trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-09:
Jeg klarer ikke å dy meg, for dette er jo helt absurd. Det må jo være sånn at det representanten Rise sier fra Stortingets talerstol, står over et utkast til et innlegg som ikke kom på trykk i Klassekampen for halvannet år siden. Det er faktisk sånn at Kristelig Folkeparti mener, ut fra sine moralske og etiske retningslinjer, at det skal være sånn at Norge er forpliktet til å låne ut våpen til en alliert som er i en krig som Kristelig Folkeparti mener ikke er i overensstemmelse med folkeretten. Det er sakens kjerne. At det henger noe som helst sammen med Kristelig Folkepartis moral og etikk i alle andre sammenhenger, er for SV komplett uforståelig. At det også skal være sånn at dette er et – etter vår mening – amoralsk standpunkt, umoralsk standpunkt, som vi er tvunget til å innta fordi vi er medlemmer av NATO, høres helt spesielt ut i våre ører. Er det virkelig sånn at Kristelig Folkeparti mener at det ikke fins noe rom for skjønn hvis en regjering blir spurt av en alliert om å låne ut militært materiell til en krig som er i strid med folkeretten?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-09:
Det er opplagt et behov for å finne ut av hva som er rommet for skjønn i spørsmålet om å låne ut eller eksportere våpen eller annet militært materiell til allierte, og om det fins noe rom for skjønn, eventuelt hva slags rom for skjønn. Forslag nr. 2, fra SV, som er lagt fram i debatten i dag, er fra SVs side ikke ment å være et forslag som medfører utmeldelse av NATO, men et forslag ment til å påvise det rommet for skjønn som vi mener det må være når det gjelder spørsmål om utlån av våpen. Det kan ikke være slik at Norge fordi vi er medlem av NATO, er forpliktet til å låne ut militært materiell hvis én i alliansen er i en krig som vi mener ikke har forankring i folkeretten. Da blir vi via bakveien dratt inn i en militær konflikt som vi i utgangspunktet er imot. Regjeringen legger fram saken som om det ikke fins noe rom for skjønn. Her er det bare automatikk. Arbeiderpartiet, som er enig med Regjeringen i sakens realiteter, sier i debatten at dersom Stortinget var blitt konsultert, enten åpent eller i den utvidede utenrikskomite, kunne man ha kommet til en annen konklusjon. Deler utenriksministeren denne oppfatningen?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-09:
Bare for å følge opp akkurat det som jeg føler at denne saken dreier seg om, nemlig: Hva slags rom for skjønn fins det dersom en alliert, i dette tilfellet USA, deltar aktivt i en krig eller er i ferd med å gå til en invasjon som Norge mener ikke har forankring i folkeretten? Er det da slik at norsk NATO-medlemskap forplikter oss til å låne ut det militære utstyret de måtte be om, uansett hva det er? Etter SVs oppfatning må det være rom for skjønn, og det rommet for skjønn må minst være at folkerettens bestemmelser og Norges oppfatning av folkerettens bestemmelser står over de forpliktelsene som NATO-medlemskapet betyr. Men her er det uklart, fordi ulike partier sier forskjellige ting. Marit Nybakk sa i et replikkordskifte før i dag at dersom Regjeringen hadde konsultert den utvidede utenrikskomite om dette spørsmålet, som alle visste ville bli oppfattet av det norske folk som en ekstrem provokasjon hvis det ble kjent på det tidspunktet da det kom, kunne saken fått et annet utfall. Er utenriksministeren enig i det?
Jan Petersen (Høyre), 2004-11-09:
Selve parallellen til de hemmelige tjenester synes jeg halter svært mye, også fordi det i den saken som har utløst dette forslaget, i sin repeterte form, ikke har vært noen tvil om at regelverket her har vært overholdt. Det er heller ikke det som er problemstillingen. Som jeg sa, er både statsministeren og jeg fullt ut innstilt på å se på ordninger som kan gi større åpenhet. Og jeg må si at selv om jeg er villig til å gi dette utvalget en tanke, må jeg nok ærlig innrømme at det ikke står for meg som det mest åpenbare grepet for å få til det Marit Nybakk ønsker seg.
Jan Petersen (Høyre), 2004-11-09:
Mitt poeng var ikke å si at SV ønsker utmeldelse av NATO – det er en interessant debatt som pågår – men at de i alle de daglige avgjørelsene som skal tas i forhold til alliansen, stadig kan skyve kiler inn slik at alliansesamholdet blir dårligere og dårligere. Dét er min bekymring med SVs deltakelse i regjeringen. Når det gjelder den saken som vi nå diskuterer for tredje gang, må jeg si at jeg står oppreist på det standpunktet som ble fattet den gangen. Det kunne utøves skjønn på den måten at man selvfølgelig kunne tatt et annet standpunkt. Det ville betydd en politikkendring, fordi man da ville vært inne i sluttbrukerspørsmålet, som også SVs forslag impliserer. Det kunne man selvfølgelig gjøre, man må bare være klar over konsekvensene av det standpunktet man inntar. Jeg er heller ikke helt sikker på om alle standpunkter som har vært fremført offentlig, har den innbyrdes sammenheng som jeg mener de bør ha – men la nå det ligge. Det er i hvert fall slik at konsekvensene ville være åpenbare hvis vi hadde vedtatt noe annet enn det vi la til grunn i den aktuelle saken.
Jan Petersen (Høyre), 2004-11-09:
Jeg er ikke helt sikker på hva Kristin Halvorsen spør om. Men hvis hun spør om det rettslig sett, altså i forhold til forpliktelser, hadde vært mulig å få et annet utfall, hadde det sikkert det. Vi snakker ikke her om rettslige forpliktelser. Vi snakker om hva som er konsekvensen av at vi låner av hverandre og kommer til å gjøre det i større grad. En del av den politikken har vært at vi ikke har et sluttbrukerspørsmål oppe. Jeg tror at det er hele forutsetningen for at slike ordninger skal kunne være gjennomførbare og vellykkede på sikt. Det er derfor jeg sier at hvis man hadde ønsket å ta et annet standpunkt enn det Regjeringen tok, ville man endret innholdet i denne utlånsordningen, gjort den vesentlig mindre effektiv. Det ville stilt oss mer på sidelinjen enn vi ellers ville ha vært, og ville således hatt implikasjoner for et lite land som er avhengig av at den typen låneordninger fungerer. Det er det som er realiteten i dette. Det er ikke et spørsmål om rettslige forpliktelser, men hva som vil være konsekvensen av vårt eget standpunkt i det spørsmålet.
