Abid Raja (Venstre), 2015-06-18:
Normalt pleier vi å starte med å takke saksordføreren, men jeg har noen kritiske merknader til saksordføreren som jeg kommer til, så det er mulig jeg kan takke saksordføreren i neste runde, når han eventuelt har klargjort de punktene jeg har. Da kan det kanskje være grunnlag for å takke saksordføreren for arbeidet i denne saken. Statens viktigste oppgave er å trygge borgernes sikkerhet. Det er det som er vår viktigste oppgave. Politikernes viktigste oppgave er å trygge borgernes sikkerhet. På dette punktet sviktet det på flere områder under terrorhandlingene 22. juli 2011. Det ble åpenbart at beredskapen ikke var god nok for å håndtere slike hendelser – åpenbart. Vi politikere sviktet; staten Norge sviktet. Spørsmålet mange har stilt seg, er om vi har lært, og om beredskapen faktisk har blitt bedre. Svaret på det er dessverre ikke et rungende og utvetydig ja. Vi burde ha klart å si ja, men det kan vi ikke gjøre med full overbevisning. Riksrevisjonens undersøkelse og Helsetilsynets rapport tilsier at det åpenbart fortsatt var store og alvorlige mangler i perioden etter 22. juli 2011 fram til november 2014, som er den perioden Riksrevisjonens undersøkelse dekker. Det er rimelig sjokkerende. Én ting er at vi ikke var forberedt 22. juli 2011. Noe helt annet er det om vi ikke er forberedt 22. juli 2015. Fire år – svært mye skulle vært gjort på fire år, svært mye kunne vært gjort på fire år, og svært mye står fremdeles ugjort. Jeg synes også det er sterkt urovekkende at lovnadene om at alt som skulle gjøres – som kunne gjøres – for å sikre en helt annen og bedre beredskap, åpenbart ikke er holdt. Det er alvorlig, og det er trist. Vi husker alle talene som ble holdt, lovnadene som ble gitt, det samlede politiske Norge som ville ha bedring, og Stoltenberg-regjeringens forpliktende ord om å følge opp Stoltenbergs egne taler. Det gjorde de ikke. Dessverre gjorde de ikke et godt nok arbeid, heller ikke etter 22. juli. Og det må sies, selv om det helt sikkert er vanskelig for arbeiderpartirepresentantene og saksordføreren og komitélederen fra Arbeiderpartiet å høre det. Det må sies, for det er det Helsetilsynets rapport i klartekst sier, og det er også det som er nedfelt i store deler av Riksrevisjonens rapport. Det er etter mitt syn helt klart og åpenbart at ansvaret for de fleste av de alvorlige svakhetene som er avdekket i Riksrevisjonens undersøkelse, må tilskrives den forrige regjeringen generelt og statsråd Grete Faremo spesielt – særlig fire punkter: Det er avdekket svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret for beredskap og samfunnssikkerhet. Flere departementer, inkludert Justis- og beredskapsdepartementet, har i liten eller ingen grad fulgt opp påpekninger og anbefalinger fra tidligere tilsyn. Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av fylkesmennenes beredskapsarbeid er ikke tilfredsstillende. Det er, eller har vært, store svakheter når det gjelder Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB, og DSBs virksomhetsstyring bidrar i liten grad til god mål- og resultatoppnåelse. Jeg må si her, hvis noen husker asylbarndebatten, at det var ikke slik at Kristelig Folkeparti og Venstre sto her og roste justisministeren. Jeg føler at vi har i alle fall litt uavhengighet når vi både kan kritisere sittende justisminister når det viser seg nødvendig, og når vi kan kritisere den avgåtte regjeringen og dens arbeid. Jeg føler at vi ikke har den tilknytningen partipolitisk til verken den ene eller den andre regjeringen i den grad at vi er nødt til å stå og forsvare dem, slik jeg føler at saksordføreren har gjort under denne prosessen. Det jeg finner mest oppsiktsvekkende er den – jeg bruker det ordet – selvtilfredsheten som man kunne oppfatte hos tidligere justis- og beredskapsminister Grete Faremo, og hvordan hun opptrådte under komiteens høring lørdag 6. juni. Det var