trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ketil Kjenseth (Venstre), 2019-12-17:
Denne debatten har for min del vært preget av at SV har fokusert på at oljeselskapene driver et spill. Det kan godt være at de lover mye og ikke leverer det vi skulle ønske, på land. Over lang tid har de jo heller ikke levert alt det vi ønsker oss når det gjelder kutt i utslipp, men jeg synes nok at SV driver et litt høyt spill her nå. For de vikler seg jo inn i å drive et spill selv når de fremmer et forslag, rett og slett, om å bruke mellom 2,9 og 3,6 mrd. kr, som ikke finnes. Det er ingen som har vist fram her i dag hvordan vi skal finne de pengene. Det er jo en stor økonomisk risiko her, og det er den alle har forholdt seg til, at det er et marked som ikke virker. På en måte virker det jo, men det er her vi eventuelt skal inn og korrigere. Jeg skulle ønske at SV hadde snakket mer om klimarisiko. For det er en infrastruktur her som en legger til rette for, som en skal bruke flere milliarder på, og som faktisk krever et enormt mye større volum for at det skal forsvare seg økonomisk. Man legger jo ikke vekt på den utfordringen – selv om representantene Haltbrekken og Kaski sier at en skal verne Barentshavet nord, kanskje, i forvaltningsplanen neste år. Men det er jo den debatten som kommer nå: Hvor mye infrastruktur? Hvor stor økonomisk risiko? Hvor mye skal vi legge til rette fra politisk side for å investere i en framtid som vi egentlig – i hvert fall SV og Venstre – ikke ønsker? En har brukt lite tid på den debatten. Jeg synes ikke det forsvarer seg helt å trekke opp det spillet og det motivet som en gjør her. Særlig sett i lys av at vi for én sak siden hadde en litt større debatt om klima, framstår det litt pussig. Vi ser også et Arbeiderparti som vil ha større klimaambisjoner i klimadebatten, men som vil ha mer olje når vi diskuterer olje. Det er to hender som ikke går helt sammen her. Hvordan Arbeiderpartiet og SV skal finne sammen, er også en utfordring, men den skal vi ikke nødvendigvis ta her nå. Det er særlig risikodelen av dette som virkelig er den store debatten når vi ser hvilke volumer som må til for å forsvare de infrastrukturutbyggingene, og også hvilke risikoer vi tar i Barentshavet, og hvilken beredskap vi må bygge opp. Jo lenger nord, jo større beredskap. Dette kommer til å koste mye penger, og jeg er i hvert fall glad for at jeg er medlem i et parti som aksepterer et marked. Med en halvert oljepris er det ikke lenger så mye å betale for – og det er ikke så mye politiske penger å bruke i dette. Jeg er glad for at vi lander denne saken nå.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Jeg er noe overrasket over statsrådens innlegg. Vi snakker altså om naturverdier som vi har et nasjonalt ansvar for å ta vare på. Det er nå en gang sånn at når det gjelder naturverdiene der vi ser at tapet er for stort, foregår det rundt omkring i kommunene. Det er der beslutningene tas, men kommunene er i dag ikke i stand til å kunne se den helheten. Staten må ta ansvar for å få den helheten på plass. Når våre forslag ligger her, handler det nettopp om både at kommunene skal være i stand til å ha den oversikten og at regjeringen skal kunne ta det ansvaret som den burde ta for å sikre at vi tar vare på det naturmangfoldet vi har i Norge. Jeg tror det kan være hensiktsmessig om statsråden også snakker med sin kollega, klima- og miljøministeren, om nettopp behovet for å få en sånn oversikt og behovet for at kommunene har mer kompetanse og også flere verktøy for å ivareta naturmangfoldet vårt.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Fra regjeringspartiene får vi høre at det går så bra i boligmarkedet i Norge, men da er det en del elementer som regjeringspartiene velger å se bort fra. Gjeldsgraden i Norge er skyhøy, og veksten har vært høyere enn veksten i inntekter de siste årene. Vi vet at dette er en viktig sårbarhet for norsk økonomi, og vi vet at vi skiller oss ut internasjonalt med høy gjeldsgrad, noe som også Det internasjonale pengefondet og OECD advarer mot. Jeg merker meg også at statsråden snakker om jurister og økonomer, men vi kan jo også ta fram f.eks. sykepleiere. I Oslo viser sykepleierindeksen som Eiendom Norge gir ut, at en enslig sykepleier bare kan kjøpe 5 pst. av boligene som er til salgs. Ønsker vi at folk flest skal kunne bo i nærheten av arbeidsplassen sin, f.eks. sykehusene i Oslo, eller det nye gigantsykehuset som regjeringen planlegger på Gaustad – hvor jo de som jobber på sykehuset, ikke vil ha råd til å bo i nærheten av det? I tillegg er Oslo allerede en enormt segregert by når det kommer til økonomiske forskjeller. Vi vet også at andelen som eier sin egen bolig, har falt de siste årene. Det får vi heller ikke høre om fra regjeringspartiene. Særlig er det færre med lavinntekt som nå eier sin egen bolig, men regjeringspartiene virker altså ikke særlig bekymret for dette. Til sist: Vi vet at boligmarkedet forsterker forskjellene. 48 pst. av dem i det laveste inntektskvartilet eier sin bolig, mens av dem med høyest inntekt, er det 93 pst. som eier sin egen bolig. Hvordan tror regjeringspartiene at dette påvirker de økonomiske forskjellene i Norge, med den prisveksten som vi har sett? Da er det altså ikke bare å spare. Det er ikke det det handler om, for vi ser at for mange hjelper det ikke å spare med den inntekten man har. Man har ikke sjanse til å ta igjen prisveksten, og det ser man også på tallene når det kommer til hvem som får hjelp av foreldrene sine for å komme seg inn i boligmarkedet. På den måten blir boligmarkedet sånn som det er i dag, en forskjellsmaskin. Eielinjen er bra, det er noe som vi støtter opp under, men husk også på at det er 20 pst. som bor i det usikre utleiemarkedet, som i praksis blir overlatt til seg selv, hvis man skal lytte til regjeringspartiene her. Men det er faktisk inspirasjon å hente fra andre land som også har større leiemarkeder, som bl.a. har ikke-kommersielle allmenne boliger, som i Danmark. Det er en modell som ville ført til mer trygghet og flere alternativer for dem som velger å leie sin egen bolig, men det ville også bidratt til å dempe prispresset i det ordinære boligmarkedet.