Kristian Norheim (Fremskrittspartiet), 2015-04-14:
For første gang på 15 år har regjeringen lagt frem en stortingsmelding om menneskerettigheter. Det er den meldingen vi sluttbehandler i salen nå i dag. Jeg vil derfor takke regjeringen for gjennom denne meldingen igjen å løfte frem menneskerettighetene. Menneskerettighetene er på sett og vis kompasset som viser retningen når vi skal foreta politiske beslutninger. Slik er det også i utenriks- og utviklingspolitikken. Dessverre kjennetegnes situasjonen altfor mange steder av at menneskerettighetene er under stadig press. Menneskerettighetene er og bør være universelle rettigheter, og det skal være rettigheter man ikke skal kunne kjøpslå med. Fremskrittspartiet støtter fullt og helt opp om regjeringens tilnærming til arbeidet med å styrke etterlevelsen av menneskerettighetene, og at innsatsen skal rettes inn mot følgende tre hovedområder: individets frihet og medbestemmelse, rettsstat og rettssikkerhet, og likeverd og like muligheter. Verdenserklæringen om menneskerettigheter, som ble vedtatt av FNs generalforsamling i Paris i 1948, er det viktigste grunndokumentet for det internasjonale menneskerettighetsarbeidet. Artikkel 1 slår klart og tydelig fast: «Alle mennesker er født frie og med samme menneskeverd og menneskerettigheter. De er utstyrt med fornuft og samvittighet og bør handle mot hverandre i brorskapets ånd.» Man kommer derfor ikke utenom FN når man diskuterer internasjonale menneskerettigheter. Ikke minst: Man kommer heller ikke utenom FNs særskilte organ for menneskerettigheter, Menneskerettighetsrådet i Genève, og jeg kommer til å bruke litt tid på det. Fremskrittspartiet vil rose regjeringen for å slå fast at det bør stilles krav til land som ønsker medlemskap i FNs menneskerettighetsråd. Siden rådet ble etablert i 2006 – som en erstatning for Menneskerettighetskommisjonen – har vi fra Fremskrittspartiets side vært dypt kritiske til hvordan rådet har vært og er sammensatt, og til hvordan rådet til dels skjøtter sitt arbeid. Det fremstår som absurd når land med regimer som selv systematisk bryter menneskerettighetene, får plass i FNs særskilte organ for menneskerettigheter. Jeg finner grunn til å minne om at rådet har som sin primære oppgave å styrke, fremme og beskytte menneskerettighetene. Å godta at systematiske undertrykkere av menneskerettigheter, som eksempelvis Etiopia, Saudi-Arabia eller Venezuela, skal være FNs vokterråd for menneskerettigheter – menneskerettighetenes ambassadører i FN – og føre tilsyn med etterlevelsen av disse, blir for meg å sammenligne med f.eks. at pedofile skal være barneombud, eller at voldtektsforbrytere skal ha ansvaret for å drive seksualopplysning i skolen. FN trenger reform på mange områder, men for at FN skal ha legitimitet i menneskerettighetsarbeidet, er det et skrikende behov for at man klarer å gjøre noe med innretningen rådet har, og at medlemskap kun kan oppnås gjennom at noen krav er oppfylt. At regjeringen vil arbeide for at samarbeid med FNs spesialrapportører skal være et kriterium for medlemskap, er svært positivt og et godt skritt i riktig retning. Med etableringen av Menneskerettighetsrådet kom også innføringen av periodiske landhøringer, der alle FNs medlemsstater skal høres om menneskerettighetssituasjonen i eget land av de andre medlems- og observatørstatene. Det er både fordeler og ulemper ved en slik modell, men så lenge rådet er sammensatt slik det er i dag, er Fremskrittspartiet også kritisk til disse høringene. Selvsagt har Norge utfordringer på menneskerettighetsområdet, selvsagt er ikke Norge et perfekt land der absolutt alt skinner og går på skinner. Men når Norge nærmest skal stå skolerett og bli utfordret på menneskerettigheter av land som selv enten har et svært avslappet forhold til menneskerettigheter, eller som rett og slett ser på grunnleggende menneskerettigheter, som eksempelvis retten til å ytre seg fritt eller retten til å velge sine politiske ledere, som ugress som må lukes bort, da blir slike høringer den komplette parodi. Å diskutere