trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Denne saka har sitt utgangspunkt i framlegget frå representantane Inge Ryan og Sigbjørn Molvik, begge SV, om minipol på offentlege servicekontor. Undervegs er dette framlegget erstatta med eit framlegg om å utgreie det eg vil kalle distriktsvinmonopol med eit meir avgrensa vareutval. Tidlegare i år hadde Odelstinget oppe til behandling Dokument nr. 8:30 om samordning av opningstidslova og alkohollova. Då sa alle parti, utanom Framstegspartiet, at ein ynskte å avgrense tilgangen på alkohol for å redusere totalforbruket. Det same fleirtalet sa vidare: «Flertallet ser det som meget positivt at departementet ved evalueringen av alkoholloven er mer opptatt av den store økningen i alkoholkonsumet enn av turistnæringen og distriktspolitikken». – Klokt, klart og forstandig sagt, spør du meg. I denne innstillinga har fleirtalet tydelegvis gløymt sine kloke og velvalde ord. Kva er stoda når det gjeld vinmonopol i dag? I løpet av det siste året er det etablert til saman – med dei som var før – 182 butikkar, ein auke på 52, eller om lag 40 pst., på tre år. Samstundes har ein fått fleire sjølvbetente pol, høve til e-posttinging, telefon- eller brevtinging, gratis levering på postkontor eller med landpostbod. Og i tillegg opna Vinmonopolet nettbutikk i april. Reelt er tilgangen truleg auka med langt meir enn 40 pst. på tre år. Kanskje den reelle auken bevegar seg mot nærare 100 pst. Dette er likevel ikkje nok for fleirtalet i dag. Ein må rekke ut til endå fleire. Samstundes syner den eine granskinga etter den andre at det er to ting som verkeleg betyr noko for alkoholforbruket: pris og tilgang. Dei aller fleste seier dei vil ha ned alkoholforbruket, men som oftast syter fleirtalet for å leggje til rette for det motsette. Problema som alkoholen fører med seg, menneskeleg og økonomisk, veks. Vi ser stadig vekk bekymring i oppslag i aviser og medier, det er konferansar om bekymringa – alle er så bekymra. SV og Senterpartiet, og eit stykke på veg også Arbeidarpartiet, som stod saman med regjeringspartia og sikra fleirtal for å behalde avgrensinga ved sal av øl, stiller seg no bak eit framlegg som igjen kan bidra til å auke tilgangen på alkohol og dermed rusproblema i samfunnet. Tenk om vi i dag kunne setje det motsette i fokus! Tenk om vi i dag kunne fokusere på korleis vi skulle avgrense forbruket av alkohol, på same måten som det er ei veldig sterk og prisverdig fokusering på kampen mot tobakk. Har vi bruk for færre vinmonopol, kanskje? Har vi bruk for færre sjølvbetente pol for å få ned forbruket? Bør det kanskje vere kortare opningstid? Bør kanskje alkoholprosenten ved sal av alkohol i butikkane vere lågare? Kunne kommunale ølmonopol stimulerast? Kristeleg Folkeparti skal vere med og drøfte alle framlegg som har som føresetnad å minske alkoholforbruket i samfunnet, for det er det stadig veksande og det største sosialpolitiske og velferdspolitiske problemet i det norske samfunnet. Då er eg einig med alle dei – vi – som stod i lag for nokre månader sidan om at distriktspolitikk er mindre viktig enn ein alkoholpolitikk som avgrensar tilgangen og minskar forbruket. Det var kloke, gode ord!
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Olav Gunnar Ballo var bekymra for mindretalsframlegget. Vi fremjar det for å seie at den modellen som SV-representantane opphavleg fremma, ikkje var god og heller ikkje bør prøvast seinare. SV har høve til å stemme for det, og eventuelt andre parti som er einige i konklusjonen. Så det kan jo løysast veldig enkelt. Når det så gjeld om argumentasjonen er forskjellig mellom oss og Høgre, merka eg meg med glede at Bent Høies argumentasjon var identisk med ein del av argumentasjonen min. Vi la vekt på akkurat dei same tinga. Dei som er i tvil om det, må gjerne lese opp igjen innlegga. At eg hadde ein breiare og lengre argumentasjon, er ein annan ting. Men det er ikkje nokon divergens mellom det Høie sa, og det som eg sa som del av min argumentasjon. Eg synest det er prisverdig at Høgre, i motsetning til nokre andre, hugsar det dei sa for eit par månader sidan då vi drøfta opningstidslova og dei prinsippa som låg der. Eg trur faktisk ein del av medlemene her gjerne kunne tenkt seg å følgje den argumentasjonen i dag også, men det har no av forskjellige grunnar vorte slik det er.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Forslagsstillerne viser til at noe av bakgrunnen for dette forslaget er at stadig flere nordmenn arbeider og bor i lengre perioder utenfor landets grenser for så å vende tilbake til Norge. I denne perioden har man vært uten medlemskap i folketrygden, og man kan da komme i en uheldig situasjon dersom man blir ufør etter tilbakevending uten å ha tilstrekkelig medlemstid i folketrygden før tidspunkt for uførhet. Arbeiderpartiet ser problemet i forhold til at arbeidstakere eller nordmenn bosatt i utlandet i en del sammenhenger vil kunne komme til å falle mellom to stoler i trygdesystemet. Dette kan være som i det tilfellet som påpekes i denne forbindelse, men det kan også være i en rekke andre sammenhenger der ulike økonomiske og sosiale rettigheter og ytelser gis. Dette er en del av de problemene som reises i forbindelse med fritt arbeid og fritt kapitalmarked. Utfordringene i denne forbindelse må være å få et system der også de sosiale rettighetene følger arbeidstakeren på en slik måte at rettighetene harmoniseres i de ulike landene. Dette gjøres i en del sammenhenger innenfor EØS-området, og avtalene er jo slik at de rettighetene som finnes i arbeidstakerlandet, også skal være for og gis til den enkelte arbeidstaker der. Men slike ytelser kan være forskjellige fra de ytelsene som gis i Norge, eller bestemmelsene kan være slik at en faller mellom to stoler. Det er nettopp på denne bakgrunn at Arbeiderpartiet mener at den sosiale dimensjon i EU blir så viktig, også i EØS-sammenheng, nettopp for å kunne sikre sosiale rettigheter på tvers av landegrensene. Det å arbeide videre med trygdeavtaler med andre land blir derfor viktig, og det blir viktig å gjøre disse avtalene så gode at de rettighetene som er nedfelt i norsk lovgivning, også vil kunne gjelde i andre land. I et samfunn med stor mobilitet på tvers av landegrensene blir en slik harmonisering og et tilfredsstillende avtaleverk for sosiale rettigheter helt avgjørende for den enkelte borgers sosiale og økonomiske trygghet. Dette må være et kontinuerlig arbeid videre fremover, og vi er på denne bakgrunn enig i at det foreliggende Dokument nr. 8-forslaget blir vedlagt protokollen.