trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-02-08:
Mitt spørsmål går litt i samme retning. Det er bra at handlingsplanen kommer i mai. Det er godt at statsråden sier at ingen veteraner skal bli avvist i Forsvaret. Det er positivt. Samtidig er det denne urettferdigheten i erstatningsordningen, og dette med tettere oppfølging ved senskader, som også mange veteraner har sagt at de ikke er tilfreds med, slik det er blitt lagt opp til. Den oppfølgingen som kommer i handlingsplanen, er – slik jeg har forstått det – en oppfølging av veteranmeldingen som sådan. Samtidig hører vi fra i hvert fall ett av regjeringspartiene her i dag – hvis jeg oppfattet SV riktig – at de mener at det vil være mulig og ønskelig å se på om man eventuelt må endre disse ordningene. Mitt spørsmål er: Hvor lenge vil denne handlingsplanen gå før man vil evaluere den og vurdere endringer?
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-02-08:
Som gammel historielærer vil jeg også gjerne si at denne dagen er historisk, men den store enigheten i debatten gjør kanskje ikke debatten historisk. Det er litt vanskelig å være nr. 7 på talerlisten når vi alle er så enige som vi er. Men jeg vil også benytte sjansen til å gratulere regjeringa, gratulere norsk utenriksbyråkrati og gratulere de tidligere regjeringer som har jobbet med denne saken. Sist vi var litt i nærheten av å finne en løsning, var det året jeg var russ – i 1988, og det må man jo erkjenne begynner å bli noen år siden, så det er en bra jobb som har blitt gjort også etter det. Det er to aspekter som jeg har lyst til å løfte. Det ene er at de klimaendringene som vi kjemper mot skal skje, åpner for mange muligheter også i dette området, og det er et stort ansvar Norge har når vi skal forvalte det eiendomsansvaret som vi har her, der vi skal klare å håndheve både vår myndighet og også sikkerheten i et ganske stort område. Det er en stor utfordring for Norge som nasjon, og den må vi ta «up front», for det har vi store muligheter for å utvikle videre framover. Det andre spekteret føler jeg meg litt forpliktet på som liberaler, også fordi vi har nær kontakt med vårt søsterparti i Russland, og partilederen der kommer på vårt landsmøte nå i april. Jeg vil si at sjøl om vi har et godt forhold til Russland, og sjøl om Russland er en god nabo for Norge, skal man mellom gode venner også tørre å påpeke feil. Og sjøl om vi nå har fått en fin avtale med en stor nasjon, syns jeg det er viktig at Norge bruker de anledninger en har til å påpeke svakheter i demokratiet og påtale menneskerettighetsbrudd, noe som i hvert fall er lett for meg å se, som følger mitt søsterparti så tett i Russland. Jeg syns at det også skal være sagt i dag. Til slutt har jeg lyst til å si til Bård Vegar Solhjell at det er aldri byråkratenes skyld at de opptrer ansiktsløse. Det er bare byråkratenes ledelse som får byråkrater til å bli ansiktsløse, og det er ikke et ansvar som ligger på dem.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2011-02-08:
I ein slik debatt føler eg at det blir sagt veldig mange fine ord, utan at eg blir overtydd om at statsråden og regjeringsfleirtalet tek denne saka på tilstrekkeleg alvor. Eg er sjølv veteran. Eg har vore tre gonger i Libanon. Det har eg fortalt før frå Stortingets talarstol. Men etter at eg fortalde den historia og om dei opplevingane vi hadde der nede, har eg òg fått ei rekkje tilbakemeldingar. Eg har fått tilbakemeldingar frå vetaranar som slit etter 30 år, som får posttraumatisk diagnose fastsett 27 år etter at tenesta er avslutta, og som kjempar mot Forsvaret og det sivile helsevesenet, som ikkje forstår noko av dei utfordringane dei står overfor. Eg har òg fått tilbakemeldingar frå pårørande til vetaranar som har teke sitt eige liv. Det som òg slår meg, er at fleire av dei vetaranane som har teke sitt eige liv, ikkje har vore innom verken det sivile helsevesenet eller Forsvaret. Forsvaret har ikkje greidd å fange dei opp, og dei har heller ikkje blitt fanga opp av det sivile helsevesenet. Dette er dei som har dei største problema, og der er det viktig at ein er mykje meir på offensiven enn det ein er i dag. Eg har lyst til å lese opp ei melding eg fekk: «Takk for at du deler av deg sjølv. Det set eg stor pris på. Etter om lag tre år på bakken i utlandet, har eg «berre» sendt avgårde ei kiste med fallen kamerat. Eg seier «berre», då me hittil er skåna for dei store tapa i forhold til kameratar under andre flagg. Men me tek tap når me kjem heim. Ei kiste har eg sendt heim, men eit titals av mine kameratar overlevde likevel ikkje. Det er Forsvarets Minnedag i dag. Det brenn lys i min heim, likså det sikkert brenn lys også hos deg. Eg minnest dei som aldri kom heim, men eg minnest og alle dei som dør i sin strid lenge etter dei er heime.» Det hastar med å få gjort noko i denne saka. Vi kan ikkje utsetje vedtak, vi må få til ei betre oppfølging av våre veteranar. Dersom vi ikkje får ei oppfølging av dei og ser korleis det har gått med dei som kom heim for 10–20–30 år sidan, vil vi også vere langt dårlegare til å løyse utfordringane knytte til dei som kjem heim i dag og i morgon. Vi må få til ei langt betre offensiv oppfølging. Vi må òg få på plass lik erstatning for lik skade, og det må vere mogleg å få denne erstatninga utan at ein er nøydd til å gå til ein ny kamp – ein ny krig – når ein har kome tilbake.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2011-02-08:
No kom det vel ikkje veldig mykje overraskande frå statsråden. Det var litt skuffande. Eg hadde håpa at ein hadde teke tak i denne problemstillinga med litt større alvor og litt større frimod enn det som blir gjort frå Lars Peder Brekk. Eg føler at ein repeterer gamle fraser frå tidlegare, der ein viser til viktige samfunnsomsyn. Ein bruker ikkje noko tid på å vise til og diskutere at desse viktige samfunnsomsyna med distriktsbusetjing og slikt ikkje blir noko betre av at ein har buplikt. Tvert imot har ein klare indikasjonar på at det medfører at ein har fleire hus som ikkje er heilårsbustader på grunn av buplikta. Statsråden var heller ikkje inne på den nemnde danske dommen, som ganske klart seier at buplikta strir mot menneskerettserklæringa artikkel 13 punkt 1. Artikkel 13 punkt 1 las eg opp i stad, men eg tenkte eg kunne gjere det ein gong til. Der står det nemleg: «Enhver har rett til å bevege seg fritt og til fritt å velge oppholdssted innenfor en stats grenser.» Det er vanskeleg å sjå at denne artikkelen her samsvarer med buplikt. Det har ein dansk domstol slått fast, at dette samsvarer ikkje med buplikt. Då synest eg at det bør ein ta litt meir på alvor. No er det slik at om ein er i tvil om noko strir mot allmenne rettsprinsipp, bør ein endre praksis. Her gjer ein ikkje det, og ein viser heller ingen vilje til å endre praksis. Ein viser til at dette kjem opp for rettssystemet – det kjem opp for Høgsterett ganske fort. Det er heilt riktig. Det kjem til å belaste rettssystemet i lang tid framover. Det er ikkje god utnytting av samfunnets ressursar. Ein har altså eit så tvilsamt lovverk at det skaper krangel og mykje administrasjon, og det skaper mykje ekstraarbeid for rettssystemet. Rettssystemet har nok å ta seg av om ein ikkje skal få nye saker framover som skal behandle buplikta. Det hadde eg eigentleg håpa at også statsråden og regjeringa hadde innsett.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2011-02-08:
Eg vil jo først få lov til å takke alle som har delteke i denne debatten. Eg meiner at dette er ein viktig debatt. Det har vore ei stor spennvidd i debatten, og eg synest at dei politiske skiljelinjene er komne veldig tydeleg fram. Spesielt synest eg det var interessant å sjå dei tydelege politiske skiljelinjene mellom Kristeleg Folkeparti og Venstre i denne saka, som har teke to vidt forskjellige standpunkt her. No blir det heile tida vist til frå regjeringa at det er viktige samfunnsomsyn, utan at ein spesifiserer dette, og også problemstillingar i forhold til om desse viktige samfunnsomsyna er oppfylte. Representanten Arne L. Haugen uttalte her, dersom eg oppfatta det riktig, at FNs menneskerettserklæring er irrelevant i denne saka. Det synest eg er sterke ord, dersom det er riktig slik eg har oppfatta det. Det hadde ikkje eg forventa frå ein representant frå det viktigaste og dominerande regjeringspartiet i Noreg. Men dersom vi ser vekk frå det juridiske i dette og alt dette med at ein er på tynn is der, er det i alle fall eit faktum at buplikta ikkje har verka. Når det gjeld privatbustader i kommunar som har innført buplikt på heilårsbustader, står veldig mange tomme. Når det gjeld landbruk, blir det altså færre og færre gardsbruk, mindre og mindre dyrkbar jord, heile tida. Det skjer altså uavhengig av kven som sit med landbruksministeren. Det minkar heile tida. Det viser at buplikta ikkje verkar i forhold til dei viktige samfunnsomsyna som regjeringa og statsråden her ønskjer å vareta. Dersom det ikkje verkar med desse reguleringane, er det i alle fall sånn oppi mitt hovud at då må vi kanskje vurdere å regulere mindre. Lat marknaden regulere dette, og sjå om det ikkje kan verke betre med at marknaden og det frie initiativ kjem inn. Men regjeringa seier altså at dersom ikkje reglane fungerer, dersom ikkje detaljstyringa i dag fungerer, må vi regulere meir, då må vi detaljstyre endå meir. Eg er heilt overtydd om at det ikkje vil føre fram. Eg hadde håpt og ønskt at statsråden hadde vist ein vilje til å sjå nærmare på og liberalisere dette. Det signalet har eg dessverre ikkje fått.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-02-08:
Saksordføreren har på en grei måte redegjort for komiteens enstemmige innstilling. Jeg har bare noen få poenger. Noen saker mener jeg egner seg bedre for enstemmighet enn andre. Dette kan etter min mening være en slik sak. Det har vært mange år med bredt flertall. I mange år har man i utenrikskomiteen jobbet med å drøfte denne type vanskelige problemstillinger, og jeg legger ikke skjul på at det er et betydelig press fra mange organisasjoner i denne type spørsmål. Men vi har i komiteen over lang tid hatt en praksis der vi har klart å bli enige om formuleringer knyttet til disse litt krevende problemstillingene. For det er slik at hvis man ga etter for dette presset umiddelbart, kunne man kommet i en situasjon hvor man veldig fort kunne drive en form for selvskading på oss som industrinasjon, som våpenprodusent. Det ville vært selvskading som ikke i det hele tatt ville bidra til en fredeligere verden, som selvfølgelig er et overordnet mål som vi alle bestreber oss på å nå. Men norsk våpenindustri er så ren og kontrollert, for å si det slik, og er en modell for resten av verden. Det skal vi være stolte av og ta med oss. Men det må ikke være et mål at den skal begraves. Den skal eksistere, og den skal ha gode levevilkår. Saksordføreren redegjorde for begrunnelsen for det.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-08:
Jeg har i alle disse årene opplevd at ordet «kappløp» faller veldig lett når man snakker om nord, og jeg har sett det som en av mine oppgaver å prøve å motbevise, gjennom det vi gjør, og måten vi arbeider på, at kappløp er et berettiget begrep. Ressursene finnes i all hovedsak innenfor ansvarlige kyststaters sone og sokkel, og dermed er det opp til disse statene å ta ansvarlige beslutninger om hvordan de skal utvikles. Det jeg kan si på generelt grunnlag, er at Norge fullt og helt kommer til å være seg sitt ansvar bevisst, både når det gjelder nødvendig kartlegging av ressursene, og nødvendig og forsvarlig takt i forhold til hvordan vi skal utnytte dem. Men jeg vil jo minne om at vi også har et stort ansvar for de fornybare ressursene som er så unike i nord – at vi nå sørger for å bruke den samlede kompetansen vi har, en helhetlig forvaltningsplan og den type tilnærminger, slik at vi treffer de riktige beslutningene. Jeg tror at opp og ned for konfliktbildet i Midtøsten, Europas søken, ofte litt uklare signaler på hva energibehovene er, og hvordan de skal løses – det må dyktige norske analytikere vurdere, og så må vi ta det inn i våre beslutninger. Men det er for meg ikke så veldig stor forskjell på hvordan vi nærmer oss det i nord, og hvordan vi har nærmet oss det i Midt-Norge og lenger sør i havet. Det er den skritt-for-skritt-tilnærmingen som bør være vår tilnærming også i nord, og det er jeg trygg på at et samlet Norge kommer til å komme fram til.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2011-02-08:
Det har vært sagt mye klokt og mye bra fra denne talerstolen i denne debatten. Jeg har lyst til å ta et par poenger. La meg først starte tilbake i året 1599. Vi snakker om 40 år, nemlig, og jeg har lyst til å utvide perspektivet. I året 1599 reiste kong Christian IV på tokt langs norskekysten, med mål om å nå Finnmark. Og hva handlet det om? Jo, det handlet selvfølgelig om å markere den norske grensen mot Russland. Målet for turen var selvfølgelig også andre ting, men hovedsakelig handlet det om å sikre Finnmark som norsk territorium. Det ble skrevet utførlige reisedagbøker fra den turen. Jeg har ikke tenkt å lese alt. Men i en av de to dagbøkene ble det, da de mente at de hadde vært ved verdens ende og var kommet tilbake til sivilisasjonen, skrevet – og på den tiden priste de Gud: Nok har jeg pløyd den skummende sjø, nå priser jeg det tørre. Måtte Gud sørge for at jeg aldri mer måtte komme til sjøs. Det sies for så vidt at de andre reisene som Christian IV tok nordover, gikk på land. Hvorfor sier jeg dette? Jo, jeg sier det fordi grensemarkeringer selvfølgelig har en veldig viktig historisk dimensjon. Og som man i norske historiebøker i dag skriver om året 1599, så kommer man om 400 år også til å beskrive året 2010 og det som i dag er en nasjonal, historisk hendelse. Vi har lett for å tenke på det som noe som angår nord, og som angår nordområdene. Jeg mener det er noe som selvfølgelig handler om Norge og hele Norge som nasjon. Vi håper alle at dette skal merkes og selvfølgelig få ringvirkninger i Nord-Norge. Men med vår industri f.eks. innenfor marin sektor, maritim sektor, olje og gass, så håper vi på at man kan merke det i Kristiansund, at man kan merke det i Trondheim, i Bergen, i Stavanger, i Horten, i Oslo, i Drammen – og kanskje til og med i min by, Kongsberg. På utenriks- og forsvarskomiteens to siste komitéreiser har vi merket veldig hvordan uløste grenser er et stort politisk problem. Den ene reisen vi foretok i fjor høst, var til Kina og Japan. Vi så der hvordan uavklarte grenser ble en betent politisk situasjon ved at et fiskefartøy ble tatt i arrest, og vi så det nå, da vi var i Midtøsten, hvordan uavklarte grenser fører til konflikter. Jeg håper, og jeg vet, at den avtalen som vi nå godkjenner i dag, er til inspirasjon for å få løst flere uavklarte grensetvister i verden, og jeg håper virkelig at vi i vårt utenrikspolitiske arbeid vektlegger også den delen framover.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-02-08:
Det er nok riktig som det også framkommer av representanten Hagesæters innlegg nå, at det er en helt ulik inngang til diskusjonen som vi to har når det gjelder denne saken. Jeg har lyst til å understreke at når vi har bopliktsbestemmelser i Norge, som er en gammel ordning, har vi det ut fra at vi skal ivareta samfunnsinteresser. Jeg prøvde i mitt forrige innlegg å gå gjennom balansegangen mellom å ivareta individets frihet, den enkeltes ønsker og det å ivareta viktige samfunnsinteresser, som jeg og regjeringen mener må veie tungt. Målet om å sikre næringsinntekt, om bosetting, om levende bygder er viktige samfunnsinteresser. Jeg håper selvsagt at det også er samfunnsinteresser som Fremskrittspartiet støtter opp under. Likevel vet vi, med bakgrunn i denne diskusjonen, at det er forskjeller i holdninger når det gjelder hvordan målene skal gjennomføres. På 1800-tallet var det liberalistiske statsidealet framherskende. Vi hadde den såkalte nattvekterstaten. Holdningen var at statens oppgaver var å opprettholde lov og orden og sørge for ytre sikkerhet – og kun det. Jeg oppfatter nærmest at det er slike holdninger Fremskrittspartiet nå gjør seg til talsmann for, og det er en styringsfilosofi som jeg ikke ønsker å stå for. Etter min mening er det nødvendig av hensyn til sårbare lokalsamfunn at det aktivt legges til rette for utvikling der tomme bolighus på gårdsbruk kan tas i bruk til boligformål. Eksisterende bygningsmasse har utnyttelsesmuligheter som bolig og grunnlag for næringsutvikling i tilknytning til eiendommer. Bare der hvor det ikke lar seg gjøre, bør praktiseringen av lovgivningen åpne for at husene tas i bruk som fritidsformål. Det er jo det som blir resultatet av Fremskrittspartiets politikk, dersom den får gjennomslag. Så her er det slik at det er to ideologiske ståsteder som møtes. De ideologiske ståstedene er tradisjonelle og gamle, og det er en diskusjon jeg har ført mange ganger. Uansett er det slik, som jeg oppfatter det i alle fall, at vi er nødt til å balansere de individuelle hensyn mot de samfunnshensyn som jeg her har gjort. Vi har valgt å opprettholde boplikten, slik som også et flertall i Stortinget støttet opp om senest i 2009 under behandlingen av lovgivningen, som da var oppe til diskusjon.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-02-08:
