Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
For Arbeiderpartiet er det offentlige velferdstilbudet det sterkeste virkemiddelet for å omsette politiske verdier til virkelighet. Det er vårt sterkest virkemiddel for å gi folk flest en grunnleggende trygghet, velferd og frihet. Og det er vårt sterkeste virkemiddel for å nå målet om like muligheter for alle. Derfor er det også så avgjørende at vi hele tiden påser at tjenestene rettes inn mot brukernes ønsker og behov, og de må være fleksible, de må være tilgjengelige, og de må ha høy kvalitet. Samtidig er det avgjørende at vi hele tiden spør hvordan vi kan bruke ressursene på en best mulig måte, bruke samfunnets samlede ressurser best mulig, og hvordan vi kan få mest mulig velferd ut av det vi bruker i den offentlige sektoren. Vi må ha kraft til å overføre ressurser fra sektorer med synkende behov til dem med økende behov og fra administrasjonen til tjenester for brukerne. Det var også grunnlaget da arbeiderpartiregjeringen satte i verk den største og mest systematiske fornyelse av offentlig sektor som vi antakelig noen gang har sett her i landet. Fritt sykehusvalg er ett eksempel på å sette brukerne i sentrum. Men brukerorientering forutsetter også at forvaltningen blir flinkere til å samarbeide. De færreste har et klart bilde av at trygdekontoret er statlig og sosialkontoret er kommunalt. Vår oppgave er å gjøre tjenestene best mulig tilgjengelige. Derfor er målet om offentlige servicekontorer med én dør og én skranke i alle kommuner et svar på det, samtidig som døgnåpen forvaltning var og er et annet viktig svar på det. Vi må gjøre forskrifter og rapportering enklere. Hundrevis av forskrifter ble fjernet under den forrige regjeringen. Hundrevis at rapporteringsordninger ble fjernet. Det må selvfølgelig videreføres. «Kjekt å ha» er et «umulig prinsipp for rapportering og kontroll», som Jørgen Kosmo så treffende uttalte i fjorårets redegjørelse. Samtidig må vi få mer velferd for pengene. Derfor flyttet Stoltenberg-regjeringen 400 politistillinger fra administrasjonen til aktivt politiarbeid. Derfor omorganiserte vi ligningsforvaltningen slik at flere kunne jobbe med kompliserte ligningsoppgaver og færre med det de gjorde i tiden før vi begynte å levere selvangivelsen på Internett. Derfor omorganiserte vi universitetssystemet, med raskere utdanningsløp og større mulighet til å være heltidsstudent. Det frigjør betydelige arbeidskraftressurser. Derfor omorganiserte vi Forsvaret til å tilpasse seg en ny sikkerhetspolitisk situasjon. Derfor omorganiserte vi Posten, og slo sammen elleve etater på helseområdet til tre, for å nevne noe. Få har uttalt at det ble gjort for lite og for sakte. Jeg merket meg imidlertid at komiteens leder ved åpningen av debatten i dag uttalte at Arbeiderpartiets fornyelsesarbeid bare var et lite «skritt på veien». Da må jeg si at jeg har forventninger til hva denne regjeringen vil gjøre de neste 16 månedene. Jeg oppfatter vel snarere at den nye regjeringen varsler at den vil videreføre det arbeidet Stoltenberg-regjeringen satte i verk. Det er bra. Så langt har vi imidlertid ikke sett nye, store, strukturelle grep, slik den forrige regjeringen gjennomførte. Det er viktig at Regjeringen fortsatt fokuserer på det, f.eks. ved å følge opp Stoltenberg-regjeringens initiativ til å forenkle og slå sammen statlige tilsyn. Det er også viktig at Regjeringen følger opp – slik den har gitt signaler om – Stoltenberg-regjeringens opplegg for å legge all ny statlig virksomhet utenfor Oslo. Det er viktig for å sikre god regionalfordeling av arbeidsplassene og å sikre befolkningen i alle deler av landet god tilgjengelighet til statlige tjenester. Men det er også en styrke for virksomhetene å få tilgang til motivert arbeidskraft også utenfor Oslo. Vi må særlig fokusere på mulighetene for å tilføre ny virksomhet til steder som i særlig grad er negativt berørt av offentlige omstillinger. Så er det grunn til å advare mot Regjeringens varsel om økt vekt på private helsetjenester og private skoler. Det er en politikk for økte forskjeller. Vi bør vokte oss for en situasjon hvor de ressurssterke og velstående utvikler et kvalitetstilbud for seg selv, mens grunnlaget for tilbudet til folk flest svekkes. Økt vekt på stykkprisfinansiering vil etter sin natur bety at de som har størst kundegrunnlag, står sterkest. Summen vil kunne bli et svekket tilbud i distriktene, hvor kundegrunnlaget er mindre. Der Norman varsler ny politikk, varsler han derfor et samfunn med økte forskjeller mellom sosiale grupper og mellom distrikter. Det er der de politiske skillelinjene ligger, fordi Regjeringen i så fall svekker mulighetene til å gi like tilbud til alle.