Jan Petersen (Høyre), 2004-11-09:
Jeg tror jeg ganske tydelig kan si at vi ville håndtere saken i henhold til det regelverket som er. Det var også Regjeringens beslutning. Vi har altså fulgt de retningslinjene som Stortinget har lagt opp til, og vi søkte ikke en politikkendring på dette punktet. På meg virker det som om mange nå i etterhånd hadde ønsket seg en politikkendring. Det er for så vidt ganske forbausende, fordi Regjeringen var helt åpen i de skriftlige spørretimesvarene vi gav til representanten Bjørklund, på hva som var politikken. Det fikk på det tidspunktet ingen oppfølging. Det interessante er at oppfølgingen kommer nå, først halvannet år etterpå. Man kan si mye om hva som kunne ha vært gjort annerledes, men det er ganske oppsiktsvekkende at etter at de presise spørsmålene ble stilt fra Bjørklunds side, skjedde det altså ingen ting før nå.
Jan Petersen (Høyre), 2004-11-09:
Jeg tegnet meg for å forebygge den misforståelsen at jeg nå har sagt noe annet om skjønnsspørsmålene enn det jeg har gjort tidligere. Det har jeg ikke, selv om Bjørklund mente å ha hørt det sånn. Poenget var at det jeg sa i dag, stemmer nøye med den måten jeg ordla meg på i stortingsdebatten for 14 dager siden, og med min deltakelse i den offentlige debatten. Jeg vil fastholde at hvis man skulle begynt å utøve skjønn i dette spørsmålet, ville man rent faktisk begitt seg inn i sluttbrukerspørsmålet, og dermed ville man på det punktet endret politikk; det er nemlig det vi ikke har gjort opp til nå, å begi oss inn i sluttbrukerspørsmålet – det er altså en nøye sammenheng i dette. Når jeg først har ordet, må jeg likevel få påpeke den litt eiendommelige holdningen SV nå gir uttrykk for. Jeg skjønte det slik at problemet ikke var at man har lånt ut noe til Irak, men hva man hadde lånt ut. Det betyr altså at det ikke var all right å låne ut lasersikter til det han betegnet som en «folkerettsstridig krig», men det er altså greit for SV å låne ut jammere i forbindelse med det han kaller en «folkerettsstridig krig». Det er en argumentasjonslinje som for meg ikke er helt åpenbar, hvis først spørsmålet om hvor de endte, er en problemstilling.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 2004-11-09:
Det er klare regler for eksport av forsvarsmateriell, og slik eksport blir til enhver tid forvaltet etter gjeldende regler gjennom Utenriksdepartementet. Etter et kvart århundre som arbeider på Raufoss vet jeg at dette er bedriften tilfreds med, og det er et godt og nært samarbeid med myndighetene. Ca. en tredel av arbeidsstyrken produserte forsvarsmateriell i bedriften Raufoss ASA i mange år. I dag er det litt over 500 i Nammo som produserer forsvarsmateriell, og 2 700 som er ansatt i de vel 30 andre bedriftene der. Som en klargjøring: Jeg er ikke ansatt i Nammo og har ingen interesser utover å ville ivareta arbeidsplassene og Raufoss-samfunnet. Produksjon og utvikling for det norske forsvaret har gjennom tidene også utviklet en rekke høyteknologiske og sivile produkter som dette samfunnet i dag nyter godt av. Raufoss er i dag et industristed som er den største private arbeidsplassen i fem – 5 – kommuner i indre Østlandsområdet. Det er viktig for hele innlandet til enhver tid å arbeide for å videreutvikle og ta vare på de arbeidsplassene og den kompetansen som er på Raufoss. Bedriftene og produktene utgjør et mangfold av kunnskap og aktivitet, men er allikevel sårbare, fordi industriarbeidsplasser er utsatt for konjunkturer. En ordretørke f.eks. i bilindustrien kan medføre arbeidsledighet for svært mange i et samfunn som ikke har all verdens alternative arbeidsplasser. Forsvarsmateriell er utviklet i nært samarbeid med det norske forsvaret, og det har alltid vært god kontakt mellom bedriften og myndighetene når det gjelder produksjon og eksport. Når det om få år skal kjøpes kampfly til det norske forsvaret, er det viktig at det er vilje fra staten til å ivareta norsk forsvarsindustri og forskning. Valg av kampfly vil være avgjørende for om norsk industri får utviklingskontrakter og leveranser. Dette vil tiltrekke seg så mye av investeringene over mange år at uten kontrakter om gjenkjøp og industriell deltakelse vil vår industri forvitre. Dette igjen har betydning for annen industri, fordi forsvarsbedriftene våre har en omfattende bruk av lokale underleverandører. Flertallet viser i innstillingen til de erfaringer Forsvarets forskningsinstitutt har gjort i forbindelse med testing av 12,7 mm flerbruksammunisjon. Produktet er utviklet til bruk mot pansrede kjøretøy, og det er ikke grunnlag for å hevde at denne typen ammunisjon bryter med St. Petersburg-erklæringen av 1868. Røde Kors i Finland, Norge og Sverige har blitt meddelt dette av norske myndigheter. Innstillingen viser til de lover, forskrifter og retningslinjer som behandling av søknader om eksport av dette forsvarsmateriellet bygger på. Det er viktig at det er klare regler for eksport av forsvarsmateriell, og at det er god kontakt mellom produsent og norske myndigheter. Eksporten er underlagt streng kontroll, og det er vi tilfreds med.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 2004-11-09:
Da Raufoss ASA var én stor bedrift, var det over 1 000 arbeidsplasser på Raufoss som var i forsvarsindustrien, og ca. 2 000 som var i privat sektor. Så det har altså blitt atskillig færre arbeidsplasser innenfor forsvarsindustrien på Raufoss, men det har bygd seg opp flere i den private sektoren, som vi selvfølgelig er veldig glade for. Men det er fortsatt slik at utvikling av forsvarsmateriell også medfører nye arbeidsplasser i sivil sektor. Det vil støtt være slik for Arbeiderpartiet, og også for folk som bor på Raufoss, at uttalelsene fra UD om eksport er overveiende viktige, og dem vil vi alltid rette oss etter.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2004-11-09:
