trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-14:
Takk for et godt spørsmål. Jeg er for det første fullstendig enig i hele hans beskrivelse av betydningen av jordbruksoppgjøret. Som jeg understreket i mitt innlegg, har Miljøpartiet De Grønne den største respekt for forhandlingsinstituttet. Men det må også være et poeng at forhandlingsresultatet i det hele tatt skal innom Stortinget. Hvis det var slik at det utelukkende var en formalitet, hadde vi ikke behøvd å bruke en halv ettermiddag på å diskutere et jordbruksoppgjør som vi har forhåndsbestemt at vi likevel skal skrive under på og godta. Jeg mener at det er Stortingets selvstendige ansvar ved hvert jordbruksoppgjør å ta stilling til innholdet i oppgjøret og avgjøre om man stemmer for det eller mot det. Som oftest bør Stortinget respektere forhandlingsresultatet, men det må aldri være helt sikkert at Stortinget gjør det, for da faller Stortingets rolle bort, og presset på forhandlingspartene til å treffe ansvarlige konklusjoner faller også bort.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-14:
Takk for et spørsmål med dobbel bunn. For Miljøpartiet De Grønne er det ikke et eget mål å øke produksjonen av norsk storfekjøtt, av den enkle grunn at det totale kjøttforbruket i Norge ikke bør bli høyere. Det er derimot et mål for Miljøpartiet De Grønne å øke produksjonen av storfekjøtt basert på norske ressurser, basert på norsk gras. Hva som blir det nøyaktige produksjonsvolumet av en slik overlegning, kan man diskutere, men det er en utvikling vi vil støtte. Men vi vil altså ikke se det som et selvstendig og isolert mål å øke den norske kjøttproduksjonen.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-14:
Svaret på spørsmålet er igjen: Nei, Miljøpartiet De Grønne mener ikke at det er et isolert, selvstendig mål å produsere så mye kjøtt som markedet til enhver tid etterspør. Det er selvfølgelig fordi etterspørselen i markedet i veldig stor grad er et produkt av markedsføring, akkurat som etterspørselen etter søndagsåpne butikker og mye annet rart er det. Som representanten Pollestad utmerket godt kjenner til, er staten delaktig i en ganske massiv markedsføring av kjøtt overfor norske forbrukere. Uten den markedsføringen er det god mulighet for at den etterspørselen etter kjøtt som representanten Pollestad viser til, vil vise seg å være vesentlig mindre, og det vil være mer rom for grønt og frukt og andre sunne næringsmidler som det norske markedet kan tilby. Det synes Miljøpartiet De Grønne ville være en sunn utvikling.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-14:
På vegne av Miljøpartiet De Grønne og meg selv vil jeg framsette et forslag om tiltak for å innfri Stortingets mål om minst 15 pst. økologisk forbruk og jordbruksareal innen 2020.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-14:
Jeg skulle stemt mot.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-14:
Nå må det i rimelighetens navn sies at jeg anførte flere argumenter. Noe vi skylder å gjøre Stortinget oppmerksom på, er at de mekanismene som komiteen peker på, faktisk ikke er til stede i full grad. Det er vi nødt til å gå mer inn i, det ville ha fortjent en grundigere vurdering. Men vi skal følge opp Stortingets vedtak. Så er det sånn at vi har klimamål for 2030 – 40 pst. utslippsreduksjoner sammenlignet med 1990. Det skal vi gjennomføre sammen med EU, og det dreier seg om vår nasjonale forpliktelse og nasjonale utslippskutt. Klimanøytralitet fra 2030 er det vel ingen som foreslår at vi skal nå bare gjennom utslippsreduksjoner her hjemme. Differansen mellom våre 2030-mål og klimanøytralitet i 2030 dreier seg om internasjonale mekanismer, kvotekjøp og annet, og det er i det landskapet, som ikke er ferdig utformet internasjonalt, at vi må gjøre en grundig jobb fremover. Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget i så måte.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-14:
Nå er det flere som har understreket at selv om ambisjonsnivået i Paris-avtalen er høyt, er de påtatte forpliktelsene fra landene langt fra tilstrekkelig for å nå ambisjonsnivået. Det er jo grunnlaget for at vi mener at vi burde ha ventet til den internasjonale prosessen mellom 2018 og 2020, hvor landene faktisk skal melde inn sine endelige mål, med å gjøre den vurderingen fra norsk side, om vi dermed kunne bidra til økte internasjonale ambisjoner. Når det gjelder kostnadene, er det mange usikkerheter. Et argument for at kostnadene vil være lavere jo tidligere man bruker disse internasjonale mekanismene, er at kvoteprisen antagelig vil gå opp over tid, men her er det altså et landskap som vi har hatt kort tid til å vurdere, og det er derfor ikke noen klare svar på det. Men vi kommer naturlig nok nå, på basis av Stortingets vedtak, til å gjøre en grundigere vurdering av flere forhold, inklusiv kostnadene, men som sagt også hvorvidt mekanismene i det hele tatt vil være tilgjengelige.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-14:
Det er riktig, som Elvestuen sier, at regjeringen har lagt opp til og Stortinget har sluttet seg til at vi skal søke å få en bilateral avtale med EU. Nå er det sånn at avtalens form ikke vil være avgjørende for innholdet og ikke nødvendigvis heller for tempoet i prosessen. Det som er avgjørende for innholdet i avtalen, er politikkutviklingen i EU og konsekvensene det får for Norge, ganske kompliserte prosesser som vi nå jobber intenst med i forkant av kommisjonens fremleggelse av innsatsfordelingsbeslutningen. Så er det noe som taler for at det tidsmessig kunne være mer hensiktsmessig med en EØS-avtaleløsning, hvilket er at det er mulig at en bilateral avtale vil måtte ratifiseres av samtlige EU-land. Det tar erfaringsmessig tid. Men uansett er det veldig viktig å ha klart for seg at om man finner en løsning innenfor rammen av EØS-avtalen, betyr ikke det at noe mer av avtalen blir EØS-relevant. Det vil følge de vanlige prosedyrene, også overfor Stortinget.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-14:
