Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-12-02:
Lovforslaget, slik det framgår av innstillingen, vil gi rettighetspasienter som ikke har fått behandling innen forsvarlig tid av den offentlige helsetjenesten, rett til et tilbud om behandling privat eller i utlandet. For pasientenes skyld er jeg glad for at komiteen støtter dette, og det er en oppfølging av Sem-erklæringen. Det alt overveiende antall pasienter får behandling innen medisinsk forsvarlig tid og med god tidsmessig margin. Det viser seg likevel at enkelte pasienter ikke får oppfylt sin rett. Lovforslaget vil være en hjelp for dem, og det er for disse pasientene at dette er en gledens dag. Det tror jeg også representanter for det representanten Gløtvold kalte høyresiden, vil være enig i. En slik ordning vil også være til hjelp for helsetjenesten. En fastsatt frist vil gjøre det mer synlig og åpenbart for helsetjenesten selv dersom en pasient ikke følges opp og ikke får det behandlingstilbudet man skal ha, i tide. Dermed får den offentlige helsetjeneste et incentiv til å forsterke arbeidet med å prioritere riktig, både mellom pasientgrupper og mellom enkeltpasienter, slik at pasienter ikke behøver å vente uforsvarlig lenge på nødvendig helsehjelp. For å sette det litt på spissen vil jeg si at komiteen inviterer Odelstinget til å vedta en ordning som bedrer pasientenes stilling på to nivåer. For det første ved at pasientene selv får en ny rettighet, og for det andre at denne rettigheten blir et ris bak speilet overfor den offentlige helsetjenesten når det gjelder å bruke ressursene riktig, og sørge for at pasientene får et tilbud innen medisinsk forsvarlig tid. Jeg forutsetter at vi alle er enige om at dette lovforslaget ikke dreier seg om å sende pasienter til utlandet så sant de kan få hjelp i Norge innen forsvarlig tid. Som helseminister må jeg si meg meget fornøyd med at komiteens flertall ikke går inn for å utsette lovfestingen. Jeg synes det ville ha vært synd om lovfestingen skulle utsettes – til skade for pasientene – fordi det er sådd tvil om den formelle framgangsmåten for helsetjenestens vurdering av rett til nødvendig helsehjelp og fastsettelse av en individuell frist. Jeg er enig i at forholdet mellom saksbehandlingsregler i forvaltningsloven og helselovgivningen er vanskelig jus. Jeg synes derfor det er prisverdig at komiteens flertall har skåret gjennom og løst problemet ved å gjøre det helt klart at helsetjenesten skal benytte sine ressurser på pasientbehandling, i stedet for på juridisk saksbehandling. Jeg er også glad for at sosialkomiteen har fulgt opp Regjeringens forslag om å samle ansvaret for å sørge for nødvendig behandling i utlandet hos de regionale helseforetakene. Det vil si at finansieringsansvaret ligger hos foretakene, enten årsaken til at pasienten må få behandling i utlandet skyldes lang ventetid, eventuelt med overskridelse av fastsatt behandlingsfrist, eller det skyldes manglende kompetanse i Norge. Et delt finansieringsansvar mellom foretakene og trygden, slik vi har i dag, er uheldig både når det gjelder prioritering mellom behandlingstilbud og pasienter, og når det gjelder styring av de økonomiske ressursene. Dessuten har det vært vanskelig for pasientene å forholde seg til flere parallelle ordninger. Særlig har det framstått som urettferdig og uforståelig for enkelte pasienter at det foretas en streng prioritering når trygden finansierer behandling i utlandet på grunn av manglende medisinsk kompetanse i Norge, mens det i de senere år har vært mulig å få behandling i utlandet ved hjelp av Stortingets bevilgning til den såkalte pasientbroen, uten de samme strenge utvelgelseskriteriene. Jeg tror at det lovforslaget som nå foreligger, vil bedre styringen, samtidig som kriteriene for behandling i utlandet vil bli oppfattet som tydeligere og mer rettferdige. I styringsdokumentet til de regionale helseforetakene har jeg forutsatt at private virksomheter fortsatt skal bidra til å levere helsetjenester i det samlede tilbudet til befolkningen. Ved disponeringen av tilgjengelige ressurser skal de regionale helseforetakene tilstrebe en likeverdig behandling av egne helseforetak og private virksomheter. Jeg oppfatter det som en støtte til denne politiske linjen at lovforslaget, slik det framgår av innstillingen, utvider den landsomfattende ordningen med fritt sykehusvalg til også å omfatte private sykehus som har avtale med de regionale helseforetakene om et slikt fritt sykehusvalg. Etter at sosialkomiteens flertallsinnstilling er vedtatt, kreves det at foretakene etablerer nye rutiner, bl.a. for å sikre at pasientene får nødvendig informasjon om sine rettigheter, fastsatt frist, klageadgang osv. Dessuten må foretakene inngå avtaler med private sykehus om fritt sykehusvalg. Rikstrygdeverket må organisere sitt arbeid med å skaffe pasienter tilbud om behandling privat eller i utlandet. Jeg vil sørge for iverksettelse av loven så snart disse forberedelsene er gjort. Selve pasientbroen vil bli videreført fra 1. januar 2004, som forutsatt i budsjettproposisjonen, som en av de regionale helseforetakenes sørge for-oppgaver. Til slutt vil jeg uttrykke tilfredshet med at komiteen i sin innstilling fullt ut har sluttet seg til Regjeringens forslag til endringer i pasientrettighetsloven. Jeg mener at tiden er moden for en slik utvidelse av pasientenes rettigheter. Det er et nytt skritt i retning av å flytte makt i helsetjenesten fra systemet til dem systemet er til for.