trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-26:
Vi er alle avhengig av et variert og økonomisk godt fundert næringsliv, så vår jobb blir å legge forholdene til rette og gi næringslivet best mulig rammevilkår. Det er vel ingen tvil om at når næringspolitikken skal legge føringer inn i det 21. århundret, stilles det store forventninger fra næringslivet. Derfor må det oppleves som temmelig skuffende at meldingen bærer preg av sviktende helhetstenkning og få konkrete forslag. Dette kan begrunnes i at det har gått altfor lang tid fra de ulike regjeringsoppnevnte utvalg, som behandlet de forskjellige problemstillingene i næringslivet, la fram sitt arbeid til Regjeringen grep fatt i arbeidet og utarbeidet denne meldingen. Og dette har igjen ført til at mange av forutsetningene som Regjeringen la til grunn, er blitt endret. Spesielt hadde Fremskrittspartiet håpet at det hadde blitt sterkere fokusert på det internasjonale perspektivets konsekvenser for norsk næringsliv. Vi konstaterer at norske bedrifter møter et skjerpet konkurranseklima som en konsekvens av internasjonaliseringsprosessen. Strukturendringer hos våre handelspartnere, konkurranse fra land med lave arbeidslønninger og en annen bedriftskultur kan medføre at virksomheter nedlegges og produksjon flyttes ut av landet. EU har innledet forhandlinger om opptakelse av seks nye medlemsland. I denne forbindelse er det viktig at norske interesser ikke blir skadelidende. Fiskerinæringens manglende markedsadgang til EU reduserer mulighetene for næringsutvikling langs kysten, og det er derfor meget viktig at Regjeringen prioriterer arbeidet med å bedre markedsadgangen for fiskeprodukter. Fremskrittspartiet mener at det er viktig å tilpasse rammevilkårene slik at norsk næringsliv også kan være konkurransedyktig når nye og mer ukjente markeder skal vinnes. Derfor vil Fremskrittspartiet fremheve at skatte- og avgiftsnivået vil være av stor betydning når det gjelder å opprettholde konkurransedyktigheten til våre eksportmarkeder. Og når vi først er inne på skatter og avgifter, så er vi enig med Regjeringen i at de mest sentrale problemstillingene når det gjelder å starte og drive bedrifter, er skatte- og avgiftssystemet. Likeledes er lov- og regelutforming og tilgang på risikokapital viktige insentiver. Fremskrittspartiet mener tiden er overmoden for en reformopprydding innenfor dagens enorme skjemavelde som snarere har økt enn minsket. Når det gjelder kapitalmarkedet, er det Fremskrittspartiets prinsipielle syn at kapitalmarkedet må være fritt med reelle priser, slik at kapitalen går dit hvor den gjør størst nytte for seg. Private finansieringsinstitusjoner skal sikre næringslivet og borgerne nødvendig kapital. Videre ønsker Fremskrittspartiet å privatisere statsbankene for å fremme konkurranse og sikre alle brukere likeverdige tilbud og likeverdig behandling.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-03-26:
Det er jo greitt å få avklart kvar Regjeringa likar seg best, nemleg i sentrum. Men i sentrum av ein kvervelvind er det aldri særleg bra å vere, der blir ein kasta frå side til side. Og det er vel det som er situasjonen for Regjeringa stort sett. Statsråden peikte på at det var viktig med eit samarbeid mellom dei private og det offentlege når det gjeld forsking og utdanning, og det er jo vi skjønt einige i. Så plutseleg når det gjeld spørsmål om risikovillig kapital til både nyetablerarar og andre, er tonen ein heilt annan. Eg er aldeles overtydd om at dersom ikkje staten, saman med private, gjer sitt for å bringe fram nye produkt og nye bedrifter, greier denne Regjeringa aldri å bringe fram den verdiskapinga som skal til i åra som kjem, for å dekkje verdiskapingsgapet som vi alle saman ser. Eg vil igjen utfordre statsråden. Er det verkeleg slik at det er ein ideologisk barriere i Regjeringa mot å bruke staten meir aktivt for å få fram nye produkt og nye bedrifter? Statsråden var sjølv inne på Forum for verdiskaping og den analysen dei har over kva som skal til av nye bedrifter i åra som kjem. Trur verkeleg Regjeringa og statsråden at det innanfor det private næringsliv – i ein globalisert økonomi der ein kan plassere pengane der dei kastar mest av seg – vil vere nok kapital til å få på skinnene alle dei nye bedriftene vi treng?
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-03-26:
Det var representanten Lønning som fekk meg til å be om ordet ein gong til. Det er greitt nok å harselere med ord og uttrykk, men dersom representanten Lønning – og for så vidt representanten Gabrielsen – føler seg meir tilfreds med at vi kallar det samarbeid, så gjerne for meg. Det er ikkje namnet på tanken og ideen som er avgjerande, men resultatet. Der er vi heilt tydeleg ueinige. Det er nokon som trur at vi framleis, i ein globalisert økonomi, der store delar av den kapitalen vi har i dette landet, vil bli plassert i utlandet fordi den vil kaste meir av seg, vil få eit underskot på kapital i forhold til å løfte fram nye verksemder, og det er eg glad for at statsråd Sponheim har gjeve si tilslutning til. Så får vi leve med at Høgre framleis meiner at det private løyser alt best. Det er ikkje noko nytt; det har dei meint i all tid. Og dei har alltid harselert med det som skjedde på 1950- og 1960-talet i norsk industri. Eg skulle gjerne ha sett det dersom ikkje staten hadde gått inn og bygd ferdig ÅSV etter krigen og gått inn for å etablere industri i Mo i Rana. Men ein omstilte i tide, slik at det er ei moderne verksemd i dag. Så når ein seier at det som skjedde i 1950- og 1960-åra var mislukka, må ein tenkje på kva som hadde vore alternativet. Det er å finne ein politikk som er tilpassa kvar epoke ein er inne i, som er avgjerande. Og der er Høgre fråverande. Dei skal løyse det meste i privat regi – punktum. Det er eingong slik at vi er opptekne av å ha industri og næringsliv i alle delar av dette landet. Då er vi iallfall nøydde til også å ha ein statleg strategi på dette området. Difor er eg glad for at statsråd Sponheim no avkrefta at rapporten frå Forum for verdiskaping skil mellom næringspolitikk og distriktspolitikk. Det er, som det er sagt, ei sak av same karakter: Næringspolitikk er god distriktspolitikk, og god distriktspolitikk er god næringspolitikk.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-03-26:
Eg vil gjerne få lov å syne til alle dei bedrifter som allereie er oppe og går fordi staten har vore med og hjelpt. Eg er heilt sikker på at òg i framtida vil det vere slik at mange bedrifter ikkje vil sjå dagens lys utan at staten hjelper dei fram. Eg registrerer at Høgre vil at all nyskapinga i små og mellomstore bedrifter rundt om i landet skal skje ved hjelp av berre privat kapital. Det er nesten så det er nytt. Dei har gått langt i den retninga før, men no går dei altså endå lenger. No skal ikkje staten vere med i det heile, og det gjer at vi kan rekne med at Høgre foreslår å avvikle SND ved neste korsveg. Det er ikkje noko anna vi hevdar i dag enn vi har hevda tidlegare, at staten må vere med og hjelpe fram små og mellomstore bedrifter. Så kan gjerne Høgre halde fram med å harselere over det som skjedde på 1950- og 1960-talet. Eg spør igjen: Kva hadde vore alternativet til å byggje opp att norsk industri om ikkje staten òg då hadde vore aktivt med?