Det ligger til grunn for norsk holdning i dette spørsmålet at det å inkludere skog og annen arealbruk i klimarammeverket ikke skal påvirke det overordnede ambisjonsnivået. Det er helt klart, som representanten Holmås sier, at noen land peker på at de har mye skog, og at de dermed nærmest har oppfylt 2030-målene allerede. Det er ikke en akseptabel tilnærming. Det er ikke en tilnærming vi deler. Vi er opptatt av at det overordnede ambisjonsnivået ikke skal påvirkes av eksisterende skog og annen arealbruk. Men det som er viktig, og som vil kunne ha til dels betydelig klimaeffekt, er å sikre incentiver til nye tiltak i landsektoren, arealbruk og skog. Der er vår linje i europeisk sammenheng – og vår linje i global sammenheng – at skog som ressurs allerede har en stor betydning og kan få en større betydning ved at man har en aktiv politikk.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-14:
Vi vet at de forpliktelsene land har påtatt seg under Paris-avtalen, langt fra er tilstrekkelig for å nå ambisjonsnivået i Paris-avtalen. Det sier avtalevedtaket selv. Så er det riktig at EU og Norge var tidlig ute med å melde inn sine mål. Det var jo nettopp fordi EU og Norge ønsket å vise internasjonalt lederskap og få flere land til å følge våre høye ambisjoner. Det lyktes vi ikke med, men nå er det slik at de endelige målene skal meldes inn mellom 2018 og 2020. Da er det vår ambisjon å bidra til at flere melder inn høye mål, og selv om vi i dag ser at noen industriland har meldt inn ambisiøse mål, er de altså ikke ambisiøse nok samlet, og det er ikke mange nok land som har meldt inn tilstrekkelig ambisiøse mål.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2016-06-14:
Det høver seg at Norge er tidlig ute med å ratifisere, og jeg vil anerkjenne regjeringen for at man har vært på sporet av å sette Norge i front her. Spørsmålet er da: Vil det norske samfunnet – alle vi som på ulike vis er med på å produsere utslipp, enten det er fra husholdninger, bedrifter, landbruk, bygg, transport – oppleve at vi nå har en marsjordre, at nå har det skjedd noe som faktisk utløser handling? Jeg er i tvil om det, og jeg mener at regjeringen egentlig har gitt fra seg en del anledninger til å samle en oppfatning blant folk – i næringslivet, i landbruket, i transportsektoren – om at det nå virkelig er satt et mål. Det er kort til 2030. Det er kortere til 2030 enn det er siden år 2000, og jeg tror folk flest tenker at år 2000 ikke er så lenge siden. Fra vår side er vi opptatt av at vi nå også får oppmerksomheten over på de mulighetene dette skiftet gir. Mulighetene finnes, ikke minst i Norge. De finnes innen hele området hav, som er viktig for produksjon av fornybar energi. Mange europeiske land ser til Nordsjøen i jakten på ny fornybar energi, og her har Norge et stort konkurransefortrinn. Havvind er et slikt eksempel, hvor Statoils satsing viser ganske store fremskritt fra år til år og viser at vi her har noe vi kan tilby verdenssamfunnet når det gjelder omstillingen til lavutslippssamfunn. Arbeiderpartiet etterlyser en havvindstrategi fra regjeringen. For det andre, havet knyttet til skipsfart: Norge har en lang tradisjon som skipsfartsnasjon, og som verdens 6. største skipsfartsnasjon har vi en unik mulighet til å utvikle maritime næringsklynger til å bli verdensledende på lav- og nullutslippsteknologi. Norge kan gå foran. Vi kan legge til rette for bruk av flytende naturgass som drivstoff, vi kan gå foran og etablere landstrøm i større havner, og vi kan skifte ut fergeflåten gjennom politiske bidrag og vedtak, og vise vei. Arbeiderpartiet er av den oppfatning, som det er fremført i denne debatten, at Norge bør markere at denne avtalen er ambisiøs, slik vi alle har sagt. Verden trenger land som går i tet og utvikler klimasmarte løsninger innen samferdsel, landbruk, havvind, skipsfart og mange andre områder, og Norge bør – i tråd med klimaforliket, med den ambisiøse Paris-avtalen – ha som siktemål å være klimanøytral i 2030. Vi trenger et aktivt taktskifte for å utvikle nye bærekraftige løsninger på mange områder hvor Norge har fortrinn, og hvor vi har et ansvar for å ta lederskap for å følge opp denne avtalen. Men muligheter – som innen skipsfart, havvind og industrien – må gripes, ellers blir det tapte muligheter. Dette er en omstilling vi ikke får til kun gjennom pisk, det må også være gulrot, og en optimisme som vårt kompetente arbeidsliv kan bidra med.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Det er en viktig dag når vi ratifiserer denne avtalen, først og fremst fordi det er en avtale det ikke bare er verdt å slutte seg til, men verdt å feire. Den kan bli et viktig steg for verden, men bare hvis Paris-avtalen kobles med de konkrete politiske stegene i hvert enkelt land som skal til for å bevege oss nærmere det veldig radikale, ambisiøse målet om å begrense den globale oppvarmingen til 1,5 grader. Jeg vil berømme regjeringen for å få til en rask ratifikasjon, men kontrasten mellom det og den fortsatt svært sakte framgangen når det gjelder handling i møte med klimaproblemet, blir jo bare tydeligere på en dag som denne. Det aller viktigste å understreke i dag er at til tross for at Stortinget nå slutter seg til den nye avtalen, så mangler vi en bred debatt i Norge om hva målet om 1,5 grader vil ha å si for oss. Det at Stortinget nå går inn for å innfri det løftet Norge tidligere har gitt om framskynding av klimanøytraliteten hvis vi får et mer offensivt internasjonalt regelverk på plass, er en erkjennelse av de framstegene en har tatt og av rekkevidden av de ambisiøse målene verden nå har satt seg. Men Stortinget må jo gjøre mer hvis vi virkelig skal erkjenne hvilke konsekvenser det vil ha for Norge. Det har blitt veldig tydelig i debatten om 23. konsesjonsrunde. Det var mange flakkende blikk både fra flertallet i denne salen og fra olje- og gassnæringen da spørsmålet om hva det nye klimamålet og Paris-avtalen vil ha å si for våre næringer, kom på banen. Ingen kunne svare på det. Det er riktig at vi må satse på havvind, det er riktig at vi