Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2011-03-29:
Denne interpellasjonsdebatten har en litt spesiell form. Det er tre interpellasjoner om mobbing som slås sammen til én debatt, i den hensikt å få en stor og bred diskusjon om et tema som dessverre fortsatt er svært aktuelt og viktig i norsk skoledebatt. Også på Stortinget og i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen opplever vi et bredt tverrpolitisk engasjement om denne saken. Dessuten har kunnskapsminister Kristin Halvorsen vist dette temaet stor oppmerksomhet fra første dag som ansvarlig statsråd for utdanningsområdet. Mitt inntrykk er i tillegg at dette får stor oppmerksomhet i lokale medier, i sentrale medier og ikke minst i sosiale medier, og at det er et bredt og stort engasjement. Det er veldig mange som deltar i debattene. Vi ønsker fokus på forebygging, vi ønsker fokus på hvilke virkemidler vi bør tilby skolene når mobbing får en alvorlig karakter og det trengs mer kompetanse enn det skolene har til rådighet. Vi ønsker dessuten fokus på rettssikkerheten til elevene. For ikke lenge siden ble en mobbesak omtalt i en lokalavis på Østlandet. Jenta selv skrev et innlegg hvor hun beskrev hvordan det var å ha blitt plaget fra 1. til 4. klasse. Familien opplevde at skolen ikke tok saken nok på alvor. Skolen opplevde at de nettopp gjorde det. Jenta byttet skole i 4. klasse. Likevel tok familien saken opp med fylkesmannen, som undersøkte saken og skolens håndtering. Dette endte ifølge avisomtale i en ramsalt kritikk av skolen og kommunens håndtering. Konklusjonene var som følger: Skolens håndtering av mobbesaker er ikke god nok. Skolen burde ha grepet inn på et mye tidligere tidspunkt. Skolen skulle tatt stilling til forslag fra foresatte. Skolen skulle ha evaluert tiltakene de selv iverksatte overfor eleven. Skolens rutiner for å sikre handlingsplikten i opplæringsloven er ikke ivaretatt. Det er svikt i skolens interne kontrollsystem osv. Det var en ganske ramsalt konklusjon i tillegg, uten at jeg refererer til det nå. Skolesjefen i kommunen tok uttalelsen fra fylkesmannen svært alvorlig, men det var først da foreldrene opplevde at saken ble tatt på alvor fra kommunens side. Skolen tar ikke selvkritikk på måten skolen har håndtert saken, men de tar selvkritikk på at de skal bli flinkere til å dokumentere det de har gjort. Det er umulig for utenforstående å vurdere om det var dokumentasjonen som var problemet i denne saken, eller hva som ble gjort på skolen med jenta og forholdene i klassen – slik det selvfølgelig er i veldig mange andre saker. Årsaken til at jeg referer til denne saken, er at slik jeg opplever det, er dette en typisk mobbesak som har låst seg. Foruten systemsvakhetene som fylkesmannen peker på, viser dette også at det er behov for en tredje instans som kan gå inn i en meklerrolle og bistå når forholdet mellom skole og barn har blitt fastlåst. I den sammenheng er det jo verdt å nevne en debatt som vi hadde for ikke så lenge siden, etter initiativ fra Kristelig Folkeparti, om mobbeombud, elevombud, eller hvordan man skal få på plass spisskompetanse i slike mobbesaker. For meg er det opplagt at vi trenger et slikt virkemiddel, men regjeringspartiene er ikke beredt til å konkludere konkret på akkurat hvordan vi skal gjøre det nå. Bytting av skole er uansett en fallitterklæring. Det er ikke slik konflikter skal løses. Samtidig er det mulig å forstå foreldre som velger en slik utvei om ikke noe annet fører fram. Likevel må det være helt klart at det er den siste utveien. Mange opplever det som urettferdig at det er mobbeofferet som må bytte skole, og ikke den som mobber. Likevel mener jeg svaret er at ingen bør bytte skole. Norsk lovgivning er egentlig ganske klar. Opplæringsloven skal sikre alle barn et trygt skolemiljø og et godt læringsmiljø. Likevel