Sveinung Stensland (Høyre), 2018-12-15:
Til siste replikkordskifte: Jeg snakket ikke om fagfolk, jeg snakket om alle de eldre som hadde stilt opp i en god prosess for å finne gode løsninger, sånn vi liker å jobbe i partier som lytter til dem som har skoene på. Folk forventer kvalifisert helsehjelp raskt om de blir skadet eller syke. Korte ventetider er viktigst, og tjenester av høy kvalitet er en selvfølge. Skal vi få det til, må vi være villige til endring. Arbeider vi nøyaktig som nå, må vi ha 50 pst. flere ansatte i helsetjenesten i 2035 enn i dag. Dette budsjettet legger grunnlag for det som er viktigst i vår helsepolitikk: å redusere unødvendig og ikke-medisinsk begrunnet venting for pasientene, å øke tilgjengelighet og kapasitet, å styrke kvaliteten i helse- og omsorgssektoren samt å prioritere psykisk helse og rusfeltet. Den lokale helsetjenesten danner grunnlaget for et godt helsetilbud. Samarbeidet mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten er spesielt viktig. Andelen eldre i den norske befolkningen er økende, og antall personer med kroniske sykdommer og sammensatte omsorgsbehov blir stadig flere. Dette øker presset på helsesektoren. Det er fortsatt variasjon i kvaliteten på tilbudet ved sykehusene. Arbeidet for mer åpenhet om kvaliteten i tjenestene må fortsette, bl.a. gjennom bruk av kvalitetsindikatorer og helseatlas. Dagens Medisin avholdt nettopp nok en maktkåring. Heller ikke denne gangen var pasientmakt et tema. Pasientene må tas mer på alvor. Litt for ofte opplever pasienter å bli kasteballer i systemet. Ofte er det systemet som svikter når det går galt i helsetjenesten. Systemsvikt gir flest feil, dårlig kommunikasjon gir mest frustrasjon. Det er ingen tvil om at vi politikere har makt til å styre de lange linjene: regelverk og bevilgningene til helsetjenesten. Men vi må aldri glemme at det er fagpersoner som driver helsetjenesten fra dag til dag. Enkelte tror at ting blir gjort når ting blir vedtatt. Det er feil. Det er da jobben begynner. Har en ikke et godt samarbeid og felles forståelse med dem som faktisk møter pasientene, altså helsepersonellet, blir det vanskelig med overordnet styring av helsetjenesten. Det blir i tillegg vanskelig å være pasient. Da er det i grunnen underlig at så lite av debatten dreier seg om pasientene og de ansatte som behandler dem. Helsetjenesten følger oss fra vugge til grav. De er der for oss i glede og i sorg. Det som betyr noe for pasientene, er hvordan de blir møtt når de trenger hjelp. Litt for ofte hører vi om pasienter som opplever tilfeldig behandling, uklare beskjeder og dårlig informasjon. Her spiller også de pårørende en viktig rolle. De er en viktig ressurs, og de skal ha innflytelse på tilbudet til den de er pårørende for. Vi vil ha økt oppmerksomhet mot de pårørende. De skal ha flere roller – både som avlaster, omsorgsperson og beslutningstaker og for behandlingsløpet – og jeg gleder meg til å få pårørendemelding på plass og i drift. I debatten er det mye snakk om hvor mye penger som brukes, og mindre om hvordan de brukes. Jeg er mest opptatt av det siste: Bruker vi ressursene rett, og hva kan vi gjøre for å få en tjeneste som henger bedre sammen og er mer pasienttilpasset? Et stikkord er å skape ro rundt fastlegeordningen og øke rekrutteringen av kompetent personell til primærhelsetjenesten. Vi har fått tillit fra våre velgere, og det bør ikke sjokkere noen at vi viser oss tilliten verdig ved å gjennomføre vår politikk. Flere pasienter blir behandlet, færre mennesker står i kø, og ventetiden er kortere. Vi skaper pasientens helsetjeneste, og er villig til å gjøre endringer for at helsetjenesten skal takle møtet med fremtiden. Da må vi jobbe på nye måter og ta i bruk nye metoder og verktøy på en trygg og effektiv måte. Alle skal ha tilgang på likeverdige helsetjenester av god kvalitet. Pasienter skal møtes med respekt og åpenhet og uten unødvendig venting. Pasientene skal involveres i alle beslutninger som angår dem. Vi bevilger, som gjerne Carl I. Hagen ville sagt det, mer enn 210 tusen millioner kroner til helse neste år. For å løse fremtidens utfordringer og hindre at utfordringene blir større enn nødvendig, må vi til enhver tid være kritiske til hvordan vi bruker våre ressurser, og hvordan våre helsetjenester er organisert. Penger er viktig nok, men vi vil ikke finne ett eksempel på en pasient som blir kurert av kroner og ører alene.