Norske industriarbeidsplasser forsvinner i rekordfart. En del blir flyttet til andre land, og de andre har dårlige vilkår her hjemme. I tillegg til disse dårlige oddsene for industriarbeidsplassene i Norge skal en del av disse også kjempe mot politikere som ønsker de siste forsvarsbedrifter nedlagt. Raufoss Ammunisjon, eller RA, som vi kalte det tidligere – nå heter det Nammo – var et betydelig navn, og det var en utrolig stor bedrift i tidligere dager, med mange ansatte. Nå er styringen av selskapet overtatt av utenlandske eierinteresser, men fabrikken består fortsatt som en hjørnesteinsbedrift på Raufoss. En av Norges siste forsvarbedrifter trenger støtte og hjelp av oss folkevalgte, ikke slike Dokument nr. 8-forslag som SV her i dag presenterer. Tror virkelig representanten Bjørklund at dersom de fikk igjennom sitt Dokument nr. 8-forslag, ville ikke denne ammunisjonen lenger bli produsert? Er man i SV virkelig så naiv? Resultatet blir dessverre at Raufoss-samfunnet vil miste arbeidsplasser, og i verste fall vil hele Nammo bli flyttet ut. Det Oppland trenger, er flere arbeidsplasser, ikke forslag om å nedlegge de siste vi har.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-11-09:
Riksrevisjonens undersøkelse viser at det på flere områder foreligger et forbedringspotensial for skatteetatens og toll- og avgiftsetatens innfordringsarbeid. Riksrevisjonen påpeker at en mer effektiv innfordring vil kunne gi en ikke ubetydelig inntekt for staten, selv om den bare fører til en forholdsvis liten reduksjon i akkumulerte restanser. Riksrevisjonen registrerer at departementet, Skattedirektoratet og Toll- og avgiftsdirektoratet har iverksatt eller planlegger tiltak som skal bedre flere av de svakhetene som undersøkelsen har avdekket. Det er en enstemmig komite som har merket seg at undersøkelsen ikke gir grunnlag for en statistisk generalisering av skattefogdkontorenes og tolldistriktenes innfordringsarbeid, men at omfanget av saker som er gjennomgått, likevel gir en god indikasjon på hvordan innfordringen er utført. Komiteen har merket seg at direktoratenes styring av skattefogdkontorenes og tolldistriktenes innkrevingsarbeid skjer gjennom prinsippene for mål- og resultatstyring. Riksrevisjonen har pekt på at det bør vurderes å innføre mer sammenlignbare mål og resultatindikatorer for styringen av de to etatenes innfordringsarbeid. Komiteen mener det kan være tjenlig om departementet gir dette en ytterligere vurdering. Det hadde vært interessant om finansministeren kunne bekrefte at departementet vil følge opp denne merknaden fra en enstemmig komite. Komiteen har imidlertid også merket seg at driften ved skattefogdkontorene i 2002 ble sterkt påvirket av at det ble innført et nytt forvaltningssystem for merverdiavgiften, MVA3, pr. 1. juli 2001, noe som gav seg utslag i bl.a. lengre saksbehandlingstider. Komiteen er imidlertid tilfreds med at departementet understreker at etatene skal være mer tilbakeholdne med å tvangsrealisere utlegg og med å begjære konkurs, dersom fastsettelsen er påklaget eller brakt inn for domstolene. Det er også et meget viktig punkt for de mange berørte bedrifter. Komiteen er videre tilfreds med at restansesituasjonen i skatteetaten og toll- og avgiftsetaten har bedret seg i løpet av 2003, og at restansesituasjonen nå er under kontroll. Når det gjelder alle øvrige forhold i denne innstillingen, viser komiteen til at Riksrevisjonens anførsler anses utfyllende og tilfredsstillende besvart av departementet, og komiteen er tilfreds med de forskjellige tiltak som er igangsatt eller advisert igangsatt av departementet.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-11-09:
Jeg skal rette opp en åpenbar misforståelse, som det heter. Karin S. Woldseth mente å ha hørt at jeg skjærer alle over én kam. Det vil jeg presisere at jeg ikke hadde tenkt å gjøre. Jeg tror at norske barn har godt av sol og sommer og av å reise på en hyggelig ferie med foreldrene sine, eller besteforeldrene, for den saks skyld – det er en stor opplevelse, som kan anbefales. Men det jeg tok til orde for, var at det faktisk – slik jeg sa – for mange blir et mareritt når omsorgen svikter. Når jeg tok ordet «mange» i min munn, er det fordi én unge er én for mye hvis den ungen sviktes, og det er det som er bekymringen. Så har jeg lyst til å si at departementet skal ha ros for å ha tatt denne saken ganske alvorlig. De sender altså folk nedover til Spania for å undersøke forholdene nærmere. Den rapporten vi da får i hende her i Stortinget, er den vi må stole på. Jeg kan ikke reise etter en slik delegasjon og sjekke det. Når vi får beskjed fra statsråden om at forholdene i det spanske barnevernet er nesten slik som i det norske, må vi faktisk stole på det. Og så må vi sørge for at de nordmenn som jobber med barn i utlandet – det være seg på misjonsmarken eller i turistområder – må kunne litt av språket, for det er mange nyanser i språket. Vi må kreve at kompetansen blir så god at ungene nyter godt av det. Det har jeg forstått at statsråden nå vil følge opp. Som flere har påpekt, er det selvfølgelig en bekymring at norske unger har det vanskelig, enten de er her eller i utlandet. Jeg har den tillit til statsråden at hun selvsagt følger opp denne saken veldig nøye, ikke minst når det gjelder kompetanseoppbyggingen blant dem som jobber med barn, uansett hvor de befinner seg.
