Afshan Rafiq (Høyre), 2001-12-14:
Familien utgjør vårt viktigste fellesskap og den viktigste og mest stabile ramme om barns oppvekst. Det bør være en selvfølge at det er foreldrene som har hovedansvaret for barnas oppdragelse, fordi oppdragelsen fremmer normer, holdninger og verdier hos dem som oppdras. Det har også en verdi å oppdra, fordi det fremmer ansvarsfølelse, som styrker omsorg, omtanke og pliktfølelse mellom foreldre og barn på en måte som offentlige institusjoner ikke kan erstatte. Men i tilfeller der hjemmet ikke makter å ivareta omsorgsoppgavene, har samfunnet en særlig plikt til å tilrettelegge ordninger som sikrer at alle barn får gode omsorgstilbud og oppvekstvilkår. For oss er det grunnleggende at det føres en familiepolitikk som gir alle barnefamilier reell valgfrihet med hensyn til selv å velge hvilke omsorgsløsninger de ønsker for sine barn. I denne sammenheng er kontantstøtte et verdifullt bidrag. Det er verdt å legge merke til at 76,6 pst. av barn i aldersgruppen 1–3 år her i landet tar del i kontantstøtteordningen. Det gjør at en kan konstatere at kontantstøtten fortsatt er en populær ordning. Kontantstøtteevalueringen som forelå våren 2001, viste at nesten to tredjedeler av dem som mottok kontantstøtte, i hovedsak ble passet av en av foreldrene. En tredjedel av dem som var hjemmearbeidende med kontantstøtte, sa det var kontantstøtten som gjorde det mulig å realisere dette valget. Dette understreker at venstresidens skrekkvisjoner om kontantstøtten ikke har slått til. Kontantstøtten gir valgfrihet og fleksibilitet og gjør hverdagen enklere for veldig mange. En forutsetning for økt valgfrihet og økt likestilling for småbarnsforeldre er at barnefamiliene både har økonomi til å velge omsorgsform, og at det finnes tilbud om flere og billigere barnehageplasser. Vi er derfor veldig tilfreds med Samarbeidsregjeringens offensive barnehagesatsing med 1 milliard kr i økte overføringer til barnehagene på budsjettet for neste år. I tillegg kommer prisjusteringen av driftstilskuddet på 170 mill. kr i økte driftsmidler, som skal gå til økt satsing på kvalitet og etablering av nye barnehageplasser. Dette er en viktig satsing for å nå målet om full barnehagedekning innen 2003. Jeg er også veldig glad for at Regjeringen nå har fått flertall for sitt forslag om ny finansieringsmodell for barnehagene, noe også komitelederen var inne på. Dette er et viktig skritt i retning av å sikre like rammevilkår for alle barnehager, gi et mer mangfoldig tilbud i tråd med familienes ulike behov, og ikke minst flere barnehageplasser og lavere foreldrebetaling på sikt. Jeg synes det er på sin plass å understreke at dette er en prosess som vil ta tid, men det første nødvendige grepet blir å få til en likestilling mellom private og kommunale barnehager. Dette alene vil være et enormt løft innenfor barnehagesektoren. Så må man gå i gang med å se på hva som kan gjøres for å få enda rimeligere barnehageplasser. Det forutsetter et konstruktivt samarbeid bl.a. mellom PBL, kommunene og staten. Vi ser at stadig høyere bevilgninger på statsbudsjettet ikke når frem til barnefamiliene og barnehagene. Det er uakseptabelt! Samarbeidsregjeringens finansieringsmodell vil sikre at tilskuddene kommer frem, og gir barnehagene større fleksibilitet. Samtidig vil den bidra til at målsettingen om full barnehagedekning kan oppnås raskere. Det er også veldig gledelig at et flertall av komiteen, med unntak av Fremskrittspartiet, går inn for en videreføring av prosjektet med gratis korttidsbarnehagetilbud til alle fire- og femåringer i Oslo indre øst, noe som Stoltenberg-regjeringen i sitt budsjettforslag for 2002 ikke hadde foreslått videreført. Dette er faktisk et meget godt tilbud ikke minst for barn med minoritetsbakgrunn, for å bedre deres integrering og språkopplæring og for å øke disse barnas deltakelse i barnehagene. De resultatene og erfaringene som foreligger, er meget