Inge Lønning (Høyre), 2008-06-19:
Den saken forslagsstillerne fra Venstre tar opp, er viktig. Den er viktig av mange grunner - helsepolitiske grunner og, ikke minst, etiske grunner. Det er bekymringsfullt at vi i Norge later til å ha et vesentlig større omfang av tvangsbruk innenfor psykisk helsevern enn våre naboland har, riktignok med den reservasjon at det er mulig at statistikkene ikke er 100 pst. sammenlignbare. I alle fall, det er klare indikasjoner på at vi har et for høyt volum av tvangsbruk. Men svaret på det tror jeg ikke er Fremskrittspartiets vei, nemlig å avhjemle dette ved å ta bort de lovhjemler som eksisterer i dag, og som er rimelig presise, og så overlate alt til alminnelige nødvergeprinsipper. Det spørsmålet man da må stille, er: Er det rimelig å anta at det vil gjøre volumet av tvangsbruk mindre? For meg å se til er svaret på det spørsmålet nei. Det eneste man vil oppnå med det, er å gjøre det enda mer uklart for dem som arbeider innenfor psykisk helsevern, hvor grensene skal gå, og det kan ikke være noe bidrag til løsning av problemet. «Tvangsbehandling» er en ordsammenstilling som på mange måter er et paradoks, for i all vanlig sammenheng er behandling selvfølgelig noe man ønsker, og noe man går inn i frivillig. Det er i de fleste sammenhenger også betingelsen for at det kan bli et vellykket resultat av et behandlingsforløp, og det gjelder særlig der hvor det ikke er somatisk sykdom det dreier seg om, men mental sykdom. Ikke desto mindre er virkeligheten gjenstridig, og all erfaring både innenfor vårt helsevesen og andre lands helsevesen viser at det gis situasjoner hvor det er nødvendig med en lovhjemmel for å kunne tvangsinnlegge pasienter. Det er også helt klart at det finnes situasjoner i et behandlingsforløp i institusjon hvor det oppstår så vanskelige situasjoner at det er umulig å håndtere dem uten at det oppstår direkte fare for livet - uten at det er en hjemmel for tvangsbruk. Etter min oppfatning er det ikke flere handlingsplaner som er det viktigste når det gjelder å få et grep om dette. Jeg tror kanskje den aller viktigste bemerkning i komiteinnstillingen er den som alle partiene bortsett fra Fremskrittspartiet har skrevet inn, som viser til behovet for at det utarbeides «undervisningsmateriell med fokus på menneskerettigheter til bruk for helsepersonell innenfor omsorg for demente, psykisk utviklingshemmede og psykisk syke». Jeg tror dette er et forsømt område i utdanningstilbudene, både i grunnutdanning og i oppfølgende videreutdanning. Og jeg tror absolutt at det er mye å hente ved å intensivere undervisningsoppleggene omkring dette for å bevisstgjøre alle som jobber i psykisk omsorg, om vanskelighetene på dette området. Jeg tror også at det er et annet tiltak som på lengre sikt kanskje er aller viktigst, nemlig å sørge for at den alminnelige psykiske omsorg blir så god at folk som har bruk for hjelp, får den på det riktige tidspunkt, altså på et tilstrekkelig tidlig tidspunkt i utviklingen av krisesymptomer. Grunnen til at det blir et for høyt volum av tvangsbruk, er jo at intervensjonene som regel kommer på et altfor sent tidspunkt. Hvis vi er i stand til å utvikle omsorgen på dette området slik at folk får profesjonell hjelp i den riktige fasen, vil det antagelig være det tiltaket som er mest effektivt når det gjelder å redusere tvangsbruk.