Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-01-22:
Når man har fått en viss livserfaring, må man bare sitte og nikke når man hører representanten Jon Jæger Gåsvatn. Jeg har vært igjennom alle stadiene i arbeidet med å vurdere norsk skole. Jeg er til og med en person som har gått på en skole hvor vi hadde karakterer fra fjerde klasse, uten at jeg følte at det var et jagende psykososialt miljø, og uten at noen ble plaget. Tvert imot hadde vi en lærer som var så eksepsjonelt bra at han var en trygg voksen, han kunne fagene sine, og vi ble løftet alle sammen. Så det er mange utgaver av hvordan vi skal gjøre det. Men jeg tror at det den læreren lærte meg, og som er kjernen i det som interpellanten tok opp – og som statsråden også var inne på – er at du må vite hva du skal lære bort, og du må vite hvordan du finner ut at de som skal lære det, lærer det. Det er kjernen. Hvis jeg skal spisse det til i min språkbruk, er det klart at det er like meningsløst å gå igjennom en skole uten å måle hva du lærer bort, og uten å ha måleverktøy, som det er å prøve å ha en idrettsøvelse som heter å hoppe høyde uten list. Enten lista ligger 20 centimeter, 50 centimeter, 1 meter eller 2 meter over bakken, må du vite hva du strekker deg etter, og hva du klarer. Jeg oppfatter det i hvert fall slik at i denne salen er det enighet om at vi ikke skal ha høydehopp uten list i norsk skole. Det er et veldig viktig utgangspunkt, for det betyr at vi kan diskutere hvordan man mestrer, hvordan man strekker seg – det heter tilpasset opplæring på norsk – og hva som er kunnskapen rundt det. Min opplevelse er at den kunnskapen er veldig spredt, som interpellanten tok opp. Når vi har forsøkt å rette på det gjennom Kunnskapsløftet, som etter hvert har fått en veldig bred politisk tilslutning, er det ingen tvil om at jeg på mine vandringer gjennom livet har møtt de samme fenomener som interpellanten og andre har tatt opp. Jeg har møtt lærere som aldri har lært – eller kanskje hatt fem timer i – hvordan man skal lære bort det å lese, men de har hatt tre–fire uker med dialektkunnskap. Og de er til dels nylig utdannet. Det har ført til de påtrengende spørsmål som Astrid Søgnen, representanten for landets største skoleeier, tok opp i et seminar med komiteen for et år siden: Vi må vite om man i lærerutdanningen nå lærer å praktisere de ferdighetskravene og måten å måle dem på som ligger i Kunnskapsløftet. Oslo kommune for sin del har funnet ut at man er nødt til å legge til 50 timer uansett hvor folk kommer fra, for at man skal oppnå det. Derfor er det min overbevisning at det er en betydelig forskjell mellom landets kommuner når det gjelder hvordan man måler disse ferdighetene, og hvordan lærergruppene er utrustet for å takle det. Jeg oppfatter det slik at vi da er borti debatter vi har hatt her før. Vi er borti hvordan skoleeiere må bevisstgjøres, ved å ta ansvar for god ledelse på skolene, ta ansvar for en god videreutdanning, og vi er borti den debatten vi skal få senere, i vår, nemlig om hva slags lærerutdanning vi har. Men på veien dit må vi i hvert fall kunne være villig til å gjøre det som jeg oppfatter at både interpellanten og statsråden var inne på, vi må skaffe oss den kunnskapen som er, og vi må sørge for at kunnskapen eies av dem som skal stå og undervise, der de jobber. I den sammenhengen har jeg aldri noen gang i mitt liv sett motsetninger mellom, som representanten Enger sa, karakteren og karakterene. Jeg har heller ikke sett motsetninger mellom det å ha karakterer på avgjørende punkter i et utdanningsløp og det å ha underveisvurderinger, f.eks. mappevurdering, som jeg har sett fungere. Jeg har sett små barn i osloskolene vandre rundt med mapper – ja, det så ut som om de hadde det bra. Jeg har sett på innholdet i mappene, og jeg vet at hvis man skal bruke en slik mappevurdering, krever det ganske mye, ikke minst fra læreren. For man er nødt til å jobbe så konkret med den enkelte eleven at den tilbakemeldingen man gir, skal være der. Så vet alle i denne salen at man har rett til å få en skriftlig tilbakemelding i egnet form og på egnet måte allerede fra første klasse. Det å være utrustet til å gjøre det krever mye. Da er vi igjen tilbake til videreutdanningen, og vi er selvfølgelig også tilbake til hva slags grunnleggende lærerutdanning vi har. Jeg er også enig med representanten Gundersen i at den debatten vi burde hatt, eller i hvert fall burde hatt mer trykk på, er om skolebidragsindikatorer kan supplere bildet av hva vi får vite om innholdet i de enkelte skolene. Det er Venstres oppfatning at det ikke er noen motsetning mellom det å trives i skolen og det å ha et høyt faglig nivå. Men det stiller krav både til det faglige og det pedagogiske, hos skoleeier, skoleledelse og hos lærere. Så vil jeg gjerne si at jeg tror det er en anledning som nå forsømmes systematisk i det ganske land, og det er at veldig få kommuner gjennomfører de debattene om skolens innhold som de kan gjøre, bl.a. ut fra avtalen som er inngått mellom Kommunenes Sentralforbund og utdanningsorganisasjonene, hvor det heter at før man fastsetter eller reviderer arbeidstidsavtaler lokalt, skal man gjennomføre en debatt om skolens mål. Og en debatt om skolens mål er bl.a.: Hva lærer du? Hvordan lærer du? Da kan man komme i nærheten av det å prøve å fjerne noen av de forskjellene som representanten Gundersen tok opp, nemlig forskjellen mellom «snille» og «strenge» kommuner, «snille» og «strenge» skoler osv. En slik debatt er bevisstgjørende. Venstre vil i alle fall oppfordre alle de partier som er representert, til å ta ansvar for at partienes kommunalpolitikere reiser disse debattene. En blir sjelden dummere av kloke kommunestyredebatter.