Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-12-10:
Jeg skal i all hovedsak konsentrere mitt innlegg om budsjettramme 15, dvs. Sosialdepartementets budsjett, og så vil Olav Gunnar Ballo ta for seg helsebudsjettet i sitt innlegg. Noe av det som SV ser som den aller største utfordringen i sosial- og velferdspolitikken, er å finne tiltak som kan snu den svært negative trenden som dreier seg om at et stadig større antall mennesker nå står utenfor arbeidslivet, enten fordi de er arbeidsledige, langtidssykmeldte eller uføretrygdede. Neste år forventes det at sykefraværet i norsk arbeidsliv igjen vil øke, slik det har gjort de siste åra, og det vil kunne bli rekordhøyt. Samtidig vil bortimot 300 000 personer være på uføretrygd. Til sammen utgjør utgiftene til sykepenger og uføretrygd bortimot 70 milliarder kr. Mange vil si at dette er svært store tall, slik også Bent Høie var inne på. Ja, det er det. Men det mest bekymringsfulle er likevel ikke beløpets størrelse isolert sett, men det faktum at mange av dem som mottar enten syketrygd, uføretrygd eller andre ytelser, har et sterkt ønske om å ha et yrkesaktivt liv, men ikke kan få det. Det vi må være opptatt av i en slik situasjon, er hva vi fra Stortingets side kan gjøre for å legge til rette for at flere av dem som i dag er sykmeldte eller uføretrygdede, igjen kan komme i jobb. SV vil i en slik situasjon ikke falle for fristelsen til å svekke de sosiale ordningene for på den måten å spare penger, slik Høyre vil, jf. Bent Høies innlegg. Dette er ikke veien å gå. En moderne velferdsstat i et rikt land som Norge, skal, slik SV ser det, ha gode og trygge økonomiske og sosiale ordninger når sykdom, skader eller andre forhold gjøre at folk i kortere eller lengre perioder ikke kan forsørge seg sjøl og sin familie gjennom lønnet arbeid. Dette er helt grunnleggende i SVs velferds- og sosialpolitikk. I stedet for Høyres og Regjeringas fokusering på svekkelse av velferdsordningene vil SV fokusere på de underliggende årsakene til et stort sykefravær og en høy andel uføretrygdede. Norsk arbeidsliv har de siste åra blitt betydelig tøffere og stiller stadig større krav til effektivitet og omstilling. Eierne i det private næringsliv stiller stadig høyere krav til avkastning og fortjeneste. I det offentlige blir det også stilt krav om mer effektivitet. Færre ansatte skal gjøre enda mer enn før, ansatte i pleie- og omsorgstjenestene skal springe enda fortere, og kommunale tjenester skal konkurranseutsettes for at man skal finne ut hvor få ansatte det er mulig å klare seg med for å få det nødvendige arbeidet gjort. Resultatet av denne brutaliseringen ser vi nå med en kraftig økning i sykefravær og antall uføretrygdede. En stor del av arbeidsstyrken blir rett og slett utstøtt fra arbeidslivet fordi de av ulike årsaker ikke makter effektiviseringssjaget og alle omstillingskravene som stilles i den forbindelse. Og dette fører faktisk til at folk blir syke. Dette bekreftes av allmennlege og spesialist i samfunnsmedisin, Olav Røyneland, som til NRK Telemark for 2 dager siden uttalte at effektivisering og omorganisering i bedrifter gjør folk syke. Omstillinger og trussel om nedbemanning gjør at folk rett og slett møter veggen, sier han, med bakgrunn i sin kontakt med pasienter. Dette må Stortinget ta alvorlig. Det må være et tankekors for det flertallet her i salen som år etter år har sørget for en så stram kommuneøkonomi at bl.a. ansatte i pleie- og omsorgssektoren i kommunene nå har en arbeidsdag og en arbeidssituasjon som er svært hektisk, og der de føler at de kommer så til kort at de blir syke av det. Avtalen om et mer inkluderende arbeidsliv, som er inngått mellom partene i arbeidslivet og staten, har som målsetting å hindre at enda flere støtes ut av arbeidslivet. Den skal legge til rette for at mange av dem som allerede har falt utenfor, kan komme inn igjen, og at flere kan stå i arbeid lenger enn det de klarer i dag. Dette stiller store krav til alle de tre partene som har inngått denne avtalen. Arbeidstakerne skal aktivt delta i arbeidet for å tilrettelegge arbeidsplass og arbeidsoppgaver for å forebygge og unngå skader og sykdom. På samme måte plikter arbeidsgiverne å bidra til dette. Men det er også helt nødvendig at eiere og ledere i næringslivet innser rekkevidden av det økende presset som i dag preger store deler av norsk arbeidsliv. Dette er en meningsløs forvaltning av landets og næringslivets viktigste ressurs, nemlig de ansattes arbeidskraft i vid forstand. Dersom