Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-06-12:
Det er ikke lett å være engasjerte foreldre i dag. Media har gitt oss et inntrykk av en skole som er i forfall. Politisk ledelse gjør sitt for å befeste det inntrykket: lese- og skrivevansker som ikke oppdages, mobbing, lærere som ikke kan rettskriving, eller som ikke har god nok utdanning La det være sagt, bildet av situasjonen i den offentlige skolen er mangfoldig. Kartleggingen viser gode og dårlige resultater. Den offentlige skolen er god, men den er ikke god nok! Vi skal ikke være fornøyd! Utdanningspolitikk handler mest av alt om å gi hver enkelt en sjanse til å strekke seg etter sine mål, å realisere sitt potensial og virkeliggjøre sine drømmer for framtida. Men utdanningspolitikk handler også om å ta ansvar. Noen gir inntrykk av at fellesskolen, som Arbeiderpartiet har kjempet så for, bygger på at alle elever skal sikres like muligheter gjennom lik opplæring. Lik opplæring, det er feil. Tvert imot, et av Arbeiderpartiets viktigste prinsipper er å gi elevene tilpasset opplæring. Skal alle elever sikres likeverdig utdanning, må de enkelte behandles ulikt. Bare på den måten kan alle få en mulighet for læring og personlig utvikling. Men vi må bli enda flinkere til å bruke de mulighetene som finnes for å tilrettelegge opplæringen for den enkelte. Ifølge statsråden skal ikke undervisningsgruppene være større enn det som er pedagogisk forsvarlig. Arbeiderpartiets svar til det er at det er viktig at skolen har mulighet og fleksibilitet til å prøve ut ulike forsøk for å få til en best mulig opplæring for elevene. Men skolene har jo i dag mulighet til dette. Flere og flere skoler, flere og flere lærere gir tilbakemeldinger om at de ikke oppfatter at det er noe problem å sette i gang forsøk. Problemet er at skolene mangler penger til å sette i gang det gode utviklingsarbeidet. Statsråd Clemets forslag kan medføre at kommunene får større frihet til å skjære ned på ressursene til skolen. Vi vet at kommunene sliter nok som det er, med å klare å finansiere primæroppgavene. Det er viktig at ikke skolen blir en innsparingspost. Flertallets holdning om at klassedelingstallet fortsatt skal fungere som en minstestandard, samtidig som man åpner for basisgrupper, oppfatter jeg som inkonsekvent. Arbeiderpartiets standpunkt er at dette ikke er forsikring god nok. Klassen har stor verdi for fellesskapet til elevene, for tilhørighet og sosial trygghet. Klassen skal gi barna stabilitet. Statsrådens eneste krav er at gruppene ikke må være større enn det som er pedagogisk forsvarlig. Hva som er pedagogisk forsvarlig, skal bestemmes lokalt. Det er ikke godt nok. Her mener jeg at flertallets holdning om at Regjeringa må komme tilbake med en konkretisering, heller ikke er beroligende. Gruppeundervisning fungerer ofte bra, og representerer sikkert for mange en god læring. Vi er opptatt av at barna skal få best mulig oppfølging i skolen. Vi vil at de skal være trygge, ikke bli mobbet, ha gode skolebygninger. Dette er viktig, og vi må kunne forvente at også kvaliteten, innholdet i skolen, skal være det beste. Jeg mener at klassestyrerordningen er av stor verdi. Det har nær sammenheng med ønsket om å beholde klassen, men også fordi klasseforstanderen har en viktig funksjon både faglig og sosialt, både overfor foreldrene og overfor barna. Ordningen med elevkontakt i stedet for klassestyrer kan innebære at man mister klassens funksjon og verdi som et samlende miljø. Jeg har merket meg et innlegg av en lærer som jeg har lyst til å sitere. Han sier: Den enkelte lærer har i dagens skole enorme utfoldelsesmuligheter. Det er ingen ting i rammeverket som i vesentlig grad begrenser lærerens pedagogiske frihet eller skaperkraft. Jeg ser at Kristin Clemet ønsker å utjevne forskjellene i elevenes prestasjoner. Det handler om virkemidler og tiltak. Enkelte har hevdet at virkemidlene som statsråden bruker, kan føre til det stikk motsatte. I det øyeblikket dårlige resultater blir satt i fokus, uten at man hjelper skolen, foreldrene og elevene med å takle situasjonen og komme seg videre, er man kanskje i ferd med å gjøre vondt verre. Nok en gang vil jeg presisere at kunne vi sett alle forslagene i sammenheng og behandlet dem under ett, som en helhet, da ville vi fått en bedre skole. Jeg tar opp det forslaget som Arbeiderpartiet har fremmet, forslag nr. 1.