positive sett i forhold til den tidligere situasjonen, hvor skoleetaten i Oslo, før dette prosjektet ble satt i gang, rapporterte at tre av fire elever med et annet morsmål hadde svært dårlige eller manglende norskferdigheter når de begynte i 1. klasse. Etter at dette prosjektet kom i gang, har det blitt betydelige forbedringer. Et konkret eksempel på dette er Gamlebyen skole i Oslo, som har 80 pst. elever med minoritetsbakgrunn, og språkferdighetene til disse elevene har variert kraftig. Skolen har tidligere brukt betydelige økonomiske ressurser på støtteundervisning for å få elever med dårlige norskkunnskaper til å følge den ordinære undervisningen. Denne skolen rapporterer nå at barn som begynner på skolen etter å ha gått på dette korttidsbarnehagetilbudet i ett år før skolestart, får en mye bedre start, noe som hindrer at de blir skoletapere senere. I tillegg sparer skolen betydelige ressurser som ellers hadde gått til støtteundervisning. Nå er det slik at vi til våren vil få en evaluering av dette prosjektet, som vil gi grunnlag for å se på muligheten for å utvide dette til å gjelde også andre deler av landet. Dette er for øvrig et forslag som et flertall av komiteen ønsker at Regjeringen kommer tilbake til i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, etter at den nødvendige evalueringen er foretatt. Så vil jeg over til en annen viktig problemstilling, og det er vold mot kvinner. Dette er faktisk et økende og alvorlig problem her i landet. Tall fra FOKUS, Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål, viser at i 2000 tok ca. 53 000 personer kontakt med landets krisesentre, og hovedandelen av disse var kvinnerhvert år må 2 500 kvinner overnatte på et av landets krisesentre på grunn av menns voldover 1 000 kvinner i Norge er på flukt og bor på hemmelige adresser på grunn av menns vold Dette viser litt av omfanget av denne problemstillingen, men allikevel er det bare et fåtall av kvinnene som utsettes for vold og overgrep, som tar kontakt med hjelpeapparatet eller politiet, noe som understreker hvor nødvendig det er å synliggjøre problemet, fordi det vil motivere flere til å bry seg og engasjere seg. At kvinner utsettes for vold i hverdagen, begrenser sterkt deres mulighet til aktiv deltakelse i samfunnslivet. I tillegg er dette et overgrep mot kvinners fundamentale friheter og grunnleggende menneskerettigheter som ikke skal aksepteres. Den økende andelen av kvinner med minoritetsbakgrunn som søker tilflukt på krisesentrene, må også tas alvorlig. Disse kvinnene har ofte manglende nettverk utenfor familien og svak tilknytning til arbeidslivet, og problemene blir derfor mer kompliserte i forhold til disse kvinnene. Her tror jeg det er viktig både med hjelpepersonell som har kompetanse og kunnskap om andre kulturer, og tiltak som treffer bedre i forhold til disse kvinners behov for hjelp til å kunne stå på egne bein. Her har jeg lyst til å understreke to viktige tiltak som jeg mener må prioriteres. For det første må vi sørge for en god og målrettet norskopplæring som gir mulighet til å komme seg ut i arbeidslivet. For det andre må vi få til en effektiv godkjenningsordning som kan dokumentere den kompetansen disse kvinnene sitter inne med, slik at de kan bli selvstendige og delta i samfunns- og arbeidsliv på lik linje med andre likestilte kvinner. I tillegg må det i større grad settes fokus på menns eget ansvar for utøvelse av vold. Det er viktig å iverksette tiltak i forhold til menn som utøver vold, slik at volden kan forebygges. Her anser jeg etableringen av mannssenteret Reform, som skal tilby rådgivning og hjelp til menn i krise og konflikt, som et viktig bidrag. Avslutningsvis vil jeg understreke at jeg synes at vi har fått til en god og ansvarlig budsjettavtale med Arbeiderpartiet i komiteen, noe som innebærer en ytterligere styrking av Samarbeidsregjeringens satsing innenfor både familie- og administrasjonsområdet.