Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2003-12-04:
Nok en gang leverer forsvarskomiteen en budsjettinnstilling basert på et bredt og solid flertall av partiene i Stortinget. Det skaper trygghet og sikrer forutsigbarhet i en svært omskiftelig tid både for Forsvaret og for sivilt beredskap. Budsjettproposisjonen viser at omstillingsprosessen slik den ble vedtatt i 2001 og 2002, er i rute. Forsvaret endres systematisk, fra et tradisjonelt invasjonsforsvar basert på en stor mobiliseringshær til et mer mobilt innsatsforsvar. Fleksibilitet er ett stikkord og kapasitetsdrift et annet. Reell forsvarsevne vil være avhengig av kvalitet og styrkenes kompetanse. Evnen til omstilling og nytenkning skal gjøres til en permanent del av Forsvarets virksomhet og kapasitet. Den mest slående premiss for endringsprosessen er at forsvar av norske borgere og norske interesser settes i fokus, i stedet for forsvar av norske grenser. Fienden kommer som kjent neppe rullende i panservogner østfra. Fienden er mer udefinerbar og ikke minst uforutsigbar. Terror rammer når vi minst venter det. Norske borgere og norske interesser kan bli angrepet både her hjemme og andre steder i verden. «Et brorskap av terrorjegere» ble det nye forsvaret omtalt som av TV 2 for noen dager siden, for øvrig i et veldig informativt program. Den samlede forsvarspolitikken må bidra til at den enkelte borgers sikkerhet må settes i sentrum. Det betyr også nye samarbeidsformer mellom sivilt og militært beredskap og et stadig bredere og dypere samarbeid og en gjensidig avhengighet over landegrensene. Komiteen vektlegger også i innstillingen økt satsing på etterretning som en viktig del av arbeidet for å bekjempe terrorisme og forebygge trusler mot norske borgere og norske interesser. Budsjettinnstillingen bærer nok litt preg av at vi venter på en langtidsproposisjon, der vi på flere områder vil få forslag til strukturelle endringer. Det dreier seg bl.a. om Heimevernet, Hæren, tiltak for vernepliktige og befalsutdanning. I tillegg ligger en proposisjon om Forsvarets logistikkorganisasjon i komiteen. Det temaet har vi naturlig nok latt ligge i budsjettinnstillingen. Det kommer vi tilbake til 16. desember. Det kan kanskje anføres at komiteflertallet har forskuttert deler av de statushevende tiltakene for vernepliktige som ventes i langtidsproposisjonen. Arbeiderpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti har ved interne disposisjoner økt dimitteringsgodtgjørelsen utover forslaget som lå fra Regjeringen. Det betyr at beløpet til de soldatene som fullfører førstegangstjenesten i 2004, faktisk øker fra ca. 7 000 kr til i overkant av 8 500 kr. Dette bør etter min oppfatning også videreføres i langtidsproposisjonen til våren. Vi har også forskuttert litt av et annet område som er viktig for den synkende andelen av norsk ungdom som tas inn til førstegangstjeneste, nemlig mulighetene for å kunne bruke deler av tiden til å skaffe seg kompetanse som er relevant for senere yrkeskarriere. Det å kunne få tilbud om yrkesopplæring eller ta vekttall som kan innpasses i den nye bachelorgraden ved universiteter og høgskoler, er stimulerende for å stå løpet ut i førstegangstjenesten. Derfor understreker en samlet komite at voksenopplæringsressursene i Forsvaret må brukes til kjøp av kursplasser på etterspurte kurs, og at voksenopplæringen må rasjonaliseres for å få dette til. Jeg regner for øvrig med at Stortinget i langtidsproposisjonen får forslag til både endringer av organiseringen av verneplikten, ytterligere statushevende tiltak og sesjonsplikt for kvinner. Det er viktig å få tak i de beste av begge kjønn i framtidens forsvar. Jeg vil for øvrig understreke at det er Forsvarets behov som må være avgjørende for hvilke soldater og hvor mange vernepliktige og andre det virkelig er bruk for. Eller for å si det med Dagbladet sist søndag: «Flere jenter. Bedre trent. Færre soldater. Bedre utdannet. Mer tilgjengelig» Slik vil altså det nye Forsvaret bli. Budsjettinnstillingen for 2004 skal også bidra til at vi tar skrittene i riktig retning. Med denne budsjettinnstillingen