Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-04:
Rapportene fra FNs klimapanel har over lang tid advart om at menneskeskapte CO2-utslipp påvirker klimaet. Påstanden fra mange er at klimaendringer vil skape et varmere, våtere og villere vær. Ergo: Antydningene som gis, er at dette vil være til det verre for kloden, at klimaendringene dermed vil være negative og en bør unngå dem. Derfor er også følgelig konklusjonen fra klimapanelet at en bør redusere og eliminere menneskeskapte utslipp av CO2 og andre såkalte klimagasser. Dette er en alvorlig hypotese som en absolutt skal ta på alvor. En må sørge for at en behandler problemstillingen seriøst og skikkelig, og at en også har en føre var-holdning i forhold til så alvorlige advarsler. Følgelig har rapportene fra FNs klimapanel stor påvirkning på mange lands politikk, spesielt når det gjelder industripolitikk, energipolitikk og transportpolitikk. Derfor er det også viktig at en politisk har en kritisk, konstruktiv tilnærming til klimapanelets arbeid, nettopp fordi det er så samfunnsovergripende sekvenser de kommer med. Vi må sikre at vi vet mest mulig om det – skal vi kalle det – trusselbildet som avtegnes, både omfanget og konsekvensene, og ha en seriøs tilnærming til mulige tiltak en kan ha for å unngå utslipp, unngå endringer, eller tilpasse seg de endringene som kanskje uansett skjer. Så må vi også klare å skille mellom det som er naturlige endringer, som vil finne sted, og det som eventuelt er menneskeskapt påvirkning. Jeg tror de aller fleste i denne debatten, om de er klimaalarmister eller klimaskeptikere, erkjenner at CO2 er en klimagass, og at menneskeskapte utslipp vil påvirke atmosfæren. På skeptikernes side sier en at konsekvensene langt fra vil bli så alvorlige som FNs klimapanel sier, at det er mange andre utfordringer som er større på denne kloden, mens klimaalarmistene – hvis vi kan kalle dem det – mer er i den verre enden av skalaen i forhold til hva slags påvirkning dette kan ha. Det er veldig få som har det standpunktet at det ikke har noen påvikning i det hele tatt. Derfor bør en unngå at dette blir en debatt om at alle skeptikere er benektere. Det handler også om ressursbruk, og dermed maktpolitikk og økonomisk politikk. Skal en bruke ressursene samfunnet har, på å kutte CO2-utslipp, eller skal en bruke dem på andre ting som å vaksinere små barn, øke matproduksjonen og stanse annen forurensning, for å nevne noe? Det er derfor dette er en viktig debatt, slik at en ikke lar én premissgiver få styre alle andre prioriteringer i samfunnet uavhengig av holdbarheten. Derfor er det viktig at en skal kunne stole på FNs klimapanels integritet og kvalitet i det arbeidet de gjør. Inntil nylig har det blitt holdt lokk på denne debatten ved å hevde at klimapanelet representerer enighet blant stort sett alle seriøse forskere, at det er 2 500 forskere som står bak, at alt som står der, er fagfellevurdert, og at stort sett de fleste hypoteser er 90 pst. sikre og gjerne enda mer. Skeptiske forskere derimot er blitt forsøkt tvunget til taushet, ikke gjennom makt, men gjennom stigmatisering. For eksempel har statsrådens eget partis partileder på landsmøtet til SV i 2007 antydet at alle kritiske forskere er kjøpt og betalt. Miljøvernministeren sammenliknet dem som er skeptiske til klimapanelet, med dem som også angivelig benekter at Hitler startet andre verdenskrig. Og miljøvernministeren har hevdet at skeptikere har blod på hendene. Denne formen for politisk debatt har ikke akkurat stimulert vitenskapen framover, men snarere stigmatisert dem som har andre synspunkt. Det er ikke måten en klarer å komme fram til bedre kunnskap på vegne av kloden på. I det siste har dog denne ufeilbarligheten til FNs klimapanel slått sprekker. E-postlekkasjen ved University of East Anglia i England satte i gang en betydelig debatt om klimavitenskapen, klimapanelets rapport, og ikke minst om arbeidsmetodene innenfor klimapanelet. E-postene avslørte kameraderi blant en gruppe forskere som sto ansvarlig for hovedtesene i rapporten. Det er derfor dette er viktig. East Anglia er ikke et hvilket som helst universitet, det er faktisk der hovedtesene til FNs klimapanel har sine sterkeste støttespillere gjennom Climatic Research Unit, CRU. Når vi da ser at denne gruppen med forskere med base der, men med utspring mange steder, bevisst forsøker å støtte hverandres arbeid, bevisst forsøker å holde unna kritiske røster, bevisst forsøker å påvirke vitenskapelige magasiners holdninger til hva de publiserer og holder tilbake tallmateriale fra andre som vil etterprøve forskningen deres, er det for meg et åpenbart brudd på god forskningsetikk. Det har de også fått kritikk for fra mange andre, deriblant myndighetsoppnevnte organer i England. Så skal jeg også si at det er jo ikke dermed et argument for at FNs klimapanel tar feil på sine punkter, men det viser at det er grunnlag for debatt. Den debatten har jo absolutt økt i