ingen spor av selvkritikk. Til tross for de faktiske forhold som var avdekket i Riksrevisjonens rapport, og som hun kunne si at hun var enig i, tok hun ingen selvkritikk. Slik det framgår av referatet fra høringen, utfordret jeg hele åtte ganger Faremo på om det var grunn til å ta selvkritikk for noe – for noe – under hele hennes ledelsestid – hele åtte forsøk. Det var ingen antydning overhodet til noe slikt i hennes svar – ikke noe overhodet. Det er helt utrolig. Vi fikk der demonstrert politikere på sitt aller verste, når de ikke svarer på spørsmål. Det er svært lite tillitvekkende. Jeg vil si at det er direkte skuffende. Det må sies at jeg ikke har lagt noen fingre imellom når jeg har kritisert nåværende statsråd, men jeg må også si at jeg har lagt merke til at det har vært et klart taktskifte å spore etter at denne regjeringen tok over – etter regjeringsskiftet– og det er et taktskifte å spore etter at den nåværende statsråden har inntatt departementet. Selv om vi ikke har det fulle bildet, og vi ikke fra dag til dag har innsikt i arbeidet som gjøres, er i alle fall det et inntrykk som har festet seg etter høringen. Det synes jeg nåværende statsråd fortjener ros for. Under komiteens høring kom det fram at en rekke tiltak nå er gjennomført. For eksempel har dialogen med DSB gått fra anstrengt under den forrige regjeringen til å bli god. Dette var også en spesiell seanse. Tidligere justis- og beredskapsminister Grete Faremo sa at dialogen med DSB var god og konstruktiv. DSB-sjefen selv sa at dialogen ikke var god, men anstrengt. Jeg vet ikke i hvilken verden dette er synonymer. Da snakker man to helt forskjellige språk. Daværende justisminister og beredskapssjefen snakker altså helt forskjellige språk når det gjelder hva slags dialog de har. Det kan ikke være god ledelse når DSB-sjefen sier at han tok opp dette med Grete Faremo uten at det ble nevneverdig forbedring. Det kom fram at en rekke tiltak nå er gjennomført, og at DSB nå har god dialog med Justisdepartementet og med nåværende sjef. Det er klart at når jeg utfordret ham på dette, er det ikke mulig ikke å tilskrive det nettopp til at det ble et regjeringsskifte, og at det kom en ny person i den stillingen. Da må man gi ros til justisministeren for det. Justisministeren har bl.a. bidratt til å løse konflikten mellom politiavdelingen og beredskapsavdelingen. Den sies nå å være tilsynelatende ikke-eksisterende, i motsetning til under den forrige regjeringen, hvor konflikten har vært beskrevet som en medvirkende årsak til at samfunnssikkerheten og beredskapen ikke var god nok. Dette visste både tidligere justisminister Storberget og tidligere justisminister Faremo – begge visste det. Ingen av dem løste det. Så har man uttrykt at man nærmest har latt tiden jobbe for seg. Enkelte har snakket om tiden. Vi hører Lundteigen sitere fra Stoltenbergs tale om å ta tydelig lederskap, ikke bare nærmest på uforpliktende vis gi mer penger. Den talen som Lundteigen siterte fra, bare viser jeg til. Det er ikke nok bare å lage rundskriv og papirer. Man må ta tydelig lederskap. Her visste man at innenfor ens eget departement, som man er sjef over, er det en konflikt mellom to avdelinger som bidrar til at man ikke kan ha operativ og god nok samfunnssikkerhet og beredskap. Og så tar man ikke det lederskapet man skal ta. Det er bra at nåværende justisminister har tatt det lederskapet, og særlig dersom det stemmer at konflikten nå er ikke-eksisterende, og det også bidrar til at vi har en samfunnssikkerhet og beredskap som er forbedret i kraft av det arbeidet. Det er bra at mer er gjort. Men det er grunn til fortsatt å være urolig for om beredskapen er god nok og optimal nok. Det er en liten strek i regningen for justisministeren at det ikke akkurat var en genistrek nærmest å avfeie hele Riksrevisjonens rapport, slik statsråden tilsynelatende gjorde i sitt brev til Riksrevisjonen, som