Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2021-02-04:
Først: Takk til representanten Moxnes for interpellasjonen. La meg starte med å si det jeg er helt enig i, og som jeg har sagt flere ganger før, at vi må ikke lulle oss inn i den forestillingen om at i det øyeblikket den siste vaksinen er satt, er den økonomiske krisen automatisk over. Det er flere grunner til det, og én av dem er at vi er en liten og eksportrettet økonomi. 50 pst. av det vi produserer av varer og tjenester, eksporterer vi, så situasjonen i verdensøkonomien har ekstremt mye å si for et land som Norge, ikke minst for produksjons- og eksportbedriftene våre, men også fordi det kan få langvarige konsekvenser for reiselivet. Det kan være at folks reisemønster endrer seg. Det er en rekke ting som gjør at dette kan ta lengre tid. Jeg er også helt enig i at økonomiske kriser risikerer å skape større utenforskap, med andre ord at folk faller ut. Enten det skyldes en lokal økonomisk krise, f.eks. en hjørnesteinsbedrift som legges ned, eller en nasjonal eller internasjonal økonomisk krise, gjør det at en viss andel av dem som faller utenfor arbeidsmarkedet, risikerer å forbli utenfor lenge, altså med andre ord havne i et mer permanent utenforskap. Det er viktig å si at regjeringen har sagt to ting. Vi har sagt at tiltakene skal vare så lenge krisen varer, altså så lenge pandemien er her, men vi har også sagt at det er veldig viktig at tiltakene etter det fases ut. Det har flere forskjellige begrunnelser, men én viktig begrunnelse er at det er forskjell på hvilke tiltak som er riktige og fornuftige i en krise når vi f.eks. skal holde folk vekk fra jobb, i hvert fall i perioder, og hva som må til når vi skal få hjulene i gang. Det er også verdt å understreke at hvis vi ser på Norge sammenliknet med landene rundt oss, har vi til nå klart oss relativt bra, både økonomisk og ikke minst med tanke på smittetall. Samtidig viser pandemien og koronakrisen at vi har et godt sosialt sikkerhetsnett. Det er ikke alltid det sosiale sikkerhetsnettet var laserinnstilt på å håndtere en pandemi, en helt unik situasjon i norsk etterkrigshistorie – i og for seg i historien før krigen også, man må vel tilbake til spanskesyken for å finne noe tilsvarende – men allikevel har de brede, grunnleggende velferdsordningene våre, som dagpenger og omsorgsdager, vist seg å være veldig gode. Jeg skal ikke begi meg ut på en finere tolkning av det et enstemmig storting, inkludert regjeringspartiene, vedtok knyttet til dagpengesats, men jeg tror nok – og det jeg hørte og i hvert fall er enig i at var noe av Stortingets begrunnelse – at det er noen forskjeller på dette og en normalsituasjon. Stortingets resonnement, eller la meg heller gjøre det til mitt resonnement, er at det er ikke fordi det er mindre fælt eller alvorlig å være arbeidsledig under koronaen enn ellers. Det er alltid beintøft å miste jobben. Det er heller ikke slik at dagpenger er spesielt høye, snarere tvert imot. Det er til ettertanke at dagpenger er ufrivillig. Det er ingen – i hvert fall få – som går frivillig inn i arbeidsledighet. Dagpenger er en av våre laveste ytelser, 62,4 pst. til vanlig, og så er det et barnetillegg der også. Forskjellen er at hvis en mister jobben i mange normale situasjoner, vil en f.eks. ha en oppsigelsestid. Selv om man kan miste jobben som følge av en økonomisk krise, vil man – i hvert fall ofte – ha en viss forutsigbarhet. I oljebransjen er det ikke slik at oljeprisen faller fra tirsdag til onsdag. Den kan falle fra januar til februar, og den kan i og for seg falle fra tirsdag til onsdag også, men poenget er at det ofte tar litt lengre tid, og som arbeidstaker vet man litt mer hva som kommer. Situasjonen som kom i mars/april, var litt annerledes. Det var ikke fordi vi ikke visste om pandemien, den hadde vært med oss lenge, men fordi Norge stengte ned. Det var brått, over to dager. Det var ingen oppsigelsestid og heller ingen arbeidsgiverperiode på tre måneder hvor man får