trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Arbeiderpartiet støtter det forslaget som Regjeringen har lagt fram om et sentralt kriseråd og en krisestøtteenhet som skal ligge i Justisdepartementet. Jeg deler også statsrådens vurderinger når det gjelder hvilket departement som må lede et kriseråd. Hvis det f.eks. dreier seg om bakteriologisk krigføring eller en stor epidemi, må det være departementsråden i Helsedepartementet som gjør det. Men så har jeg et spørsmål: Dersom det er uklart hvilket departement eller hvilken etat som faktisk har ansvaret i en krisesituasjon – og husk at dette ofte er situasjoner som er tidskritiske – hvem er det da som knipser i fingrene og sier at det er den departementsråden? Er det Statsministerens kontor?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Jeg tar til etterretning de strukturelle endringene som nå gjøres i Utenriksdepartementet, og tror at de er bra. Men det mest utfordrende kapittelet i denne meldingen er faktisk kapittelet om nordmenn i utlandet, som jeg også sa i innlegget mitt, og den mobiliteten som vi har, som er sterkt økende i en globalisert verden. Når det gjelder nordmenn, snakker vi om alt fra norske turister til norske næringslivsfolk som jobber i utlandet, vi har ansatte i FN, NORAD osv. Alle disse må forholde seg til folkerettens bestemmelser, og norske myndigheter må også bygge på folkerettens regler og bestemmelser. Det er altså vertslandets jurisdiksjon som gjelder. Her kan man være heldig eller uheldig. Vil Norge ta noe initiativ internasjonalt for å få til et sterkere internasjonalt samarbeid i en verden med så store folkevandringer? Og hvordan kan og vil Regjeringen trekke på f.eks. det internasjonale Røde Kors, FN-systemet osv?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Helse- og omsorgsdepartementet hadde en vesentlig operativ rolle under hele flodbølgekatastrofen og kom, som representanten Halvorsen sa, godt ut av dette – så vidt vi kunne skjønne. Helsedepartementet trakk i veldig stor grad på Forsvaret som operativ ressurs. Det dreier seg selvfølgelig først og fremst om Forsvarets sanitet, som stilte ikke bare med leger og sykepleiere, men også med psykologer og utstyr, med et eget transportfly og i tillegg med Herkules-fly, som bistod Røde Kors med å frakte varer inn til folk som trengte det veldig sterkt. Den siste stortingsmeldingen vi behandlet om samfunnssikkerhet og kriser, het betegnende nok «Samfunnssikkerhet og sivilt-militært samarbeid». Jeg vil spørre om hvordan helseministeren også framover tenker seg, bl.a. under øvelser, å koble inn nettopp Forsvarets sanitet, og om hvilket samarbeid som eksisterer mellom helsevesenet og Forsvarets sanitet.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2005-06-13:
Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, synes jeg i utgangspunktet at Regjeringens håndtering av katastrofen viste at det var forvirring. Det skjedde ikke noe til å begynne med, og det virket for oss utenforstående som om tingene ikke var i orden. Derfor har Fremskrittspartiet og Senterpartiet foreslått at lederansvaret skal ligge på Statsministerens kontor, hvilket statsministeren ikke er enig i. Det er antakeligvis heller ikke justisministeren, i og med at dette antakeligvis er en regjeringsbeslutning. Hvorfor mener justisministeren det er bedre at lederansvaret er delt, muligens på flere departementer, enn at det ligger på Statsministerens kontor?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2005-06-13:
Flodbølgekatastrofen viste etter min mening at det var svært dårlige rutiner for informasjonsutveksling mellom Utenriksdepartementet og våre utenriksstasjoner. Kan statsråden si noe nå om hva som er gjort og hva som vil bli gjort for å sikre en tilfredsstillende informasjonstjeneste?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-06-13:
Først: Uavhengig av denne saken vil jeg gjerne si at jeg synes pårørende ofte har vært en neglisjert gruppe i vårt land, ikke bare når det gjelder denne katastrofen. Det kan være innenriks, både når det gjelder helsevesen og når det gjelder store og dramatiske hendelser som knytter seg til hverdagslivet, bl.a. i justissektoren. Det representanten spør om, er om pårørendes erfaringer blir lyttet til. Svaret er ja. Det er vist til eksempler på at både i stortingsmeldingen og i komiteens innstilling, bl.a. det initiativ som Helsedepartementet har ivaretatt, og den måten som Helsedepartementet jobbet på da de var ledelsesdepartement i denne saken. Den mentalitet som da kom til uttrykk i dette samarbeidet fra Regjeringens side, og som ble møtt på en god måte i samarbeidet med de pårørende og deres støttegrupper og med de frivillige organisasjoner, vil vi ta med oss videre. Det er Regjeringens hensikt å systematisere dette på en slik måte at vi skal dra med oss det beste av det vi har lært av det smertelige vi nå har vært igjennom. Og så får vi på godt norsk vis sørge for at det blir et system som lever den dagen vi trenger det, om så skulle være. Og dessverre må vi være forberedt på det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-06-13:
Jeg tror vi bare må erkjenne at det å bygge ut et apparat som skal være godt nok for uventede situasjoner, innebærer stadig forbedring. Så til spørsmålet: Har jeg fått et forbedret apparat til rådighet? Svaret er ja. Har vi noe å lære av det? Absolutt! Skal vi ha ydmykhet framover? Ja! Kanskje noe av det viktigste vi skal ta med oss, er å trene oss mentalt til å tenke på det uventede. Derfor la jeg under høringen i komiteen og også i dag stor vekt på at det å gjennomgå scenarioer er en veldig viktig øvelse, for det er grunnlag for øvelser, tilsyn og planverk. Men jeg føler at vi nå har blitt klart styrket. I tillegg til det vi har nasjonalt, har vi fått noe som gjør at dersom det er nødvendig internasjonalt, har vi det. Jeg føler også at der Utenriksdepartementet sitter med ansvar, har de blitt styrket. Når det gjelder de frivillige organisasjonene, har det blitt lagt opp til i møter med dem at de kan være med i utrykningsteamene til UD, at vi skal bruke de frivillige ute der de er, og at de kan inngå i kriseinnsatsgrupper. Og fra min egen sektor har vi det svært brede og gode samarbeidet med Frivillige Organisasjoners Redningsfaglige Forum – en formidabel ressurs, med heder og ære fra denne talerstol!
Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-06-13:
Jeg vil først presisere at jeg ikke er privatpraktiserende statsråd. Når jeg legger fram noe på vegne av Regjeringen, taler jeg for Regjeringen. Deretter vil jeg sitere statsminister Kjell Magne Bondevik fra høringen, hvor representanten Width stilte et klargjørende spørsmål: «Nei, det er nettopp for ikke å viske ut ansvaret at vi foreslår den organiseringen vi gjør. Vi må følge ansvarsprinsippet. Helse- og omsorgsministeren er ansvarlig i forhold til Stortinget i saker innenfor helseområdet. Bryter det ut en krise på det området, er det Helsedepartementet og dets underliggende etater som har best oversikt.» Alle må da forstå at hvis det skulle bryte ut en pandemi, er det ikke en justisminister som har det best skikkede apparatet til rådighet. Og i en situasjon med Regjeringens kriseråd er det ingen handlingslammelse, for skulle det være uklarhet, er det mitt departement som sitter med ansvaret. Og skulle det så være uklarhet om lederdepartementet, er det statsministerens ansvar og plikt å skjære igjennom i samråd med de berørte statsråder. Så det vi gjør, er nettopp å mobilisere ansvaret i linjen hvor kompetansen sitter. Og så har vi gjennom kriserådet og krisestøtteenheten skaffet oss det vi trenger i tillegg, som Regjeringen i ydmykhet erkjenner etter flodbølgekatastrofen, og som komiteen på bred basis slutter seg til.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-06-13:
Først om bakgrunnen. Det som skjedde, og som er beskrevet både av Reinås-utvalget og i stortingsmeldingen, var at det foregikk en jevn drøfting under Utenriksdepartementets ledelse om hvem som skulle føre listene. På et tidspunkt som var omforent, ble listene overført. Men hva som er utslagsgivende for det som kommer etterpå, er jo den samlede erfaring slik det framgår av Reinås-utvalgets rapport og av Regjeringens vurdering av det. Det man da legger opp til, er å bruke nettopp de datasystemene man har, og noe av den oppfølgingen som vil følge av denne debatt, er å sørge for å få det praktisk på plass. Politiet har operativ kompetanse, men representanten har helt rett i at det da må være både datasystemer og praktisk rutine til stede for at det skal fungere. Vi bør kanskje i ydmykhet også erkjenne at skulle det skje noe ute, vil all verdens best trente politi i dette landet ofte kunne komme opp i svært vanskelige situasjoner. Representanten var inne på det i sitt åpningsinnlegg, at drar vi ut, er vi avhengig av velvilje, men så skal vi gjøre det vi kan på våre premisser, med vår kompetanse og med vår teknikk. Det blir kanskje den sentrale delen i oppfølgingen etter dagens debatt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-06-13:
Det er slik at kriseråd er opprettet fast med representanter fra de departementer som er nevnt. Hvis det i den situasjonen i kriserådet et lite øyeblikk er en uklarhet, er det Justisdepartementet som øyeblikkelig skal ta det ansvaret, og deretter umiddelbart sørge for en avklaring i forhold til statsministeren og Statsministerens kontor. Det er jo nettopp for at det ikke skal være gråsoner. Altså: Ansvaret i kriserådet ligger hos Justisdepartementet hvis det er tvil om lederdepartement, og hvis det skal føres over ansvar, er det statsministeren som kommer inn sammen med de berørte statsråder. Vi har erfaring for at det klarer vi å takle. Vi har også et kriseråd som fungerer. Vi har dessverre hatt muligheten til å teste det i forbindelse med det store jordskjelvet vi fikk på Sumatra –da var det heldigvis ingen tsunami. Vi har hatt andre situasjoner også. Ved å bruke rådet og krisestøtteenheten er jeg helt sikker på at vi får noen av de rutinene vi kjenner på sitt beste fra norsk operativt samarbeid, som vi har nasjonalt når det gjelder hovedredningssentralene våre, og som vi har i de aller beste utgavene i det sivil-militære samarbeidet – og som det jo skinner av når vi får øvd oss nok og har tilsyn. Øvelser, scenarioer og tilsyn er helt avgjørende for at vi skal bli gode når det kommer til stykket.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Jeg har to enkle spørsmål, for så vidt. Justisministeren får nå som før et stort ansvar for å håndtere krisesituasjoner. Mener statsråden at han nå har de instrumenter og fullmakter som skal til for å løse eventuelt kommende kriser på en bedre måte, gjennom det som blir vedtatt her i dag? Det andre spørsmålet går på det som statsråden selv var inne på – dette med bruk av frivillige organisasjoner. Kan statsråden gå noe inn på hvordan han har tenkt å bruke dem i det operative planverket, og eventuelt bruke de frivillige organisasjonene som er i utlandet, som misjonen, cruiseredere o.l.?
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Mitt inntrykk er at helseministeren og helsemyndighetene kom bra fra flodbølgekatastrofen. Jeg har derfor bare et par spørsmål. Nå var statsråden nokså bredt inne på det som gjelder pårørende, og jeg vet ikke om det er tid til å gå noe dypere inn på det, men jeg vil spørre: Hvordan fungerer den hjelpen videre i dag? Og: Hvordan fungerte norsk helsepersonell i en så stor internasjonal katastrofe?
Jan Petersen (Høyre), 2005-06-13:
Jeg er uten videre enig med Marit Nybakk i at en av de mest sentrale problemstillingene er nettopp spenningsfeltet mellom det faktum at mange nordmenn reiser flere steder, og kanskje lenger vekk enn tidligere, og i større antall. Samtidig må vi bygge på det helt grunnleggende, nemlig at skulle en krise eller katastrofe oppstå, er det ikke bare for Norge å rykke inn – for å bruke det uttrykket. Vi må forholde oss til mottakerlandenes myndigheter. Jeg tror vi vil oppleve veldig forskjellige både behov og muligheter for at norske myndigheter rykker inn. I så måte var vi i en heldig situasjon i Thailand, ved at de thailandske myndigheter var meget åpne for utenlandske bidrag og ønsket det velkommen, og vi hadde et så godt samarbeid som praktisk mulig under de kaotiske omstendighetene. Det behøver ikke være tilfellet i andre situasjoner, som det også nevnes, og da tror jeg ikke det er noe alternativ til å forholde seg til landets myndigheter og så godt og så konstruktivt som mulig sørge for et samarbeid bl.a. med andre nordiske land og gjerne også europeiske land.