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Jeg har lyst til å spørre tilbake til representanten Holm Lønseth: Hva er det representanten tror vil øke gjeldsgraden mest i Norge? Er det at man på visning etter visning etter visning møter ressurssterke, pengesterke foreldre som skal kjøpe boliger til sine barn, eller investorer som er ute etter et spekulasjonsobjekt å putte pengene sine i – eller at man har en total omlegging av boligpolitikken, der man både får på plass en tredje boligsektor som er med på å avdempe prispresset i det ordinære boligmarkedet, og at man tilbyr startlån til unge og til vanskeligstilte som heller kan være mer målrettet inn mot de boligene som de ønsker å kjøpe? Når det gjelder tanken om at hvis man bare overlater dette 100 pst. til markedet, kommer for det første gjeldsgraden til å gå ned: Nei, historien viser veldig godt at da har gjeldsgraden bare skutt rett opp i været, og at boligmarkedet da bidrar til å øke forskjellene ganske dramatisk i Norge. Boligpolitikk er for viktig til bare å overlate den til markedet med noen få tiltak som kun skal være rettet mot de mest vanskeligstilte. Når man ser på boligutbyggingen, er nettopp den et ganske godt eksempel på det, for hva er det som har skjedd når vi har overlatt den totalt til markedet? Vel, under finanskrisen gikk boligutbyggingen i Norge dramatisk ned, og konsekvensene av det så vi noen år etterpå med den prisstigningen man fikk, som skyldtes bl.a. fallet i boligutbyggingen under finanskrisen. Så når regjeringspartiene sier at nei, vi skal ikke ha en boligplan, dette skal markedet fikse selv, så har vi allerede sett en fasit på hva som blir konsekvensene av det. Forslagene vi fremmer her, handler om å gi kommunene flere verktøy til å kunne drive boligpolitikk som er tilpasset utfordringene der de er. Det kan være Husbanken, som nettopp vil kunne gi lån til unge etablerere i samarbeid med kommunene, og da særlig de kommunene som har behov for at flere unge etablerer seg der. Dette har jeg vært ute i kommunene og snakket med dem om at de ønsker og har behov for. Eiendomsskatt: I Oslo er det et stadig voksende antall sekundærboliger som bidrar til en mer segregert by, og som presser ut bl.a. sykepleiere og andre blant folk flest fra indre by. Hvis man i Oslo kunne ha hatt muligheten til å øke skatten på sekundærboliger, kunne man lokalt ha ført en mer sosial boligpolitikk. Avslutningsvis, til det at man bare kutter på kravene og gjør det billigere å bygge ut boliger: Erfaringene viser at det nok er utbyggerne som stikker av med den gevinsten, og at det ikke er folk flest som sitter igjen med den.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Vi hører her fra representanten fra Høyre at SVs svar er at økt skatt på bolig skal løse alle problemene i boligmarkedet. Vi behandler nå syv ulike boligforslag fra SV. SV har flere ganger fremmet også en lang rekke andre forslag, nettopp for å løse utfordringene i boligmarkedet. Flertallet av disse forslagene handler ikke om skatt; de handler om en lang rekke andre virkemidler for å ta grep om boligmarkedet. Jeg synes egentlig, for å være helt ærlig, det er skuffende at Høyre og regjeringspartiene i så liten grad er villig til å diskutere substansen og innholdet i de ulike forslagene og villig til å diskutere politikk i det hele tatt når det gjelder boligmarkedet. Men det ser ut til at de ideologiske brillene her er på, og at boligmarkedet altså skal overlates til markedet.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Representanten Heggelund mener vi i SV skjuler vårt oljestandpunkt. Da tror jeg vi kan slå fast at representanten må ha fulgt usedvanlig dårlig med. Det er lett å være etterpåklok når man har fasiten, og når det gjelder oljeindustrien i Finnmark, er det kanskje særlig lett. For det vi ser med Johan Castberg-feltet nå, har vi sett før. Goliat-feltet er allerede utbygd, og heller ikke det har ilandføring. Jeg har fulgt oljeindustriens planer i Finnmark i 15 år, og historien gjentar seg. Først går oljeselskapet ut med planer om ilandføring. Lokalt skåles det i champagne, og det spises kake, gjerne fasilitert av oljeindustrien. Så får oljeselskapet masse støtte og hurrarop for planene sine. Så går det noen år, og vips – planene om ilandføring legges bort. Og dette kan oljeselskapene gjøre uten frykt for konsekvenser, for selv om flere politikere har vært høye og mørke og sagt at oljen må på land, ellers blir den liggende, har man vært bemerkelsesverdig lite villig til faktisk å sette makt bak kravene. Det samme gjentas her i salen: Man synes det er synd at denne oljen ikke kommer på land. Men da er det oppsiktsvekkende hvor servile politikerne her er overfor oljeindustrien. Hele Norges oljeindustri viser jo at man må styre oljen politisk. Hvis ikke politikerne siden 1970-tallet hadde stilt krav til de internasjonale oljeselskapene, ville de ha kommet hit, pumpet opp oljen vår og dratt, uten at vi hadde fått de fantastiske ringvirkningene som vi har fått. Equinor – eller Eni, for den saks skyld – har ikke noen egeninteresse av ilandføring eller lokale leverandører. De har sin egen bunnlinje å tenke på, ikke vertskommunens økonomi. Da kan representantene her gjerne si fra denne talerstolen at det er synd at man ikke får ilandføring. Men man demonstrerer ikke noe annet enn sin egen maktesløshet. Avslutningsvis: Det må være et gigantisk tankekors for partiene som så helhjertet støtter opp om disse utbyggingene, at både Goliat- og Johan Castberg-feltet er så marginale prosjekter i Barentshavet at en ilandføring velter lønnsomheten. Goliat-feltet er antageligvis allerede et tapsprosjekt totalt sett for den norske stat, og det skal bli spennende å se fasiten for Johan Castberg-feltet, som skal produsere olje i en tid da hele verden jobber for å gjøre seg uavhengig av nettopp fossil energi, og kostnadene for fornybar energi stuper. Johan Sebastian Welhaven sa i sitt dikt «Republikanerne»: «De saa paa hverandre. Han vandred sin Vei. De havde Champagne, men rørte den ei.»
