Åslaug Sem-Jacobsen (Senterpartiet), 2019-11-14:
Norge som nasjon har en stolt tradisjon for å ta vare på og beskytte barn, bl.a. med innføring av verdens første barnevernslov, vergerådsloven, i 1896, og etableringen av verdens første barneombud i 1981. La meg få understreke at det i dagens Norge finnes svært mye godt barnevern som hjelper og støtter familier og barn med utfordringer, men det finnes også dårlig barnevern, som kan gjøre stor skade. Målet må være å ha et trygt barnevern med høy kvalitet og med tillit i befolkningen. Men der er vi ikke nå – virkelig ikke. Stadig avslører media svært graverende saker hvor barnevernet svikter sårbare barn. Det er hjerteskjærende å lese. Samtidig har også flere store og gode offentlige utredninger og tilsynsrapporter pekt på altfor mange feil som begås, og for mye svikt i systemet. Internasjonalt har det norske barnevernet fått kritikk av FNs barnekomité, som er bekymret over at barn kan ha blitt skilt fra sine foreldre uten at det har vært til barnets beste, og bekymret over bruken av tvang, adskillelse av søsken, at det er betydelige regionale forskjeller i barnevernets praksis og utilstrekkelig kommunikasjon mellom barnevernstjenester og familier. At Den europeiske menneskerettsdomstol har tatt inn 34 barnevernssaker mot Norge, er utvilsomt oppsiktsvekkende og forteller at det definitivt kan diskuteres om systemet vårt er ute å kjøre, særlig siden vi allerede er blitt dømt i to av sakene. Rettssikkerheten til barnevernsbarna er nå satt under tvil. De ansatte i barnevernet ber fortvilt både meg og alle andre politikere, ikke minst statsministeren i den store heierna-kampanjen, om hjelp til å få mer tid og til å få flere kollegaer til å gjøre jobben sin skikkelig. Barneombudet og Landsforeningen for barnevernsbarn er også av dem som mener at det brukes altfor lite ressurser på stillinger i barnevernet i forhold til det behovet som er. Å jobbe der er krevende, noe som vises ved at for mange slutter i jobben på grunn av arbeidspress og på grunn av mye hets. Det er store utskiftninger i bemanningen, med alt det fører med seg av negative effekter. Rekruttering av fosterhjem er også et alvorlig problem som kan virke å være voksende. Bare i Telemark, hvor jeg kommer fra, kom det denne uken fram at 43 barn trenger fosterhjem – 43 sårbare barn. Hvordan kan vi med hånden på hjertet si at staten tar på alvor det å overta omsorgen for barn når vi tydeligvis ikke har sørget for at det står mange nok – og ikke minst gode nok – tilbud klare til disse barna? Vi har tydeligvis en stor jobb å gjøre med å bedre vilkårene til fosterhjem slik at flere påtar seg denne viktige og vanskelige jobben. Vi har også en stor jobb å gjøre med å sikre barn og unge god nok psykisk helsehjelp. Siden regjeringen har bygd ned det tilbudet i helsevesenet, er det barnevernstjenesten som får nye utfordringer som følge av det – ikke minst når det offentlige ikke en gang kan kartlegge hvilke psykiske og fysiske utfordringer barna har med seg når barnevernet overtar omsorgen. Det løses ofte med det VG har avslørt i det siste, at man kjøper dyre enetiltak hos store kommersielle aktører, aktører som til og med får lov til å være med og beslutte at disse barna skal få just det tilbudet de selv selger til barnevernet. Her er det veldig mye som lugger. Det er dessverre også veldig mange andre steder det lugger. Det er faktisk altfor mye som lugger, og på et vis som gjør at jeg ikke blir nok beroliget over dagens interpellasjonsdebatt, for det er tydelig at ansvarlig statsråd mener at det ikke er så ille som vi i Senterpartiet mener at det er. Det er ikke en erkjenning god nok av at det må mye mer til for å komme på rett kjøl enn det som er planlagt i den kommende barnevernsreformen, som ble vedtatt for mange år siden – i justeringene det ligger an til i barnevernsloven, og i det arbeidet som gjøres for å øke kompetansen for de ansatte. Dette er ikke nok, det må sterkere lut til. Det sier sitt at komitéleder Ørmen Johnsen fra regjeringspartiet Høyre reiser denne interpellasjonsdebatten i dag, for hun er også svært bekymret, slik jeg opplever det hun sier. Jeg vet at alle i denne salen er opptatt av at barnevernet skal bli bedre, også de som ikke opplever at det er så stor krise som jeg mener det er. Jeg tror at det arbeidet som er satt i gang, kan forbedre ting, men jeg mener også at det er en slags spredt brannslukking. Vi har ikke helt oversikten over alt som ikke er på plass, og det er ikke så rart, da min opplevelse etter å ha jobbet politisk med barnevernet har vært at dette ikke er et felt som har vært løftet politisk – samtidig har det vært veldig taushetsbelagt og tabubelagt. Det er nå så mange sider ved barnevernet vi må gjøre mer med enn det ansvarlig statsråd og departementet har planer om. Det vil koste framover – ikke bare for de berørte barna, men også for familiene deres og dem som skal jobbe innenfor dette feltet. De må ha flere tiltak enn det som ble lansert i dag. Vi må ha raskere tiltak, og vi må ha en mye større, grundig gjennomgang av hele feltet.