Jan Petersen (Høyre), 2005-06-13:
Når utgangspunktet er landets myndigheter, ja, så er det landets myndigheter vi må forholde oss til så raskt som overhodet mulig. Men det betyr jo bl.a. at nødvendig forarbeid bør og skal være lagt bl.a. gjennom det planapparatet vi har, og at vi er så konkrete som mulig, slik at vi identifiserer de minimumsfaktorer som er. De oppgaver vi blir stilt overfor, vil være helt forskjellige om det skjer f.eks. et jordskjelv i et land med meget godt utbygd infrastruktur, eller om det skjer i et utviklingsland med relativt få ressurser. Dette kan man, tror jeg, bare behandle helt konkret, og jeg tror det er det som må være svært viktig for det planverket som vi nå har under utvikling i hver enkelt ambassade.
Jan Petersen (Høyre), 2005-06-13:
Jeg tror det er to hovedspørsmål her. Det ene dreier seg om de tekniske muligheter for å kommunisere, og på dette området har vi sørget for en oppgradering. Det er helt avgjørende f.eks. at vi nå får mulighet for satellittkommunikasjon med ambassadene. Noe annet er at våre staber må være store nok til å kunne håndtere både de store mengdene med informasjon som skal gis til folk, det som skal mottas, og den kommunikasjonen vi må ha med ledelsen ute. Men nettopp for å sørge for at man er bedre rustet ute, oppretter vi også disse utrykningsenhetene som er trenede og kan ta mer av ledelsen ute der og da, og det vil på mange måter unødvendiggjøre en del av de tingene som vi nå hadde behov for å kommunisere om.
Jan Petersen (Høyre), 2005-06-13:
Som jeg nevnte i mitt innlegg, satte vi jo i gang en god del arbeid uten å vente på denne debatten, fordi både vår egen vurdering og ikke minst Reinås-utvalgets innstilling gav oss materiale for det, og jeg syntes det var viktig å reagere så fort som mulig. Disse tingene er nå under fortløpende utvikling. Det gjelder ikke minst det planverket som vi skal arbeide med, hvor planene nå er under utarbeidelse. De må være konkrete, dvs. at vi må kunne trekke på krefter utenfor oss selv som er aktuelle i vedkommende land, og det er viktig å trekke dem inn i planverket. Og det er vel ingen hemmelighet at vi da f.eks. tenker på Den norske kirke i utlandet og andre organisasjoner som er permanent etablert ute. Der hvor de finnes, er de helt naturlige som samarbeidspartnere, og jeg har lyst til å si at det var stor hjelp i de kreftene som sluttet seg til oss i de kritiske dagene. Dette bør systematiseres, slik at vi kan utnytte det mye bedre neste gang.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-06-13:
Når det gjelder de pårørende, har vi altså satt i gang et arbeid – og det gjelder ikke bare pårørende etter tsunamien, men vi har invitert bredt fra alle de store katastrofene vi har hatt – for å systematisere de erfaringene som er gjort. Når vi innkalte til et møte så tidlig som vi gjorde, den 3. januar, var det for å få deres erfaringer fra hva som hadde vært viktig for de pårørende i en tidlig periode. Dette skal vi nå implementere i beredskapsplanene i Helsedepartementet, slik at vi kan møte de pårørende, etterlatte, osv. i neste katastrofe som eventuelt måtte komme, på en bedre måte, på en mer forberedt måte. Når det gjelder norsk helsepersonell, er det, som representanten antyder, faktisk snakk om flere tusen som har vært involvert til sammen, og det er klart at det har vært en stor belastning på helsevesenet som sådant i den akutte fasen. Men som jeg sa i mitt innlegg, hele helsevesenet er jo en beredskapsorganisasjon, og med 100 000 ansatte i norske sykehus har vi da også en betydelig ressurs å trekke på.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-06-13:
Komiteens leder har rett i at Helsedepartementet for så vidt hadde en betydelig rolle i dette fra første stund. Vi var tett involvert også i den perioden da utenriksministeren og Utenriksdepartementet hadde koordineringen, og vi var med på alle de møtene som var for å koordinere det. Der var ikke bare helsemyndighetene, men der var også Forsvaret og vi alle sammen. Jeg hadde en sterk følelse av og et sterkt inntrykk av, der vi satt de første timene og døgnene, med – jeg holdt på å si – ikke stort mer kunnskap om virkeligheten enn det CNN til enhver tid kunne meddele oss, at dette var en dugnad mellom alle relevante myndigheter. Jeg legger ikke skjul på at helsemyndighetene og Forsvaret har hatt et betydelig samarbeid. Det bør vi også ha, og det bør vi drille enda mer i framtiden, for Forsvaret har mye ressurser på sanitet. Men det er også slik at mye av den saniteten som man trekker på når det blir store saker i Forsvaret, er folk som til daglig jobber i helsevesenet. Så dette er sammenvevd på en god måte, og det skulle bare mangle at man ikke greide å dra nytte av de felles ressursene når krisen er som størst.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-06-13:
Når det gjelder utsagnet om talent og øvelse, er det allmenngyldig. Det er ingen som har fått olympisk medalje bare på grunn av talent, og det er ingen som har fått det bare på grunn av trening. Det er ingen tvil om at det være seg brannvesen, det være seg helsevesen, det være seg politi, det være seg Forsvaret, det være seg alle svære organisasjoner av denne typen som er satt opp med en betydelig bemanning for å håndtere kriser av større eller mindre grad, er organisasjoner som trekker på ressurser som er enorme, for å håndtere det operative. Utenriksdepartementets oppgave i de innledende dagene av denne krisen var ikke å ha titusenvis av ansatte som stod klare etter hvert som folk kom. Oppgaven var å håndtere informajonsflommen, rapportere hvilke behov det var, og det som gikk på kontakten med Thailands myndighet og andre lands myndigheter. Det er helt åpenbart, som utenriksministeren har sagt, og som det står i stortingsmeldingen, og som Reinås-rapporten faktisk også sier: Man kan aldri bemanne opp alle våre hundre utenriksstasjoner som beredskapsorganisasjoner totalt sett for å håndtere dette. Vi må alltid trekke på andres ressurser i tillegg.