Kjell-Idar Juvik (Arbeiderpartiet), 2019-12-17:
Et godt liv handler også om å ha et eget hjem. Jeg er glad for at en samlet komité står fast på eierlinjen, og at målet om at flest mulig skal eie sin egen bolig således ligger fast. Men muligheten for å kjøpe seg egen bolig er svært skjevt fordelt. Jeg registrerer, dessverre, at regjeringspartiene stort sett ser ut til å være fornøyd med dagens boligpolitikk. De skryter samtidig av viktigheten av Husbanken. Jeg er enig i at Husbanken er en viktig faktor, men hadde de ment dette, hadde de også økt utlånsrammene ytterligere. Jeg vil vise til Arbeiderpartiet. Vi har i vårt budsjett for 2020 tatt dette på alvor og gått for en økning, som ville gitt en snarlig effekt for mange som i dag sliter med å skaffe seg egen bolig. Arbeiderpartiet mener det ikke er behov for flere nasjonale planer om boligbygging, utover det som allerede er praksis, men det er behov for tiltak og handling. Arbeiderpartiet mener at målrettede virkemidler gjennom Husbanken og andre ordninger er viktig for å sikre at også unge, vanskeligstilte og enslige skal ha mulighet til å eie egen bolig, og ikke minst ta del i den vellykkede norske eiermodellen vi har for bolig. Her mener jeg det blir gjort for lite fra regjeringen. I vårt alternative budsjett har vi lagt inn 100 mill. kr ekstra til bostøtte, slik at flere kan få og støtten kan økes. Vi har videre foreslått å øke utlånsrammen til Husbanken med hele 9 mrd. kr og sørge for at unge førstegangsetablerere blir en egen målgruppe her. Et annet stort problem er boligbygging i distriktsområder og områder hvor byggekostnadene kan overstige panteverdien på boligen. Her sliter mange med å få finansiert egen bolig, på grunn av at markedsverdien er lavere enn lånet når nøkkelen settes i døra. Jeg registrerte at statsråden var usikker på omfanget av dette. Da vil jeg kanskje tilråde at man gjør en kartlegging av det, for det er betydelig og gjelder mange. Dette må vi ta på alvor. Det er derfor skuffende at ikke regjeringspartiene støtter forslaget som ligger fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet om å få en utredning om nasjonal boligutbygging. Så til Fremskrittspartiet og eiendomsskatt: Hadde nå regjeringen gjort det sånn at kommunene hadde fått en tilstrekkelig ramme for å kunne drive sine tilbud, hadde de kanskje kunnet satt ned eller fjernet eiendomsskatten.
Jøran Kallmyr (Fremskrittspartiet), 2019-12-17:
Jeg skal være litt kort. Dette gjelder salderingen for 2019. At man har igjen penger på en overslagsbevilgning som skal gå til å dekke husvære for asylsøkere, er noe helt annet enn å bruke pengene på relokalisering til Norge. Det er en helt annen problemstilling, og det hører ikke hjemme i en salderingsdebatt. Det hører hjemme i en budsjettdebatt eller i en sak om relokalisering. Det samme gjelder økte oppholdssatser på asylmottak. Det er noe SV gjerne kan diskutere i statsbudsjettet, men ikke i salderingen. Dette er altså penger som skal gå tilbake og bli brukt opp i år, så det SV egentlig har tatt til orde for her, er vel en liten julegave til sine kjernevelgere. Det er ikke en budsjetteknisk justering, det er et politisk ønske fra SV.
Jøran Kallmyr (Fremskrittspartiet), 2019-12-17:
Det er en viktig sak og et viktig prinsipp som representanten Wiborg tar opp. Slike saker er utfordrende for oss som samfunn fordi de fleste av oss kanskje ikke liker budskapet. Like viktig er det at det budskapet skal få lov til å slippe fram. Vi har sett hvordan det går i samfunn der myndighetene begynner å sette grenser for hva det skal være lov å si og ikke si i en demonstrasjon. Det kan høres tilforlatelig ut at man begrenser ytringsfriheten til at bare det som folk flest liker, skal kunne bli sagt, men det er en farlig vei, som raskt leder til diktatur. Derfor er det så viktig at ytringsfriheten vår er slått fast i Grunnloven, og at uansett om vi sterkt misliker det som blir sagt, skal vi forsvare retten til å si det. Det problematiske er hvis man f.eks. skal ha en ordning i politiet der man på forhånd skal begrense en ytring, fordi det kan være en oppfordring til f.eks. ulovligheter. Det vil fort gli over til å bli en forhåndssensur, noe som er i strid med Grunnloven. Den andre problemstillingen er av en mer praktisk art – hvordan selve demonstrasjonen skal bli gjennomført. Det er så klart et paradoks at hvis det blir nok motdemonstranter og nok lyd imot, er det vanskelig å få ytret seg, men politiets oppgave er ikke å sørge for et mikrofonstativ for dem som skal holde en demonstrasjon eller en motdemonstrasjon. Politiets oppgave er å opprettholde ro, orden og sikkerhet – ikke sørge for at ytringene blir hørt av andre, men sørge for at ytringene kan bli sagt, og at de kan bli sagt i en slik setting at en ikke blir angrepet av andre. Og enhver person i en slik demonstrasjon – enten det er en motdemonstrant eller en demonstrant – som ikke etterkommer f.eks. politiets anmodning, vil få en reaksjon fra politiet hvis vilkårene for det er til stede.