Afshan Rafiq (Høyre), 2004-11-09:
Forslaget fra Sosialistisk Venstreparti om å endre barnevernloven og eventuelt andre lover slik at lovene gjøres gjeldende for barn som er norske statsborgere og oppholder seg i utlandet, kom etter at NRK Brennpunkt hadde et program om barn som opplevde ulike former for omsorgssvikt i Spania. Det har senere blitt belyst at barnevernet i Spania er nokså likt vårt eget. I tillegg har vi i dag opplysninger om at de rundt 150 norske barna som ifølge NRK trengte hjelp på grunn av omsorgssvikt, også omfattet barn som på grunn av lærevansker eller av fysiske årsaker har behov for ulike former for spesialundervisning. Høyre er opptatt av at norske barn skal få en god oppvekst også i utlandet. Når det gjelder barnevernets mulighet til å bistå barn som bor ute, er imidlertid denne begrenset ettersom norsk barnevernslovgivning bare gjelder så lenge barna oppholder seg i Norge. Gjennomføring av tvangsvedtak utenfor norsk jord vil være i strid med alminnelige folkerettslige prinsipper, men til tross for det er det mulig å gjøre forbedringer innenfor de instansene vi har i dag. For det første har Barne- og familiedepartementet et samarbeid med fylkesmannen i Oslo og Akershus for å vurdere tiltak for å bistå barn av nordmenn bosatt i utlandet. Et slikt tiltak kan være å utarbeide en veileder for hvor barn og voksne kan henvende seg dersom det oppstår problemer. Foruten til skolene kan veilederen distribueres bl.a. til norske utenriksstasjoner, til sjømannskirker og til turoperatører som selger langtidsopphold, samt nevnte aktørers websider. Dermed vil en kunne nå også de barna som ikke har tilknytning til norske utenlandsskoler. For det andre kan kontakten og samarbeidet med andre lands barnevernstjenester bedres, men det er viktig å være klar over at barnevernet i f.eks. Spania er organisert og fungerer omtrent som i Norge. For det tredje kan Statens barnevern og familievern styrkes faglig i disse sakene, slik at de kan bistå og veilede norske konsulater, skoler og andre i faglige spørsmål og i hvordan de skal gå fram. For Høyre er det viktig at man sørger for ordninger som er til det beste for barn som er utsatt for omsorgssvikt, og som er praktiske og gjennomførbare. For øvrig vil jeg slutte meg til saksordførerens innlegg. Høyre går inn for at dette Dokument nr. 8-forslaget vedlegges protokollen.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2004-11-09:
Det var svært gledelig å høre om den diakonstillingen som skal rette seg inn mot barn og unge i Spania – det gleder oss stort – samtidig som jeg ble bitte lite grann betenkt, for det høres nesten ut på statsråden som om de største problemene er i Spania. Men som May Hansen fra SV var inne på i sted, er det faktisk også andre steder rundt omkring i verden hvor det er store grupper norske barn. Likevel har jeg lyst til å spørre, for statsråden var ikke inne på det: Har statsråden tenkt å vurdere det forslaget Fremskrittspartiet har om samarbeid med frivillige organisasjoner i de deler av verden hvor det bor mange norske barn?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-09:
Jeg vet ikke om jeg misforstod statsråden, men jeg mener hun sa at SV i dag foreslår å etablere en internasjonal avdeling av barnevernet i Spania. Det har vi altså ikke foreslått. Vi foreslår at det opprettes en internasjonal avdeling i Norge som har ansvar for barn i utlandet. Det har også blitt stort fokus på Spania. Vi har ikke fokusert på Spania. Vi har nevnt Spania fordi det har vært oppe nå i dette året. Men dette er et forslag som SV har hatt inne før, og det gjelder altså alle barn. Er ikke statsråden bekymret for at det kun er ett barn som er sendt hjem fra Spania? Og er ikke statsråden bekymret for at barnevernet i Spania ikke fungerer like godt som barnevernet i Norge, når vi har sett de bildene vi har sett i sommer – når vi har fått de meldingene? Når det gjelder Sjømannskirken, er jeg glad for at vi får en person inn der … Jeg beklager, men tiden min er ute.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-09:
Jeg nevnte i innlegget mitt, og vil her utfordre statsråden, dette svarbrevet fra departementet hvor man viser til at «folkeretten er til hinder for at norske myndigheter kan utøve tvang overfor egne borgere uten samtykke fra den staten det gjelder. Slikt samtykke kan gis i den enkelte sak», eller ved avtaler. Vi har nettopp hatt en sak i Norge hvor tre barn er hentet hjem fordi mor ble drept i utlandet. Der reiste norske myndigheter ut og utøvde tvang i samarbeid med det landet. Det vi foreslår her, er at vi har en avdeling i Norge som har myndighet til å utøve barnevernloven i utlandet i samarbeid med de land det gjelder. Nå er ikke jeg mest bekymret for Spania, jeg er faktisk mest bekymret for en del andre land. Vi har hatt et tilfelle i sommer hvor et spedbarn omtrent tørstet i hjel på et hotell i utlandet. Dette gjelder ikke bare for noen velorganiserte steder rundt omkring hvor det bor mange nordmenn, dette gjelder alle land. Det bekymrer meg, og det bekymrer SV, og det er derfor vi har foreslått dette nå igjen. Vi har gjort det før. Når det gjelder møtet med skolene, avdekket departementet at ikke alle var kjent med ansvaret om å melde mistanke om omsorgssvikt til barnevernet. Det er heller ikke kommet noe særlig med meldinger fra de spanske skolene. Det er veldig bra at departementet nå går inn med orienteringer og hever kompetansen. Jeg er faktisk også ganske glad for at det ansettes en diakon, selv om SV for så vidt er imot det, ved den norske sjømannskirken. Jeg var i helga i kontakt med den norske sjømannskirken og de som jobber der. De har ikke den samme oppfatningen når det gjelder det spanske barnevernet, som det som er kommet fram her fra departementets side. Da er det bra at vi får noen som går inn der og vurderer dette. Det er bedre enn ingenting. Men jeg mener faktisk at departementet selv har sagt at det er mulig å opprette denne avdelingen. Når Haagkonvensjonen kommer på banen, er vel dette noe vi må gjøre.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2004-11-09:
Saksordføraren har gitt ein grundig og god gjennomgang av innstillinga. Det er ei innstilling som Senterpartiet støttar. Eg trur det viktigaste i denne saka er å peike på og understreke det ansvaret vi har for å ta vare på barn som oppheld seg utanfor landet, med omsyn til deira behov for hjelp, råd og rettleiing. Eg har merka meg at Regjeringa har teke eit godt og sjølvstendig initiativ på bakgrunn av det programmet som vart sendt i NRK Brennpunkt i februar 2004. At det då vart sendt ein delegasjon til Spania beståande av representantar frå to departement og frå Fylkesmannen i Oslo og Akershus, synest eg var eit positivt initiativ, som òg viste at når det skjer ting som kjem offentlegheita for øyre, så reagerer vi. Eg trur at det er den beste vegen å gå med tanke på å sjekke korleis det spanske barnevernet – i dette eksemplet – fungerer, og diskutere samarbeid mellom spanske og norske myndigheiter. Eg trur det er viktig. Eit offentleg fokus på korleis vi kan styrkje situasjonen for barn med problem, kan bidra til at vi finn gode løysingar. Eg trur at alle i denne salen, uansett parti, er opptekne av at barn og barna sine problem skal takast på alvor. Dei skal få den hjelpa dei treng, når dei har behov for hjelp. Senterpartiet støttar ikkje SV sitt forslag om å opprette ei internasjonal avdeling i barnevernet. Vi meiner at vi heller bør styrkje eksisterande barnevern. Vi støttar innstillinga, og eg vil minne om at barneministeren har ansvaret for alle barn, anten dei bur i Noreg, Spania eller andre land, så lenge dei har norsk statsborgarskap. Eg reknar med at statsråden vil søkje å halde seg orientert og oppdatert om korleis barn som oppheld seg utanfor Noreg, til kvar tid har det.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-11-09:
Egentlig kan jeg svare ja og sette meg ned igjen. Vi vil selvsagt følge opp. Jeg har også lyst til – veldig kort – å vise til hele omleggingen som pågår i det norske barnevernet, der kompetanseheving er utrolig viktig. Vi har slanket administrasjonene i regionene til fordel for oppretting av 26 nye fagteam, som innenfor sine områder skal være direkte behjelpelige i hver eneste kommune, og som ofte vil være den instansen som eventuelt vil kunne komme i kontakt med det spanske barnevernet. Ja, vi kommer til å følge opp.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-11-09:
Norske barn finner man i mange land, og det er viktig for meg at vi bygger opp et system som gjør at hele det norske barnevernet har kompetanse når det gjelder å kunne samarbeide. Det er også viktig at de norske konsulatene i ulike land kan være behjelpelige i slike situasjoner. Nå var det Spania det spesielt ble fokusert på denne gangen, fordi det kanskje er i det landet vi finner flest norske barn. Når det gjelder å samarbeide med andre frivillige organisasjoner som drives av nordmenn i utlandet, tar jeg det med meg som et forslag. Vi har ikke vurdert det. Men en måte å gjøre det på er slik vi nå gjør det via Sjømannskirken. Det er jo også et samarbeid med frivillige organisasjoner. Men jeg tar dette med meg videre, og tar gjerne imot innspill. Jeg kjenner for lite til de frivillige organisasjonene som finnes i Spania.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-11-09:
Det er mulig jeg kan ha uttrykt meg feil i forhold til Spania. Jeg er klar over at SV mener en internasjonal avdeling av barnevernet her i Norge. Like fullt argumenterer SV i forhold til forslaget sitt som om denne avdelingen, eller det norske barnevernet, skal kunne gripe inn med eventuelle tvangstiltak i utlandet. Det kan vi altså ikke gjøre, slik vi har utredet det. Det er viktig at vi nå gir noen midler til diakon ved Sjømannskirken, slik at de også kan fange opp barn som ikke nødvendigvis går på skolen, der vi har et system som går ut på at skolene skal følge opp, vi har sosiallærere, osv. Jeg tror det vi nå gjør, er viktig i forhold til å fange opp flere enn de barna som man ser i skolehverdagen i Spania. Det er en del barn som er mindre, som også foreldrene tar med seg til Spania.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-11-09:
Vi har faktisk sett svært nøye på dette, og det er riktig at folkeretten er til hinder for at vi ensidig kan gripe inn. Det er mulig at vi snakker litt forbi hverandre, for jeg tror egentlig intensjonen vi har, er den samme. Vi ønsker å inngå et samarbeid med Spania nettopp for at vi skal kunne bli enige om eventuelt å gripe inn i de tilfellene der et barn lider. Det kan være at barnet skal sendes tilbake til Norge, slik det faktisk også har blitt gjort i noen tilfeller. Det spanske barnevernet har altså fungert bra i de tilfellene vi har fått meldt barn til barnevernet. Et barnevern, enten det er i Spania eller i Norge, vil uansett være avhengig av bekymringsmeldinger som kommer inn. Jeg tror noe av det viktige vi gjør her nå, er å legge til rette for nye rutiner og nye retningslinjer. Vi kommer også gjennom denne veilederen til å gjøre hele skolemiljøet og hele det norske miljøet i Spania oppmerksom på hvordan man skal håndtere det dersom man ser at et barn lider i et fremmed land og man ser at foreldrene ikke klarer å ta vare på barna sine. Uansett vil jeg si her, som vi sier i Norge: Enhver voksen bør ha øyne og ører åpne når de møter barn som ser ut til å ha det vanskelig. Vi vet at svært mange i dag, både naboer og andre, søker hjelp og tar kontakt med barnevernet når de ser barn som lider. Det må også gjelde i Spania.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2004-11-09:
Enten vi bor i Norge, eller nordmenn bor i andre land, viser denne saken og debatten at det foregår en del omsorgssvikt i forhold til barn. Det er nok enda verre for et barn å oppleve at de nærmeste svikter, samtidig med at de bor i et fremmed land. Det må bli bedre rutiner for hurtig hjelp både i utlandet og i Norge. Hele komiteen mener at Statens barnevern og familievern må styrkes med høy faglig kompetanse, og at de døgnåpne barnevernsvaktene må få en god veiledningskompetanse. Flertallet vil ikke gå inn for å bygge opp noe byråkrati, men det er kjempeviktig at vi får en samhandling mellom de ulike instansene i utlandet og i Norge, at denne samhandlingen fungerer, og at barna blir tatt vare på. Statsråden var litt inne på mitt spørsmål, men jeg spør likevel: Vil statsråden sørge for at det blir gjennomført en god opplæring og styrking av faglig kompetanse, slik at hjelpen kommer raskt, og slik at hjelpen virker?
Øyvind Halleraker (Høyre), 2004-11-09:
Jeg stemte feil.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2004-03-11:
Jeg foreslår Sigvald Oppebøen Hansen.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-03-11:
På vegne av representantene Carl I. Hagen, Jan Arild Ellingsen og meg selv vil jeg framsette forslag om endring i lov 24. juni 1988 nr. 64 om utlendingers adgang til riket og deres opphold her, utlendingsloven. Det gjelder særregler av hensyn til rikets sikkerhet.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-03-11:
På vegne av representanten Harald T. Nesvik og meg selv vil jeg fremsette forslag om endring i lov 15. juni 2001 nr. 53 om erstatning ved pasientskader mv.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-03-11:
På vegne av representantene Gjermund Hagesæter, Ulf Erik Knudsen og meg selv vil jeg fremsette forslag om endring i lov 6. juni 1975 nr. 29, eiendomsskatteloven, slik at telekominstallasjoner gis unntak fra eiendomsskatt.