menneskerettigheter kan også være en komplisert øvelse her hjemme. Vi lever i en tid da stadig flere gode intensjoner synes å ende med rettighetsfesting i lover og regler. Det er grunn til å tråkke forsiktig på bremsen. Det er også grunn til å advare mot en inflasjon i menneskerettigheter. Å anse de politiske, sivile, økonomiske, kulturelle og sosiale rettighetene som et udelelig hele er noe Fremskrittspartiet er kritisk til – i hvert fall når man tar dette ut i det internasjonale landskapet. Dette kan føre til at undertrykkende regimer, som vi har sett med f.eks. Cuba, kan gjemme seg for kritikk av måten regimet skalter og valter med sivile og politiske rettigheter på – ved å fokusere på at de prioriterer arbeidet med å innfri sosiale rettigheter i stedet. De 21 første artiklene i FNs menneskerettighetserklæring bygger på såkalt negative rettigheter. En innfrielse av disse innebærer ikke krav mot andre til å gi fra seg noe, og de koster heller ikke noe å innfri. Mens de 21 første artiklene omfatter de politiske og sivile rettighetene, omfatter de påfølgende de kulturelle, økonomiske og sosiale. FNs menneskerettighetserklæring er som kjent et kompromiss mellom øst og vest – mellom høyre og venstre – og et kompromiss mellom ulike ideologier. Jeg finner dette å være en passende anledning til å tenke litt filosofisk, til å få oss til å stoppe opp og dvele litt. Det er en markant forskjell mellom negative og positive rettigheter, og det er faktisk viktig å tørre å stille spørsmålet om man kan rangere rettighetene og ikke nødvendigvis se hele pakken med menneskerettigheter som et udelelig hele. Det norske samfunnet er tuftet på et sett med grunnleggende verdier. Blant disse er retten til å ytre seg fritt, retten til å ta del i det politiske arbeidet – som velger og som kandidat – retten til selv å velge hvem man vil dele sitt liv med, retten til selv å velge sin religion, eller fravelge alle religioner, og retten til å bestemme over eget liv og egen kropp. Alt dette er byggeklosser i den verdimessige grunnmuren det norske samfunnet er reist på. Vi kan ikke legge fra oss disse grunnleggende verdiene når vi ferdes utenfor Norges grenser. Derfor er Fremskrittspartiet glad for at det blir en sterkere fokusering på å integrere arbeidet med menneskerettigheter sterkere i utviklingspolitikken. Vi fikk dette i fanget for en tid tilbake da Uganda ville innføre dødsstraff for homofili. Vi møter også denne utfordringen mange andre steder vi er inne med norske bistandsmidler. Jeg vil minne om at det er norske skattebetaleres penger vi sender fra oss når vi bedriver bistand. At vi har et bevisst forhold til hvordan pengene brukes og hvilke systemer pengene legitimerer, er bare rett og rimelig. Freedom House publiserer hvert år en oversikt over alle vedens land når det gjelder situasjonen for politiske og sivile rettigheter. På mange vis og på mange steder i verden har det gått fremover, men det er en realitet at det i all hovedsak har stått på stedet hvil når det gjelder landene i Midtøsten – med unntak av Israel, som fremdeles fremstår som unntaket fra regelen i regionen. At det nærmest er null fremdrift når det gjelder menneskerettigheter i de såkalt muslimske landene, er noe vi må forholde oss til. Kvinners rettigheter er for oss like selvsagt som menns rettigheter. Slik er det ikke i alle land. Kvinners rettigheter er enten fraværende eller under sterkt press i en del land, og ikke minst er dette situasjonen i de såkalt muslimske landene. Det er også i disse landene homofile, lesbiske og transseksuelle har vanskeligst kår, men ikke bare der: Også i vårt største naboland er disse rettigheter truet. Legger vi gjennomgangen til Freedom House ved siden av listen over medlemslandene i FNs menneskerettighetsråd, ser man at et flertall av medlemmene defineres som ikke frie eller kun delvis frie land. De frie landene utgjør med sine 20 av 47 medlemmer et mindretall i rådet. Det er min avslutning, men det bør være tankevekkende for også andre enn Fremskrittspartiet å se på dette. Det er til ettertanke.