Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-23:
Det forslag til endringer i Grunnlovens bestemmelser om riksretten som er fremlagt, og som nå er til behandling, er etter min oppfatning et klart bedre alternativ og gir et klart bedre system enn det som nå gjelder i Grunnloven for riksretten. Det har vært påpekt fra komiteens flertall og saksordføreren muligens noen mangler eller negative trekk ved det fremlagte forslag, og jeg kan også innrømme at det ikke nødvendigvis er slik at det fremlagte forslag gir den perfekte løsning. Men jeg synes at når det foreligger et forslag som man skal vurdere, bør det vurderes opp imot det bestående. Selv om det fremlagte forslag kanskje ikke er det endelig perfekte, bør det være slik at flertallet eventuelt argumenterte for hvorfor det bestående system er å foretrekke i forhold til det det er fremlagt forslag om. En analyse og en gjennomgang av disse vil i hvert fall jeg hevde vil tale for forslaget. Det bestående system – som ikke har vært benyttet, så vidt jeg vet, siden 1927, var det vel – har den følge at vi i dag har en rettssituasjon hvor de med mest makt i det norske samfunn, stortingsrepresentanter, statsråder og høyesterettsdommere, og kanskje særlig statsråder, i realiteten – slik professor Eivind Smith sier det i forordet til boken «Makt uten ansvar? Om Riksretten i vår tid» – fremstår som privilegerte, fordi det omtrent ikke er på tale å gjøre ansvar gjeldende overfor statsråder som måtte begå lovbrudd, altså brudd på ansvarlighetslovens bestemmelser. Dette er kjernen i denne problematikken. Det er ikke slik, som Gunnar Skaug nevnte, at parlamentarismen har medført at riksretten er blitt historisk. Parlamentarismen medfører kun et parlamentarisk ansvar for statsråder i tillegg til det konstitusjonelle ansvar de har, og det strafferettslige ansvar de har gjennom ansvarlighetslovens bestemmelser. Det parlamentariske ansvar betyr at et stortingsflertall når som helst kan fjerne en statsråd gjennom å vedta et mistillitsforslag. Men det parlamentariske ansvar kan selvsagt ikke gjøres gjeldende overfor en statsråd som har gått av som statsråd, og det er jo slik at når det gjelder brudd på lover, så kan det hende at det går noen tid før det man mener kanskje kan være et lovbrudd, blir synliggjort, og da er det ikke mulig å ha noen straffereaksjon i form av fjerning av en statsråd fra en stilling, hvis vedkommende er gått av. For det annet vil jeg nevne at vi nå er inne i en tid hvor vi på flere områder i denne sal har vedtatt lover som medfører straffansvar for mange forskjellige yrkeskategorier i det norske samfunn. Vi har bestemmelser i aksjeloven, i regnskapsloven, i skattelover, i arbeidsmiljøloven og i en rekke lover for forskjellige yrkesgrupper innenfor f.eks. det medisinske området, som kan medføre fengselsstraff eller bøter for feil og lovbrudd som en yrkesutøver gjør gjennom sin yrkesutøvelse, altså ikke som privatperson, men gjennom sin yrkesutøvelse. På dette området har det faktisk vært en dramatisk økning i nyere tid. Vi har altså et system hvor det i praksis omtrent ikke er mulig å reise sak for strafferettslig ansvar for brudd på særlig ansvarlighetslovens bestemmelser. Det er i boken «Makt uten ansvar? Om Riksretten i vår tid» vist til dette en rekke steder. Blant annet er det pekt på en uttalelse som er symptomatisk, fra tidligere stortingspresident Jo Benkow, som i forbindelse med et spørsmål om hva som skulle skje hvis en nyvalgt stortingsrepresentant ikke uten videre ville undertegne erklæring om taushetsplikt, og så likevel bryte den, sa: «Da er det i tilfelle snakk om riksrett. Men det er et usedvanlig kronglete virkemiddel.» Med andre ord, selve formen for å reise tiltale og domstolens sammensetning er så kronglete at det ikke vil komme på tale. Det er et slags forhåndsutsagn om at man vil gå fri både fra påtale og det å kunne bli pådømt selv om det strafferettslige ansvaret skulle være relativt åpenbart. Vi har altså en situasjon hvor det er forskjell på Loke og Tor – vanlige mennesker og vanlige yrkesutøvere har offentlige instanser som har til oppgave å føre tilsyn og reise sak dersom man finner ut at det er begått straffbare handlinger. Jeg vil bare nevne en liten sak for noen år siden. En