er inntatt i Riksrevisjonens rapport. I alle fall for oss som leser det, kan det framstå som om man avfeide absolutt alt. Hvis jeg legger godsida til, kan jeg si at den i alle fall kunne vært skrevet på en annen måte. Man kunne i alle fall forklart hvorfor man gjorde det. I ettertid har justisministeren gjort dette, både med pressemeldingen og i høringen, og forsøkt å forklare at man mener at beredskapen i dag er god nok, og at den gangen rapporten ble ferdigstilt, eller iallfall i den perioden som ble undersøkt, var den ikke det, men dette kom ikke klart nok fram i brevet som er inntatt i Riksrevisjonens rapport. Dette inntrykket føler jeg at statsråden heldigvis har rettet opp. Statsråden sa også under høringen at han legger Riksrevisjonens rapport til grunn, og at iallfall på den tiden undersøkelsen ble gjort, var den riktig. Ikke bare han og Justisdepartementet, slik han sa, men også alle som er under hans ledelse, også ut i det ytterste ledd og beredskap, DSB, må legge rapporten til grunn slik den var da den ble skrevet, og for den perioden den gjelder. Så har en del ting klart skjedd etterpå, men det er da et etterregnskap. Jeg har også merket meg utviklingen i retorikken fra Arbeiderpartiets representanter etter hvert som denne saken har utviklet seg. Ved Riksrevisjonens framleggelse uttrykte bl.a. Jette Christensen til NTB: «Jeg har ikke tillit til justisministeren.» Og til Dagbladet: «Hvorfor er Anundsen justisminister?» Etter hvert som realitetene har sunket inn i Arbeiderpartiet om at funnene i undersøkelsen og de påpekte manglene knyttet til beredskap og samfunnssikkerhet først og fremst er knyttet til egen regjeringstid, har pipen fått en helt annen lyd. Dette gjelder ikke minst Helsetilsynets rapport, som er sluttført med datainnsamling i desember 2013, altså kun to måneder etter regjeringsskiftet. Rapporten har følgende dom over Faremo og Stoltenberg-regjeringen, for det er ikke bare slik at det er justisministeren som har ansvar for beredskap og justispolitikken. Det er regjeringssjefen selv, særlig etter det vi kjenner som bakteppet – 22. juli – og ikke minst de talene som har blitt holdt om 22. juli i ettertid. Dommen kan oppsummeres i en del punkter. Jeg tar noen: Departementet hadde ingen sammenstilt og systematisert oversikt over status på de ulike områdene innenfor samfunnssikkerhetsfeltet. Departementet hadde ikke fulgt opp det de skulle, knyttet til å avklare ansvarsforhold og identifisere områder hvor det var behov for samordning. Departementet hadde ikke ført oversikt over øvelsesvirksomhet basert på rapportering fra departementet slik de skulle. Departementet hadde i liten grad påsett at store ulykker og ekstraordinære hendelser ble fulgt opp i sektorene på en systematisk måte, herunder erfaringsutveksling og nødvendige forbedringstiltak. Det er manglende orientering til regjeringen om tilstanden for samfunnssikkerhet og beredskapsarbeid i sivil sektor. Initiativ til å sikre beredskapsplanene er organisert på tvers av departementene og oversikt over departementenes planverk er ikke registrert. Planen som beskriver aktører på strategisk nivå, deres roller og ansvar, samt varslingsrutiner og samhandling mellom dem til daglig og ved kriser, er ikke lagt. – Blant annet. Konklusjonen er rimelig entydig på at det var alvorlige mangler i oppfølgingen av beredskapsarbeidet i Justis- og beredskapsdepartementet under Grete Faremo. Det er det ikke mulig å retorisere seg bort fra. Jeg ser at saksordføreren og komitélederen har forsøkt i mediene, men ansvaret må plasseres og tydeliggjøres. Jeg ser at komitélederen sier i flere medier at Kristelig Folkeparti og Venstre ikke støtter Riksrevisjonen og kritiserer oss for det. Jeg lurer på hvor saksordføreren tar det fra. Jeg er helt enig i det representanten Grøvan sa fra denne talerstolen, generelt egentlig i hele talen, men spesielt i den kritikken som var