Også jeg vil takke for interpellasjonen og takke for debatten. Den understreker, som det også ble påpekt av representanten Hagesæter, at det er viktige ideologiske skillelinjer mellom partiene. Det har jo debatten fått fram. Så vil jeg også understreke at det er viktig å følge sporet til representanten Tetzschner: Gir regelverket – lovgivningen – den virkning en ønsker. Da synes jeg jo at jeg må få lov til å si at denne debatten skiller ikke bestandig mellom snørr og bart når det gjelder boplikten. I denne debatten har man rotet sammen prisregulering, boplikt, driveplikt mv., som er ulike elementer i eiendomslovgivningen i landbruket. Jeg har også lyst til å si at man i denne debatten om boplikt, hvis man holder seg til det, ikke skiller mellom den personlige boplikten som man har på landbrukseiendommer, og regelverket for boplikt i såkalte nullgrenseområder. For å ta det siste litt spesielt: Det er jo slik at nullgrenseområder avgjøres av de enkelte kommunestyrene, og det er jo først og fremst på sørlandskysten og i enkelte fjell- og fritidskommuner man har innført et slikt regelverk i hele eller deler av kommunen for på det viset å sikre helårsbosetting. Det er ikke slik, som det presenteres, at forskningsresultater fra Bygdeforskning er så entydige som det sies her. Det har vår gjennomgang av disse forskningsresultatene vist. Det som er viktig, synes jeg, er at vi ser på resultatet, som alle sammen her har etterspurt. Det er slik, som representanten fra Kristelig Folkeparti sa, at ni av ti som overtar en landbrukseiendom, hvis vi snakker om det, søker ikke om fritak. 80 pst. av landbrukseiendommene er faktisk bosatt. Det er altså 20 pst. som ikke er bosatt, og det er ulike årsaker til at de ikke er bosatt. Vi jobber hele tiden med de virkemidlene som skal sørge for at flere av de eiendommene blir bosatt. Det synes jeg er en viktigere diskusjon enn det juridiske regelverket som man har oppe til diskusjon her. Så har jeg også lyst til å understreke at det samfunnssynet som jeg står for, er at vi arver jorda fra forfedrene våre, og den må forvaltes for våre etterkommere. Den utviklingen vi søker, skal være bærekraftig og langsiktig, og da er det sånn at hensynet til naturgrunnlag, samfunnsutvikling og miljø må være overordnet kortsiktige eller private hensyn. Det er min inngang til diskusjonen. Jeg vil bare understreke nødvendigheten av å se helheten i lovgivningen, helheten i landbrukspolitikken, eiendomslovgivning, nødvendige reguleringer – ikke for mange, men nødvendige reguleringer – tilskuddsordninger og ulike satsinger samlet. Landbrukspolitikken og eiendomspolitikken i landbruket skal sikre ressursgrunnlaget for landbruksproduksjonen. Det skal sikre rekruttering. Det er viktige elementer også i eiendomspolitikken, som vi ikke har vært inne på i dag.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-02-08:
Jeg synes vel egentlig innlegget fra statsråden var oppløftende. Jeg tror faktisk vi er helt enige om at vi her har noen utfordringer som kan løses ved at også lærere fra andre land kan søke jobb og være en del av den norske lærermassen. Når statsråden så entydig viser til at det er kommunene som er skoleeiere og plasserer 100 pst. av ansvaret der, er jeg ikke helt enig, for jeg ser ikke at det er veldig hensiktsmessig at eventuelt 430 kommuner skal drive markedsføring hver for seg i det mulige arbeidsmarkedet for utenlandske lærere i Norge. Jeg skulle ønske at statsråden i sitt neste innlegg kunne si: Ja, det ligger en verdifull og potensiell ressurs der, og man vil se på om man fra nasjonalt nivå også kunne utforme kampanjer, eller at man eventuelt på andre måter gjennom norske utenlandsstasjoner osv. kunne være på tilbudssiden og markedsføre hvilke muligheter som ligger i norsk skole. Jeg er enig med statsråden i at GNIST-kampanjen har skapt noen gnister, og forhåpentligvis skal vi høste mange kvalifiserte søkere til norsk lærerutdanning i årene fremover. Jeg er likevel redd for at ikke det alene skal være nok. Jeg tror det er viktig at vi ruster oss slik at vi er sikre på at norsk skole – når hele generasjoner av lærere skal gå av med pensjon de neste 5–10–15 årene – har nok påfyll av nye krefter. Så har jeg også lyst til å si at vi med tanke på etter- og videreutdanning, som statsråden var inne på, har en ikke ubetydelig kompetansehevingsutfordring knyttet til de engelsklærerne som i dag praktiserer i norsk skole. Engelsk er, ved siden av norsk og matematikk, kanskje blant de aller viktigste fagene elevene har. Da tenker jeg at vi må ha en mer bevisst strategi for å sikre oss at også lærere i engelskfaget fyller på med studiepoeng og får formell kompetanse og godkjenning for å undervise på de trinnene de gjør. Det er jo også avdekket i den undersøkelsen som Statistisk sentralbyrå hadde, at det var veldig stor forskjell på lærerkvalifikasjonene på store ungdomsskoler sammenlignet med små ungdomsskoler. I et så viktig fag som engelsk er det klart at det er et potensial for å «låne» lærere fra andre engelskspråklige land, og det er et potensial for å gi elevene enda bedre kvalifiserte lærere.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-02-08:
Jeg vil takke for en god og konstruktiv debatt. Det er liten tvil om at det er bred enighet om at vi her har noen særlige utfordringer som vi bør ta fatt i, før det er for sent. Jeg tror barn og ungdom i dag er veldig åpne for språk. De som er glad i data og spill, er vel fostret opp med engelsk fra de kanskje var en neve store og i stand til å trykke på de første tastene på datamaskinen. Når det er sagt, er jeg også enig med Anna Ljunggren – var det vel – som var inne på de aller laveste trinnene i skolen. Jeg ser kanskje heller ikke for meg en engelskspråklig engelsklærer som står og underviser elevene. Det var jeg også inne på i mitt første innlegg. Når det så gjelder departementets rolle, er jeg svært klar over at det finnes få statlig ansatte lærere. Derimot synes jeg at staten burde bruke sitt apparat til også å informere om at det på dette området faktisk finnes noen muligheter i norsk skole dersom man befinner seg i utlandet og behersker et fremmedspråk som det undervises i i Norge, slik at man dermed kunne søke seg dit. Så tenker jeg at hvis de største kommunene i Norge mer aktivt benyttet seg av muligheten til å rekruttere engelsklærere utenfra, ville det frigjøre ressurser som kunne komme mindre kommuner som ikke var i stand til å rekruttere på samme måte, til gode. Jeg tror at vi må se at det her kan være en vinn-vinn-situasjon