trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Av stortingsmeldinga vi debatterer i dag, går det fram at regjeringa vil setje ned eit utval som skal vurdere å utvide verkeområdet for lov om særlege rådgjerder under krig, krigsfare og liknande forhold. Paragraf 3 seier at når riket er i krig, er trua av krig, eller det er alvorlege truslar mot rikets sikkerheit eller sjølvstende, kan regjeringa avvike frå lova eller sjølv gje føresegner med lovgjevingsinnhald. Utvalet som regjeringa vil setje ned, skal sjå på om regjeringa òg skal kunne gjere dette ved stor asyltilstrøyming, samanbrot i infrastruktur, ulykker, epidemiar og naturkatastrofar, m.a. om det er ressursmangel som gjer det umogleg eller svært vanskeleg å oppfylle rettar for den enkelte, eller om det på grunn av situasjonen er behov for å setje til side reglar om saksbehandling. Eg vil understreke at § 3 er ei konkretisering av konstitusjonell naudrett som berre gjeld ved særs alvorlege hendingar. Det skal mykje til for at denne skal bli utvida eller at terskelen skal bli seinka, slik regjeringa no gjev uttrykk for at ho vil vurdere. Regjeringa har ikkje godtgjort behovet for å avvike frå lovene eller sjølv gje føresegner med lovgjevingsinnhald i dei tilfella dei har nemnt. Eg er særleg kritisk til at ressursmangel skal kunne gjere at regjeringa kan setje til side rettssikkerheitsgarantiar. Om vi hugsar tilbake til det store presset på forvaltinga og velferdstenestene som oppstod i samband med den store asyltilstrøyminga i 2015, var det ikkje manglar i lovverket vårt som var det mest påfallande. Det mest påfallande var eigentleg mangel på rask respons frå regjeringa si side. Dei tok ikkje situasjonen nok på alvor, og det mangla koordinering og styring. Det kan godt hende dei vil kalle dette ressursmangel, men det vil vere ei forvrenging av verkelegheita, og situasjonen som oppstod, er ueigna til å grunngje ei regelendring. Derfor meiner eg det er feil om regjeringa set ned eit utval for å sjå på moglegheitene for å utvide den konstitusjonelle naudretten. Eg viser elles til merknadene om dette i innstillinga.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
I denne saka er det i alle fall eit par parti i salen som er imot ordninga som kjem til å bli vedteken i dag, og som ville ha behalde juryen. Spørsmålet mitt går på dette: Vi er alle saman einige i, vil eg tru, at det er viktig å innføre grunngjeving – det er viktig. Men i Danmark har dei klart både å behalde juryordninga ved å endre ho noko, innføre grunngjeving og samtidig ha ein prosess der fagdommarar og jury kommuniserer undervegs i rettssaka, noko som gjer at ein får ei rettsleg rettleiing som ein ikkje får i Noreg. Eg meiner det ville ha vore mogleg å sjå på ordningar der ein kunne ha behalde juryen og samtidig i tillegg fått noko godt ut av det. Meiner representanten at det kunne ha vore aktuelt, eller meiner ho at det er greitt at dette ikkje har vore sett på frå regjeringas og Stortingets side?
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Eg beit meg merkje i noko som representanten Werp sa. Han uttalte at årsaka til at det vart valt ei ordning med fem pluss to i staden for fire pluss tre når det galdt samansetjinga av lekdommarar og fagdommarar, var at ein ville vareta lekmannsinnslaget «i størst mulig grad». Då tenkjer eg at ein forskjell på éin lekmann er ikkje å vareta eit lekmannsinnslag «i størst mulig grad». Eg kunne tenkt meg at Werp kunne seie litt meir om – og kanskje problematisere – samansetjinga i den nye ordninga. Vi har jo ei ordning med tre pluss fire, som det er sagt skal fungere godt reint praktisk. Så kjem regjeringspartia og Kristeleg Folkeparti med ei ordning som går ut på fem pluss to. Det skal vere så fantastisk revolusjonerande at ein har éin ekstra lekmann, ein meiner at det liksom er den store forskjellen på juryordninga på den eine sida og den nye ordninga på den andre sida – eller kunne det ha vore mogleg og sett for seg ei ordning der ein hadde eit endå større lekmannsinnslag.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Eg takkar for svaret frå representanten. Eg høyrer kva som blir sagt. Samtidig er det fullt mogleg å sjå for seg at ein i dei mest alvorlege straffesakene, der ein risikerer meir enn seks års fengsel, framleis skulle hatt ei ordning som hadde skilt seg endå meir ut frå behandlinga i dei andre ankesakene. Og då er ikkje éin lekmann til eller frå – meiner eg – den store forskjellen på om ein viser at ein verkeleg tek lekmannsprinsippet på alvor. Ein kunne gjort det på andre måtar. Det eg kunne tenkje meg eit svar på, er om økonomi har vore årsaka til at ein har valt ordninga fem pluss to og ikkje f.eks. tre pluss seks, eller om det er prinsipielle grunnar til at ein har valt fem pluss to.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Berre eit kort spørsmål: Representanten Leirstein sa at juryordninga er ei ordning ein har berre i eit fåtal av sakene, og at det i seg sjølv er eit argument, slik han uttalte det sjølv, mot å fjerne ordninga. Eg vil minne om at denne ordninga, fem pluss to, også blir ei ordning som ein har berre i eit fåtal av sakene, akkurat det same talet saker som ein har hatt jury i før, fordi det er i dei sakene det skal gjelde, dersom eg har forstått det rett. Eg har lyst til berre å høyre om det argumentet er like gyldig etter at han har høyrt dette resonnementet frå representanten Klinge som det var då han stod der og sa det sjølv, eller om han kan finne grunngjevingar for eventuelt å kunne ha større lekmannsinnslag. Slik som eg har sett det, har Framstegspartiet på same måten som Senterpartiet vore oppteke av lekmannsinnslaget, og at juryen nettopp har hatt ei grunngjeving i at her er det ti lekfolk. Hadde det ikkje vore fornuftig å ha ei ordning som hadde hatt et enda større lekmannsinnslag enn det som no blir innført, fem pluss to?
