Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-12-01:
«Barn er de hendene som vi griper himmelen med.» Dette ordtaket fra 1800-tallet er både treffende og relevant i vår tid. Dersom samfunnet og samfunnsutviklingen skal gå i riktig retning, er barna vårt viktigste redskap. Det er barn framtiden skapes av og for. Det er derfor helt avgjørende at vi som samfunn og lovgivende makt legger de beste rammevilkårene for våre barn. Dette er en intensjon jeg vet hele denne salen støtter. Allikevel er det sånn at det eksisterer noen utfordringer, noe som er bakgrunnen for at jeg prøver å løfte en litt visjonær og framtidsrettet interpellasjon om barns rammevilkår inn for Stortinget. De aller fleste barn i Norge har det bra. Det er imidlertid noen som av ulike årsaker har behov for et sikkerhetsnett. For Fremskrittspartiet har det derfor vært viktig å debattere barnevernets rolle og funksjon som det sikkerhetsnettet det skal være for barn som faller utenfor. La oss slå fast først som sist at barnevernets viktigste oppgave er å ivareta barnas beste og barns rettigheter til enhver tid, uansett. I 2010 var det rekordstor vekst i barnevernstjenester. Det er viktig at vi ser på årsakene til dette. Det har også vært mange medieoppslag de senere årene, som samlet sett har gitt inntrykk av et barnevern i krise. Vi har sett et økende statlig byråkrati, og at utviklingen har gått i retning av en statlig koloss, som overhodet ikke spiller på lag med det kommunale barnevern. Dette er en utvikling som ikke støttes av undertegnede. Nærhet og trygghet er avgjørende faktorer for at barnevernet skal lykkes. Denne utviklingen må derfor snus fort. Selv om vi vet at de siste budsjettene har fått en økning i det kommunale barnevernet, og jeg er glad for at vi har fått på plass en øremerking, har vi likevel i de senere års utvikling sett at det har gått i retning av å nedprioritere førstelinjetjenesten og det kommunale barnevern. Stortinget har hatt mange debatter over forslag fra opposisjonen, men ennå ingen saker fra regjeringen utenom budsjettøkningen. Statsråden kom – i januar, var det vel – til Stortinget med en egen redegjørelse. Det er satt ned flere utvalg og et barnevernspanel, som nå er ferdig. Jeg tviler ikke et sekund på at statsråd Lysbakken er opptatt av barnevernet, og det er noe jeg er veldig glad for, men jeg mener likevel at det er ikke gjort nok. Det gjelder både det kommunale barnevernet og nødvendige strukturendringer som det kan være mulig å gjøre uten vedtak i Stortinget, og ikke minst gjelder det den uheldige utviklingen med å bygge ned velfungerende institusjoner før en har fått på plass fosterhjem. Dette er store utfordringer, som vi er nødt til å ta inn over oss. Regjeringen har sagt at den skal komme med en proposisjon. Det er vel og bra, for da kan vi få konkrete tiltak. Det har Fremskrittspartiet ventet på, og vi ser fram til at proposisjonen kommer. Det er likevel viktig at vi har en grundig debatt i forkant av det som regjeringen jobber med. I den sammenheng vil jeg oppfordre statsråden til å lytte til disse innspillene, slik at det endelige resultatet som kommer fra regjeringen, kan bli så godt som mulig. Det kan jo være, som opposisjonen har sagt mange ganger før, at man kan få gode innspill fra denne talerstolen. Jeg tror det definitivt er på tide å gå fra ord til handling. Jeg håper derfor denne debatten vil bidra til at vi i denne sal legger noen rammevilkår som gjør at alle våre barn får de beste forutsetninger for framtiden. Framtidens barnepolitikk må basere seg på noen grunnleggende verdier, verdier som sikrer trygge oppvekstvilkår. Den må basere seg på fleksibilitet tilpasset det samfunnet vi lever i. Framtidens politikk må legge til rette for familiers valgfrihet, men også ansvarliggjøring av foreldrene overfor barna. Det må satses massivt på forebygging både i hjem, i skole og i barnehage, og ikke minst på det arbeidet som helsesøstrene og helsestasjonene gjør. Framtidens politikk må også legge til rette for nødvendige økonomiske rammer, enten det gjelder barnevernstjenesten, helsetjenesten