Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-06-20:
Det er den 20. juni i dag. Det er Verdens flyktningdag, etablert av FN i år 2000 for å få oppmerksomhet rundt flyktningers liv verden over. En fortsatt markering er nødvendig. Antall flyktninger i verden er nå på det høyeste nivået på 20 år. Men hva i alle verden har det med kommuneproposisjonen å gjøre? Egentlig ganske mye! Jeg vil ta opp tråden fra forrige sak da vi diskuterte boligpolitikk. Det har noe med kommuner å gjøre, og det har noe med flyktninger å gjøre. Vi har lenge hatt en uholdbar situasjon når det gjelder bosetting av flyktninger. Mange kommer seg ikke ut av mottakene. Det er ingen kommuner som vil ta imot dem. Det er uverdig for verdens rikeste land. Dette er mennesker som har flyktet fra alt – flyktet for livet. De får plass på mottak – de kommer dit, men ikke lenger. Da Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet for en tid tilbake sendte på høring et forslag om sterkere statlig medvirkning til bosetting av flyktninger, ble det et ramaskrik. KS protesterte heftig på det man oppfattet som tvang. NTNU fikk i den forbindelsen i oppdrag fra KS å gjennomgå hele prosessen fra innvilget søknad til bosetting i en kommune. En hovedanbefaling var å legge spørsmålet om flyktningeboliger inn som en del av kommunens ordinære boligforsyning og boligformidling. I april i år kom en ny avtale mellom KS og staten om bosetting av flyktninger, der begge parter skal bidra. I år er det bevilget 5,1 mrd. kr til integreringstilskuddet. Nye 250 mill. kr kommer i 2014. Tilskuddet til utleieboliger til flyktninger og andre prioriterte grupper økes med inntil 40 pst., fordi mangel på bolig er det ordførere og rådmenn oppgir som viktigste grunnen til å si nei til flyktninger. Men fortsatt er vi i den situasjonen at antallet som blir sittende fast i mottak, øker. I år er 360 kommuner bedt om å ta imot 9 765 personer. Vedtakene hver for seg summerer seg til 5 812, altså en manko på nesten 4 000. Så ser vi i samfunnet rundt oss stadig et sterkt engasjement blant ordførere og andre for personer som ikke har fått opphold i Norge. Jeg syns egentlig det er flott at folk bryr seg. Men jeg hadde mange ganger ønsket at engasjementet hadde vært like stort for dem som er her forfulgt og trenger beskyttelse, som ikke kan reise noe sted, men blir parkert på et venterom av varierende kvalitet. Det går ikke, og det er helt nødvendig at kommunene tar imot flere. Ja, det er helt nødvendig at kommunene tar imot alle hvert år. Dette er ikke et engangsprosjekt, men en varig oppgave som må med i kommunenes løpende planlegging. Vi ser at det er stor forskjell på kommunene. Nesten 30 pst. tar ikke imot noen i det hele tatt. 54 pst. tar imot noen, men ikke alle de blir bedt om. Bare 17 pst. sier ja til hele anmodningen. Det er en fordeling kommunene imellom som kanskje er litt urettferdig. Jeg mener det er grunn til å stille seg et spørsmål: Hva er det som gjør at forskjellen er så stor kommunene imellom? Mye tyder på at det først og fremst handler om vilje og evne til å finne løsninger ute i kommunene. Jeg har noen få eksempler. Molde kommune vant Bosettingsprisen i 2012. Begrunnelsen var at kommunen har vist vilje til å bosette mange flyktninger over flere år. Flyktningene får kurs i hvordan de skal anskaffe egen bolig. Startlån brukes aktivt, og boliger frigjøres til nye flyktninger. Molde kommune er en kommune med 25 000 innbyggere. Den ble anmodet av Integrerings- og mangfoldsdirektoratet, IMDi, om å bosette 55 personer i 2012. De vedtok å bosette 55 personer, og 53 personer ble bosatt. I 2013 ble kommunen anmodet om 55 personer, og 55 personer ble vedtatt bosatt. 79 pst. er i arbeid eller utdanning etter endt introduksjonsprogram i 2012. Vi kan si at Molde er en stor kommune. Men vi kan ta turen til Kvinesdal, en kommune på 5 800 personer, den eneste kommunen i Agder-fylkene som har svart positivt på anmodningen fra IMDi de siste to årene. Der betrakter politikerne bosettingen av flyktninger som en berikelse for bygda. De bygger boliger, samarbeider tett med det lokale næringslivet og satser bevisst på utdanning for nyankomne flytninger som et tiltak på veien mot å bekjempe barnefattigdom. De ble i 2012 anmodet om å bosette 15 personer, og 15 ble bosatt. Tilsvarende i 2013: De ble anmodet om å bosette 25, og tar imot 25. De har en positiv holdning til å fortsette med det. Vi kunne gått videre til andre kommuner, men det har jeg ikke tid til. Jeg mener dette illustrerer et viktig poeng. Her handler det også om vilje og evne ute i kommunene, og ikke bare om penger fra staten.