Jøran Kallmyr (Fremskrittspartiet), 2019-12-17:
Det ble reist sammenligninger mellom koranbrenningen og regjeringens reaksjon den gang på karikaturtegningene. Jeg har lyst til å understreke at vi som regjering selvsagt må få lov til å ta politisk avstand fra et budskap vi ikke liker, men det er forskjell på å ta avstand fra et budskap vi ikke liker, og på å beklage at handlingen kunne skje i vårt land, sånn jeg har forstått skjedde under karikaturstriden. For da beklager man også at man har ytringsfrihet. Vi kan ikke beklage at en organisasjon forsøkte å brenne en koran i Norge, men vi må få lov til å si at vi ikke er enig i selve handlingen. Det er en ganske stor forskjell. Representanten Grimstad tok opp Unge Venstres kampanje «Legalize it». Det var nok ikke politiet som grep inn der, men narkotikaforeningen til politiet. Politidirektøren gikk veldig klart ut og sa at de må lære seg å skille litt bedre mellom politirollen og rollen som medlemmer av en frivillig organisasjon. Jeg synes vi fikk håndtert denne situasjonen ganske bra, og det ble ettertrykkelig slått fast både fra statsråd Sanner og fra meg at vi heller ikke der kan drive med forhåndssensur, verken på skolen eller ellers i samfunnet. Representanten Grimstad tok også opp dette med ytringsfriheten til embetspersoner og viste til politidirektørens utspill i forbindelse med rusreformen. Jeg må få understreke at en politidirektør må få lov til å komme med sine faglige anbefalinger i en pågående politisk debatt. Det mener jeg er viktig. For politiet besitter en enorm kunnskap, og det er viktig å få fram den kunnskapen også i samfunnsdebatten. Hvis ikke har vi begynt å legge begrensninger på ytringsfriheten, slik at vi går glipp av viktig informasjon som også kan brukes som et beslutningsgrunnlag for denne sal når saken til slutt kommer hit.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2019-12-17:
Jeg skal bruke taletiden min på det samme temaet som komitélederen. I forslaget som kommer fra regjeringen, åpnes det nettopp opp for at vi kan kjøpe kvoter som vi kan bruke, istedenfor å ha nasjonale klimakutt. Det gjør at Norge nå ikke lenger har et nasjonalt klimamål som er enkelt for folk å forholde seg til. Regjeringens opplegg for klimapolitikken gjør den så uforståelig at selv medlemmer av regjeringen ikke vet hva som er regjeringens klimapolitikk. Klimapolitikken trenger det motsatte. Den trenger at vi setter oss klare mål, sånn at folk og næringsliv vet hva de skal forholde seg til. Jeg mener at det grepet regjeringen gjør, åpenbart er dårlig klimapolitikk, fordi det gjør at vi kanskje ikke behøver å kutte utslippene så mye som vi burde ha gjort. Vi burde ikke lempe på våre forpliktelser. Men det grepet som gjøres, er også dårlig næringspolitikk, for dette er kutt som uansett på et eller annet tidspunkt må gjøres. Det eneste vi får, er noen utsettelser. Vi mener at vi bør investere pengene i Norge, skape nye arbeidsplasser og ny teknologi framfor å kjøpe oss fri. Så hører vi Venstre, både i innlegget som vi akkurat nå hørte, og vi har hørt Ola Elvestuen flere ganger, vikle seg inn i en argumentasjonsrekke om at dette egentlig er et bra grep for klimaet. Jeg er helt sikker på at hadde Ola Elvestuen vært i opposisjon, hadde han ikke sagt det samme. Da hadde det vært mer ærlig om de sa det som det faktisk er: her har de tapt en kamp mot Erna Solberg og Siv Jensen, det er de som har hatt det avgjørende ordet. Igjen har klimaet tapt diskusjonen. Det er det ikke bare vi som sier – en samlet miljøbevegelse sier det samme, og vi hører det fra mange krefter i næringslivet. Samme dagen som regjeringen gjorde dette, hadde Jens Ulltveit-Moe en veldig interessant kronikk i Aftenposten, hvor han skrev: «Å legge inn enda et slingringsmonn blir som å trykke på slumreknappen for norsk næringsliv.» Det er det vi ikke trenger. Vi trenger ikke en slumreknapp verken for næringslivet eller for klimaet, vi trenger ikke nye unnskyldninger og nye utsettelser. Derfor bør Norge istedenfor se på hva våre naboland gjør. Med sosialdemokratene i førersetet i både Danmark og Sverige har de satt seg en helt annen takt for klimapolitikken. Den svenske regjeringen, ledet av Stefan Löfven, sier at denne muligheten skal de ikke benytte seg av. Den danske regjeringen, ledet av Mette Frederiksen, har lagt fram Europas mest ambisiøse klimamål, hvor de skal kutte 70 pst. innen 2030. Det er å vise lederskap på en helt annen måte enn det vi ser i Norge. Det kommer veldig uklare signaler fra regjeringen. Noen sier det Ketil Kjenseth sa. Fra Statsministerens kontor sier man at man selvsagt skal benytte denne muligheten. Vi hører Fremskrittspartiet si det samme. Det eneste som er sikkert, er at skal vi ikke bruke denne muligheten ved å bruke disse kvotene, må vi faktisk vedta det, og det er det Arbeiderpartiet har foreslått. Jeg tar opp det forslaget som Arbeiderpartiet står bak sammen med SV. Det erstatter det som er mindretallsforslaget i innstillingen.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2019-12-17:
Dette ble en veldig illustrerende debatt for hva dette egentlig handler om. Da jeg hørte innlegget til Stefan Heggelund, tenkte jeg at jo dårligere sak man har, jo høyere stemme bruker man. For der ble det snakk om privatisering av jernbanen. Det ble snakk om ACER. Det ble det snakk om ting som overhodet ikke har noe å gjøre med den saken vi nå diskuterer. Det vi diskuterer nå, er at regjeringen åpner opp for at man skal kunne ha mindre utslippskutt nasjonalt ved å bruke kvoter internasjonalt. Egentlig er ikke dette noen ny debatt. Da Arbeiderpartiet foreslo dette sammen med SV og Miljøpartiet De Grønne da klimastrategien ble behandlet for snart to år siden, ble vi møtt med massive angrep fra Høyre og Fremskrittspartiet, som mente at dette var helt gal klimapolitikk. Nå prøver de å late som om de egentlig har vært enig hele veien, men det var massive angrep da Arbeiderpartiet foreslo dette første gang. Venstre har på en måte skiftet side. Da meldingen kom, sa Ola Elvestuen at den meldingen som klimaminister Vidar Helgesen la fram, ikke var god nok, nettopp fordi man åpnet opp for det han selv står som ansvarlig for. Kristelig Folkeparti har de siste årene sluttet å snakke om klima. Ola Elvestuen sa i replikkordskiftet at grunnen til at man ikke kunne stemme for dette forslaget, var at det var det regjeringen mente. Det er interessant å høre hva de andre regjeringspartnerne sier. Statsministerens personlige rådgiver gikk til frontalangrep på Arbeiderpartiets politikk og skriver at Arbeiderpartiet har skiftet standpunkter. Så skriver jeg: Hva mener dere selv? – At vi må bruke fleksibiliteten innenfor EUs rammeverk, selvfølgelig. Det er det statsministerens kontor sier. Terje Halleland går opp etter å ha hørt Ola Elvestuen og sier at dette er ikke regjeringens politikk. Jeg er uenig med Terje Halleland, men jeg setter pris på at han er ærlig. Han sier det som faktisk er regjeringens politikk. Han prøver ikke å tåkelegge det og bortforklare det med noen andre ord. Han sier det som det er. Nå ser jeg Venstre står på talerlisten etterpå. Da vil de nok sikkert si at dette skal de bare gjøre dersom det er strengt tatt nødvendig. Men hvem er det som skal bedømme om dette strengt tatt er nødvendig? Det er selvfølgelig Siv Jensen og Erna Solberg, og da vet vi jo hva som er fasiten. Det vi nå får, er noen nye slumreknapper. Vi får noen nye utsettelser. Venstre har gått på et nytt stort klimanederlag, og det hadde vært bedre om de sa det som det var, istedenfor å prøve med nytale og pakke dette inn som god klimapolitikk, for det er det ingen som tror på. Det er bare regjeringens egne medlemmer som mener dette er et riktig grep for Norge.