rettet mot saksordføreren på dette punktet. Vi stoler på Riksrevisjonen. Kristelig Folkeparti har sagt det, Venstre og jeg sier det. Vi legger deres rapport til grunn. Jeg synes det er leit at saksordføreren og komitélederen bruker presseflatene til å uttale seg feilaktig om Kristelig Folkeparti og Venstre. Jeg må si at jeg egentlig kjenner komitélederen som bedre enn dette. Så håper jeg at det var en glipp og ikke bevisst. Var det bevisst, er det synd at komitélederen og saksordføreren når eget parti på riktige premisser angripes, feilaktig informerer om andre partier. Det er skuffende. Var det bevisst, vil jeg også si at jeg fikk rett i at denne saken burde hatt en annen saksordfører, som var mer nøytral, og ikke en som til de grader har sitt eget parti å forsvare. Jeg håper det var en glipp og at feilinformasjon om Kristelig Folkeparti og Venstre ikke var en bevisst manøver for å fjerne fokus fra det sviktende beredskapsarbeidet som egen regjering sto for. Dette bygger ikke opp under kontrollkomiteens tillit, som jeg vet at saksordføreren og komitélederen ellers er veldig opptatt av. Vi avga innstillingen på mandag. Etter voteringen her, og når man ser våre merknader i sin helhet, vil man se at vi selvfølgelig er enig i det, men det er en merknad vi ved en inkurie ikke står inne i. Jeg tror at de som var på komitémøtet, forstår at det var en del hastverk i blamøtet til komiteen for å avgi denne. Ved en inkurie står vi ikke inne i en flertallsmerknad hvor det framgår at Justis- og beredskapsdepartementet er gitt klarere hovedansvar for samfunnssikkerhet og beredskap etter 2011. Det er vi helt klart enig i. Merknaden slår også fast at Riksrevisjonens undersøkelse viser at alvorlige svakheter ved departementets samordning og styring svekker arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap. Det er vi selvfølgelig helt enig i, noe helheten i våre merknader for øvrig også viser. Jeg ser for øvrig at Riksrevisjonen er her og kanskje allerede har merket seg at komiteen – en samlet komité så vidt jeg husker – ber Riksrevisjonen se på beredskapsarbeidet på nytt om noen år, slik at Stortinget har den fulle anledningen til å følge nøye og detaljert med på det arbeidet som gjøres nå, slik at vi kan sjekke og kontrollere om dagens justisminister faktisk følger opp de tingene der justisministeren har sagt i høringen at han er på ballen. Et viktig element i denne saken er hvordan offentlig forvaltning reagerer på kritikk mer generelt. Dessverre er det nesten uten unntak slik at man går i forsvarsposisjon i stedet for å erkjenne feil og mangler og uten vilkår gjøre noe med de feil og mangler som er påpekt. Det er en forutsetning for forbedring og læring at de som blir gjenstand for kritikk, møter kritikken med en åpen holdning. Det er ikke lett. Det vet vi som politikere alt om, men vi vet også at vi lærer mest ved å erkjenne feil og mangler og faktisk gjøre noe med det. Det er for all del lov å ta til motmæle dersom det er saklig grunn til det. Det bør man gjøre, og det må man egentlig også gjøre hvis man virkelig er saklig uenig. Men samtidig er det oftest slik at vi selv kanskje ikke er de fremste til å se, oppdage og gjøre noe med egne mangler og svakheter. Det er noe med selvforsvar og selvinnsikt. Derfor bør kanskje også forvaltningen i noen tilfeller bli flinkere til å lytte til og følge opp tilsynsrapporter og riksrevisjonsrapporter, selv om det gjøres – langt på vei gjøres det. Selv om det er ting som tyder på at det er tatt betydelige grep for å sikre en bedre beredskap, er jeg urolig for om beredskapen er god og optimal nok. Det er vanskelig å si at man er helt trygg på at alt er i sin skjønneste orden. Jeg hører at justisministeren sier at mye bra har blitt gjort siden de inntok departementet, og det er flott at også justisministeren forsikrer oss om at beredskapen er operativ og optimal, men det er likevel slik at