gjeninnsettes et militært nærvær og en kommandant på Oscarsborg festning. Et nytt militært nærvær skal sikre at festningen beholder sitt militære særpreg, og at offisielle handlinger ivaretas. Oscarsborg er kanskje det viktigste forsvarshistoriske og kulturhistoriske minnesmerket i Norge. Her ble tyskerne torpedert 9. april 1940, slik at kongehus, regjering og storting kunne komme seg i dekning. Jeg er glad for at det endelig er blitt politisk enighet om videre utvikling av Oscarsborg. La meg samtidig minne om at en enstemmig komite flere ganger har bedt om en tilbakemelding om håndteringen av øvrige festninger og andre bygg av kulturhistorisk verdi. Det ligger i innstillingen flere ulike merknader og føringer om en gjennomgang av uheldige utslag av ordningen med internfakturering i Forsvaret, først og fremst når det gjelder kravet om husleie fra Forsvarets militære organisasjon til nyskapningen Forsvarsbygg. Det er viktig at dyre ordninger ikke fører til økt byråkrati og økte utgifter. Og vi må få en slutt på de absurde og parodiske eksemplene som Forsvarsbygg har greid å prestere, som husleie på velferdsbygg reist på dugnad av vernepliktige, eller husleie for rullebaner. Dette er rett og slett tøv – jeg er litt usikker på om ordet tøv er parlamentarisk, men jeg tar sjansen likevel. Forsvarsbygg er også en av hovedaktørene i en konflikt mellom Forsvaret og Rissa kommune om salg av Hysnes Fort, en konflikt som har vært oppe i flere stortingsdebatter. Jeg vil særlig nevne Gunnar Halvorsens interpellasjon fra april i år. En enstemmig komite ber nå partene komme til enighet. Det betyr at Forsvarsbygg må komme Rissa i møte. Og så vidt jeg vet, har også kommunen fått tilbud om sterkt redusert pris. Det må være mulig å komme enda lenger ned for å få en avslutning på den saken. Våre sikkerhetspolitiske rammebetingelser og våre nærområder endrer seg raskt. NATOs toppmøte i 2002 lanserte bl.a. Prague Capabilities Commitment og NATO Response Force – på mange måter en genistrek etter at NATO i økende grad ble vurdert som en forsvarspolitisk prateklubb, eller i hvert fall en allianse som hadde større politisk enn militær betydning. En forsvarsallianse trenger militære fasiliteter for å ha politisk autoritet. Prague Capabilities Commitment sikrer denne autoriteten, også hos NATOs europeiske medlemsland. Samtidig har trusselbildet etter 11. september 2001 og forholdet mellom Europa og USA ført til nye sikkerhetspolitiske debatter. NATO har nå vist styrke og kompetanse ved å overta kommandoen over ISAF-styrken i Afghanistan, en styrke som det for øyeblikket er enstemmighet om her i huset at vi skal delta i. Samtidig blir spørsmålet om forholdet mellom et nytt og utvidet EU og et utvidet NATO stadig mer aktuelt. Enigheten i EU for noen dager siden om en europeisk forsvarspolitikk setter Norge i en klemme. Vi har ett sikkerhetspolitisk ben å stå på så lenge vi er utenfor EU-samarbeidet, og det er NATO. Men det er alvorlig hvis Norge skal miste innflytelse over sikkerhetspolitikken på vårt eget kontinent, ikke minst på bakgrunn av de utfordringer som ligger i norsk kystovervåking og norsk jurisdiksjon over havområder som er sju ganger større enn vårt landterritorium. At vi her står utenfor utviklingen i Europa, har én umiddelbar konsekvens: at det fortsatt er de transatlantiske båndene som er den sterkeste sikkerhetsgarantien for Norge. Slik er det så lenge vi står utenfor EU og den utviklingen som skjer der. Det gjør vi trolig i lang tid framover. Det er en TV-serie som innledes med: «Du tror det ikke før du får se det». Det gjelder også bl.a. deler av utviklingen i EU. Det som er forbløffende, er at det skjer mye raskere enn det vi tror, og det gjelder også sikkerhetspolitikken og forsvarspolitikken i Europa. Så vi har NATO å forholde oss til. Vi har et transatlantisk samarbeid. Vi har våre fremste allierte på den andre siden av Atlanteren. Det er på godt og vondt, vi kan like det eller ikke. Med dette anbefaler jeg komiteens flertallsinnstilling. Andre representanter fra Arbeiderpartiet vil redegjøre nærmere for Arbeiderpartiets syn.