Martin Engeset (Høyre), 2004-03-11:
Representanten Valle forsøkte å tegne et bilde av sakens forhistorie. Det var i beste fall et nokså ufullstendig bilde. Denne saken har en meget lang forhistorie her i huset. Og det er faktisk ikke slik at det er så veldig mange partier som kan skryte av å ha hatt en entydig, enhetlig linje hele veien. For min egen del får jeg si at mitt parti har inntatt ulike posisjoner, men vi lander altså her i dag på et standpunkt som vi føler oss meget trygg på. Det er grunn til å understreke, som jeg også gjorde i mitt innlegg, at hovedpoenget ikke er å hindre offentlighet, men å sikre at Stortinget, som er mottaker av Riksrevisjonens mange og viktige rapporter, er de første som skal få rapportene. Fra det tidspunktet inntrer offentlighet fullt og helt.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-11:
Jeg vil ta tak i dette med utsatt offentlighet. Når flertallet foreslår utsatt offentlighet for Riksrevisjonen, mener vi i SV at det er et angrep på prinsippet om offentlighet. Uansett vil det bety en innskrenkning, nemlig en innskrenkning i tid i form av utsettelse. SV har gått imot dette forslaget hver gang det har vært oppe, og Høyre har en stolt fortid når det gjelder å forsvare det samme prinsippet. De stod sammen med Senterpartiet og SV da dette spørsmålet var oppe i 1996. Jeg vil sitere fra disse partienes merknader: «Mulighetene for misvisende presseoppslag er en av omkostningene med åpenhet, og disse medlemmer kan ikke se at skadevirkningene er så alvorlige i saker som gjelder korrespondanse med Riksrevisjonen, at det berettiger et unntak som nevnt.» Da er mitt spørsmål: Hva har skjedd siden den gang, siden Høyre nå har skiftet syn? Har representanten Engeset opplysninger om at det har vært så mange misvisende oppslag med kritiske spørsmål så mange ganger og med så mye merarbeid for forvaltningen, at det berettiger innskrenkninger?
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-03-11:
Representanten Hove representerer landets eldste parti, et parti som elsker historien. Det skjønner jeg godt, for de har en god historie. Men hva har skjedd siden 1970-tallet? Denne saken har altså vært oppe til debatt i Stortinget gang på gang, og det er åpenbart at det har opptatt Stortinget hvorvidt denne utsatte offentligheten bør inntre. Så har det blitt utsatt gang på gang – ikke utsatt, men man har falt ned på det motsatte standpunkt. Nå lager vi en lov, og det passer veldig godt nå når det er et flertall i Stortinget som ser det som rimelig at en rapport til Stortinget først skal bli kjent for Stortinget og så for allmennheten. Så jeg ser at tiden nå er inne, og at det er hensiktsmessig å legge dette inn nå når det er et flertall som mener at dette er fornuftig å gjøre.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-03-11:
Nei, du har ikke misforstått meg, men jeg har sikkert uttrykt meg klossete. Jeg tviler ikke på det. Det er ikke begrensning i offentligheten – i den forstand at alt som tidligere har vært offentlig, alt som tidligere har tilflytt offentligheten, fremdeles vil tilflyte offentligheten. Men så må jeg innrømme, særlig når det sies at vi kan låse ned dokumenter i ti år, men de skal offentliggjøres, at det er klart det er en begrensning. Men her er det snakk om – jeg vet ikke hvor lang tid det er snakk om – kanskje et halvt år eller hva det er, fra man begynner med en sak til den er ferdig. Så vi ser ikke denne begrensningen som et angrep på offentlighetsprinsippet og viljen til å gjøre ting tilgjengelige for publikum og offentligheten. Det gjør vi ikke.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-03-11:
Når det gjelder prinsippet om offentlighet og mer offentlighet, har alle partiene gått litt arm i arm, tror jeg. Vi har vært enige og er enige om at dette er en del av vårt samfunnssystem. Det skal være så åpent som overhodet mulig. Når vi, som jeg sa, gjør dette nå, lager en lov nå, er det fordi tiden er inne til å legge det inn i loven nå. Vi kunne naturligvis ha ventet til revisjonen av offentlighetsloven, for all del. Men man kan også se det slik – og jeg ber representanten Hove vurdere det resonnementet – at vi nå får en erfaring på et år med denne utsatte offentligheten. Når vi da skal ha en gjennomgang og en revisjon av offentlighetsloven, har vi erfaringene med Riksrevisjonens rapporter om utsatt offentlighet. Da er det mulig at man har kommet fram til at det ikke var hensiktsmessig, eller at det nettopp var meget hensiktsmessig.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-03-11:
Det er uenighet om utsatt offentlighet, men vi bør i hvert fall yte hverandre rettferdighet ved å si at også de som mener det bør være utsatt offentlighet, er for offentlighet. Man må ikke forsøke å formulere det på en slik måte. Jeg forstod at representanten Rød mente at når saken ble kjent, ble det oppslag i media, og det kunne komme inn opplysninger om saken som man ellers ikke ville fått osv. Jeg skal ikke avvise det. Det er godt mulig at det er en realitet. Men dette er en rapport til Stortinget som Stortinget skal behandle på ordinær måte før endelige konklusjoner trekkes og vedtak fattes. Dersom det finnes relevante opplysninger i en sak som offentligheten ønsker å bidra med, kan man gjøre det overfor komiteen, og da er opplysningene i det politiske miljøet. Man har alle muligheter gjennom høringer, ved å sende brev og på andre måter til å komme med innspill til komiteen i dens arbeid. Så må jeg igjen si at det ikke er Regjeringen som avgjør hva Riksrevisjonen skal få se av dokumenter. Det er det Stortinget som gjør.