må ha en stor satsing på nullutslippsteknologi, og det er ikke minst viktig at vi kommer raskt i gang med det grønne skiftet innenfor de maritime næringene. Men alt dette må kombineres med en ærlig og åpen debatt og et annet politisk mot når det gjelder vilje til å gjøre Norge mindre avhengig av olje og gass. Det er ingen tvil om at det nye klimamålet også vil få konsekvenser for vår olje- og gassektor. Det vil få konsekvenser for hva slags prosjekter som vil lønne seg i framtiden, hvor det er mulig å utvinne olje og gass. Derfor er det et problem at Stortinget ratifiserer denne avtalen mens det politiske flertallet fortsetter å flakke med blikket i møte med den mest alvorlige utfordringen avtalen gir oss, nemlig hvor lenge vi kan fortsette med vår store avhengighet av olje og gass. Og det er min oppfordring til klima- og miljøministeren at han bruker sin innflytelse til å få en gjennomgang av det temaet. Det er helt nødvendig i oppfølgingen av vedtaket.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Det er fristende å invitere statsråden til en runde kritisk selvrefleksjon, for den viktigste jobben til en statsråd er jo ikke å ta beslutninger, men å få beslutningene gjennom. Forliset i denne saken skyldes dårlig håndverk, både når det gjelder forankring i sektoren, og når det gjelder politisk forankring i Stortinget. Men jeg vil likevel spørre om noe annet. Jeg er ganske sikker på at jeg har flere partier i salen med meg når jeg sier at vi vil ikke nøle med å fremme et nytt forslag og ta denne saken tilbake til Stortinget hvis ikke vi nå får et vesentlig annerledes resultat enn det som lå på bordet denne våren. Det fraværsregelverket som kommer, må ha et helt annet rom for skjønn og sunn fornuft som gjør at vi kan være tryggere på at det ikke vil føre til økt frafall blant de mest sårbare elevene. Jeg vil gjerne bare be statsråden gi tydelig uttrykk for i denne debatten at han har forstått og mottatt det budskapet.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Jeg synes representanten Gudmundsen beveger seg inn i avdelingen for desperat «spin» når han her begynner å ta elevene til inntekt for at det er han som har vunnet denne saken. Jeg tror Høyre vil være tjent med litt større respekt for engasjementet og motstanden de har fått, og den tydelige meldingen som kommer fra elevene om at de står fast på sitt nei til en fraværsgrense, men likevel opplever det som har skjedd, som en viktig seier. Høyre har i denne saken stått på for et regelverk som ikke var godt nok forankret i sektoren, og som ikke var godt nok forankret politisk, og har derfor tapt denne saken. Det er slik at stortingsflertallet nå har valgt å være mer spesifikk når det gjelder hva slags type nytt fraværsregelverk som vil komme, enn det SV og noen andre partier ville gjøre nå. Vi har ikke sagt verken ja eller nei til noen ting, men én av grunnene til at vi nå ikke ville binde oss til f.eks. å støtte Utdanningsforbundets modell, er den situasjonen vi var i, som statsråden viste til i sted, da Kristin Halvorsen var statsråd og det måtte presiseres at det ikke var adgang for lokale fraværsgrenser i regelverket. Den gjennomgangen viste også at det var veldig vanskelig å lage et nasjonalt regelverk. Det er utfordringen nå også. Det er f.eks. vanskelig å lage en grense som ikke på den ene siden blir så lav at den fører til frafall for de mest sårbare, og på den andre siden så høy at du plutselig har legitimert skulk for andre elever. Det er utfordringen med å bevege seg opp fra 10 pst. også. Derfor mener jeg at Arbeiderpartiet ikke burde bundet seg til eller gått så langt i retning en bestemt modell som de har gjort nå, men det rokker ikke ved det som var det viktigste i denne saken, nemlig at vi har fått stoppet et regelverk som var altfor rigid. Lin Holvik, som er rektor ved Årstad videregående skole i Bergen, skrev et innlegg om hvorfor hun var mot fraværsgrensen, på sin blogg, som jeg vil oppfordre alle til å lese. Det handlet om alle de elevene på hennes skole hun har møtt i løpet av sitt skoleliv, som har mange, kompliserte grunner til at de kanskje kommer kl. 9 istedenfor kl. 8. Det handler om fattigdom hjemme, om en som har beskyttet lillebroren sin mot vold, om noen som jobber skift for å hjelpe til hjemme, om noen som er nervøse fordi de har en pappa som venter på oppholdstillatelse – hva som helst. Det er så mange liv der ute som dette regelverket ikke var fleksibelt nok til å stille opp for. Det er det denne saken handler om til syvende og sist, at vi skal fortsette å ha en skole som tar imot de elevene som sliter mest.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Jeg vil også gjerne komme inn på situasjonen i mitt eget fylke, Hordaland, for statsråden bruker begrepet «urimelig inngripen» her om det som vi ønsker å gi fylkespolitikerne en mulighet til overfor private skoler. Men dette berører jo den mye tiljublede valgfriheten som statsråden ellers snakker veldig mye om. Det vi risikerer å få i Hordaland, er en situasjon der det er etablert så mange privatskoleplasser at muligheten til å tilby den bredden i ulike utdanningsløp som elevene i vårt fylke trenger, og muligheten til å opprettholde en geografisk bredde i tilbudet til ungdom i hele fylket blir alvorlig svekket. Det som er så håpløst for lokale folkevalgte, er at en så stor andel av privatskoleplassene som det vi nå har i Hordaland, skal være unntatt den diskusjonen, for det rammer jo elevenes valgfrihet, da blir resultatet mindre satsing på yrkesfag og distriktsskoler. Er det ikke en urimelig inngripen overfor elever i vårt fylke at statsråden nekter en mulighet for en sånn helhetsvurdering?