Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
La meg begynne med å takke komiteen for en meget god og samlende innstilling. Det er et område av norsk utenrikspolitikk som både tillegges stor vekt og der det også er bred enighet, og det mener jeg er veldig viktig. Det er viktig å ta vare på den, og det er – med referanse til poenget fra representanten Høglund – viktig at et land som er opptatt av FN, som tror på FN, og som mener at FN bør styrkes, også tør å ta den kritiske debatten. Det vil være en misforstått måte å støtte opp om FN på, om man bare skulle bejuble det som går bra, uten å trekke fram det som går dårlig. Så har jeg lyst til å si at jeg setter veldig stor pris på at det også i komiteens innstilling, som i meldingen, så tydelig reflekteres at Norge har en klar egeninteresse av FN, av folkeretten, av havretten, som det mest umiddelbare eksempel. Men det er jo kun ett av veldig mange områder der Norge lever godt på at vi har en ordnet internasjonal rettstilstand, og at vi styrker og investerer i den internasjonale rettstilstanden. Det ble sagt at Norge var et lite land. Det er vi vel for så vidt fortsatt i befolkningsmessig sammenheng. Men vi er verdens 24. største økonomi, så hadde man hatt G25 istedenfor G20, hadde vi vært et klart medlem. Slik ses vi nok også på ute – som en energistormakt, en globalt engasjert aktør, en stor investor og et land som stiller opp for multilaterale løsninger. Så vi har både direkte og indirekte interesser – interesser som er våre, og interesser vi deler med andre. I det lys bør vi forstå FN. FN er, som det ble sagt av komitélederen, uovertruffen på den normative arenaen. Rett og slett det faktum at 193 land, altså praktisk talt alle stater i verden, er medlem i FN, gir FN en tyngde som ingen andre kan sies å ha. Som normgiver er FN derfor særlig viktig. Det er også slik at FN gjennom årene har utviklet seg til å bli en stor operatør og en stor leverandør av tjenester. Også her vil jeg si meg enig i at det er forskjell på FNs effektivitet på disse to arenaene. Jeg tror det er veldig viktig å merke seg at det den nåværende generalsekretæren, Ban Ki-moon, har lagt særlig stor vekt på – spesielt nå i hans andre periode – er utviklingen av partnerskap, der man istedenfor til stadighet å opprette enda flere organisasjoner, fond, programmer og særorganisasjoner, heller sørger for brede allianser mellom ulike FN-organisasjoner på den ene siden og andre organisasjoner og private initiativer på den andre, f.eks. på helsefeltet. Mye av grunnen til at man har kommet veldig langt i å levere på viktige deler av tusenårsmålene, er den evnen til å bygge brede allianser. Kanskje det er noe her som peker framover for FN? Det er en viktig debatt å ta. Så vil jeg si noen ord om spørsmålet knyttet til reform av ett av FNs to viktigste organer, altså FNs sikkerhetsråd. Sikkerhetsrådet er jo av verdenssamfunnet gitt særlige fullmakter som ingen andre har, rett og slett en overnasjonal myndighet til å beslutte i spørsmål som krig og fred. Offensiv bruk av makt kan som kjent brukes i selvforsvar, og hvis det ikke brukes til selvforsvar, må det skje etter vedtak i FNs sikkerhetsråd. Derfor er det rådets legitimitet og effektivitet utrolig viktig. Det er jo et broket bilde. Vi så så sent som i 2011 at Sikkerhetsrådet klarte å samle seg om viktige beslutninger, både i Elfenbenskysten og i Libya. Vi ser i disse dager at FNs sikkerhetsråd har klart å samle seg i stadig tydeligere budskap mot Nord-Korea. Det er svært viktig for verdensfreden at USA, Kina, Russland og de andre faste medlemmene nå har samme tilnærming til det som skjer rundt Nord-Koreas atomprogram. Der ser vi på mange måter at FNs sikkerhetsråd gjør det som er forventet av dem. Samtidig har vi – som flere har vært inne på – Syria, hvor man ikke klarer å samle seg. Som jeg var inne på i min utenrikspolitiske redegjørelse for kort tid siden, påhviler det de fem faste medlemmene av Sikkerhetsrådet et særlig ansvar for å ta mer seriøst tak i den situasjonen. Det er ikke det samme som å si at vi, eller noen andre, har den endelige formelen. Men det at de er splittet, er et problem i seg selv. Vi har solid erfaring som viser at regionale, lokale, nasjonale og internasjonale konflikter blir verre når Sikkerhetsrådet er splittet enn når Sikkerhetsrådet har et samlet standpunkt, enten det dreier