eller tiltak for å bekjempe fattigdom blant barn. Vi kommer aldri utenom den økonomiske diskusjonen. En nøkkelutfordring for framtiden er hvordan vi kan få til et langt tettere og bedre samarbeid med de ulike etatene. I altfor mange tilfeller gjør vi barn og familier til svingdørsinnbyggere, som blir kastet fra kontor til kontor uten en helhetlig tilnærming. Framtidens barnepolitikk må ha som målsetting at man så langt det er mulig, forhindrer at familier får problemer og blir fratatt barna. Med den økningen vi ser i barnevernstjenester, må man av og til stille seg spørsmålet: Hvor vil dette ende, og hva kan vi politikere gjøre for å endre den utviklingen? Noen sier at når vi nå ser en økning av saker innen barnevernet, er det kanskje på grunn av at barnevernet nå har begynt å gjøre jobben sin. Det mener undertegnede er en litt for enkel analyse. Dersom stadig flere foreldre blir fratatt ungene sine, er det ikke nødvendigvis barnevernet som har gjort en god jobb – det kan vel være at samfunnet har sviktet og gjort en dårlig jobb i forkant. Framtidens barnevern er et politikkområde denne salen burde brukt langt mer tid på, og man burde vært mer opptatt av dette i andre fraksjoner eller komiteer. Regjeringen vil legge ned velfungerende institusjoner – det har jeg vært inne på – og få flere barn over i fosterhjem. Det har vært en villet politikk fra denne regjeringen. Statsråden har flere ganger sagt til undertegnede at han ønsker at flere plasseres hos nær familie og slekt, og mener at det må stresses mer. Det er fagre ord og ord som Fremskrittspartiet liker å høre, men likevel ser vi at realiteten dessverre er annerledes. Barnevernet har i alle fall ikke mottatt disse signalene i stor nok grad. Barnevernet gjør sine vurderinger, og da nytter det ikke hvis vi ikke fra denne sal gir noen instrukser til barnevernet. Vi har også sett at det har vokst fram barnevernshjelpere på nett – personer som selger tjenester til fortvilte foreldre som kjemper mot barnevernet. De annonserer med at de legger til rette for rømming til utlandet. Det er vel ikke et slikt barnevern vi ønsker? Når vi har et barnevern som blir sett på som fienden, er det noe fundamentalt galt. Vi må derfor endre barnevernet på flere områder, slik at det for framtiden blir sett på som en støttespiller for foreldre, familier og barn som trenger litt hjelp, framfor at barnevernet skal være fienden, som mange oppfatter barnevernet som i dag. Et viktig element som må belyses, er barns rettsikkerhet. Det har vi vært inne på i en debatt tidligere i dag. Barnevernets praksis og maktutøvelse er i mange sammenhenger bukken som passer havresekken, noe som er et dårlig rettsprinsipp for barna. Barnevernet har for mye makt. Familier er forsvarsløse i møte med det kommunale barnevern, sier flere menneskerettseksperter. Det virker som om barnevernet mer går inn i en politirolle overfor voksne enn inn i en omsorgsrolle rundt barnet. Enkeltpersoner i det kommunale barnevernet har i mange tilfeller for mye makt, og foreldre og besteforeldre er i mange situasjoner tilsvarende maktesløse. Familier føler seg ofte forsvarsløse i møte med barnevernet. Det er ikke mye man kan gjøre hvis man er uenig, fordi barnevernets subjektive mening blir vektlagt tungt i alle instanser. Slik systemet er lagt opp i dag, sier man at barnevernet aldri gjør feil. Det er en skummel holdning. Derfor mener undertegnede at en helhetlig gjennomgang av de maktstrukturer som eksisterer, samt behov for ivaretakelse av barn og familiers rettsikkerhet bør være prioriterte områder for statsråden i tiden som kommer. Forskning viser at barn som mister kontakt med familien, det være seg tanter, onkler eller besteforeldre, får større problemer enn andre barn – barn som mister kontakt med nærmiljø, skole og venner, likeså. Det er derfor viktig at vi legger til rette for ivaretakelse av både nærhetsprinsippet og det biologiske prinsipp når vi utformer politikken videre. Med dette avslutter jeg hovedinnlegget og ser fram til å høre hva statsråden mener om de utfordringene vi har framover.