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Representanten bruker omgrepet den «perfekte» ordninga, eller samansetjinga. Sjølv blir eg litt i tvil om det er rett å seie det om ei ordning som vi enno ikkje veit korleis vil fungere, iallfall når det er såpass sterke innvendingar som kjem frå fleire hald mot nettopp samansetjinga fem pluss to. Eg kunne gjerne tenkje meg at Leirstein problematiserte dette litt, for det er jo grunn til å lytte til fagfolk som seier at fem pluss to-ordninga har sider ved seg som ikkje er heldige. Når Framstegspartiet i tillegg er eit parti som har vore så oppteke av lekmannsinnslaget, ville eg trudd at dei kunne ha både lytta til dei innvendingane og samtidig kanskje sett på ordningar som hadde medført eit større lekmannsinnslag.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Representanten Klinge må nesten be representanten Vågslid om å forklare spørsmålet sitt litt betre.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Ja, men eg har ikkje noko betre svar. Eg forstod ikkje spørsmålet.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Då forstår eg litt meir kva representanten Vågslid tenkte på. Dersom ein ser på kritikken som kom mot juryordninga – Vågslid er jo inne på ein del av det – er det vesentlege innvendingar, slik eg ser det, som ein må ta på alvor. Men det er òg slik at juryordninga – ikkje berre her til lands, men også i andre land – fungerer nettopp fordi juryen set seg saman og tek grundige debattar, diskusjonar og vurderingar på grunnlag av det dei har høyrt gjennom rettssaka, og kjem fram til om dei skal domfelle eller ikkje. Det eg har lyst til å peike på, er at det går an å gjere forbetringar i den norske juryordninga slik som ho har vore, slik dei m.a. har gjort i Danmark, som eg viste til i mitt innlegg. Der er det slik at fagdomarane og juryen faktisk har god kontakt undervegs og kan avklare rettslege spørsmål som kan vere viktige for juryen for å kunne vedta ein fornuftig dom eller ikkje. Så går juryen og fagdomarane kvar til seg, og då kjem orskurden. Det meiner eg er ei ordning som vi kunne sett på. Dessverre har ikkje regjeringa gjort det.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Det kunne vi sjølvsagt ha gjort. Det vi har slått fast, er prinsippet om at vi vil behalde juryen, og vi har i tillegg lagt vekt på at dei ordningane som regjeringa har kome med forslag om, og som blir vedtekne i salen i dag, ikkje er godt nok grunngjevne, slik vi ser det, og ikkje godt nok vurderte. Når det gjeld dei alternativa som Senterpartiet ville ha fremja dersom vi skulle ha gjort endringar av juryen, ville vi måtte ha gått grundig inn i det. Eg meiner at Danmark er eit land det går an å sjå til når det gjeld utforminga av juryen der. Det som er spesielt der, er at dei har grunnlovfesta at dei framleis skal ha jury, men samtidig måtte dei innføre ei grunngjeving. Det gjorde at dei måtte tenkje nytt om måten dette blir lagt opp på, og der har dei funne ei ordning som etter mitt syn ser ut til å fungere godt. Men vi måtte sjølvsagt ha gått nærare inn i både den og andre utformingar av juryar rundt omkring før vi skulle ha kome med forslag om korleis vi eventuelt ville ha endra juryen.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-05-29:
Juryordninga er innretta for å ta hand om ankesaker i dei mest alvorlege straffesakene. Senterpartiet meiner, som det er sagt tidlegare her, at det er verdt å ta vare på juryordninga, og vi kunne ha vore med på å vurdere måtar å forbetre den ordninga vi har i dag. Dessverre har ikkje Stortinget fått framlagt vurderingar frå regjeringa på noko anna enn å avskaffe ordninga. Framstegspartiet har i mange år vore ein varm forsvarar av juryordninga, men endra brått meining. Meiner ikkje statsråden det ville vore verdt å sjå på andre alternativ enn berre å skrote ordninga – og heller vurdere andre ordningar der ein kunne behalde juryen og samtidig innført krav om grunngjeving?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
I likhet med representanten leser også jeg VG, og jeg ser de oppslagene som lages. Jeg ser ikke bort fra at man i tidligere tider har hatt utfordringer når det gjelder disse forholdene, men la meg si det sånn: Situasjonen i dag er den at det oppleves ikke – og det vil jeg understreke – på noen som helst slags måte at politiske vedtak i departementet, eller i Stortinget, blir trenert av underliggende etater. Jeg skal være veldig tydelig på at dersom jeg hadde opplevd det, hadde jeg også agert. Da ville det ha fått konsekvenser. Dette er ikke noe jeg kjenner meg igjen i, i dagens situasjon. Vi har gode linjer, tydelig ledelse, og Stortingets intensjoner blir fulgt opp.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Som jeg for så vidt også var ganske tydelig på i forrige replikk: Det oppleves ikke fra min side at underliggende etater på noe som helst slags vis motarbeider de politiske beslutningene som tas i Justisdepartementet. Hadde det vært slik, hadde det blitt tatt grep. Jeg vet at det har vært prosesser tidligere, men da min forgjenger, Anders Anundsen, ble utfordret på dette, opplevde jeg at han sa det samme, at heller ikke han opplevde det, men at det kan være prosesser i departementer med underliggende etater, mellom politisk ledelse, som handler om å kartlegge viktige forhold som skal være forutsetninger for det endelige vedtaket. Se, det er en annen ting, men trenering har ikke jeg opplevd, og det ville jeg heller ikke akseptert hvis det skjedde fra Politidirektoratet eller en annen underliggende etat.