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Vi har i de senere år lagt stor vekt på trafikksikkerhet her i landet og med ulike tiltak forsøkt å bedre denne. Videre har vi lagt stor vekt på å utvikle et inkluderende arbeidsliv og lagt vekt på tiltak som bedre kan tilrettelegge for at funksjonshemmede kan delta aktivt sosialt i arbeids- og annet samfunnsliv. Begge disse målsettingene blir rammet gjennom altfor rigid praksis av dagens stønadsordning med hensyn til funksjonshemmede og deres bilordning. Denne praksis kan f.eks. innebære at de som har store reiseavstander og store slitasjer på bil, kan sitte igjen med en trafikkfarlig bil, eller ikke kjørbar bil, før ti år er gått. I de fleste tilfeller vil det være rimelig med en gjenanskaffelsestid på ti år dersom en legger rimelig kjørelengde til grunn. Men den enkeltes kjørelengde kan variere sterkt, avhengig av arbeidsreisens lengde og også den enkeltes aktivitetsnivå. Det vil ikke være i tråd med lovens intensjon dersom rigide bestemmelser skulle stoppe den enkeltes sosiale og økonomiske deltakelse i samfunns- og privatliv – derfor forslaget om å innarbeide større grad av fleksibilitet i departementets retningslinjer. Jeg er glad for den positive holdningen departementet har vist i forhold til dette forslaget, og glad for at en enstemmig komite også slutter opp om det. Dette vil da innebære at det utarbeides nye forskrifter vedrørende lån og tilskott til kjøp av bil, slik at det etableres en dispensasjonsordning for gjenanskaffelsestidspunktet som tar hensyn til kjørelengde, slitasje og formål i forbindelse med bruk av bil.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Det norske arbeidsmarkedet har over tid endret seg til dels dramatisk når det gjelder hvordan den enkelte bedrift er organisert, og ikke minst plassert. Vi har sett en utvikling som har gått fra det som tidligere var en meget stasjonær arbeidsplass, med sine faste medarbeidere, over til en virkelighet med internasjonale bedrifter, med avdelinger i mange land, og med arbeidstakere som reiser ut for å skaffe seg den kompetanse som Norge kan gjøre seg nytte av når disse personene kommer tilbake til Norge. Dette er viktig da vi i Norge har en rekke bedrifter som konkurrerer på et globalt marked. Når en ser på denne utviklingen som har funnet sted, vil en også kunne legge merke til at det norske lovverket ikke helt er tilpasset dagens virkelighet. Dette gjelder bl.a. det faktum at en etter fem år eller mer i utlandet igjen må opparbeide rett til uførepensjon i tre år. Dette virker på forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet som urimelig dersom en har mange års medlemskap i folketrygden fra tidligere yrkesaktive perioder i Norge. Det er imidlertid rimelig at det skal være opptjeningstid på tre år i de tilfellene der en kommer til Norge uten tidligere opptjening i folketrygden. Dagens ordning med ny opptjeningsperiode har skapt store problemer for det lille antallet personer dette gjelder. En har trodd at siden en har kommet tilbake til Norge og igjen begynt med å betale trygdeavgift, så har alt vært i orden, og skuffelsen blir desto større når en får høre at en dessverre ikke har vært de tilstrekkelige tre år i Norge som kreves etter et lengre utenlandsopphold, og dette til tross for mange års medlemskap i folketrygden før en reiste. Dette er en ordning som forslagsstillerne finner urimelig, og jeg fremmer på denne bakgrunn Fremskrittspartiets forslag som er inntatt i innstillingen.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg ønsker å knytte noen kommentarer til et par av de innleggene som har vært holdt her nå. Først gjelder det representanten Magne Aarøens innlegg. Han representerer jo et av regjeringspartiene i stortingssalen. Jeg syns at statsråden nå må komme på talerstolen – jeg håper i hvert fall at statsråden vil gjøre det – og knytte kommentarer til det innlegget som representanten Aarøen hadde, at man nå kanskje skal vurdere færre utsalgssteder, innskrenkninger når det gjelder selvbetjeningspol, innskrenkninger når det gjelder åpningstider, osv., slik at det ikke forplanter seg den oppfatning at dette er Regjeringens holdning. Jeg syns statsråden nå bør svare, slik at vi en gang for alle får avklart at dette står for representanten Aarøens syn og ikke for Regjeringens. Så til representanten Inge Ryan, som viste til at det er forskjellige typer såkalte servicekontorer. Han viste bl.a. til Finnmark, der man kan tilby en del tjenester i butikk. Det er jo akkurat det Fremskrittspartiet tar opp i sitt forslag. Han viste til en modell der det i dag er mulig å ha medisinutsalg innenfor dagligvarehandel, underlagt nærmeste stedlige apotek. Det er akkurat det Fremskrittspartiets forslag går ut på. Da er spørsmålet mitt til representanten Ryan: Hvorfor har ikke Ryans parti gått inn for denne modellen i og med at det var den han stod og snakket så varmt for på talerstolen?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Det er i hvert fall tydelig at undertegnede og representanten Bjarne Håkon Hanssen har hørt riktig. For det som er underlig her, er at statsråden bekrefter at hun er enig med flertallet i komiteen og faktisk ikke med sine egne. Det syns jeg er en ganske interessant sak, og jeg setter veldig stor pris på det. Men spørsmålet som ikke ble besvart, og som jeg oppfordret statsråden til å gi et svar på, gjaldt det innlegget som representanten Aarøen hadde fra denne talerstolen i sted, som gikk på at man burde se på åpningstidene og redusere antall vinmonopolutsalg og også innskrenke antall selvbetjeningspol. Dette er et veldig viktig signal. Jeg syns vi bør få et svar på dette, for vi vet at det i dag bygges ut flere selvbetjeningsbutikker i Vinmonopolets regi. Da er det greit at det også blir bekreftet i denne salen at det er sosialministeren og Høyre som driver med denne typen saker i Regjeringen, og at det ikke styres av Kristelig Folkeparti.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-14:
Kravet når det gjelder rett til uføretrygd har endret seg flere ganger siden folketrygden ble innført. Vi vet at det er stadig flere nordmenn som arbeider i lengre perioder utenfor landet, og det er viktig at vi da har et lovverk som fanger opp dette, og som ivaretar trygderetten til disse arbeidstakerne. Sosialministeren har sendt Stortinget to brev, der hun peker på det uheldige ved at personer som bor i Norge, ikke har rett til uførepensjon, selv om de får redusert arbeidsevnen sin med 50 pst. eller mer. Det er viktig at en får til en ordning som gjør at disse kan få sine trygderettigheter. Men samtidig må det påpekes og understrekes, som sosialministeren også gjorde i sitt brev, at de som har blitt uføre i et arbeidsforhold i utlandet, bør få sin trygderettmessige del dekket av det arbeidslandet som vedkommende var i, og at det hviler et ansvar på dette arbeidslandet og arbeidsgivere i utlandet. Vi har ulike internasjonale forpliktelser. Når det gjelder trygd, er det spesielt det som ligger innenfor EU/EØS-området, som påhviler oss, spesielt at kravet om likebehandling gjelder uavkortet. Derfor viser også flertallet til det i sosialkomiteens behandling av denne saken. Og et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, viser til den saken vi hadde om trygd for dem som arbeidet på kontinentalsokkelen. Den gir et bilde på at det kanskje er urettferdigheter også innenfor EØS-systemet. De som jobber på norsk kontinentalsokkel får fulle trygderettigheter, inkludert barnetrygd, i Norge, selv om de aldri har vært bosatt her, mens norske borgere som jobber i en del av det samme EØS-området, ikke har de samme rettigheter når de jobber ute. Samtidig ekskluderer dette alle de arbeidstakere som kommer fra land utenom EØS-området. Tidligere har det vært slik at det har gått an å framforhandle trygderettig-heter og avtaler om dette over landegrensene basert på de gjensidige rettigheter, og det bør også være et mål for framtiden, slik at det er en større likhet utenom disse avtalene. Vi i Senterpartiet er for øvrig enig i de betenkeligheter som sosialministeren framførte i sitt brev, og som også da et flertall i sosialkomiteen sluttet seg til. Vi mener at det må jobbes videre med hovedproblematikken i dette, slik at man ivaretar de rettigheter som folk bosatt i Norge skal ha når de blir syke eller uføre, at det i det som nå signaliseres fra Regjeringen, blir lagt vekt på dette, og at man får til avklaringer snarest mulig. Slik sett anbefaler vi at dette Dokument nr. 8-forslaget vedlegges protokollen.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-14:
For det første vil jeg kommentere så vidt dette at sosialministeren nå stiller seg positiv til flertallets forslag her, som er komiteens innstilling, hvor regjeringspartiene i utgangspunktet ikke er med. Det beskriver kanskje litt den sprik som er i Regjeringen på det sosialpolitiske feltet. Men dette dreier seg om tilgjengelighet til alkohol, og tilgjengelighet diskuteres gjerne i to sammenhenger. Den ene er det fysiske nærværet av utsalg og muligheter til å skaffe seg alkohol. Den andre er pris og muligheter for å kjøpe på bakgrunn av pris. Med den bekymring som har vært uttrykt her i dag, er det grunn til å spørre sosialministeren: Hva er sosialministerens videre agenda når det gjelder prisutviklingen på alkohol og den avgiftspolitikken som til nå har vært ført i Norge med relativt høyt avgiftsnivå for å begrense omsetningen av alkohol? Er det slik at det er slutt på avgiftsnedsettelser nå i forbindelse med alkohol og alkoholholdige varer, eller vil den utviklingen som vi så i høst, fortsette fra Regjeringens side?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-14:
Debatten begynner å komme inn i et interessant spor, for nå snakker vi om keiserens rettigheter. Kanskje kan vi sammenligne Stortinget og Regjeringens rettigheter med keiserens, for der hvor intet er, kan heller ikke storting og regjering kreve noe – og det er sterkt relatert til en generell kommuneøkonomi. For det hjelper ikke med øremerking hvis man ikke har en generell kommuneøkonomi så kommunen kan følge opp også på bred basis. Tilbudet øker, sa helseministeren, men behovet øker enda mer. Da er det helt klart at det å øke kapasiteten, betyr at man må øke ressursene – økonomi, personell, plasser og konkrete fysiske tilbud, som botilbud, arbeid, utdanning osv. Det betyr at det er et bredere spekter enn bare det som ligger innenfor psykiatriplanen og øremerkede midler, som skal til. Jeg har lyst til å spørre helseministeren om noe han helt klart har hovedansvaret for. Vi har fått signaler om at innenfor helseforetakene og regionene har man nå fått beskjed om at man ikke skal bygge ut DPS-ordningen, altså distriktspsykiatriske sentre, i den grad og i det tempoet som fylkeskommunene tidligere har vedtatt. Er det rom for – innenfor den økonomiske rammen som Regjeringen la fram i St.prp. nr. 59 for 2001-2002 om spesialisthelsetjenestens økonomi og budsjett 2002 – å bygge ut de distriktspsykiatriske sentrene slik det er vedtatt tidligere i en del fylker, og slik psykiatriplanen vel burde følges opp? Det samme kan gjelde poliklinisk kapasitet. Så savnet jeg litt i forhold til dette med økt samhandling. Økt kapasitet er det enkelt å snakke om her, i hvert fall hvis man ikke legger inn ressursene samtidig, men man trenger også økt samhandling – ikke bare mellom helsesektor og sosialetat, men også i forhold til barnevernet. Vil den nye planen inneholde alle disse faktorene når den kommer tilbake fra Regjeringen?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-14:
Jeg er glad for veldig mye av det som helseministeren sa, men samtidig syns jeg at også denne debatten ender opp med det som debatter ofte gjør her. Det var dette med keiserens rett, at også den er tapt der intet finnes. Hvis storting og regjering mener at de har rett til å kreve at f.eks. kommunene skal gjøre slik og sånn, og kommunene – for den saks skyld fylkeskommunene – så ikke har ressurser til det er det en tapt sak. Det er en tapt sak dersom ressursene til å utføre og oppfylle det som sentrale myndigheter krever, ikke er til stede. I beste fall blir det fokusering på saken gjennom et svarteperspill, der Kommune-Norge og den enkelte kommune blir svarteper og de som trenger behandling, hjelp og tiltak, blir de virkelige taperne. Siste taler nevnte Østfold fylke og den utviklingen man har der når det gjelder ventetider. Det finnes kommuner og bykommuner i det samme fylket som nå er temmelig frustrert over at fine målsettinger i psykiatriplanen ikke følges opp med ressurser, slik at planer som kommunene har, kan settes ut i livet. For øvrig regner jeg med at vi – selv om det er mange saker og trangt om tid fram til sommerferien – flere ganger vil komme tilbake til og få rikelig anledning til å debattere økonomien i helseforetakene. For jeg er redd kravene og intensjonene også der er på et helt annet nivå enn hva ressursene er.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-14:
Jeg er ikke sikker på om jeg klarte å følge saksordførerens mening helt da han snakket om å ha det «hyggelig i all den uhyggen som denne rapporten inneholder». Men i hvert fall synes jeg at saksordførerens vurdering av rapporten bar preg av at han var mer BI-inspirert enn helsefaglig inspirert. For meg er det helt klart at dette med helsefaglighet og behandlingskvalitet er viktig når vi ser på ISF-ordningen, når vi ser på hvordan økonomi og finansiering påvirker kvaliteten ved våre sykehus og i sykehusbehandlingen innenfor spesialisthelsetjenestene. Det er bekymringsfullt å konstatere at mange ledere ved våre sykehus mangler informasjon om driften og hva som påvirker den. Dette gjelder spesielt «informasjon om ressursutnyttelsen, ventelistepasientene og behandlingskvaliteten», som det står i saksframstillingen. Det bekymrer meg sterkt. Det burde være en bedre oversikt over det for å se både på hvordan vi utnytter ressursene våre og på effektiviteten i behandlingssystemet, men ikke minst burde vi ha noe som målte behandlingskvalitet og hva pasienten har fått av behandling, om det er slik at han er rehabilitert og kan gå tilbake til et fullverdig liv. Så litt om ISF-systemet og virkninger i forhold til nettopp dette. Senterpartiet har ingen representant i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Jeg har derfor lyst til å knytte noen merknader til dette og til en merknad som komiteens medlemmer fra Sosialistisk Venstreparti har, der de presiserer «at driften av sykehusene må være mest mulig forutsigbar, og at en større andel av finansieringen i dag derfor bør skje gjennom rammefinansiering». I hvert fall må ikke ISF-andelen bli høyere enn den er nå. Det er helt klart at rammeoverføringer og forutsigbarhet betyr veldig mye. Jeg viser til det som også helseministeren sa i forbindelse med den forrige saken vi behandlet, dette med basisøkonomien. Det er veldig viktig for at alle grupper skal få sitt tilbud, og det er en understreking av at basisøkonomi dekker de fleste oppgaver som helseforetakene nå skal ta seg av og har ansvaret for: å sikre at alle pasienter får tilstrekkelig behandling og oppfølging, uansett diagnose og behandlingskostnad. Jeg er redd for at en for sterk fokusering på innsatsstyrt finansiering og på effektivitet og pasientgrupper ut fra en slik finansieringsordning vil vektlegge for mye hva en pasient er verd, eller om han er lønnsom for institusjonen, framfor å se på sykdommens alvorlighetsgrad og hvor raskt den bør behandles. Det kan gjelde pasienter med kroniske lidelser eller pasienter med kompliserte diagnoser for behandling, og ikke minst gjelder det en stor gruppe eldre mennesker med sammensatte lidelser. Dette er en stor del av pasientgruppen totalt i dag, og den vil bli enda større. Derfor må vi sikre at også eldre mennesker får en behandling og en oppfølging som har samme prioritet som andre grupper, og da tror jeg at den innsatsstyrte finansieringen er en farlig vei å bygge videre på i altfor stor grad.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-05-14:
Jeg tror heller jeg må svare på en åpenbar misforståelse, for jeg representerer ikke partiet SV, og jeg fant ikke noe i spørsmålet til saksordføreren som gikk på mitt innlegg. Men når det gjelder rammefinansiering, har jeg lyst til å svare for min egen del: Rammefinansiering er en styrking av basisøkonomien, og hvis representanten André Dahl går tilbake til foregående sak, vil han også se at helseministeren sa at basisøkonomi er veldig viktig for at alle grupper innenfor helse- og sosialvesenet skal ivaretas.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Fagforeningen Nordens Klippe i Sør-Varanger hadde som motto: «Gjør din plikt, krev din rett». Jeg oppfatter at en del av det som er essensen i dette forslaget, berører det. Det må selvsagt være slik at hvis man gjennom ytelser opparbeider rettigheter, må også rettighetene stå i forhold til det man har ytt. Og det blir et misforhold her. En som har vært i utlandet i noen år, kan likevel i forkant ha gjort betydelig innsats i Norge, hatt inntekter som det har vært både skattet av og betalt avgifter til folketrygden av. At man da kommer tilbake og ikke lenger skal ha noen rettigheter hvis man blir ufør, fremstår som klart urimelig. Så SV er enig i intensjonen i forslaget. Samtidig har flere partier berørt at når man skal se på ringvirkningene, konsekvensen, av å endre loven på dette punktet, må man gjennomgå den, slik at man ikke får nye urimelige utslag. Det man da med en gang støter på, er EØS-avtalen. For så vidt er jeg litt overrasket over at ikke flere har vært inne på hvordan dette på en del punkter også synliggjør den begrensning i handlingsrom som EØS-avtalen gir oss. På noen områder ser vi helt åpenbart at EØS-avtalen kan være en fordel i et internasjonalt samarbeid mellom EØS-land og EU-land. Et eksempel på det kan være innleggelse på sykehus eller generell behandling for sykdom der hvor man har avbyråkratisert tidligere ordninger, og hvor man i de forskjellige landene får de samme rettighetene som gjelder for innbyggerne i det landet hvor man blir syk. Det er en åpenbar fordel