liten bedrift på Vestlandet reparerte fiskebåter, og det var om å gjøre når de kom inn og hadde behov for reparasjon, å gjøre dette meget raskt. Det ble brukt overtid – selv om det var frivillig fra de berørte – for å få fiskebåtene raskt reparert og ut igjen for å fiske, for det var noen som levde av dette. Det ble brudd på overtidsbestemmelsene i arbeidsmiljøloven. Arbeidstilsynet reiste sak, og vedkommende fikk bøter for ulovlig bruk av overtid til tross for at alle berørte gjorde det frivillig, hadde interesse av det, og det var bare positive virkninger for samfunnet. Vedkommende fikk straff for brudd på arbeidsmiljøloven. Hvis en statsråd bryter ansvarlighetslovens bestemmelser om opplysningsplikt ved enten forsettlig eller uforsettlig å gi Stortinget feilaktige opplysninger, la oss si i forbindelse med et investeringsprosjekt, f.eks. bygging av en flyplass eller en jernbanestrekning, og det i ettertid viser seg at Stortinget har fattet vedtak basert på disse opplysningene, kan virkningen være at man påfører det norske samfunnet en del milliarder årlig i ekstrautgifter. Det er litt mer betydningsfullt enn noen brudd på overtidsbestemmelsene i arbeidsmiljøloven. I en slik tenkt situasjon vil altså mange hevde at det er så kronglete med riksrett så det er ikke noe å bry seg med. La meg da nevne at i andre sammenhenger snakker man veldig mye om de preventive virkninger av lovgivningen, og Gunnar Skaug snakket om «ris bak speilet», men da må riset fra tid til annen brukes hvis man skal ha noen respekt for eksistensen av det. Det føres en del saker for de ordinære domstoler for brudd på norske lover begått gjennom utøvelse av forskjellige yrker, for nettopp å demonstrere at brudd på lovgivningen vil kunne medføre strafferettslig ansvar. Det er min påstand at slik riksretten i dag er organisert, er etter hvert riset bak speilet i realiteten fjernet, fordi det er så kronglete å komme frem til sak, og man sier at vedkommende har gått av. Jeg har lyst til å spørre: Hvorfor skal det være slik at tap av stilling for en statsråd, eller for den saks skyld også høyesterettsdommere og stortingsrepresentanter, i enhver sammenheng skal være straff nok, mens for andre yrkeskategorier er det ikke nok at man bare mister jobben, man skal også måtte betale en bot eller sone en fengselsstraff for alvorlige lovbrudd? Her er det forskjell på Loke og Tor i virkelighetens verden. Det synes jeg vi ikke lenger bør leve med, særlig etter hvert som det stadig dukker opp påstander i media om mulige brudd på opplysningsplikten. Vi bør ikke akseptere det. Det er også stadig flere politikere som setter spørsmålstegn ved om ansvarlighetsloven blir fulgt i alle saker, og om statsråder tar den så alvorlig som de bør og burde ta den. Jeg kan nevne noe som ikke har med dette å gjøre, og det er at det samme gjelder kanskje også offentlig forvaltning. Det hender fra tid til annen at man hører politikere fra andre partier gi uttrykk for en slags mistanke om at det har bredd seg en holdning i forvaltningen om at skal man få et investeringsprosjekt vedtatt, er det greit å foreta vurderinger om at det er veldig billig, for når tunnelen er halvferdig, må man liksom, selv om den blir dobbelt så dyr som først planlagt, likevel bygge den ferdig fordi man allerede har bygd den halvferdig. Det er ikke så veldig mange eksempler på at store offentlige investeringsprosjekter ligger 10-20 pst. under det som var fremført som kostanden, mens det er relativt ofte at det er overskridelser på både 10, 20, 30, 40 og 50 pst. Rikshospitalet er et eksempel som vi nå i visse sammenhenger sliter med, og vi hadde overskridelser på Hardangerbrua, så det er tegn som tyder på at man undervurderer kostnader og problemer og prosjekters omfang for å få dem i gang. Det bør ikke være noe som Stortinget stilltiende aksepterer. Skal man sørge for at det heller blir overbudsjettert enn underbudsjettert, burde det nettopp være systemer som medfører konsekvenser for dem som står ansvarlig for underbudsjetteringen. Det er ett av prinsippene bak dette lovforslaget. Hva betyr så det? For det første har vi i dag problemet med det å reise en sak for riksrett. Systemet er ifølge § 14 a i forretningsordenen at dersom Odelstinget seriøst vil vurdere å