Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Gode, likeverdige offentlige tjenester ligger en sosialdemokrat varmt rundt hjertet. Det er kanskje det aller, aller viktigste i et samfunn som er preget av og skal gi alle mennesker like muligheter. Nav-reformen er et konkret resultat av det – av ønsket om å skape muligheter for mennesker i Norge som enten befinner seg i en alvorlig livskrise eller for den saks skyld trenger Nav av andre grunner. Bærebjelken i velferdsstaten vår er at folk kan få seg nye muligheter, og at man klarer å komme tilbake i jobb hvis man trenger hjelp og støtte fra hjelpeapparatet. Det har vært en styrke i gjennomføringen av Nav-reformen at det har vært et bredt politisk flertall som har stått bak. Stortinget har ved flere anledninger diskutert Nav, og det har stort sett vært bred oppslutning rundt grunntanken om reformen. Det er noe av det som jeg også synes er gledelig når en nå skal begynne å oppsummere debatten her i dag. Det er fortsatt sånn at de politiske partiene og Stortinget har tro på at man skal lykkes med gjennomføringen av Nav-reformen. Det betyr ikke at man ikke ser at det er skjær i sjøen, og at det er ting som fortsatt skal forbedres i Nav, men troen på at man skal lykkes og komme fram til en bedre arbeids- og velferdsforvaltning enn den vi hadde før, er til stede. Jeg har også lyst til å si at det er veldig lett å glemme hvordan verden var i gamle dager – og gamle dager er i dette tilfellet fire år. Jeg jobbet i sin tid i Nav – i sosialtjenesten. Jeg husker – nå er jeg tilbake i 2003 – at jeg måtte booke meg inn for en samtale med den gang Aetat, og jeg måtte vente i tre uker sammen med brukeren på å få den samtalen. I dag løses det gjennom at folk jobber tett: Man sitter rundt samme bord, man har et felles ansvar for den brukeren som kommer inn døra. Kasteballproblematikken har flere også vært inne på her i dag. Det var sånn at folk måtte gå fra kontor til kontor – veldig ofte gikk de den veien alene. Veldig ofte var det det ene kontoret som sendte personen videre til neste kontor, og ikke fulgte over. Verden var definitivt ikke perfekt før heller. Det samme gjaldt også IKT-systemer – det var ikke sånn at de kommuniserte i gamle dager heller. Nå kommuniserer de bedre fordi det har vært investert ganske betydelige midler i IKT – ikke nok, for det er ikke noe fullverdig saksbehandlingsverktøy i Nav. Men det er en start – man er på vei. Det foregår en viktig og riktig utvikling. Det er noen som har vært inne på det med helserefusjoner. Det er klart at brukerne, som før kunne komme på Nav-kontoret og få hjelp til å fylle ut et skjema, komme dit med reiseregningene sine og få egenandelskortet over disk, oppfatter at det som har skjedd, er et tilbakeskritt og har gitt dem dårligere service. Vi skal huske på at de aller fleste av oss, de aller fleste av de over millionen mennesker i Norge som får frikort hvert eneste år, vil helst ikke gå på Nav-kontoret. Vi trenger gode IKT-løsninger som gjør at dette skjer mer automatisk enn i dag. Når vi samtidig da kan koble det på Navs behov for å frigjøre ressurser for å gi enkeltmennesker bedre hjelp på Nav-kontoret – kanskje få flere ut i jobb og gi bedre og tettere oppfølging – så er det bra, så er det positivt. Det er kanskje sånn i etterpåklokskapens lys, at vi politisk heller ikke har vært tydelige nok på å si: Ok, noen brukere er nødt til å endre atferd, også i forbindelse med Nav-reformen. Vi lykkes ikke hvis vi skal bruke mye offentlige ressurser på enkle arbeidsoppgaver som vi heller kan løse ved hjelp av IKT, og derved sitte igjen uten ressurser til å hjelpe dem som kanskje virkelig trenger tung og langvarig støtte og hjelp for å komme seg tilbake i arbeid. Jeg mener det er rett prioritering, og jeg mener det er god politikk å effektivisere offentlig sektor samtidig som vi kan gi brukerne bedre tjenester. Så har jeg lyst til å si at arbeidet med nye virkemidler i Nav er hjertet av Nav-reformen. Det gir innbyggerne bedre tjenester. Jeg har møtt mange opp igjennom som har sagt at kvalifiseringsprogrammet har gitt dem nye muligheter, at arbeidsrettet rehabilitering er et tilbud som det har vært et skrikende behov for, og at mer fleksible arbeidsmarkedstiltak betyr mye for dem. De siste av de innholdsreformene som var forankret i St.meld. nr. 9 for 2006–2007 – arbeidsavklaringspenger – kom på plass 1. mars i år. Der også skjer det jo en viktig utvikling. Folk får rett og plikt til en arbeidsevnevurdering. Det skal gi bedre tjenester, men samtidig tror jeg også det er lurt – «lurt» er kanskje ikke det rette ordet, men det er viktig å huske på, som representanten Forsberg var inne på, at blant de 95 000 menneskene som nå kommer over på arbeidsavklaringspenger, kan det hende at det finnes mennesker som skal ha en uførepensjon. Da må man praktisere unntaksregelverket rundt det med meldekort på en smidig måte, spesielt knyttet til de gruppene som har vært på tidsbegrenset uførestønad, og som kanskje egentlig burde hatt en uførepensjon eller et lønnstilskudd – eller en annen type virkemiddel. Det har jeg lyst til å understreke fra denne talerstolen. Oppsummert: Ja, det er alvorlig når en etat ikke får godkjent regnskapene sine. Mye har skjedd i etterkant av det. Verden var ikke perfekt før, og brukerne får det bedre dag for dag. Utviklingen går i riktig retning.