Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Fyrst vil eg opplysa at det ikkje er grunnlag for å hevda at talet på alvorlege depresjonar aukar blant norske born og ungdommar. Vi har ingen undersøkingar eller statstikk som støttar ein slik påstand. Det vi veit frå internasjonal forsking, er at det er funne ein viss auke når det gjeld lettare depresjonar blant born og unge, medan førekomsten av alvorlege depresjonar i barne- og ungdomsbefolkninga har halde seg stabil gjennom mange år. Ved alvorlege depresjonar blant born og ungdom ligg det oftast føre ein disposisjon for å utvikla ein depresjon, det vil seia at den unge ber på noko sårbart som kan utvikla seg til alvorleg depressiv tilstand. I slike tilfelle kan medisinar ha ein gunstig effekt dersom den unge også får anna støtte og oppfølging. Alvorlege depressive tilstandar bør alltid allmennhelsetenesta eller spesialisthelsetenesta behandla og følgja opp innanfor barne- og ungdomspsykiatrien. Det kan verka uheldig å omtala verknadsfull psykofarmaka som er ordinert frå lege, som ei lykkepille. Denne typen medisin blir brukt med god effekt som fyrstehandsmiddel ved alvorlege depresjonar. Lettare depresjonar går som oftast over og har som regel samanheng med livskriser der den depressive reaksjonen kan vera ein normal reaksjon på ein stressande situasjon eller uventa tapsoppleving som barnet eller den unge ikkje utan vidare meistrar. Med rett hjelp frå dei nærmaste omgivnadene eller frå hjelpeapparatet vil slike symptom til vanleg avta eller forsvinna heilt etter ei tid. Men vi skal likevel ikkje bagatellisera at born kan utvikla lettare depresjonar m. a. i samband med samlivsbrot hos foreldra. I høve til situasjonsutløyste depressive reaksjonar vil ikkje medisinering vera det beste, men at dei nærmaste er til stades, følgjer opp og støttar oppunder borna eller dei unge. Vi har ikkje presise nok data til å slå fast under kva samanhengar vedvarande og alvorleg depresjon hos born og ungdom oppstår og blir halden ved like. Det vi veit, er at slike tilstandar som regel har samansette årsaker, der både biologi- og miljøfaktorar spelar inn. Vi veit òg at born og unge som lever isolert utan eit stabilt sosialt nettverk, generelt sett har ein større risiko for å utvikla vedvarande psykiske og sosiale vanskar enn andre born. Familiepolitikken dei siste 15 åra har primært vore tiltak for å sikra barnefamiliane best mogeleg rammevilkår. Det gjeld både økonomisk ved barnetrygda og ved å utvida omsorgspermisjonen i tilknyting til fødslar. I tillegg har vi innført kontantstøtta til småbarnsfamiliane for å dempa presset på familiane medan borna er små. Når kvinner tek meir del i lønna arbeid, har det også ført til ei stor satsing på å byggja ut fleire og varierte barnehagetilbod. I tillegg er det etablert andre tilsynsordningar for skuleborn. Gjennom foreldrerettleiingsprogram og samlivstiltak har statlege styresmakter hjelpt til med å støtta og styrkja foreldrerolla i barnefamiliane. Siktemålet med dei tiltaka eg nemnde til sist, er m. a. å førebyggja psykososiale vanskar hos born og unge. Etter mi vurdering verkar det høgst usannsynleg at nokon av desse nemnde familiepolitiske ordningane har ført til alvorlege depresjonar hos den oppveksande slekt. Tvert imot syner undersøkingar at foreldre stadig bruker meir tid til samvær med borna sine. Det er heller ikkje dokumentert at born og unge med utearbeidande mødrer har dårlegare psykisk helse enn andre born. Hovudutfordringa er, slik eg ser det, å gjera foreldre, andre vaksne og hjelpeapparatet i stand til å støtta og hjelpa born gjennom ulike typar kriser. Det skjer t.d. gjennom ein aktiv familiepolitikk der ein m.a. legg til rette for at born og foreldre kan bruka meir tid saman.