Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Hvem kan styre Norge? For oss som vokste opp med Einar Gerhardsen som selve landsfaderen, ble det etter hvert vanskelig å forestille seg at andre skulle eller kunne lede dette landet. Og da Gro etter hvert ble etablert som landsmoderen, ble hun spurt av sitt barnebarn: Bestemor, er det mulig for en mann å være statsminister? Det er åpenbart at Arbeiderpartiet lenge har hatt en betydelig egeninteresse av å nøre opp under forestillingen om at det bare er Arbeiderpartiet som evner å styre dette landet. En sjenerende tendens, særlig sist høst, til unødvendig svartmaling av tilstanden i den norske økonomien, som også bidrog til å vanskeliggjøre arbeidet med å få kontroll og stabilitet, viser at Arbeiderpartiet har hatt problemer med å tilpasse seg rollen i opposisjon. Arbeiderpartiet har hatt – til tross for alle dystre spådommer – en sentrumsregjering å forholde seg til som på to viktige områder har vist evne til å styre. For det første: Den har maktet å sette en ny politisk dagsorden. Regjeringen Bondevik styrer, og den styrer godt. På viktige samfunnsområder er det gjennomført betydningsfulle tiltak og reformer i ulike sektorer i langt sterkere grad enn det store deler av norsk presse og opposisjonspartiene her på Stortinget hadde trodd var mulig, og også et stykke lenger enn det mange av oss hadde våget å håpe på. For det andre: Det har vært sunt og godt for demokratiet med et maktskifte. I den grad Arbeiderpartiet mener sentrumspartiene har vært gjennom en nyttig voksenopplæring i forhold til det å ta regjeringsansvar, mener jeg dette også har vært en nyttig og, jeg vil si, nødvendig erfaring for Arbeiderpartiet i opposisjon. Og jeg tror det er riktig å si at erfaringene er blitt så gode at vi gjerne kan være enige om at dette bør fortsette ennå en god stund. Men nå er utfordringene rettet framover. Hvordan kan vi klare å takle en verden i rask endring når det gjelder teknologiske så vel som sosiale, økonomiske og politiske forhold? Vi ønsker oss en større trygghet for levevilkår og oppvekstvilkår, for helse og omsorg, for liv og eiendom. Vi må erkjenne at det er store huller i den velferdsmodellen som er utviklet i etterkrigstiden. Til tross for materiell rikdom, ser vi økende kriminalitet og voldshandlinger, barn og ungdom som sklir ut i alkohol- og narkotikamisbruk, brutte ekteskap og samboerforhold som ofte setter barna i en vanskelig klemme, og en sterk økning i psykiske lidelser, som noen eksempler. Det finnes ingen enkel oppskrift som fører oss fram til målet om et tryggere og bedre samfunn. Vi trenger derfor et variert sett av virkemidler og ressurser. Samtidig tror jeg det er på sin plass å erkjenne at de politiske virkemidlene også har sin begrensning, og at det finnes viktige fellesskapsverdier som ikke kan få gjennomslag i samfunnet ved vedtak i Stortinget eller i et kommunestyre, fordi disse verdiene skapes mellom mennesker som gir noe av seg selv i fellesskapet: varme, nærhet, trygghet og kjærlighet. Vår oppgave som politikere må være å skape vilkår for at slike viktige fellesskapsverdier kan få et større rom og økt oppmerksomhet, og der også det personlige ansvaret blir understreket sammen med de forpliktelser og oppgaver som det offentlige skal ivareta. Når Kristelig Folkeparti og sentrumsregjeringen legger så stor vekt på å fornye og forsterke familiepolitikken, er det nettopp fordi vi mener at familiene kanskje er den viktigste allierte vi har, i et samarbeid med skole, idrett, kirker og ulike organisasjoner og lag, for å skape et bedre samfunn og et godt, trygt oppvekstmiljø for barna. I den sammenhengen må også kontantstøtten ses som et tilbud til de foreldrene som i en bestemt omsorgssituasjon foretrekker å løse sitt omsorgsbehov for barna på en annen måte enn gjennom en offentlig støttet barnehageplass. Kontantstøtten er mottatt med glede og takknemlighet av mange barnefamilier. Kontantstøtten er derfor kommet for å bli. Og det er vi stolte over, fordi det også representerer et nødvendig brudd med en langvarig ensretting i familiepolitikken. Vi ønsker oss et tryggere, mer solidarisk Norge, ikke et Norge med økende levekårsforskjeller, sa statsministeren. Og spørsmålet er: Hvem vil inngå i den brede alliansen i Stortinget som statsministeren inviterte til, for å få dette til? Spørsmålet blir hvordan vi ønsker å husholdere med de betydelige ressurser vi har for å virkeliggjøre visjonen om et nyskapende, solidarisk og tryggere Norge. Vi er åpne for å samhandle med alle partier i Stortinget som deler disse visjonene og målsettingene.