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2005-06-13:
Jeg tillater meg å ta utgangspunkt i komiteens henvisning til behandlingen av St.meld. nr. 39 for 2003-2004, Samfunnssikkerhet og sivilt-militært samarbeid. Jeg vil i den sammenhengen få sitere justiskomiteens presisering av begrepet totalforsvar: «Totalforsvaret omfatter utnyttelse av de militære og sivile ressurser for å opprettholde et organisert og funksjonsdyktig samfunn, beskytte befolkningen samt samfunnets verdier. Det militære forsvaret består av Forsvaret. Den sivile delen av totalforsvaret omfatter hele samfunnet med alle sine funksjoner som må fungere i krise og krig. Komiteen vil også presisere at de totale ressurser som er tilgjengelige for å håndtere en krig, også skal kunne brukes ved vanskelige, kriseliknende hendelser i fred. » Det er vanskelig for et samfunn å beskytte sine innbyggere mot alt til alle tider og på alle steder. Denne katastrofen viste da den innhentet oss, at vi som enkeltmennesker og grupper utgjør en betydelig ressurs. Mange som var på stedene flodbølgen rammet, og som var i stand til å hjelpe, gjorde en flott innsats. Det samme gjaldt pårørende og frivillige både her hjemme og ute. Likevel må vi som enkeltindivider til enhver tid forberede oss på at en katastrofe kan ramme oss selv. Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap skal ha oversikt over risiko og sårbarhet i samfunnet. Direktoratet skal være pådriver i samarbeidet med å forebygge ulykker, kriser og andre uønskede hendelser. Direktoratet skal sørge for god beredskap og effektiv ulykkes- og krisehåndtering. Sårbarheten i samfunnet er ikke statisk – utfordringene i dag er ikke nødvendigvis morgendagens utfordringer. Direktoratet skal bidra til å hindre tap av liv og verne om helse, miljø og materielle verdier i forbindelse med ulykker, katastrofer og andre uønskede hendelser i fred, krise og krig. I lys av dette har vi her, som også andre talere har påpekt, et verktøy gjennom Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap som samfunnet bør utvikle og bruke i mye større grad enn i dag, særlig hva gjelder informasjonsvirksomhet eller bevisstgjøringsarbeid rettet mot den enkelte borger og samfunnets felles beredskapsorganer. Det er her viktig å peke på behovet for å samordne øvelser for å oppnå en best mulig standard på beredskapsorganer over hele landet. Det er i en normalsituasjon vi som nasjon kan øve oss opp til å takle en krisesituasjon når den igjen kan komme til å ramme oss.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
To ganger tidligere i denne stortingsperioden har Stortinget behandlet den nasjonale krisehåndteringsberedskapen. Vi kan vel si det slik at annen juledag ble beredskapen vår virkelig satt på prøve. De to-tre første, kritiske dagene, må vi vel alle sammen konstatere og innrømme, var det veldig mye som ikke fungerte. Det er ingen tvil om at utenrikstjenesten kom for sent til stede der nordmenn var rammet, og etter hvert også med for få folk til å kunne bistå alle de nordmenn som var rammet. Det var sprengte telefonlinjer til UD, med alle som hadde sine nærmeste i området. Det manglet et registreringssystem for overlevende og savnede, og det manglet en koordinering mellom departementene. Vi kan konstatere at Helsedepartementet slapp litt for sent til, og at politiet fikk listeføringen litt for sent. Det var problemer. Vi kan konstatere at når Helsedepartementet og politiet kom litt for sent til, hadde ikke det organisatoriske årsaker, men det manglet ledelse på de områdene. Jeg tror de fleste av oss hadde forventet at det skulle ha fungert bedre enn det faktisk gjorde. Mange har i ettertid sagt at de ikke kunne drømme om at en så stor katastrofe skulle ramme tusenvis av nordmenn i utlandet. Og det er riktig, vi kunne ikke drømme om det. Men er det ikke sånn at krisehåndtering nettopp dreier seg om å ta høyde for at det uforutsette kan skje? Vi må ha en så fleksibel og robust krisehåndtering at den nettopp kan fungere når det uforutsette oppstår. Én ting kan vi være sikre på, og det er at når det igjen oppstår, vil det igjen oppstå på et veldig ubeleilig tidspunkt, og det vil oppstå på en mest mulig uforutsett måte. Det var en ekstrem situasjon for oss alle sammen som var midt oppi det. I tillegg til selve hendelsen stod veldig mange uten eiendeler, hadde kun det de stod og gikk i, var uten tak over hodet og på leting etter familie og venner. Slikt gjør noe med alle dem som blir rammet. Jeg vil gi ros til Regjeringen for at man så raskt satte ned Reinås-utvalget og på den måten bidrog til å få dokumentert hva som hadde skjedd. Reinås-utvalget bidrog også til at mange som opplevde tsunamien på nært hold, føler at de får en oppreising gjennom skriftlig å få dokumentert at de ble trodd. Men nå er det altså tid for å se framover, og jeg synes at det Regjeringen har framlagt for å forbedre krisehåndteringsberedskapen for framtiden, er svært godt, og jeg tror at vi skal slippe å oppleve å være i den samme situasjonen enda en gang.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-13:
Det er et par ting jeg synes er lite grann oppsiktsvekkende ved denne saken. Det ene som er viktig, og som er oppsiktsvekkende, er selvfølgelig at man fra Regjeringens side lar være å gå inn på det kommisjonen foreslår, nemlig å ta det ansvaret man skal ha, ved å sette seg i en situasjon der man gir erstatning som om man har et objektivt ansvar. Det andre er at statsråden i brev til kontrollkomiteen sier bl.a.: «Hva institusjoner eller enkeltpersoner visste om faremomentene ved dykking, er det vanskelig for meg å ha noen formening om.»Det er altså det han sier. Jeg synes det er problematisk, for det er jo nettopp hva det var enkeltpersoner, for ikke å snakke om institusjoner, hadde kunnskap om i denne saken, som er sakens fakta. Det er jo det som avgjør hvorvidt man skal kunne si at man har foretatt det som Lovavdelingen sier:«En klanderverdig overtredelse av en plikt til å handle når myndighetene blir oppmerksomme på en fare kan etter omstendighetene medføre erstatningsansvar.» Kommisjonen sier i sin oppsummering rundt tilsyn og disse tingene at så vidt kommisjonen har forstått, mente de menneskene som hadde med tilsynet å gjøre, at de hadde oversikt og kontroll over de arbeidsoppgaver de var satt til å ivareta. Men vi har flere andre eksempler på at det er gjort oppmerksom på ting som er farlige, som det likevel altså ikke er reagert på. Da vil jeg gjerne stille dette enkle spørsmål til statsråden: Har statsråden forelagt disse nye opplysningene for Lovavdelingen i Justisdepartementet? Justisdepartementets lovavdeling sier altså at det som framkommer i kommisjonens utredning, kan man ikke se er «tilstrekkelig til å fastslå noe rettslig ansvar for staten». Spørsmålet er da: Er disse nye opplysningene blitt forelagt Lovavdelingen i Justisdepartementet? Og det andre er: Hva skal etter statsrådens mening til for at grensen for hva som er tilstrekkelig kunnskap, og for at tilsynsoppgavene – de manglende – har blitt utført så grundig som de burde vært, er overtrådt fra det offentliges side?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-13:
Jeg fikk det svaret jeg ville ha, for når statsråden sier at man ikke har et erstatningsansvar, sier statsråden det på bakgrunn av de kunnskaper det samlede embetsverket hadde. Det blir litt oppsiktsvekkende, slik jeg sa, når man er skråsikker på at staten ikke har et erstatningsansvar, samtidig som man sier: Jeg kan ikke kjenne til alle de tingene som forskjellige institusjoner og enkeltpersoner i mitt embetsverk og underliggende etater visste om. For poenget blir jo at når det, slik som Lovavdelingen sier, er Arbeids- og administrasjonsdepartementet og Olje- og energidepartementet som «er nærmest til å vurdere i første omgang i hvilken utstrekning dette regelverket kan sies å ha medført rettsplikter til å treffe ytterligere vedtak», er det nettopp når det kommer ny informasjon til, som ikke tidligere var forelagt Lovavdelingen i Justisdepartementet, at statsråden må sette seg ned og vurdere: Er dette informasjon som faktisk dokumenterer at vårt departement og underliggende etater kanskje visste mer enn det Granskingskommisjonen har fått seg forelagt, og funnet ut, og som burde tilsi at ja, dette er drevet et skritt videre i juridisk forstand i retning av ansvar for staten, og ikke minst er det drevet et skritt videre i politisk forstand i retning staten? Det er nettopp dette siste vi mener fra vår side, at politisk sett er det slik. Vi mener at det er så mye som tyder på at her har staten et objektivt ansvar, samtidig som kommisjonen sier at man har det, at vi samlet sett burde ta det politiske ansvaret og sørge for at staten – istedenfor at en rekke mennesker er nødt til å føre saker mot staten og en rekke arbeidsgivere de har hatt – setter ned foten, skjærer igjennom og sier: Vi tar dette ansvaret, og hvis det er slik at det er andre som har dette ansvaret, kan vi heller gå til regress mot dem. Men det gjør ikke statsråden, og det synes jeg i og for seg er oppsiktsvekkende, når det faktisk er slik at det framkommer ny informasjon, som det altså er statsrådens ansvar å vurdere. Han vurderer det og er skråsikker på at dette er ikke noe nytt i saken, dette er noe man visste om på forhånd. Samtidig sier han: Vi vet ikke om det er mer kunnskap som ligger der, for jeg kan ikke ha kontroll over alt det alle andre vet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2005-06-13:
På representanten Brørbys spørsmål er svaret enkelt og greit ja. Vi er i gang med å forberede stortingsmeldingen. Sikkerhetsforum, som jeg refererte til, har et oppdrag, og vi vil sørge for de supplerende trekk i forhold til organiseringen av det arbeidet som jeg redegjorde for i mitt innlegg. Representanten Holmås finner det «oppsiktsvekkende» at jeg på spørsmål fra kontrollkomiteen har svart at jeg ikke kan ha full oversikt over hva enkeltpersoner kan ha visst på 1970-tallet om disse spørsmålene. Det ville vært langt mer oppsiktsvekkende hvis jeg hadde sagt at jeg hadde full oversikt over det. Det ville virkelig vært oppsiktsvekkende. Vi må her legge til grunn at vi har hatt en granskningskommisjon som har gjort et stykke arbeid, som har hatt tilgang til dokumentasjon og arkiver og til å stille spørsmål, de spørsmål de har ønsket å stille, at Stortinget så på grunnlag av en melding fra Regjeringen har behandlet dette, forholdt seg til dette og vedtatt å konkludere med en kompensasjonsordning, som så er gjennomført til punkt og prikke av Regjeringen slik Stortingets flertall har bestemt. Jeg er av den oppfatning at de forhold som er nevnt i komiteens innstilling, ikke er forhold som er av en slik art at det tilsier en omkamp om de beslutninger Stortinget på dette punkt har tatt, og jeg konstaterer at et flertall i salen ser ut til å være enig i den vurderingen. Det er slik at både Lossius-utvalgets rapport og høringsuttalelsen til Lossius-utvalget ble forelagt Lovavdelingen, og den gjennomgangen som der er gjort, er omtalt i St.prp. nr. 1 for inneværende budsjettperiode. De spørsmål som er stilt av kontrollkomiteen i forbindelse med foreliggende sak, er besvart av meg, under mitt ansvar, og har vært vurdert i mitt departement. Når det gjelder spørsmålet fra Holmås og for så vidt også Meltveit Kleppa om hva som skal til for at statsråden mener at staten har et rettslig ansvar, vil jeg si at Regjeringen og den forrige statsråden på dette feltet forholdt seg til Lovavdelingens vurdering av dette spørsmålet og la det fram for Stortinget, og det har også denne statsråden gjort. Jeg har ikke gjort personlige juridiske vurderinger av det spørsmålet, men lagt til grunn de vurderinger som Lovavdelingen har gjort av det. Det betyr at det endelige svar på om staten har et objektivt ansvar, kan bare domstolene gi, gitt den avklaring Stortinget har gjort av sin rolle i dette. Det er reist et søksmål mot Arbeids- og sosialdepartementet for domstolene som etter alt å dømme vil gi domstolene anledning til å prøve det spørsmålet, og etter mitt syn er det nettopp det vi har domstoler til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2005-06-13:
I en sak som denne er det viktig å holde atskilt de juridiske vurderinger som våre fremste juridiske organer gjør, det være seg Justisdepartementets lovavdeling i forvaltningen eller domstolen i den delen av vår forfatning, og de politiske vurderinger som regjering og storting mon måtte gjøre. Jeg har i min argumentasjon klart holdt de tingene fra hverandre, representanten Holmås blander dem sammen. Det som er saken, er at det har vært foretatt en omfattende gransking. Stortinget har forholdt seg til den granskingen, og spørsmålet som er stilt i komiteens innstilling, er: Er det framkommet ny informasjon etter at den granskingen ble foretatt, som tilsier at man må ta opp igjen hovedspørsmålet om statens objektive ansvar? Til det har jeg svart at min vurdering er at det ikke er det. Det ligger ingen skråsikkerhet i dette, om at det for all framtid er utenkelig at det kan komme ny informasjon på bordet, men det ligger en vurdering av det arbeid som er gjort, de beslutninger Stortinget har tatt, og det komiteen har framkommet med i sin innstilling. Jeg håper at fokus framover kan være nettopp det som jeg la hovedvekten på i mitt innlegg, hvordan vi for framtiden kan sikre at vi i aller, aller største utstrekning kan forebygge ulykker og skader av den type vi her snakker om.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2005-12-15:
Det skulle vært moro å høre eksempler på kommuner som etter at Regjeringen la fram økningen i budsjettet, har bestemt seg for å bygge kulturhus istedenfor å bruke pengene på omsorg. Jeg kjenner ingen slike eksempler. Mange steder er kommunene opptatt av kultur, og det skal vi være glad for. Men det vi nå får tilbakemelding om, er først og fremst at det unngås kutt i sykehjemssektoren, i hjemmebasert omsorg, at det kommer nye løft i skolesektoren, og at vi ser resultatene av det. De fleste kommunepolitikere har hjertet sitt hos innbyggerne sine. Jeg kjenner ordførere som griner når de ikke kan gi gode nok tilbud i sykehjemssektoren, som er opptatt av at deres unger skal få like god undervisning som ungene i nabokommunen. Det er det de fleste kommunepolitikere brenner for. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet i den kommunen som jeg nevnte i mitt innlegg, Larvik, denne gangen faktisk har vært med og med glede disponert 27 mill. kr i samarbeid med alle partier i Larvik. Så vi kan ha tillit til de fleste lokalpolitikere – av og til også Fremskrittspartiets.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2005-12-15:
For sikkerhets skyld refererer jeg bare til representanten Høie. Det området representanten pekte på, er et av de områdene der en ser en klar ideologisk forskjell mellom dem som satt, og dem som nå sitter. Utgangspunktet mitt er at i Norges kommuner, som er veldig forskjellige, er det ikke sånn hvis en får en sjekk som grunnlag for å kjøpe sine egne omsorgstjenester, at konkurransen og en flora av private tilbydere er der. Jeg er klar over at det ikke først og fremst er Høyres utgangspunkt, men noe av det tidligere parlamentariske grunnlaget for Høyre. Men effekten kan bli noe av den samme ved en konkurranseutsetting som gjør eldre eller skoleelever til forretningsområder. Noen av kjerneoppgavene i samfunnet er ikke egnet til å være forretningsområder. De skal rett og slett være felles velferdstilbud som skal være av så god kvalitet at velgerne i de kommunene som ikke leverer, får bytte ut den politiske ledelsen og få orden på tingene på den måten. Det er demokrati.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2005-12-15:
Selv om kontantstøtten ikke ligger i det budsjettet vi har til behandling i dag, er jeg selvfølgelig kjent med at Regjeringen har sagt at kontantstøtten skal videreføres. Enkelte har påstått at det er et løftebrudd at den er noe nedjustert. Det er helt feil. Den skal videreføres og blir videreført. Men vi har altså prioritert barnefamiliene på en rekke andre områder. Da var det, som representanten Tørresdal sier, noe av den nødvendige inndekningen. Men hvis vi ser dette budsjettet i sammenheng, hvis vi ser på barnehageprisen, hvis vi ser på foreldrenes mulighet til å få et bedre skoletilbud, hvis vi ser på muligheten til å begrense økningen i SFO-satsene som et resultat av at kommuneøkonomien er bedre, er det ingen tvil om at barnefamiliene er en av budsjettvinnerne i dette budsjettet. Slik vil det fortsatt bli i framtiden. De vil være et prioritert område innenfor SFO, innenfor barnehage, innenfor skole, innenfor offentlig velferd.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-15:
Jeg hører at Arbeiderpartiet gjør et stort poeng av de 5,7 milliardene, som i hovedsak er frie midler, som plasseres i statsbudsjettet til neste år. Men så ser vi hva disse pengene brukes til. Vi ser kommuner som bruker pengene til å bygge flotte kulturhus, og vi ser kommuner som bruker pengene til å nedbetale gjeld. Dette rimer dårlig med det Arbeiderpartiet sa gjennom hele valgkampen, nemlig at de skulle satse på eldreomsorg og skole. Det er faktisk ikke så enkelt at man kan gi frie midler til kommunene og forvente at de brukes slik som stortingspolitikerne lover. Dette må jo være et problem for Arbeiderpartiet. Jeg etterlyser vilje til å gjøre det som Fremskrittspartiet faktisk foreslår i sitt alternative statsbudsjett, hvor vi tar initiativ til å øremerke store deler av økningen til kommunene til eldreomsorg og skole. Er ikke dette noe Arbeiderpartiet også ser? Er det ikke vanskelig å skryte av dette når kommunene gjør noe helt annet enn Arbeiderpartiet ønsker?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-15:
Nei, Fremskrittspartiet har ikke sansen for og aksepterer ikke at illegale innvandrere skal gå i skjul og oppholde seg på ukjente adresser i dette landet. Det er derfor vi også har sagt hele tiden at vi ønsker lukkede mottak, hvor vi kan skjerme disse menneskene og dermed unngå at de forsvinner til ukjent adresse. Det som ligger i Regjeringens såkalte ventemottak, er noe helt annet. Det er et helt åpent mottak, hvor illegale innvandrere kan komme og gå slik som de måtte ønske. Og når vi da i tillegg ser at dette skal plasseres sentralt på Østlandet, hvor vi allerede i dag har de fleste illegale innvandrerne, og vi da får en enda større sentralisering av dette, ja, så må Fremskrittspartiet gå imot det forslaget. Vi mener at lukkede mottak er den eneste riktige, farbare veien å gå.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-15:
Fremskrittspartiet er et liberalistisk parti. Vi er et parti som helt fundamentalt og grunnleggende bygger på den oppfatningen at alle mennesker er like mye verd, uansett etnisk bakgrunn, religion, kjønn og alt annet man måtte komme opp med. Vi ønsker å behandle alle mennesker likt. Det følger av det at vi ikke har noe eget ønske om å særbehandle samer eller andre etniske grupper i dette landet. Vi mener at det beste er å behandle alle mennesker likt, det viser vi også i vår innvandringspolitikk. Vi vil ikke ha særtiltak. Vi mener at det er i svært få situasjoner man kan omtale særtiltak som noe positivt. Vi ser faktisk det stikk motsatte, at det i Finnmark har bidratt til å bygge konflikter som ikke var der i utgangspunktet. Vi ønsker å behandle alle nordmenn likt.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-15:
Fremskrittspartiets bevilgninger på dette området må selvfølgelig ses i sammenheng med hvordan vi ønsker å styre innvandringspolitikken i forhold til hvor mange mennesker som kommer til landet. Da er det helt korrekt at vi bruker mindre penger på området, men det betyr ikke nødvendigvis at vi har et dårligere tilbud til dem som faktisk kommer til landet. Når man hører på SV, høres det som regel ut som om det gjelder å kaste mest mulig penger etter integreringspolitikken, og vi har jo sett at det hjelper ikke. Det er helt andre tiltak som skal til for å lykkes på dette område, og da viser jeg til mitt innlegg, der jeg sa at det først og fremst handler om å stille krav. Vi tar ansvar for dette, og dette er helt avgjørende hvis vi skal få til en vellykket integrering.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-15:
I statsbudsjettet for 2006 kuttes alle tilskudd til en av de få organisasjonene som uredd har tatt opp problematiske sider ved innvandringen til Norge, nemlig Human Rights Service. Fremskrittspartiet kan vanskelig tolke det som noe annet enn et grep for å kneble eller stilne det som er seriøs og konstruktiv kritikk av Regjeringens innvandrings- og integreringspolitikk. Spørsmålet til statsråden blir derfor: Er statsråden bekvem med at man i et liberalt demokrati i praksis nedlegger en av de få organisasjonene som setter et seriøst og kritisk søkelys på norsk innvandrings- og integreringspolitikk, samtidig som man overfører betydelige midler til rene interesseorganisasjoner for innvandrere, eller vil han ta initiativ til at Human Rights Service igjen tildeles midler over statsbudsjettet?
Bent Høie (Høyre), 2005-12-15:
Ja, presidenten så noe overrasket ut da jeg gikk over gulvet. I Soria Moria-erklæringen står det at Regjeringen vil gå imot konkurranseutsetting og privatisering innenfor viktige velferdsområder som utdanning, helse og omsorg. Dette er oppgaver som i all hovedsak er et kommunalt ansvar. Dette er oppgaver som brukerne er helt avhengig av, og som jeg tror de fleste er enige om nettopp er til for brukerne. De kommunene som har tatt i bruk konkurranseutsetting og brukervalg på disse områdene, opplever at brukerne blir mer fornøyd. Det ser vi av brukerundersøkelser i Norge, bl.a. Oslo og Eide kommune, og ikke minst fra Danmark, der brukervalg nå er hovedregelen. Jeg regner med at også arbeiderpartirepresentant Andersen er opptatt av brukernes interesser. Hvilke brukerundersøkelser fra Norge eller utlandet viser at de som får hjemmetjenester fra private utførere etter konkurranseutsetting, er mindre fornøyd?
Bent Høie (Høyre), 2005-12-15:
Det budsjettet som Bondevik II-regjeringen la fram for Kommune-Norge, var et godt og gjennomarbeidet budsjett, som innebar vekst i kommunesektoren og vekst i frie midler – på samme måte som det var vekst i kommunesektoren i 2005 og rekordhøy vekst i 2004. Veksten for kommunesektoren i 2004 var den høyeste den hadde vært siden 1997. Jeg vil minne representanten om at det har vært skiftende regjeringer med skiftende partier, også blant de partiene som nå er i regjering, i perioden mellom det. Så dette med å ha en vekst i kommunesektoren, det har det vært de siste årene, og det kommer det til å være i årene framover. Det er bra, for jeg er overbevist om at disse midlene blir brukt på en god og fornuftig måte, til beste for innbyggerne. Men kommunesektoren står overfor betydelig større utfordringer enn størrelsen på frie midler, hvis de skal klare å møte den framtiden som vi går inn i, ikke minst knyttet til å klare å skape best mulig tjenester for de midlene de får. Mellom kommunene er det slik at mellom den mest effektive og mist effektive kommune er den mest effektive to og en halv gang mer effektiv enn den minst effektive kommunen.
Bent Høie (Høyre), 2005-12-15:
Høyre har ingenting imot at enkeltbedrifter, enkelte kommuner eller enkelte organisasjoner gjør forsøk med 6-timersdag, hvis de gjør det i samarbeid med sine ansatte, og gjør det som en del av måten å organisere arbeidet på i sin virksomhet. Men når staten skal bruke 10 mill. kr på en slik forsøksordning, må det være fordi en mener at en i framtiden skal vurdere eventuelt å innføre SVs forslag om 6-timersdag for alle. Det er Høyre imot, og det er av den enkle grunn at det sannsynligvis vil være det største angrepet på det velferdssamfunnet vi kjenner i dag, som noen gang har vært foreslått. For den største utfordringen i forhold til å ivareta de oppgavene som velferdssamfunnet har, er mangelen på hender, og den mangelen vil bli betydelig hvis dette blir hovedregelen. Dessuten vil det svekke Norge betydelig i den internasjonale konkurransen, og dermed også rive vekk grunnlaget for å finansiere det velferdssamfunnet som vi kjenner i dag. Og når den nåværende statsministeren i valgkampen sa at det ikke er aktuelt med 6-timersdag for alle, forstår ikke vi hvorfor en skal bruke penger på å forsøke dette.
Bent Høie (Høyre), 2005-12-15:
Svaret på det spørsmålet finner en i Høyres stortingsprogram, der en sier at sammenslåing av kommuner i hovedsak skal baseres på frivillighet. Men vi erkjenner som parti at dagens kommunestruktur ikke er bærekraftig hvis en ønsker å videreføre at kommunene skal ha større oppgaver og de oppgavene som de har i dag, fordi kvaliteten på tjenestene varierer så kraftig kommunene imellom, fordi kommunenes oppgaver er blitt mer og mer spesialiserte. Det betyr at brukerne i dagens samfunn vil oppleve stor variasjon i kvalitet på tjenestene, fordi kommunestrukturen varierer så mye som den gjør. Så det er en målsetting for oss å redusere antallet kommuner, men det skal i hovedsak baseres på frivillighet.
