Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
1999 har uten tvil vært et av de mest utfordrende år for norsk utenrikspolitikk og for den norske utenriksministeren. OSSE-formannskapet, formannskapet i Barentsrådet og Østersjørådet, fredsforhandlingene i Midtøsten med toppmøtet i Oslo som en viktig begivenhet, krigshandlingene i Kosovo og i Tsjetsjenia, tilpasningen til NATOs nye forsvarspolitiske konsept, EUs utvidelsesprosess og det styrkede sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeid innen Den europeiske union – alt dette og mer til stod på den utenrikspolitiske dagsorden i fjor og krevde tett oppfølging og en klar og konsis håndtering. Uten å dvele for mye ved historien må det være tillatt å oppsummere situasjonen med å gi utenriksministeren og hans mannskap honnør for den måten disse betydelige utfordringene ble taklet på, og for den positive profil dette har gitt Norge i internasjonal sammenheng. Som kjent er Norge søker til en ledig plass som medlem i FNs sikkerhetsråd. Det gis for så vidt ingen belønning for dyktig utført arbeid i form av tilbud om posisjoner og innpass i viktige internasjonale fora. Men når Norge nå presenterer seg som en meget interessant kandidat til den ledige plassen i Sikkerhetsrådet, i konkurranse med land som Italia og Irland, avspeiler dette også noe av den respekt og tillit som Norge har opparbeidet seg internasjonalt, og de forventninger som mange land stiller til de bidrag Norge kan yte gjennom aktiv deltakelse på høyt nivå i FN-systemet. Jeg vil gjerne understreke at en slik tillit og posisjon selvfølgelig ikke bare knytter seg til den innsats som den sittende utenriksminister har gjort, men avspeiler også en kompetanse og den viktige innsatsen gjennom flere år fra ulike ministre ved den måten disse har skjøttet dette viktige vervet på. Norge fører en aktiv utenrikspolitikk som gjennom ulike politiske initiativ har vist seg igjen i det internasjonale bildet. Regjeringens mål med utenrikspolitikken er, slik utenriksministeren uttrykte det, å fremme Norges interesser og sikkerhet, bidra til internasjonal fred og rettferdighet og verne om menneskerettighetene. Det er selvfølgelig en ambisiøs målsetting. Men disse målene blir både bekreftet og konkretisert gjennom de mange og omfattende lederoppgaver Norge påtar seg internasjonalt, og vises også godt igjen i utenriksministerens omfattende reiseprogram. Det er derfor naturlig at den utenriks- og sikkerhetspolitiske redegjørelsen blir både omfattende og sammensatt av ulike politiske utfordringer. Jeg vil for min del ta utgangspunkt i og vektlegge vårt forhold til Russland, som også var et viktig tyngdepunkt i utenriksministerens redegjørelse. Russland befinner seg i en vanskelig situasjon, både økonomisk og politisk. Arbeidsledigheten er høy, det er store uløste oppgaver innen helsestellet, og miljøproblemene er betydelige, særlig i nordområdene. Dette har betydning for vurderingen av hele det sikkerhetspolitiske bildet i Europa. Men det berører i særlig grad Norge som nabo der mulighetene for utvidet samarbeid og handel bl.a. vil avhenge av hvordan en lykkes i å etablere et stabilt demokrati, utvikle velfungerende markeder og få kontroll over de betydelige miljøproblemene knyttet til både industrien og den kjernefysiske energiproduksjonen. For ti år siden var grensen mot Russland nærmest stengt. I fjor var det ca. 130 000 personer som krysset denne grensen mellom Norge og Russland. Det er et viktig poeng å trekke Russland aktivt med i et europeisk og internasjonalt samarbeid. Barentssamarbeidet ble startet opp med stor optimisme og tillit til at konkrete resultater etter hvert ville melde seg. Vi må innrømme at resultatet har vært vekslende. Næringssamarbeidet møter mange hindringer, miljøproblemene står i stampe, og demokratiutviklingen går langsomt, slik også utenriksministeren har gjort rede for. På andre områder har en høstet mer positive resultater. Norge har engasjert seg sterkt i EUs arbeid med å utvikle den nordlige dimensjonen og for å fylle dette begrepet med et reelt innhold. På ulike områder ønsker vi å forsterke de bånd som er viktige å knytte til Russland, økonomisk, politisk, kulturelt og i et folk til folk-samarbeid. Jeg merket meg at utenriksministeren varslet en gjennomgang av erfaringer, prioriteringer og virkemidler i norsk Russlands-politikk. Når målet med en slik gjennomgang er å få til en mer langsiktig, helhetlig