Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Mange har fokusert på hvordan regjeringen Bondevik øker forskjellene i det norske samfunnet. Det går på sosiale og klassemessige forskjeller, forskjeller mellom syke og friske og forskjeller mellom de ulike deler av landet. Noe som har fått lite oppmerksomhet, er hvordan Regjeringen øker generasjonskløften i samfunnet vårt. Det store flertall blant unge mennesker er blant dem som vinner minst på en politikk for skatteletter. Til alt overmål må unge mennesker med flertallets budsjettforslag betale sin solide del av regningen for de samme skattelettene. På personskatteområdet har Regjeringens viktigste endringer til nå vært å fjerne skatten på aksjeutbytte og å øke innslagspunktet for toppskatten. I tillegg har Regjeringen signalisert at reduksjoner i formuesbeskatningen vil være høyt prioritert framover. Skatteletter på disse tre områdene slår svært skjevt ut aldersmessig. Ungdom har lave inntekter, eier ikke aksjer og har ikke formue. Det store flertallet av ungdom er fullstendig uberørt av at innslagspunktet for toppskatt er hevet. Hele 80 pst. av befolkningen under 31 år tjener mindre enn det som skal til for å nyte godt av dette, ifølge Statistisk sentralbyrås siste selvangivelsesstatistikk. Nesten alle som mottar aksjeutbytte i Norge, er middelaldrende. Ungdom mellom 17 og 24 år har 1 000 kr i gjennomsnittlig aksjeutbytte, noe som står i sterk motsetning til de fleste øvrige aldersgrupper, og særlig den mellom 45 og 54, der det gjennomsnittlige tallet er 15 800 kr. Unge mennesker flest får naturlig nok null, siden aksjeutbytte av en viss størrelse er forbeholdt de få. Utbyttet er i stor grad samlet på hendene til et fåtall middelaldrende menn fra Oslo og Akershus. De blir nok varme om hjertet når de i dag tenker på den omtanken de blir vist fra regjeringen Bondevik og Fremskrittspartiet. Ungdom er også den aldersgruppen som har minst å tjene på lettelser i formuesbeskatningen. Gjennomsnittlig skylder unge mennesker store beløp i studielån, huslån og alle de andre inngangsbillettene en må løse for å etablere seg. En storstilt satsing på skatteletter rammer ungdom dobbelt. For det første får de fleste unge mennesker ingen glede av skattelettene. For det andre må utgiftene til skattelette dekkes inn ved at offentlige tjenester koster mer. Økte egenandeler forsterker generasjonskløften ytterligere, fordi veldig mange av disse kommer på tjenester som ungdom er brukere av. Det er flere alvorlige eksempler på dette i det framlagte budsjettforslaget. Lavere stipend gjør det dyrere for studentene å studere, og skoleelevene i videregående skole må nå betale for alle skolebøkene sine. SV vil ta kampen opp mot også denne siden av Forskjells-Norge. I vårt alternative statsbudsjett legger vi derfor inn en ungdomspakke på 1,7 milliarder kr. Den inneholder både skatteletter rettet direkte inn mot å bedre mange unge menneskers økonomi og ulike bevilgninger som vil bedre ungdoms situasjon i forhold til studiene, på boligmarkedet og i hverdagen for øvrig. I fjor kom ni medlemmer av Unge Høyre inn på Stortinget. De lovet å sette ungdom på dagsordenen og sette sitt preg på norsk politikk. Etter ett år og to statsbudsjett er det på tide å gjøre opp regnskap for Høyres unge stortingsrepresentanter, og resultatet er begredelig. Av Unge Høyres sentrale valgkampløfter er bare ett innfridd, nemlig fjerning av moms på kjørekort. For ungdom i Norge har resultatet av Høyre-politikken vært en rekke alvorlige kutt. Studentrabatten på langdistansereiser er kuttet ned, de gratis skolebøkene er fjernet, det er nesten full stopp i byggingen av utleieboliger for ungdom, og nå blir ikke studentenes lån og stipend prisregulert. Resultatet for unge mennesker av at Høyre-folk under 30 har fått innflytelse på statsbudsjettet, er akkurat like dårlig som når det er Høyre-folk over 50 som lager budsjett. Den budsjettavtalen som er anbefalt av regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, inneholder tydelige prioriteringer. Flertallet i denne salen viser hvilken side de står på. Da budsjettet ble lagt fram i høst, var det tydelig at vi har en regjering som vil prioritere de rike, friske og barnløse. Fremskrittspartiet, som i sine kommentarer til budsjettet framstilte seg som forsvarere av interessene til småkårsfolk, gamle og syke, har heller prioritert penger til sprit og campingvogner i budsjettavtalen. Det er et mønster i Regjeringens prioriteringer som peker tydelig framover mot Høyre-samfunnet. I Høyre-samfunnet bygges velferdsstaten ned, klasseskiller blir ikke betraktet som noe problem, og private løsninger foretrekkes. Det ses ikke minst tydelig i de verbalforslagene som er lagt inn i forliksdokumentet. Høyre-samfunnet er et samfunn der store skatteletter reduserer det offentliges inntekter og må kompenseres gjennom økte egenandeler, et samfunn der det ikke lenger er noe mål å bekjempe økonomiske forskjeller, men heller å bevilge litt til veldedighet for de aller fattigste. Fra 2002 til 2003 legges det