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Jeg tror nok man må se litt på tidslinjene der. Det var vel det som i den sammenhengen ble tatt opp som problematisk. Det jeg oppfatter, ut fra det jeg har lest – men igjen: jeg var ikke statsråd på det tidspunktet – var at man ikke hadde fattet endelig vedtak om hovedsete for de nye politidistriktene. Da å gå i gang med å etablere nye samlokaliserte nødmeldingssentraler ville blitt oppfattet som å foregripe det som skulle være et vedtak på bakgrunn av grundige prosesser. Det kunne fort høstet kritikk andre veien, altså at man foregrep en beslutning og gjorde tiltak før man formelt hadde besluttet hvor hovedsetet skulle være. Det tror jeg fort kunne ha blitt problematisert. Men som sagt var jeg ikke statsråd på det tidspunktet. Jeg legger til grunn det min forgjenger sier, nemlig at han la til grunn at det har vært tydelig oppfølging av politiske vedtak for underliggende etater.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Jeg er svært opptatt av at vi i utgangspunktet har en god brann- og redningstjeneste, men at vi skal legge forholdene til rette for at vi skal kunne få den til å bli enda bedre. Da er selvfølgelig kompetanse viktig. Det er mange måter man kan gjøre det på. Jeg tenker at det er også ganske fundamentalt at brann- og redningstjenesten er til stede bredt, over hele landet. Det handler om responstid når ulykken er ute, noe som er helt avgjørende for at brann- og redningstjenesten kan agere fort på situasjoner. Dermed må vi finne en god balanse. Jeg har ingen intensjoner om å sette så høye krav at det er til hinder for rekruttering av frivillige, det ville i så fall vært en uklok måte å gå frem på. Men vi må ha balanse i det. Jeg tror vi gjennom fjernundervisning og gjennom andre tilpasninger kan legge bedre til rette for at man kan få tilført den kompetansen bredt, over hele landet.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Jeg har ikke for vane å uttale meg om faktum basert på avisartikler – det være seg i VG eller andre steder. Jeg ser at det kommer påstander om prosessen tilbake i tid, da man valgte hovedsete og også nødmeldingssentral for Nordland politidistrikt. Jeg ønsker ikke å kommentere det ytterligere, men jeg legger til grunn det min forgjenger sier, at man ivaretok de politiske beslutningene. Det er en selvfølge, det vil det også være i det videre. Som sagt: Jeg har ikke i min tid som statsråd opplevd at Politidirektoratet eller andre underliggende etater har motarbeidet politiske beslutninger.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Det er litt utfordrende for meg over bordet og basert på en avisartikkel i Verdens Gang å uttale meg om intensjoner og meninger som måtte ha fremkommet fra en underliggende etat flere år tilbake i tid. Jeg var ikke statsråd på det tidspunktet. Jeg legger til grunn det min forgjenger sier, at prosessene var ivaretatt, og at politiske beslutninger ble fulgt opp. Det kan i hvert fall ikke være noen tvil – i den grad det var en uenighet – om hvem som faktisk fikk gjennomslag. Det var selvfølgelig den politiske beslutningen. Jeg skal selv reise opp til Bodø 6. juni og være med på åpningen av den samlokaliserte nødmeldingssentralen der. Det er flott, og den blir nå realisert som nr. 2, nr. 3 kommer senere i år – og ytterligere to neste år. Vi er i gang, og vi leverer i henhold til Stortingets forutsetninger.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Jeg synes de er litt selsomme, en del av de påstandene som kommer fra opposisjonen i løpet av denne debatten. Flere av de påstandene som fremkommer, er faktisk direkte feil. Når det hevdes at bemanningen i politidistriktene har gått ned, er det direkte feil. Status per nå, under denne regjeringen, er at vi per april har økt bemanningen i politi- og lensmannsetaten med rundt 1 800 nye årsverk. Ved utgangen av dette året kommer det til å være et sted mellom 2 000 og 2 500 nye stillinger i politiet, et resultat av denne regjeringens politikk. Dersom man ikke har fått det med seg: Nå prioriteres alle nye stillinger nettopp i distriktene. Så distriktene får nå økningene. Det pågår en litt interessant diskusjon om beredskapssenteret. La meg si det slik: Når det gjelder Taraldrud, er vi i rute. Vi er der vi skal være. Vi kommer til å realisere det innenfor kost, innenfor tid, innenfor plan, og det kommer til å bli et særdeles godt beredskapssenter. Det hadde det ikke vært hvis man hadde lagt Alna til grunn og – skal vi si – det litt dårlige arbeidet den forrige regjeringen la opp til, som, dersom det hadde blitt realisert, i realiteten hadde resultert i et dårligere beredskapssenter med mindre arealer og mer konflikter, rett og slett en dårligere løsning. Det var en grunn til at man valgte en annen løsning enn det den forrige regjeringen la opp til. Hvis man er veldig opptatt av å diskutere hvem som bygger, og hvem som vedtar, kan vi i hvert fall slå fast, når det gjelder alle intensjoner om det nasjonale beredskapssenteret, at det både blir vedtatt og bygd under denne regjeringen. Når det gjelder objektsikring, synes jeg man drar ting vel langt. Ja, det har gang på gang blitt påvist i forbindelse med funnene som ble gjort i 2015, at det ikke var godt nok. Det var alvorlig og måtte håndteres. Tilbakemeldingene gjennom høringer og gjennom det offentlige ordskiftet er nettopp at det er ivaretatt. Vi har i høyeste grad ryddet opp i de utfordringene som ble påvist i Riksrevisjonens rapport. Å argumentere med gamle rapporter fra flere år tilbake i tid er noe jeg ser at Arbeiderpartiet gjør i mange sammenhenger. Men da bør man kanskje oppdatere seg på hva den reelle situasjonen er i dag. Så synes jeg det er merkelig at man har(presidenten klubber) omdefinert Forsvarets oppgave fra Arbeiderpartiets side. (presidenten klubber)