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Det som er utfordringen i Hordaland nå, er at fylkesrådmannen har lagt fram en skolebruksplan som viser behov for å nedskalere med 1 000 plasser. Dette skyldes bl.a. naturlige variasjoner i elevkullene. Det viser hvor urimelig statsrådens utgangspunkt er, for det regjeringen forutsetter, er at en del av skolestrukturen skal være hevet over diskusjonen om strukturendringer og totalt fredet når man går inn i en sånn diskusjon, mens en annen skal måtte ta hele belastningen. Jeg synes det er veldig rart at statsråden er så opptatt av noen skoleeieres frihet fra inngrep, mens andre, nemlig fylkeskommunene, skal måtte ta hele belastningen. Problemet her er at man i praksis gir evigvarende godkjenninger til private skoler, men ikke til offentlige. Vi må kunne ha et mer fleksibelt regelverk, som også når det gjelder private skoler, tar hensyn til svingninger i elevtallet. Hvorfor er det urimelig?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Jeg vil oppfordre statsråden til å studere nøye situasjonen i Bergen. Der er det sånn at mange av de private alternativene er opprettet for lang tid tilbake, da størrelsen på elevkullene var annerledes enn i dag, og mange av dem representerer ikke et pedagogisk eller trosmessig alternativ. Og det er jo kjernen i problemstillingen her, for hvis det ikke finnes noen sikkerhetsventil som gjør at også f.eks. private tilbydere av helt ordinær studiespesialiserende utdanning kan bli pålagt å nedskalere, vil hele belastningen bli lagt på det offentlige og da fort ramme bredden i skoletilbudet i et fylke. Derfor er fortsatt mitt spørsmål: Hva er rimelig i å gi de private skoleeierne så stor makt over hva slags studietilbud som skal finnes i et fylke?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Jeg ønsket å ta ordet for også å kommentere den delen av forslaget som representanten Toppe nå var inne på. Representanten Toppe redegjorde veldig godt for situasjonen i Hordaland. Vi er flere Hordalands-representanter til stede her nå, og jeg tror jeg kan si at det er tverrpolitisk bekymring for den situasjonen vi er i. Det er også en viktig del av grunnen til at SV fremmet dette forslaget. Vi kan ikke akseptere at elevenes valgmuligheter skal innskrenkes på grunn av uviljen mot å stille de samme kravene til private skoler som man stiller til offentlige skoler, nemlig at tilbudet må tilpasses hvor mange elever det er som trenger et utdanningsløp. Det er det helt enkle prinsippet vi ber om, og som gjelder, som Kjersti Toppe var inne på, for private tilbydere på alle andre områder hvor det offentlige kjøper tjenester fra det private eller gir det private penger for å utføre tjenester for det offentlige. Jeg synes det er rart at valgfrihetsretorikken, som ellers er så viktig for høyresiden, ikke gjelder her. Det vi ser i Hordaland og i andre fylker, er jo at hvis en ikke kan gjøre noe med omfanget av private tilbud, har det noe å si for hva slags ulike utdanningsløp som tilbys. Det er sånn i dag at privatskoler i hovedsak tilbyr studiespesialiserende utdanningsprogram. Tre av fire elever på private videregående skoler er på et studieforberedende utdanningsprogram. I Hordaland har man et overskudd, ifølge fylkesrådmannen, på over 1 000 elevplasser. Det vil jo med nødvendighet sette oss i en situasjon der faren er stor for at et overskudd av private elevplasser innenfor studiespesialisering gjør at fylkeskommunen sitter igjen med for lite penger til å finansiere yrkesfaglig opplæring og til å opprettholde skoler i distriktene. Det rammer elevers valgfrihet, og det er feil politikk hvis vi er opptatt at samfunnets kompetansebehov. Derfor er vårt forslag et veldig enkelt forslag. Det handler ikke om å stikke kjepper i hjulene for dem som ønsker å tilby pedagogiske eller religiøst baserte alternativer, det handler om den rimelighet at alle tilbud skal vurderes i en situasjon hvor det må kuttes. Og så sier man: Hva med forutsigbarheten, da? Da er mitt svar: Hva med forutsigbarheten, da? For det må jo være de samme naturlige krav til alle, både offentlige og private skoleeiere, at hva slags mulighet man har til å gi et tilbud og få offentlig finansiering av det, avhenger av hvor mange ungdommer det er der ute som trenger det man tilbyr. Så enkelt er det. Det minner til og med om et lettfattelig markedsprinsipp, som det burde være enkelt for høyresiden å skrive under på.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Det kunne høres ut som om en debatt om dimensjonering var noe jeg hadde funnet på fordi det hadde vært litt artig å ha. Men en debatt om dimensjonering er jo noe som er en beinhard realitet rundt om i fylkene fordi en må behandle og vedta skolebruksplaner, og fordi de offentlige skolene må dimensjonere skoletilbudet sitt. Det er den eneste ansvarlige måten å forvalte penger på. Problemstillingen her er jo bare at de eneste som ikke trenger å ta del i en diskusjon om dimensjonering, er de private skoleeierne, for de er fritatt. Da er utfordringen i Hordaland nå, som Høyre åpenbart ikke har et fnugg av bekymring for, at fordi yrkesfag er så mye dyrere – det koster ca. 20 000 kr mer per elev – enn studiespesialiserende, er det, når fylkeskommunen har dårlig økonomi, elevtallet går ned, og så mye penger er bundet opp i de private skolene, det yrkesfaglige tilbudet som rammes. Det burde bekymre Høyre. I stedet harselerer man med at noen vil ha en debatt om dimensjonering.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Jeg føler at det trengs en viss oppklaring etter dette replikkordskiftet, for her begynte statsråden veldig offensivt med å si at forslaget som var fremmet, nærmest ikke var nødvendig fordi det nå sto så offensive ting i regjeringens nye plan. Men så føler jeg at det endte ned på et nivå der man ikke kan forvente noe som helst, for statsråden skal i hvert fall ikke være med på å bruke penger til noe som kan legge til rette for mer fysisk aktivitet. Kan statsråden oppklare for oss hva dette med å legge til rette for mer fysisk aktivitet betyr? Det skal ikke brukes penger, det har stått der siden 2013, ingenting har skjedd. Er det en urimelig tolkning å oppfatte det som at statsrådens tilrettelegging er å si det han har sagt i dag, nemlig at kommunene kan gjøre det hvis de vil, men at noe aktivt grep for å få mer av dette fra denne regjeringens side er ikke noe man kan forvente?
