Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-06-07:
Da jeg kom inn på Stortinget i 1997, var Grimstad-forsøket noe av det første jeg som medlem av kommunalkomiteen, som hadde ansvaret for arbeidsområdet, kom i kontakt med. Grimstad-forsøket var en av forløperne til NAV der man hadde gjort et ganske omfattende samordningsforsøk, og der resultatene, etter mitt og manges syn, var forbløffende gode. Men det tok tid før man fikk i gang arbeidet med å få på plass en omfattende reform, en reform som vi nå er i ferd med å fullføre. Det er SV glad for. Når vi går tilbake og ser på ulike initiativ i denne saken, tror jeg at mange partier i utgangspunktet har hatt akkurat den samme intensjon; man har sett at hjelpeapparatet har vært minst tilgjengelig for dem som trenger det mest. De har måttet gå i en labyrint som mange av dem ikke har funnet fram i. Det har vært komplettert – for å si det slik – med et regelverk som har vært for ensidig basert på sine egne premisser og ikke på brukernes. Det tar vi fatt på nå. Det er SV veldig glad for, og vi er veldig glad for at vi får en så bred tilslutning til alle hovedlinjene i det lovforslaget som foreligger i dag. Jeg har lyst til å understreke noe som en enstemmig komite sier i innstillingen, nemlig at vi «vil påpeke at denne arbeidslinjen», som er en viktig del av denne reformen, «må ha et bredt nedslagsfelt hvor alle mennesker, uavhengig av funksjonsevne, skal inkluderes». Det er et veldig viktig politisk utgangspunkt, som hele Stortinget deler. Tilbake til formålet: Det er viktig å understreke det som saksordføreren sa, nemlig at denne reformen har et bredt formål. Den skal ikke bare sikre at flere kommer i arbeid, men den skal også sikre økonomisk og sosial trygghet for veldig mange mennesker som ikke vil komme i arbeid, enten fordi de har gått av med alderspensjon – de skal jo også være inne i dette systemet framover – eller fordi mange ikke vil kunne klare å komme i arbeid. De skal ha trygghet, både økonomisk og sosial, og de skal behandles med respekt i systemet. Videre tror jeg det er viktig å understreke og snakke litt om arbeidslinjen. Det er viktig å definere arbeidslinjen bredt, og det er viktig å få på plass en arbeidslinje som faktisk virker. Fremskrittspartiet og Høyre har i debatten i dag, og også i innstillingen, snakket om plikter. De sier at denne loven ikke inneholder noen nye plikter. Nei, den gjør ikke det. Slik lovverket er i dag, er det regulert i de særlovene som gjelder for områdene som NAV-kontorene nå skal administrere. Men det er riktig at vi kommer til å gå gjennom dette i arbeidet med stortingsmeldingen som kommer. Det er ingen uenighet om at det skal være plikter i systemet. Men poenget er at det må korrespondere med rettigheter og med tiltak som er funksjonelle og individuelt tilrettelagt, slik at man faktisk får en arbeidslinje som virker, ikke bare en arbeidslinje som vifter med pisk, som ikke skaffer noen arbeid hvis man har dårlig helse, mangler kompetanse eller trenger annen bistand for å komme i arbeid. Det er viktig. Det har vært gjort mange forsøk rundt omkring i landet. Jeg må si at noe av det mest positive jeg har gjort de siste årene, er å besøke noen av de stedene der forsøkene har vært gjort. Der ser man på en måte entusiasmen hos dem som har fått lov til å forsøke å jobbe på tvers, slik som alle nå etter hvert skal gjøre. Da ser man at man faktisk får til en løsning når det gjelder behovet for både bistand og arbeidsretting på en langt bedre måte enn det vi har gjort til nå. Det er én side ved disse forsøkene som jeg tror vi er nødt til å være oppmerksom på. Det er den kasteballproblematikken som har vært fram til i dag, nemlig at noen personer har blitt sendt rundt i systemet i årevis og ikke funnet noen løsning for seg. Noe av grunnen til det kan være at de har fått for dårlig oppfølging, men noe av grunnen kan også være at de faktisk er for syke til å få jobb og egentlig skal ha trygd. Det har vi sett ved disse forsøkene. Når man har satt seg ned sammen, har man funnet disse menneskene som man har skjøvet mellom seg – og så har de fått trygd. Det tror jeg alle må være oppmerksom på. Når