Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2011-12-08:
Den saken Stortinget behandler i dag, startet for ganske nøyaktig sju år siden da den daværende regjering la fram forslaget til reform av folketrygden. Den daværende regjering – og jeg hadde gleden av å legge fram den proposisjonen for Stortinget – skrev følgende: «Regjeringen vil i tråd med Pensjonskommisjonens forslag foreslå at reglene i de lovbestemte pensjonsordningene for statsråder og enkelte andre yrkesgrupper endres samtidig og i samsvar med endringene i en ny tjenestepensjonsordning for offentlig tilsatte. I denne sammenheng vil en også vurdere de særregler som gjelder for opptjening av pensjon. Når det gjelder pensjonsordningen for stortingsrepresentanter, tilligger det Stortinget å vurdere om en skal foreta tilsvarende endringer i denne pensjonsordningen. Regjeringen vil imidlertid anbefale Stortinget å foreta slike endringer.» Det har gått sju år, og det er altfor lang tid. Det at Stortinget har havnet i en situasjon hvor landets fremste juridiske miljø utenfor domstolene forteller oss at vi vil være i strid med Grunnloven § 97 hvis vi iverksetter dette tidligere enn ved kommende årsskifte, for de grupper som er omtalt her, er ene og alene regjeringens ansvar – den regjeringen som sitter nå. Derfor er det underlig at SVs parlamentariske leder gjør det til et stort poeng at Stortinget er kommet i den situasjonen, for det er faktisk regjeringens ansvar. Jeg må også si at fra Kristelig Folkepartis side har vi hele tiden vært opptatt av at Grunnloven § 97 må hegnes om. Under denne regjeringen har vi opplevd to ganger at regjeringen har vært lemfeldig med sitt forhold til § 97, og blitt dømt for det. Det gjaldt forholdet til skipsfartsbeskatningen, og det gjaldt forholdet til Opplysningsvesenets fond. Jeg skjønner at representanter for de rød-grønne har en annen holdning til betydningen av Grunnloven § 97 enn det vi har, og jeg synes det kommer til uttrykk i denne saken. Men det er faktisk ikke sånn at det er noen i denne salen som ønsker å utsette ikrafttredelsen av denne nye pensjonsordningen, som det er på høy tid at vi får. Jeg viser til det som ble sagt allerede den 10. desember 2004 fra den daværende regjering om dette. Men det er regjeringens sendrektighet i saksbehandlingen, som det er redegjort for i innstillingen fra presidentskapet, som har brakt oss i denne situasjonen. Når situasjonen er slik, mener vi at vi må forholde oss til det Justisdepartementets lovavdeling sier. Det har et flertall i presidentskapet sagt fra om og tatt konsekvensen av. Det er en nødvendig fornyelse som skjer i Stortingets pensjonsordning og ordningen for statsråder. Disse ordningene er utformet i en annen tid og for en annen tid. Derfor var det helt betimelig at Stortinget i 2007 tok initiativ, fikk nedsatt Pensjonsutvalget, og at Pensjonsutvalget kom fram til en flertallsinnstilling om hvordan man burde tilpasse disse tjenestepensjonsordningene til prinsippene i ny folketrygd. Det kunne tenkes ulike måter å tilpasse tjenestepensjonsordningene for statsråder og stortingsrepresentanter på. Man kunne ha valgt den type tilpasning som regjeringen og partene i offentlig sektor ble enige om. Men Stortingets flertall har valgt å gå lenger og være mer konsekvent enn det man har vært med partene i offentlig sektor når det gjelder tilpasning, og det legger vi nå til grunn. De tilpasningene til folketrygden som allerede er vedtatt av Stortinget, gjelder fra og med inneværende år. Det er levealdersjustering, ny ordning av regulering av opptjente pensjonsrettigheter og tilpasning av fleksibelt uttak i folketrygden, for å nevne det viktigste. Nå inviteres Stortinget til å ta stilling til den videre utforming av opptjening i den nye tjenestepensjonsordningen og ikrafttredelsen av denne. Jeg vil si: Uansett foranledning her er det avgjørende at Stortinget får gjort dette nå. Det er også avgjørende at vi ikke går inn for en ikrafttredelse som ikke ligger klart innenfor Grunnlovens forbud mot å gi lover tilbakevirkende kraft. Et av de viktigste hensynene bak den reformen som det har vært arbeidet med alle disse årene, er at Stortingets pensjonssystem skal være mest mulig likt det som er i andre sammenlignbare grupper. Det blir det nå – så langt det passer. For det er et faktum – jeg synes det også skal sies under behandlingen av en sak som denne – at det å være folkevalgt i landets nasjonalforsamling ikke er hvilken som helst jobb som kan sammenlignes med et hvilket som helst yrke. Derfor sier jeg med ettertrykk at vi bør ha ordninger som, så langt det passer, er tilpasset det som andre sammenlignbare grupper har. Det er riktig, som stortingspresidenten sa i sitt innlegg, at presidentskapet går ikke inn på spørsmålet om hvordan disse endringene som nå skjer, står i forhold til de øvrige ytelsene som gis til de folkevalgte i regjering og storting. Det har vært helt klart fra oppnevnelsen av Johnsen-utvalget og gjennom hele prosessen at det ikke er en del av denne saken. Det er vi helt enig i. Samtidig viser både proposisjonen og innstillingen at det til dels er betydelige innstramminger som nå foretas i de samlede vilkår for regjeringsmedlemmer og stortingsrepresentanter. Det er et faktum. Det er godt dokumentert i proposisjonen og innstillingen, og det er ingen arbeidsgiver som kan la være å vurdere det samlede bildet. Men det er altså ikke en del av denne saken, og derfor tar vi for vår del ikke opp det nå.