opp til en økning i privat konsum som er sju ganger så stort som for det offentlige. Det er bare i forhold til skole og sykehus dette budsjettet er stramt, det skal ikke strammes inn i forhold til nye butikker eller hoteller. Den dårlige offentlige økonomien gjør det lettere å vinne fram med forslag om privatisering. I budsjettet foreslås store beløp til støtte av privatskoler, og jernbanestrekninger skal legges ut på anbud. SV vil gå en helt annen vei. I vårt alternative budsjettopplegg finnes de prioriteringene som burde vært gjort i Norge. Det budsjettet SV legger fram i dag, setter folk og miljø først. Det er et budsjett for rettferdighet, bærekraft og folkestyre. Det er et paradoks at et av de partiene som står bak flertallsforslaget her i dag, har «for folk flest» som slagord. Hvis en er en spritdrikkende aksjeeier med campingvogn, er det mulig en får et visst utbytte av Fremskrittspartiets innsats, men for de aller fleste av de menneskene Fremskrittspartiet prøver å framstille seg som forkjempere for, vil budsjettet bare bidra til at de i enda sterkere grad havner på feil side av raskt voksende klasseskiller i samfunnet vårt, og at de får et svakere sosialt sikkerhetsnett rundt seg. Og for det av partiene som har «Varmere samfunn» som slagord, er det grunn til å spørre om hvem i all verden det er som lar seg varme av et budsjett som gjør spriten billigere, mens det blir dyrere å miste jobben. De bærende prinsippene for SVs budsjettforslag er styring og rettferdighet. Gjennom bygging av en sterk velferdsstat og gjennom å ta tilbake kontroll over markedskreftene kan vi også stoppe utviklingen av et samfunn med større urettferdighet og mindre trygghet. Valget står mellom privatisering og konsernmakt eller demokratisk styring og folkestyre. En gang var det nettopp sånne mål som stod i sentrum for norsk politikk. I 1947, da daværende finansminister Erik Brofoss la fram det første nasjonalbudsjettet, sa han fra denne talerstolen: «Det ville være et steg mot økt frihet å kunne frigjøre oss fra den blinde underkastelse av tilfeldighetene i det økonomiske liv, som overfor den enkelte synes å virke som naturkrefter. Vi må søke å gjøre oss til herrer over de økonomiske krefter, istedenfor å bli behersket av dem.» Dagens regjering vil la de samme markedskreftene få styre, og vil i kompaniskap med Fremskrittspartiet gi dem stadig større frihet, f.eks. i form av forslaget om utfordringsrett som ligger i budsjettavtalen. Den blinde underkastelse av tilfeldighetene i det økonomiske liv, som overfor den enkelte synes å virke som naturkrefter, som Brofoss sa, kan være et godt bilde på hvordan dagens globaliseringsprosess virker for mange mennesker. I virkeligheten er den selvsagt styrt av politiske og økonomiske eliter som gjennom vedtak om deregulering og privatisering flytter makt over til det frie markedets tilfeldigheter. I dag er mange av lederne for det internasjonale nettverket «Vår verden er ikke til salgs» samlet til møte i Oslo. De er representanter for sosiale bevegelser som representerer millioner av fattigfolk, fagorganiserte og småbønder i den tredje verden. De ber innstendig om at Norge bruker sin unike posisjon i Europa – som et av de få land som ennå har en selvstendig stemme – til å motarbeide EUs og USAs råkjør i utvidelsen av de internasjonale frihandelsavtalene. Men flertallet her i dag vender det døve øret til denne bønnen om hjelp. I proposisjonen går det fram at den norske regjeringen vil jobbe aktivt for at WTO-avtalene utvides med nye tema som investeringer og såkalt åpenhet i offentlige innkjøp. Mange u-land og de sosiale bevegelsene i sør krever i all beskjedenhet at de eksisterende avtalene evalueres før så skjer. Det samme forslaget har SV fremmet i innstillingen, men uten tilslutning fra flertallet i denne salen. Selv om det er en gledelig økning i bistanden i budsjettet, er det trist at flertallet ikke engang er villig til å gå inn på en evaluering av om frihandelspolitikken har bidratt til å bekjempe fattigdom i verden. Det hjelper lite med bistand hvis man selv støtter de rikeste og mektigste landene i verden i å opprettholde strukturer som skaper fattigdom og marginalisering. På alle politikkens felter er det budsjett flertallet legger fram i dag og det som SV legger fram, motpoler. Det representerer valget mellom dem som vil gi mest til dem som har det best fra før, og dem som vil gi mest til dem som trenger det mest. Det representerer valget mellom dem som vil la beslutningene i landet vårt tas av det blinde markedet, og dem som vil bygge et utvidet og styrket folkestyre. Det representerer valget mellom dem som vil stå på de rike og mektiges side internasjonalt, og dem som vil kjempe for miljøet og stille seg solidarisk med verdens undertrykte. Det er en trist kjensgjerning at det er den førstnevnte gruppen som har flertall her i dag, men vi skal love å gjøre alt vi kan for å skape den protest og mobilisering som skal til for å gjøre levetiden til dette usolidariske og urettferdige flertallet så kort som mulig.