Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2010-02-18:
Jeg ønsker å begynne med å gi utenriksministeren ros for en god situasjonsbeskrivelse i sin redegjørelse. Det er vanskelig å være uenig i særlig mye av det utenriksministeren sa, jeg vil derfor bruke debatten i dag til å ta opp en del av de temaene jeg syns han ikke berørte – eller ikke problematiserte. Det kommer jeg tilbake til. Vi står overfor store utfordringer i Afghanistan, det er vi alle enige om. Vi er ikke der vi kunne ha vært, og der vi forventet å være, da vi startet vårt engasjement. Konflikten har utviklet seg, våre motstandere har utviklet seg, og vi må utvikle oss videre for å kunne håndtere en situasjon som skifter raskt. Utenriksministeren snakket om det kontinuerlige behovet for å utvikle forståelsen av Afghanistan, og det er et veldig viktig poeng. Men det er også viktig med ensartede politiske signaler fra Norge. Uenigheten om engasjementet og innsatsen ligger ikke mellom Regjeringa og opposisjonen, men den ligger internt i Regjeringa, og den ligger for så vidt også mellom Regjeringa og partier til venstre for dem. I fjor høst diskuterte vi i Redaksjon EN det nye initiativet for flere styrker i Afghanistan. Da var det en diskusjon om amerikanerne skulle yte større innsats. Forsvarsministeren omfavnet det nye initiativet: behovet for flere styrker. SV, derimot, uttrykte i samme debatt en sterk motstand mot å sende flere styrker, som er en forutsetning for den tilnærminga vi nå har. Men SV vil gjerne se resultatene av at flere soldater er til stede i landet. De norske militære styrkenes viktige innsats er blitt understreket mange ganger, men det kan understrekes fra Stortingets talerstol igjen. Oppdraget er risikofylt, Norge har mistet fem soldater, senest nå Claes Joachim Olsson. Vi som står her i dag, har et særskilt ansvar for å anerkjenne den innsatsen de gjør, og det er vi som har sendt dem til Afghanistan. Det betyr at vi har et praktisk og et økonomisk ansvar, men vi har også et stort ansvar for den debatten som føres. Vi er i Afghanistan fordi det tjener vår egen og våre alliertes sikkerhet. Som utenriksministeren sa i sin redegjørelse, skal vi sørge for å forhindre at Afghanistan igjen blir en frihavn for terroristene. Det er viktig å huske på at målet ikke var et utviklingsprosjekt, men at bærekraftig sikkerhet forutsetter stabilitet og utvikling. Utfordringen nå er at det er en sirkel av ustabilitet, der den afghanske regjeringa for så vidt er en del av problemet. Det smitter over på afghanernes oppfatning av regjeringa. Det gir Taliban styrke. Vi må ha en ærlig debatt og en ærlig retorikk rundt dette, og ikke bruke vikarierende begrunnelser for å gjøre vårt engasjement mer populært. Det er positive effekter av vår tilstedeværelse, men dét må ikke forveksles med målene for hvorfor vi er der. Ikke minst må vi som politikere ta inn over oss alvoret i våre beslutninger. Det er viktig å merke seg at mange av de pårørende som i dag har sine sønner og døtre i Afghanistan, føler at ansvaret er delegert til dem for å forklare hvorfor deres sønner og døtre er i Afghanistan. Det er et ansvar vi som politikere må ta. Det er også lyspunkter i situasjonen. Afghanerne ser mer positivt på framtida enn noen gang. Det var utenriksministeren inne på i sin redegjørelse. Det er også slik at det er en økende sjølstendig rolle for parlamentet, og det skal kalles inn til en ny jirga. Det betyr en bedre maktbalanse – eller kan i alle fall bety en bedre maktbalanse – mellom parlamentet og presidenten. Det er relativt store forhåpninger til den nylig sammensatte regjeringa, og det er flere land som signaliserer at de kommer til å ha en sterkere direkte kontakt med statsrådene, og ikke bare via presidenten. Landsbyinitiativet Community Defence Initiative, som vil si at lokale beskytter seg mot Taliban, kan vise seg, dersom det utføres riktig, å bli en joker i spillet om sikkerheten for afghanerne. Det er interessant å høre hvordan Regjeringa forholder seg til dette. Enigheten om full implementering av nye strategiske grep er i seg sjøl et lyspunkt, og det er en forutsetning for å lykkes. Det muliggjøres av økning i styrkene der alle må bidra. USA har nå en uforholdsmessig del av byrden, og kritikerne sier nå at operasjonen amerikaniseres. Vel, i den grad det er et problem, er det europeiske allierte som sitter med nøkkelen. Byrdefordelingen er nå mer ujevn enn noen gang. Operasjonen i Marja er egentlig det første eksempelet der styrkene kan gjøre det som på engelsk kalles «clear and hold», og det første virkelige eksempelet