Kent Gudmundsen (Høyre), 2016-06-14:
Etter å ha hørt denne debatten, der man har forsøkt å framstille det som om saken vi har på bordet i dag, ikke er en seier for en nasjonal fraværsgrense, bør man se ut på Eidsvolls plass. I dag demonstrerer Elevorganisasjonen mot at statsråden får ryggdekning for å innføre en nasjonal fraværsgrense. Da er det vel liten tvil om at SVs intensjon når man har fremmet dette representantforslaget, nettopp har vært å stoppe en nasjonal fraværsgrense. I så måte er det gledelig at vi i denne saken får på plass prinsippet. Så vil jeg si at jeg som saksordfører har opplevd denne saken som utfordrende, rett og slett fordi det har vært krevende å få et klart svar på hva en sånn nasjonal fraværsgrense skal inneholde. Da har det vært veldig bra at vi har fått på plass merknader som peker i noen retninger. For det er greit å være mot noe, men det er enda bedre om en politiker kan være for noe og være tydelig på hva det er. Jeg mener at det er ganske politisk krevende å forholde seg til generelle beskjeder om fraværsregler uten å være villig til å ta stilling til prinsippet om en fraværsgrense. Det blir ikke en rigid fraværsgrense av at man kaller den for rigid. Det er en rekke unntak i den forskriften som gjelder i dag, og som det også er pekt på vil kunne gjelde for en kommende ny forskrift. Derfor er jeg glad for at vi nå får slått fast noen prinsipper. Jeg synes også det er fornuftig at vi får på plass følgeforskning. Det har alltid – fra undertegnedes side og fra Høyre – vært pekt på at utviklingen i norsk skole må være kunnskapsbasert. I så måte vil all type økt kunnskap bidra til at vi kan få en bedre videregående opplæring. Det trenger vi, for er det en ting som er sikkert, er det at frafallet i videregående opplæring er altfor høyt. Det å stille krav er nettopp å bry seg. Det å se den enkelte elev er med på å gjøre at vi kanskje tidligere kan fange opp de som sliter, og på sikt greie å få flere gjennom dette 13-årige skoleløpet som er så viktig hvis vi skal greie å møte omstillingen for Norge, der vi må ha flere dyktige ungdommer ut i arbeidslivet. Og der er det klare regler for fravær.
Kent Gudmundsen (Høyre), 2016-06-14:
Avslutningsvis vil jeg bare avrunde med å si det alle har vært innom: Det har vært en krevende sak og en krevende debatt. Mye skyldes selvfølgelig at politisk avklaring på hvilken retning man ønsket å dra den i, kom helt inn mot innspurten. Det har selvfølgelig også vært med på å bidra til at konklusjonene ble som de ble. Men jeg er veldig tilfreds med at vi har en klar ramme rundt det vi gjør her i denne saken i dag, og jeg vil derfor takke komiteen og Stortinget for debatten og ser fram til den videre prosessen. For det aller viktigste nå, for oss som representerer flertallet for en nasjonal fraværsgrense, er at dette kommer på plass. Det tror jeg norsk skole trenger.
Kent Gudmundsen (Høyre), 2016-06-14:
Det som fikk meg til å ta ordet her, er den litt fascinerende tilnærmingen man har til hvordan inntak til videregående opplæring rundt omkring i Norge foregår. Det er ikke sånn at kapasitet som vedtas når studiekatalogen legges ut søkbar, danner grunnlaget for hvor mange elever til enhver tid som hver eneste skole rundt omkring i et fylke får. Det har jeg selv, opptil flere ganger, opplevd å se utfordringer ved. I så måte er det alltid en konkurranse om elevene, som egentlig er kjernen i det vi diskuterer i dag. Mange skoler, spesielt i Tromsø-området, der jeg bor, diskuterer kapasitet heftig og begeistret i desember når man skal ramme inn hvordan skoletilbudet skal være i Troms, og i Tromsø spesielt. Selv om mange skoler får tildelt ganske raus kapasitet når studiekatalogen legges ut søkbar, er det på ingen måte sikkert at det er verken søkningen for den saks skyld eller fasiten for hvilke tilbud som har livets rett etterpå, som kommer den 1. mars når vi er kjent med elevenes valg. Da tenker jeg at prinsippet er egentlig tilsvarende for de private skolene nå under friskoleloven som vi har i dag. Selv om de har fått tildelt en kapasitet, er den enkelte elev faktisk nødt til å ta et ganske aktivt valg for i det hele tatt å benytte seg av det tilbudet. For det første er det ikke 100 pst. dekket av staten, men 85 pst., noe som betyr at en skal være ganske bevisst på hvilket valg en tar fordi en må betale skolepenger for å benytte seg av det tilbudet. For det andre er det også et signal om at den offentlige skolen ikke har greid å levere det tilbudet som elevene ønsker og opplever som attraktivt. For elevene tar et bevisst valg når de tar sin utdanning med hensyn til det som kan møte dem senere i arbeidslivet og i videre utdanning. Da synes jeg at hvis vi først skal ta en debatt om dimensjonering av utdanningstilbud, og som jeg opplever at spesielt Lysbakken tar til orde for fra talerstolen, må vi ta med at det er problemstillinger knyttet til påbygging til studiespesialisering og studieforberedende fag som er en utfordring i dag. Vi ser at altfor mange elever som velger yrkesfag, egentlig hadde tenkt å ta studieforberedende utdanning, og det gjør man fordi man vet at det i neste omgang er nok kapasitet i den offentlige skolen for å ta påbygging. Det er der man finner den. Jeg tror vi trygt kan konkludere med at kapasitet er ikke det som først og fremst er utfordringen i denne saken. Det er hva elevene søker. I så måte mener jeg at flertallet har en god innstilling i denne saken.