med selve avtalen at man har slike ordninger. Men dette området er et eksempel der det ikke er åpenbart at det er noen fordel eller at det selvsagt burde være slik som EØS-avtalen legger opp til. Det må jo fremstå som ganske urimelig at land som har opparbeidet betydelige velferdsordninger som landets innbyggere har vært med på å yte sitt bidrag til, lager ordninger som er inkluderende i forhold til land som har helt andre typer ordninger, og da kan det hende at det gir utilsiktede effekter også på kostnadssiden. Når man skal gjennomgå loven på dette punktet i forhold til folketrygdloven, synes jeg derfor det er rimelig å påpeke at man også ser på sider ved EØS-avtalen hvor man får begrensninger med hensyn til nasjonalt handlingsrom som man bør ta med seg videre. Det bør ikke være slik at Norges nasjonale handlingsrom på område etter område begrenses i denne avtalen uten at man begynner å vurdere om ulike sider ved avtalen rett og slett burde ha vært reforhandlet. Og dette kan være et eksempel på et slikt område, fordi man av hensyn til andre lands lovgivning ikke kan gi nasjonens innbyggere de rettigheter de strengt tatt burde hatt krav på.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Jeg bad om ordet på bakgrunn av Magne Aarøens innlegg, for jeg synes det er viktig å understreke at SV ønsker – og har alltid ønsket – å ta på alvor den faren det representerer hvis man får veldig liberale vilkår for omsetning av alkohol. Det gjelder i forhold til åpningstidsbestemmelsene, der vi gikk imot det forslaget vi nylig behandlet om utvidelse av åpningstiden. Det gjelder i forhold til skjenkebestemmelsene, der man også skal ha restriksjoner i forhold til skjenking. Hvis det er overskjenking, skal man kunne miste skjenkeretten. Og det gjelder at man generelt, i offentlig regi, skal føre nøye kontroll med tilgangen på alkohol og hvordan den praktiseres. Det er jo et perspektiv ved dette, og det er at man skal ha nasjonale bestemmelser. Derfor er det ikke uproblematisk. Hvis man bor i en by, har man veldig lett tilgang til Vinmonopolet. Ser man dette i et nasjonalt perspektiv, har man en type rettighet som andre, som ikke bor i byen, ikke har. Man er jo nødt til å se det i et nasjonalt perspektiv, og slik oppfatter jeg også dette forslaget. Men det er fortsatt vinmonopolordningen som skal gjelde, som før, i forhold til måten det skal omsettes alkohol på. Når man ser på mindretallsforslaget fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, synes jeg det er rart at det fremmes. Her kommer man jo i den litt forunderlige situasjonen at det opprinnelige forslaget som forslagsstillerne kom med, ikke fremmes, fordi man her oppfatter begrepet «offentlige servicekontorer» å gå i en annen retning enn det var ment. Men når man så fremmer et motforslag, nemlig om at forslaget avvises, at det egentlig ikke fremmes, vil konsekvensen av det bli at når man ikke får flertall for det, fremstår det jo – normalt argumenteres det slik i denne salen – som om forslaget har vunnet tilslutning ved at det er et mindretall som avviser det. Jeg ber forslagsstillerne tenke gjennom den problemstillingen. Det er altså slik at det fra forslagsstillernes side ikke er noe ønske om å stå på forslaget, fordi det kan mistolkes når det gjelder begrepet «offentlige servicekontorer».
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Jeg merket meg også statsrådens formulering om at statsråden er «positiv» i forhold til flertallets tilråding. Det er ikke noen spesiell grunn til å kritisere statsråden for det. Når SV er med i flertallet, er det fordi det neppe kan være skadelig å utrede den typen ordninger begrenset til et forsøk. Man høster erfaringer med det, og de erfaringene vil man måtte basere seg på hvis man skal gå videre ut fra forsøkene. Det som blir interessant her når statsråden mener at det er positivt å gå videre i forhold til sånne forsøk, er hva regjeringspartiene i komiteen gjør. Det burde man jo fått en begrunnelse fra Høyre og Kristelig Folkeparti på. Når det nå er sånn at statsråden faktisk er positiv og ønsker å utrede og se på muligheten for å gjennomføre forsøkene, hva vil Høyre og Kristelig Folkeparti begrunne det med at man fra deres side i salen likevel går imot? Da skulle det jo vært mulig å få til en enstemmig tilråding fra sosialkomiteen. Det skulle ikke da være noen grunn for Kristelig Folkeparti og Høyre til likevel å gå imot flertallsinnstillingen, i hvert fall ikke hvis det forholder seg sånn som Aarøen sier, nemlig at det ikke er noen divergens mellom Høyre og Kristelig Folkeparti når det gjelder synspunktene i denne saken. Jeg syns det kunne være greit å få en presisering av om man er enig med statsråden, og i så fall om man fra Høyres og Kristelig Folkepartis side også kommer til å støtte flertallets tilråding.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Man kan ha ulike syn på garantiordninger som skal sikre behandling innenfor gitte frister. Men jeg har, etter det brevet som vi sendte til departementet for en tid siden i forbindelse med sykehusøkonomiproposisjonen, merket meg det svaret som vi fikk fra statsråden – og Regjeringen – når det gjaldt nettopp ventetid knyttet til behandling av barn og unge. Mens vi i dag innenfor voksenpsykiatrien i snitt har ca. 54 dager hvor man venter på å få spesialistbehandling eller -vurdering, er ventetiden så mye som ca. 100 dager – 97 dager er oppgitt i brevet fra statsråden – når det gjelder barn og unge. Uavhengig av hva man måtte mene om en garantiordning, er 97 dager svært langt tid. Det betyr at en del barn som er i krise, eller som har alvorlige psykiske lidelser i en vekstfase der man preges, i gjennomsnitt må vente i over tre måneder på å få behandling. Det tror jeg at de fleste som er opptatt av at behandlingstilbudet skal styrkes, kan være enige om er altfor lenge. Og er det noe som svarbrevet fra statsråden etter mitt syn – og SVs – avdekker, er det at nettopp barne- og ungdomspsykiatrien er om ikke et forsømt – man skal være forsiktig med å bruke ordet – område, så i hvert fall et område der det er behov for mer ressurser. Det man også kan stille seg spørrende til, er hvorvidt den beskrivelsen