Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-04-04:
Så vidt jeg skjønner, er det som foreligger til behandling i dag, ikke den endelige gjennomgang av spørsmål som er knyttet til utbygging av flyplass på Gardermoen og utbyggingen av Gardermobanen. Jeg oppfatter det slik at den innstilling som foreligger, er en metodikkavklaring om hvordan komiteen selv ønsker å arbeide videre med dette før de endelige konklusjoner skal trekkes. Det er derfor ingen grunn til å gå spesielt inn på Gardermo-saken slik den ble behandlet her i huset, og slik den ble behandlet av ulike regjeringer overfor Stortinget før tiden er inne til å gjøre nettopp det. For egen del husker jeg imidlertid svært godt disse behandlingene i stortingssalen, og jeg tror nok jeg langt på vei kan være enig med Inge Myrvoll i beskrivelsen av de faktiske politiske forhold som lå til grunn for at Stortinget gjorde de ulike politiske vedtak. Naturligvis var det bl.a. her en ganske kraftig tautrekking med hensyn til plassering av flyplass ut fra en rekke politiske forhold, og mange av de ting som senere har vist seg å medføre visse ulemper og visse problemer, var det også stor usikkerhet om på det tidspunkt dette ble fattet som politiske vedtak i Stortinget. Jeg tror derfor også, som Inge Myrvoll, at noen hver idet man går inn på disse problemstillingene bør huske litt på hvilke roller ulike aktører hadde da beslutningene ble fattet i stortingssalen. Men dette blir dermed også en innstilling om hvordan Stortinget skal makte å håndtere sitt eget arbeid i problematiske og innfløkte saksforhold. I den forstand syns jeg for så vidt at innstillingen har noen kuriøse innslag. SV mener f.eks. allerede nå at det er grunn til å reise kritikk mot tidligere statsråd Opseth. Det belegger de med Riksrevisjonens kjennelse, og det må selvfølgelig SV være fri til. Jeg regner med at den nærmere avklaring og begrunnelse for det standpunktet vil komme når kontrollkomiteen avgir sin endelige innstilling. Mer kuriøst enn som så er det at Fremskrittspartiet ønsker å nedsette en protokollkomite – ikke etter forretningsordenens § 14, men etter forretningsordenens § 14 a, altså som en forberedelse til eventuelt å gjøre konstitusjonelt ansvar gjeldende overfor noen, med andre ord mulig riksrett. For å sette i gang det apparatet skulle man tro at de saklige forholdene var undersøkt så sterkt fra Fremskrittspartiets side at det var grunnlag for å gå til det skrittet. Likevel slutter man seg subsidiært til en gransking. Den subsidiære tilslutning til en gransking må da eventuelt bety at man skal prøve å få verifisert sitt standpunkt, at man kan sette i gang en eventuell riksrettsprosedyre på det faktagrunnlag man allerede har. Dette er en underlig framgangsmåte, for å si det på en mild måte. Antakelig kan det være andre begrunnelser for at man subsidiært går inn for en gransking i forhold til sitt primære standpunkt. Det kan f.eks. være for å skape et stortingsflertall for gransking, og at det er et poeng i seg selv. For når man har konkludert som Fremskrittspartiet har gjort, er det antakelig ikke noen grunn til å ønske en gransking. Denne protokollkomiteen vil jo, som Hagen har gitt uttrykk for, måtte innhente de opplysninger som skal til for å trekke de konstitusjonelle konklusjonene. Det foreligger en innstilling fra et Mydske-utvalg nedsatt av regjeringen Bondevik med et meget omfattende mandat. Det foreligger en grundig gjennomgang fra Riksrevisjonens side. Det foreligger en grundig dokumentasjon utover dette for komiteen, ikke minst etter åpne høringer. Hva mer ønsker man hvis man skal trekke en konklusjon – hvis det å trekke konklusjonen er hovedpoenget? Jeg ser til min undring at etter å ha ramset opp en meget omfattende liste over hvem som er hørt av komiteen, på side 3 i innstillingen, sier komitemindretallet, det formodede flertall i denne sal: «Høringene har avdekket motstridende oppfatninger i sentrale spørsmål blant de aktører som har hatt et hovedansvar for gjennomføringen av prosjektet. Dette gjør det svært vanskelig å trekke sikre konklusjoner og gi en tilstrekkelig og forsvarlig dokumentasjon når det gjelder årsakssammenhenger og plassere ansvarsforhold.» Hva betyr det? Betyr det at komitemindretallet mener at noen av dem som har vært hørt, har forklart seg uriktig, og at det i så fall må overprøves av en undersøkelseskommisjon med mer utstrakte rettslige virkemidler? Eller betyr dette det jeg oppfatter som relativt naturlig, nemlig at i en så omfattende sak, hvor så mange fagfolk høres, vil det være ulike vurderinger av ulike saksforhold? Jeg går ut fra at komitemindretallet ikke har ønsket å hefte noen mistanke ved de menneskene som er hørt under Stortingets høringer. Hvordan kan man da bruke som en begrunnelse for å oppnevne en granskingskommisjon at noen har forklart seg ulikt, hvis det dreier seg om vurderingsulikhet? Det vil man alltid ha i en slik sak. Dette bør saksordføreren eller andre representanter for komiteens mindretall forklare oss – og forklare oss grundig. Utviklingen av kontrollmekanismene i Stortinget har vært en langvarig prosess. Det har vært sterke politiske interesser knyttet til å øke Stortingets egen kontrollkapasitet. Men disse sterke interessene må jo først og fremst være knyttet til at det skal sette Stortinget i stand til å trekke konklusjoner også på vanskelige saksområder og ikke rygge tilbake for disse konklusjonene, sende sakene ut på nye ørkenvandringer og nye høringer og nye kommisjonsundersøkelser hvis dette blir en for omfattende oppgave. Jeg sa i en replikk tidligere i dag at for meg virker dette nærmest som et bekvemmelighetsstandpunkt. Ikke noe av det jeg har hørt hittil i debatten, har fått meg til å endre oppfatning på akkurat det punktet.