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Dersom man ser helt på slutten av stortingsmeldingen, vedlegg 2, har man listet opp oppfølgingen etter 22. juli – alle de tiltakene regjeringen har gjennomført, som den er i prosess med å gjennomføre, og selvfølgelig også der noen av punktene er i kontinuerlig arbeid. Det man ser der, er at man i høyeste grad har fulgt opp 22. juli-kommisjonen. Man har i høyeste grad tatt lærdom av og fulgt opp de erfaringene man gjorde etter 22. juli. Derfor synes jeg det er viktig at man lar være å gjøre det til en rent politisk debatt, selv om det er fristende når det er valgkamp. Det er et faktum at beredskapen har blitt betydelig bedre under denne regjeringen. Det er ubestridelig, rett og slett gjennom bruk av ressurser, prioritering av politiet, oppbemanning, planlegging, styrking av PST, styrking av beredskapstroppen, vedtak om nye politihelikoptre, ting som kommer i framtiden, et beredskapssenter, hvor vi er i rute – på svært mange områder er tilstanden i dag langt bedre enn den var før. Det skulle bare mangle, for situasjonen i 2011 var på ingen måte god nok. Det jeg synes, hvis vi skal være litt rause mot hverandre, er at vi kan være enige om at vi som samfunn har tatt lærdom etter 22. juli, og at det er et kontinuerlig arbeid som på ingen måte er ferdigstilt. Mer skal på plass. Men derfra og til å framstille det som at beredskapen er dårlig, eller at det er store mangler, vil jeg ta avstand fra. Det er gjort mye, ja det gjenstår en del, men vi er i prosess for å levere på det. Da synes jeg det er litt for lett å bruke Riksrevisjonens rapport om tilstanden på objektsikring, som er en viktig, men liten del av beredskapen, som grunnlag for på en måte å skyve det bort og si at beredskapen ikke er god nok. Når man i tillegg vet at regjeringen har håndtert de utfordringene som ble påpekt av Riksrevisjonen, blir det dobbelt feil. Beredskapen i Norge er god. Vi er i prosess med å få den enda bedre. Og bare det man ser i oppfølgingen etter 22. juli, burde være en god indikasjon på det.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Jeg er glad for at Stortinget i dag samtykker til norsk ratifikasjon av Istanbul-konvensjonen. Konvensjonen gjelder forebygging og bekjempelse av vold mot kvinner og vold i nære relasjoner. Den definerer en rekke handlinger som partene har plikt til å kriminalisere, og stiller krav til etterforskning, straffeforfølging og prosessuelt regelverk. Også prinsippene om tilbud om behandling eller andre tiltak overfor personer som utøver vold mot kvinner, medfører nye forpliktelser. Kommisjonen skal dessuten bidra til å bekjempe tvangsekteskap og bekjempe kjønnslemlestelse. Det er også en viktig del av konvensjonen. Som nevnt i proposisjonen er det viktig at Norge støtter innsatsen mot vold mot kvinner og vold i nære relasjoner. Norge har allerede sluttet seg til FN-konvensjonen om kvinners rettigheter. Etter Den europeiske menneskerettskonvensjonen har vi også en plikt til å beskytte sårbare grupper mot vold. Istanbul-konvensjonen videreutvikler og supplerer forpliktelsene i disse konvensjonene. Det er et viktig mål for regjeringen å styrke arbeidet mot vold i nære relasjoner og seksualisert vold mot kvinner, og norsk tilslutning til konvensjonen vil bidra til dette.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Det finnes ingen hjemmel til å sette lagmannsretten med forsterket rett i form av ekstra lagdommere som deltar fullt ut under hele behandlingen – i motsetning til fagdommere, som bare følger sakene ved forfall hos en annen dommer. Om det viser seg å bli et behov i fremtiden, kan det f.eks. vurderes i forbindelse med ny straffeprosesslov. Jeg avviser på ingen måte det som tas opp av representanten Vågslid. Det er viktig at alle de aspektene, som jeg også oppfatter at proposisjonen drøfter, blir ivaretatt. Og som jeg også sa i mitt innlegg, er vårt utgangspunkt at vi selvfølgelig skal følge dette nøye. Men dette er en historisk dag, og jeg tror det er viktige avgjørelser som fattes her i dag.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Det er lov å endre mening. Fra Fremskrittspartiets ståsted har jeg hele tiden opplevd – og det er min erfaring fra Stortinget – at viktigheten av å ivareta lekdommerprinsippet har vært den viktigste begrunnelsen for skepsisen – for så vidt en sunn skepsis – mot å avvikle juryordningen. Når man nå har kommet frem til det som er ganske omforent, og som får stor tilslutning fra Stortinget, en to+fem-deling, tror jeg – og jeg føler meg ganske sikker på – at vi ivaretar nettopp lekdommerne som en viktig funksjon. Man skal dømmes av sine likemenn. Samtidig er det ingen indikasjoner på at et større antall vil føre til riktigere avgjørelser. Jeg tror det er en god balanse, og derfor har også Fremskrittspartiet sluttet seg til denne løsningen.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Jeg oppfatter at man ivaretar lekmannselementet. Det har vært et viktig premiss for mitt eget parti, og jeg oppfatter at det også har vært Stortingets ønske. Når man går bort fra juryordningen, vil man samtidig kunne ha en god styrke rundt lekmannselementet. Man kan selvfølgelig drøfte hvorvidt det er en styrking eller ikke. Jeg mener at man ivaretar det, og så tenker jeg at det er en god balanse som også gjenspeiles ved at det er et veldig bredt flertall i denne sal som nå vedtar dette. Det tror jeg er en styrking.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Jeg er glad for at justiskomiteen anerkjenner behovet for et best mulig samarbeid mellom PST og E-tjenesten og ser at dagens regelverk ikke imøtekommer behovet for informasjonsdeling i alle tilfeller. Forslaget er en oppfølging av en liten, men likevel viktig del av 22. juli-kommisjonens anbefalinger. Forslaget bidrar til å sikre at samarbeidet mellom de to tjenestene fungerer optimalt i dagens samfunn, der trusselen mot Norge og norske interesser i økende grad er grenseoverskridende. Det er viktig å understreke at forslaget ikke vil medføre omfattende utleveringer av opplysninger, og at det er flere krav som må være oppfylt. Utleveringene må være nødvendige, og det må være forholdsmessig i det enkelte tilfellet. PST vil kunne sette vilkår for utleveringen, f.eks. med hensyn til sletting. Jeg har, i likhet med flertallet i justiskomiteen, flere innvendinger mot tilleggsforslagene som er fremmet, først til forslaget om å avgrense beslutningskompetansen for utlevering av informasjon. Etter politiregisterloven skal utlevering besluttes av den beslutningsansvarlige, det