Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-12-15:
La meg, i likhet med komitelederen, først takke komiteen for en ryddig budsjetthøst, og la meg i tillegg få lov til å takke regjeringspartiene for å ha bidratt til et konstruktivt og godt forhandlingsklima. Fremskrittspartiet har fått gjennomslag for flere viktige saker for kommunesektoren, både i finanskomiteen og i kommunalkomiteen, noe jeg ikke er i tvil om vil sette kommunene og fylkene atskillig bedre i stand til å utføre sine lovpålagte tjenester. Når jeg lytter til debatten, er det ut fra dette jeg vil fokusere litt på hva det er vi ønsker oss med kommunene som velferdsprodusent og som velferdssektor. Det er klart at det er store forskjeller kommunene imellom. Det er det inntektssystemet som avgjør. Mange kommuner har det meget bra. De har et godt tjenestetilbud over hele linjen, mens enkelte kommuner altså har kommet ut av styring, av ulike årsaker. Det er jo helt riktig det som ble sagt av representanten Schjøtt-Pedersen tidligere i dag, at dette handler om politiske prioriteringer, ikke nødvendigvis bare politiske prioriteringer fra dette hus, men også politiske prioriteringer i de enkelte fylkesting og i den enkelte kommune. Noen kommuner med arbeiderpartiordførere prioriterer mer av ikke-lovpålagte oppgaver enn det de burde ha gjort. Noen fremskrittspartiordførere prioriterer sannsynligvis også noen ikke-lovpålagte oppgaver i større grad enn det de burde ha gjort, som går på bekostning av de lovpålagte oppgavene, altså helse, eldre og skole. Men det er det lokale handlingsrommet de har til å foreta prioriteringer innenfor de rammene de måtte få av dette huset. Da er det slik at de rammene vi gir, altså tilsvarer over 80 pst. av de inntektene som kommunesektoren får. Det er jo et veldig lite handlingsrom hvis man skal se det i den sammenheng. Alle partier mener at de har den rette oppskriften. Fremskrittspartiet mener selvfølgelig at vi har den beste politikken for framtidig velferd. For oss handler det egentlig om velferdspolitikk, om en god og forutsigbar næringspolitikk og skattepolitikk. Da er det rammebetingelsene for disse områdene som henholdsvis vil fremme eller hemme veksten i Norge. Uten vekst i norsk økonomi får vi heller ingen velstand i framtiden. Norge er helt avhengig av å skape vekst i økonomien for å sikre vår framtidige velstand. Skatte- og avgiftsnivået er og blir blant de viktigste faktorene i forhold til økonomisk vekst. Det er i lys av dette at Fremskrittspartiet har sett det nødvendig å senke det brede skattenivået, slik at det blir konkurransedyktig i dagens globale verden. Her vil lavere avgifter for å dempe lønnsveksten samt lavere marginalskatt for å øke arbeidstilbudet stå sentralt i framtiden. Det må legges til rette for mindre offentlig innblanding i økonomien, samtidig som privat sektor blir gitt mye bedre incentiver til å arbeide, investere, produsere og innovere. Færre reguleringer og et enklere samfunn er viktige momenter i denne sammenhengen. Det offentliges rolle må vris over til å fokusere på realinvesteringer, herunder fokusering på infrastruktur, noe som på kort sikt gir oppdrag til byggenæringen, og som på lang sikt bedrer økonomiens effektivitet og øker veksten. Når man ønsker å skape videre vekst i økonomien, er det helt nødvendig at man også ser på en omlegging av hele velferdssystemet, særlig på en slik måte at man oppfordrer flere og flere til å få en lengst mulig yrkeskarriere. Fremskrittspartiet ser selvsagt at vekst alene ikke kommer som et resultat av makroøkonomiske virkemidler, men at en rekke forhold må samordnes parallelt. I denne sammenheng må Norge vinne kompetansekampen mot utlandet. Her har Fremskrittspartiet en omfattende plan. Satsing på forskning og utvikling er også noe som kan gi Norge