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 1999-03-26:
At verksemder vert lagde ned, er ikkje noko nytt. At verksemder på enkelte område må gje opp, er naturleg, i og med den endringa som heile tida skjer i samfunnet. I ei bygd i mitt fylke, Sykkylven, vart det sagt at for kvar bedrift som vart lagd ned, vart det starta to nye. På den måten auka sysselsetjinga og verdiskapinga. I og med at behova i vårt moderne samfunn endrar seg så raskt, vil det setja store krav til omstilling og fornying. Nye produkt og nye tenester vil krevja folk med vilje og evne til å starta i småskala. Skal dette få større omfang i Noreg, må vi lukkast med å forsterka denne tenkinga i vårt skuleverk. Distriktsaktiv skule er ein innfallsport for denne tenkinga. Meldinga frå Kristeleg Folkeparti i dette høvet er klar. Denne utviklinga med å skapa haldningar som fører til entreprenørskap og ansvar for eigen arbeidssituasjon, skal forsterkast. Handlingsplanar for små verksemder viser at Regjeringa tek denne utfordringa på alvor. Offentleg finansiering av næringsverksemd legg representantar frå Arbeidarpartiet stor vekt på, og på enkelte område er dette viktig. Men moglegheita for oppbygging av eigenkapital i den enkelte bedrift på grunnlag av eiga satsing og eiga drift må vera måten å finansiera bedriftsutvikling og produktutvikling på i tida som kjem. Etter mitt syn ligg nøkkelen til eit meir fleksibelt næringsliv nettopp på dette området.
Inge Lønning (Høyre), 1999-03-26:
Det politiske vokabular gjennomgår en betydelig fornyelsesprosess for tiden. Det er kanskje den mest nyskapende del av det hele. At visjoner er blitt dagligdagse, er i seg selv interessant, men nå svirrer det i luften av paradigmeskifter og partnerskap og jeg vet snart ikke hva, av ny begrepsmagi. Det som er det reelle problem under alle disse ord, er vel, når det kommer til stykket, et gammelt og velkjent politisk grunnproblem, nemlig forholdet mellom makt og ansvar. Hvis man ønsker å skille makt og ansvar fra hverandre og pulverisere ansvarsforhold, er dette måten å gjøre det på – å insistere på at det offentlige og private aktører mest mulig skal gå side om side eller løpe i beina på hverandre. Det er vel grunn til å tro at det også i fremtiden vil være slik som det har vært i fortiden, at et politisk system er sunt når det er klare grenselinjer for ansvarsforhold, og når det er samsvar mellom makt og ansvar. Jeg tror dette problem er et grunnproblem som vi kommer til å slite med i fremtiden, og jeg kan ikke skjønne at Arbeiderpartiet nå er villig til å gi seg inn i en ny omdreining av den form for statlig næringsvirksomhet som de fleste trodde var et tilbakelagt stadium i 1950- og 1960-årene. Det kan umulig være en fremtidsrettet form for politikk. Jeg har med interesse lyttet til ikke minst representanten Opseths varme argumentasjon for forskning og utdanning som nøkkelen til fremtidens næringsvirksomhet. Jeg kan underskrive nær sagt hvert ord av det han sa i sitt innlegg. Det er bare litt synd at erkjennelsen er kommet så sent, for representanten Opseth er en av dem som har lengst regjeringserfaring i denne sal, og som selv har bekledd viktige statsrådsposter. I den periode virket det sant å si som om han var opptatt av andre sektorer i noe høyere grad enn akkurat av sektoren forskning og utdanning. Tross alt, i den lange velstandsperioden vi har hatt fra oljealderen begynte på 1970-tallet, er det Arbeiderpartiet som i den langt største periode har sittet med regjeringsansvaret. Når vi har havnet der vi er, at vi ligger godt under gjennomsnitt for OECD-landene, er det i vesentlig grad Arbeiderpartiets ansvar, fordi man har prioritert på den måten. Det som virkelig er statens ansvar, er å opprettholde et skolesystem som er kvalitativt godt, og et forskningssystem som er kvalitativt godt. Der har vi svære forsømmelser på samvittigheten, og det er der man må sette noe inn dersom staten skal oppfylle sitt ansvar for å skape et fremtidsrettet næringsklima i dette land.