dersom de som er store nok til å kunne benytte en sånn mulighet, faktisk gjør det. Så synes jeg at statsråden var inne på noe veldig spennende når hun antydet at man kunne se for seg en utvekslingsordning med de lærerne som kommer utenfra. Jeg brukte irske lærere som case, men jeg var i mitt innlegg også inne på at man kan tenke seg lærere fra andre deler av verden, og at man derfra kan rekruttere kompetente lærere til Norge som kan gå inn i jobb her. Man kan jo tenke seg at man som et ledd i etter- og videreutdanningsstrategien faktisk la til rette for at norske lærere som ville heve sin språkkompetanse, fikk anledning til å gjøre det i språkets hjemland. Vi vet jo at det er en mye mer effektiv måte å lære på, hvis man ikke bare lærer språket i de timene man studerer, men faktisk også må praktisere språket i det daglige der man er. Jeg vil takke for en god debatt, og så imøteser jeg at man kanskje kan ta noen flere initiativ, at man kan få til en dialog med KS og se på om det kan være til kommunenes beste om de største, som er i stand til det, også kan se på om utenlandske lærere kan være en mulig ressurs i en situasjon hvor vi mangler kompetanse i mange fag.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-02-08:
Jeg er helt enig med interpellanten i at vi har et stort potensial for å kunne øke kompetansen blant lærere – egentlig på et bredt spekter, men også blant språklærere. Når vi ser hvor mange det er som underviser i engelsk, og som ikke har noen formell kompetanse i engelsk, vet vi at vi har et stort forbedringspotensial. Jeg tror også at det kan være aktuelt for enkelte kommuner å rekruttere lærere i språkfag fra utlandet. Men vi ser også at det er et forholdsvis beskjedent antall lærere vi i dag godkjenner, som har bakgrunn fra utenlandsk utdanning, og at det ofte er lærere som allerede har praktisert en stund i skolen. De kommunene som sliter mest med å få tak i kompetente lærere, vil også være de som har størst utfordringer med å fylle en stilling for en lærer som ikke snakker norsk og bare er engelsklærer. Det vil gjelde mange mindre skoler i grisgrendte strøk. At staten skulle drive en aktiv rekrutteringskampanje rettet mot irske, arbeidsløse lærere, mener jeg burde henge sammen med om man også har noen stillinger å tilby, for aktivt å gå ut for å rekruttere lærerkrefter bør henge sammen med at man har noe som er fast fisk i den andre enden. Derfor mener jeg at dette er aktuelt for et samarbeid av kommuner innenfor KS-systemet. Det er fullt mulig for kommuner som kanskje sliter med rekruttering og har kompetansebehov i engelsk, å slå seg sammen og tenke i retning av en rekrutteringskampanje, eller for de litt større kommunene. Men jeg tror nok at i det øyeblikket staten selv går ut og nærmest tilbyr stillinger som vi ikke har, kan vi fort brenne oss litt. Det jeg mener burde være interessant, er om Oslo, som har muligheten til å se hvordan man kan benytte seg av lærere som har dårlige kunnskaper i norsk, men gode kunnskaper i andre språk, og eventuelt andre kommuner kunne finne ut hvordan man mer aktivt kunne henvende seg mot utlandet, og eventuelt se hvordan man kunne koble norske lærere som har behov for kompetanseheving, med irske lærere som er gode i engelsk. Der finnes det også noen muligheter.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-02-08:
Jeg kan ikke spore at det er store konflikter og uenigheter i denne debatten. Det jeg kan gjøre nå, er å ta med meg noen av de forslagene som har kommet, til de neste møtene vi har i GNIST-samarbeidet, som dreier seg om rekruttering, hvor både KS, Utdanningsforbundet og andre er til stede, for å se om dette er en idé som kan tas opp videre der. Men jeg tror at de som først og fremst skal stå for rekrutteringen, også må ha noen stillinger å tilby. Uansett er det en mulighet å diskutere. Så til noen av de kommentarene som har kommet. Det er veldig mange barn som har en helt annen kontakt med engelsk i dag enn de hadde før, men de har ofte litt høyere selvbilde enn kunnskaper i engelsk. Det jeg ofte hører fra barn, er at de flirer litt av engelsklærerens uttale, og dermed tror at de heller ikke har noe å fare med når det gjelder grammatikk eller pugging av gloser. Men man lærer ikke språk uten å trene og pugge noen kjernekunnskaper. Så jeg vil ikke være så engstelig hvis det en gang iblant kommer en unge hjem med f.eks. en cd og beskjed om å trene etter et språkkurs som man gjennomgår, for det ligger mye trening bak det å beherske et språk godt. Jeg pleier alltid å forsvare alle lærere, også språklærere, som YouTube-barna våre okker seg litt over. Jeg har selv sjelden kontakt med tysk, men fordi jeg hadde en utrolig god tysklærer for 32 år siden, er det fremdeles mye av tysklærer Njåls kunnskaper fra Skien videregående skole på slutten av 1970-tallet som sitter som spikret. Men språk er ferskvare. Det krever både grunnkunnskaper og at man bruker det ofte. Det krever at man hele veien har interesse for språk, og det tar faktisk seks–sju år å lære et nytt språk så godt at man behersker litt mer avanserte faglige tekster osv. Vi ønsker oss ikke bare generelt gode engelskkunnskaper, men vi ønsker oss også bedre engelskkunnskaper, og derfor tror jeg at engelsklærere har noe å fare med selv om ungene våre kanskje er litt mer bortskjemt med å høre engelsk i alle andre sammenhenger. Jeg er helt sikker på at lærere som har noen av de språkene vi har som fremmedspråk, som sitt eget morsmål, kan være viktige bidragsytere i opplæringen. Jeg tar med meg de ideene som har kommet i debatten, når vi diskuterer hvordan vi skal gå videre med GNIST-samarbeidet. Og jeg er helt sikker på at det vil være både fylker og kommuner som har interesse av å følge opp de ideene som har kommet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-01-11:
På vegne av representanten Borghild Tenden og meg sjøl vil jeg framsette forslag om seniortiltak for å beholde verdifull kompetanse i skolen.