seg om direkte innblanding eller ikke. Jeg må i den forbindelse også få lov til å si at vi har uttrykt vår avsky og fordømmelse over det faktum at det nå er flere FN-tjenestemenn som er kidnappet av deler av opposisjonen i Syria. Det er en helt uakseptabel framferd, og tjenestemennene må umiddelbart løslates. Det må være en særlig respekt for dem som stiller opp på vegne av verdenssamfunnet i slike situasjoner. Det er av den grunn viktig at vi har en debatt om sammensetningen av FNs sikkerhetsråd og arbeidsmåtene i Sikkerhetsrådet. Det er helt riktig, som det er blitt sagt, at en grunnleggende reform av FNs sikkerhetsråd ikke er nær forestående. Det har vært diskutert langs stort sett de samme linjer i tiår etter tiår. Grunnen til at det ikke endrer seg, er – som det allerede er sagt tidligere i debatten – at vetomaktene også har veto mot endringer i sin egen status, og de går ikke i front for å dele den makten med flere, for å si det slik. Dette gjelder vetomakter i både øst og vest. Samtidig trenger vi en prinsipiell diskusjon før vi går inn og plukker de enkeltland som eventuelt skal få vår støtte til å bli medlemmer. Den nåværende ordningen er en ordning som ble til i 1945, før røyken etter annen verdenskrig hadde lagt seg. Da ønsket de som ble de store seierherrene å lage en slags stormaktkonsert: Alle land er like, men noen land er likere enn andre. Noen land skulle da få både permanent sete og vetorett, mens vi andre litt mindre like skulle få være med etter et rotasjonsprinsipp. Dette stemte Norge for. Norges forhandlingsleder var da Trygve Lie, daværende utenriksminister. Han argumenterte for, og støttet opp om, den løsningen. Jeg mener det var riktig, gitt datidens maktforhold. Det var det beste man kunne få til da. Man hadde også ferske erfaringer fra det mislykkede Folkeforbundet i 1920- og 1930-årene med seg. Spørsmålet er om man i det 21. århundre bare skal repetere den modellen ved å legge til et par nye land, eller om man skal gå mer grunnleggende til verks. Når vi snakker om en grunnleggende reform, er det rett og slett en invitasjon til en litt bredere diskusjon om det. Bør f.eks. Sikkerhetsrådet fange opp det forhold at etter 1945 har det utviklet seg sterke regionale sammenslutninger som knapt nok eksisterte, og knapt nok var påtenkt, i 1945? EU er ett eksempel, Den afrikanske union et annet, og også etter hvert det som vokste fram som ASEAN. Det er flere andre eksempler. Bør det være en direkte kobling mellom dem og Sikkerhetsrådet? Vi har ikke et endelig svar på det. Hvordan skal man sørge for at nye medlemsland framstår som representative for mer enn seg selv? Det må jo være argumentet for en endret sammensetning. Nettopp fordi vi tror vi har litt tid i den debatten, og fordi ingen forslag har fått tilslutning så langt, mener vi at Norge er et land som godt kan gå i front for å ta en slik diskusjon. Så vil jeg understreke den vekten vi legger på FNs arbeid med menneskerettigheter. Jeg snakket en god del om det i redegjørelsen min. Jeg vil også understreke at FN og FNs menneskerettighetsråd og FNs høykommissær for menneskerettigheter naturligvis er helt sentrale institusjoner for det arbeidet. I tråd med komiteens ønske har vi i lengre tid samarbeidet med andre likesinnede land om nettopp å øke allokeringen av midler til f.eks. FNs høykommissær for menneskerettigheter, og menneskerettighetsarbeid generelt. Vi har vært opptatt av å sette viktig tematiske saker på dagsordenen i Menneskerettighetsrådet mens vi var der, ikke minst arbeidet for forsvar av menneskerettighetsforsvarere, altså beskyttelsen av dem som stiller opp for menneskerettigheter. Vi har også engasjert oss i landspesifikke situasjoner en rekke ganger. Innenfor det brede feltet vil også jeg sterkt understreke det som skjer akkurat nå: arbeidet med Kvinnekommisjonen – i det hele tatt arbeidet med likestilling og kvinners rettigheter – men også med minoriteter, ikke minst seksuelle minoriteters rettigheter. Her har verden gjennom FN gjort betydelige framskritt, men vi står nå i en situasjon hvor vi ser trusler fra gamle og fra nye hold. Norge ønsker rett og slett å være i front i arbeidet med å møte den negative utviklingen og holde oss på et positivt spor. Derfor er dette en tematikk som vil stå veldig sentralt innenfor det brede arbeidet med rettigheter som vi ønsker å stå i spissen for.