Inge Lønning (Høyre), 1999-03-26:
Det er et klassisk sitat som sier at det dunkelt sagte er det dunkelt tenkte. Og det jeg er interessert i, er selvfølgelig ikke terminologi. Jeg er interessert i den grunnleggende uklarhet som skaper ny og forvirrende terminologi. Denne uklarheten ble ganske klart bekreftet av representanten Opseth. Det dreier seg om en fundamental uklarhet når det gjelder å tenke forholdet mellom makt og ansvar, og når det gjelder å tenke hva som er statens rolle, og hva som er private aktørers rolle. Det er simpelthen misvisende når representanten Opseth påstår at Høyre aldri har ønsket en sterk stat, og bare har vært opptatt av det private. Det er en elementær historieforfalskning. Høyre har alltid vært opptatt av en sterk stat, men vi har vært opptatt av at staten skal kjenne sine begrensninger, og at den skal løse sine primære oppgaver på en skikkelig måte, før den eventuelt begynner å utvide sitt ansvarsområde. Grunnen til at vi er der vi er, og at Norge står overfor så store utfordringer som vi gjør, er nettopp at staten har misligholdt sine primære oppgaver. Når vi har et skolesystem som på områder som er sentrale for næringsutvikling, er under middels nivå i OECD-landene, er det nettopp et uttrykk for at staten ikke minst under Arbeiderpartiets regjeringsperioder har misligholdt sin primæroppgave fordi den har vært så opptatt av å løse alle andre oppgaver. Når vi har et forskningssystem og forskningsinvesteringer i Norge som ligger milevis bak f.eks. vårt naboland Finland – til tross for at de har hatt økonomisk krise nå i mange, mange år – er jo det uttrykk for en prioritering, og det er uttrykk for en prioritering som etter mitt ringe skjønn både prinsipielt og når det gjelder den praktiske politikk, er gal. Den er basert på et optisk bedrag, nemlig at vi klarer å løse problemene dersom staten sprer sin aktivitet på flest mulige områder og forsøker å overta flest mulig roller som best kan spilles av andre. Det som er den virkelig store utfordring etter at mange talere i denne debatt har snakket varmt om utdanningens og forskningens betydning for næringsutvikling, er at vi i resten av denne sesjonen er i stand til å holde i hop alle de store sakene som Regjeringen skal legge frem: nasjonalt evalueringssystem, Reform 94 og evalueringen av den, rekruttering til læreryrket og ikke minst forskningsmeldingen. Det er i alle disse dokumentene til sammen at staten skal definere sitt ansvar, ikke legge sitt ansvar inn der hvor private aktører med fordel kan løse oppgavene, og som regel løse dem vesentlig bedre. Til sist bare en ørliten kommentar til forslag nr. 7, fra representanten Reikvam. Under alle normale forhold ville det være et oversendelsesforslag, for Regjeringen har i Voksenåserklæringen faktisk forpliktet seg til å gjennomføre dette i inneværende stortingsperiode. Det er slik sett allerede besvart fra Regjeringens side.
Inge Lønning (Høyre), 1999-03-26:
Jeg føler behov for en liten oppklarende bemerkning til representanten Reikvams omtale av forslag nr. 7. Det jeg tillot meg å peke på, er at dette forslaget, særlig etter at ordlyden er forandret, egentlig ligger på et lavere ambisjonsnivå enn det regjeringserklæringen gjør, og at det derfor under normale omstendigheter ikke ville være naturlig å insistere på en votering over å pålegge Regjeringen en plikt som er mindre ambisjonsrik enn den Regjeringen allerede har flagget at den akter å ta på seg. Men hvis Reikvam insisterer på å opprettholde forslaget, og at det skal stemmes over det skulle det bare mangle – hadde jeg nær sagt – at noen skulle stemme mot det.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-03-26:
Drahjelp kan komme fra de mest overraskende steder. Det er klart at det som mest skiller Norge i forskningsnivå fra andre land, er ikke først og fremst den offentlige innsatsen, men den private innsatsen, altså i næringslivet. Det har sammenheng med vår næringsstruktur, og det har sammenheng med at Norge har ekstremt dårlige ordninger for bedrifter som vil satse på forskning og utdanning. Høyre har ved en rekke anledninger sammen med Fremskrittspartiet og av og til et og annet parti til fremmet forslag om en overprisavskrivningsordning, som stimulerer bedrifter til å satse på FoU. Hvis dette nå innvarsler også SVs støtte til det, vil det være et gledelig fremskritt. Jeg blir nesten rørt – etter debatten også i går, med nyfrelste NATO-tilhengere. Vi får bare innkassere støtten og notere at det kanskje kan bli et flertall av dette til slutt. Mitt egentlige anliggende var å replisere litt til den voldsomme iver som representanten Opseth har etter å fortelle oss hva en globalisert økonomi har å lære av erfaringene fra 1950-tallet. Jeg er ikke sikker på om jeg helt ser sammenhengen. Men i flere innlegg har representanten Opseth sagt at i en ny, globalisert økonomi må vi finne oss i at kapitalen flytter ut av landet, fordi, som han sier, der vil en tjene mer penger. Og da må staten investere i Norge. Da legger jeg til at i det ligger jo den forutsetning at skattepenger skal brukes til å investere i det som ikke andre vil investere i. Det er en bruk av skattepenger jeg synes er prinsipielt helt ny som en argumentasjon fra sosialdemokratiets side. At en kan ha en viss inspirasjon fra 1950-tallet, det erkjenner jeg, det er brukt opp milliarder av skattepenger på den måten. Men at det skulle være en spesiell utfordring for staten i en globalisert økonomi å gå inn i tapsbringende prosjekter der ingen andre vil gjøre noe, det kan jeg vanskelig forstå. Jeg kan også vanskelig forstå at det i en globalisert økonomi skulle være slik at staten plutselig har fått en déja-vu-opplevelse, altså av noe de aldri har sett før, nemlig sin evne til å finne gode, lønnsomme prosjekter som ingen andre har sett, og at det skulle være den moderne stats fremste oppgave. Erfaringer på dette området(Foss) viser jo det motsatte. Det er en rekke land som har prøvd seg på å gå foran og la staten se det andre ikke ser, la staten ligge i forkant ved næringssatsing. Det har gått jevnt dårlig i alle land som har prøvd det. Sosialdemokratiske regjeringer og andre regjeringer har prøvd seg på det, og det har gått like dårlig hver gang. (Foss) Nei, vårt syn er faktisk at staten skal gjøre mer av det den er ganske god til, å satse på offentlig sektor, bl.a. på bedre utdannelse i et kunnskapsteknologisk samfunn, og hvor også industrien må satse stadig mer på dette. Da kreves det både dette og en sterkere satsing på forskning, gjennom skattestimulanser og gjennom de offentlige forskningsinstitusjoner, universiteter og andre som har sakket akterut.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-03-26:
Jeg vil bare først si at jeg er enig i den påpekning som representanten Opseth indirekte har gitt, nemlig at det er mindre lønnsomt å investere i Norge enn i de fleste andre land. Det er han selv en vesentlig bidragsyter til. Han er selv en aktiv forkjemper for å opprettholde særnorske skatter og avgifter, som utenlandsk kapital ikke møter i Norge, ei heller i sitt hjemland – formuesskatt, investeringsavgift, på enkelte områder også arveavgift, siden han særlig er bekymret for små og mellomstore bedrifter. Men dette er noe det går an å gjøre noe med. Hvorfor ikke benytte den rikelighet vi har i dette land i forhold til andre økonomier, til faktisk å skaffe oss like gode etableringsbetingelser for bedrifter som i våre konkurrentland? Der ser jeg faktisk mer håp hos statsministeren, som iallfall erkjente i et spørretimesvar til meg nylig, for et par uker siden, at det er grunn til å se på det som nå skjer i Danmark, hvor man bl.a. etablerer skattebetingelser, og som tiltrekker seg utenlandske etableringer, til dels på bekostning av Norge. Det synes jeg iallfall er en erkjennelse av problemet, og så får vi se om det også fører til handling – ikke utredning, men handling. Representanten Opseth hører det han ofte er vant til å tro han hører, når han sier at Høyre sier at staten ikke skal være med. Jo, staten skal være med og legge grunnlag for nyskaping. Staten skal være aktiv i å bygge opp gode forskningsinstitusjoner, gode utdannelsesinstitusjoner, gode støtteordninger, også for forskning og utvikling, og gode skattebetingelser eller etableringsbetingelser også for tilsvarende. Så staten skal være aktivt med. Men det staten ikke er egnet til, er å ligge i forkant og være den som plukker vinnerne, som vet hvor det skal satses, og som tar sjanser. Det er ikke statens fremste oppgave. Det har aldri vært det, og det er ingen gode erfaringer fra noe land på dette området. Jeg har registrert at Arbeiderpartiet nå mener noe annet enn de mente da de etablerte petroleumsfondet. De taler bl.a. om at deler av petroleumsfondet skal brukes til – ikke å hjelpe småbedrifter, som det her er sagt, men å hjelpe store bedrifter som trenger markedsadgang ute. Eksempelvis har det vært snakk om å kjøpe opp detaljistkjeder for å skaffe adgang for norske fiskeprodukter på tyske markeder. Dette er jo eksempler på virkelig risikofylt virksomhet. Hvis man vil gå inn og drive Rimi/Rema-oppkjøp på det tyske marked, som vel har formidable størrelser i forhold til vårt eget, er man inne i risikobutikk som bokstavelig talt virkelig kan komme til å svi. Men jeg registrerer at denne type tankegang foreløpig ikke har nådd Arbeiderpartiet gjennom vedtak, for det strider jo mot de vedtak Arbeiderpartiet selv har vært med på både ved etableringen av petroleumsfondet og tidligere også om Folketrygdfondets adgang til å investere i aksjer.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-12-20:
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-20:
På vegne av representanten Harald Hove og meg sjøl vil jeg sette fram forslag om å be Regjeringa utrede en ordning med en fastsatt arbeidsinnvandringskvote hvert år.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 1999-12-20:
Eg ser på utgreiinga frå utanriksministeren som ei rein oppdatering i høve til det som har hendt og ikkje hendt i Seattle. Eg har ingen grunn til å tvile på den framstillinga som utanriksministeren gav når det gjeld årsaker til at ein ikkje nådde fram, og skildringa hans av det som hende i Seattle. Sakleg sett er det ikkje noko nytt å framføre frå Arbeidarpartiet si side når det gjeld grunnlaget for forhandlingane, slik som dette vart presentert frå våre talarar i debatten for ei tid sidan, framført av m.a. Marit Nybakk, Bjarne Håkon Hanssen og Rita Tveiten. Det som kom fram på dei ulike områda der, er framleis vårt standpunkt, på same måten som Regjeringa legg til grunn dei same hovudlinene som ein la til grunn den gongen. Eg ser ikkje at det som har hendt i mellomtida, endrar noko på dette. Og det er viktig, som utanriksministeren også var inne på, at ein søkjer å få til avtaler slik at ein har ein effektiv internasjonal organisasjon for handel og også for investeringar på det grunnlaget som gjekk fram av debatten sist vi hadde dette oppe. Det er – på same måten som det vart gitt uttrykk for då – viktig at ein unngår at dei store fell tilbake til rein eigenrådigheit eller unilateralisme. Den største utfordringa i det internasjonale samfunnet i dag er at dei store begynner å opptre på eiga hand, og derfor er det viktig at ein får til internasjonale organisasjonar som har regelverk som også bind dei store – naturlegvis også dei små, men dei vil alltid måtte danse etter dei store si pipe dersom ein ikkje har internasjonale avtaler. Dette grunnleggjande prinsippet er sakleg sett det same som sist, og dilemmaet er også det same som sist: denne balansen, som det fint heiter, mellom offensive og defensive interesser, som gjeld for alle land. Det er eit spørsmål om å klare den balansegangen, og eg ser ingen grunn til at vi skal gå meir i detalj på dette no. Regjeringa har handlefridom innafor dei rammene som vart diskuterte sist. Dermed er det ingen ting nytt å framføre i forhold til den førre utgreiinga.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-20:
Noe av det mest betenkelige ved sammenbruddet av den konferansen er jo at det bygger seg opp større og større økonomiske motsetninger mellom USA og EU. Det er ingen fordel for Norge. Jeg synes kanskje at utenriksministeren ofret landbruket liten oppmerksomhet. Det er jo en av hovedinteressene for Norge og i den norske debatten når det gjelder WTO. Man skulle holde kontakt med EU, ble det sagt. Jeg går ut fra at det skyldes at vi på dette området har felles interesser med EU. Det gjelder vel kanskje først og fremst at vi akter å opprettholde en intern subsidiering som er høyest mulig, og muligens også at vi er interessert i høyest mulig tollbeskyttelse. Så mitt spørsmål er: Er vi like interessert som EU i subsidiert eksport som fører til helt unormale forhold på verdensmarkedet, og som gjør at utviklingslandenes eksportmuligheter blir undergravet, og at også deres egen hjemlige produksjon blir undergravet på grunn av de lave prisene på verdensmarkedet? Og hva var egentlig hensikten med å fremheve dette med landbrukets multifunksjonelle rolle? Var det en begrunnelse for den særegne beskyttelsen av norsk landbruk? Et annet spørsmål er: I hvilken utstrekning støttet vi USA når det gjelder arbeidsstandarder og motstanden mot barnearbeid? Det er jo en kjent sak at utviklingslandenes fremste konkurranseaktivum er billig arbeidskraft, og utviklingslandene har jo selv satt seg imot innførsel av slike standarder. Støtter vi utviklingslandene i deres bestrebelser på å opprettholde sine konkurransemuligheter på dette området, eller vil vi støtte et arbeid for å innføre standarder som vil gjøre deres eksport dyrere og mindre konkurransedyktig? Jeg har ellers en følelse av at vi er kommet på kollisjonskurs med u-landene både når det gjelder landbruket og når det gjelder disse arbeidsstandardene, hvis det jeg har lest i pressen, er riktig. Man kan jo også føye til at de norske bestrebelsene på å holde en såkalt stabil oljepris i virkeligheten ikke er noe annet enn et forsøk på å øke oljeprisen mest mulig, noe som vil gå ut over utviklingslandene, som da ikke får råd til å importere denne oljen. Det er jo ikke noe unaturlig at stater argumenterer, forsøker å finne en hederlig argumentasjon, for å fremme sine egne interesser. Men jeg synes ikke vi skal ha noen illusjon om at Norge er noe bedre enn andre land i så måte.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-12-20:
I likhet med komiteens leder vil heller ikke jeg komme inn på de enkelte konkrete delene av Regjeringens forhandlingsmandat. Jeg har notert meg at Regjeringens hovedlinjer når det gjelder forhandlingsopplegget om en bredest mulig basis for forhandlingene, ligger fast. Det det derimot kan være grunn til å ha oppmerksomhet mot, er den analyse og redegjørelse som utenriksministeren her gir når det gjelder årsaken til at forhandlingene brøt sammen. Her er det åpenbart at det kan gjøres et betydelig bedre forarbeid for å forbedre WTOs institusjoner, dra lærdom av hva som gikk feil og forbedre det som utenriksministeren kalte både den interne og den eksterne åpenhet. Det er åpenbart at her er det sider ved WTOs arbeidsform og måte å fremme sine forslag på og kommunikasjon med dem som er engasjert av det viktige arbeid som skjer i forhandlingene i WTOs organisasjon, som kan forbedres betydelig. Jeg skal ikke si noe mer enn dette, men jeg tror mye av utfordringene for denne organisasjonen er å få orden på en prosess som både sikrer substansielt at en kommer til enighet om regelverket, og sikrer at disse forhandlingene kommer inn i rammer hvor det blir god kommunikasjon både mellom dem som forhandler, og med dem som følger denne prosessen og blir berørt av de forhold som organisasjonen arbeider med, og som følger dette utenfor forhandlingsrommet. Jeg har notert meg at Regjeringen vil arbeide aktivt for en omfattende ny forhandlingsrunde, og at en vil legge betydelig vekt på å få denne nye runden etablert så fort som mulig. Det er klart at det er svært uheldig både for Norges interesser, med vår åpne og omfattende utenrikshandel, og for den globale verdenshandelen som sådan at det ikke ble oppnådd enighet i Seattle. Jeg håper derfor at en skal lykkes bedre i neste forsøk, og at forarbeidene foran den nye forhandlingsrunden da blir betydelig forbedret.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-20:
Som også utenriksministeren var inne på, har forhandlingsrunden i Seattle vist at det må et omfattende, systematisk internasjonalt samarbeid til for å gjøre WTO til en effektiv organisasjon. Sammenbruddet i forhandlingene viser at det er omfattende interesser som dominerer dagsordenen. I dag er det imidlertid også viktig å minne om at det ikke er første gang åpningsforhandlinger ender på et ventespor, som også Vollebæk var inne på. Tilsvarende skjedde ved Uruguay-runden i GATT i 1988 og i ministermøtet i Brussel i 1990. Tenkepauser av den type WTO-forhandlingene nå har gått inn i, er nødvendig for å sikre en balansert prosess frem mot enighet. I denne pausen er det av vesentlig betydning at Norge ikke forholder seg passiv til utvikingen. Høyre vil derfor oppfordre Regjeringen til å benytte denne tiden til å foreta en nøye og grundig avveining av den norske forhandlingsstrategien med tanke på å trekke lærdom av de erfaringer som er gjort. Den viktigste lærdommen er, så vidt Høyre kan se, at Norge ikke må stille seg på utsiden av forhandlingene med altfor steile krav innen landbrukssektoren. Høyre ser med bekymring på at det råder en oppfatning av Norge som en «snublestein» i landbruksforhandlingene, slik det ble beskrevet i Financial Times den 4. desember i år. Det var for så vidt beskrivende for Norges posisjon i Europa at det var EUs åpning for en mer fleksibel holdning til bruk av støtteordninger for landbruket som gjorde at Norge ble stående alene. Dette er ikke i Norges interesse. Det må derfor etter Høyres syn arbeides systematisk og målrettet for å skape et annet inntrykk av vår politikk og vår strategi på det området. Høyre har forståelse for den skuffelse som uttrykkes i fiskerinæringen i kjølvannet av Seattle-forhandlingene. Det ville være svært skadelig for norske interesser dersom den neste runden følger den innebygde dagsordenen. Vi vil ikke få gjennomslag for våre offensive interesser innen eksport av fisk, og vi vil få store problemer med å beskytte vårt eget landbruk gjennom pris- og produksjonsstøtte. Derfor er det igjen viktig for Norge ikke å forholde seg passiv, men bruke tenkepausen til å reflektere over den valgte strategien. Norges primære mål må være å oppnå en bred forhandlingsrunde der vi kan få uttelling for våre offensive interesser. Utenriksministeren nevnte mot slutten av sin redegjørelse at Norge vil arbeide aktivt for en ny forhandlingsrunde. Ja, vi forutsetter faktisk det fra Høyres side, noe annet ville være skadelig for landet. Men også vi ser for øvrig denne redegjørelsen som en ren oppdatering av det som har skjedd, og jeg regner med at Regjeringen er vel kjent med våre standpunkter fra de tidligere rundene vi har hatt om de forestående WTO-forhandlingene.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-12-20:
Jeg vil først på vegne av Venstre gi uttrykk for glede over at utenriksministeren holdt denne redegjørelsen, fordi – som Erik Solheim var inne på – det er med på å skape åpenhet om WTO-drøftelsene og den prosessen som der foregår. Ellers vil jeg også for min del vise til det innlegget jeg holdt i den forrige debatten i tilknytning til en WTO-redegjørelse. Som også Haakon Blankenborg gav uttrykk for, det er i prinsippet ikke så mye nytt å fremføre i forhold til det som man gav uttrykk for i tilknytning til den debatten. Det er enkelte, også i Norge, som har uttrykt glede over sammenbruddet i WTO-forhandlingene. Det ser Venstre ingen grunn til å gjøre. I den grad man skal snakke om at det er noen som har tapt, var det ikke de tunge markedsaktørene i den globale økonomien som tapte, men det var politikken – det å sette gjerdestolper som styrer utviklingen i forhold til markedskreftene – som tapte. Det er derfor all grunn til å arbeide aktivt videre med sikte på å få til en avtale, og da en avtale på et så bredt grunnlag som mulig. Når det gjelder prosessen, vil jeg på Venstres vegne gi uttrykk for tilslutning og glede over de synspunktene som utenriksministeren der gav uttrykk for. I mitt innlegg i vår forrige runde la jeg vesentlig vekt på å støtte opp under åpenhet i prosessen og de synspunkter som utenriksministeren i den forrige redegjørelsen gav uttrykk for når det gjaldt det spørsmålet. Jeg er derfor glad for utenriksministerens oppfølging av dette, både under forhandlingene i Seattle og ved det forholdet at det understrekes at dette er viktig i den videre prosessen. Det sies i redegjørelsen at man for så vidt har vanskeligheter med å få til miljø som et eget forhandlingstema. Det er all grunn til å understreke at miljøspørsmål er viktig i forhold til handel, og derfor også viktig i forhold til WTOs regelverk. Men det er ikke gitt at det at man taper og får det opp som et eget tema, i seg selv trenger å være noen ulempe. Det viktige er at dette inkluderes og følges opp i tilknytning til spørsmål i bred sammenheng. Derfor vil jeg avslutningsvis på vegne av Venstre gi uttrykk for tilslutning til et aktivt arbeid i oppfølgingen av situasjonen slik den nå foreligger, og fremfor alt oppfordre til stor grad av åpenhet i tilknytning til de prosesser som skal finne sted.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Jeg foreslår Bjarne Håkon Hanssen og Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-13:
Det er nok ikke sånn at SV følger etter Arbeiderpartiets politikk og så plusser på 10 pst. Arbeiderpartiet har på mange måter en god kulturpolitikk, men jeg syns det har vært for lite spenst og satsing spesielt på det nyskapende. Jeg mener, hvis man ser på hva slags forslag vi har hatt, at vi har satset spesielt på det nyskapende området. Jeg mener også at vårt forslag om å tilføre kommunene utviklingsmidler, er et spesielt godt forslag som vil løfte opp det lokale kulturfeltet. Men – og det har jeg argumentert med også – det er nesten bare knapper og glansbilder til kunst- og kulturlivet, og det er veldig sterke krav om lønnsomhet og egeninntekter overfor hele kunstfeltet, så jeg mener at hele kulturfeltet bør få et løft. Det vises også gjennom vårt forslag. Så til kunstnerne med flerkulturell bakgrunn. Sjølsagt skal de ikke bare få lov til, de skal også ha muligheter til å berike det norske kulturlivet med sin egenart. Men det å kunne delta i de norske kunstnerorganisasjonene er på en måte et viktig springbrett for å kunne delta med og yte sin kunst på egne premisser. Kunstnerorganisasjonene krever også en viss form for dokumentasjon på hva man innehar av kvalifikasjoner. Det er veldig mange kunstnere med flerkulturell bakgrunn som kanskje har reist fra verkene sine der de kom fra, som trenger økonomisk hjelp til å kunne dokumentere hva de kan, sånn at de kan få lov til å bli medlem av de norske kunstnerorganisasjonene. Det vil da gi dem muligheter til å yte sin kunst på egne premisser.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-13:
Jeg tror at alle her mener oppriktig at kunsten og kulturen skulle fått bedre kår – kanskje ikke alle, men de fleste av oss. Det vi foreslår av økning, er svært så beskjedent, det er svært så overkommelig, men det er ingen midler som utløser så mye kreativitet, så mye arbeid, så mange tiltak som kommer hele samfunnet til gode, som nettopp kulturmidlene. Gir SV da falske forhåpninger? Sjølsagt er kunst- og kulturlivet såpass våkent at de ser hva som foregår i Stortinget, men jeg tror at kunstnerne og kulturarbeiderne er glad for at det er noen som taler deres sak også i Stortinget. Og når vi nå legger inn et forslag om å øke kulturbudsjettets andel av statsbudsjettet opp til beskjedne 1 pst., inviterer jeg de andre partiene til å se hva slags muligheter som ligger i det. Dette er ikke noe overbud, det er svært så beskjedent, det er muligheter for omdisponering innenfor rammene vi inviterer til. Jeg fattet også håp da jeg hørte referatet fra debatten om forsvarsbudsjettet. Da sa Anne Enger Lahnstein at kultur både kunne virke fredsskapende, øke toleransen og få ned volden i samfunnet. Det er ikke det at jeg vil ha en instrumentell forklaring på hvorfor man skal satse på kunst og kultur, men dette viser jo at hvis man hadde villet, kunne man ført over noen av forsvarspengene, og de ville gjøre samme nytten, nemlig føre til større forhåpninger om fred.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-13:
Det at markedet ikke kan sikre all kultur, burde være sjølsagt for de fleste. Men er det slik at vi ikke tror på enkeltmennesket? Sjølsagt gjør vi det. Det er jo for å gi alle enkeltmennesker mulighet til både å delta i og oppleve kunst og kultur vi vil at det offentlige skal inn. Det er ikke snakk om noen styring av kunsten og kulturen. Kunsten og kulturen skal sikres sin frie plass, men det må altså gjøres ved at vi ikke har det kjempekravet til lønnsomhet og egeninntekter som kunst- og kulturlivet er utsatt for i dag. Med Fremskrittspartiets politikk ville det bare bli enda større krav til egeninntekter, enda større krav til lønnsomhet og enda større plass for markedet, slik at færre fikk muligheter til å oppleve kunst og kultur, til å delta i kunst- og kulturlivet. Jeg har mange ganger undret meg når Fremskrittspartiet roser det lokale kulturlivet. Det gjør jo Fremskrittspartiet når det gjelder amatørkulturen osv. Det er bra. Men Fremskrittspartiet burde skjønne at det lokale kunst- og kulturlivet trenger profesjonelle kunstnere, både som medarbeidere og til å være med og hjelpe dem og inspirere dem til videre arbeid. Hva hadde f. eks. en revy vært uten en profesjonell skuespiller som instruktør? Hva hadde festivalene vært uten at man både hadde profesjonelle kunstnere og amatører? Det er det som skaper rikdom.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-13:
Jeg mener oppriktig at den siste replikkvekslingen mellom Høyre og Kristelig Folkeparti angående opera viser hvor viktig det er at vi får en plan for utvikling av opera og formidling av opera snarest, og ikke venter til operabygget står der. Jeg håper Lånke etterhvert lar seg bevege i den retningen og ser at det SV stod for i behandlingen av operameldingen, var rett. Men det var ikke det jeg skulle si. Det er mange vakre ord i Lånkes innlegg, ord om kunstens betydning. Han understreker flere ganger at her er det behov for mer midler, og vi kommer ikke utenom å snakke om penger når det gjelder dette. Han sier noe sånt som at det fortjener støtte, men det skal vi ta seinere. Når seinere? Vil det bli slik, med de initiativene som Kristelig Folkeparti og Ola T. Lånke tar, at kulturen fremdeles må leve av knapper og glansbilder – eller «gleden over å skape» og holde det gående, som Lånke også sa? Ser ikke Lånke at det er behov for virkelig å sette seg et mål for å få kunsten og kulturen opp på et anstendig nivå her i Norge? Mener Lånke at det vil føre til overoppheting av økonomien dersom det satses noe mer, eller at det fordeles mer til kunst og kultur innenfor de vedtatte totale rammene? Jeg vil bare henlede oppmerksomheten på at kulturbudsjettet representerer bare svingningene av sjukepengeutbetalingene. Det viser i det hele tatt hvor lite rom kulturbudsjettet har, og det viser også at det her er behov for et løft. Jeg håper at Lånke etter hvert og andre ser at en opptrappingsplan for kulturbudsjettet opp til 1 pst. ville være det eneste fornuftige, i hvert fall et meget fornuftig tiltak, som også kulturlivet støtter.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-13:
: Jeg støtter Unn Aarrestads indignasjon over at andre skal gå inn og prøve seg på å bestemme hva slags støttenivå norsk filmproduksjon skal ha. Det er grunn til å advare, som også Kåre Willoch gjorde det i forrige nummer av Ny Tid, mot et syn som er slik at kultur blir mer og mer en vare som skal eksporteres, og som det til slutt blir amerikansk film, kunst og kulturindustri som vil tjene på. Så der står vi sammen, og jeg håper vi kan stå sammen framover i et slikt syn. Men jeg vil over på bibliotektjenesten. Jeg er glad for at vi nå endelig har fått et gjennomslag for det flerspråklige bibliotek. Det viser at det nytter å ta opp ting, for dette har vi i SV tatt opp flere ganger, og jeg er, som sagt, glad for at det nå kan sikres et anstendig nivå. Så er det IT-satsinga, som det er skåret ned på fra 5 mill. kr til 1,8 mill. kr i år – altså ikke over ett år, men det er det nivået som det er skåret ned til over noen år. Og støtten til folkebibliotek ble nesten halvert i fjor, samtidig som kommunene står i kø. Unn Aarrestad er svært opptatt av at bibliotekene er en viktig formidlingskanal. Hva vil Unn Aarrestad og Senterpartiet gjøre for å bedre både IT-satsinga og støtten til folkebibliotek? Så er jeg interessert i å høre hva Unn Aarrestad mener om det forslaget som vi har om en pott som kan øremerkes til lokale utviklingstiltak for kulturlivet i kommunene …(presidenten klubber ) (presidenten klubber )
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-13:
Det har vært en interessant brevveksling mellom departementet og komiteen om forholdet mellom kvalitet og publikumsoppslutning. Øivind Solvang, som er siviløkonom, har studert økonomistyring i Carte Blanche og andre institusjoner. Han sier at Kulturdepartementet bruker rent kvantitative mål, altså besøkstall, når de skal vurdere om en institusjon driver bra eller ikke. Dette er jo veldig langt over til markedstenkning. Carte Blanche blir straffet med en nedgang i støtte med en slik tankegang. Jeg blir veldig bekymret for rammene rundt nyskaping når en nesten setter likhet mellom publikumsbesøk og kvalitet. Det kan være slik, men veldig ofte har det gjennom historien vært slik at det som man i ettertid er enig om er det beste og det viktigste, ble oppfattet som ubehagelig og dårlig da det ble presentert for første gang. Det kan altså være en motsetning mellom nyskapning og publikumsoppslutning, og det gjelder særlig slike «skjøre» kunstarter som moderne dans. Derfor er min oppfordring til kulturministeren at en videre ser noe mer nyansert på forholdet mellom kvantitet og kvalitet, og ikke tillegger publikumsoppslutning så mye vekt som det har fått til nå. Det gjelder også for Carte Blanche. Så har jeg et spørsmål om Unge Riks. Unge Riks blir nå foreslått nedlagt. Dette har ført til en storm blant ungdom, som skulle være de første til å vite hvordan Unge Riks har gitt dem forståelse for teater og ført til et magisk møte mellom ungdom og skuespillerne. De sier med andre ord at dette har utrolig mye å si for seinere teaterinteresse. Mener kulturministeren at det er å ta ungdom og deres kulturinteresse på alvor når de overhodet ikke er blitt hørt i denne sammenhengen?
