Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2009-04-02:
Markaloven er et merkelig politisk håndverk. Det står bl.a. at loven vil sikre over en million mennesker tilgang til naturen og et verdifullt kulturlandskap i sitt nærmiljø. Og det er jo hyggelig! Og jeg som i min villfarelse har benyttet Marka i den forvissning om at jeg faktisk har tilgang til naturen og det verdifulle kulturlandskapet. «If it ain’t broken, don’t fix it,» er det noe som heter, men det er jo på utenlandsk. På et møte avholdt av Østmarkas Venner i november i fjor uttalte statssekretær Heidi Sørensen at med den nye loven skal markagrensen spikres en gang for alle. Markagrensen er under stadig press, må vite, og markaloven skal angivelig fjerne dette presset. For husk: Fremtiden vedtas – den skapes jo ikke! Fremskrittspartiet mener forslaget om ny markalov er overforenklet og korttenkt populistisk politikk som faktisk kan ødelegge for både miljøet og innbyggerne i Oslo. Men la det være helt klart: Fremskrittspartiet er for å ta vare på Marka! Vi er Marka-venner gode som noen, og våre velgere elsker Marka like mye som Arbeiderpartiets og SVs velgere. Det Fremskrittspartiet ikke er tilhengere av, er å se seg blind på en sak og glemme alt annet. I tillegg til å være Marka-venner er nemlig Fremskrittspartiet også Oslo-venner. Ja, vi er byvenner, for mens 80 pst. av byens innbyggere benytter seg av marka, er det faktisk 100 pst. av byens innbyggere som bor i denne byen – og vi vil være på parti med fremtiden og ikke bare nåtiden. Så til statsråden: Noen kom for sent til historien, sa statsråden. Ja, de som kjenner Fremskrittspartiets historie, vet at vi på 34 år er blitt Norges nest største parti, og det er vel ingen som er særlig i tvil om at vi har vært i forkant av den politiske utviklingen i Norge. Når vi ser på SVs historie, er det kanskje ikke så mye å skryte av når det gjelder fortiden, men vi ser hvor SV er i dag og den størrelsen SV har som parti. Problemet med å sementere markagrensen en gang for alle er ganske lett å illustrere. Det er bare å flytte møtet på Skullerudstua 100 eller 60 år bakover i tid til 1908 eller til 1948 da Marka lå langt nærmere sentrum. Hadde markaloven blitt innført den gangen, ville de færreste av møtets tilhørere bo der de bor i dag. I 1908 var Østensjø bydel bare skog, myr og noen få bondegårder, i likhet med de andre ytre bydelene i Oslo. Hvis 1948-grensene hadde blitt vedtatt ved lov, hvor i alle dager skulle vi gjort av de 150 000 menneskene som i dag bor i Groruddalen? Hva hadde skjedd med Oslo da? Hvordan hadde byen vår sett ut da? Oslo om 50 år er en fjern tanke for mange. Men fremtiden kommer, og vi politikere må ta hensyn til det. Innbyggertallet i Oslo har alltid vokst, og det vil vokse i fremtiden. Det kan bli hundretusener flere i Oslo. Hvor mener Regjeringen disse menneskene skal bo? Hva er Regjeringens plan for Oslo by? For mens innbyggerantallet i Oslo øker med nær 20 000 mennesker hvert år, vil det politisk korrekte flertallet verken bygge i høyden eller på byens grønne områder, og de vil samtidig bevare og frede nesten samtlige boliger og konstruksjoner som er mer enn 100 år gamle. Og nå sementeres altså markagrensen slik at heller ikke randsonene i Marka i fremtiden skal kunne benyttes til boligbygging. En slik politikk vil føre til færre nye boliger og dyrere boliger. Hvem skal da i fremtiden ha råd til å bo i Oslo? Eller er det slik at fremtidens innbyggere skal være avhengig av offentlig bostøtte for å ha råd til å bo i denne byen? Å sementere markagrensen en gang for alle virker både besnærende og miljøvennlig ved første øyekast. Men Regjeringen glemmer at alt vi foretar oss, også får en konsekvens. Konsekvensen av markaloven er at arealet blir fastlåst, mens innbyggerantallet fortsetter å vokse. Det betyr fortetning, flere høyhus, færre grønne lunger i byen og enda høyere boligpriser. De som ikke har råd til å bo i dette Fremtids-Oslo, må bo utenfor. Det fører til mer pendling, mer trafikk. Vil vi det? For folk flest i fremtidens Oslo vil hverdagen bli trangere og dyrere. Da er det en liten trøst at det er noe kortere vei for å komme seg på søndagstur i Marka, uansett hvor mange sjeldne planter, bergarter og insekter man får oppleve. Man kan naturligvis ønske at ingen flere vil velge å flytte til Oslo i fremtiden, men ingenting tyder på at det vil skje. Å vedta markaloven blir derfor som å vedta en tvangstrøye for fremtidige generasjoner – en tvangstrøye som vil forandre og fortette alt som er på bysiden av markagrensen. Noen rikmannsstrøk vil alltid makte å stå imot fortetningen, mens folk med dårligere råd enten må bo som sild i tønne eller flytte ut og bruke masse tid og penger på pendling. Dette er både usosialt og dårlig miljøpolitikk. Så hva er gevinsten? Når tvangstrøyen over mange år har gjort nok ugagn, vil det uunngåelige skje: Man må ekspandere inn i Marka uansett. I mellomtiden er all byutvikling basert på en tredjedel av byens areal. Da har vi alle tapt. Så hvem er på siden av historien? Flertallet i denne salen hevder at dette er klok politikk, at den er fremtidsrettet, og at den samtidig er god miljøpolitikk. Som jeg har redegjort for, så deler ikke Fremskrittspartiet det synet. Vi skal og må ta vare på Marka, men vi må samtidig ta vare på byen vår. For mens folketallet vokser, kan vi ikke drive politikk med kunstige grenser og absolutter. Da må vi ta virkeligheten inn over oss, og i hvert fall kunne diskutere bygging av nye boligområder og nye bydeler der de passer best, slik man alltid har gjort. Og til tross for det må vi fortsatt kunne ønske stadig flere: God markatur – og da gjerne med beksøm, nikkers og anorakk!