Sveinung Rotevatn (Venstre), 2014-06-16:
Justiskomiteen har lagt fram ei samrøystes innstilling om å oppheve foreldingsfristen i straffesaker når det gjeld incest, valdtekt og drap. Mange står no på talarstolen og kjempar for å ta æra for det. Det er ikkje ein kamp Venstre kjem til å vere med i. Vi vil tvert imot varsle at vi kjem til å stemme imot dette forslaget i dag, slik vi også stemte mot forslaga i Dokument 8:14 S for 2013–2014, som la grunnlaget for saka. Forelding av straffbare handlingar er eit grunnfesta prinsipp i vår liberale rettsstat. Rett nok har vi oppheva foreldingsfristen for nokre brotsverk: folkemord, krigsbrotsverk, terror og brotsverk mot menneskeslekta, bl.a. fordi det her er snakk om brotsverk som kanskje i vel så stor grad er retta mot samfunnet, i tillegg til dei enkeltindivida som er involverte. Men vi skal vakte oss vel for å gjere det fleirtalet har tenkt å gjere i dag, nemleg å senke terskelen betydeleg for å fjerne forelding for andre brotsverk. Bevis blir svekte over tid, og faren for feil og justismord aukar. Nettopp fordi beviskravet, som representanten Ropstad var inne på, må vere like strengt når det har gått lang tid, er det vanskeleg å tenkje seg at det vil vere aktuelt å reise straffesak meir enn 25 år etter at ei alvorleg handling er gjennomført. Valdtekt, som ein i dag fjernar foreldingsfristen for, er vanskeleg nok å bevise etter 25 timar. Ein kan tenkje seg sjansen for at ein skal kunne bevise det etter 25 år. Behovet for straff i samfunnet og hos den fornærma og dei pårørande minkar etter kvart som tida går. Mange fornærma vil ha behov for å leggje saka bak seg. Straffa vil også ha liten eller ingen funksjon overfor den skuldige, som eventuelt blir trekt til ansvar for eit forhold frå langt tilbake når han eller ho nærmar seg slutten av eit langt liv, kanskje 50 år seinare. Det er også vanskeleg å finne eksempel på noko som dagens lovendring faktisk vil angå, dvs. saker der ein etter så mange år som det her er snakk om, plutseleg får tak i tilstrekkelege bevis til å domfelle nokon. Derimot finst det eksempel på saker der ein gjerningsperson har stått fram og tilstått etter svært lang tid, nettopp fordi foreldingsfristen eksisterer. Eg vil våge påstanden at det ikkje er nokon fornærma som har vore lei seg for at det skjedde. Eller som Advokatforeningen skreiv i sitt høyringssvar i fjor, der dei gjekk tydeleg imot det stortingsfleirtalet no har tenkt å vedta: «Man kan selvfølgelig tenke seg tilfeller hvor en gjerningsmann tilstår et drap etter lang tid, og det ikke er tvil om at tilståelsen er korrekt. Gjerningsmannens tilståelse vil uansett foreldelse ha en betydning for etterlatte, og bortfall av straffeansvar kan muligens øke muligheten for en slik tilståelse, og dermed oppklaring av saken for de etterlatte.» Samla sett er det avgjerande for Venstre at motomsyna mot straffeforfølging aukar i styrke etter kvart som tida går, og at faren for å ramme uskuldige ikkje kan overskyggje eit eventuelt straffebehov i sånne saker. Då vår framleis gjeldande straffelov av 1902 vart vedteken, uttalte den dåverande straffelovkommisjonen at «en rettslig undersøkelse etter måskje et halvt århundredes forløp ville selv i anledning av den største forbrytelse være en gjerning uten reell nytte, nærmest skikket til å bringe sorg og ulykke over uskyldige som skyldige». Trass i at det er lenge sidan 1902 er dette ei vurdering som står seg ganske godt. Under arbeidet med den nye straffelova, som endå ikkje er tredd i kraft, uttalte departementet følgjande i Ot. prp. nr. 90 for 2003–2004. «For reglene om foreldelse av straffansvar er det også et sentralt hensyn at verdien av vitneprov og andre bevis svekkes med tiden. Med dette øker faren for at en rettsavgjørelse kan bli feil. I straffesaker veier dette hensynet tungt. Og er man oppmerksom på usikkerheten ved bevisene, vil det ofte lede til en slik tvil at straffeforfølgningen ender med frifinnelse. For straffeforfølgningens preventive virkninger blir det langt på vei det samme enten eldre forhold henlegges på grunn av foreldelse eller ender med frifinnelse.» Då ein gjennomførte ei høyringsrunde i 2013, var det fleire faginstansar som stilte seg kritiske til å oppheve foreldingsfristen for dei aktuelle brotsverka vi snakkar om i dag. Nokre av dei peikte også på at forslaga først og fremst hadde betydning som politisk markering, meir enn ei reell endring som vil føre til fleire dommar. Der trur eg vi er inne på kjernen. For min eigen del vil eg i denne samanhengen seie at vi ser ein aukande tendens til at landets lovgjevande forsamling lar media og populistiske omsyn styre utviklinga av strafferetten og straffeprosessen, både når det gjeld straffenivå og no også forelding. Det er sterkt beklageleg.