denne utviklingen – der stadig flere blir presset ut – får fortsette, vil næringslivet rett og slett komme til å mangle arbeidskraft. Og det forundrer meg at ikke flere næringslivsledere skjønner konsekvensene av dette, at de på denne måten direkte og indirekte er i ferd med å ødelegge grunnlaget for sin egen eksistens. SV legger stor vekt på statens ansvar knyttet til avtalen om et mer inkluderende arbeidsliv. Det er trygdeetaten som på vegne av staten ivaretar dette ansvaret. I den forbindelse er det nå opprettet såkalte arbeidslivssentre i alle landets 19 fylker. Mange er skuffet over at avtalen så langt ikke ser ut til å ha gitt de resultatene som mange hadde håpet på. Det kan være forståelig med en slik skuffelse, men samtidig tror jeg alle må erkjenne at den trenden vi har sett i norsk arbeidsliv de siste årene, ikke lar seg snu over natten. SV har likevel sterk tro på at intensjonsavtalen vil kunne gi effekt og bidra til at færre støtes ut fra yrkes- og arbeidslivet, og at flere raskere kommer tilbake til arbeidslivet. Men da må vi styrke det virkemiddelapparatet vi har. Og slik SV ser det, betyr det at de 19 arbeidslivssentrene må styrkes betydelig både med bemanning og kompetanse. Det er disse sentrene som skal være statens viktigste virkemiddel i arbeidet for et arbeidsliv som har plass til flere. SV foreslår derfor i sitt budsjett, som vi fremmer her i dag, å styrke denne delen av trygdeetaten med 75 mill. kr. Dette vil hjelpe flere til å bli værende i arbeid og flere til å komme raskere tilbake til aktivt yrkesliv. SV fremmer også forslag om å utarbeide en opptrappingsplan for arbeidslivssentrene både når det gjelder bemanning og kompetanse. Regjeringa går dessverre i sitt budsjettforslag den motsatte veien av det SV ønsker. Der foreslås det innstramminger både i reglene for sykelønn og i reglene for rehabiliteringspenger. Når arbeidstakere nå etter Regjeringas forslag må ha en sterkere tilknytning til arbeidslivet for å kunne få sykelønn, er det ikke færre som blir syke av den grunn. Nei, det eneste resultatet av denne innstramminga er at når en person blir syk etter f.eks. tre uker i arbeidslivet, må vedkommende klare seg uten sykepenger. Men det er vel ingen som tror at mennesker blir friske av det? SV tar avstand fra en tilnærming til sosiale og medisinske problemer som har som utgangspunkt at slike problemer vil bli redusert bare de økonomiske ordningene er dårlige nok! Denne endringen vil SV derfor stemme imot. På samme måte er det når Regjeringa foreslår innstramminger i reglene for rehabiliteringspenger. Noen vil av ulike årsaker ha behov for et noe lengre rehabiliteringsløp enn de fleste andre. Derfor har vi også fram til nå hatt et regelverk der det har vært mulig å gå utover den tidsavgrensede perioden som er hovedregelen for ordningen. Denne unntaksregelen blir nå kraftig strammet inn. Det vil i praksis bety at noen av dem som trenger ekstra lang tid i sitt rehabiliteringsopplegg, ikke vil få mulighet til å fullføre dette og dermed ha mindre muligheter til å komme i arbeid. Med andre ord oppnår en altså det motsatte av det som for SV er et viktig mål; flest mulig som ønsker det og har mulighet til det, i aktivt arbeid. Derfor går SV mot denne innstramminga i budsjettet. Regjeringa er stolt over det de mener er en styrking av innsatsen mot fattigdom i dette budsjettforslaget, og henviser til at de øker innsatsen med 240 mill. kr. Jeg er ikke særlig imponert, for samtidig med denne økningen strammer nå Regjeringa inn når det gjelder sykelønn, rehabilitering, uførepensjonsordninger og støtte til hjelpemidler for funksjonshemmede – en innstramming på til sammen 410 mill. kr, altså nesten dobbelt så mye. I tillegg kommer økninger i egenandelene på til sammen ca. 900 mill. kr. Dette er innstramminger som ikke bare, men i stor grad, rammer dem som fra før har det relativt trangt økonomisk. Enda mer grell blir kontrasten når vi vet hvor mange av dem som har aller mest å rutte med, også neste år vil nyte godt av skattelettelser i milliardklassen som denne regjeringa i de to foregående årenes budsjetter har foreslått og fått flertall for sammen med Fremskrittspartiet her i salen. I et slikt perspektiv blir Regjeringas fattigdomsbekjempelse tafatt og puslete, og forskjellene mellom dem som har minst, og dem som har mest, vil komme til å øke også neste år, som en følge av regjeringa Bondeviks politikk. Jeg tar opp de forslag SV alene eller sammen med andre har fremmet i innstillinga.