Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-06-10:
Til behandling foreligger Riksrevisjonens melding om virksomheten i 2001. Komiteen har gjennomgått Riksrevisjonens melding om virksomheten, og viser til at det i 2001 har vært arbeidet med 40 forvaltningsrevisjonsprosjekter. Av disse ble 10 avsluttede prosjekter sendt Stortinget som Dokument nr. 3-saker. To saker ble avsluttet etter foranalysen. Av de påbegynte prosjektene videreføres 27 i 2002. I Riksrevisjonens antegnelser til statsregnskapet for 2000 er det tatt opp i alt 48 saker, hvorav 34 er antegnelser og 14 saker er til orientering. Komiteen er tilfreds med at det fremkommer en kort omtale av sakene som ble avsluttet etter foranalysen, jf. komiteens merknader i Innst. S. nr. 260 for 2000-2001. Komiteen viser også til at selskapskontrollen i 2001 har omfattet 26 heleide og 31 deleide aksjeselskaper, seks statsforetak, åtte virksomheter organisert ved særlov og 26 studentsamskipnader. Vi konstaterer at endringer i forvaltningen med bl.a. endrede tilknytningsformer for statlige oppgaver, stiller andre og nye krav til revisjonsmetoder og revisjonsfokus. Komiteen registrerer bl.a. at fristilling av statlige virksomheter medfører at omfanget av Riksrevisjonens regnskapsrevisjon reduseres, samtidig som kontrollomfanget knyttet til statens eierskapsforvaltning og etterspørselen etter forvaltningsrevisjon øker. Her vil jeg legge til for egen del at vi i Fremskrittspartiet er glad for at da regjeringen forsøkte å unnta helseforetakene for revisjon fra Riksrevisjonen, ble det rettet opp i Stortinget først og fremst av opposisjonspartiene, da de nåværende regjeringspartier i utgangspunktet hadde et annet syn. Allerede der merket man tendensene til å prøve å begrense Riksrevisjonens virksomhet overfor statsforvaltningen. Jeg vil gjerne legge til at jeg forutsetter at Riksrevisjonen er meget oppmerksom dersom man i departementene gjennom omorganisering av en mer teknisk art søker å unndra seg Riksrevisjonens innsyn. Det bør Stortinget slå kraftig tilbake mot. Komiteen understreker også i sine merknader betydningen av at Riksrevisjonen har et aktivt forhold til reviderte virksomheter, bl.a. for å gi veiledning i tilknytning til revisjonsarbeidet. Dette må ikke misforstås dit hen at Riksrevisjonen skal være så stor grad av veileder at det etterfølgende revisjonsarbeidet kan komme i fare for ikke å bli godt nok. Det skal gis råd og vink, men det er ikke noe som man i et departementet skal kunne påberope seg hvis Riksrevisjonen senere kommer med kritiske merknader. Riksrevisjonen kan ikke gå så langt i slik veiledning at det setter revisjonen i fare. Riksrevisjonen har også påpekt en del av virkningene av økt samhandel over landegrensene når det gjelder faren for økonomisk kriminalitet. Komiteen er av den klare oppfatning at det er viktig at Riksrevisjonen i fremtiden retter økt oppmerksomhet mot faren for økonomiske misligheter når revisjonen planlegges og gjennomføres. Dette er et tema som har internasjonal betydning, og jeg har merket meg at Regjeringen i den offentlige debatt flagger meget høyt sin kamp mot korrupsjon ved ansettelse av den franske dommer Joly. Jeg går ut fra at det betyr at man også tar dette alvorlig, noe jeg skal komme tilbake til. Komiteen viser også til at Riksrevisjonen har tatt opp flere saker som omhandler til dels betydelige svakheter i økonomiforvaltningen i flere virksomheter, jf. Dokument nr. 1 for 2001-2002. I noen tilfeller var manglene så vesentlige at regnskapene ikke kunne godkjennes av Riksrevisjonen. Komiteen ser svært alvorlig på dette, jf. komiteens merknader i Innst. S. nr. 101 for 2001-2002. Komiteen viser til at det her påpekes meget alvorlige og kritikkverdige forhold, og at de må følges opp av overordnet nivå i forvaltningen. Som det går frem av Riksrevisjonens beretning, gjelder dette bl.a. at regnskapene for 2000 ikke kunne godkjennes for Rikshospitalet, Aetat, Arbeidsdirektoratet, Utlendingsdirektoratet, Statens