Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
I dag har vi en svært viktig melding til behandling her i Stortinget, St.meld. nr. 40 for 2001-2002, Om barne- og ungdomsvernet. Ute i den norske befolkningen har man ventet lenge på denne meldingen – for å få en endring. Hvorfor, vil sikkert noen spørre seg. Men det er faktisk ganske åpenbart når man ser på den fokuseringen barnevernet får i mediene. Man kan nesten ukentlig lese om maktmisbruk og overgrep fra barnevernets side. Dette er signaler som vi som politikere – og fagfolk innen barnevernet – bør ta svært alvorlig. Befring-utvalget påpeker i sin rapport om barnevernet at disse manglene resulterer i manglende legitimitet ute i befolkningen. Og det er i grunnen ikke særlig overraskende når barnevernet ofte griper inn i saker altfor sent, og først når det har oppstått en krise som gjør det nødvendig å fjerne barnet fra dets biologiske foreldre. Da er det ikke vanskelig å forstå at barnevernet blir den store stygge ulven som ødelegger familier og krenker privatlivet, iallfall oppleves det slik av dem det gjelder. Ønsker barnevernet å bli betraktet som en hjelpeinstans og en serviceinstans for familier, bør nok strukturen endres radikalt. For det første bør barnevernet i mye større grad legge vekt på at utgangspunktet må være at de aller fleste barn har det best sammen med sine foreldre. Mye kan gjøres med små ressurser på et tidlig stadium, slik at det blir mulig for barna å bli hos sine biologiske foreldre. Vi snakker da om hjelpetiltak i hjemmet, om avlastning og om tett oppfølging både i hjemmet og i nærmiljøet. Dette er ikke bare en luftig idé fra Fremskrittspartiet, men slik man arbeider i andre land, som i f.eks. både Sverige og Danmark. I en barnevernshøring som ble avholdt i Bergen for noen år siden, fortalte barnevernsbarna selv hvordan det føltes å bli fjernet fra sine familier. Dette var kanskje den største skaden som ble påført disse barna, det å flytte dem fra familien og til institusjoner, til beredskapshjem, til fosterhjem og atter nye fosterhjem, når så mye kunne vært gjort i barnas egen familie på et langt tidligere tidspunkt. Jeg sier ikke at alle barn har det best hjemme. Vi vet at så ikke er tilfellet. Det finnes dessverre barn som blir utsatt for mishandling eller seksuelt misbruk i hjemmet, og det finnes barn som vokser opp i tunge rusmiljøer. Og disse barna trenger hjelp. Jeg gjentar: Disse barna trenger hjelp. Når man må flytte barn fra deres biologiske foreldre, har det tidligere ikke vært vanlig praksis at man først ser om det er noen annen i biologisk familie som har omsorgsevne nok til å ta seg av dem. Barnevernet har altfor ofte plassert barn i fosterfamilier som både har ett, to eller til og med tre andre fosterbarn som de har ansvaret for, mens det i barnets biologiske familie er både tanter, onkler og besteforeldre som er fullt i stand til – og ikke minst villige til – å ta seg av barna. Vi må se på konsekvensene for barnet. Det er viktig for et barn å føle tilhørighet og trygghet, og jeg vil tro at barnet føler større trygghet hos sin egen biologiske familie, som det har referanser til, enn hos en helt fremmed familie. Derfor fremmer Fremskrittspartiet forslag om at man først skal vurdere annen biologisk families muligheter til å fostre opp barnet, før man leter etter andre løsninger. Men før man kommer så langt, har saken vært behandlet i fylkesnemnd, eller man har blitt enig med foreldrene om frivillig overtagelse. Vi opprettet en særdomstol, og kanskje var det i en god hensikt. Men konsekvensene av en fylkesnemnd er nok noe forskjellige, avhengig av hvilket fylke man bor i. Fremskrittspartiet ønsker ikke denne formen for særdomstol. Jeg har selv sittet i det kommunale klientutvalget, hvor det eneste oppdraget vi hadde, var å se til at saken var tilstrekkelig belyst til at den kunne fremmes i fylkesnemnd. Saken, som var utarbeidet av barnevernet, hadde ofte et omfang på størrelse med et trebinds leksikon, hvor foreldrenes syn var fullstendig utelatt. Derimot var det alltid svært lange utredninger fra sakkyndige, sakkyndige som var betalt av det samme offentlige organet som la saken fram, psykologer som til tider må ha kommet svært på kant med sine egne etiske grunnsetninger. Fagfolk som utreder enten barn eller foreldre, og som er lønnet av motparten, må svært ofte miste noe av objektiviteten i sine konklusjoner. Økonomiske bindinger og etikk er ikke alltid like lett å forene. Derfor er det svært ønskelig fra Fremskrittspartiets side – og som vi derfor fremmer forslag om – at fylkesnemndene avvikles, og at barnevernssakene tilbakeføres til det ordinære rettsapparatet, for derigjennom å trygge rettssikkerheten