Erna Solberg (Høyre), 2002-12-16:
Det er partene i arbeidslivet som har ansvar for inntektsoppgjørene og for arbeidsfreden. Det er også slik at samfunnet normalt må tåle de ulempene en streik fører med seg, men det er likevel allment akseptert at det er grenser for hvor langt retten til arbeidskamp går. Og det er enkelte arbeidsgrupper som jobber i så viktige posisjoner i vårt samfunn, at de nok kan oppleve at deres mulighet til arbeidskamp er mindre enn for andre grupper. Det skyldes mer betydningen deres jobb har for samfunnet, enn at de er spesielt utsatt for at man skal stoppe deres eventuelle arbeidskonflikter. Konflikten mellom Norsk Helse- og Sosialforbund og Norsk Kommuneforbund og Servicebedriftenes Landsforening startet 5. desember 2002 etter at megling mellom partene ikke førte frem. Tvisten gjaldt revisjon av pleie- og omsorgsoverenskomsten, som altså dreier seg om mer enn bare lønnsforhandlinger, og streiken rammet private sykehjem og trygghetsalarmsentraler. Arbeidskonflikter på dette området er av den typen som raskt gir alvorlige konsekvenser for noen av de mest utsatte gruppene i vårt samfunn. Det gjorde det også i 1998, hvor en større streik innenfor hele sykehjem også ble stoppet relativt raskt etter at det var streik på samme området. Da streiken startet 5. desember, omfattet den 65 arbeidstakere, fordelt på seks sykehjem og to trygghetssentraler. Den 6. desember var det varslet opptrapping. Opptrappingen ville hatt virkning fra 11. desember. De første to dagene, den 6. og 7. desember, var ikke rapportene fra Statens helsetilsyn alarmerende. Men Helsetilsynet gav uttrykk for det syn at bemanningen på flere av de involverte institusjonene i utgangspunktet virket å være så lav at institusjonene var svært sårbare overfor en streik. Allerede om ettermiddagen 8. desember ble det rapportert at situasjonen var bekymringsfull ved to av institusjonene i Trondheim. Og samme kveld kom det melding om at dersom det ikke ble gitt flere dispensasjoner, ville disse stedene fra neste morgen av ha så lav bemanning at det innebar fare for helse for beboerne, og muligens også fare for liv. Etter at jeg om morgenen 9. desember tok kontakt med Norsk Helse- og Sosialforbund, ble det gitt ytterligere én full og én delvis dispensasjon. Men dette var ikke tilstrekkelig til å hindre en uforsvarlig situasjon. Regjeringen så derfor ikke noen annen mulighet enn å fremme forslag om å stanse streiken og løse tvisten ved tvungen lønnsnemnd. Partene ble orientert om dette på et møte om formiddagen 9. desember. Jeg er glad for at en enstemmig kommunalkomite sluttet seg til Regjeringens forslag om å stanse streiken og la Rikslønnsnemnda løse konflikten. Men jeg er ikke noe glad for at vi har måttet gå til det grepet å bruke tvungen lønnsnemnd. Det er tredje gangen vi gjør det i år. Alle de tre gangene har hovedproblemene oppstått gjennom dispensasjonssystemene og gjennom at man ikke har fått streiken og dispensasjonssystemene til å fungere godt nok. Jeg har også merket meg det syn som komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti har på følgene av bruk av tvungen lønnsnemnd. Jeg er i utgangspunktet ikke uenig med dem i det. Jeg mener at tvungen lønnsnemnd er et inngrep som må brukes i de ytterste og viktigste tilfellene, slik jeg mener at denne regjeringen så langt har praktisert det. Komiteen har enkelte merknader som dreier seg om det kommunale ansvaret for et tjenestetilbud som utføres av private aktører. Jeg mener det er viktig å understreke at det er kommunene som har ansvaret for kvaliteten på det tjenestetilbud som tilbys, også der hvor utføringen av tjenestene er overlatt til private virksomheter. Ja, faktisk kan det være slik at i de tilfellene vil kommunens inspeksjons- og kontrollmulighet være styrket hvis man fra kommunesektoren ønsker å bruke det. Under konflikten ble det ansvaret kommunene hadde, påpekt av helsedirektøren i et brev til de berørte kommunene. I brevet til Frosta kommune understreket helsedirektøren at det er kommunen som har ansvaret for nødvendige helsetjenestene til innbyggerne i kommunen. Jeg har lagt merke til at kommunalkomiteen anmoder Regjeringen om å klargjøre overfor Helsetilsynet hvilket ansvar kommunene har. Det vil vi følge opp. Jeg synes samtidig det er lett å bruke en slik konflikt til å ta opp en større politisk diskusjon. Det kan selvfølgelig ingen hindre en fra. Men jeg tror faktisk Karin Andersen har rett i at det ikke er sikkert at den påpekingen som har vært fra Helsetilsynet i denne saken, kun gjelder private tilbud. Det kan være at det også henger sammen med situasjonen i eldreomsorgen generelt. Jeg har lyst til å vise til at sosialministeren har varslet at det kommer en stortingsmelding om kvaliteten i eldreomsorgen, hvor også bemanningsspørsmålene kommer til å bli vurdert og diskutert. Denne meldingen vil bli fremlagt for Stortinget i løpet av våren, og da kan man også litt uavhengig av tvungen lønnsnemnd se nærmere på de spørsmålene som er tatt opp her i salen.