som statsråden gir når det gjelder ventelister, helt ut er korrekt. Skyldes det at ventetiden ikke er gått mer ned, at langt flere enn før henvises? Kanskje er det slik, men kanskje er det at kapasiteten totalt sett altfor lenge har vært altfor dårlig, og at vi som politikere bør si: Vi har forsømt oss i forhold til den gruppen som kanskje er mest utsatt, og der innsatsen vil gi størst gevinst. Mange voksne med psykiske lidelser vil i stor grad kunne få hjelp i nærmiljøet, f.eks. av en psykiatrisk sykepleier eller av sin fastlege, fordi problemstillingene er kjent. Man kan få råd vedrørende behandling, og tilstanden forandres ikke nødvendigvis veldig mye over tid. Det stiller seg annerledes når det gjelder barn og unge, nettopp fordi vekstfasen gjør at tilstanden vil forandres fort, og at man i mye større grad enn hos voksne vil preges av sin lidelse dersom man ikke får hjelp. Derfor etterlyser jeg kanskje det personlige engasjementet hos statsråden som sier: Uavhengig av garantiordning skal vi gå inn og gjøre noe med dette, og vi skal gjøre det raskt, for dette kan vi ikke akseptere.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Jeg skal kort redegjøre for Arbeiderpartiets holdning i denne saken, idet jeg går ut fra at innstillingen er slik at det er best at hver enkelt redegjør for sine egne synspunkter. Vi i Arbeiderpartiet er for vinmonopolordningen. Vi er altså for at vi gjennom lov skal sikre at omsetning av sterkøl, vin og sprit skal skje i regi av et offentlig monopol. Vi er opptatt av å føre en alkoholpolitikk som i det lange løp skal sikre Vinmonopolets stilling. Det betyr at vi er for å organisere dette monopolet på en slik måte at det får oppslutning i folket, for vi mener at oppslutning i folket er et viktig fundament for å kunne sikre Vinmonopolet for framtiden. Vi er også veldig opptatt av at Vinmonopolet må ha oppslutning i folket, fordi det i seg selv vil kunne begrense markedet for illegal spritproduksjon og vil kunne begrense markedet for illegal spritomsetning. Det resonnementet fører til at vi er for at Vinmonopolet er til stede der folk bor, for dermed å kunne tjene folk der de bor. Men vi ser at Vinmonopolet må skjele til de bedriftsøkonomiske sider av denne saken. Det ville være helt urealistisk å se for seg et vinmonopol som er til stede like kraftig – med like stort utvalg og tilbud – overalt. Derfor er vi opptatt av at Vinmonopolet må kunne jobbe innenfor fleksible modeller. Og det synet gjør at vi nå ber om at Vinmonopolet utreder muligheten for å etablere driftskonsepter for å oppnå en bedre tilstedeværelse i utkantstrøk, en bedre tilgjengelighet også for dem som bor et godt stykke unna dagens vinmonopolbutikker. I forhold til de andre partiene vil jeg oppsummere ved å si det slik: Vi ønsker en tilgjengelighet utover det regjeringspartiene ønsker. Vi er uenig i SVs opprinnelige forslag fordi vi ikke ønsker å endre alkohollovens bestemmelser om hvem som skal få selge alkohol. Vi er imot Fremskrittspartiets forslag fordi vi er for et offentlig vinmonopol. Men vi er selvfølgelig glad for at vårt syn vinner flertall gjennom ulike partiers subsidiære stemmegivning.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Det som får også meg til å ta ordet, er at jeg med en viss undring opplever meningsforskjeller når det gjelder hvordan regjeringspartiene argumenterer i denne saken. Slik jeg oppfattet representanten Høies innlegg, var hovedpoenget til Høie at grunnen til at regjeringspartiene var imot, var at de nye minipolene, eller distriktspolene, ikke trengtes fordi det fantes andre ordninger som tilfredsstilte det behovet folk i distriktene hadde. Man kunne bestille via telefon eller via Internett. De var ikke nødvendige. Men så kommer representanten Aarøen og holder et innlegg med stor grad av patos og med en alkoholpolitisk argumentasjon for å gå imot flertallets syn. Det var altså det å begrense tilgjengeligheten til alkohol som var grunnen til at man var imot flertallets forslag. Det Aarøen sier, er, tror jeg, at man er for vinmonopol i Oslo, Trondheim, Bergen og Tromsø, men av alkoholpolitiske grunner er man imot vinmonopol f.eks. på Leka, Vega, Sømna eller Smøla. Min påstand er at denne type minipol på Leka, på Vega, på Sømna eller på Smøla overhodet ikke representerer noe alkoholpolitisk problem. Jeg er enig med Harald T. Nesvik og synes at det nå er grunn til at statsråden i hvert fall bekrefter at den strukturen vi tross alt har når det gjelder Vinmonopolet, med åpningstider osv., skal bestå. Den store utfordringen som denne salen kommer til å stå overfor hva angår alkoholpolitikk i tiden som kommer, er utviklingen i alkoholprisene. Hva gjør vi med avgiftene på alkohol? Skal alkoholen bli vesentlig billigere, eller skal den ikke det? Det representerer en stor alkoholpolitisk utfordring. Da må jeg, med bakgrunn i det innlegget representanten Aarøen nettopp holdt her, få minne om at før jul satt Kristelig Folkeparti – så vidt jeg husker, inkludert representanten Aarøen – i denne salen og stemte for reduserte alkoholavgifter. Og da må jeg få spørre, med basis i det innlegget Aarøen nettopp har holdt: Kan han nå love at det aldri skal gjenta seg? Eller kan det tenkes at når vi kommer til budsjettet for neste høst, vil Aarøen nok en gang stemme for at alkoholen skal bli billigere i Norge, mens pol på Leka og Vega, det skal man ikke ha noe av?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Det som fikk meg til å ta en replikk, var at denne saken begynner å få en interessant utvikling. Jeg må bare få bekreftet at mine ører faktisk hørte rett. Nå har vi hatt to innlegg fra regjeringspartiene, først representanten Høie, som argumenterte for hvorfor Høyre av praktiske grunner var imot flertallets forslag, så et kraftfullt innlegg fra representanten Aarøen, som tilla flertallets forslag ganske drastiske alkoholpolitiske virkninger, og så synes jeg at jeg hørte at statsråden var oppe her og sa at hun var for flertallets forslag, og at det i grunnen nesten ikke var nødvendig å vedta det, for Regjeringen hadde allerede satt bestillingen i kraft overfor Vinmonopolet. Og da må mitt spørsmål bli: Hørte jeg rett?