konkurransefortrinn. Her har også Fremskrittspartiet en omfattende plan. Norge har flere og større naturlige komparative fortrinn. Det er nettopp disse som har vært garantisten for den veksten vi opplever i dag. For at vi skal kunne videreføre dagens vekst, må også disse naturlige komparative fortrinnene utnyttes for å stå sentralt videre, ikke i form av at staten skal legge en utviklings- og investeringsplan, men i form av at staten skal legge forholdene til rette slik at markedet på en så lett måte som mulig, kan finne ut hvordan de best kan utnyttes. I en slik setting vil Norges gode gründerånd, den helt utdannede befolkningen og vår oppbygde spisskompetanse stå sentralt. At det finnes egenkapitalmiljøer og private investorer i Norge, er viktig for at Norge skal kunne oppleve en balansert vekst. I Norge finnes det dessverre svært få private investorer av betydelig størrelse. Fremskrittspartiet har derfor vært en forkjemper for nettopp å stimulere til dette. I denne prosessen har vi støttet opp om statlige strukturfond i en rekke forskjellige former, slik at norske investorer skal ha potensielle partnere til å utvikle og satse innenfor norsk næringsliv. Det er absolutt grunn til optimisme hvis vi gjør tingene rett. Vi har et godt utgangspunkt og ressursene til å sette Norge i en enda bedre stilling gjennom vekst og utvikling. De som derimot ikke ønsker en realistisk vekstpolitikk, men som samtidig ønsker å opprettholde velferdsnivået, har ikke andre alternativer enn å fordele mer rettferdig. Ulempen er at omfordelingene i seg selv hemmer vekstevnen, noe som vil resultere i et negativt kretsløp. Et slikt kretsløp vil til slutt ramme allmenne velferdsgoder som alderstrygd, uføretrygd, dagpenger, sykepenger, helsetjenester, osv. Årsaken til at jeg har vinklet mitt innlegg på denne måten i dag, er at kommunesektoren er velferdsprodusenten. Årsaken er at det fra flere partier har blitt tegnet et bilde av at det er bare elendighet. Men elendigheten blir ikke mindre av at de samme partiene har en lovnad som nærmer seg 30 milliarder kr, og ikke forteller det norske folk hvor man skal hente disse milliardene fra. Man kommer ikke langt med Hydro-sjefens 197 000 kr i denne kampen. Det er atskillig større midler som skal til, og det er atskillig større strukturendringer som må til. Det er fortsatt slik at i Norge har offentlig sysselsetting økt med nesten 60 pst. siden 1980, mot 25 pst. i EU. Det er den virkeligheten vi er nødt til å ta innover oss hvis vi virkelig mener noe med å ivareta og styrke velferden i Norge i framtiden. Da nytter det ikke med floskler om at man skal strø milliarder både hit og dit. Hvis denne utviklingen fortsetter, og hvis vi ikke får en omstilling i offentlig sektor, vil 43–45 pst. av alle som arbeider i dette landet, være ansatt i offentlig sektor om 15–20 år. Det kan da ikke være intensjonen til det politiske miljø, unntatt SV. Jeg kan ikke forstå at det skal være intensjonen, i en tid da vi vet at mobilitet og valgfrihet og kravet til tjenestene bare blir større og større. Her kunne jeg ha ramset opp en liste over forholdene i offentlig tjenesteyting – mange har lyst til å gjøre det når private kommer inn og konkurrerer og gir et tilbud. Da er det umiddelbart så negativt både for dem som skal ha tjenesten, og for dem som jobber der. Men hvis vi alle sammen går grundig til verks, ser vi at tjenesteytingen innenfor offentlig sektor ikke er god nok. Med Fremskrittspartiets politikk er jeg overbevist om at offentlig sektor i konkurranse med private, med humanitære organisasjoner, med hvem som helst, ville ha skjerpet seg, og tjenestetilbudet til dem som har behov for det, ville ha blitt styrket i tråd med konkurransen som en har fått. Jeg fremmer de forslagene som Fremskrittspartiet har i innstillingen.