gjøre strafferettslig, konstitusjonelt ansvar gjeldende overfor en statsråd som har gått av – altså ikke parlamentarisk ansvar overfor en sittende statsråd – skal Odelstingets medlemmer i valgkomiteen oppnevne en protokollkomite som skal gå gjennom saken. Det er altså to steg, ikke som i ordinære straffesaker, hvor det er påtalemyndigheten – eventuelt kan noen foreta en anmeldelse – som etterforsker saken. Det er en profesjonell etat som vet hva den skal lete etter, som vet hvilket materiale som er nødvendig for bevisføring. Det er det vi ser i alle store saker. Påtalemyndigheten kan stille spørsmål, kan foreta avhør og kan gå inn i sakens dokumenter, osv. Før man kommer til det stadiet, hvis det skal reises sak for brudd på ansvarlighetsloven, må man først ha det positive vedtaket om å oppnevne en slags påtalemyndighet – en protokollkomite. Da er det amatører, som ikke har noe profesjonelt apparat tilgjengelig for å vurdere om det skal reises sak, som skal ta den reelle avgjørelsen. Det er slett saksbehandling på forberedelsesstadiet, fordi arbeidet utføres kun av Stortingets komiteer. Jeg håper ikke noen av mine kolleger tar det fornærmende opp når jeg sier at det ikke er så mange i Stortinget som er profesjonelle i påtalemyndighetsarbeid, og som har erfaring, kompetanse og kunnskap til å vurdere om et materiale er holdbart nok til å holde for en dømmende kjennelse i en rett. Allikevel er det Stortinget som skal foreta de vurderingene. Men det er først en protokollkomite, oppnevnt selvsagt etter en stor debatt med mye mediedekning, som kan engasjere et sekretariat av profesjonelle etterforskere med nødvendig kompetanse. Allerede påtalemessig er det derfor en beskyttelse av dem som kun kan straffes gjennom riksretten. Flertallet hevder at Riksadvokaten, som man altså ved lov kan si ikke er under instruksjonsmyndighet av Regjeringen, kan mistenkes for å skulle ha politiske anliggender i utøvelse av sitt embete. Det må i tilfelle være en enorm mistillit til Riksadvokaten, som denne forsamlingens flertall ikke hadde noen betenkelighet med da vi for et par år siden hadde en sak hvor det i realiteten var aktuelt å vurdere det. Men at det med partipolitisk hensyntagen hos påtalemyndigheten skulle være et problem, når alternativet er at det er Odelstinget, som utelukkende er et partipolitisk sammensatt organ, som i dag er påtalemyndighet, skulle jo nettopp peke på at det nåværende systemet er langt verre hvis man er engstelig for at påtalemyndigheten skal ta partipolitiske hensyn. Det er jo nettopp det man i dag har mistanke om, at påtalemyndigheten eller Odelstinget utelukkende tar partipolitiske hensyn og ikke går inn i saken. Mitt forslag, som går på at det er den ordinære påtalemyndighet som skal føre saken, er i realiteten kun en beskyttelse av dem som eventuelt har gjort et lovbrudd. Det skulle tale for mitt forslag, fordi det forslaget som flertallet i realiteten går inn for, går jo ut på å bevare det bestående. Hele argumentasjonen fra flertallet går jo nettopp ut på å gjøre endringer i det bestående systemet. Det at påtalemyndigheten, som er profesjonell, er den som vurderer en sak, burde være bedre med hensyn til likebehandling ved lovbrudd begått av statsråder, høyesterettsdommere og stortingsrepresentanter, i forhold til andre yrkeskategorier. Når det så gjelder det å reise saken for domstolene, har det vært hevdet at det at en høyesterettsdommer kan få en dom i andre underliggende domstoler, skulle tale imot forslaget. Når det gjelder det rettssikkerhetsmessige generelt, har det jo blitt mer og mer normalt i Europa at alle skal ha rett til en toinstansbehandling, mens riksretten altså er en éninstansbehandling uten adgang til anke. Den gjelder også høyesterettsdommere. I riksretten sitter det kolleger av høyesterettsdommeren. Og det er ikke noe problem med habilitet hvis det blir reist sak mot en høyesterettsdommer. For eksempel kan vedkommende teoretisk ha vært med på å avsi en dom på grunnlag av bestikkelser. En slik sak vil like gjerne kunne reises for de ordinære domstoler, for vedkommende ville jo, hvis saken ble anket opp til høyesterett, være inhabil. Man har flere saker hvor høyesterettsdommere har vært inhabile. Det er ikke slik at underliggende domstoler