Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2016-05-31:
Min interpellasjon til arbeids- og sosialministeren, egentlig, vil altså bli besvart av finansministeren. Det synes jeg er greit. Finansministeren er jo lederen for det politiske partiet som klarest har en politikk som vil i en annen retning, en retning som vil bygge ned den norske modellen og heller overlate mer av styringen til markedskreftene. Norge er et land som er kjent for at vi har små forskjeller på folk i forhold til de fleste land i verden. Uten tvil er det hovedårsaken til at vi i en lang rekke år er kåret av FN til verdens beste land å bo i. Når vi på denne måten er et annerledesland, er det et resultat av mange års utvikling og politiske valg som har motvirket forskjeller. Lønnspolitikk, skattepolitikk og velferdspolitikk har virket sammen for å oppnå det politiske målet om at det skal være små forskjeller på folk i dette landet. Lønnsoppgjørene i Norge er preget av sentrale kollektive avtaler. Denne oppgjørsformen har vært helt avgjørende for å fordele verdiskapingen på en jevnere måte mellom arbeid og kapital enn i de fleste land i verden. Den har også sørget for lik utvikling i hele landet, fordi sentrale kollektive avtaler fører til likere lønnsutvikling enn kun individuelle lokale avtaler. Partene har også bidratt med stort samfunnsansvar ved å vise moderasjon når det har vært nødvendig for landet. Et godt eksempel på det er årets oppgjør, der partene i frontfaget var enige om et moderat oppgjør, men også om å tvinge regjeringa til å hjelpe bedriftene som har problemer, med et bedre permitteringsregelverk. Økningene i lederlønninger, både i det offentlige og i privat næringsliv, bidrar til å øke forskjellene. Det gjør også sosial dumping, som undergraver lønninger i flere yrker. På grunn av mangelfull innsats mot sosial dumping vil vi få mange flere med inntekt det er vanskelig å leve av, også i Norge. Den negative utviklingen stimuleres ytterligere av regjeringa, som fjerner kollektiv søksmålsrett, fjerner likebehandlingskravet i vikarbyråer, ser ut til å akseptere ansettelser uten lønn mellom oppdrag og ikke minst åpner adgang til midlertidige ansettelser uten at det er i midlertidig jobb. Summen av dette er mindre trygge arbeidsforhold og press nedover på allerede dårlig betalte jobber. Skattepolitikken er avgjørende for å utjevne forskjeller. Et progressivt skattesystem der de som har best råd, bidrar med mest til fellesskapet, har vært en suksess for omfordelingen i Norge. I denne stortingsperioden har vi sett at regjeringa og stortingsflertallet har brukt handlingsrommet i budsjettet til å gi skattelette til dem som har mest fra før. Til tross for fallende inntekter fra oljesektoren har regjeringa valgt å redusere skatteinntektene på en måte som øker forskjellene i landet. Regjeringas påstand om at lettelser i formuesskatten er vekstfremmende, savner faglig grunnlag. Finansdepartementets egenbestilte rapport fra Menon viser til at lette i formuesbeskatning er lite effektivt for å skape aktivitet. Det samme viser Scheel-utvalgets beregninger, som jo var utgangspunktet for debatten som akkurat nå er avsluttet her i salen. Allikevel fortsetter regjeringa å styrke personøkonomien mest for dem som har mest, og forskjellene øker. Velferdspolitikken er kanskje den delen av den norske modellen som flest utlendinger ser på som typisk norsk. Gjennom en sikker finansiering via skattesystemet har vi skaffet bærekraftig grunnlag for felles velferd. Helsetjenestene i Norge har i all hovedsak vært offentlig finansiert, tjenestene skjer i offentlig regi i samarbeid med gode krefter i ikke-kommersielle, ideelle organisasjoner. Det skal hjelpe alle, uavhengig av status og personlig økonomi. Gjennom regjeringas iver etter å la kommersielle aktører få tilgang til oss pasienter som et lukrativt marked er dette prinsippet i ferd med å bli