Kristian Norheim (Fremskrittspartiet), 2015-03-12:
Først vil jeg takke utenriksministeren for en god redegjørelse. Redegjørelsen viste frem bredden i hvilke utenrikspolitiske problemstillinger som er mest sentrale globalt sett, men også regjeringens prioriteringer ble på en overbevisende måte vist frem. På denne dag er det nøyaktig 68 år siden president Harry S. Truman presenterte den såkalte Trumandoktrinen i en tale til Representantenes hus. En ny strategi var staket ut i møte med kommunistiske regimer. Amerikansk utenrikspolitikk skulle med dette fra dette tidspunkt ha oppdemming mot kommunismen som et hovedprinsipp. Historien har vist oss tydelig at totalitære ideologier og regimer faller til slutt. Noen er mer seiglivede enn andre, men de faller til slutt de også. I møte med den radikale islamismen kommer assosiasjonene raskt til andre totalitære ideologier som nazismen, fascismen og kommunismen. Vi har nå i lang tid vært vitne til hvordan de radikale islamistene har herjet med folk og med land, med annerledes troende, med kvinner og med barn. Enten de kaller seg Al Qaida, ISIL, Boko Haram, Hamas, Hizbollah, Taliban eller Den islamske republikken Iran, har vi sett dem og fått merke dem. Deres spesialitet kan være å brenne ned jenteskoler, henge homofile i heisekraner, kapre fly eller skjære hodet av vestlige journalister, bruke uskyldige sivile som skjold eller å tilby finansiering til grupper som tar seg av skittent og destabiliserende arbeid. Vår tids største ideologiske utfordring er ikke nazismen, fascismen eller kommunismen. Tre av hodene på det totalitære trollet er hugget av, det fjerde gjenstår. Det er dette ansiktet jeg nettopp har referert til ovenfor. Kanskje er det på tide å få på plass en ny trumandoktrine som er rettet mot trollets gjenværende fjerde hode. Den radikale islamismen må bekjempes på samme måte som vi klarte å bekjempe nazismen, fascismen og kommunismen. La oss ikke glemme at de aller fleste ofrene for disse islamistenes herjinger er muslimer selv. Derfor er kampen mot islamismen også en kamp for friheten til moderate muslimer. Når det brenner i islams hus, er det vår plikt å støtte opp under dem som vil stoppe ekstremistene fra å kaste bensin på dette bålet. Utenriksministeren viser i sin redegjørelse til at utenrikspolitikkens fremste mål er å sikre og fremme norske interesser – våre verdier, vår sikkerhet og vår velferd. Det er alltid en interessant akademisk øvelse å diskutere hva som ligger i dette med norske interesser. Utenriksministeren er inne på noe vesentlig når han knytter den norske tilslutningen til kampen mot ekstreme islamistgrupperinger som ISIL og Boko Haram opp mot norske interesser. Utenriksministeren har helt rett. Skulle terrorister få langvarig kontroll over større landområder, ville dette også kunne utgjøre en trussel mot Norge. Derfor er det også i vår egeninteresse å delta i kampen mot spredning av disse islamistgrupperingenes geografiske og ideologiske nedslagsfelt. Russlands aggressive fremferd overfor Ukraina har utløst den største sikkerhetspolitiske krisen siden den kalde krigen i vår del av verden. Russland har blitt møtt med massiv fordømmelse og sanksjoner fra nær sagt en samlet verden. Ikke engang Hviterussland eller Kasakhstan har vært særlig lystne på å rykke ut til støtte for Putins ta-seg-til-rette-politikk overfor det selvstendige landet Ukraina. Over tid har utviklingen i Russland gått feil vei. Mange av oss som er glad i Russland og det russiske folk, er naturlig nok skuffet. Men det hjelper ikke å være skuffet. Det beste vi kan gjøre for det russiske folket, er å stå samlet i reaksjonene mot det som det russiske folks ledere nå foretar seg. Historisk sett har Norge og Russland hatt et godt naboskap. Istedenfor å krige mot hverandre har vi hatt et pragmatisk samarbeid om saker og på områder der vi har felles interesse av samkjøring