Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2010-03-11:
Interpellanten reiser en viktig debatt om samfunnets beredskap til å håndtere bandekriger à la dem vi har sett bl.a. i København. Kampen mellom Hells Angels og gjenger med innvandrerbakgrunn har eskalert til et nivå langt over MC-krigen fra litt over ti år tilbake. Det var en bandekrig som også satte sine spor i Norge. Selv var jeg ordfører på vei hjem fra jobb natten mellom 4. og 5. juni 1997 da klubbhuset til Bandidos i mitt eget nabolag, Nybyen i Drammen, gikk i lufta fem minutter etter at jeg hadde gått forbi. Jeg husker det som om det var i går. Som Drammens Tidende skrev: «I løpet av sekunder var Konnerudgata forvandlet til en krigsskueplass. Overtente hus. Voldsomme branner. Utblåste vinduer i flere hundre meters omkrets. Midt i gata et utbrent bilvrak.» Et uskyldig liv gikk tapt. «Lille Beirut» var ordene media brukte da de beskrev synet som møtte dem i et av Drammens til da fredelige boområder. Bandekrigen ti til tolv år etter er ifølge dansk politi mye verre. Den er farligere for utenforstående. Mens den forrige bandekrigen foregikk mellom identifiserbare grupper, er dagens bilde mer komplekst: fortsatt MC-bander, men nå mot et bredere spekter av bander med tilknytning til ulike kriminelle innvandrermiljøer. Det understreker at beredskap er viktig. Danmark er ikke langt unna. Beredskap handler om å ha tenkt nøye gjennom hvordan man skal agere når kriser oppstår. Spørsmålet er rettet til justisministeren. Det er logisk. Statsrådens svar viser at dette tas på alvor. De kriminelle MC-miljøene i Norge overvåkes nøye. Mye blir gjort for å hindre etablering og rekruttering. Mye tyder på at vi til en viss grad lykkes. Men interpellasjonen kunne vært formulert annerledes: Hvordan kan vi forebygge slike bandetilstander? Da kunne spørsmålet i stedet vært stilt til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren. Da kunne også svaret vært vektet litt annerledes. Da kunne hovedsaken ha vært betydningen av et godt lokalt forebyggende arbeid og en god nasjonal og lokal inkluderingspolitikk. Det aller viktigste må jo være å hindre grobunn for rekruttering. Inkluderingsministeren ville også hatt noen gode svar. Handlingsplanen for integrering og inkludering er styrket ved hvert budsjett siden 2007. Oppvekst, utdanning, språk og deltakelse er viktige satsingsområder. Den norske inkluderingspolitikken har lyktes bedre enn i mange andre land. Selv om noen også her helst vil ha fokus på konflikt og motsetning, har vi et bedre utgangspunkt enn både Sverige og Danmark. Men vi må også være obs på faresignaler. Det er et slikt faresignal når vi ser ungdom med innvandrerbakgrunn droppe ut av skole og unge voksne stenges ute fra arbeidslivet, oftere gutter enn jenter. Det er et faresignal når vi ser at sosiale forskjeller følger etniske skillelinjer. Vi har gjengdannelser, men det er mulig å bryte opp miljøene. I min egen kommune, Drammen, innvandrerby nr. 2 etter Oslo, var vi tidlig ute med SLT-arbeid, samordning av lokale kriminalitetsforebyggende tiltak, i et rutinemessig samarbeid mellom politi og ulike kommunale etater. Det ga resultater. Tendenser til gjengdannelser ble slått ned på umiddelbart, positive tiltak ble satt inn. Gjenger fra Oslo som prøvde seg i Drammen, ble effektivt stoppet før de greide å slå rot. For en måned siden var Arbeiderpartiets kommunalfraksjon på byvandring på Grønland. Der traff vi tilfeldig, eller kanskje ikkje helt tilfeldig likevel, Oslo-politiets seniorpatrulje, sju politifolk med til sammen 220 års erfaring, som kunne ha tatt ut pensjon, men som i stedet valgte å gå over i en tjeneste som de opplevde som meget meningsfylt. Seniorpatruljen la hovedvekt på å være til stede, prate med folk, uten at noe kriminelt hadde skjedd. Det fins mange slike eksempler. Hovedpoenget mitt er at et samfunn med plass til alle er et samfunn med mindre grunnlag for rekruttering til kriminelle bander. Det er vår beste beredskap.