er under instruksjonsmyndighet av høyesterett, som det synes å ligge i flertallets bemerkning. De er overhodet ikke undergitt noen instruksjonsmyndighet annet enn gjennom høyesteretts domsavsigelser, og de er helt åpne. Det er ikke slik som det nesten antydes, at en høyesterettsdommer kan ringe til eller ta en kaffekopp med en lagdommer og hviske ham eller henne i øret hvordan en dom bør være. Nei, det er en etterprøvende kontroll, og selvsagt langt bedre eller i hvert fall like god som dagens situasjon, så det argumentet er heller ikke holdbart. Så til opplysningsplikten: Opplysningsplikten er helt sentral i norsk, politisk maktfordeling i dag. Men opplysningsplikten har altså kun relevans, i forhold til det flertallet hevder, når det gjelder virkning for en statsråd som sitter, fordi man i realiteten ikke vil at noe skal skje etter at vedkommende har gått av når det gjelder det parlamentariske ansvaret. Selvsagt er det positivt når det antydes både fra Gunnar Skaug og fra saksordfører at man kanskje kan være villig til å se på dagens system med riksrett. Jeg synes imidlertid det var leit at ingen av dem ville forholde seg til hovedproblematikken – om at det bestående riksrettssystemet fremstår som et privilegium for dem som har mest makt i samfunnet, der mulighetene for store konsekvenser av mulige lovbrudd er meget, meget store. Det i seg selv burde ha medført en langt raskere forbedring av det nåværende system enn det flertallet antydningsvis nevner, at det kan komme på tale å se noe mer på riksrettssystemet. Jeg hadde håpet at man kunne ha vært langt mer konkret. Selvsagt vil Fremskrittspartiet bidra til å sette søkelyset på og få gjort noe med systemet – eventuelt om noen år. Men vi synes faktisk at dette er en sak som haster, og som professor Eivind Smith skriver i den nevnte boken: «Dette er en situasjon som vi etter mitt skjønn ikke kan – eller i alle fall ikke burde kunne – leve med.» Jeg konstaterer med en viss tristhet at flertallet er innstilt på å leve med dette videre, på tross av at man nå har muligheten til å gjøre en forbedring i det bestående systemet, som man kunne få erfaring med. Jeg kan ikke se at noen av flertallets anmerkninger eller negative argumenter egentlig har noen særlig relevans, i den forstand at de ikke går inn på hvorfor det bestående system ser ut til å være et ikke-system. Jeg har også lyst til å nevne at i Europa har mange land sett på sitt system når det gjelder strafferettslig ansvar for straffbare handlinger begått av ledende politikere. Det har vært reist sak i Danmark og i Frankrike, og det er forskjellige systemer. Såpass kan vi vel si at avhandlingen til Bjørn O. Berg i den nevnte bok viser at det ikke er ett perfekt system, men at det er muligheter til å gjøre ting, og at det er forskjellige løsninger. De fleste rommer i hvert fall at det er den profesjonelle påtalemyndighet som reiser sak, at man har en saksforberedelse, og at noen føler et ansvar for å vurdere og behandle mulige påståtte lovbrudd fra de høyeste i landet. I Norge, i motsetning til i de øvrige land, er det bare tilbakeholdenhet fra flertallets side når det gjelder å se i øynene at også statsråder, stortingsrepresentanter og høyesterettsdommere kan begå lovbrudd, og at det bør være et effektivt, profesjonelt system som behandler slike saker. Forskjellen på Loke og Tor hører etter vår oppfatning ikke lenger hjemme i det norske samfunn, og jeg tillater meg derfor å ta opp forslaget – som er inntatt på side 5 i innstillingen – om å bifalle forslaget. Min hovedbegrunnelse er at det i seg selv konstituerer et langt bedre, reelt sett, alternativ enn det bestående riksrettssystem, som Arbeiderpartiets Gunnar Skaug sa rett ut nå er historie. Da må jeg tolke ham dithen at han mener at det ikke under noen omstendighet skal kunne benyttes, f.eks. i noen av de foreliggende saker som er til behandling i Stortinget. Det synes jeg er meget, meget kjedelig. Det må være saken i seg selv som avgjør om det bør gjøres noe med den – og det alene, og ikke noen forhåndsbestemmelse om at mulig sak ikke skal reises. Det er i strid med den praksis vi har på alle andre samfunnsområder hvor vi har lovgivning som medfører straffansvar for lovbrudd begått f.eks. i en yrkesutøvelse.