Ingjerd Schou (Høyre), 2011-01-11:
På vegne av representantene Øyvind Halleraker, Lars Myraune, Gunnar Gundersen og meg selv vil jeg fremsette et forslag om konkurranseutsetting av Kongsvingerbanen. For øvrig vil jeg ønske presidenten et godt nytt år.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-01-11:
Jeg må si at representanten Langelands innlegg overrasket meg ganske kraftig, og jeg synes det egentlig ikke hører hjemme i en debatt om et seriøst og godt gjennomtenkt grunnlovsforslag som til og med Sosialistisk Venstreparti mener har mye for seg, og som de vil utrede konsekvensene av. Jeg vet ikke om det er lov å si meningsløst, men det er iallfall uten mening når representanten Langeland viser til en eller annen slags politisk vingling fra Fremskrittspartiets side når vi har fastholdt vår politikk på viktige områder og derfor ikke har gått inn i en del av de forlikene som representanten Langeland refererte til. Vi har altså fastholdt det vi har sagt til velgerne at vi mener, og da å hevde at det skal være uttrykk for en eller annen slags ustabilitet, må i beste fall være en alvorlig misforståelse. Forslaget går jo ut på at en skal kunne klare å finne frem til brede forlik. Fremskrittspartiet har vært med på flere brede forlik, f.eks. kirkeforliket, som representanten Foss ga som ett eksempel på et godt og bredt samarbeid i denne sal. Forslaget går altså ut på at en skal kunne få til denne type brede og gode forlik og klare å holde dem over tid. Og da, når det foreligger et slikt forslag til behandling, å bli anklaget for å ønske å fremme ustabilitet og vilkårlighet, hører rett og slett ikke hjemme.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-01-11:
Jeg har bare lyst til å si til Langeland at det er forskjell på å være hissig og å være engasjert. Nå er det en forutsetning for at man skal kunne være med på forlik at man blir invitert. Som kjent var ikke Fremskrittspartiet invitert til klimaforliket. Det er vanskelig å bli en del av et forlik man ikke inviteres til. Men jeg synes representanten Langeland gikk ganske langt i å mene at dette forslaget var svært dårlig. Det er derfor litt underlig å lese i innstillingen at de sammen med Senterpartiet mener at dette forslaget er så godt at det bør utredes nærmere. Jeg forstår ikke helt hva som er SVs egentlige standpunkt, men det er kanskje ikke av så veldig stor betydning heller. Jeg synes det er ganske spesielt når Langeland bruker finanskrisen som eksempel. Finanskrisepakken ble vedtatt enstemmig i dette hus. Det var altså ikke regjeringspartiene som viste en usedvanlig og fantastisk innsikt og gjennomføringskraft for å få dette til. Det var samtlige partier i denne sal, i tillegg til at en del av oss hadde en del tilleggsforslag. Når det gjelder SVs vilje til å finne kompromiss, skal også Fremskrittspartiet vise seg fra sin beste side i 2013, men ikke utslette vår egen politikk.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-01-11:
Først: Det kan virke som jeg kom i skade for å be Fremskrittspartiets representanter om å lese Fremskrittspartiets merknader. Det var naturligvis ikke hensikten. Hensikten var å få de andre til å lese Fremskrittspartiets merknader på sengekanten, gjerne i aften, hvis de ikke allerede har gjort det. Jeg er litt overrasket over at representanten Foss mener at dette er et forslag som er underlig og ikke hører hjemme i stortingssammenheng. Jeg er fullstendig uenig. Forslaget føyer seg inn i en rekke av grunnlovsforslag som har hatt til hensikt å sette Grunnlovens bokstav i samsvar med den faktiske konstitusjonelle situasjon. Det er forslagsstillernes utgangspunkt i denne sammenheng. Det skjedde f.eks. i forbindelse med det Kosmo-ledede utvalget, hvor parlamentarismen ble innført i Grunnloven. Det var jo ingen tvil om at vi hadde parlamentarisme i Norge, men det ble altså ikke innført i Grunnloven før i forrige stortingsperiode. Det samme gjelder opplysningsplikt. Det var ingen tvil om at opplysningsplikten var en konstitusjonell bestemmelse, men for å bringe det konstitusjonelle skrift, altså Grunnloven, i samsvar med den faktiske konstitusjonelle situasjon førte man det inn i Grunnloven. Og det er jo årsaken til at forslagsstillerne har ønsket en debatt om disse forholdene: for å se om det er mulig å konsentrere seg om hvilke av disse prerogativene som vi ønsker skal ha kraft som prerogativ, og hvilke som ikke lenger fortjener den statusen i Grunnloven. Jeg er helt overbevist om at det vil være en diskusjon som dette hus også kommer tilbake til, og i ulike sammenhenger vil komme til å diskutere. Så er det jo slik, når situasjonen er blitt slik at forslag i dette grunnlovsforslaget kan resultere i at store, brede politiske forlik vanskeliggjøres, at Fremskrittspartiet altså har kommet til at de ikke ønsker å ta opp disse forslagene. Jeg mener at man fortjener ros for å være ryddig i en sånn situasjon, istedenfor kritikk.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-01-11:
La meg først si at jeg i all hovedsak deler de betraktningene som representanten Kolberg ga uttrykk for fra talerstolen nå. Men jeg vet ikke om det er jeg som er utydelig, eller om muligens representanten Foss med vilje misforstår. Jeg siterte ham ikke på at ikke grunnlovsforslag hørte hjemme i salen, men på at denne typen forslag – som var karakteristikken han brukte i sitt innlegg – ikke hørte hjemme her. Det er jeg grunnleggende uenig i. Det er også feil når representanten Foss mener at vi ikke fremmer disse forslagene fordi vi er redd for at de blir nedstemt. Da kan ikke representanten ha fulgt nøye med i det jeg har sagt. Årsaken til at vi ikke vil fremme disse forslagene, er at de ved å bli vedtatt ville være i strid med forslag Fremskrittspartiet vil støtte senere. Og vi er såpass ryddige at vi vil støtte det forslag som er i tråd med det brede forlik i Stortinget, og derfor ikke vil gå inn for forslag som vil kunne bidra til å vanskeliggjøre den gjennomføringen.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-01-11:
Det var representanten Lundteigens innlegg som provoserte meg litt til å gå opp, for det var basert på noen ganske så åpenbare misforståelser og også en ganske livlig fantasi, egentlig. Jeg kan ikke skjønne hvor han har det fra at jeg bare snakker om «heltidsbruk». Det har vært lange tradisjoner for, og kommer også til å prege norsk landbruk framover, en kombinasjon av mange forskjellige typer bruksformer, og særlig deltidssysselsetting på bruk. Men det var det jeg nettopp sa, at for å få til det er muligheten for alternativ sysselsetting viktig. Det ser man ganske klart av statistikken: Fraflyttingsproblematikken og tomme bruk er meget framtredende der alternativ sysselsetting ikke er mulig. I visse deler av Nordland tror jeg 40–45 pst. av gårdsbrukene står tomme, nettopp fordi man er langt unna alternativ sysselsetting. Og for å kunne koble dette opp mot at det blir «selskapsjordbruk» i norsk landbruk, skal man ha ganske livlig fantasi. Det er lite som ligger til rette for store selskapsformer i norsk landbruk, selv om det også kan bli et innsmett i visse deler av norsk landbruk. Jeg tror ikke at man ville ta skade av det heller om man åpnet for bl.a. AS-formen, men det er langt utenfor det vi diskuterer i dag. Så sier Lundteigen at vi har en eiendomsrettsdefinisjon uten plikter og rettigheter. Det er jo nettopp det motsatte. Jeg har tro på at den beste måten å forsvare verdiene på ute, er at man synliggjør dem også gjennom overdragelser, og at det er det som sikrer at man opprettholder kvaliteten på norske gårdsbruk. Jeg kan ikke se hvordan Lundteigen kan opphøye odelsretten til å være den beste forsvarer av det. Hvorfor kan vi da se at veldig mange bruk ikke skifter eier før de går til dødsbobehandling, og at det er ganske dårlig kvalitet på veldig mye av infrastrukturen på bruket? Det er nettopp fordi man har hatt i hvert fall en halv eller nærmere én generasjon uten særlige investeringer i mangel på klarhet med tanke på om noen i det hele tatt vil overta? Så jeg tør påstå at en friere omsetning av landbrukseiendommer ville fremme kvaliteten og investeringsviljen ganske kraftig innenfor det norske landbruket. Jeg synes jo Lundteigen sånn sett burde ta inn over seg når han står og snakker om det selveiende jordbruket der man har kobling mellom drift og eie, at 40 pst. av norsk landareal i dag er leid. Da går det ikke an å stå og snakke ut fra en situasjon som ikke er der lenger. Man må i hvert fall ta realitetene inn over seg. Og så til det siste, hvor han snakker om inngrep i eiendomsretten og privilegier som en motsetning: Jeg vil jo si at det er nettopp det: Når man gjør inngrep i eiendomsretten, skaper man privilegier. Sånn sett er representanten Tetzschner og jeg helt på linje.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-01-11:
Det var henvisningen til Høyres syn på eiendomsretten som fikk meg til å gripe ordet, fordi vårt syn på eiendomsretten er positivt, det er usvekket, og det er prinsipielt. Vi ønsker spredning av eiendomsretten. Odelsinstituttet bidrar ikke til det. Det bidrar til en merkelig køordning i forbindelse med arveoverganger. Nå la jeg merke til at Venstre brukte et eksempel fra India. Jeg synes det kanskje er mer naturlig å hente eksemplet fra Nicaragua, hvor altså tusen familier syntes det var en utmerket idé at de tusen familiene til enhver tid hadde reservert 80 pst. av Nicaraguas landeiendommer. Det er også et odelsinstitutt. Vi ønsker altså en demokratisering ved at man bringer nærhet mellom dem som lever av et bruk, og dem som eier det. Det eksemplet ble heller ikke dradd i tvil av representanten Lundteigen at det kan komme som en løsning sett utenfra mennesker uten noen røtter i bygda som påberoper seg et slektskapsforhold, og som fortrenger dem som faktisk har drevet bruket opp gjennom lang tid, gjennom leie- eller forpaktningsinstitutter. Jeg er enig med representanten Lundteigen i at boligmarkedet fungerer utmerket. Det gjør det jo fordi man har satset på selveie i Norge, uten noen særlige restriksjoner. Hvis man skulle sammenligne, altså innføre et slags odelsinstitutt i vanlig boligmasse, ville det bety at folk kunne komme og innløse tante Agathes leilighet i Thorvald Meyers gate fordi hun hadde bodd der en gang i 1930-årene, uansett om det hadde vært noen som hadde bodd der imellom. Det er selvfølgelig viktig at vi har en moderne og tilpasset eiendomsrett, som betyr at man også kan reise kreditt og ta opp lån for å gjøre de investeringene som er nødvendige. Da vil jeg igjen henvise til miljøet på Ås. Nå er det ikke slik at jeg tar alt som er skrevet der ute, for god fisk, men man bør i hvert fall interessere seg for det når de som kjenner fagfeltet, sier at dette har ført til en uttørking av kreditten, som kunne ha vært brukt til omstilling i landbruket.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-01-11:
Jeg skal ikke blande meg inn i diskusjonen mellom SV og Fremskrittspartiet om hvem som har vært med på flest reformer. Jeg må bare minne SV og ikke minst representanten Langeland, som har lang fartstid på Stortinget, om at SV har stått utenfor to brede skatteforlik, men har samtidig blitt dratt inn i begge to – etterpå. Men de var aldri med da det skjedde, de bare fulgte med i dragsuget etterpå. Men så til spørsmålet om presidentskapet trenger en tur til Sverige for å få vite hva som skjer der. Jeg gjør bare oppmerksom på det som står i innstillingen, nemlig at det har vært en ganske bred utredning tidligere både av langtidsbudsjettering og ulike former for semikonstitusjonelle vedtak. Da studerte man forholdene både i Sverige og i andre av våre naboland. Det er riktig at Sverige har et system med langtidsbudsjettering, men hvordan det praktisk virker, må jeg nok si ligner mer på våre nasjonale transportplaner, som selvfølgelig er gode planer, men som forutsetter vilje til hvert år å bevilge like mye som lovet til veier, uavhengig av konjunkturer og politisk vilje – hadde jeg nært sagt. Det var et enstemmig utvalg under ledelse av daværende representant Gudmund Restad som konkluderte med at det ikke var noe godt å finne i det svenske systemet. Det er riktig at svenskene har nådd lenger i forskningsopptrapping enn Norge. Det skyldes jo både at de har hatt politisk ambisjon om å gjøre det, og at de har en industri som skyver på for å få det, for de har en industri med høyere forskningsandel enn man har i andre nordiske land. Men å tro at det er semikonstitusjonelle vedtak som har ført til det, er en overdreven tro på lover og systemer som jeg nesten ikke trodde at SV skulle være eksponent for, iallfall var det ikke slik da jeg kom inn på Stortinget at det var sosialisme – men vi får se.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-01-11:
Forslagsstiller Anders Anundsen, kontroll- og konstitusjonskomiteens leder, sa nylig i sitt innlegg at det er umulig å behandle alle prerogativene under ett. Men han har samtidig fremmet et forslag om at Stortinget skal gjøre det. Det fremstår som noe underlig, for å si det forsiktig. Det er også relativt uvanlig at man anbefaler sitt eget parti å lese merknadene. Ofte pleier man å anbefale å støtte et forslag, men i denne saken er det ikke noe forslag om å støtte det forslag som er fremmet. Forslaget er fremmet av Anders Anundsen, Bård Hoksrud, Carl I. Hagen og Lodve Solholm, alle fra Fremskrittspartiet, og Fremskrittspartiet går imot forslagene. Det er en relativt underlig debatt, om jeg så skal si det, særlig tatt i betraktning av at det dreier seg om grunnlovsforslag. Komiteen sier enstemmig at prerogativene «ikke har vært til hinder for en praktisk arbeidsdeling mellom Stortinget og regjeringen». Så man er med andre ord fornøyd med den situasjonen som er, og fremmer samtidig forslag om å endre den – fra Fremskrittspartiets side. Det fremstår også som en noe uvanlig arbeidsmetode. Så har Fremskrittspartiet skrevet en ganske lang innstilling som, uten å si noe galt om juridiske studenter, fremstår som en interessant oppgave i juridiske studier, men en noe merkelig konstruksjon i stortingssammenheng, om jeg så skal si. Den konkluderer altså med å gå imot de forslag man selv fremmer, men begrunnes med at det er interesse for en debatt om dette. Men det lukker jo øynene for at Stortinget faktisk kontinuerlig diskuterer maktforholdet og maktbalansen mellom storting og regjering. Jeg bare viser til at det i innstillingen faktisk redegjøres historisk for hvordan Stortinget har tatt for seg disse maktforholdene, sak for sak, konkludert og hatt en oppfatning. Også Fremskrittspartiet har deltatt i den prosessen på en konstruktiv måte. Så det er ikke grunnlag for å si at dette er noe Stortinget ikke vil diskutere eller ikke har diskutert. Det er til løpende diskusjon, og det har vært fattet vedtak om det. Til slutt vil jeg bare si at SVs merknad til slutt i innstillingen, om grunnlovsparagraf 26, også fremstår som en slags historisk markering av at man fortsatt er opptatt av krig og fred og sånn, for å si det litt uhøytidelig. Konklusjonen er at man i grunnen er fornøyd med situasjonen som den er, og praksis slik den er i dag, at bestemmelsen står, men at det selvfølgelig er praksis for at det er brede drøftelser mellom storting og regjering når det gjelder saker som angår norsk deltakelse i krig og krigslignende situasjoner.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-01-11:
Jeg vil bare for ordens skyld si at jeg ikke vil ha det sittende på meg at jeg skal ha sagt at grunnlovsforslag ikke hører hjemme i nasjonalforsamlingen. Det har jeg aldri sagt og aldri ment, men når jeg har tillatt meg å karakterisere forslaget som underlig, er det fordi representanten Anundsen jo selv sa at det er umulig å behandle alle prerogativer under ett, altså alt fra å erklære krig til å benåde og til å utnevne regjering. Samtidig har han jo fremmet dem under ett, på en måte. Jeg er altså enig i det siste som representanten sa, om at det ikke er mulig å behandle dem under ett – det har da heller ikke Stortinget gjort tidligere – men jeg er uenig i det representanten har gjort, nemlig allikevel å fremme dem under ett. Samtidig fremstår det selvfølgelig som noe underlig at et forslag som er fremmet av representanter for ett parti, heller ikke får disse partiers støtte. Nå er det jo ikke ulovlig å ombestemme seg, og det er slett ikke slik at en forutsetning for å stemme for et grunnlovsforslag er nær sagt at det skal bli vedtatt. Jeg har også selv vært med på å fremme grunnlovsforslag i tidligere storting som har blitt nedstemt – også med deltagelse av representanter fra mitt eget parti. Men la meg si det sånn: Det er håp om at det som er et mindretall, kan bli et flertall. Så det å si at man ikke støtter det fordi det ikke får flertall, synes jeg i seg selv er en relativt dårlig begrunnelse.