betalt lønn. For veldig mange var det et veldig brått omslag. Det er klart at med to arbeidsgiverdager blir nedgangen i inntekt enda raskere. Derav var det en begrunnelse for å gjøre noe med dagpengesystemet. Det er selvfølgelig fullt mulig å mene som representanten Moxnes mener, at dette burde vi gjøre ikke bare for alle som er arbeidsledige nå– det er ett resonnement – men at dette burde vi gjøre for alle uansett, bestandig, at vi generelt burde ha en høyere dagpengesats. Da er det verdt å minne om at dagpengeordningen har et todelt formål. Det første er at dagpengene skal sikre midlertidige inntekter til personer som har mistet jobben, men ordningen skal også være innrettet slik at dagpengemottakerne motiveres til aktiv arbeidssøking, som det heter. Kort sagt: Det skal lønne seg å jobbe. Det er et fundament for alle velferdsordningene våre. Det skal rett og slett være slik at det ikke må bli for stor eller for liten differanse mellom det å være i jobb og det ikke å være i jobb. Så kan man spørre: Hvordan skjer det hvis man får 80 pst. av inntekten sin opp til et visst antall G? 4G er det Rødt foreslått. Man har også utgifter knyttet til å være på jobb, f.eks. reiseutgifter for en del. I Nav har vi et krav om at man skal være geografisk mobil, som det heter. Man skal ta en jobb selv om den ikke ligger i kommunen sin eller i nabokommunen. Alt dette tilsier at vi trenger et system som har en viss forskjell mellom ytelsen på lønn og ytelsen på dagpenger. Dagpenger gir delvis dekning for tapt arbeidsinntekt og er ment å være en sikkerhet, men er ikke ment å erstatte hele inntektsgapet ved arbeidsledighet. Det er en type forsikringsordning. Det er også verdt å merke seg at hvis man ønsker treffsikre tiltak for å unngå fattigdom og utenforskap, er neppe en permanent forhøyet dagpengesats en spesielt effektiv, god eller treffsikker måte å gjøre det på. Det jeg har vært mest opptatt av, ved siden av at folk skal få ytelsene sine, er å gjøre det vi kan allerede nå for å hindre langtidsledighet. Et av de viktigste grepene knyttet til det, er å oppheve det tidligere veldig strenge skillet som var mellom det å gå på dagpenger, og det å kunne ta utdanning eller kompetansehevende tiltak. Vi vet det er en veldig klar sammenheng, hvor langvarig høy ledighet øker sannsynligheten for at man både mister motivasjonen, forståelig nok, og sjansen for å komme tilbake til jobb. Det at flere kan fylle dagpengeperioden med et innhold som også gjør en enda litt mer attraktiv som arbeidstaker, enten en skal tilbake til bedriften sin eller søke ny jobb, er ekstremt viktig. Vi har gjort det nå under koronaperioden, slik at en f.eks. skal kunne ta det fagbrevet en ikke fikk tatt. Men dette er også endringer – om enn ikke på akkurat samme måte – vi planlegger å gjøre permanent. Det er viktig for å motvirke langsiktig utenforskap. Dessuten er det viktig at vi når arbeidsmarkedet er dårlig, jekker opp de verktøyene vi har: 850 mill. kr til flere tiltaksplasser, mer penger til Nav for å kunne følge opp. Som sagt kan jeg forstå at mange av dem som ble ledige før koronapandemien kom, oppfatter det som urettferdig hvis de synes Stortinget har gjort et vedtak som sier at deres ledighet er mindre verdt. Det er ikke poenget. Jeg tror snarere at det et enstemmig storting var opptatt av, var at korona var en helt spesiell situasjon, som også gjorde at det å miste jobben eller bli permittert, kom raskere. Som sagt var det heller ikke noen oppsigelsestid for de permitterte. Stortinget har hele tiden vært veldig tydelig på at man ser på dette som en midlertidig ordning. Jeg tror det er god grunn til at det burde være det, og at vi burde passe på at samtidig som tiltakene varer så lenge pandemien varer, må de også fases ut. Det har selvfølgelig også en side ved at vi har mange ting vi ønsker å prioritere over de offentlige budsjettene i årene som kommer, og da kan vi ikke bruke penger på alt. Vi må også prioritere de tingene vi mener er viktigst.