Harald Victor Hove (Høyre), 2004-03-11:
Jeg skal gi representanten Engebretsen anledning til å komme tilbake til spørsmålet om utsatt offentlighet allerede med en gang. Den urimelighet som jeg oppfattet at representanten gav uttrykk for at dette var, har vi altså hatt siden 1970. Det er ikke noe vi eventuelt ville etablere i dag. Det vi gjør i dag, er i så fall å endre på en tilstand i retning av mindre offentlighet. Dette ble vurdert i 1996. Arbeiderpartiet sa at de fikk vente til stortingsmeldingen kom. Da den kom, sa Arbeiderpartiet i innstillingen at de var enig med den daværende regjering, og vi hadde et samlet storting som gav uttrykk for at her var det ikke nødvendig med noen endring. Hva er det som har skjedd etter 1970, eller for å være mer presis, etter 1998, som skulle tilsi en annen vurdering i dag enn den vi gjorde den gangen?
Harald Victor Hove (Høyre), 2004-03-11:
Representanten Engebretsen har helt rett i at Venstre har en ærerik historie, og at vi også er opptatt av historien. Når det gjelder offentlighetsspørsmålet, er imidlertid situasjonen den at Venstre i høyeste grad er opptatt av utvikling videre. Det vi er opptatt av, er en utvikling videre i retning av større offentlighet. Vi finner ingen grunn til å bruke historien som et argument for fortsatt å unnta ting fra offentlighet, men vi er faktisk ganske opptatt av at det skal ganske tunge argumenter til for å kunne si at hvor det historisk har vært offentlighet, skal man for fremtiden redusere eller innskrenke offentligheten. Jeg har derfor et spørsmål i forlengelsen av det. Forhåpentligvis skal Stortinget om ca. et år behandle en revisjon av offentlighetsloven. Spørsmålet er: Hvorfor kunne man ikke avvente denne revisjonen og heller ta dette samlet i tilknytning til en vurdering av offentlighetsprinsippet i sin fulle bredde?
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-11:
Jeg lurer på om jeg må ha misforstått representanten Engebretsen på et punkt. Men for å være sikker på å få en oppklaring tillater jeg meg å ta en replikk. Det gjelder spørsmålet om utsatt offentlighet. Representanten Engebretsen, slik jeg forstod ham, gav nærmest uttrykk for at det å utsette offentlighet i tid ikke er noen form for begrensning av innsynet. De andre som har hatt ordet om dette spørsmålet, har gitt uttrykk for at her er det snakk om at man avveier ulike hensyn mot hverandre, at man mener at denne begrensningen som en utsettelse i tid innebærer, ikke er tungtveiende nok eller eventuelt er tungtveiende nok til utsatt offentlighet. Mener representanten Engebretsen virkelig at spørsmålet om tid ikke har noe å si i forhold til begrensning av offentlighet? I så fall kunne vi jo like gjerne låse ned ting i Riksarkivet i ti år og si at det har da ingenting å si i forhold til offentligheten når folk får se det. Det er da en reell begrensning.
Henrik Rød (Fremskrittspartiet), 2004-03-11:
Jeg vet ikke om jeg riktig oppfattet spørsmålet. Mitt poeng er at vi ikke ønsker å være med på denne innskjerpingen, som vi faktisk anser dette som, på grunn av at vi er tilhengere av størst mulig åpenhet og offentlighet i forvaltningen. Derfor kan vi ikke være med på en innskjerping i forhold til den praksis som gjelder i dag. Jeg tror ikke det nødvendigvis er uheldig om elementer av arbeid som utføres i Riksrevisjonen, blir kjent for offentligheten og også kjent for Stortinget. Jeg kan ikke se at det er et forhold som er så uheldig at jeg er villig til å vike fra prinsippet om størst mulig offentlighet i forvaltningen.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-03-11:
Det er positivt at det nå foreligger et forslag til ny lov for Riksrevisjonen. Det vil gi en enda mer solid plattform for et organ som har hatt en sentral rolle, og som utvilsomt også kommer til å få en viktig rolle i årene framover, ikke bare i forhold til innspill når det gjelder egenkontroll i Stortinget, men også i forhold til den alminnelige kontrollen i forhold til regjering og forvaltning. Senterpartiet er glad for at det er bred enighet om nær sagt alle spørsmål knyttet til lovverket. Vi anser det som en styrke i forhold til den funksjon som Riksrevisjonen skal ha i årene framover. Senterpartiet støtter derfor også hovedtrekkene i den innstillingen som er framlagt fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. På ett punkt vil imidlertid Senterpartiet i likhet med et mindretall i komiteen stemme imot en av bestemmelsene i loven. Det gjelder § 18 annet ledd om utsatt offentlighet. Vi mener i likhet med det enkelte av foregående talere har pekt på, at grunnene for utsatt offentlighet ikke er tungtveiende nok. Jeg må også si at en del av den argumentasjonen som flertallet her bruker for utsatt offentlighet, er argumentasjon som kan brukes for utsatt offentlighet i nær sagt ethvert forvaltningsorgan. Det vil i tilfelle tilsi en betydelig begrensning på offentlighetsprinsippet i den offentlige forvaltning. Det er klart at når en her bruker som begrunnelse at det kan bli en skjev framstilling i pressen, og at det kan være vanskelig å oppnå tilsvarende publisitet når det gjelder beriktigelse, er det en omkostning ved åpenhet og offentlighet som ethvert offentlig organ er nødt til å forholde seg til. Det kan ikke bli slik at man i forhold til en større del av den offentlige virksomheten skal kunne bruke den type argumentasjon for å få en begrensning i offentlighetsprinsippet, som utsatt offentlighet faktisk er. Så kan man si at det er en mindre betydelig begrensning i offentlighetsloven med utsatt offentlighet i forhold til den rene begrensningen i det innholdsmessige når det gjelder offentlighetssiden, men det er likevel en begrensning. Fra mindretallets side argumenteres det i forhold til det spørsmålet, og man ser på det som en avveining i forholdet mellom dokumentenes betydning for Riksrevisjonen og spørsmålet om offentlighetsprinsippet, som jo skal være gjeldende i alle saker innenfor det offentlige. Senterpartiet deler mindretallets syn at det ikke er tungtveiende nok grunner til å forsvare denne type begrensning. Derfor ønsker vi en videreføring av den praksis som vi i dag har når det gjelder dette området, og vi vil derfor fra Senterpartiets side gå imot flertallets forslag til § 18 annet ledd.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2004-10-01:
Hvis ingen har noe å innvende, vil jeg etterkomme anmodningen.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2004-10-01:
Eg har gleda av å føreslå Jørgen Kosmo.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2004-10-01:
Eg føreslår Signe Øye.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2004-10-01:
Eg føreslår Eirin Faldet.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2004-10-01:
Jeg har den glede å foreslå Inge Lønning.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2004-10-01:
Jeg foreslår Sonja Irene Sjøli.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2004-10-01:
Jeg foreslår Kari Lise Holmberg.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-10-01:
Jeg foreslår Per Erik Monsen.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2004-02-12:
Jeg vil takke statsråden for hennes svar. Jeg tror vi begge to er helt enige om hovedmålsettingen. Jeg er også enig i det Regjeringen har gjort ved å sette ned en komite som skal integrere likestillingstiltak i alle virksomhetene. Jeg tror det vil komme til å føre fram. Det er imidlertid også viktig at vi har et politisk ansvar overfor disse institusjonene, slik at denne komiteen ikke blir en politisk sovepute for oss, men at vi følger tett opp. Jeg er også veldig glad for det statsråden sier i forhold til den lave andelen menn tilsatt i skoleverket. Jeg deler fullt ut statsrådens analyse av konsekvensene av det. Dette handler om at vi er nødt til å komme med tiltak på mange ulike sektorer, slik at vi har muligheten til å få opp kvinneandelen i absolutt alle miljøer. Vi vet at Regjeringen har vært opptatt av likestilling i de private styrerommene, og det er helt klart at forskningen vår også er en viktig del av den totale verdiskapingen. Når vi ser at kvinner i dag tar høyere utdanning, er det viktig at vi bruker denne kompetansen på absolutt alle samfunnsområder. Vi får se hva komiteen klarer å levere. Jeg håper i hvert fall at Regjeringen følger offensivt opp. Fra Arbeiderpartiets side er vi villige til å bruke ulike typer virkemiddel og tiltak. Jeg tror som sagt at vi kan klare å få fortgang i ansettelser av kvinner hvis vi bare klarer å finne fram til de riktige tiltakene overfor disse gruppene. Jeg tror jeg avslutter med dette, president.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2004-02-12:
Dette tyder jo på at engasjementet i salen er stort i denne saken! Jeg har lyst til å takke for denne lille runden vi har hatt om et tema som jeg tror alle partiene oppfatter som svært viktig, og jeg vil si meg veldig enig i det representanten Skjælaaen og representanten Reikvam sa i sine innlegg. Men så peker jo representanten Lønning på det viktige helt til slutt, nemlig at skal vi klare å treffe målrettede tiltak, er vi nødt til å vite noe om årsakene. Etter å ha fulgt debatten om tidsklemma de siste dagene kan en jo si at det kan hende at svaret er ganske enkelt, at kvinner faktisk takker nei i en del sammenhenger hvis valget står mellom barna og det å ta på seg krevende posisjoner. Jeg håper i hvert fall at statsråden følger opp det representanten Lønning sa. Det hadde vært interessant å få en bredere undersøkelse på den bakgrunn. Så må vi også, slik representanten Rolf Reikvam sa, legge opp til et bredt sett med virkemidler slik at kvinner trives. Jeg tror at vi er nødt til å tørre å bruke gulrøtter som økonomiske incitament, slik at vi klarer å få fram flere kvinner på de fagfeltene som vi ser er dominert av menn i dag. Når det gjelder spørsmålet om kallelse, er det vel litt ulike oppfatninger i salen på det punktet. Vi får følge det nøye. Vi ser i hvert fall at den utviklingen vi har hatt på området kallelse, går i feil retning, og jeg håper at statsråden også følger nøye med på den biten.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-02-12:
Det var vel kanskje ikke strengt nødvendig å ta ordet her, men det er mye som tyder på at representanten og Regjeringen i og for seg er enige om behovet for å iverksette noen tiltak, og at man er noenlunde fornøyd med de tiltak som er iverksatt. Jeg vil understreke at jeg tror det viktigste er det institusjonene selv gjør. Jeg tenkte bare jeg kunne benytte anledningen til å komme med to gode eksempler. Ved Universitetet i Bergen har 70 kandidater forsvart sin avhandling for doktorgraden i løpet av høsten 2003, og av disse utgjør kvinner 47 pst. Det er en høy kvinneandel, ca. halvparten. Og for å ta et annet eksempel, mer på virkemiddelsiden: NTNU vedtok sist høst en handlingsplan der man lover 3,6 mill. kr til likestilling. Det er faktisk en økning som kan sette selv en politiker ut av spill, for det er over 1 000 pst. på et år.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-02-12:
Jeg synes kanskje at hyllester til det kommunale selvstyre har lett for å bli som festtaler, hvis man minuttet etter sier at man må stille veiledende krav til og sette normer for kommunene. Jeg har bare lyst til å kommenter to sider ved dette. Interpellanten sier her at det er forskjell på uteområder. Ja, selvsagt! Mine barn bor i denne byen. De går på – det så jeg i avisen – den skolen som skal ha et av de minste utearealene som finnes i Oslo. Da er det vel antakelig et av de minste i landet. Det er bare det at det er bygd rundt skolen. Vi bor i en by. Det er antakelig også slik at jeg kan hevde at mine barn har mer trafikk enn mange andre barn i landet har på sin skolevei. Men det er simpelthen forskjell på by og land, og vi kan ikke oppheve alle naturlover. Det er derfor det i og for seg også er fritt frem for folk å velge om de vil bo på landet eller i byen. Man kan prioritere forskjellig. Jeg tror, som jeg har sagt før, at jeg har en høy besøksaktivitet bak meg på norske skoler. Min påstand vil være at det primært er et byfenomen at skolegårdene og utearealene er trange. Det normale bildet er, når man reiser rundt, for det første store skolearealer, men også ofte veldig store arealer rett rundt skolen, idrettsanlegg osv., som forekommer et bymenneske å være veldig trygge. Det er bildet rundt om i landet. Men det er vanskelig å pålegge f.eks. Majorstua skole å utvide utearealene sine, fordi det simpelthen står bygninger der som i så fall må rives. Så er spørsmålet: Skal vi stille krav til nye skoler som bygges? Der er min påstand at det ikke er nødvendig. Mitt inntrykk er, når jeg besøker nye skoler, at de er veldig flotte, og at kommunepolitikerne har vært opptatt av at beliggenheten er god og trygg, og at det er utearealer i nærheten av skolen, enten det er skog eller annet, som gir rike muligheter for elevene til å være ute i trygge omgivelser, og også få undervisning og opplæring ute. Så samlet sett kan man beklage at det er trangt enkelte steder, men det er i grunnen slik det er, og alle ubehageligheter kan ikke oppheves av politikerne.