vil si sjef PST. Avgangen kan likevel delegeres, bl.a. for å sikre hensiktsmessig gjennomføring av tjenestens oppgaver. Dette systemet bør ikke fravikes. Å stenge for muligheten til å delegere beslutningskompetanse vil være et hinder for den daglige oppgaveløsningen og samarbeidet mellom de to tjenestene. Det vil vi neppe være tjent med. Samarbeidet mellom tjenestene kontrolleres særskilt av EOS-utvalget. Det har i de senere årenes årsrapporter ikke vært rettet noen kritikk mot dette samarbeidet. Det viser at tjenestene er fullt i stand til å håndtere regler for informasjonsutveksling på en god måte. Jeg mener av samme grunn at det heller ikke bør stilles krav om domstolskontroll ved utlevering, noe som ville vært en særegen ordning. Det ville skape unødvendige hindringer i tjenestenes samarbeid dersom mulighetene for å utlevere informasjon skulle være avhengig av hvordan informasjonen er innhentet. Jeg registrerer videre at mindretallet har etterlyst behandling av Stortingets anmodningsvedtak om bruk, oppbevaring og sletting av overskuddsinformasjon. Stortinget er gjennom årets budsjettproposisjon informert om at departementet vil sende en sak om dette på høring. Straffeprosesslovens regler om bruk av informasjon fra skjulte tvangsmidler gjelder ikke bare for PST, men for hele politiet. Ettersom det foreliggende lovforslaget er begrenset til å gjelde utlevering fra PST, er ikke denne lovproposisjonen det rette stedet å foreta en slik gjennomgang. Problemstillingene rundt overskuddsinformasjon er viktige, og det fortjener en grundig behandling. Nettopp derfor er en egen høring og en egen proposisjon det rette stedet å foreta en sånn gjennomgang som Stortinget har bedt om. Jeg vil avslutningsvis understreke at forslaget er et resultat av en grundig avveining mellom hensynet til å bekjempe trusler mot Norge og norske interesser og andre grunnleggende hensyn, herunder også – selvfølgelig – hensynet til personvernet for de berørte.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Jeg oppfatter vel at det vil være naturlig for sjef PST å gjøre de vurderingene, og at det dermed også vil være opp til den personen som er i den funksjonen, å delegere i tråd med andre bestemmelser.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Det vil det også være. Poenget er at hvis man har en sånn ufravikelig regel som jeg oppfatter at Arbeiderpartiet ønsker å gå inn på, vil det begrense og kanskje være til hinder for viktig informasjon, som i verste tilfelle kan handle om liv og helse, om å avverge situasjoner som kan true landets sikkerhet, og om alvorlige terrorangrep. Da må man også ha en mulighet med hensyn til tid som ivaretar de håndteringene på en god måte.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Det ligger klare føringer for når overføring av slik informasjon skal finne sted – som det også går frem i den lovproposisjonen som er til behandling i Stortinget i dag. Det er trukket opp noen klare rammer. Her er det ikke snakk om at det er fritt frem og fri utveksling av informasjon, som man kan få inntrykk av ut fra Arbeiderpartiets spørsmålsstilling. Det er noen rammer for det, og det er også noen krav som skal tilfredsstilles. Dette er en helt naturlig oppfølging av 22. juli-kommisjonen. Dette er en viktig del av beredskapsarbeidet som handler om etatene og myndighetene som ikke ser hverandre. Det å ha en god informasjonsflyt mellom dem i de tilfellene hvor det er nødvendig – her i dette tilfellet PST og E-tjenesten – er av viktighet nettopp for å ivareta beredskapen i dette landet, noe som også 22.juli-kommisjonen pekte på.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Vi har andre gode mekanismer som skal ivareta nettopp personvernet når det gjelder både PST og E-tjenesten. Det handler om EOS-utvalget, som jeg oppfatter at Stortinget synes gjør et godt arbeid – det er også min klare oppfatning. Det vil være i stand til å håndtere disse sidene ved PST og E-tjenestens arbeid. Vi har ingen tradisjon for domstolkontroll med utlevering av allerede innhentet informasjon. Det er viktig å påpeke at selv om utleveringen av informasjon utgjør et nytt inngrep i retten til privatliv, så er det ikke særegent for de tvangsmidlene som er omfattet av § 216-9. Det er ingen domstolkontroll på andre områder der det utleveres informasjon, f.eks. fra skjult ransaking eller skjulte beslag. Disse tvangsmidlene er ikke omfattet av § 216.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
Eg viser til spørsmåla frå Asphjell og Ropstad om oppslaga i VG, ikkje minst det siste i dag, om Bodø. Der vert det referert at leiinga i Politidirektoratet har uttrykt at når det gjeld samlokaliseringa i Bodø, skal politiet ikkje flytta til branntenesta, men branntenesta må gjerne flytta til politiet. Spørsmålet mitt er om dette er riktig. Er dette uttrykt frå Politidirektoratet til dei som jobbar i politiet i Bodø, og, ikkje minst, kva meiner statsråden om ei slik haldning?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
Eg spør ikkje om faktum på basis av det som står i VG. Eg trur alle kan ha erfart som politikarar at det kan stå ting i avisene som ikkje gjev eit dekkjande bilde av den faktiske situasjonen. Eg spør om faktum, slik statsråden kjenner det: Når denne påstanden har vorte reist i det offentlege rom – at i Politidirektoratet har det vore den haldninga at politiet ikkje skal flytta til branntenesta, at det riktige er at branntenesta kjem til politiet, at det er eit eller anna i maktforholdet mellom desse to etatane som tilseier at det må gjerast på denne måten, og det er faktum slik statstråden kjenner det – er eg ute etter å få på bordet om han i det heile kjenner til det. Har han funne ut av dette, har han teke noko initiativ for å få desse fakta på bordet? Er det riktig at det frå leiinga i Politidirektoratet har vorte uttrykt denne typen haldning, og kva meiner statsråden om den haldninga?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