er det en kjensgjerning vi som lovgivere må forholde oss til, at ingen saker i Norge har ført til domfellelse i rettsapparatet. Ifølge Elevundersøkelsen 2010 opplever ca. 8,5 pst. av norske elever mobbing minst to ganger i måneden. Dette er uakseptabelt. Felles nasjonalt tilsyn fra 2010 viser at de fleste skolene har planer og rutiner, men at rektorer og ansatte i altfor liten grad stanser krenkende atferd i skolehverdagen. Til tross for at opplæringsloven gir hjemmel for straff dersom skolen ikke griper inn i mobbesaker, har vi ingen rettspraksis på dette området. Jeg synes ofte det er interessant å se til naboland – samfunn som er ganske like oss. I Sverige kan skoleeier bli avkrevd erstatning. Der har elev og barneombud begjært erstatning til skoleeier i 90 saker så langt. I de fleste sakene har skoleeier betalt. Men hvis de ikke gjør det, kan saken komme for en domstol. Så vidt jeg har skjønt, er det ca. ti saker som har havnet i domstolen, og to er dømt i rettsapparatet. Det er viktig for meg å understreke at mobbesaker ikke kan løses i rettsapparatet. Rettsapparatet er ikke stedet for å få ned de store mobbetallene. Men det er to grunner til at vi bør gjøre noe i forhold til å ansvarliggjøre skoleeier om elever blir plaget i lang tid uten at tiltak settes inn. Det ene er signaleffekten, som handler om at vi som lovgivere bør gi et klart og tydelig signal om at vi vil ha nulltoleranse når det gjelder mobbing i skolen. Det andre er at jeg tror en slik sanksjonsmulighet vil føre til økt skjerping hos skoleeier. To rettssaker, som vi har sett i Sverige, er ikke et stort tall. Men hvis det riset bak speilet er til stede, tror jeg det kan føre til at man forebygger. Hvordan det juridiske skal løses med hensyn til alle disse tingene, må utredes først, noe som Stortinget er kjent med at foregår. Det antar jeg at statsråden vil komme inn på i sitt innlegg. Mange lærere og skoleledere gjør en kjempeinnsats mot mobbing – hver dag, hver uke. Mange foreldre er engasjert, og det er ofte krevende konflikter, også for dem som blir definert som mobbere og foreldrene deres. Det er heller ikke en lett situasjon å være i. Derfor er forebygging viktig, men andre talere etter meg skal komme nærmere inn på det. Men det er også viktig at vi har konkrete tiltak på bordet når problemet blir for stort. Et tema som har vært lite framme i debatten, og som jeg har lyst til å trekke fram, er elever som opplever mobbing fra lærere. I dag er det 4 pst. som sier de blir mobbet ukentlig av læreren. Det er også 4 pst. som opplever det månedlig, ifølge tall fra Elevundersøkelsen 2010. Jeg mener vi trenger å jobbe mer systematisk rundt akkurat dette. For hva gjør en skoleleder med slike funn? Finnes det rutiner i alle kommuner på hva man da gjør? Det er jeg usikker på. Det er også mulig å forstå det, for det er kanskje enda vanskeligere å løse opp i en situasjon hvor det er skolens egne ansatte som er blandet inn i konflikten direkte. Det er uansett alltid vi voksne som må ha ansvaret. Men det kan være vanskelig å avdekke mobbing, det kan være vanskelige å finne de rette løsningene og håndtere mobbing, og å finne de riktige tiltakene i alle de ulike tilfellene. Men det må uansett være helt klart at vi som voksne har ansvar for å gripe inn. Som politikere er vi ansvarlige for å vise vei og bruke de virkemidlene vi har til rådighet. Så har jeg til slutt lyst til å si at alle voksne er forbilder for barn. Vi bør bestrebe oss på å oppføre oss skikkelig – eller som noen sa på et foreldremøte jeg var: Det viktigste er jo å vise folkeskikk. Klarer vi det, kommer vi langt. Framsnakking er bedre enn baksnakking. Ros er bedre enn ris. Skryt er bedre enn kjeft, også i det offentlige rom. Og så bør vi alle ta fram nabokjerringa i oss og lytte til hennes stemme når det er påkrevd.