Morten Lund (Senterpartiet), 2000-06-15:
Rindal kommune skriver: «Dersom årets avtale blir lik Statens tilbud vil man kunne stille spørsmål om Stortingets troverdighet.» Det spørsmålet stilles nå overalt. Så upålitelig kan ingen være uten at det får følger. Det gikk en uke fra Arbeiderpartiet var del av flertallet som beskrev en samlet felles oppfatning om landbrukspolitikken her i salen, til Regjeringen la fram tilbud i jordbruksforhandlingene. Ingen utenom den indre kretsen i partiet er enig i at det var den samme politikken. Forskjellen er så dramatisk stor at det er utenkelig for sentrumspartiene å støtte det forslaget som nå ligger her. Ingen utenfra har gjort forsøk på å få oss til det, og slett ikke de organisasjonene som så seg nødt til å bryte forhandlingene. Hvilken bonde kan nå føle seg trygg i en næring der det må tenkes langsiktig, men der det ikke er en flertallsenighet om de lange linjer? Det innledes nå en kraftig omlegging med usikker retning. De minste brukene vil Arbeiderpartiet ha bort. Men at de allsidig drevne heltidsbrukerne som er ryggraden i distriktsjordbruket, også skulle rammes, var overraskende. Enda mer overraskende var det at moderne og store grisefjøs skulle gjøres ulønnsomme. Ved neste korsvei kan Arbeiderpartiet, frivillig eller under tvang fra høyre, rykke stolen bort under dem som denne gangen ble vinnere. Kanskje blir det de mange som nå kan bli lurt til å satse på store fellesfjøs ut fra meget gunstige støttevilkår, men som i neste omgang kan miste disse. La meg sitere fra et annet brev, et seks siders brev håndskrevet natt til 4. juni fra en kubonde med tre årsverk: «Enten vet dere ikke hva dere gjør, eller så er dere ekstremt kyniske.» Slik startet det brevet. Det er mye sorg, sinne og utrygghet i de mange henvendelser som er kommet. Det ikke å bli verdsatt, og få økonomien enda mer forverret med beskjed om at det dreier seg om beskjedne justeringer til beste for landbruket, må være bittert. Arbeiderpartiet fortjener at den eneste rosen kommer fra Hegnar, VG, Dagens Næringsliv og Gabrielsen. Arbeiderpartiet har oppfunnet en ny matematikk ved presentasjonen av årets tilbud. Den 9. mai sa Arbeiderpartiet og sentrum at aktive brukere skal sikres en inntektsutvikling på linje med andre grupper. Det er enighet om at andre grupper har en inntektskurve som peker tydelig oppover. Etter Hanssens nye matematikk kan bondens inntektskurve gå bratt nedover og gjerne havne under 100 000 kr pr. årsverk, og likevel ha betydelig vekst hvert eneste år. Jeg håper at Arbeiderpartiet snarest mulig innser at slik talltriksing aldri vil bli akseptert som noe annet enn det det er. Arbeiderpartiet og høyrepartiene påstår at Norge er i en tvangssituasjon, og at vi må redusere overføringene av hensyn til WTO og produsentprisene av hensyn til prisene i Sverige. En ny rapport fra OECD viser imidlertid at overføringene har økt i alle EU- og OECD-land med 30 pst. på to år, og i USA med 70 pst. på de samme to årene. I Norge går overføringene nedover, som i Australia – denne gang med 860 mill. kr i gul boks. Presset kommer ikke utenfra. Grensehandelen er meget tapsbringende for norsk landbruk og samfunnet ellers. Drivkreftene er høy matmoms og høye avgifter på tobakk, alkohol og bensin. Prisundersøkelser viser at svenske priser er 12 pst. lavere enn i Norge, det samme som forskjellen i matmoms. Verdens Gang dokumenterte 27. oktober i fjor at den norske matkurven er den billigste i verden målt i arbeidstid og uten moms. Med moms havnet Oslo på 8. plass, 2 pst. bak Stockholm. Men grensebutikkene har mye lavere priser, særlig på utvalgte kjøttvarer. Senterpartiet mener det er dokumentert at omsetningen av kjøtt fra butikker som etableres inntil grensen, kan rammes av de internasjonale reglene for dumping. Senterpartiet vil legge fram slik dokumentasjon og kreve at Regjeringen følger opp både dette spørsmålet og et allment krav om redusert matmoms. La meg minne om at priskuttet denne gang gir en innsparing på 600 kr årlig for en familie på tre. En halvering av matmomsen vil for den samme familie utgjøre 5 000 kr. Det monner, hvis prisene skal ned. Til slutt vil jeg minne om sentrale prisfakta fra Norge: Pris på svinekjøtt i butikk har steget med 7 pst. de siste fire år, til tross for en reduksjon på 14 pst. i prisen til bonden. Bildet er det samme for storfekjøtt. Tallene er fra Statistisk sentralbyrå og Budsjettnemnda for jordbruket. Disse tallene skyldes kraftig effektivisering i primærproduksjonen, og primærprodusentene – bøndene – fortjener ros. De har gjort jobben. Det mangler ikke vilje til omstilling og nyskaping i landbruket. Jeg er overbevist om at landbruket ønsker et samarbeid med myndighetene og ikke en konfrontasjon, som det nå er blitt under den nye statsråden. Det må innebære at statens tilbud i jordbruksoppgjøret ikke skal være å oppfatte som diktat. Det må gis anledning til å ta ut prisgevinster på varer der hensynet til markedsbalansen tåler det – f.eks. nå på poteter, grønnsaker og sauekjøtt. Det må også innebære at det ikke brukes statlige penger på en måte som øker en rådyr overproduksjon. Et fullt frislepp når det gjelder størrelse på fellesfjøs, er også et dårlig signal, når næringen selv ønsker begrensninger.