Kent Gudmundsen (Høyre), 2016-06-14:
Jeg hadde behov for å komme med noen ytterligere presiseringer, for jeg synes det kortsluttes i hele denne saken. For det første hevdes det at dette går på bekostning av yrkesfag. Nå er det engang sånn at hvis en elev velger en friskole med studiespesialiserende tilbud, er det faktisk rimeligere, siden det fylkeskommunen blir trukket for, er rammen for en studiespesialiserende plass og ikke en yrkesfaglig plass. Så jeg greier ikke å se at de to tingene kan settes opp mot hverandre. Til syvende og sist handler det om at man ikke kan få betalt for en elev som ikke eksisterer. Det er jo sånn at alle må dimensjonere. Både de offentlige og de godkjente friskolene må dimensjonere etter hvor mange elever som faktisk er tatt inn på skolen. Det er ikke noe urimelig i det. Det er ganske logisk, egentlig. Så jeg greier ikke å se hvordan man gjennom vedtatt kapasitet kan si at da har man på en måte en beskyttelse. Nei, man har ikke noen beskyttelse. Det vil faktisk være søkningen som avgjør hvorvidt man har et økonomisk grunnlag for å drifte innenfor den mulige kapasiteten man har fått tildelt som friskole. Derfor mener jeg at resonnementet til bl.a. Lysbakken svikter fullstendig, fordi han verken tar inn over seg at studiespesialisering er et langt rimeligere tilbud enn yrkesfaglig utdanning, eller at elevene faktisk er nødt til å bli tatt inn på den skolen for at man i det hele tatt skal kunne motta støtte. Jeg mener også helt klart at ja, man har fritt skolevalg i de aller, aller fleste fylkene i Norge, for selv de som ikke har fullstendig fritt skolevalg i et helt fylke, har ofte delt fylket sitt inn i skoleregioner. Det har de også gjort i Troms. Det er ikke sånn at det bare finnes én skole med studiespesialisering i Tromsø-regionen, eksempelvis. I så måte vil elevene selvfølgelig også fritt innenfor disse regionene kunne velge fritt mellom de utdanningsprogrammene som tilbys der.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-06-14:
Stortingets flertall har nå lagt en god del føringer i merknadene som flertallet er enige om, sånn at et nytt regelverk må stimulere til økt gjennomføring, gi rom til å fullføre for elever som sliter, ikke bidra til unødvendig byråkrati, gi rom for fleksibilitet og skjønn og sørge for at dette ikke blir oppfattet som en fraværskvote for akseptabelt fravær. Man sier veldig klart at det må være en god dialog med sektoren. Det jeg lurer på, er hvordan kunnskapsministeren vil jobbe for å følge opp disse føringene, og for å sikre at man har en god forankring hos elevene, hos lærerorganisasjonene og hos KS, som er skoleeier?
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-06-14:
Denne saken har vist at det er ikke sånn at selv om man er for en fraværsgrense, er man for en hvilken som helst fraværsgrense. Den må være fornuftig utformet. De innvendingene som kom etter at statsråden la fram saken, kan ikke ha vært ukjent for statsråden, enten det gjaldt bekymringer for elever som sliter, hva som kunne og ikke kunne dokumenteres, mangel på skjønn, eller faren for at noen kunne tolke en grense som et akseptabelt fravær opp til en viss grense. Det er innvendinger som har vært framme langt tidligere i prosessen. Dette er noe statsråden burde trekke lærdom av. Det er ikke den første saken der statsråden har fått sterke innvendinger mot forslagene sine, og at Stortinget har endret på det statsråden har lagt fram. Vil statsråden i framtidige saker prøve å lytte litt nøyere til sektoren før han legger fram sine forslag og slipper sånne situasjoner?
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-14:
Jeg kunne ikke unnlate å ta ordet siden representanten Sønsterud spanderte mesteparten av taletiden sin på å kommentere innlegg som jeg har holdt tidligere i denne sal om fysisk aktivitet. Det var veldig hyggelig å bli lagt så merke til. Men dersom Sønsterud hadde sett på andre innlegg i denne salen, hadde hun sett at representanten Thorsen har begrunnet hvorfor Fremskrittspartiet har snudd i denne saken. Det er nemlig fordi stadig flere skoler i Norge innfører dette. Lokalpolitikerne våre rundt omkring i Kommune-Norge sørger for å innføre dette – uten at det medfører svære ekstrakostnader. Det som forbauser mer, er at da Arbeiderpartiet satt og styrte i åtte år og hadde majoritet i regjeringen, hadde fysisk aktivitet ingen som helst betydning. Med denne regjeringen har vi fått innført forskjellige tilbud som skal gjøre at det blir mer kjent hvordan skoler kan innføre fysisk aktivitet, og enda mer er det tilrettelagt for, som statsråden var inne på i sitt innlegg. Så jeg må si jeg er noe mer forundret over at det ikke er litt mer konstruktivt, det som kommer. Det som jeg også holdt fram i mitt innlegg, var at for Fremskrittspartiet er det viktig å understreke muligheten som skolene har i dag til å gripe fatt i dette på egen hånd, uten at vi her på Stortinget overstyrer noe som helst, at de får tilrettelegge dette på sin måte – det som er best egnet ut fra hvilken landsdel de bor i, og ut fra andre forhold som er aktuelle – for å få innført én times fysisk aktivitet.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-14:
Sønsterud er fremdeles like opptatt av Fremskrittspartiet, og det er veldig bra. Når det gjelder Tyvand, kan jeg berolige ham med at Fremskrittspartiet slett ikke har snudd i denne saken, og jeg forventer at Tyvand lytter til det som blir sagt i innleggene i denne salen. Da hadde han fått det med seg. Når det gjelder det forslaget som Fremskrittspartiet hadde tidligere, var det faktisk å utvide skoledagen med én time, noe som var en formidabel kostnad, og vi ser at de pengene kan bli anvendt på en mye bedre måte til elevenes beste, bl.a. på videreutdanning for lærere. Vi ser også at det i dag er utrolig mange skoler som klarer dette selv. Tyvand viste til Drammen kommune, der dette med fysisk aktivitet er veldig godt utviklet. Det er også viktig for Fremskrittspartiet at den enkelte kommune må få mulighet til å legge opp dette selv, og at den enkelte skole får sørge for å ha sitt eget opplegg.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-14:
Vridningene i tilskuddsordningen for å stimulere til økt matproduksjon og mer effektiv gårdsdrift fra 2014 og 2015 ligger til grunn også for årets jordbruksavtale. Dette gir forutsigbarhet for landbruket, og det legger til rette for at bønder som virkelig vil satse og investere i norsk landbruk og norsk matproduksjon, gjennom denne avtalen fortsatt får gode muligheter til det. Vridningene i tilskuddet fra areal til produksjon har vært veldig vellykket så langt, og jeg vil minne om at der det tidligere var underskudd på lammekjøtt, er vi nå selvforsynt. Det viser at bøndene responderer godt på justeringer i tilskudd. Det regnes også med at det kan bli underdekning av norsk storfekjøtt framover, og det vil bli mindre når kvalitetstilskuddet for storfekjøtt klasse O+ nå nær dobles. Dette viser at det i praksis er stikk motsatt av det som blir hevdet fra talerstolen, at det er rasering av landbruket. Det er stor optimisme og investeringslyst i norsk jordbruk, og det er derfor viktig, ikke minst for rekrutteringen til næringen, at det er mulig for den enkelte bonde å modernisere og videreutvikle alle brukstyper. Jeg viser til at det derfor også er satt av 575 mill. kr til investeringsstøtte i jordbruket. I tillegg legger regjeringens vridning i tilskuddene og endringer i enkelte øvre kvotegrenser til rette for større grad av strukturdifferensiering og større grad av utnyttelse av stordriftsfordeler i produksjon. Samtidig er strukturdifferensieringen i tilskuddene opprettholdt, noe som innebærer at støttenivået relativt sett er høyere for mindre produsenter. Distriktsdifferensieringen i tilskuddene er også opprettholdt. Jeg vil igjen minne om at det er optimisme og investeringslyst i norsk jordbruk, og det tyder på at den politikken som føres i dag, der du får inntjening etter produksjon, er vellykket.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2016-06-14:
Regjeringspartiene og kunnskapsministeren gjentar ofte at lærerne har ønsket seg en fraværsgrense. Men også Utdanningsforbundet var kritisk til den forskriften som regjeringen hadde innført, og mente at den var for rigid og for streng. Nå setter Stortinget en stopper for den forskriften, og da er det ganske naturlig at regjeringspartiene er konstruktive og forsøker å finne et forlik, slik de har klart med Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Men også regjeringspartiene i Stortinget er inne i innstillingen med egne merknader som de er alene om, der de peker på at det er behov for endringer i forskriften, ved at rektor må gis mulighet til å utøve skjønn. Mitt spørsmål er om statsråden er enig med regjeringspartiene på Stortinget i at det var behov for å gjøre endringer i forskriften.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2016-06-14:
Jeg føler bare behov for å klargjøre hva som ligger i forslaget Kristelig Folkeparti er med på, for jeg tolket representanten Giske dit hen at han mente det må tolkes på den måten at vi ønsker å ta en time fra andre fag og legge det til gym. Det er ikke det vi har sagt. Tvert imot var jeg i mitt hovedinnlegg tydelig på at vi trenger ikke en time ekstra gym. Det er ikke det vi vil ha. Vi vil legge til rette for mer fysisk aktivitet innenfor det timetallet som er, men også innenfor den timefordelingen vi har i dag. Jeg viste da også til Drammen, hvor man har lyktes veldig godt med dette ved å innlemme mer fysisk aktivitet i norsk, matte osv. Så må jeg bare få kommentere Fremskrittspartiets snuoperasjon i denne saken. Jeg har litt problemer med å forstå forklaringen og argumentasjonen til Bente Thorsen for hvorfor de har snudd. For tre år siden var dette en viktig sak for Fremskrittspartiet. Nå er de imot, og grunnen er altså at det er enkelte skoler som har vært flinke og innført dette allerede. Jeg synes det er en underlig argumentasjon. For meg er det at man noen steder har innført det og lyktes med det – sett at det går an, og at det gir resultater – tvert imot bare en motivasjon til å stå enda hardere på for å få mer fysisk aktivitet til alle elever, ikke bare elevene i de kommunene som nå har vært foregangskommuner. Jeg må også si at jeg skulle ønske meg mer klargjørende svar fra statsråden når det gjelder hva regjeringen faktisk ønsker å gjøre, men jeg er redd vi bare må konstatere at vi nok en gang har hatt en debatt i Stortinget om fysisk aktivitet der vi går opp, alle mann, og forteller at dette er viktig – og så stemmer stortingsflertallet forslagene ned.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-06-14:
Hvis vi skal på en måte minimere denne debatten, tror jeg hele Stortinget er enige om at vi ønsker ikke skulk. Det er det som er den tabloide overskriften. Alle disse unntakene er vel og bra, og vi ønsker å ta vare på dem med psykiske problemer, osv. Det som er utfordringen, som vi løser verken med 10 pst. eller med 15 pst., er dette skulket, som vi vil til livs. Hvis vi i dag setter en grense på 10 pst., så vil jo det på en måte gi elevene en tillatelse til å være borte i 10 pst. av timene. Ser statsråden den problematikken? Og hvordan mener statsråden at vi skal jobbe med akkurat den problemstillingen?
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-06-14:
Det er vel og bra. Jeg føler veldig at statsråden nå prater om hva slags typer sanksjoner skolene skal kunne bruke for å få bukt med skulkingen. Det jeg var ute etter å få statsråden til å si noe om, var dette med tidlig oppfølging, for det er jo noe som vi kan be skolene om. Hvis vi ønsker at de ikke skal gi den fripotten, så skal det være tidlig innsats fra skolens side, f. eks. på 2 pst. fravær, men jeg vet ikke om det bør være opp til skolene sjøl, eller om vi skal gi signaler om at vi faktisk forventer at skolene begynner å ta tak i dette før fraværet nærmer seg 10 pst. eller 15 pst. – som det også står i innstillinga – men at de må begynne å ta tak i dette på 2 pst. Dette var ikke noe spørsmål, men en oppfølging.
