Inge Lønning (Høyre), 2007-11-13:
I sommer kunne Stavanger Aftenblad fortelle om en fastlege som hadde gått til det skritt å sette opp oppslag på venteværelset, hvor han uttrykkelig advarte pasientene mot å betro ham noe under henvisning til at den praksis som NAV ser ut til å ønske å befeste ytterligere, nemlig at NAV kan kreve å få utlevert hele pasientjournaler i sitt arbeid for å avdekke mulig trygdemisbruk, gjør det risikabelt for pasienter å betro seg til sin lege om andre forhold enn dem pasienten mener kan gjøres tilgjengelig offentlig. I samme sammenheng intervjuet avisen en av våre fremste eksperter på helserett, som avgav en uttalelse som jeg må si gav meg en kraftig støkk. Han sa, litt enkelt gjengitt, følgende: Det kan jo ikke gjøre så mye fra eller til, for taushetsplikten er allerede så uthult fra før av. Og så føyde han til: Dersom vi ønsker en velferdsstat, kan vi ikke samtidig gjøre krav på personvern for den enkelte. Det er etter mitt skjønn meget foruroligende. Hvis det virkelig er kommet så langt at vi står foran valget mellom en altomfattende velferdsstat som kan gjøre krav på kjennskap til alle personlige opplysninger om hver enkelt av oss for saksbehandlingsformål, eller respekt for den nedarvede taushetsplikt som gjelder for helsepersonell, da er vi virkelig ille ute. Jeg håper i lengste laget at det valget ikke er et reelt valg. La meg minne om at taushetsplikten står på meget fremskutt plass så vel i lov om helsepersonell og helsepersonells plikter, som i lov om pasienters rettigheter. Det er for meg et helt tydelig signal om at lovgiver, altså denne forsamling, har ment at taushetsplikten er en helt grunnleggende forutsetning for at tillitsforholdet mellom den enkelte pasient og den enkelte behandlende lege er av helt grunnleggende betydning, ja simpelthen en uunnværlig forutsetning for at helsetjenesten kan utføre en tilfredsstillende jobb. Paragraf 21 i lov om helsepersonell mv. av 2. juli 1999 sier: «Helsepersonell skal hindre» – altså ikke bare la være å medvirke til – «at andre får adgang eller kjennskap til opplysninger om folks legems- eller sykdomsforhold eller andre personlige forhold som de får vite om i egenskap av å være helsepersonell.» Det er en ganske sterk formulering. Så følger det i de nærmeste paragrafene noen presiseringer av hvilke unntak som kan tenkes fra denne hovedregel. Det viktigste ved disse unntaksbestemmelsene er at de alle sammen forutsetter samtykke fra den aktuelle pasient. Dersom pasienten samtykker til det, kan den generelle taushetsplikten begrenses. I lov om pasientrettigheter av 1999 heter den tilsvarende overskrift som korresponderer med dette: «Rett til vern mot spredning av opplysninger.» Så følger det: «Opplysninger om legems- og sykdomsforhold samt andre personlige opplysninger skal behandles i samsvar med gjeldende bestemmelser om taushetsplikt. Opplysningene skal behandles med varsomhet og respekt for integriteten til den opplysningene gjelder.» Det er en helt forbilledlig klar formulering. Det vil si: Norsk lov fastsetter, både sett fra pasientens synspunkt og sett fra helsepersonellets synspunkt, at det er en grunnforutsetning at taushetsplikt gjelder for den type opplysninger som er beskrevet i lovparagrafene. Så langt jeg kan forstå, er det ikke mulig å argumentere for at en praksis hvor trygdeetaten kan forlange å få utlevert hele pasientjournaler for saksbehandlingsformål, på noen som helst måte kan bringes i samsvar med disse bestemmelsene i pasientrettighetsloven og i lov om helsepersonell. Det er simpelthen full kollisjonskurs. Det ene utelukker det annet. Når man fra Arbeids- og inkluderingsdepartementets side nå har sendt ut på høring et forslag som vil gjøre adgangen enda mer ubegrenset til å innhente taushetsbelagte helseopplysninger for å kunne kontrollere enkeltindividers mulige trygdemisbruk eller enkeltlegers mulige lemfeldige omgang med gjeldende bestemmelser, ja så er dette for meg å se til å innføre i norsk lov en helt uholdbar motsigelse – mellom det som sies i en del av lovgivningen, og det som sies i en annen del av lovgivningen. Her kommer jeg til mitt spørsmål til statsråden. Det kan unektelig se ut som om det som her har skjedd, er en utgave av – jeg hadde nær sagt – den eneste norske praksis som uten videre er i samsvar med den hellige skrift, nemlig med det ordet som sier at den ene hånd skal ikke vite hva den annen gjør. Jeg håper jo i lengste laget at helseministeren ikke har visst og vært klar over at dette forslaget er sendt på høring i den form. Det bekymrer meg alvorlig at den interne kommunikasjonen i Regjeringen synes å være så svakt utviklet at dette ikke er blitt avklart før man sender ut et slikt lovforslag på høring. For meg å se til må det være helseministerens plikt som den nærmeste fagansvarlige i forhold til lov om pasientrettigheter og lov om helsepersonell å protestere mot en så dramatisk underminering av taushetsplikten som det som ligger i dette forslaget. Jeg tillater meg å vise til Datatilsynets høringsuttalelse av 15. oktober d.å., som jeg må si er meget sterk lesning. Der leser man følgende: «For tilsynet fremstår det som bemerkelsesverdig at NAV skal ha en videre adgang til pasientjournaler, for å etterforske mulig trygdesvindel, enn politiet har for å etterforske drap.» «Bemerkelsesverdig» er et ganske svakt ord i denne sammenheng. Men jeg går ut fra at det fra Datatilsynets side er et tilsiktet understatement. Datatilsynet sier også: «Det mest problematiske ved forslaget er NAVs nærmest ubegrensede adgang til fullstendige og uredigerte pasientjournaler. For Datatilsynet er det viktig at bruk av pasientjournaler utenfor helsetjenesten begrenses til et minimum. Det er grunnleggende at enhver forespørsel om utlevering begrunnes og at bare relevante opplysninger utleveres. I den grad informasjon utleveres, er det viktig at pasienten er innforstått med dette.» Det Datatilsynet her finner grunn til å minne om, er faktisk ord til annet det som står innskrevet i lov om helsepersonell, og i lov om pasientrettigheter. Jeg håper denne saken vil bli stanset før Stortinget eventuelt gir sin tilslutning til et lovforslag av den art som arbeids- og inkluderingsministeren har sendt ut på høring, og jeg håper inderlig at helseministeren vil medvirke til at vi unngår en så alvorlig arbeidsulykke som den man her aner konturene av.