omfang og viser egentlig også hvor dårlig jobb journalister og forskere har gjort etter at klimapanelets rapport ble framlagt i 2007. Det er litt påfallende at mange av disse avsløringene først kom til syne vinteren 2009/2010. De burde jo kommet fram fortløpende i løpet av de to årene som er gått, ikke to og et halvt år etterpå. Da nevner jeg noen av eksemplene som viser at klimapanelet ikke alltid baserer seg på fagfellevurdert forskning, og at påstanden om at en er 90 pst. sikker i en sak, ikke nødvendigvis er statistisk basert, men er en synsing fra personene selv. Det mest kjente eksemplet er Himalaya-saken, der isen på Himalaya ifølge FNs klimapanel skulle smelte innen 2035. Dette var de 90 pst. sikre på, ifølge sin egen terminologi. Så viser det seg at dette anslaget om issmelting innen 2035 kommer fra et intervju i bladet New Scientist. Intervjuet er fra 1999, og det var en indisk professor som antok dette, uten å ha publisert det eller fått såkalt fagfellevurdert sine synspunkter. Men WWF henviste til intervjuet, og IPCC tok det opp i sine rapporter. Nå viser det seg at dette ikke er sant, selv om de altså var 90 pst. sikre på at det var sannhetsgehalt i det for bare få måneder siden. Det er verdt å legge merke til de reaksjonene som kom fra bl.a. klimapanelets leder i denne saken. Lederen, Pachauri, svarte nokså spydig på kritikken i Himalaya-saken, og ifølge den britiske avisen The Guardian sa han: Med all respekt, denne fyren gikk av med pensjon for flere år siden, og jeg finner det fullstendig forvirrende at han kommer ut og forkaster alt som har vært slått fast så lenge. Det er i tillegg verdt å merke seg at den ansvarlige for denne delen av IPCC-rapporten forklarte til Daily Mail nylig at han visste at påstanden ikke var «peer-reviewed», og at han ville synes det var naturlig, sånn som IPCC jobber, å anta at dersom de satte søkelyset på det, ville det påvirke politiske beslutningstakere og oppmuntre dem til å gjøre noe konkret. Altså ble det brukt mer som et skremmebilde enn som en del av en vitenskapelig prosess. Det er også verd å merke seg at IPCCs formann, Pachauri, inntil nylig benektet at han kjente til feilen, selv om det beviselig er gjort klart at han kjente til feilen i november – i god tid før København-toppmøtet. Han unnlot altså bare å kommentere det. Vi har også sett eksempler på at IPCC har knyttet global oppvarming til stadig flere og verre naturkatastrofer, uten at publisert forskning kan vise det. En kan vise til at FNs klimapanel hevdet at det var en risiko for at Amazonas ville bli avskoget med 40 pst., som følge av endring av nedbør, selv om forskere ikke var enig i dette. Rapporten var laget av WWF. I Afrika hevdet IPCC at Nord-Afrikas avlinger ville reduseres med 50 pst., mens fagfellelitteraturen de henviser til i rapporten, ikke støtter dette. Påstanden ble fremmet av en canadisk aktivistgruppe som henviste til en marokkansk klimaforsker, som igjen henviste til tre byråkrater i tre nordafrikanske land. Dette er ikke fagfellevurdert forskning. En kan også ta med seg andre ting, som ikke nødvendigvis går på klimavitenskapen: Gjengivelsen av hvilket potensial det er for bølgekraftverk er hentet fra websiden til et kommersielt bølgekraftselskap, men selskapet gjenkjenner ikke tallene som de angivelig har hentet fra dette selskapet. Potensialet for kjernekraft er hentet fra kjernekraftbransjens egen forening. Og det er nå en kritisk debatt om hvor selektiv en har vært i utvalget av værstasjoner når en har redusert disse fra 6 000 til 1 500. Har en plukket de værstasjonene som gir de resultatene en ønsker, eller er det en annen vurdering som ligger til grunn? Alt i alt ser vi altså at klimapanelets arbeid ikke bare er fagfellevurdert forskning, slik en har fått inntrykk av. Pressemeldinger, populærvitenskapelige artikler, kommersielle websider, faktahefter fra interessegrupper – spesielt fra WWF og Greenpeace – går igjen som kilder, men også en reportasje fra et klatremagasin er en kilde for påstander i FNs klimapanel. Nå skal jeg ikke reise en debatt om hva også politikere bidrar med til angivelig forskning, men utenriksminister Gahr Støre la fram en rapport i København som ikke akkurat fikk god mottakelse fra vitenskapsfolk i Norge, men som allikevel påvirker den politiske debatten. I mange land går debatten om klimapanelets integritet og troverdighet aktivt. Folks tillit er kraftig redusert, og henvisning til IPCC er ikke lenger et bevis på at man har rett i sine påstander. Lederen i Greenpeace i England har gått ut og bedt om at lederen i FNs klimapanel går av. Derfor ber jeg statsråden svare på om hun vil bidra til å stimulere den vitenskapelige debatten istedenfor å stigmatisere forskere, om hun vil gå i bresjen for at FN neste gang kun forholder seg til fagfellevurdert forskning, og at en får en uavhengig forskningsgruppe til å gjennomgå påstander som kommer, for å avdramatisere dem eller bekrefte dem.