på at man setter afghanerne i førersetet. Operasjonen er altså slik utformet at det er én afghansk soldat pr. andre ISAF-soldat, og det er full integrering i planlegging og stab. Det er viktig. Men det er også viktig å skape øyeblikkelig sivil effekt, og det er mye av tanken bak operasjonen. Militæroperasjonene følges umiddelbart av en sivil bølge med statlige – både afghanske og vestlige – aktører og utviklingsorganisasjoner implementert som en del av den militære strategien. Det er ikke helt i tråd med det skillet som Regjeringa ønsker å opprettholde. Jeg skulle gjerne sett utenriksministeren diskutere det nærmere. Det at fokuset nå er vridd bort fra egen styrkebeskyttelse og over til å sørge for afghanernes sikkerhet, er en nødvendig forutsetning for å lykkes, spørsmålet er om vi har kommunisert det godt nok. Den strategien som følges i Afghanistan, den såkalte «counter-insurgency»-strategien, er krevende. Spørsmålet er om vi har vært villige til å innse hvor krevende den faktisk er. Den av dem som har hatt mest å gjøre med den strategien, sier som følger: En vellykket «counter-insurgency»-strategi tar om lag 15 år. Hvor vi er i det bildet nå, er det ikke godt å si ennå, avhengig av om man regner fra 2001 eller fra 2005. Spørsmålet er jo om de allierte styrkene har det som skal til for å bli værende lenge nok til at strategien skal lykkes. Regjeringa bør også sende et klart signal om viljen til fortsatt norsk tilstedeværelse og prøve å rydde opp i den uklarheten som ble skapt i forbindelse med budsjettdokumentet for 2010, der det ble sagt at den norske manøverenheten skulle trekkes ut. En av de tingene som utenriksministeren var inne på, og som er grunnlag for en større problematisering, er at veksten i de afghanske sikkerhetsstyrkene er sterk. Den har nå nådd 306 500 mennesker, den er i måltall ment å skulle være ca. 400 000. Det vil kreve en rekruttering på om lag 5 500 personer pr. måned. Det vil koste mellom 10 og 12 milliarder dollar å holde en slik sikkerhetsstyrke årlig. Spørsmålet er om vi er forberedt på å ta den regninga som afghanske myndigheter alene ikke kan ta. Alternativet er altså at vi utstyrer 400 000 mennesker med våpen, vi utstyrer dem og trener dem for politi- og sikkerhetsoppgaver, men de har verken lønn eller jobb. Det er en farlig situasjon. Norge ønsker å kanalisere mer av bistandsmidlene via afghanske kanaler, og det er godt mulig at det er den eneste måten å gjøre det på. Men jeg skulle gjerne likt å høre utenriksministeren problematisere litt mer rundt den situasjonen at det faktisk kan åpne for mer korrupsjon, og hvordan man i så fall forhindrer det. Det er et paradoks at det i mange områder er Taliban som ser ut til å tilby den stabiliteten og de institusjonene som den afghanske staten sjøl ikke kan tilby. De opererer med lokale rettssystemer, lokale skattesystemer og ombudsmenn. Det er klart at for afghanerne oppleves det som en trygghet som staten og myndighetene ikke kan gi. Til slutt vil jeg si noen ord om militær og sivil koordinering. Ingenting av det som skjer i Afghanistan, skjer i et vakuum. Vi opererer mot en fiende som ikke respekterer skillet mellom sivilt og militært, og det er en stor utfordring. Ingen – heller ikke Høyre – ønsker at militære primært skal drive med sivile oppgaver. Spørsmålet er bare hvordan vi tar det felles ansvaret vi har for å sørge for at den innsatsen vi yter, både sivilt og militært, kommer fram og kommer afghanerne til gode. Da er det flere ting som må koordineres. Det er en stor utfordring at UNAMA er svekket i Afghanistan – at FN er svekket – og at man på den måten har mindre mulighet til å drive koordinering. Men det er også en utfordring at vi fra norske myndigheters side ikke klarer å koordinere innsatsen mellom departementene godt nok. Et eksempel på det er Faryab-strategien, som egentlig først og fremst er en samling av innspill fra tre ulike departementer, men som ikke er en helhetlig strategi. Den pågående diskusjonen i NATO nå er egentlig utelatt i utenriksministerens redegjørelse. Mye av den pågående diskusjonen handler ikke om hvem som gjør hva, men hva som blir gjort. Det er selvfølgelig en utålmodighet i NATO, for man ønsker at ting skal gå framover, men det er også en stor diskusjon om koordinering og innsats og hva vi kan gjøre for å få ting til å fungere bedre. Jeg tror det er viktig å være klar over at situasjonen i Afghanistan er komplisert. Det betyr at våre løsninger og vår tilnærming må være både informert og basert på at andre løsninger enn dem vi har valgt i dag, kan være nødvendige for framtida.