landbruksforvaltning, Statens Kornforretning og de samiske videregående skolene i Karasjok og Kautokeino. Jeg for min del regner med at de overordnede instanser, altså statsrådene, sørger for at det blir et system dersom den samme institusjonen ikke får godkjent sine regnskaper to år etter hverandre. Det bør etter min oppfatning bety noe for ledelsen av slike etater. Når det er skjedd en første gang at Riksrevisjonen ikke godkjenner regnskapet, skal det ikke skje en gang nummer to. Da er det i tilfelle noe galt med ledelsen i den institusjonen, og det må medføre konsekvenser. Så viser komiteen til at i forbindelse med Riksrevisjonen for 2001 hadde man merknader til statsrådens forvaltning av Selskapet for industrivekst SF – SIVA – som gikk på at Riksrevisjonen var nektet innsyn i dokument tilknyttet Kommunal- og regionaldepartementet. Komiteen viser i denne forbindelse til sine merknader i Innst. S. nr. 111 for 2001-2002 samt de synspunkter som fremkom i den etterfølgende debatten. Den gangen sa en enstemmig komite: «Komiteen kan vanskelig se at det er forhold som tilsier at det aktuelle dokument ikke burde utleveres til Riksrevisjonen.» Det var altså en klar oppfatning at dokumentet burde ha vært utlevert. Men allikevel er det fremkommet betydelige endringer når det gjelder Riksrevisjonens innsynsrett. I Riksrevisjonens egen strategiske plan for virksomheten fremover, heter det følgende: «IKT-utviklingen stiller nye krav til revisjonsmetoder og revisjonsverktøy. Tilknytningen av IKT-systemer til globale nettverk øker også faren for økonomisk kriminalitet. Mer konkurranse og stadige omstillinger kan også bidra til økt risiko for misligheter og korrupsjon. I Riksrevisjonens forslag til ny lov og instruks er det foreslått å videreføre de rammebetingelser som fortsatt vil gjøre det mulig å gjennomføre en effektiv revisjon og kontroll. Vi ser det som særlig viktig at innsynsretten ikke blir innskrenket. Det vil ikke være mulig å gjennomføre en effektiv kontroll dersom den som blir kontrollert skal bestemme hva Riksrevisjonen kan få innsyn i, og det er en forutsetning for Riksrevisjonens uavhengighet at vi selv kan bestemme kontrollomfanget.» Riksrevisjonens rapport til Stortinget har også en innledning hvor det gjøres oppmerksom på – det er altså Riksrevisjonen som gjør sin oppdragsgiver, Stortinget, oppmerksom på – følgende forhold: «I Riksrevisjonens forslag til ny lov og instruks er det foreslått å videreføre de rammebetingelsene som har vært nyttet siden Stortinget vedtok gjeldende lov og instrukser. Riksrevisjonen ser det som særlig viktig at innsynsretten ikke blir innskrenket, og Riksrevisjonen må selv bestemme kontrollomfanget. Det vil ikke være mulig å gjennomføre en effektiv revisjon og kontroll dersom den som blir kontrollert skal bestemme hva Riksrevisjonen kan få innsyn i.» Dette er vel relativt selvfølgelig for de fleste som ønsker å støtte et effektivt revisjonssystem. Det er veldig mange – jeg er helt overbevist om at justisminister Dørum vil kunne høre det ved å snakke med dommer Joly – mange større og mindre bedrifter som svært gjerne selv skulle ha dirigert hva revisjonen skulle få innsyn i av dokumenter. Det er et helt sentralt prinsipp i all revisjon at dersom revisor, det være seg Riksrevisjonen eller en revisor i en bedrift eller en organisasjon, ber om å få seg forelagt visse dokumenter, og den som da er den kontrollerte, motsetter seg å utlevere dokumentene, må det i utgangspunktet nesten være fordi man har en form for dårlig samvittighet og ikke ønsker at revisor i det hele tatt skal få vite hva som står i dokumentene. Dette har vi hatt en debatt om en gang tidligere, og det vil vi komme til å få flere av, inntil vi får en endret holdning fra regjeringspartier. To regjeringer har forsøkt, og har sagt rett ut i brev til Stortingets grunnlovsutvalg at man ønsker innskrenkninger i den lovutforming som Riksrevisjonen selv har foreslått. Man ønsker å unnta en del dokumenter