vi får i gang dette arbeidet, vil noe av det første som skjer, være at man finner disse menneskene og sikrer dem en økonomisk trygghet. Det er rett. Så skal man bruke kreftene, pengene og tida på å sikre at de som kan og vil, skal komme inn i et arbeidsrettet løp. Så har det også vært noen diskusjoner rundt store og små kommuner, og jeg deler helt saksordførerens syn at det er kompetanse som er det viktige. Jeg vil nok nyansere mer enn det Høyre gjør i sin tro på at det bare er store kommuner som kan inneha kompetanse på dette området. Kompetanse er så mangt – jeg har truffet mange mennesker med kompetanse på brede områder i små kommuner, og ikke minst har de vært svært kompetente på det arbeidsmarkedet som eksisterer lokalt. De har hatt en oversikt som har gjort dem i stand til å legge et løp som har fungert for det enkelte menneske, og det er kanskje det viktigste. Vi har hatt diskusjoner rundt universell utforming av NAV-kontorene, og det er viktig. Når det er én dør for alle, kan det ikke være sånn at det er én dør for de fleste og kjøkkenheisen for andre. Men det er viktig også å minne om at for funksjonshemmede og folk med ulike typer funksjonsnedsettelser, er det jo ikke livet på NAV-kontoret som er det viktigste, det er samfunnet ellers. Det er en selvfølge at NAV-kontorene må være slik at de kan brukes av alle, men det er en enda større og viktigere oppgave for oss å sikre at diskriminering og mangelfull tilrettelegging i samfunnet ellers forsvinner. Så har det også vært pekt på at kanskje den største suksessfaktoren i denne reformen er at man greier å bygge opp kompetanse og kultur internt i den nye etaten, og det er jeg enig i. Vi må huske at i disse etatene sitter det mange mennesker som har et langt liv bak seg, som flere har sagt her, og med en yrkesforståelse og en yrkesetikk som er knyttet til fortolkningen av det underliggende lovverk. Og det er sterke følelser hos mange fordi det på en måte går på rett og galt. Vi må ha forståelse for at det er vanskelig, men det betyr at vi må legge enda større vekt på å bygge opp en felles kultur, og på å gi folk den kompetansen som skal til for at de skal kunne takle de nye arbeidsoppgavene. Det blir krevende, fordi det ikke nødvendigvis er sånn at alle må kunne alt, men at man må kunne mer om bredden, og at man må håndtere et mye større sett av virkemidler som etaten nå skal bruke – på tvers. For hele poenget her er jo at man nå skal slutte å sende folk mellom etatene, slutte å si at det er ikke mitt bord. Nå er det NAVs bord å finne løsninger. Så har det også vært nevnt under debatten at man ønsker å få på plass noen slags parametre for resultatoppnåelse. Det synes jeg er en interessant diskusjon, for det er absolutt et behov for det, men spørsmålet er hvordan det skal gjøres. I NAV-etaten vil det være svært mange mennesker med helt ulike forutsetninger, og det vil også være ulike forutsetninger i det lokale og regionale næringsliv der folk skal finne sin plass etter hvert. Derfor er jeg positivt innstilt til ideen og til at vi jobber med det, men jeg synes det er ganske vanskelig å tenke seg hvordan dette skal gjøres, fordi det er vanskelig å sammenligne ulike mennesker med ulike typer vansker og behov. Å si at man lykkes bra når man greier å formidle et menneske med høy kompetanse inn i et arbeidsmarked som skriker etter kompetanse, er jo bra, det, men hvordan jobber man med personer som kanskje har store sosiale vansker, og målet med NAV-reformen er å sikre at disse menneskene får et verdig og godt liv? Det er ikke lett å måle slike resultater og sette tall på det, verken på statistikken eller i kroner og øre, men det er et viktig verdispørsmål når det gjelder en del av måloppnåelsen for denne reformen. Derfor får vi gå inn i en diskusjon om hvordan vi eventuelt skal måle disse resultatene. Men ett av målene som alle er enige om, er at flere som er på trygd og som vil jobbe, skal få muligheten til det, og på det området er det jo mulig å måle det. Men jeg vil advare mot en rangering av ulike NAV-kontorer ut fra en slik måloppnåelse, fordi det er mennesker vi snakker om, og dem skal vi behandle med verdighet og respekt.