Det er godt å behandla ei stortingsmelding om beredskap og samfunnssikkerheit som prøver å famna den store breidda innanfor dette feltet. Det handlar om mykje meir enn berre politi, det handlar om samspelet mellom naudetatane, det handlar om førebygging, det handlar om kultur og leiarskap, og det handlar ikkje minst om nye truslar, som digital sårbarheit. Det er òg sånn at det har skjedd ein del innanfor norsk beredskap. Det er sett i gang nokre viktige initiativ, andre er påtenkte eller planlagde. Men det er òg nokre viktige manglar, og eg avgrensar innlegget mitt til å handla om dette, av omsyn til tidsbruken. Nokre av dei viktigaste manglane er at dei største initiativa på dette feltet, på samfunnssikkerheit og beredskap, ligg fram i tid, og rekninga for dette kjem til å verta ganske stor. Ho vert me nøydde til å plukka opp etter stortingsvalet denne hausten. Framleis er det ikkje gjeve pengar til å byggja eit nasjonalt beredskapssenter. Det er sendt ut på høyring ei regulering for bygging på Taraldrud, og det er fint, sjølv om regjeringa bekreftar at ein kunne ha bygd eit beredskapssenter på Alnabru med raskare framdrift. Det bekreftar dei i proposisjonen for Justisdepartementets budsjett, hausten 2014, der det står at eit beredskapssenter kan innpassast på Alnabru. Så har dei på fleire måtar prøvd å snakka seg vekk frå dette. Dei pleier stort sett å ignorera dette faktumet når eg tek det opp, og det reknar eg vel eigentleg med at dei gjer i dag òg, men det hadde altså vore mogleg, og dei dokumenterer det sjølve. Det viktige no er at senteret vert bygd, sjølv om framdrifta og rekninga står att. Regjeringa har heller ikkje sett av pengar til å kjøpa politihelikopter. Det er sett av pengar til anskaffing, men den verkelege rekninga kjem når ein skal betala for politihelikoptra, altså i neste regjeringsperiode. I tillegg har Dagens Næringsliv dokumentert at båtkapasiteten til beredskapstroppen er redusert. Politidirektoratets eigne tal dokumenterer at talet på politifolk i distrikta har gått ned, og det er verdt å merka seg, når 22. juli-kommisjonens rapport er så tydeleg på at den viktigaste beredskapen står det ordinære politiet for. I kontrollkomiteen har ein no òg til behandling ei sak om at forsvar og politi ikkje evnar å beskytta samfunnskritiske objekt. Det dokumenterer Riksrevisjonen, og me ser òg i den stortingsmeldinga som me behandlar no, at det ikkje er teke vesentlege initiativ frå regjeringa si side for å redusera IKT- og cybersårbarheit utover utgreiingar og drøftingar. Me ser fram til ei framtidig stortingsmelding om akkurat dette, knytt til digital sårbarheit. Ho vil eventuelt koma for seint til å verta behandla i denne stortingsperioden. Det er endå eit eksempel på eit viktig tema som er vorte skove på, skove føre seg, slik at initiativa kjem seinare i tid. Den profilen Høgre–Framstegsparti-regjeringa har halde på dette feltet, samsvarar ikkje med gjennomføringsevna.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
Eg vil gjerne respondera på nokre av dei tinga representanten Elvenes tek opp. Han går ganske langt i å seia at det ikkje hadde vore mogleg å byggja eit nasjonalt beredskapssenter på Alnabru. Men jo – dei innrømmer det jo sjølve – regjeringa skreiv det i budsjettproposisjonen som vart lagd fram hausten 2014. Elvenes er òg oppteken av at Statsbygg gjorde ein reknefeil i 2012–2013. Ja, det har han dessverre rett i. Men altså etter dette konstaterte Høgre–Framstegsparti-regjeringa at det hadde vore mogleg å innpassa eit nasjonalt beredskapssenter på Alnabru. Eg anbefaler òg representanten Elvenes å lesa KS1-rapporten frå Dovre og TØI, der Alnabru vart drøfta som éin av tre moglege stadar å byggja dette nasjonale beredskapssenteret på – altså er representanten Elvenes si eiga regjering og fagetaten ueinige med han. Eg registrerer at ein held fram med å ignorera det nøkterne, objektivt konstaterbare faktumet: Ein kunne byggja på Alnabru, men valde ikkje å gjera det. Det er for så vidt ei ærleg sak, men då må ein argumentera betre for det, og ikkje forsøkja å kasta blår i augo på folk sånn som Høgre og Framstegspartiet har gjort så langt i denne saka. Representanten Elvenes er òg oppteken av, når det gjeld kjøp av politihelikopter og betaling for bygging av beredskapssenteret, at denne regjeringa følgjer kontantprinsippet – det skulle på ein måte berre mangla at ikkje ein gjorde det. Men no har ein gjennom fire år i fullt alvor i denne salen frå Høgre og Framstegspartiet si side gått opp på denne talarstolen og hevda at Halden fengsel ikkje vart bygd av Stoltenberg II, det vart bygd av Bondevik, fordi vedtaket vart fatta av Bondevik sjølv om alle pengane til bygging vart gjevne under Stoltenberg II. Dei har altså infernalsk insistert på at det faktisk ikkje vart noka bygging under Stoltenberg II, trass i at pengane til bygging vart gjevne då. No vil derimot representanten Elvenes og Høgre læra Stortinget om kontantprinsippet. Det viser berre korleis desse partia har opptredd prinsipplaust og usamanhengjande i desse debattane. Det kjem me forresten til å sjå meir av i saka om samhandling mellom PST og E-tenesta – det er lov til å gleda seg til det allereie no – det kjem me tilbake til når den saka skal behandlast. Men i denne saka ser me altså at dei store grepa for å satsa på samfunnssikkerheit og beredskap manglar, at pengane til det manglar, at framdrifta til det manglar, og at Høgre og Framstegspartiets løfte på dette feltet og dei handlingane dei faktisk har gjennomført mens dei har vore i regjering, altså ikkje heng saman.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
