Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Den åpne høringen om denne rapporten 24. februar ble også en gjennomgang av hele opptrappingsplanen, og brukere og profesjoner kom til orde. Høringen viste etter min mening at det er relativt bred enighet om hvilke hovedgrep vi må ta for å videreutvikle det psykiske helsefeltet i Norge. Det er helt klart at vi fortsatt har store utfordringer. Det skal jeg snart komme til. Men vi må ikke glemme alt det positive som er oppnådd gjennom opptrappingsplanen. Det har vært en vesentlig utbygging og utvikling av tjenestene både i kommunene og i spesialisthelsetjenesten, det er satset mye på kompetanseutvikling, og det er satt i gang informasjons- og holdningsarbeid rettet mot skoler, befolkning og arbeidsliv. Som sagt er jeg ikke tilfreds med innsatsen på alle områder, og jeg vil nevne noen eksempler: Vi kom for sent i gang med etablering og utvikling av psykisk helsearbeid i kommunene. Vi har ikke lyktes med å etablere reell brukermedvirkning overalt. Det gjenstår mye omstillingsarbeid når vi skal fra institusjonsbasert døgnbehandling til utadrettede og lokalbaserte tilbud. Bruk av tvang er ikke redusert. Vi trenger flere psykiatere og en del andre faggrupper ved de distriktspsykiatriske sentrene. En videre omstilling vil frigjøre psykiatere og andre fagfolk ved sykehusene, slik at de kan gå inn i desentralisert arbeid og styrke det tverrfaglige arbeidet ved de distriktspsykiatriske sentrene. Vi trenger også spesialister i kommunene. Med det bakteppet, hva jobber vi nå videre med? Oppdragsdokumentet, som departementet gir til helseforetakene, og som gis videre derifra, er blitt spissere og mer konkret, med strengere krav til omstilling, modernisering og kompetanseutvikling, og det legges stor vekt på brukermedvirkning. Bruk av tvang skal ned, og vi har etter hvert interessante eksempler som vi lærer av. Jeg hadde gleden av på fredag i forrige uke å besøke Jæren Distriktspsykiatriske Senter. Det er et distriktspsykiatrisk senter som gir et tilbud til innbyggerne i fire–fem kommuner på Jæren. Noe av det som var veldig spennende der, var at de hadde brukerstyrte plasser. Pasientene inngikk kontrakt med det distriktspsykiatriske senteret. Nå var det 31 pasienter som hadde en slik kontrakt. Kontrakten handlet om at når brukeren, som bodde utenfor institusjonen, følte at han eller hun hadde behov for innleggelse, bestemte brukeren selv at han eller hun skulle legges inn. Ordningen var nå evaluert, og evalueringen viste at i løpet av den perioden man hadde hatt disse brukerstyrte plassene, var forbruket av tjenester til innlagte i institusjon halvert, sammenlignet med før man kom i gang med disse brukerstyrte kontraktene. Bruken av tvang var redusert med to tredjedeler. Det dette viser, er at økt tilgjengelighet førte til lavere forbruk. Samarbeidet mellom kommunetjenesten og spesialisthelsetjenesten gjennom denne typen brukerkontrakter førte til at brukerne hadde en mye bedre livssituasjon, og det var meningsfylt for fagfolkene som jobbet ved det distriktspsykiatriske senteret. Det førte igjen til at de ikke hadde noen ledige fagstillinger ved Jæren Distriktspsykiatriske Senter. Alle overlegestillinger, alle assistentlegestillinger, alle klinisk psykolog-stillinger osv. var besatt. Det viser at det skjer mye spennende innenfor fagfeltet også, som går i riktig retning. Så vi må bli spissere og mer konkrete fra departementets side når det gjelder å stille krav om denne type utvikling. Det er laget en ny rapportmal som skal gjøre styringsdialogen bedre, og vi har innført strengere krav til rapportering. Vi må vite hva som skjer. Avtalespesialistene – der skiller jeg nok litt lag med representanten Lønning og sier avtalespesialistene – skal knyttes sterkere til den øvrige spesialisthelsetjenesten, ikke minst slik at pasientene slipper å ringe rundt til mange for å få time. Noe av det som jeg virkelig har opplevd som uverdig for pasientene etter at jeg ble helse- og omsorgsminister, er at folk kan gå fra fastlegen, f.eks. her i byen, med en liste på 100–150 navn som de selv må ringe til. I en situasjon der fastlegen mener man er så syk at man trenger spesialisert behandling innenfor psykisk helsevern, blir man altså utstyrt med en liste med telefonnummer og får beskjed om å ringe videre. Dette må vi få slutt på, og det er blant de veldig strenge kravene vi har stilt i dokumentene for i år. Det er et system som skal opphøre i år. I årets budsjett er det et stimuleringstilskudd på 20 mill. kr til å ansette flere psykologer i kommunene. 50 mill. kr er bevilget til forpliktende samarbeidsmodeller mellom kommunene og de regionale helseforetakene. Vi er inspirert av det som skjer i Moss, med det som kalles et ACT-team, der spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten samarbeider om et team som jobber ute der pasientene er. Hvis man slutter å ta medisinen sin, får man ikke lov til å fortsette med det. Man blir fulgt opp av et hjelpeapparat som sørger for at sykdommen ikke får utvikle seg. Der tror jeg også vi har et veldig viktig punkt når det gjelder noen av de tragiske drapstilfellene vi har sett altfor mange eksempler på. Vi har videreført kompetansemidlene fra opptrappingsplanen, og det er, som representanten Giltun var inne på, utarbeidet prioriteringsveiledere som skal sørge for riktigere og mer rettferdig prioritering. Mye av svikten og bristene vi ser, skyldes mangel på samhandling mellom nivåene og innen kommunene, som representanten Djupedal så godt påpekte. Det skarpe forvaltningsskillet mellom kommuner og spesialisthelsetjeneste gjør det vanskelig å få til sammenhengende tjenester som virkelig møter brukernes behov. Samhandlingsreformen skal bidra til at kommunene må legge opp tjenestene etter befolkningens behov i langt større grad enn i dag. Hvis kommunene får et tydeligere ansvar – økonomisk og juridisk – skal det bidra til et bedre og mer helhetlig tilbud. Målet er at pasienter og brukere skal få riktig hjelp på riktig sted, når de trenger det.