undergravd. Også kommersialisering av skoleverket vil gi større forskjell i tilbudet. Fellesskolen lærer folk med forskjellig bakgrunn samarbeid og respekt. Det er godt for samarbeidet senere i livet, og det bidrar til like muligheter for alle. Få tiltak er mer målrettet dersom man ønsker å øke forskjellen på folk, enn å undergrave fellesskolen. Ideen med det skattebaserte velferdssamfunnet er at vi alle skal yte etter evne og få hjelp etter behov. I forbindelse med den økte arbeidsledigheten har regjeringa gått motsatt vei. Da regjeringa i sitt første statsbudsjett, for 2014, altså høsten 2013, varslet økt ledighet, var svaret at vi for første gang i historien fikk redusert innsatsen i form av et redusert antall tiltaksplasser. Regjeringa strammet også inn permitteringsregelverket samtidig som ledigheten økte for første gang i historien. Det er en del av den norske solidaritetstenkningen at vi alle, også bedriftseiere, betaler skatt, men så stiller vi til gjengjeld opp for næringslivet når de møter utfordringer. Bedriftsintern opplæring er en annen slik ordning der man kan bruke en periode med lite etterspørsel til å øke kompetansen. Men regjeringa nekter å endre regelverket, selv om det åpenbart ville sette oss i bedre stand til å konkurrere i framtida. Også på andre velferdsområder har regjeringa valgt å kutte, selv om de bruker mer penger enn noen gang. De som mister jobben som følge av konkurs, får garanti for lønn i en kortere periode enn de fikk før. Regjeringa har kuttet i barnetillegget for uføre. Forskjellige poster som hjelpestønad, hjelpemidler, gravferdsstønad og andre ordninger ble ikke prisjustert i fjor – totalt et kutt på over 137 mill. kr. for svake grupper. De arbeidsledige har også fått kutt. 1 380 mrd. kr har regjeringa strammet inn på ytelsene til dem som er arbeidsledige. Selv om regjeringa gir mye i skattelette, skal noen også betale mer i skatt. De som mister jobben og får sluttvederlag, skal nå betale skatt av det, 60 mill. kr skal regjeringa kreve inn fra dem. Og de som pendler, skal betale mer i skatt, selv om regjeringa snakker om viktigheten av mobilitet i arbeidslivet. Den norske modellen har vakt forundring i mange land. Den har ikke bare ført til små forskjeller i forhold til i andre land, den har også gitt gode økonomiske resultater. Det viser seg at små forskjeller, like muligheter til utdanning og aktivt samarbeid i og med næringslivet er bra for omstilling og verdiskaping. OECD har også kommet fram til det. I sin rapport «In It Together: Why Less Inequality Benefits All» fra mai 2015 dokumenterer de at økte forskjeller også skader veksten i økonomien. Til tross for dette velger altså regjeringa ganske systematisk en politikk som øker forskjellene. De såkalte vekstfremmende skattelettene har så langt gitt som resultat at vi nå har til behandling et revidert budsjett der skatteinntektene går ned og oljepengebruken øker – igjen. Samtidig ser vi at arbeidsledigheten øker. Statistisk sentralbyrå kan dokumentere at inntektsforskjellene øker. Forskjellene i formuer øker, og antall sosialhjelpsmottakere øker. På landsmøtet til Fremskrittspartiet i 2013 gikk Siv Jensen til gjentatte angrep på den norske modellen. Det nye i situasjonen er at hun dessverre har fått med seg Høyre og støttepartiene på den linja. Nå ser vi resultatene. På samme måte som i Reagans USA, Thatchers Storbritannia og i Sverige under Reinfeldt ser vi at den økonomiske liberalismen gir større forskjeller, høy ledighet og et mindre solidarisk samfunn. Det kommer også til å gi dårligere vekst og dårlige økonomiske resultater. The Economist hadde i 2013 en analyse der de utropte den nordiske modellen til «The next supermodel». Men i stedet for å utvikle den videre følger Siv Jensen sitt politiske forbilde Margaret Thatchers oppskrift for tilbakegang. Det er synd for folk flest, og det er til skade for landet.