Etter 22. juli sa me at dette skulle ein ikkje slå politisk mynt på. No høyrer me representanten Werp frå Høgre seia at ein kan ikkje høyra på Arbeidarpartiet i beredskapsspørsmål på grunn av 22. juli. Då er han heilt på linje med medrepresentanten sin frå førre stortingsperiode, André Oktay Dahl, som meinte at 22. juli ikkje ville skjedd viss Høgre hadde sete i regjering. Dette er Høgres beredskapspolitikk – fire år med å skulda på andre, fire år med manglande gjennomføringskraft på viktige område for norsk samfunnssikkerheit og beredskap. Arbeidarpartiet er klare, me er framoverlente, me har nye forslag, bl.a. ønskjer me at enkelte av Forsvarets kapasitetar skal dimensjonerast òg med omsyn til dei sivile behova. Me viser til forslaga våre i behandlinga av denne stortingsmeldinga om IKT og cyber. Forslaget om eit senter mot IKT-kriminalitet er elles utgreidd og føreslått av eit regjeringsoppnemnt utval, så det kunne ein vedteke, i motsetning til det som Werp seier – at ein ikkje har nok kunnskap og informasjon om det no.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
Eg høyrer at statsråden i innlegget sitt viser til at når det gjeld avgjerdskompetansen, går det fram av politiregisterloven at det i praksis vil vera sjef PST som vil kunna ha avgjerdsmakt, men at det kan vera aktuelt med delegering, og at hans bekymring knytt til Arbeidarpartiet og Senterpartiet sitt forslag først og fremst er at det vil kunna avgrensa moglegheita for delegering. Spørsmålet mitt er om statsråden ser for seg at avgjerdsmakta med omsyn til å kunna utlevera informasjon frå PST til E-tenesta skal vera ei generell delegering av myndigheit, altså til fleire personar, eller ser han for seg at det vil vera ei delegering frå sjef PST til enkeltpersonar i konkrete situasjonar der det er nødvendig?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
Dersom det ikkje er fleire som har bedt om replikk, vil eg gjerne ha det.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
Takk, eg ville berre ikkje avgrensa andre dersom andre òg ønskte å teikna seg. Eg ønskjer berre å få presisert at statsråden ikkje avviser at sjef PST då kan gje ei generell delegering av myndigheit til opp til fleire personar utan at det er gjort ei konkret vurdering av om det er behov for det eller ei. Det er jo det som er bekymringa til Arbeidarpartiet, at avgjerdskompetansen ikkje skal vera tilstrekkeleg avgrensa. Sjølvsagt må han ikkje vera så avgrensa at det vanskeleggjer det nødvendige arbeidet til PST og E-tenesta og samarbeidet dei imellom, men at det iallfall skal vera såpass avgrensa at det er eit avgrensa tal personar som kan fatta denne avgjerda om å utlevera informasjon.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
Dette er eit prinsipielt viktig spørsmål, og det må ikkje bli sånn at kvar gong ein diskuterer spørsmål som handlar om rikets sikkerheit, er svaret frå den andre enden at terror er så farleg at me må passa oss for å ha nokon krav eller innretningar til korleis desse tinga skal praktiserast. Sjølvsagt skal terror førebyggjast og avverjast, og det må ein kunna klara dersom ein avgrensar avgjerdskompetansen sånn som Riksadvokaten òg anbefaler. Ein må nesten kunna føresetja at Riksadvokaten ikkje ønskjer at terroråtak skal finna stad heller. Eg ønskjer berre å få avklart om statsråden ser nokon som helst vanskar med at han ikkje ønskjer å foreta seg nokon som helst form for avgrensing av avgjerdskompetansen.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2017-05-29:
I flere saker har vi sett at regjeringa når det gjelder opplisting av tiltak, ikke skiller mellom det som er satt i prosess, og det som skal skje i framtida. Jeg mener faktisk det hadde vært mer informativt å få dette delt opp i to: Dette har regjeringa tatt initiativ til, og dette vil vi gjøre. Det kan jo være sånn at det er rent redaksjonelle vurderinger som er gjort. Jeg skal ikke antyde at dette-vil-vi-gjøre-lista hadde blitt forholdsvis kort, for jeg har ikke talt opp. Men jeg vil gå videre til noe statsråden sa i replikkvekslingen. Flere ganger sa han at han «opplever». Det er et fint ord – litt synonymt med «jeg har en følelse av». Når statsråden «opplever», altså har en følelse av kontroll med underliggende etater, er det ikke særlig tillitvekkende, i hvert fall ikke for meg. Enten har vi kontroll, eller så har vi ikke kontroll. Enhver regjering må løse de viktigste utfordringene den har på sin vakt, og den må følge med i sin tid. Når verden endrer seg, må de politiske prioriteringene også endre seg. Det betyr at beredskapen alltid må tilpasses trusselbildet. Jeg er overrasket over at Arbeiderpartiet og Senterpartiet ikke får støtte til sine forslag om å styrke arbeidet mot trusler og kriminalitet på nett. Det første er: «Stortinget ber regjeringen styrke fagkompetansen på cybersikkerhet, og foreta nødvendige avklaringer av roller og ansvar i håndteringen av cyberrelaterte kriser som kan ramme institusjoner av samfunnskritisk betydning.» Hvorfor støttes ikke dette av Høyre–Fremskrittsparti-regjeringa? Det andre: «Stortinget ber regjeringen sikre at cybersikkerhet vurderes spesifikt i utvikling og drift av nye offentlige tjenester og systemer.» Hvorfor støtter de heller ikke dette? Det tredje: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget i forbindelse med budsjettet for 2018 med en plan for etablering av et nasjonalt senter for å forebygge og bekjempe IKT-kriminalitet.» Dette har regjeringas eget utvalg foreslått, men Høyre–Fremskrittsparti-regjeringa går altså mot forslaget. Statsråden sa i sitt innlegg at digital sårbarhet og IKT-sikkerhet er en av hovedsakene i stortingsmeldinga. Likevel er de altså mot disse forslagene. Et senter mot IKT-kriminalitet er tidligere foreslått av regjeringas eget oppnevnte utvalg. Direktør for Center for Cyber and Information Security, Sofie Nystrøm, som satt i dette utvalget, uttalte 16. mai i Dagens Næringsliv at regjeringa bør gjøre mer for å sikre samfunnet mot datakriminalitet. Det er vi enig i. Dessverre er ikke regjeringspartiene enig i dette. Regjeringa utreder svært mye, men gjør langt mindre. Vi har hatt Lysne I-, Lysne II- og Traavik-utvalget. Det regjeringa har vist, er utredningskraft, ikke gjennomføringskraft, slik Erna Solberg lovet før valget i 2013. Det løftet har hun ikke holdt.