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Som representanten Valle var inne på, har nok sikkert SV en god kulturpolitikk hvis vi måler det i kroner og øre, og det er vel slik en må se det. For på tross av at SV plusser på kulturbudsjettet med 300 mill. kr, strøs det rimelig jevnt utover, og jeg har vanskelig for å se noen klar profil på SVs kulturpolitikk utover at det er mer penger til alle. Er det da virkelig slik at SVs kulturpolitikk er den samme som Arbeiderpartiets, pluss 10 pst.? Det passer ypperlig i dette tilfellet. En annen ting som overrasker meg litt, er SVs merknad om kunstnere med flerkulturell bakgrunn. Vi er helt enige om at det er et problem at de ikke deltar i norsk kunstliv på det nivået vi kunne ønsket oss. Men SVs løsning på det er at det skal opprettes en form for dokumentasjonsstipend for kunstnere med flerkulturell bakgrunn, slik at de kan få dokumentert at de innehar den kompetansen som trengs for å bli medlemmer av norske kunstorganisasjoner. Mener virkelig SV at det er disse kunstnerne som skal tilpasse seg kunstlivet, og ikke kunstlivet som må være såpass åpent at det også finnes plass for kunstnere med denne bakgrunnen?
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Etter fremleggelsen av det tredje statsbudsjettet fra en senterpartistatsråd er det én ting jeg savner, og som jeg også har etterlyst tidligere, nemlig profilen for satsing på kultur og formidling utenom de store sentrene våre. I den grad det har vært noe satsing på dette de to siste årene, har det vært når Arbeiderpartiet har fått støtte fra Høyre, ikke fra Senterpartiet. Så jeg har lyst til å utfordre Senterpartiet litt på det. Når har de tenkt å komme på banen for å utvikle en politikk for en sterkere satsing på kultur og formidling også i distriktene våre? Så har jeg lyst til å gratulere Senterpartiet med bevilgningen til Trønderoperaen. Ingenting galt sagt om at man nå også kommer på banen i forhold til tanken om en distriktsopera, selv om jeg kanskje ikke så for meg at Trondheim var det første stedet man ville ha valgt i så måte. Men det er nå så. Det jeg lurer på, er om disse bevilgningene er et uttrykk for at man ønsker at det er denne som skal bli den framtidige plattformen for utvikling av en opera i Trondheim, og dermed totalt overkjører de lokale og regionale prioriteringene, eller ser man for seg at de lokale myndighetene også skal ha en rolle, med de prioriteringene de har gått inn for fra sitt ståsted?
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Jeg hadde på forhånd sant å si ikke tenkt å ta replikk på representanten Valle, men jeg føler at det er riktig å konfrontere henne med det som er hovedanliggendet i SVs kulturpolitikk, nemlig den veldige pengerikdommen som de strør utover norsk kulturliv. Jeg har ikke noe negativt å si om SVs ønske om å gi mer penger til norsk kultur, det skulle vi gjerne ha gjort alle sammen, og det er jeg ganske sikker på at det er bred enighet om i Stortinget. Men problemet er at SV kaster blår i øynene på folk utover i landet når de nå vifter med så mange kroner som det ikke er realiteter bak. Jeg stilte dette spørsmålet til representanten Valle i kulturdebatten i fjor, og da fikk jeg i grunnen ikke noe særlig godt svar på hvorfor SV gjør dette, og om SV ser virkningene av sin politikk på dette området. Tror ikke representanten Valle at man, når man strør om seg med økte bevilgninger til alle slags gode formål, skaper falske forventninger utover i landet, som man i neste omgang får problemer med å hale inn igjen? Eller tror representanten Valle at institusjonene utover landet gjennomskuer dette spillet?
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Ja, Kristelig Folkeparti har tanker om å prioritere. Vi har fått oss forelagt en prioritering gjennom forslaget til budsjett fra Kulturdepartementet, et omforent forslag fra en regjering som vi står bak. Det er et godt forslag, hvor det ble lagt inn en god prioritering, tatt i betraktning at vi har knappe ressurser å fordele. Egentlig undrer det meg at representanten Sandberg og Fremskrittspartiet i det hele tatt våger å komme med forslag eller antydninger om at vi burde prioritere, slik som de behandler kulturbudsjettet i sitt eget opplegg hvor de kutter hundrevis av millioner kroner, og som, hvis det hadde blitt vedtatt – noe det jo heldigvis ikke blir – hadde revet grunnen unna det aller meste av det som finnes av aktivt institusjons- og kulturliv i Norge. De nevner en hel rekke arrangementer og organisasjoner som vi ikke har maktet å støtte, og nevner konkret Ungdommens kulturmønstring, som jeg naturligvis kjenner svært godt. Om det hadde vært opp til meg, skulle vi hatt en million til dem også, men det har vi ikke funnet rom for. Slik er den politiske hverdag – det handler om prioritering. Vi får se hva fremtiden vil vise. Jeg håper ikke at Ungdommens kulturmønstring er en døgnflue, men noe som kommer til å vare, og at vi kan få lov til å være med og inspirere dem til å fortsette å gjøre en god jobb for barn og unge. Det samme gjelder også de andre eksemplene som representanten Sandberg nevnte. Det finnes selvfølgelig mange eksempler – som jeg også var inne på i mitt innlegg – på gode, kvalitativt høyverdige tiltak som fortjener offentlig støtte, men som det ikke er funnet rom for til nå. Det får vi ta senere.