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Resultatet av klimaforhandlingene i Madrid var svært skuffende. Til tross for det siste årets skolestreiker fra millioner av skoleelever verden over, klimabrøl og det faktum at store deler av næringslivet ønsker å få fortgang i klimaomstillingen, klarte ikke verdens miljøvernministre å svare på den klimahandlingen som folk over hele kloden krever, og som trengs dersom vi skal unngå de verste konsekvensene av klimakrisen. Derfor blir handling i hvert enkelt land nå stadig viktigere. Det er først og fremst rike land som Norge som kan lede an, som kan utvikle teknologi, og som kan vise at vi kan ha et godt fungerende velferdssamfunn med lave utslipp. Det norske svaret på skuffelsen fra Madrid må være at vi i begynnelsen av februar melder inn økte ambisjoner om utslippskutt, som vi er forpliktet til gjennom Parisavtalen. Vi må sørge for at tempoet holdes oppe. Vi kan ikke sitte og vente på at EU skal bli ferdige med sine runder før vi melder inn våre nye mål. Jeg håper derfor at klima- og miljøministeren vil bekrefte i sitt innlegg at Norge skal holde tempoet oppe, og at vi kommer til å melde inn våre nye mål i februar neste år. Videre må 2020 bli året hvor regjeringen legger fram en plan for Stortinget som viser hvordan Norge skal kutte sine utslipp fram mot 2030. Vi må få en bred enighet i Stortinget om et klimaforlik, sånn at vi ikke nok en gang bryter klimamålene, som regjeringen gjorde da de brøt klimamålet for 2020 i høst. Da er det viktig at de kvotene regjeringen har tenkt å overføre fra EUs kvotesystem til den ikke-kvotepliktige sektoren, ikke blir en hvilepute, ikke blir en slumreknapp, som Jens Ulltveit-Moe sa i et avisinnlegg tidligere i høst. Derfor har SV, sammen med Arbeiderpartiet, i dag foreslått at Stortinget slår fast at disse kvotene ikke skal brukes til å dekke opp for manglende innenlandske utslippsreduksjoner, som vi har sett enkelte talspersoner for regjeringspartiene ta til orde for. Kun da kan vi si at denne kvoteflyttingen bidrar til større utslippskutt enn vi ellers ville hatt. Slår vi ikke dette fast, er det grunn til å tro at sterke krefter i regjeringen vil bruke disse kvotene til å dekke opp for en manglende innsats her hjemme.
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Jeg må si at dette er litt forvirrende. Statsråden sier at Arbeiderpartiet og SVs forslag er regjeringens politikk, men vil ikke stemme for det, og i sine svar til representanten Barth Eide sier statsråden at målet til regjeringen er at disse kvotene ikke brukes. Det er også det som står i proposisjonen. Mine spørsmål til statsråden er: Er det sånn at alle regjeringspartiene klart og tydelig slår fast at det overhodet ikke er aktuelt å bruke disse kvotene til å dekke opp for manglende innsats på hjemmebane, og vil det når regjeringen kommer med sin klimaplan neste år, slås fast at disse kvotene ikke skal brukes til å dekke opp manglende innsats på hjemmebane?
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Kamerat Halleland var forbilledlig ærlig og viser for denne sal uenigheten innad i regjeringspartiene. Kamerat Halleland bekrefter jo det som opposisjonen sier, at sterke krefter innad i regjeringen ønsker å bruke disse kvotene for å svekke innsatsen på hjemmebane. Den ærligheten skulle jeg ønske at også andre representanter fra regjeringspartiene hadde mot til å inneha. Det står jo også i sammendraget i innstillingen til denne saken. Første setning under den delen som dreier seg om dette, er: «For å oppnå større sikkerhet for at Norge vil kunne oppfylle de årlige utslippsbudsjettene i perioden 2021–2030, foreslår regjeringen at Norge melder inn en intensjon om årlig å konvertere kvoter fra Det europeiske kvotesystemet (EU Emission Trading System(EU ETS) (EU ETS) Jeg gjentar første del: «For å oppnå større sikkerhet for at Norge vil kunne oppfylle de årlige utslippsbudsjettene i perioden 2021–2030» – det står ingenting der om at det skal gi økte globale utslipp. Nei, det den setningen viser, er at man har tenkt å kunne bruke de kvotene til å dekke opp for manglende innsats på hjemmebane. Så hører vi representanten Heggelund snakke om at det er små forskjeller i norsk klimapolitikk. Ja, hadde det bare vært så vel. Representanten sier videre at det ikke er levert inn forslag som ville fått fortgang i arbeidet med å nå 2020-målene. Vel, da tror jeg at jeg må minne representanten Heggelund om planen som SV la fram allerede før valget i 2017, som innebar et utslippskutt i de årene vi snart har bak oss, som ville gjort at vi nådde de klimamålene Norge satte seg. Det er faktisk behandlet om lag 90 forslag i denne sal som regjeringen dessverre har stemt imot.
