Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-01-11:
Arbeidet med samfunnssikkerhet og terrorberedskap har gjennom mange år vært gjenstand både for flere utredninger og for endringer. Stortinget har behandlet en rekke saker som berører dette viktige temaet. Deler av arbeidet for å beskytte samfunnet mot terror og undergravende virksomhet er av en slik karakter at innsynet i det må være begrenset, både for allmennheten og for deler av det politiske miljø. Grunnene er åpenbare, men det reiser selvsagt dilemmaer med hensyn til den demokratiske og parlamentariske kontrollen. Derfor er det også opprettet et eget kontrollorgan, som på Stortingets vegne skal føre kontroll med at de aktuelle tjenestene utøver sin virksomhet innenfor de rammer som er trukket opp. De endringer som er skjedd i det internasjonale trusselbildet, reiser nye krav til nødvendige mottiltak, noe som bl.a. medfører at det sivile samfunn i sterkere grad blir berørt. Vi merker det ikke minst som flypassasjerer. Dette fordrer igjen større åpenhet om begrunnelsen for de tiltak som iverksettes. Dette er også bakgrunnen for at Politiets sikkerhetstjeneste legger ut en årlig trusselvurdering på sine hjemmesider. Justisministeren har i svar på spørsmål fra Stortinget sagt at han ønsker mer åpenhet og informasjon til Stortinget, og for så vidt til allmennheten, om PSTs virksomhet og ressurssituasjon. Flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen peker i sine merknader på at det er behov for at Stortinget holdes systematisk og jevnlig informert om de vurderinger som gjøres rundt trusselbildet og samfunnssikkerheten. Stortingets behandling av EØS-utvalgets årsmelding er en del av dette arbeidet. Stortingets forsvarskomite er tillagt oppgaver på dette området. Stortingets president mottar jevnlig orienteringer, og Regjeringen vil, som også representanten Inge Lønning pekte på, til enhver tid kunne gi orienteringer til Stortinget, enten i plenum – om nødvendig i lukket møte – eller til den utvidede utenrikskomiteen. Som representanten Lønning sa, er behovet for informasjons- og konsultasjonskanaler mellom regjering og storting på dette området godt dekket. Skulle man ønske å styrke denne informasjonen ytterligere, peker kontrollkomiteen i sine merknader på den mulighet å endre forretningsordenen § 13, slik at også justisministeren gis anledning til å anmode om å få orientere den utvidede utenrikskomiteen uten å ha med seg utenriksministeren, slik Inge Lønning pekte på var praksis, men at man altså gav en mer direkte åpning. Presidentskapet sier at dette reiser en del problemstillinger, og at de vil komme tilbake til dette. Det er altså bred enighet om at dette området reiser nye utfordringer og krav til informasjon, både mellom regjering og storting og mot offentligheten. Representanten Inge Lønning pekte på en del formelle forhold knyttet til representantforslaget fra bl.a. Carl I. Hagen og Siv Jensen. Jeg skal gå litt mer inn på de substansielle problemstillingene knyttet til innholdet i forslaget. Flertallet både i Presidentskapet og i kontrollkomiteen mener at dette forslaget ikke er noe godt svar på de utfordringene vi står overfor på dette området. For det første kan det reises betydelig tvil om det foreslåtte mandat for en slik komite er i overensstemmelse med Grunnloven § 3. Mandatet går langt inn i det operative og derved inn i den utøvende makts ansvarsområde. Ifølge forslaget skulle en slik komite bl.a. ha til oppgave å drøfte med Regjeringen viktige spørsmål om antiterrorarbeid, beredskapsplaner samt de operative sikkerhetstiltak, ikke bare overfor etater og institusjoner, men også overfor myndighetspersoner, og slike drøftelser skulle finne sted før viktige beslutninger fattes. Stortinget er godt egnet til mye fornuftig, men som utøvende og operativt organ er det ikke det mest egnede. Det er jo derfor vi har delt ansvaret mellom en lovgivende og bevilgende myndighet og en utøvende myndighet. Til å fylle en så operativ og utøvende rolle som den som denne komiteen skulle spille, skulle man altså sette Stortingets president og visepresident, de parlamentariske ledere og ledertroikaen i forsvarskomiteen og justiskomiteen. I dagens storting ville det vel bli i alt 15 personer, som for det første ikke gjenspeiler Stortingets sammensetning, slik alle de øvrige av Stortingets organer gjør. For det andre ville denne forsamlingen være blant de fremste kandidatene blant myndighetspersoner til å bli gjenstand for trusler og derved mulige beskyttelsestiltak. Nå er stortingsrepresentanter ikke omfattet av habilitetsreglene, men jeg tror det ville vært noe uryddig om Stortingets president eller en av de parlamentariske lederne skulle være objekt for konsultasjon i en slik komite om aktuelle tiltak i en trusselsituasjon rettet mot egen person. Denne sammensetningen reiser mange spørsmål: Hvilken vekt skulle Regjeringen legge på de råd som ble gitt i komiteen? Hvem skulle ha ansvaret i etterkant, Regjeringen eller sikkerhetskomiteen? Det at slike konsultasjoner skulle gjøres i forkant, er operativt sett lite heldig, for å si det forsiktig. Den kvelden i april i 1986 da Willoch-regjeringen stilte kabinettsspørsmål og vi hadde en regjeringskrise, ble det ringt inn en trussel mot Arbeiderpartiets parlamentariske leder. Kort tid etter var politiet på plass her i huset. Hadde dette forslaget vært realisert, skulle det altså først vært innkalt til møte i sikkerhetskomiteen for å drøfte hvilke tiltak som skulle iverksettes. Flertallet og mindretallet deler forslagsstillernes ønske om at Norge skal være best mulig rustet til å motstå kriser og terror. Men å klusse til ansvars- og arbeidsdelingen mellom den lovgivende og den utøvende makt, slik forslaget om en egen sikkerhetskomite gjør, er ikke noe godt bidrag til dette.