Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2019-06-11:
Den frie, redaktørstyrte pressen er en grunnstein for demokratiet vårt. Mediene ser makta i kortene, legger til rette for debattene som tar oss videre, og informerer oss alle. I Norge er vi heldige. Den frie pressen er sterk i landet vårt, og vi har et mangfold av medier som nær sagt ingen andre så små språkområder eller land er i nærheten av. Men vi kan heller ikke ta det for gitt, for verken den frie, redaktørstyrte pressen eller mediemangfoldet vårt har kommet av seg selv. Uten mediepolitikken forankret i Grunnlovens infrastrukturkrav kunne det sett annerledes ut. I vår tid er også den frie pressen og mediemangfoldet vårt under press. En av de største utfordringene for norske mediehus i dag er framveksten av de globale teknologigigantene, multinasjonale selskaper som Facebook og Google. Stadig mer innhold styres gjennom disse kanalene istedenfor gjennom norske redaksjoner. Det har særlig to alvorlige konsekvenser. For det første støvsuger Google og Facebook det norske annonsemarkedet. De ledende dagsavisene har siden 2013 mistet 2,3 mrd. kr i annonseinntekter. Så store tap av inntekter er ganske alvorlig for redaksjonenes evne til å dekke både bredde og dybde. For det andre har de ikke-redaktørstyrte mediene fått stor makt over informasjonsflyten og det offentlige ordskiftet. Håpet om den demokratiserende effekten av sosiale medier har heller snudd til en frykt for monopolmakt, for algoritmestyrt offentlighet og for plattformer der hets, trusler og skadelig innhold blir spredt umoderert. Facebook slår altså ned på bildet av napalmjenta fra Vietnamkrigen og skreddersyr informasjon til oss, men sier de samtidig ikke klarer å ha ressurser til å hindre skadelig innhold. Dette – konkurransen fra de mektige teknologigigantene med deres ikke-redaktørstyrte tjenester – er den største utfordringen for mediemangfoldet vårt, for den frie pressen og for ytringsklimaet ikke minst. Men det finnes ikke et eneste tiltak for å gjøre noe med de største utfordringene i denne mediemeldingen. I stedet legger regjeringen opp til en kunstig konflikt mellom lokalaviser og de riksdekkende, meningsbærende avisene gjennom å si at mediestøtten skal opp for lokalaviser, som er vel og bra, men samtidig fryses nivået på støtten totalt. Da går regningen til aviser som Vårt Land, Nationen og en del av Medie-Norge som virkelig utgjør mediemangfoldet i praksis. Det sier noe om regjeringens manglende ambisjoner for demokratiets grunnstein og for å møte de virkelig store utfordringene mot mediene når vi står her og krangler om småpenger samtidig som Google og Facebook stikker av med milliarder rett bak ryggene våre. I 2017 hadde Google 1 mrd. kr i inntekter i Norge, mens de skattet bare 3 mill. kr. Det er ikke akkurat gode konkurransevilkår for norske mediehus. Men sånn trenger det ikke å være. Stadig flere land innser at vi har handlingsrom til å regulere teknologigigantene. Tyskland, Frankrike, Italia, Storbritannia og Spania – for å nevne noen – har alle gått i retning av å skattlegge gigantene og kreve ansvar og åpenhet rundt moderering av skadelig innhold. Derfor er den største feilen ved regjeringens mediepolitikk en unnlatelsessynd. Etter å ha ventet i årevis får vi presentert en melding med undertittelen Mediepolitikk for ei ny tid, mediepolitikk for framtiden. Men det er på grensen til falsk markedsføring. For meldingen unnlater å gjøre noe som helst med den nye tidens virkelig store utfordringer. I stedet oppretter den råd for ansvarsfraskrivelse og fryser støtten. I SVs merknader og forslag har vi skissert et alternativ som tar de største utfordringene mediene står overfor, på alvor. Vi foreslår et demokratiløft for økt pressestøtte fordi vi ikke har råd til å la være. Vi foreslår å stille krav til Facebook og andre ikke-redaktørstyrte medier. Og vi foreslår å skattlegge verdien av teknologigigantene. Det er en mediepolitikk for framtiden. Jeg tar opp SVs forslag.