Bent Høie (Høyre), 2002-05-14:
Først må jeg understreke at det er positivt at ingen nå lenger står på det opprinnelige forslaget, som er fremmet i Dokument nr. 8:40. Tilbud om vin og brennevin på de offentlige servicekontorene ville, som sosialministeren skriver i sitt brev til komiteen, ha gitt et signal om at det offentlige anser tilgang på alkohol som et velferdsgode på lik linje med f.eks. sosialhjelp og trygd. Det eksisterer i dag tre typer vinmonopol: fullsortiment, hovedsortiment og grunnsortiment. Nå vil flertallet få utredet et fjerde nivå, en slags distriktssortiment, hva nå dette måtte innebære. Grunnen til at vi går imot dette, er at vi mener at flere utsalg allerede beveger seg på grensen av hva som er bedriftsøkonomisk forsvarlig. Samtidig satser Polet på tilgjengelighet både via telefon, e-post, brev og ved leveranser til postkontor eller gjennom landpostbudet. I tillegg har Vinmonopolet i april åpnet et nettbutikktilbud. Dermed blir Vinmonopolets fullsortiment tilgjengelig for alle, uansett bosted. På denne bakgrunn mener vi at den utredningen som flertallet her ber om, er unødvendig ressursbruk. Jeg tar herved opp forslag nr. 1, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet.
Bent Høie (Høyre), 2002-05-14:
Som representanten Aarøen var inne på, var det ikke noe av min argumentasjon som ikke Aarøen tok opp i sitt innlegg, men det er også grunn til å si at det var en del av Aarøens argumentasjon som jeg ikke hadde i mitt innlegg. Dermed er det også sagt at det er ingen overraskelse at det er en uenighet mellom Høyre og Kristelig Folkeparti på en del områder når det gjelder alkoholpolitikken. Det er ett av de områdene hvor jeg ikke tror noen blir overrasket over at de to regjeringspartiene i utgangspunktet har ulike ståsteder. Blant annet er det riktig som representanten Nesvik trekker fram, at i Høyres program går en inn for at en skal kunne selge vin i vanlige butikker, selv om ikke akkurat det er mitt favorittpunkt i programmet. At Høyre går imot flertallets forslag i innstillingen, skyldes, som jeg understreket i mitt innlegg, at Høyre mener at hensikten som flertallet er opptatt av, nemlig tilgjengeligheten til disse varene i distriktene, er godt nok ivaretatt gjennom de ordningene som Vinmonopolet har i dag. Det bør heller ikke være noen overraskelse at statsråden er positiv til å følge opp en flertallsinnstilling. Det ville vært mer overraskende hvis statsråden ikke var positiv til dette.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Bakgrunnen for dette Dokument nr. 8-forslaget var å skaffe en bedre tilgang på lovlige alkoholholdige varer for deler av landet der man har spesielt lang og tidkrevende reisevei til nærmeste ordinære polutsalg, som også Bjarne Håkon Hanssen var inne på i sitt innlegg. Som en av forslagsstillerne er det viktig for meg å presisere at det vi ønsket, var en ordning innenfor rammen av den statlige vinmonopolordninga. Denne ordninga vil SV beholde, og vi ønsker ikke å bidra til noe som kan være egnet til å svekke den eller sette den i fare. Intensjonen med forslaget var videre å få satt i gang forsøk på noen få utvalgte steder der det er særlig lang vei til nærmeste pol. På flere slike steder har man allerede etablert ordninger der innbyggerne kan få utført et begrenset utvalg offentlige tjenester i den lokale butikken – en type offentlig servicekontor, der vi mente det kunne settes i gang forsøk i regi av og under kontroll av Vinmonopolet med utsalg av et begrenset utvalg av polets varetilbud. Når flertallet i komiteen imidlertid hadde sterke motforestillinger mot denne type kobling av servicekontor og salg av alkohol, sjøl om det på flere av disse stedene i dag hentes polvarer som er bestilt og sendt gjennom posten, så aksepterer SV at flertallet har denne innvendinga. Både dette og hensynet til Vinmonopolets stilling, som også departementet i brev til komiteen er bekymret for, gjør at SV derfor går sammen med et flertall i komiteen som ber Regjeringa utrede mulighetene for driftskonsepter som kan tilfredsstille intensjonene i forslaget om bedret tilgjengelighet i utkantstrøk. Og jeg vil gjerne igjen understreke at dette for SVs del betyr at det skal skje uten noen type lovendring som kan svekke den statlige ordninga med vinmonopol.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Barn og unge med psykiske lidelser og unge rusmiddelmisbrukere tilhører en av de pasientgruppene som SV mener skal ha absolutt høyeste prioritet når det gjelder tilbud om behandling i det norske helsevesen. Dagens situasjon, med gjennomsnittlig ventetid for psykiatrisk behandling på mellom tre og fire måneder for barn og unge, er for SV overhodet ikke akseptabelt. Disse tallene har vi fått i et brev datert 22. mars i år fra helseministeren til SVs stortingsgruppe. Grunnene til det må være helt åpenbare: Ventetida øker de menneskelige lidelsene. Den forsterker de problemene de unge sliter med. Den vanskeliggjør behandlinga når den kommer på et seinere tidspunkt, og i ytterste konsekvens kan den føre til at ungdom går til grunne ved overdoser og selvmord. Økninga i nyhenvisninger innen barne- og ungdomspsykiatrien økte med hele 22 pst. fra 2000 til 2001, ifølge det samme brevet fra helseministeren. Dette er et svært høyt tall og gir oss enda en grunn til å forsere kraftig innsatsen i denne delen av helsevesenet i tida som kommer. Det samme gjelder tilbud og behandling for unge rusmiddelmisbrukere. Både behandlingskapasiteten og kompetansen syns også her å være mangelfull, samtidig som vi ser at økninga i rusmiddelmisbruk øker. I den sammenheng har jeg lyst til å vise til f.eks. fylkeslegen i Telemark, som i sin medisinalmelding for 2001 uttrykker sterk bekymring for økninga i rusrelaterte helseproblemer blant ungdom. Når vi nå også ser at reformen som går på helsevesenets utvidete ansvar for rusmiddelmisbrukere, kommer til å bli utsatt fordi helseforetakene ikke har kapasitet til å ta seg av denne pasientgruppa, gir det ekstra grunn til bekymring. Derfor har SV i denne saka fremmet forslag om å innføre en