norsk landbruk. Han sa at bønder er «blitt politiske vesener» som «har gjerdet seg inne». Og videre: Hele samvirketankegangen er Taliban. Dette er meget oppsiktsvekkende uttalelser mot norsk landbrukspolitikk og den norske bondestand. Hva har så statsråden gjort for å endre samvirket i trepartiregjeringens regjeringstid? Jo da, samvirket har ennå sine reguleringsprivilegier og er unntatt fra konkurranselovgivningen, slik at Kari og Ola må betale mer for norske matvarer. Når statsråden sier at samvirket er Taliban, betyr ikke det – når han ikke har gjort noe for å endre på dette som betyr noe i praksis – at den politikken han står for, er en Taliban-politikk?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-10-23:
Jeg vil sitere hva statsråden har sagt til Sarpsborg Arbeiderblad, altså lokalavisen: Landbruket «har vært helt Taliban i sin innpoding av samvirke». Og videre: «Når bønder vil ha gjort noe, så roper de på staten». Videre sier han at det må «skje noe med melkebøndene her i landet», underforstått at hver melkebonde i gjennomsnitt får 350 000 kr i året i subsidier. Jeg er enig med statsråden i at det må skje en kraftig strukturendring i norsk landbruk, slik at gjenværende bønder kan bli robuste, og kan møte virkelighetens verden inn i fremtiden. Men når statsråden sier at norsk landbruk er Taliban, må han ikke da foreslå radikale endringer i landbrukspolitikken for å komme vekk fra den Taliban-politikk han vitterlig representerer?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-10-23:
Jeg har et spørsmål til vår ærede kommunal- og regionalminister: «Utlendingsdirektoratet(UDI) har nå besluttet å plassere et asylmottak for personer i alderen 0 til 15 år på Vårli i Moss. Kommunen er uten innflytelse, i tillegg til at naboer og andre berørte føler seg overkjørt. Lokalbefolkningen har protestert mot etableringen, og underskriftslister er sendt UDI og kommunen. (UDI) Mener statsråden det lokale selvstyret blir godt nok ivaretatt når UDI inngår avtaler med privat utleier/selger uten at kommunen eller berørte innbyggere kan innvirke på beslutningen?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-10-23:
Jeg takker statsråden for svaret. Vi begynner nå etter hvert å se en del langsiktige konsekvenser og virkninger av en altfor liberal asyl-, innvandrings- og flyktningpolitikk, og jeg er fullstendig klar over det regelverket som stortingsflertallet stiller seg bak. Men når det kommer protester fra hele landet, og vi vet at det til dette mottaket som statsråden betegner som meget lite, sannsynligvis vil komme barn og unge med sterke traumer, og vi erfaringsmessig vet at kriminaliteten øker, antall vinningsforbrytelser øker og det blir bråk og uroligheter i nærområdene, burde man ikke da i hvert fall vurdere å plassere asylmottak litt vekk fra byene, tettstedene og sentrum for å forsøke å motvirke noen av disse negative konsekvensene og virkningene? Og en annen ting: Burde man ikke ta befolkningen med på råd – jeg vet jo at man må plassere dette et eller annet sted – slik at dette kan foregå litt mer smidig og fleksibelt i nærområdene?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-10-23:
Jeg vil si til statsråden at det finnes en mellomting mellom å plassere dem i svarteste skauen og i et tett byområde, så vi behøver ikke overdramatisere dette. En annen ting er at Moss kommunes representanter selv har uttalt at det blir betydelige utfordringer, særlig når det gjelder utdannelse for disse barna. Jeg leste et skriv fra Kommunenes Sentralforbund som viser at der det er barn og ungdom som er veldig ressurskrevende, dekker ikke staten de totale utgiftene. De overkjører kommunen når det gjelder plassering av mottak, men de følger ikke opp med tilstrekkelige midler. Vil statsråden sørge for at dette mottaket får dekket alle utgiftene av staten?