det er vanskelig å være helt sikker på om alt er i skjønneste orden. Jeg mener derfor det er maktpåliggende at Justis- og beredskapsdepartementet og ministeren jobber målrettet for at beredskap og samordning blir bedre i alle ledd i hele sektoren. Justisdepartementet har selv vist liten forbedring fra helsetilsyn to til helsetilsyn tre, og er det noen som må gå foran med et godt eksempel, er det nettopp Justis- og beredskapsdepartementet selv. Det er ingen grunn til å forvente at beredskapen bedres dersom ikke departementet som har ansvar for beredskap, går foran og viser vei. Jeg vil derfor be justis- og beredskapsministeren sørge for tett oppfølging av de departementer som ikke har utvist forbedring, og samtidig sørge for kontinuerlig forbedring internt i eget departement. Det som kom fram i tilsyn tre, er at det er tre departementer, altså Justisdepartementet, Fiskeri- og kystdepartementet og Landbruks- og matdepartementet, som har vist liten eller ingen forbedring i den forrige perioden, altså i rød-grønn tid. Man kan litt forenklet si at sammen med Justisdepartementet er Fiskeri- og matdepartementet det som kanskje gjør Norge mest sårbart hvis noe skulle ramme oss særlig på de tre feltene. Derfor er det veldig viktig at justisministeren er på ballen, både når det gjelder intern oppfølging og oppfølging av de departementer som ikke følger opp samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet. Mye må gjøres. Med det mener jeg at det ikke er nok å sende signaler, lage rundskriv og retningslinjer, men at det må utvises et ekstremt tydelig ledelsesansvar. Så ordene til Stoltenberg er jeg enig i, som Lundteigen viste til. Konklusjonene i undersøkelsene fra Riksrevisjonen understreker nettopp dette. Det er behov for å ta ansvar, styring og ledelse – en svært tydelig ledelse. Men dessverre: Selv om ordene kom fra Stoltenberg-regjeringen, tok ikke Stoltenberg-regjeringen, Storberget eller Faremo klar ledelse på dette. Det er både Gjørv-kommisjonen, tilsyn to og tilsyn tre fra Helsetilsynet og Riksrevisjonens rapport klare bevis på. Lundteigen siterte Jens Stoltenbergs tale om lederskap. Det var det med å bruke store ord om å ta lederskap og så faktisk ta det lederskapet når man trenger å ta det. Den nåværende statsråden og hans departement må sørge for at det som gjøres, faktisk blir implementert i alle ledd i organisasjonen, fra toppen i alle departementer til det ytterste ledd i beredskapen. Selv om vi alle har uttrykt forståelse for at det var en vanskelig tid etter 22. juli, hører vi noen ganger i kulissene, i forbindelse med debattene, aktører som ikke snakker «on the record», men som snakker litt «i gangene» om at det ikke er alle signalene som kommer fra toppen, som faktisk blir tatt nedover i systemet. Det er litt urovekkende at det ikke gjøres, men da må man være veldig bevisst på at slik er situasjonen i enkelte departementer og i enkelte avdelinger rundt omkring utenfor departementet. Selv om man har hovedledelsesansvar i departementet, er det ikke gitt at alt av signaler og de skriftlige retningslinjene og rundskriv som lages, blir fulgt opp. Derfor må justisministeren særlig merke seg det som blir sagt i kulissene. Det er jeg helt sikker på at justisministeren selv er klar over. Derfor innebærer det tydelige ledelsesansvaret mer enn å sende signaler, mer enn å lage rundskriv, mer enn å lage retningslinjer. Da må man følge opp, få tilbakemeldinger, kontrollere, ettergå og sjekke at det faktisk har blitt gjort, at det faktisk har blitt implementert i alle ledd. Dialogen må derfor være tydelig, tett og kontinuerlig, og oppfølgingen stadig gjentakende. Lederskapet på dette feltet må være på sitt aller beste, og oppfølgingen og gjennomføringen hva gjelder samfunnssikkerhet og beredskap må være enhver regjerings første prioritet. Vi sviktet 22. juli 2011. Det har vi rett og slett ikke råd til å gjøre igjen.