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Representanten Kjenseth sier at Norge kutter utslipp. Ja, et av de årene regjeringen har styrt, har Norge kuttet utslipp ved å få norske bilister til å kjøre med en orangutang på tanken. Jeg vet ikke om det er noe man bør være stolt over. Det sies videre at opposisjonen henger etter. Vel, da tør jeg spørre representanten fra Venstre hvor Venstre var da SV foreslo at Norge skulle kutte sine utslipp med 60 pst. innen 2030. Det sies også av representanten Heggelund at det ikke er rart å snakke om konkrete klimatiltak i denne debatten. Det er jeg enig i. Men da kategorisk å unnlate å nevne klimatiltak man selv har stemt mot, som bedre nattog internt i Norge, som nattogforbindelse til Berlin, som bedre togforbindelse til Hamburg, København, Stockholm og Göteborg …(Presidenten avbryter.) (Presidenten avbryter.)
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Den 22. april 2015 kunne stortingsrepresentant fra Fremskrittspartiet og Finnmark Jan-Henrik Fredriksen gledesstrålende slå fast at han regnet ilandføringen av oljen fra Johan Castberg-feltet som spikret. Hva sier statsråden til dette i dag, og hva vil statsråden gjøre for at ilandføringen gjennomføres, slik Statoil, nå Equinor, lovet?
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Jeg vil spørre statsråden videre, for som jeg tok opp i mitt innlegg, er ikke dette første gangen oljeselskapene har lurt befolkningen i nord med tanke på den sysselsettingsgevinsten og de ringvirkningene en utbygging av oljeplattformer i Barentshavet skal gi. Spørsmålet mitt til statsråden er: Hva tenker statsråden om videre utvikling av oljevirksomhet i Barentshavet om oljeselskapene gang på gang fortsatt skal bryte de løftene de kommer med til lokalbefolkningen?
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Ja, undertegnede og statsråden tenker nok vidt forskjellig om oljevirksomheten i Barentshavet. Men spørsmålet mitt nå er: Går det en grense for statsråden for hvor mange løftebrudd lokalbefolkningen i nord skal måtte stå overfor fra oljeselskapene før også statsråden sier at nok er nok – at enten må løftene overholdes, eller så får de ikke tilgang til disse feltene?
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Vi i SV blir i debatten beskyldt av enkelte for å dekke over vårt primærstandpunkt i denne saken. Men da har man med respekt å melde ikke fulgt med på det innlegget jeg holdt, der jeg la stor vekt på den motstanden SV har hatt mot dette prosjektet. Så sier representanten Halleland, som utenfor denne salen er kamerat Halleland, at det er merkelig at et parti som er imot prosjektet, fremmer forslag om ilandføring. Og ja, jeg er helt enig. Det er merkelig at et parti som er imot prosjektet, må ta det ansvaret som partiene som har stemt det igjennom, ikke har tatt, men som de burde ha tatt, for dem som må ta de største belastningene, den største risikoen for fiskerier og natur ved utbyggingen, og sørget for å stille klare krav til Equinor om at det skulle ilandføres, og at det skulle gi sysselsetting og ringvirkninger i Finnmark. Da må vi som er motstandere av prosjektet i utgangspunktet, ta dette ansvaret og fremme de forslagene som fremmes må. Så håper jeg at stortingsflertallet gjennom denne saken og andre oljeutbygginger som vi har hatt i Barentshavet, ser det spillet man er utsatt for fra oljeselskapene. Jeg håper man ser at man gang på gang blir lovet gull og grønne skoger, men gang på gang forsvinner både gullet og de grønne skogene i form av sysselsetting og ringvirkninger lokalt. Jeg håper at stortingsflertallet framover ikke lar seg lure av framtidige fagre løfter fra oljeindustrien, men at stortingsflertallet sammen med SV blir med på å sette grenser for oljeindustrien og si at nok er nok. Den grensen kan Stortinget sette neste år når vi skal behandle den bebudede meldingen fra regjeringen om forvaltningsplanen for Lofoten og Barentshavet.
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Representanten Kjenseth setter søkelys på noe helt essensielt i denne saken: klimarisiko og den økonomiske risikoen som Norge tar ved utbyggingen av Johan Castberg-feltet. Dette var også spørsmål som SV reiste under behandlingen av selve utbyggingssaken da vi hadde den til behandling her i Stortinget før sommeren i fjor. Vi stemte imot utbyggingen. Venstre stemte for. Vi la også fram forslag om å få en klimarisikoanalyse av utbyggingen i lys av Parisavtalen. Dette stemte Venstre også imot, men jeg tolker signalene fra representanten Kjenseth som at partiet kanskje har kommet på bedre tanker etterpå. Så er det ikke sånn at vi sier at man kanskje  skal verne Barentshavet nord mot oljevirksomhet; vi sier at det må  vi gjøre, av hensyn til klimaet og sårbar natur.