Bent Høie (Høyre), 2005-12-15:
Representanten Slagsvold Vedum trakk fram Stavanger som et eksempel på en kommune som har fått mer. Det er riktig. Stavanger var også en av de kommunene som vant mest gjennom de fire årene med Bondevik II-regjeringen. Blant annet vant Stavanger 90 mill. kr på omleggingen av selskapsskatten, som den nåværende regjeringen har varslet at de skal se på på nytt. Jeg vil bare minne om at bl.a. Senterpartiet stemte imot den omleggingen. En annen ting som Stavanger har tjent på, er at den kommunale skattøren har økt. Men den nåværende regjeringen har redusert den kommunale skattøren. Det er ganske oppsiktsvekkende, fordi det i Senterpartiets program står at man vil «styrke kommunesektoren gjennom mer frie økonomiske midler, først og fremst ved å øke kommunens andel av skattøret». Nøyaktig den samme setningen er også fremmet som forslag nr. 7 i denne saken, og Senterpartiet har varslet at de vil stemme imot. Hvordan vil Slagsvold Vedum forklare at Senterpartiet vil stemme imot sitt eget program, og dermed ramme en del kommuner, bl.a. Stavanger?
Bent Høie (Høyre), 2005-12-15:
Regjeringen arbeider nå med en videreoppfølging av den såkalte NAV-reformen, der en bl.a. skal se på de ulike sosiale ytelsene og ytelsene bl.a. rettet mot fattige. I NAV-reformen er det et vesentlig element at kommunene fortsatt skal ha et stort ansvar i forhold til å ivareta situasjonen også for dem som har behov for ekstra hjelp. Derfor har en lagt til grunn at sosialstøtteordningene fortsatt skal være kommunale. Men i gårsdagens Stavanger Aftenblad tar lederen for Stortingets arbeids- og sosialkomite, Karin Andersen, til orde for både å heve, lovfeste og statliggjøre sosialhjelpsatsene. Det er derfor grunn til å få avklart om det er Regjeringens politikk at kommunene skal miste det ansvaret de i dag har for sosialpolitikken.
Bent Høie (Høyre), 2005-12-15:
Den forrige Stoltenberg-regjeringen startet mange store reformer av statlig virksomhet. Sykehusene ble statlige, flere statsselskap ble helt eller delvis privatisert, og en satte i gang store reformer bl.a. i Forsvaret og i Politiet. På siste landsmøte i det britiske arbeiderpartiet sa Tony Blair: Fristelsen er å bruke statsapparatet til å beskytte oss mot globaliseringen ved å stenge den ute; å tro at vi kan beskytte en arbeidsstokk med reguleringer, en bedrift med statlige subsidier og en næring med tollavgifter. Det virker ikke i dag. For demningen som holdt den globale økonomien tilbake, brast for mange år siden. Konkurranse kan ikke bli stengt ute, den kan bare bli vunnet. Kan fornyelsesministeren redegjøre for hvilke nye, store reformer i offentlig sektor den nye Stoltenberg-regjeringen vil ta initiativ til, for at Norge skal være med i og vinne i den globale konkurransen som Tony Blair beskriver i sin tale til landsmøtet i arbeiderpartiet i Storbritannia?
Bent Høie (Høyre), 2005-12-15:
Grunnen til at jeg tok ordet nå, er at man gjennom debatten fra regjeringspartienes side, og ikke minst fra kommunal- og regionalministerens side, har fått en beskrivelse av situasjonen i Kommune-Norge de siste årene som jeg mener ikke stemmer med virkeligheten. Når kommunal- og regionalministeren sier at kommunene er blitt sultefôret, er det grunn til å advare mot en svartmaling som ikke har rot i virkeligheten. Det er hyggelig for dem som er kommunepolitikere, at kommunene nå har fått 3,8 milliarder kr mer enn det Bondevik-regjeringen foreslo. Disse pengene vil bli brukt fornuftig. Men det blir ikke mer av å svartmale situasjonen som var tidligere. Det er tross alt bare en økning på 1 pst. Hva var situasjonen i Kommune-Norge da Stoltenberg II-regjeringen overtok? Det var en situasjon med bedret økonomisk balanse, med et driftsresultat i Kommune-Norge i 2004 på 2,2 pst., altså et overskudd i Kommune-Norge på 5,6 milliarder. Det var rekordhøy inntektsvekst i 2004, det var inntektsvekst i 2005, og det var foreslått en betydelig inntektsvekst i 2006. En hadde fått et lavere rentenivå som innebar at for hvert renteprosentpoeng – det var 5 pst. – med reduksjon sparte kommunene i størrelsesordenen 800 mill. kr. Det var færre kommuner på ROBEK-listen, det var økt sysselsetting i kommunesektoren. Ikke minst var det flere fornøyde brukere. Brukerne ble mer fornøyd for hver brukerundersøkelse med tilbudet som kommunesektoren gav. Det kom flere årsverk i skolen. Det var blitt færre årsverk i administrasjonen. Det var vekst i antall barnehageplasser, vekst i den kommunale psykiatrien, og det var kortere saksbehandlingstid i byggesaker. På alle disse viktige områdene var det en klar forbedring i Kommune-Norge. Dette framstilles altså som om kommunene nærmest har vært sultefôret. Det er ikke riktig. Det er med på å undergrave den viktige jobben som mange av de ansatte i Kommune-Norge gjør. Ikke minst er det med på å skape et bilde av et Kommune-Norge som mange ikke ønsker å søke seg til for å jobbe. Det er et stort problem fordi Kommune-Norge er en viktig arbeidsplass. Men ikke bare det. Det var òg skapt et grunnlag for ny velferd, fordi skattepolitikken har virket. Som lederen i Fredrikstad Blad slår fast på lederplass: «Skattelettelsene har virket, i den forstand at de har gitt økte skatteinntekter for det offentlige.» De skattelettene som Bondevik II-regjeringen gjennomførte, har skapt ny vekst i landet. Den nye veksten skal være med på å finansiere velferden i framtiden. Den nåværende regjeringen kutter i utdanning, kutter i forskning, kutter i rammevilkårene for næringslivet. Dermed utarmer en grunnlaget for velferd og vekst i framtiden.