Anders B. Werp (Høyre), 2017-05-29:
Vi nærmer oss slutten av debatten, og det har framkommet en del synspunkter, og for så vidt påstander, som jeg har lyst til å kommentere. Jeg begrenser meg til å snakke om cybersikkerhet. Representantene fra Arbeiderpartiet mener tydeligvis at merknader og forslag i saken på et så viktig område som cybersikkerhet i seg selv er beslutningsgrunnlag for Stortinget, og at vi derfor skal vedta det fordi Arbeiderpartiet har fremmet det. Nei, det er ikke godt nok at vi tar et så viktig standpunkt i så viktige spørsmål kun og utelukkende ut fra Arbeiderpartiets merknader. Hvorfor ikke? Ingenting i historien viser at Arbeiderpartiet har noe å vise til. På deres vakt ble samfunnets og regjeringens innsats når det gjelder samfunnssikkerhet og politi, fullstendig knust av to viktige rapporter: Gjørv-kommisjonens og politianalysen. Hvorfor skal vi da ta det Arbeiderpartiet sier og skriver i denne saken som beslutningsgrunnlag? Nei, vi må få en bred vurdering, slik som det ligger i stortingsmeldingen og som statsråden og flere har redegjort for. Vi må få en helhetlig diskusjon. Jeg peker bare på at det nå, parallelt med denne diskusjonen, har blitt lagt fram en særorgansutredning for hvordan vi kan koordinere innsatsen i samfunnet og samfunnets kompetanse mot alvorlig og ny kriminalitet. Og det går ikke på å opprette nye særskilte sentra, men på å samle kompetansen, samle innsatsen og styrke innsatsen. Det kan godt hende at ting som foreslås her fra Arbeiderpartiet, er gode forslag. Men det er løsrevne forslag. Vi har ikke grunnlag for å vurdere dem i en større sammenheng, og det må vi se nærmere på. Så har jeg lyst til å minne representantene fra Arbeiderpartiet på at i deres regjeringstid, under de rød-grønne, var det fire departementer som hadde ansvaret for cybersikkerhet. Det var først da det gjensto noen få måneder av forrige regjeringsperiode, at man fant ut – og det var selvfølgelig det eneste rette; man skulle ha gjort det for lenge siden – at dette skulle samles ett sted, i Justis- og beredskapsdepartementet. Vår regjering har gjort mye på dette området. Så jeg imøteser med stor interesse meldingen som er innmeldt for Stortingets behandling på nettopp dette området. Det blir viktig og er en helt nødvendig diskusjon, og det blir en kvalitetssikret og helhetlig diskusjon med et godt beslutningsgrunnlag.
Anders B. Werp (Høyre), 2017-05-29:
Vi får stadig nye vinklinger i debatten, og det er for så vidt greit. Dette er et viktig tema, og vi nærmer oss valgkamp. Det er også viktig at vi har noe i bunn i fellesskap når vi skal diskutere et så viktig tema som samfunnssikkerhet og beredskap. Arbeiderpartiet har gjort det til et av sine hovedpoeng i denne debatten at vi ikke støtter deres forslag om et senter for bekjempelse av cyberkriminalitet. Det kritiseres vi for ikke å støtte fordi det er foreslått av noen andre. Jeg har stor respekt for CCIS på Gjøvik, i presidentens hjemfylke, som gjør en strålende jobb. Men når det gjelder veien derfra, til det Arbeiderpartiet sier, at dette er det eneste svaret, at det nærmest vitner om ansvarsløshet at man ikke støtter deres forslag, sier jeg: Nei, Arbeiderpartiets forslag i seg selv er ikke et beslutningsgrunnlag. Det kommer en helhetlig stortingsmelding, som vi kommer tilbake til, fra regjeringen som ser dette i en større sammenheng. Dette er viktig. Så forsøker man å slå politisk mynt på at det er en kobling til Gjørv-kommisjonens rapport. Ja, kanskje det. Det som står i Gjørv-kommisjonens rapport, er i hvert fall krystallklart og tydelig – at myndighetene sviktet i samfunnsberedskapen. Det som står i politianalysen, er krystallklart – at man etter åtte år og rød-grønn regjering ikke hadde klart å organisere politiet slik at det klarte å møte verken daværende eller morgendagens kriminalitet. Det er det dette dreier seg om. Vi må i hvert fall prøve å finne en felles plattform for hva vi kan gjøre, som virker. Da er dessverre verden mer komplisert enn at Arbeiderpartiet selv kan definere det og stå i en posisjon – tror de selv – der de kan kritisere alle andre fordi de ikke støtter deres forslag. Hadde det vært så enkelt, hadde det kanskje vært mye greiere og tryggere i verden, men verden er dessverre mye mer komplisert enn det Arbeiderpartiet tror.
Anders B. Werp (Høyre), 2017-05-29:
Jeg vil starte med å takke – og ikke bare det, men også berømme – saksordføreren for veldig god behandling og godt opplegg for prosess i komiteen i denne viktige og gode saken. Det å bli dømt av sine likemenn er en lang og god tradisjon i en rettsstat. Også i Norge har vi hatt dette prinsippet som vi nå debatterer, på plass siden 1887. I løpet av de 130 årene har juryordningen som sådan og prinsippet om å bli dømt av sine likemenn hatt og fått en solid posisjon i det norske samfunnet og i norske domstoler. Det er selvfølgelig slik at vi skal ta vare på prinsipper – de som er gode og velfungerende – og måle dem opp mot utviklingen vi ser i samfunnet for øvrig. Som vi vet, endrer samfunnet seg konstant, og i denne konteksten – som berører juryordningen – har det i stadig økende grad framkommet svakheter ved dagens ordning. Denne saken dreier seg om å ivareta de prinsipielle, viktige og gode sidene ved å bli dømt av sine likemenn og måle det opp mot samfunnets krav, som har endret seg i løpet av de 130 årene siden dette ble vedtatt i sin nåværende form. Som saksordføreren var inne på, er det kanskje først og fremst kravet til begrunnelse og også anonym votering som utfordrer dette ut fra de forventninger man har til en domsavsigelse i dag. I norske tingretter og lagmannsretter behandles det ca. 15 000 straffesaker i året. 300 av disse behandles av lagmannsrett satt med lagrette, altså en jury. Det er vel heller ingen i juryutvalget – som det er henvist til fra saksordføreren – som peker på at det store volumet av straffesaker, som altså behandles av en meddomsrett, i seg selv er en svakhet. Men som sagt har juryordningen visse svakheter utfra dagens forventninger i samfunnet. Det er mange viktige diskusjoner nettopp i dette landskapet og med dette som bakteppe. En av de viktigste diskusjonene er meddomsrettens sammensetning, hvordan vi kan balansere fagdommernes posisjon med prinsippet om å bli dømt av sine likemenn. Vi lander på sammensetningen med fem lekdommere og to fagdommere. Det har bl.a. underveis i prosessen blitt pekt på at det ligger en sårbarhet i dette ved at man bare har to fagdommere. Jeg viser til merknadene og henvisningen til domstolloven, som gir mulighet for utsettelse av saken dersom det av ulike grunner er forfall fra fagdommernes side, eventuelt at man oppnevner varamedlem blant fagdommerne. Men i hvert fall: Det å balansere dette på en måte som gjør at lekmannsinnslaget på denne måten styrkes, mot det som er det fremste alternativet: fire pluss to, har for Høyre vært det avgjørende punkt for å ha en markant understreking av at lekmannsprinsippet blir videreført inn i en ny tid.