behandlingsgaranti for psykiatribehandling innen seks uker for barn og ungdom under 18 år og oppfølging og behandling for unge rusmiddelmisbrukere innen tre uker. Det kan reises tvil om en slik garanti vil være reell, og om vårt behandlingsapparat vil være i stand til å innfri en slik garanti. Den innvendinga ser jeg. Men SV mener at innføring av en behandlingsgaranti i seg sjøl vil være et middel til å tvinge fram en ekstrainnsats når det gjelder både kapasitet og kompetanse innen barne- og ungdomspsykiatrien. Vi står videre sammen med Fremskrittspartiet og Senterpartiet om et forslag om å forsere utbygginga av distriktspsykiatriske sentre og poliklinikker, slik at denne satsinga kan bli sluttført innen utgangen av 2004. Dette vil også være et viktig tiltak for å bedre behandlingskapasiteten i psykiatrien generelt og barne- og ungdomspsykiatrien spesielt, og dermed gjøre denne delen av behandlingsapparatet bedre i stand til å innfri en slik garanti som vi ønsker. Dette er også en sak som for SV vil ha topp prioritet i behandlinga av revidert denne våren. John Alvheim har allerede tatt opp de forslagene som vi står sammen med Fremskrittspartiet og Senterpartiet om i denne saken.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Først kort om hvorfor dette forslaget er blitt lansert. Det handler om distriktspolitikk, det handler om alkoholpolitikk. Intensjonen bak forslaget er at man ønsker å få bort hjemmebrenning, man ønsker å få bort omsetning av smuglersprit, som man har en god del av i hele landet, men særlig i en del av Distrikts-Norge. For å få til det er det rimelig at man i distriktene får den samme tilgang til lovlige varer som det man har i tettbygde strøk. Det er det ene. Det andre som jeg vil bemerke, er i forhold til offentlige servicekontor. Offentlige servicekontor er så mangt. I svært grisgrendte områder jobbes det nå aktivt med å få offentlige servicekontor inn i butikker. Vi snakker altså om samfunn med 100–300 innbyggere, der man på en enkel måte lager smidige, gode løsninger for å få et offentlig servicetilbud til folk der man ikke kan ha vanlige offentlige kontor. Jeg har selv hatt gleden av å være med på å etablere ca. 10 slike offentlige servicekontor, bl.a. i Finnmark. Det man gjør, er at butikkeierne får anledning til å ta på seg en rekke offentlige oppgaver som de da utfører for ulike aktører. Det kan være oppgaver på vegne av likningskontoret, oppgaver på vegne av Posten og oppgaver på vegne av andre. I det konseptet er det interessant at butikken på vegne av Vinmonopolet kan utføre også den type tjenester, slik at folk som bor på Loppa, kan ha mulighet til å få kjøpt seg en flaske kvitvin når de skal ha et godt fiskemåltid, uten at de må bestille en uke i forveien. Jeg sitter på dokumentasjon som viser at hvis en skal bestille på posten i dag, så tar det i Finnmark ca. en uke å få skaffet seg en flaske kvitvin. Når man bestemmer seg for et godt fiskemåltid en kveld, er det lenge å vente en hel uke på vinen! Derfor er det viktig at vi får til smidige, gode løsninger som gjør at distriktene sidestilles mer med byene også på dette området, og at man faktisk gjør en jobb for å få bort både det ulovlige salget av alkohol og ikke minst produksjonen av hjemmebrent.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-14:
Jeg vil gjerne innlede med å si at jeg stiller meg positiv til komiteens tilråding i innstillingen om vinmonopolutsalg, og at jeg etter omstendighetene ikke finner grunn til å bruke tid på å kommentere forslaget fra representantene Ryan og Molvik om minipol på offentlige servicekontorer. Når jeg er positiv til tilrådingen, skyldes det at jeg klart ser behovet for å utrede driftskonsepter som kan sikre en bred geografisk etablering og mer lik tilgjengelighet. I Sosialdepartementets tildelingsbrev for 2002 er Vinmonopolet allerede uttrykkelig bedt om å vurdere butikkmodeller tilpasset markedsforholdene, herunder butikker med redusert salgskonsept, minibutikker, som er en del av planene om fremtidige utvidelser av butikknettet. I et møte med Vinmonopolets direksjon og styre i går benyttet jeg anledningen til å minne om denne bestillingen, og at den faller sammen med det vedtaket som jeg regner med vil bli fattet i Stortinget i dag. Jeg legger også til grunn at Vinmonopolet vil prioritere dette utredningsarbeidet og at Regjeringen får det nødvendige underlagsmateriale for sine vurderinger innen utgangen av året. Så ser jeg også at denne saken bidrar til et engasjement i salen, naturlig nok, fordi den har mange og forskjellige sider. I arbeidet med rusplanen vil jeg også ta med meg sosialkomiteens ønske om at Regjeringen tar høyde for en vesentlig satsing også i forhold til det forebyggende arbeidet på flere områder, men særlig det som har vært debattert så langt.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-14:
Jeg tror jeg i denne saken skal nøye meg med å si at jeg ser behovet for å utrede ulike driftskonsepter, men det er også forventet at man i utredningen belyser det som ligger i skjæringspunktet mellom tilgjengelighet og lønnsomhet. Det vil være en av utfordringene. Jeg regner med at budsjettbehandlinger ikke tas under denne saken. Det vil eventuelt bli rikelig anledning til å debattere det i en annen sammenheng.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-14:
Det er selvfølgelig vanskelig for meg å gå god for hva representanten hører, men jeg kan i hvert fall si om igjen hva jeg sa, nemlig at jeg stiller meg positiv til komiteens tilråding i innstillingen om vinmonopolutsalg, og at det også skyldes at jeg klart ser behovet for å utrede driftskonsepter som kan sikre bred geografisk etablering og mer lik tilgjengelighet, og at vi også allerede i tildelingsbrevet til Vinmonopolet for 2002 uttrykkelig har bedt om å vurdere ulike butikkmodeller. Så har jeg også sagt at jeg er opptatt av det forebyggende arbeidet, og at vi vil følge opp dette i arbeidet vi er i gang med når det gjelder handlingsplan mot rus. Hva representanten har hørt eller ikke hørt – det er i hvert fall dette jeg har sagt.