både for barnet og for foreldrene. Men for å sikre både de barna som allerede er under omsorg av barnevernet, og også de barna som har tiltak under barnevernet, men som fremdeles bor hjemme, ønsker Fremskrittspartiet å opprette et barnevernstilsyn. Her er det åpenbart at noen fra de andre partiene misforstår hva Fremskrittspartiet mener, når de hevder at siden fylkesmannen allerede har et tilsynsansvar, så holder det. Men det er jo nettopp det det ikke gjør. Fylkesmannen har et tilsynsansvar for barnevernet – det er riktig – men litt avhengig av hvilket fylke man bor i, følger ikke fylkesmannen dette opp. Fylkesmannen går ikke inn i enkeltsaker med mindre de får en klagesak. Fylkesnemndene er oppnevnt av fylkesmannen, og når fylkesmannen også skal være tilsynsorgan, er jeg redd for at dette faktisk blir litt «bukken og havresekken»-problematikk. Derfor ønsker Fremskrittspartiet et eget statlig barnevernstilsyn etter mønster fra andre uavhengige kontrolltilsyn, men dette skal jeg komme tilbake til senere i dag. Jeg skal bruke de siste minuttene i mitt innlegg på et par andre forslag som Fremskrittspartiet har fremmet i denne saken. Dessverre ser det ikke ut til å være vilje i det politiske miljøet for en endring av det bestående barnevernet. Jeg antar at de andre politiske partiene er godt fornøyd med barnevernet slik det er. Jeg snakket tidligere om rettssikkerheten, og da er det selvsagt barnet jeg har i tankene. Når det offentlige ønsker å fjerne barn og unge fra sin biologiske familie, skjer det sjelden eller aldri på barnas eller ungdommenes premisser. Det kan derfor svært ofte oppfattes som om det offentlige, med barnevernet i spissen, opptrer som en bulldoser. Derfor ønsker Fremskrittspartiet å foreslå at det oppnevnes en talsperson for barnet, som utelukkende skal tale barnets sak. Jeg har hatt henvendelser fra ungdom på 13 år som ber om min hjelp. De forstår ikke hva de har gjort for noe galt. Det eneste de ønsker, er å bli hørt. Men dessverre virker det som om det legges svært liten vekt på hva barnet eller ungdommen mener når det gjelder tvangsflytting. Det hjelper lite å si at barn skal høres helt fra fødselen av, slik SV ønsker, når man ikke engang tar hensyn til hva en 12–13-åring har å si. Derfor er det viktig å få en egen talsperson for barnet, som kan kommunisere på de voksnes premisser i håp om at man i det minste får fram hva barna mener, og hva de ønsker. Egentlig ønsker Fremskrittspartiet å avvikle barnevernet i sin nåværende form, men dette er ikke samfunnet vårt klart for ennå. Derfor mener vi at vi må gjøre det eksisterende barnevernet bedre. Det er ikke godt nok. Det er ikke godt nok når barn som er under det offentliges omsorg, og er det offentliges ansvar, lider, når de kan fortelle om en rotløs oppvekst, kjærlighetsløs og helt uten gode rollemodeller. Det sier seg selv at det er vanskelig når man skal forholde seg til 30–40 voksne på en institusjon, eller – som det verste eksempelet jeg har hørt om – til over 90 ansatte på en institusjon med seks ungdommer. Fjerner man ikke barna eller ungdommene fra foreldrene fordi barnevernet er av den oppfatning at biologiske foreldre ikke er i stand til å gi barnet den omsorg og kjærlighet som storsamfunnet synes er riktig? Da forundrer det meg at barnevernet ser det som riktig å plassere disse barna og ungdommene på steder hvor det er åpenbart at de ikke kan få den nødvendige omsorgen og – kanskje aller viktigst – kjærligheten. Mishandlede og misbrukte barn er om mulig enda mer sårbare og trenger et enda bedre støtteapparat rundt seg. Det er her det offentlige svikter, for det gjør vi. Mange av disse barna ender opp som rusmiddelmisbrukere og psykiatriske tilfeller før de fyller 18 år. Hva har vi å tilby disse barna når de må vente i månedsvis på behandling og bearbeiding av traumene sine? Nå kan det hende at jeg tegner et nokså dystert bilde av dagens barnevern, men det er med rette, skal jeg tro alle de henvendelsene jeg får både fra barnevernsbarn, fra tidligere barnevernsbarn og fra foreldre og pårørende. Derfor er det viktig at vi går nye veier, at vi erkjenner at vi kanskje har gjort urett og ser på hvordan andre land håndterer risikobarn og -ungdom. I Danmark har man SSP-samarbeid, dvs. et samarbeid mellom skole, sosialetat og politi, om nettopp å motvirke at barn og unge trekkes inn i kriminelle miljøer. Alle disse tre sektorer har et gjennomgående samarbeid hvor taushetsplikten ikke hindrer dem i å styrke barnas lokale nettverk.(Presidenten klubber.) Jeg vil da bare orientere om at vi ønsker å stemme subsidiært for forslagene nr. 2 og 9. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag. (Presidenten klubber.)