og samarbeid. Det er et håp om at det gode naboskapet og samarbeidet kan vokse seg enda sterkere i årene som kommer. Men man er en dårlig venn og en dårlig nabo om man ikke tør å si fra til den andre når utviklingen går i helt feil retning, og når den andre viser manglende respekt for andre stater og internasjonale spilleregler. Det er riktig, som utenriksministeren påpeker: Bred internasjonal tilslutning gir tiltakene legitimitet og gjør dem mer effektive. Det finnes et fåtall der ute som mener vi må forstå og respektere at Russland har interesser i Ukraina, og at dette kan forklare hvorfor de agerer som de gjør. Men Ukraina er et selvstendig land, og det ukrainske folk må selv velge sin vei for fremtiden. Om dette på sikt innebærer at de søker seg mot et medlemskap i EU og i NATO, så er dette opp til det ukrainske folket selv å bestemme – ikke oss og ikke Russland. Den evige konflikten i Midtøsten mellom staten Israel og palestinerne synes ikke å ha blitt mindre evig. Alle sider har et ansvar for å gå i seg selv og bidra til at man får etablert et handlingsrom som kan ende i en fredsløsning. Men man kommer ikke utenom at et av hovedproblemene er islamske terrorgrupperinger som Hamas og Islamsk hellig krig. Det er Hamas som må bære hovedansvaret for den siste Gaza-krigen. Skal man komme noen som helst vei i retning fredssporet, er en total avvæpning av Hamas og andre terrorgrupperinger helt nødvendig. Israel må også vise vilje til å finne en løsning, men så lenge de omringes av grupperinger med våpen i hånd som ønsker utslettelse av staten Israel, kan man ikke forvente at Israel tar det første steget. Det er derfor heller ikke særskilt vanskelig å forstå Israels negativitet og pessimisme knyttet til de pågående forhandlingene med Iran. Alt går ikke feil vei her i verden, selv om det er fort gjort å konkludere slik, med utgangspunkt i det jeg nettopp har snakket om. Den globale fattigdomsreduksjonen de siste årene har vært formidabel, og man kommer heller ikke utenom Kinas rolle i og bidrag til dette. Bistand kan lindre, men det kan ikke kurere. Bistand kan også virke mot sin hensikt. Derfor er jeg glad for at vi nå har en regjering som både vet å prioritere og vet å kontrollere. Økonomisk vekst, frigjøring av økonomien, næringsfremme og å skape arbeidsplasser er de viktigste ingrediensene i en vellykket utviklingspolitikk, men også utdanning, helse og ikke minst fokuset på kvinners helse og deltagelse i utdanning og arbeidsliv er særs viktig, og derfor er jeg også glad for at regjeringen prioriterer dette. I tilknytning til at vi nå nettopp har fått en stortingsmelding om utvikling og menneskerettigheter, vil jeg også si meg godt fornøyd med det og at det endelig kom på plass en slik melding. I respekt for at vi har noen verdier som dette landet er bygget på, og også i respekt for at vi tar ansvar for skattebetalernes penger, som er de pengene vi faktisk bruker på å hjelpe andre land der ute, så må også menneskerettighetene inkluderes på en helt annen måte enn tidligere i utviklingspolitikken. Vi kan ikke både kjempe for homofiles rettigheter i dette landet og samtidig lukke øynene for denne kampen når den pågår utenfor Norges grenser. NATO er mer enn et forsvarssamarbeid. NATO er også utenrikspolitikk, sågar innenrikspolitikk. NATO er den viktigste internasjonale organisasjonen Norge er medlem av, og bærebjelken i NATO-samarbeidet er USA; Norges viktigste venn og allierte. NATO har ikke blitt mindre viktig med tiden, snarere tvert imot. Som avslutning: Det er fristende å si at det gikk lynraskt fra den tidligere statsministeren for den rød-grønne regjeringen, Jens Stoltenberg, gikk av og ble generalsekretær i NATO, og til en del av hans tidligere regjeringsfeller mistet telefonnummeret hans. Dagens forslag om et forbud mot atomvåpen kan nemlig tyde på dette – enten det eller en grenseløs naivitet.