Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
En av verdenssamfunnets for tida største utfordringer er situasjonen i Afghanistan, et land som var herjet av krig og vanstyre i flere tiår. Noe måtte gjøres, både for å sikre interessene til landets innbyggere og fordi situasjonen i Afghanistan var en trussel mot det internasjonale samfunnet. Norge har deltatt i Afghanistan siden januar 2002, og vi er der for å bidra til stabilitet, sikkerhet og utvikling etter anmodning fra FNs sikkerhetsråd og afghanske myndigheter. Dersom verdenssamfunnet ikke hadde bidratt, kunne alternativet blitt at landet hadde blitt kastet ut i en ny og blodig borgerkrig. Norge har omtrent 500 kvinner og menn i den internasjonale ISAF-styrken. Norge – og verdenssamfunnet – er ikke i Afghanistan fordi vi ønsker å legge nye landområder under oss. Vi skal ikke på noen som helst måte ta over Afghanistan. Nei, vi er der fordi vi – sammen med over 40 andre land – skal sikre sikkerheten for afghanerne, slik at de sjøl kan bygge opp sitt eget land. Vår militære tilstedeværelse i Afghanistan er av midlertidig art. Når sikkerheten er tilstrekkelig til at afghanerne sjøl kan ta over, trekker de internasjonale styrkene seg ut. På samme måte som det ikke er et mål å bli værende lengst mulig i Afghanistan, bør det heller ikke være noe mål å trekke seg ut raskest mulig. Vi er der – sammen med våre allierte – akkurat så lenge som det trengs. I stedet for å føre en debatt om år og måneder bør vi føre en debatt om hvordan og når vi når våre mål, og målet må være at situasjonen i Afghanistan skal bli så bra at de klarer seg uten de internasjonale styrkene. Norges og øvrige lands engasjement i Afghanistan bør ikke være en debatt om norske interesser. Debatten bør ikke bli en debatt om en er for eller imot NATO, for eller imot FN eller for eller imot militære operasjoner. Nei, debatten bør dreie seg om hvordan vi etablerer et Afghanistan som er trygt og godt å bo i for afghanerne, og som ikke lenger utgjør noen sikkerhetsrisiko for verdenssamfunnet. Regjeringa og stortingsflertallet står fast ved et fortsatt bredt og langsiktig engasjement i Afghanistan, noe som innebærer både sivile og militære virkemidler. Norge er en av de største bidragsyterne til sivil oppbygging i landet. Norges nærvær i Afghanistan skal bidra til sosial og økonomisk utvikling i landet og til stabilitet i regionen. Det skal vi gjøre ved å bidra til at afghanerne sjøl etter hvert blir i stand til å ta ansvar for egen sikkerhet og utvikling. I tillegg må vårt nærvær bidra til å styrke FNs koordinerende rolle. La meg understreke at det ikke finnes noen militær løsning på konflikten i Afghanistan. Det må finnes en politisk løsning. Og den må være afghansk forankret. Men på veien mot en slik politisk løsning vil altså det militære nærværet være påkrevd – ikke for å avgjøre konflikten, men for å skape sikkerhet til å gjøre politisk og økonomisk utvikling mulig. Det er ikke til å legge skjul på at åtte år etter at det internasjonale samfunnet engasjerte seg militært i Afghanistan, er sikkerhetssituasjonen fortsatt svært krevende. Mest alvorlig er det i sør og øst, men også i nord merker våre styrker et økt trusselnivå. Norge skal aktivt legge til rette for at afghanske myndigheter gradvis overtar lederansvaret for sikkerheten i Faryab-provinsen. Derfor er det avgjørende å styrke opplæringen av den afghanske hæren og det afghanske politiet. La oss ikke glemme at vi er gjester i Afghanistan. Det innebærer at vi må ha et afghansk perspektiv på vår innsats. Det betyr også at vi må ta afghansk kultur og tradisjon på alvor, og at vår vestlige standard derfor er en dårlig målestokk. Skal vi lykkes i Afghanistan, må vi lytte til afghanske ønsker og behov. Bare slik kan verdenssamfunnet og afghanerne sjøl lykkes i Afghanistan.