fra Riksrevisjonens innsynsrett, og det er oppsiktsvekkende. I realiteten er det som skjer i Norge, det stikk motsatte av det som skjer i alle andre land. Her søker to regjeringer å begrense Riksrevisjonens innsynsrett, mens Riksrevisjonen selv ønsker å videreføre den situasjonen som har vært siden den siste lov og instruks ble vedtatt. Etter at det ble regjeringsskifte har heldigvis i hvert fall Arbeiderpartiets stortingsgruppe, i en spesiell sak som jeg allerede har tillatt meg å nevne, vist at man, når det ble satt på spissen, aksepterte at Riksrevisjonens synspunkter skulle tas hensyn til. Det gjelder da regjeringen Stoltenberg foreslo at helseforetakene skulle unntas fra Riksrevisjonens innsyn og kontroll. Men da de etter regjeringsskiftet fikk tenkt seg bedre om, gikk Arbeiderpartiets stortingsgruppe, sammen med bl.a. Fremskrittspartiet og SV, inn for at helseforetakene skulle kontrolleres av Riksrevisjonen. Jeg håper at det betyr at Arbeiderpartiet etter at de kom tilbake til Stortinget – etter den villfarelse som Arbeiderpartiet hadde om dette da de var i regjering og under påvirkning av embetsverket – har fått litt mer sunn fornuft og skeptisk holdning. Det skal man ha når det dreier seg om å ville begrense Riksrevisjonens innsynsrett. Jeg håper etter hvert som denne saken utvikler seg, at Arbeiderpartiet vil lande på det eneste akseptable prinsipielle standpunktet. Det er også noe rart, og det må være litt flaut, når Riksrevisjonen deltar aktivt i INTOSAIs internasjonale arbeid, altså International Organization of Supreme Audit Institutions" arbeid, med bl.a. å yte bistand til tidligere østblokkland og andre land som ikke har hatt virksomme revisjonssystemer, at deres eget hjemland nå går den andre veien, hvis den sittende regjering og regjeringspartiene står på det som det kan tyde på at de står på, nemlig å ønske begrensninger i Riksrevisjonens innsynsrett. I den tidligere debatten, som var en meget sjokkerende opplevelse, ble det sterkt stilt spørsmål ved om man kunne regne med at vi i Norge skulle fortsette med en fornuftig riksrevisjon med full innsynsrett, da kom det ikke noe annet enn generelle synspunkter. Denne gangen har altså komiteen og Stortinget mottatt både Riksrevisjonens synspunkter i beretningen og i strategisk plan, og allikevel utsetter vel i realiteten komiteens flertall dette spørsmålet. Man nekter å ta standpunkt til det prinsipielle og skyver Stortingets utvalg, det såkalte Grunnlovsutvalget, foran seg. Det heter i innstillingen at Grunnlovsutvalget vil avgi sin innstilling i juni. Så vidt vi nå forstår, er det utsatt til høsten. Det betyr at der flertallet bare ønsket å ha noen få dager til for å bestemme seg, så er det blitt mye mer alvorlig. Derfor tar jeg på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti opp følgende forslag, som står i innstillingen: «Stortinget ber Regjeringen i enhver sammenheng stille til rådighet for Riksrevisjonen de dokumenter Riksrevisjonen anmoder om å få innsyn i.» Jeg tillater meg å be flertallet også vurdere om de ikke allikevel bør stemme for et slikt forslag, slik at den tvilen – den meget store tvilen – som har oppstått i Norge om det er slik at Stortinget selv reelt sett også vurderer å redusere innsynsretten til sitt eget kontrollorgan, Riksrevisjonen, blir fjernet. For dette er nå en sak bare Stortinget kan rydde opp i. Riksrevisjonen har på helt korrekt måte, når de har møtt problemer, når de har sett innskrenkningsforsøk – kanskje særlig fra forvaltningen – meddelt dette til sin oppdragsgiver, Stortinget. Hvis dette forslaget blir nedstemt, er det et signal til Riksrevisjonen om at man ikke kan stole på at Stortinget ønsker å gi dem full innsynsrett. Det betyr på en måte en slags form for mistillit til Riksrevisjonens vurderingsevne, og full tillit til at vår statsforvaltning aldri gjør noe som helst galt, og at man godt kan redusere innsynsretten i enkelte dokumenter. Det vil være en oppsiktsvekkende avgjørelse.