Ola Elvestuen (Venstre), 2019-12-17:
Resultatet av klimatoppmøtet i Madrid og effekten av det vil vi få vite i 2020, for uttalelsen fra Madrid gir en tydelig beskjed til verdens land om at man bør forsterke sine mål og melde dem inn til FN i 2020. Norge har sagt at vi vil forsterke våre mål, og vi har jobbet opp mot EU, som kom med sitt utspill under møtet, om at de skal øke sine mål til opp mot 55 pst. Vi jobber opp mot EU for at de skal lande på 55 pst. Nå har vi endelig fått vedtak om felles oppfyllelse med EU av klimamålet for 2030, og gjennom det får vi mulighet til å overføre klimakvoter fra EUs kvotesystem til ikke-kvotepliktig sektor. Vi må i tillegg si fra til EFTAs overvåkingsprogram innen utgangen av 2019 om vi vil overføre klimakvoter i perioden 2021–2030. Det var utgangspunktet, men Alltinget på Island har ennå ikke gjort sitt vedtak, derfor vil denne tidsfristen nå sannsynligvis bli i slutten av januar. Vi må tidligst melde inn dagen etter at Island har gjort sitt vedtak. Regjeringen vil benytte denne muligheten, men regjeringens mål om at reduksjonene i ikke-kvotepliktige klimautslipp skal skje gjennom innenlandske tiltak, ligger likevel fast, og vi planlegger videre for dette. Vi skal legge fram forslag og en plan til neste år om hvordan vi skal kutte minst 45 pst. i Norge i ikke-kvotepliktig sektor. Bare om strengt nødvendig kan fleksibiliteten i EUs rammeverk benyttes. Norge kan overføre totalt knapt 6 millioner klimakvoter over perioden 2021–2030. Det er mulig å gjøre en ny vurdering i 2026, slik at vi nå binder oss til å overføre 3 millioner kvoter. Norge får årlig en viss mengde klimakvoter som vi auksjonerer bort til europeiske bedrifter som deltar i EUs kvotemarked. Klimakvoter som Norge overfører, vil tas fra det årlige norske auksjonsvolumet. Det vil si at hvis vi ikke gjør dette, vil de bare bli solgt i kvotemarkedet. Overføringene av klimakvoter vil isolert sett redusere utslippene innenfor kvotesystemet. Om de overførte kvotene ikke benyttes mot forpliktende ikke-kvotepliktig sektor, vil de bli slettet etter oppgjøret for utslippsåret 2030 og dermed bidra til overoppfyllelse av klimaforpliktelsene på europeisk nivå. Det er dette som er regjeringens plan. Altså: Anmodningsvedtaket som foreslås, er det regjeringen ønsker å gjøre.
Ola Elvestuen (Venstre), 2019-12-17:
Det er fordi jeg ikke ser noen grunn til at Stortinget skal anmode regjeringen om å gjøre det regjeringen har tenkt å gjøre, og det regjeringen fører en politikk for å gjøre, og som vi kommer med en plan for til neste år, nettopp fordi vi skal ha minst 45 pst. reduksjon og overoppfylle det som er forpliktelsen fra EU.
Ola Elvestuen (Venstre), 2019-12-17:
Det jeg sier, er at regjeringens politikk og plan er at vi skal overoppfylle målet i ikke-kvotepliktig sektor, men at vi legger fram en plan til neste år om at vi skal ha minst 45 pst.
Ola Elvestuen (Venstre), 2019-12-17:
Regjeringens samlede plan er at vi skal kutte mer enn 45 pst. i ikke-kvotepliktig sektor fram mot 2030, og vi skal legge fram den planen til neste år. Med gjennomføring av den planen vil det ikke være noe behov for å bruke denne fleksibiliteten. Vi overoppfyller, og disse kan slettes i 2030.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-12-17:
Dette er et ganske viktig spørsmål selv om det kan framstå som litt teknisk, for det er altså snakk om å utnytte den muligheten som avtalen med EU har gitt oss for å overføre kvoter fra ETS, altså fra kvotepliktig sektor til ikke-kvotepliktig sektor. Det vi nettopp hørte, var en statsråd som sa at regjeringens mål – jeg tror det skal forstås som ambisjon – er at man helst ikke skal bruke denne muligheten til i praksis å øke utslippspotensialet i kvotepliktig sektor. Hvis det er regjeringens mål, hvorfor ikke da stemme for det i Stortinget, slik at vi slår det fast en gang for alle? I dokumentet vi har fått, framstår det som om dette skal være en reserve man skal kunne bruke om man ikke lykkes på egen hånd. Det blir nettopp den slumreknappen som flere av mine kolleger har vært inne på. Hvorfor ikke da vedta her og nå at vi ikke kommer til å bruke den muligheten? Da binder vi oss til masten, og vi vet hva vi har å planlegge etter.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-12-17:
Jeg er litt usikker på hvordan jeg skal tolke dette, for vi får på den ene siden høre at dette skal være en reserve som man helst ikke skal bruke. Så får vi høre at det er regjeringens mål ikke å bruke den, men det er altså ikke vilje til å vedta at den ikke skal brukes. Forskjellen på regjeringens forslag og SV og Arbeiderpartiets forslag er at vi slår fast i vedtaks form at vi bestemmer oss her og nå for ikke å bruke den, altså at vi binder oss til masten. Det oppfattet jeg ikke at statsråden sier seg enig i.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-12-17:
Hvis noen måtte være forvirret med hensyn til hva som er regjeringens politikk, er jeg ikke sikker på at det ble noe klarere nå, men jeg tolker det enn så lenge slik at man gjerne skulle se det slik at man kommer i en situasjon der man slipper å bruke disse ekstra «utslippskvotene» på ikke-kvotepliktig sektor, men at man reserverer seg muligheten til å bruke dem. Det er i hvert fall det det står i det vi har fått fra regjeringen, som sier at utslippsenheter som står på denne kontoen, kun kan benyttes dersom Norge har et underskudd, dvs. at vi ikke har oppfylt det årlige utslippsbudsjettet gjennom innenlandske utslippsreduksjoner eller utnyttelse av andre former for fleksibilitet. Med andre ord kan man bruke dem, så hvis man vedtar det regjeringen har foreslått, kan man bruke dem. Det er vel og bra at man har et ønske om å prøve å unngå det. Det er et ønske vi deler, men vi mener at vi i klimakrisens tid og rett etter Madrid ville stått oss på å slå det fast. Problemet her er jo at det som i utgangspunktet er en veldig god nyhet som vi praktisk talt alle står samlet om, nemlig at vi har bundet oss til EUs utmerkede plan for en mer ambisiøs klimapolitikk, har åpnet et lite smutthull, nemlig denne overføringen, som gjør at vi i prinsippet for første gang plutselig blir stående uten et absolutt fast nasjonalt mål for ikke-kvotepliktig sektor. Derfor kan ikke jeg forstå at ikke i hvert fall Venstres representanter ønsker å stemme for at vi slår dette helt konkret fast. Jeg har lyst til å bruke anledningen til å høre hva de andre regjeringspartiene mener. I det offentlige ordskiftet har f.eks. Fremskrittspartiet kanskje lagt noe mer vekt på det reservepotensialet og muligheten for å bruke dette, så det hadde vært nyttig om vi hadde fått høre her i salen om det er slik at hele regjeringen og dens parlamentariske grunnlag står samlet, eller om det faktisk er litt ulike syn på hvordan denne muligheten skal utnyttes.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-12-17:
Jeg vil si det slik at vi i løpet av denne debatten i hvert fall er blitt en del klokere om hva som er regjeringen og regjeringspartienes politikk. Da vi kom inn her, trodde vi det var to forskjellige standpunkter i regjeringen, men så skjønner vi at det egentlig er tre. Det er de som mener at det ikke er fleksibilitet her i det hele tatt, fordi fleksibiliteten ikke skal brukes. Det er de som mener det representanten Halleland – jeg holdt på å si representanten utenfor salen kjent som kamerat Halleland – framfører, at dette er en fleksibilitet man må kunne bruke. Og så er det den nye posisjonen til representanten Kjenseth: at det er en bitte bitte bitte liten fleksibilitet, eller en sikkerhetsventil, og det er et ord vi eventuelt godt kan adoptere. Det betyr altså at det er en sikkerhetsventil man eventuelt kan bruke. Da slår vi fast at det er forskjell på opposisjonen, representert ved SV og Arbeiderpartiet, og posisjonen. Vi mener at vi skal slå fast nå at akkurat denne sikkerhetsventilen vil vi ikke ha. Så kan man spørre seg om hvorfor man ikke vil ha en sikkerhetsventil, for det er i mange andre sammenhenger ganske klokt å ha. I dette tilfellet er det fordi det er viktig at vi har et veldig tydelig og krystallklart styringssignal til det norske samfunn, til norsk næringsliv: Vi skal oppnå de målene vi har satt oss i tråd med Parisavtalen, i henhold til kvotepliktig sektor. Vi skal ikke helst oppnå dem, prøve å oppnå dem eller glede oss over det hvis det tilfeldigvis er slik at vi oppnår dem: Vi skal styre mot å oppnå dem. Så er jeg enig med representanter her som sier at vi må ha en plan for å nå målene. Vi ser veldig fram til å jobbe med de planene for hvordan vi skal nå målene våre. Men da må man i utgangspunktet vite hva målene er. Det som faktisk har skjedd, innenfor en helhetlig, god historie, nemlig vårt nære samarbeid med EU som nesten hele salen her, fra ytre høyre til ytre venstre, har stemt for, har åpnet en mulighet for ikke lenger å ha et krystallklart mål i ikke-kvotepliktig sektor. Da er det fint at man reduserer de kvotene man har i kvotepliktig sektor, men det blir ingen fordel hvis man har en mulighet til å bruke dem i ikke-kvotepliktige sektorer i stedet. Så vi står på et forslag som sier at vi skal slå fast nå at vi godt kan konvertere dem. Da tar vi dem ut av ETS-systemet, og da blir det litt færre utslipp i kvotepliktig sektor, og det er en god ting. Men vi skal bestemme ved vedtak i Stortinget at vi ikke skal benytte oss av akkurat den fleksibiliteten som vi får på toppen av det rommet for utslipp vi allerede hadde i ikke-kvotepliktig sektor. Jeg mener at det er veldig klart, at opposisjonen er tydelig og klar, og jeg mener at regjeringspartiene har tre forskjellige varianter av samme forslag, og det er ikke blitt noe tydeligere for meg at regjeringen står samlet i denne saken.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-12-17:
Jeg ser fram til å bruke 15 minutter på dette. Jeg vil bare understreke at dette er en stor og viktig sak hvor vi kommer til å stemme for noen forslag som ble lagt fram av SV, og som de vel vil presentere. Det er veldig viktig for oss å få fram at lokale ringvirkninger er en helt sentral del av samfunnskontrakten når det gjelder utbygging av olje. Det var ekstremt viktig i årene da Sør-Vestlandet, Vestlandet og etter hvert Midt-Norge ble bygget ut, og det ble skapt store forventninger også i Finnmark da man sa man kom til å planlegge for en terminal på Veidnes. Så viste det seg at det ble brutte forventninger. Vi skjønner at det finnes noen privatøkonomiske resonnementer rundt dette, men vi tror denne saken er viktig for å opprettholde støtten til en viktig næring i Norge i en landsdel som fortsatt har den, og vi mener det er veldig alvorlig at forventningene ikke er møtt. Derfor støtter vi disse forslagene, og vi mener det er riktig. De vil bli presentert av forslagsstilleren etter meg, men de ligger altså på bordet, og jeg anbefaler Arbeiderpartiets gruppe å stemme for alle de tre forslagene. Vi kommer tilbake til mer argumentasjon for det i løpet av debatten.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-12-17:
Jeg ønsker ikke å bruke mye tid på å forlenge en debatt som har vært god og grundig, men jeg vil likevel si helt på slutten at jeg tror det vi har hørt fra mange partier – ikke bare de tre partiene som har varslet at de støtter forslaget fra SV, men også flere av regjeringspartiene – er et veldig klart signal som jeg er trygg på at regjeringen og olje- og energiministeren tar med seg, men som jeg håper at også næringen og Equinor tar med seg. Det vi kaller «license to operate», altså toleransen i samfunnet for en tross alt omstridt næring, nemlig oljenæringen, kommer ikke gratis, og man kan ikke lenger legge til grunn at dette går av seg selv, og at det blir som man selv vil i bransjen. Man er nødt til å opprettholde dette. Det har vært sagt av omtrent alle som har vært på talerstolen, fra opposisjon og posisjon, at det ble skapt veldig høye forventninger. De forventningene er ikke brutt. Jeg håper næringen tar med seg dette veldig tydelige signalet, som har vært uttrykt fra veldig mange på talerstolen i dag. Jeg har lyst til å understreke, som en som ikke selv kommer fra Finnmark, at jeg har spesielt stor forståelse for at alle representantene som kommer fra Finnmark, og også de som sitter og følger med hjemmefra, tenker dette i et langt historisk lys. Det er faktisk sant at i Finnmark har man vært vant til at folk fra lenger sør i landet har kommet og forsynt seg av ressursene, men i liten grad etterlatt næringsliv og verdier der oppe. Det tror jeg vi alle sammen skal ta inn over oss. Dette er særlig sensitivt, og det er særlig sensitivt i en periode da disse spørsmålene blir mer omstridt i Norge. Det er tydelig uttrykt. Noen av oss skal stemme for dette forslaget – mange andre har gitt uttrykk for forståelse for det. Det håper jeg man tar med seg videre på veien når vi skal inn i andre store debatter om oljenæringens framtid i Norge.