Lars Sponheim (Venstre), 2002-10-23:
Det var voldsomt. Jeg kan bekrefte at det er 25 år siden jeg gikk ut fra Kalnes jordbruksskole, og i den sammenheng, hvor jeg møtte mine tidligere medelever, reflekterte jeg litt rundt en del av de beskyldninger og utsagn som er blitt tillagt meg som politiker opp gjennom årene. Det var det da en avis som hadde slått opp. Jeg tror ikke vi skal legge så stor vekt på dette, bare saklig si at i den situasjon vi har hatt i norsk landbruk over tid, hvor det på enkelte områder har vært en ren monopolsituasjon, hvor Stortinget har bedt om at det skal bli konkurranse, flere aktører, arbeider Regjeringen med dette og med å få det til. Det ser vi eksempler på nå om dagen, f.eks. innenfor melkesektoren, hvor det arbeides med å få til en fornuftig og god konkurranse – ikke fordi en ønsker å gjøre Tine dårligere, men konkurranse gjør faktisk at f.eks. melkesektoren og den store tidligere monopolaktør Tine blir bedre. Slik bidrar vi til en oppmyking på mange områder innenfor landbruket, noe som bidrar til at bøndene får større frihet til å være selvstendig næringsdrivende, uten at vi slår ut barnet med badevannet, slik det også er en del som fremmer forslag om når det gjelder landbrukspolitikken. For vi trenger en sterk politisk ramme rundt landbrukspolitikken i Norge skal vi ha en mulighet til å ta vare på et landbruk så langt mot nord og med så små garder spredt over et enormt areal som det vi har i Norge.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-10-23:
Det var slik – og den gleden delte jeg med mine medelever – at det man lærte om marked i norsk landbruk for 25 år siden, og det gjaldt også for meg gjennom fem års landbruksøkonomistudier, var veldig avgrenset. Det var ett land, ett merke og ett marked. Så det man trengte å vite om marked, var telefonnummeret til de store samvirkeorganisasjonene. Utover det skulle man lære produksjonsteori. Det har nok vært en god politikk i en oppbyggingsperiode, hvor vi trengte standardmerker og en rasjonell produksjon over hele landet, men den tid er forbi. Landbrukets produkter møter nå modne markeder, markeder som krever differensierte produkter, og det gjør at vi må endre en del på markedsregimene. Det arbeider vi med. Stortinget har selv bedt om at det skal bli konkurranse i meierisektoren. Det arbeider vi med. Det ser vi senest oppslag om i dag. Alle vet at det å reetablere konkurranse i et marked hvor det har vært monopol, er en meget vanskelig jobb, men det arbeider vi med å få til. Likeens prøver vi å legge til rette for at bønder skal kunne samarbeide mer og på ulike måter klare å bygge opp et mer differensiert landbruk på tilbudssiden. Melke-sektoren er det området som står overfor de største forandringene framover.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-10-23:
Vi har aldri hatt mer grønne skoger og mer stående kubikkmasse i Norge enn det vi har i dag. En viktig bakgrunn for det har bl.a. vært den betydelige skogreisingen som pågikk i hele det forrige århundret. Nå er vi kommet i en situasjon hvor økonomien i det å hogge skog er veldig dårlig, og derfor har det stilnet. Prisene er så dårlige at nå hogges det nesten bare i «indrefiletene» i den beste skogen i de sentrale områdene. I den sammenheng har Regjeringen gjort en betydelig omlegging i skogpolitikken, det er rett. Og det er til fordel for norsk skogbruk – åpenbart. Vi har forbedret den såkalte skogavgiftsordningen, som ikke er en avgiftsordning, men en obligatorisk avsetningsordning for den enkelte skogbruker, slik at litt av de verdiene han hogger ut av skogen sin, skal brukes til å plante og stelle fram ny skog. De betydelige forbedringer som er lagt inn i budsjettet, vil si at for en skogeier som hogger – og det bør flere skogeiere gjøre – som bruker ordningen med skattefordel, og som har full marginalskatt, vil statstilskuddet komme helt opp i 75 pst. for kostnadene ved å plante og stelle ny skog. Men når Regjeringen har valgt å kutte direkte tilskudd til skogkultur og skogplanting, har det da den konsekvens at de skogeiere som ikke hogger, men som fortsatt ønsker å plante ut nye arealer som det ikke har vært granskog eller bjørkeskog på, ikke lenger vil få tilskudd. Vi er kommet i et tidsskifte ved inngangen til dette århundret. Den gamle skogsaken, nemlig planting langs kysten med gran, er over. Planene for skogreising og skogplanting – vi sitter nå og regner på det i departementet – er nå langt på vei oppfylt. Nå er det på tide å få økonomi og næring inn i de enorme arealene hvor vi har skogproduksjon. Der har Regjeringen kommet med gode tiltak, som ligger i budsjettet, og som jeg faktisk har forventninger om skal få bred støtte, ikke minst i miljøbevegelsen, som sier at nå har vi kanskje tatt i bruk nok åpent landskap, bjørkearealer og annet til granskog.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-10-23:
Jeg ber representanten Klungland sette seg nøye inn i hva vi faktisk foreslår. Det er nemlig slik at for dem som har skog, og som hogger skogen, ligger det veldig god økonomi – med tilskudd fra staten gjennom skogavgiftsordningen med skattefordel – i å plante skog igjen, med, som jeg gav uttrykk for, høyeste marginalskattesats, helt opp til 75 pst. tilskudd, altså høyere enn noensinne. Men det forutsetter at man har skog å hogge. For de enorme skogarealene vi har, hvor det skal hogges og plantes på nytt, har vi en bedre ordning enn noensinne. De arealene hvor vi ikke har skogproduksjon, og hvor vi i hele det forrige århundret hadde et ønske om og en politikk for å plante gran, ser vi som reiser langs kysten, mye av – vi har oppfylt planene. Den tid er over. Nå trenger vi det åpne landskapet vi har langs kysten, og vi trenger det vi har igjen av annen skog enn granskog. Det er det politiske skiftet, og det rører verken ved Håvard Hedde eller andre som måtte hogge et tre og som vil ha økonomi til å plante igjen etter at det treet har falt. For det må vi fortsette med.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-10-23:
Verken justisministeren eller jeg på vegne av justisministeren kan gi en vurdering av straffutmålingen i de to sakene som representanten bygger sitt spørsmål på. Domstolene utgjør en uavhengig statsmakt hvor justisministeren må ta til etterretning de forhold domstolene legger vekt på i fastsettelsen av straffutmålingen. På mer generelt grunnlag vil jeg gjerne få legge til: Når retten har konstatert at en person har gjort seg skyldig i en straffbar handling, skal den utmåle straff innenfor lovens strafferammer. Straffeloven nevner noen generelle forhold som er straffeskjerpende eller straffenedsettende. Ellers er prinsippene for straffutmålingen ikke nedfelt i loven, men er utviklet gjennom rettspraksis over tid. Sentrale momenter ved straffutmålingen er handlingens grovhet og hvilken grad av skyld som er utvist. I tillegg kan det finnes skjerpende eller formildende omstendigheter utenfor selve handlingen. En slik formildende omstendighet kan være at fengselsstraff vil virke særlig hardt, f.eks. på grunn av høy alder, sykdom eller andre forhold. Som en saksopplysning nevner jeg at i begge de to sakene som representanten Andersen viser til, er straffutmålingen begrunnet i en helhetsvurdering, der både skjerpende og formildende momenter er vektlagt. I saken om promillekjøring så retten det som skjerpende at promillekjøringen fant sted i sentrum, mens siktedes spesielle livsforhold, at han var arbeidsledig og det forhold at han kjørte moped, trakk i retning av en lavere straff. I tyverisaken ble det i skjerpende retning lagt vekt på at – og jeg siterer fra domspremissene: «Retten finner at det(…) må reageres strengt på denne type overtredelser. Det vises til at ulike distrikter til stadighet opplever tyveriraid av denne typen begått av unge utenlandske gjerningsmenn som oppholder seg i Norge en kort tid. Dette styrker behovet for allmennpreventive signaler.» (…) Dette gjenspeiles i straffutmålingen. De to tidligere ustraffede gjerningsmennene ble begge idømt ubetinget fengsel i seks måneder. I formildende retning ble det lagt vekt på at soningen ville være en sterkere belastning for de to tiltalte enn det ville vært i mange andre saker. Det er lang tradisjon for oss for at strafferammene er vide og for at vi har få lovregler om hvilke hensyn som skal tas ved straffutmålingen. På den måten kan retten fastsette den straffen som er mest rimelig, hensiktsmessig og rettferdig i hver enkelt sak. I siste instans er det opp til Høyesterett å gi direktiver om hvilke hensyn som skal tas i ulike typer saker. Slik bør det etter mitt skjønn fortsatt være, og jeg stoler på at domstolene er seg sitt ansvar bevisst. Jeg har merket meg at høyesterettsjustitiarius Tore Schei i Aftenposten 18. oktober oppfordrer påtalemyndigheten og forsvarerne om å anke flere dommer inn for Høyesterett, slik at vår øverste domstol kan gi underordnede domstoler klare signaler om hva som er riktig straff.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-10-23:
La meg først få understreke det som var et hovedpoeng for meg i mitt svar, nemlig at vi i vårt land har uavhengige domstoler. De gjør sine selvstendige vurderinger. Det betyr ikke at de lever i et vakuum og ikke følger med i samfunnsdebatten og fanger litt av den alminnelige rettsoppfatning som måtte være i det norske folk, men de er altså ikke under instruksjon av Regjeringen i disse spørsmålene – heldigvis. Og jeg vil på det sterkeste forsvare at vi har et slikt samfunn. Når det er sagt, vil jeg understreke det jeg sa i mitt svar, nemlig at i disse to konkrete dommene har det nettopp vært argumenter som trekker i begge retninger, både i straffeskjerpende og i formildende retning. Og jeg gav uttrykk for at nettopp når det gjelder disse biltyvene som her er nevnt, er forholdet det at det er unge, utenlandske gjerningsmenn – og som vi har litt for mange tilfeller av – som nettopp begår slike raid. Og behovet samfunnet har hatt for å statuere noen eksempler og gi noen allmennpreventive signaler, som det står i domspremissene, drar jo nettopp i motsatt retning av de påstandene som representanten her kommer med. Så jeg har full tillit til at domstolene sørger for å forvalte sin oppgave på en god måte.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-10-23:
Jeg kan ikke gå god for de påstandene som representanten her har kommet med. Jeg er helt overbevist om at situasjonen er den at norske domstoler behandler dem de har oppe til doms, på en riktig måte ut fra det lovverket som de er satt til å behandle, og som er vedtatt her i salen. Om jeg skal komme med en verdimelding, vil jeg få sitere den justisministeren jeg har gleden av å få lov til å tale på vegne av i dag. Han har sagt at «en drittsekk er en drittsekk, uansett hudfarge» eller nasjonalitet. Det gjelder nok også en kjeltring. De skal underlegges det samme lovverket når de skal dømmes i Norge. Jeg har all grunn til å tro at den tankegangen ligger til grunn når domstolene bruker lovverket gjennom sin uavhengige behandling.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-10-23:
Jeg vil stille et spørsmål til sosialministeren. Regjeringen sier den vil bekjempe fattigdom ved å målrette sin politikk mot dem som virkelig trenger det. I Dagbladet i går kunne vi lese om familien Bekkum, som har et svært funksjonshemmet barn. I likhet med mange andre funksjonshemmede rammes denne familien hardt av at Regjeringen nå ønsker å innføre sterke begrensninger i muligheten til å trekke fra store sykdomsutgifter på skatten. Familien Bekkum sparer årlig samfunnet for store kostnader fordi de ikke vil sende fire år gamle Anders på institusjon. Regjeringen sier altså at de vil målrette sine tiltak bedre. Jeg må da få spørre sosialministeren: Hva er målet med tiltak som kan gjøre familien Bekkum til gjeldsslaver?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-10-23:
Jeg synes at sosialministeren må svare på det spørsmålet hun får. Målretting må jo bety at Regjeringen har en svært bevisst politikk når de utformer ulike ordninger for ulike grupper. Derfor må det være gjennomtenkt når Regjeringen fremmer et forslag som bl.a. rammer familien Bekkum så hardt som det gjør. Det må ligge en bevisst tenkning og strategi bak det. Den nye tak 2-ordningen hjelper ikke familien Bekkum, og tiltakene i fattigdomsplanen hjelper ikke familien Bekkum. Det eneste de får som følge av Regjeringens forslag til statsbudsjett, er betydelige nye kostnader. Det kan godt være at det er det Regjeringen ønsker å gjøre, men sosialministeren må jo ha en begrunnelse for hvorfor familien Bekkum skal få alle disse nye kostnadene. Vi snakker om nye kostnader på 420 000 kr.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-10-23:
Det spørsmålet som representanten Djupedal her tar opp, har en rekke stortingsrepresentanter fått henvendelse om. Vi blir nå nedringt fra brukerorganisasjoner – Norges Handikapforbund, Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon osv. – der gjennomgangstonen er klar og tydelig. Det budsjettet som nå er lagt fram, alle de tiltakene som ligger der, er sosialt dypt urettferdig. Det oppleves på ingen måte som at fattige settes først. Det oppleves som et budsjett som først og fremst skaper fattigdom. Mitt spørsmål til sosialministeren er: Har Norges Handikapforbund totalt misforstått? Har Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon totalt misforstått? Har alle de som organiserer uføre, fattige i Norge, ikke forstått i det hele tatt konsekvensen av budsjettet? Er det faktisk bare sosialministeren som forstår at dette er et budsjett for de fattige?
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-10-23:
Regjeringen har foretatt en klar prioritering: de fattigste først, og så vidt jeg kan se, er det også bred oppslutning om de tiltak for å løfte de fattige Regjeringen har foreslått i fattigdomsplanen. Det er et viktig arbeid og en viktig innsats familien Bekkum gjør. Det er også slik at personer med særlig alvorlig eller langvarig sykdom, som har en skattebelastning som kan virke uforholdsmessig tyngende, fortsatt kan søke om å få skatten nedsatt eller ettergitt av billighetsgrunner. Det kan også søkes om utbedringslån fra kommunen eller Husbanken til ombygging av bolig. Det er også slik at Kommunal- og regionaldepartementet neste høst legger frem en stortingsmelding som drøfter boligpolitikken, hvor særlig problemstillinger som det representanten Hanssen påpeker, vil bli drøftet. Regjeringen vil særlig følge med i utviklingen innenfor dette området, og også vurdere eventuelle virkninger og omlegginger av systemet.