Iselin Nybø (Venstre), 2016-06-14:
Høgskolen i Sogn og Fjordane er sikkert en høgskole som statsråden har tenkt mye på i det siste. Der har man bl.a. hatt ganske store og omfattende undersøkelser av unger i skolen når det gjelder fysisk aktivitet. Jeg forstår det slik at det som handler om læringsutbytte med hensyn til økt fysisk aktivitet, er det noe usikkerhet rundt, men det er vel ikke så mange som tviler på at fysisk aktivitet er bra i seg selv. Jeg har egentlig to spørsmål til statsråden. Etter dette forsøket i Sogn og Fjordane, som har blitt nevnt av flere, har jeg oppfattet det slik at mange skoler ønsker å fortsette med den måten å jobbe på, for de opplever at det er positivt for elevene. Hvordan kan vi spre dette slik at det framstår som naturlig også for andre skoler å benytte seg av disse metodene? Det er det ene spørsmålet. Det andre spørsmålet er: Hvilke forventninger har statsråden til dette som handler om læringsutbytte, fysisk aktivitet og resultatet av det?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-06-14:
Elever i videregående opplæring har en lovfestet plikt til å møte frem og til å delta aktivt i opplæringen. Likevel er fraværet i videregående opplæring i gjennomsnitt 7–8 pst., og det er altfor høyt. Det er frivillig å begynne i videregående opplæring, men når man først har takket ja til en skoleplass, har man en plikt til å møte opp til undervisningen. Jeg vil si at oppmøtet har en verdi i seg selv. Det handler om respekt for skolen, det handler om respekt for læreren, og det handler om respekt for medelever. Og så handler det om forberedelser til voksenlivet. I tillegg er elevenes oppmøte helt sentralt for å kunne realisere faglige mål, for å skape et godt læringsmiljø og ikke minst som et middel for at læreren skal ha grunnlag for å vurdere elevens kompetanse. Lærerorganisasjonene har vært veldig tydelige i denne saken, både da forslaget var ute på offentlig høring i fjor, og i komiteens høringsrunde. Utdanningsforbundets leder har vært tydelig på at norsk skole trenger en fraværsgrense. Det samme har Lektorlaget, som sier at de «har for mange dårlige erfaringer med dagens ordning og ser med bekymring på at relativt mange faglærere føler seg presset til å sette standpunktkarakter på mangelfullt grunnlag». Lærerorganisasjonene, Skolelederforbundet og Foreldreutvalget for grunnopplæringen er blant dem som er tettest på elevene, og de støtter alle en fraværsgrense. Jeg synes derfor det er bra at flertallet i komiteen sier at det kan innføres en fraværsgrense i videregående opplæring. Komiteen er også tydelig på at skolene må ha klare regler for fravær. Det er bra. Komiteen mener at regelverket ikke skal være for rigid, at det skal være rom for å ivareta elever som er i en sårbar livssituasjon, og at fraværsgrensen ikke skal være en erstatning for tiltak rettet mot nærvær og for å forhindre frafall. Det er også bra. Jeg kommer til å gå i gang med å følge opp Stortingets vedtak. Komiteens innstilling viser at det er mange hensyn som gjør seg gjeldende her. Det er hensyn som skal balanseres både for lærerne, skolene og elevene. Det skal vi se på sammen med partene i sektoren. Jeg skal også gå i gang med å følge opp ønsket om at innføringen av en fraværsgrense ledsages av følgeforskning, slik at vi etter tre år får et godt grunnlag for å evaluere og også eventuelt revurdere fraværsgrensen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-06-14:
Først: Lærerorganisasjonene har vært veldig tydelige på at de ønsker en fraværsgrense. Det merket man også da spørsmålet ble om vi skulle ha en fraværsgrense eller ikke. Så er det helt riktig at Utdanningsforbundet ønsket seg en høyere fraværsgrense enn 10 pst. Både Norsk Lektorlag og Skolelederforbundet sa også at 10 pst. var en bra fraværsgrense, så der har det vært delte meninger. Men at det skulle være en fraværsgrense, var helt klart. I den forskriften, og ikke minst i rundskrivet som fulgte med den, lå det også inne skjønn med den grensen som vi foreslo. Det som ikke lå der, var en helt generell skjønnsbestemmelse som gjorde at man helt kunne sette til side regelverket i spesielle omstendigheter. Det er en vanskelig vurdering – for å være helt ærlig – for på den ene side er det fornuftig med skjønn fordi det noen ganger kan være nødvendig. På den annen side gjør det også at man kan få forskjellsbehandling mellom elever fra skole til skole, og det kan skape mer byråkrati. Men jeg er veldig komfortabel med merknadene som regjeringspartiene har i denne saken.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-06-14:
Jeg synes det er en veldig viktig ting som flertallsmerknaden, som representanten Henriksen viser til, får frem. Det er at ikke noe fravær i skolen er greit hvis man ikke har grunn til det. En fraværsgrense må oppfattes ikke som et klarsignal til å være borte 5-10-15 pst. av tiden, men nærmest som en slags toleransegrense, som man også har i andre deler av samfunnslivet, rett og slett fordi at i praksis er man nødt til å ha noe rom for å kunne være borte på grunn av sykdom f.eks. Det er vanskelig å slå ned på alt udokumentert fravær fra første time, i hvert fall hvis man skal ha den reaksjonen at man ikke får vurdering i faget. Jeg kommer så raskt som mulig til å invitere partene i Skole-Norge til et møte om denne saken. Men så må vi også være klar over at forankring ikke alltid betyr at alle blir enige. Her er det klare motsetninger. Lærerorganisasjonene og skoleorganisasjonene ønsker en fraværsgrense. Elevorganisasjonen har vært klar på at de ikke ønsker det. Men det kan hende man kan få en fraværsgrense som flere vil se mildere på.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-06-14:
Jeg lytter alltid nøye til sektoren. Dette har vært på høring i alle mulig tenkelige former. Det har vært en av de mest besvarte høringene i Utdanningsdirektoratets historie. Det har ikke vært noen mangel på innspill, runder eller prosesser rundt denne fraværsgrensen. Men så er det helt riktig som representanten sier, at det ikke er sikkert at det er mulig å lage en grense som ivaretar absolutt alle hensyn samtidig. La meg bare ta ett eksempel: Skolelederforbundet har vært opptatt av at det ikke skal føre til unødig byråkratisering for den enkelte rektor. Jo mer skjønn man åpner for, jo mer byråkratisering vil det føre til for ledelsen på skolen. Det er en balansegang. Så samtidig som vi selvfølgelig må ha åpne prosesser – det har det vært, høringer hvor vi lytter, ja – må man på et eller annet punkt våge å ta noen beslutninger. Det er det det handler om å være statsråd – å ta noen beslutninger. Vi etablerte en fraværsgrense som fikk stor støtte i sektoren. Nå ber Stortinget oss om å komme tilbake med en fraværsgrense i en litt annen form. Det skal vi også gjøre.