Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2012-04-24:
Norge er i en unik situasjon. Vi er heldige som har lav arbeidsledighet og mange ledige jobber – ikke bare jobber som betinger høyt kvalifisert arbeidskraft, men innenfor veldig mange områder, også jobber som ikke betinger mer enn videregående utdanning. Grensehindre og grenseproblematikk har vært tema i lang tid, og mye har blitt løst. Utenlandske arbeidere fungerer bra, spesielt nordiske arbeidere. Det er små språkproblemer, de er vant til den samme måten å jobbe på, og de kommer fra noenlunde samme kultur. Men det kan oppstå store problemer når de blir syke, når de blir permittert, eller når de blir oppsagt. Det er lang ventetid for å få sykepenger, noe jeg mener burde gå helt automatisk. Det har vært veldig lang ventetid for å få dagpenger og E301-skjemaet. Jeg ble veldig glad da jeg hørte at ventetiden var nede i tre uker, og vil takke for at dette problemet er blitt tatt på alvor. Jeg har tre ganger stilt ulike statsråder spørsmål i denne saken og har mast. Jeg er veldig glad for at dette ser ut til å ha ordnet seg. Ventetider skaper sosiale problemer og belaster sosialsystemene unødig. Det har oppstått et nytt problem. Jeg får mange henvendelser som følge av innstramninger i hvordan permitteringsreglementet i Norge praktiseres. Det fører til at mange ikke har rett til dagpenger ved permittering. Dette rammer i stor utstrekning utenlandske arbeidere som jobber innen anleggs- og bygningsbransjen, hotellbransjen og servicesektoren, men også innenfor helsevesenet. Det er uklart hva som regnes som sesongarbeid. Man ser også at ulike ansatte fra samme bedrift behandles forskjellig av Nav. Permitterte har rett til dagpenger i det landet de jobber, men blir de oppsagt, er det landet de bor i, som er ansvarlig for utbetalingen. Kanskje er grunnen til innstrammingene i reglementet nettopp det ministeren sa i stad – man ønsker ikke å eksportere trygdeordninger. Men dette rammer også dem som jobber og bor i samme land, det rammer også nordmenn. Jeg ber derfor regjeringen ta en gjennomgang av hele permisjonsreglementet og sørge for en rettferdig ordning som gir arbeidstakere – uansett hvilket land de kommer fra – informasjon og forutsigbarhet når det gjelder hvilke rettigheter de har før de tar imot en jobb, ikke den dagen de blir permittert. Et annet problem er arbeidsgiveravgiften. Svenske arbeidere som tar jobb i Norge, får ikke lov til å jobbe ved siden av i Sverige, selv om de ikke har en full stilling. Grunnen til at norske arbeidsgivere krever dette, er at de må betale svensk arbeidsgiveravgift, noe som er mye dyrere. Dette hindrer at de svenske arbeiderne kan arbeide det de har muligheten til i hjemlandet, samtidig som de har en jobb i Norge. Jeg ser det som et stort grensehinder og mener at det er noe som lett kan fjernes. Rehabilitering har vært tatt opp. Det jobbes nå med bilaterale avtaler om rehabiliteringsspørsmålet, og Fremskrittspartiet mener det skal være mulig å ta rehabilitering i hjemlandet i de tilfellene det er riktig. Vi ønsker imidlertid å få utredet dette grundig, sett opp mot IA-avtalen og de krav som vi setter til oppfølging av den sykmeldte, slik at vedkommende skal komme raskt tilbake til jobb og også delta delvis i arbeidet i sykmeldings- og rehabiliteringsperioden, noe vi ser kan bli vanskelig i de tilfeller der den sykmeldte oppholder seg i hjemlandet. Så var det fedrekvoten, som også ble tatt opp av Tove-Lise Torve. Fremskrittspartiet er ikke for å eksportere veldig mange trygdeordninger, men vi ønsker rettferdige ordninger, og vi ønsker likestilling. Dette er et likestillingsspørsmål. Det er kjønnsdiskriminering hvis svenske damer skal kunne opparbeide seg den fedrekvoten som svenske menn skal ta ut, og norske menn som jobber i Norge, ikke skal få ta ut sin fedrekvote i Sverige. Dette handler om kjønnsdiskriminering. Hvis man ikke ønsker å eksportere den type trygdeordninger, får det gjelde for alle, og da må det komme klart fram, også sånn at de som er i situasjonen, er informert om det før de kommer opp i den. Jeg skal ikke si at det bare er én måte å løse det på, men løsningen som kan benyttes, er det at fedre og mødre opparbeider sine rettigheter hver for seg, knyttet til sin lønn og sitt arbeidsforhold. Når det gjelder søknad om uføretrygd, er det også problematisk hvis en person har jobbet i f.eks. 20 år i Sverige og ti år på Island, eller om det så er i Norge, og kommer tilbake til hjemlandet – i dette tilfellet Island – hvor de får innvilget 30 pst. uføretrygd, og så ønsker ikke det andre landet, hvor hun jobbet tidligere, å innvilge uføretrygd fordi de mener hun kan jobbe i spesielle tilfeller. Det er en del problemer som følger med trygdeordningene våre, og jeg tror spesielt det er viktig å gå nøye gjennom alt vi har av trygdeordninger, med tanke på at vi nå må forholde oss til hele Europa, ikke bare Norden.