og koordinert innsats, er dette et klart signal om at Regjeringen ønsker å få mer ut av de midler og tiltak som satses i dette samarbeidet, og således bidra til en positiv utvikling i vårt naboland. Det mest alvorlige tilbakeslaget – ikke bare i forhold til demokratiutvikling og fundamentale menneskerettigheter, men også i forhold til å utvikle normale politiske og økonomiske forbindelser mellom Russland og det øvrige Europa, USA og andre demokratiske stater – er krigføringen i Tsjetsjenia. Denne forferdelige krigen har ført til umenneskelige lidelser for sivilbefolkningen, og brutaliteten er blitt trappet opp i et åpenbart håp om en snarlig russisk seier over de tsjetsjenske opprørsstyrkene. Til tross for et sterkt internasjonalt press for å søke en politisk løsning på konflikten, fortsetter bombingen av Groznyj med stadig sterkere intensitet. Protestene fra omverdenen synes å ha liten virkning. Europarådet har også engasjert seg nå mot det de kaller en vilkårlig bombing mot sivile mål, og truer med at dette eventuelt kan koste Russland medlemskapet i Europarådet. Jeg tror for min del, i likhet med utenriksministeren, at det også i denne vanskelige situasjonen er viktig å opprettholde dialogen og holde åpen flest mulig av de kanaler som finnes i samarbeidet med Russland, for å kunne øve press og nå fram med kritikk, synspunkter og klare meldinger. Vi trenger et stabilt og sterkt Russland som et viktig bidrag til å sikre et sterkt og stabilt Europa. Men et Russland som misbruker makt, som gir inntrykk av å ville dominere, eller som forsøker å undertrykke grunnleggende menneskerettigheter, er en trussel både mot nære naboer og for stabiliteten i global sammenheng. Ti år etter murens fall kan vi konstatere at det har skjedd omfattende og positive endringer som sikrer demokratiske rettigheter for nye folkegrupper, for pluralisme og for menneskerettigheter – i hvert fall gjelder dette for store deler av vår egen verdensdel. Den kalde krigen og den bipolare verdensordenen er lagt bak oss, og vi har ikke lenger det gamle fiendebildet som domineres av en supermaktskonfrontasjon på det europeiske kontinentet. Bortfallet av den tidligere blokkdelingen har naturlig nok eliminert faren for et omfattende, koordinert angrep mot Vest-Europa. Samtidig ser vi at sperrene mot mindre, væpnede konflikter i de tidligere kommunistiske landene er sterkt svekket. Denne politiske utviklingen stiller oss overfor store utfordringer når det gjelder utformingen av sikkerhetspolitikken. Det åpnes selvfølgelig for helt nye, interessante muligheter for kontakt og samarbeid på tvers av tidligere skillelinjer. Men andre sikkerhetspolitiske utfordringer oppstår som ikke bare knytter seg til usikkerhet mellom stater. Risikofaktorer som bl.a. miljøødeleggelser, mulig terror mot oljeinstallasjoner eller ulykker knyttet til atomanlegg representerer nye utfordringer i sikkerhetspolitikken som følge av den teknologiske og politiske utviklingen. Vi ser også at det oppstår klare sikkerhetspolitiske utfordringer når de tradisjonelle kommunistregimene oppløses, diktaturstyrene faller, og nye, unge, sårbare demokratier strever med å finne et sikkert politisk fotfeste. I kjølvannet av dette oppstår det lett etniske og religiøse konflikter som har vært «frosset ned» under harde, undertrykkende regimer. I begeistringen over å ha vunnet nasjonal suverenitet kan etniske minoritetsgrupper gripe til våpen for å slåss for sin egen selvstendighet og uavhengighet. Dette kan ha en farlig smitteeffekt til andre land i regionen. NATO er fortsatt Norges viktigste garantist for fred og sikkerhet i vår del av verden. Men det har kommet til nye samarbeidsorganisasjoner som utfyller og kompletterer NATOs viktige rolle. Den omstillingen som NATO har gjennomført siden slutten på den kalde krigen, har styrket alliansen. Utvidelsesprosessen og partnersamarbeidet innebærer også at de verdier som Atlanterhavspakten bygger på – demokrati, menneskerettigheter og rettsstat – styrkes i hele det euro-atlantiske området. Både europeisk og lokal sikkerhetspolitikk er under omforming. Felles, solidarisk innsats er nødvendig for å trygge stabilitet og fred i vår del av verden. Målsettingen er ambisiøs og krevende, men enkel å uttrykke: Gjennom felles, solidarisk innsats å sørge for nødvendig stabilitet og fred for alle deler av den kloden hvor vi er gitt et forvalteransvar, og deler skjebnefellesskap.