trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2009-05-26:
Jeg vil takke saksordføreren for en grundig jobb med denne saken, og Kristelig Folkeparti slutter seg i det alt vesentlige til konklusjonene i proposisjonen. Vi er for konkurranse, men vi er også for å ta vare på de ansattes rettigheter og vilkår i arbeidslivet. Det er svært viktig at vi tar vare på de ansattes rettigheter ved konkurranseutsetting av kollektivtrafikken. Bussjåfører, jernbanepersonell, ferjemannskap, mannskap på lokalbåter, hurtigbåter og Hurtigruta får nå sikret sine arbeidsplasser i forbindelse med konkurranseutsetting og overgang til nytt selskap. Det er særlig viktig at overgang til nytt selskap ikke bidrar til å svekke lønns- og arbeidsvilkårene til de ansatte. Kristelig Folkeparti er glad for at det lovfestes forbud mot sosial dumping ved bruk av konkurranse i kollektivtransporten. Rettferdig og sunn konkurranse er viktig, men dette må ikke gå på bekostning av de ansattes rettigheter. Kristelig Folkeparti er også kjent med at ulike interesser har påpekt at disse endringene kan virke konkurransevridende. I så fall må Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til endringer. Så merket jeg meg innlegget fra representanten Per Sandberg. Fremskrittspartiet, «partiet for folk flest», som de kaller seg, de som er mest opptatt av konkurranse og liberalisering innenfor transportsektoren, vil altså ikke være med på å styrke arbeidsrettighetene til folk flest. Dette bekrefter en mistanke som vi i Kristelig Folkeparti har hatt lenge, nemlig at det ikke er «folk flest» som teller mest for Fremskrittspartiet i spørsmål om rettigheter i arbeidslivet – her er det bedriften og arbeidsgiveren som det er viktig å beskytte. Kristelig Folkeparti er også tilfreds med at aldersgrensen for alle som driver yrkestransport mot betaling, blir hevet fra 70 til 75 år. Eldre sjåfører er en viktig ressurs for transportnæringen og for samfunnet. Kristelig Folkeparti mener videre at det ikke er noe som skulle tilsi at drosjenæringen skal ha en annen øvre løyvegrense enn alle de andre gruppene som driver med denne type transport. Vi vil derfor likestille drosjenæringen og ta bort øvre aldersgrense for drosjeløyve, som i dag er 70 år.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-05-26:
Jeg kan svare veldig kort på det. Jeg tror representanten Sandberg er klar over svaret. Svaret på det er sjølsagt ja – i den forstand at det lovforslaget som ligger her, omhandler de yrkesgruppene som representanten Sandberg her tar opp. Jeg tror nok også at representanten Sandberg ser at det er en viss forskjell på den konkrete situasjonen som er innenfor transportnæringa, hvor enkelte selskaper har en veldig stor del av sitt virke knyttet opp til enkeltavtaler som utløper på et gitt tidspunkt, og andre bransjer der det er noe større dynamikk med forskjellige typer kontrakter, som varer til ulikt tidspunkt, og som også utløper på forskjellige tidspunkt. For ansatte i mindre selskaper, som har en helt vesentlig del av sitt virke knyttet til én kontrakt, opp mot f.eks. en fylkeskommune, vil bortfall av en slik kontrakt være helt avgjørende for om virksomheten kan drives videre i den formen som den har hatt. Så er forholdet til kontrakter og anbud sjølsagt vesentlig også for andre yrkesgrupper, men ikke på samme måten som det vi ser her.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-05-26:
Lovforslaget er å forstå på den måten at de ansatte i den virksomheten som har hatt et oppdrag innenfor transportsektoren, har krav på ansettelse sjøl om det er et annet selskap som overtar virksomheten etter at ny anbudsrunde og ny kontrakt er skrevet. – Så svaret på spørsmålet sånn sett er ja.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-05-26:
Det er interessant å prøve å fange opp inngangen i retorikken fra Fremskrittspartiets representanter her. På den ene siden oppfatter jeg at det er en stor bekymring over det forslaget som ser ut til å bli vedtatt, samtidig som jeg hører en veldig utålmodighet over at det ikke kommer mer av det samme på andre områder. Som jeg svarte på replikken fra representanten Sandberg, ligger jo det som faktisk ligger i det lovforslaget her, i Regjeringas politikk, som stortingsflertallet nå sannsynligvis støtter opp om. Det som ikke er tatt inn her, det er ikke tatt inn her. Det synes jeg er ganske åpenbart, og det er det som er rammen for det som nå gjøres fra flertallets side, altså konkret å knytte det opp til transportsektoren.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-05-26:
Det er ingen overraskelse i denne saken fra en regjering som så fort den kom på taburettene, startet med å reversere effektiviserings- og konkurransetiltak. I Posten ble bremsene satt på, og man avviser konkurranseutsetting innenfor jernbanevirksomheten. Er det nå slik at vi kan vente oss en tilbakeskruing innenfor veibyggingen, at Regjeringen nå vil ta Mesta inn i Vegvesenet igjen? Er det slik at det er énkontraktsforhold som er avgjørende for om man skal utsettes for konkurranse eller ikke? I tilfelle det er énkontraktsforhold, betyr det at i alle fall de som venter på konsesjonsfornyelse f.eks. på Torp flyplass, som er en privat flyplass, men har én kontrakt og et forhold å forholde seg til, kan se forholdene i fremtiden lyst i møte?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-05-26:
Jeg hører fra Arbeiderpartiets representanters innlegg her at man fører valgkamp over talerstolen. Jeg viser til svar på spørsmål nr. 1, som er stilt i forbindelse med denne saken: «Forslaget til nye bestemmelser i yrkestransportloven fører ikke til endringer i arbeidsmiljøloven kapittel 16. Forslaget utvider virkeområdet for de aktuelle reglene i arbeidsmiljøloven ved at reglene kommer til anvendelse ved bruk av konkurranse også i de tilfelle hvor det ikke foreligger en virksomhetsoverdragelse i arbeidsmiljølovens forstand.» Vi forholder oss til arbeidsmiljøloven uten problemer. Vi ønsker konkurranse, og vi ønsker konkurranse ivaretatt med arbeidsmiljølovens bestemmelser, men ser ingen grunn til å spesialbehandle en spesiell yrkeskategori og derved altså glemme mange andre. Skulle man løpe denne linen ut, skulle man jo gå inn og bekjempe konkurranse i mange sammenhenger, og ikke minst i privat sektor helt generelt, hvor man som ansatt lever med konkurranse hver dag, hver uke, hver måned, hvert år – og lever greit med det uten særbeskyttelse.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-05-26:
Jeg tror foregående taler i beste fall gjør seg skyldig i en misforståelse. Som representanten Sandberg forsøkte å forklare i sitt innlegg: Hvis man i utgangspunktet har to drivende busselskaper – la oss kalle en spade for en spade – to operative busselskaper med ansatte i begge selskaper, og det ene vinner en kontrakt som det andre selskapet i øyeblikket har, er det sånn at vi ønsker like vilkår for begge disse selskapene. På den måten ivaretar vi de ansatte i begge selskapene. Her legger man et løp som gir ekstra gode regler for det ene selskapet, men forverrede arbeidsbetingelser for det andre. Da er totaliteten ikke nødvendigvis sånn at man forbedrer de ansattes rettigheter.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-05-26:
Det rekker akkurat til å sitere svar på spørsmål nr. 2, for å presisere det jeg sa i mitt forrige innlegg: «Når et nytt selskap overtar driften av en tjeneste regnes det etter gjeldende rett kun som virksomhetsoverdragelse når vilkårene for dette i arbeidsmiljøloven § 16–1 er oppfylt. Formålet med de foreslåtte reglene i yrkestransportloven og jernbaneloven er at tilsvarende rettigheter skal gjelde også når vilkårene i arbeidsmiljøloven § 16-1 ikke er oppfylt.» Så her utvider man regelverket i arbeidsmiljøloven for en utvalgt gruppe arbeidstakere. Det mener vi blir feil. Vi mener at loven må gjelde for alle i alle situasjoner.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2009-05-26:
I dag styrker vi rettighetene for bussjåfører, mannskap på ferger, rutebåter og togansatte i Norge. I mange år har ansatte i disse virksomhetene opplevd stor usikkerhet knyttet til anbud i kollektivtrafikken. Den største usikkerheten har vært knyttet til om de får beholde jobben dersom firmaet deres taper konkurransen. I tillegg har lønn, pensjon og lokale avtaler blitt satt under press. Det finnes eksempler på bussjåfører som med 30 års fartstid i et firma har måttet bli med over til et nytt firma, hvor de har måttet starte helt på bunnen hos en ny arbeidsgiver og har måttet ta til takke med de minst attraktive turnusene. Dette synes jeg er dårlig gjort og en dårlig kultur. Særlig dårlig gjort er det overfor bussjåfører som ofte har tjent under 300 000 kr i året. Regjeringen vil denne grove urettferdigheten til livs. Derfor gjennomfører vi nå endringer i yrkestransportloven som skal stoppe nettopp dette. Arbeiderpartiet har engasjert seg sterkt i denne saken lenge, og engasjerer seg nå for å få på plass lovverket. Dette er en urettferdighet som vi har hatt i mange år, helt siden det ble åpnet for anbud i kollektivtransporten. Den Høyre-dominerte Bondevik II-regjeringen, med en samferdselsminister fra Venstre, løftet ikke en finger for å få på plass dette regelverket. Dette forslaget lå faktisk på bordet i Samferdselsdepartementet allerede under Stoltenberg I-regjeringen den gangen Terje Moe Gustavsen, nå vegdirektør, var samferdselsminister. Ny regjering og forslaget ble lagt bort i en skuff, eller det som verre er. Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot styrkingen av rettighetene til arbeidstakerne i kollektivtransporten, og her viser Fremskrittspartiet sitt sanne ansikt. Jeg kan forsikre at det vil bli husket. Vi i Arbeiderpartiet vil huske det, og vi vil minne om det. Fagbevegelsen vil også huske, og jeg har allerede lest avisoppslag som viser klart og tydelig at Transportarbeiderforbundet har fått med seg Fremskrittspartiets syn på arbeidsfolks rettigheter. Det er mye å si om Fremskrittspartiets syltynne argumentasjon i denne innstillingen for å si nei til de nye paragrafene. Fremskrittspartiet påberoper seg støtte fra høringsinstansene, og de har i alle fall da valgt å se bort fra et unisont ja fra sjømannsorganisasjonene, fra YS og ikke minst fra LO, Transportarbeiderforbundet og Jernbaneforbundet. Dette er et synlig bevis på at Fremskrittspartiet ikke er for arbeidstakernes rettigheter, og særlig blir det klart når nestlederen i Fremskrittspartiet, Per Sandberg, harselerer med dette og kaller det å skyve eldre arbeidstakere foran seg. Selvfølgelig skal eldre arbeidstakeres rettigheter ivaretas på samme måte som for alle andre. Det er klart det er blodig urettferdig når man har vært i et firma i 30–35 år, å bli satt på gaten bare fordi arbeidsgiveren din taper et anbud. Det er uakseptabelt, og det vil vi til livs.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2009-05-26:
Jeg tror det er representantene fra Fremskrittspartiet som gjør seg skyldig i en misforståelse. Det finnes svært få busselskaper her i landet som er satt opp med dobbelt sett ansatte. Veldig ofte er det sånn at de som vinner anbud, er nødt til å ta over de ansatte i det utkonkurrerte firmaet. Problemet er bare at de velger å ta med seg de yngste, de friskeste og dem med lavest lønn. Det vi sikrer nå, er at også de som har jobbet lenge, de som har en sliten fot, eller som har opptjent høye lønnsrettigheter, får lov til å være med over. Det er altså Fremskrittspartiet imot å sikre. Dette er likestilling av de to selskapene, fordi vi sikrer at begge selskapene er nødt til å ta med seg ikke bare de billigste arbeidstakerne, men kanskje også de dyreste, dem med lengst erfaring. Dette er også å sikre ansiennitetsprinsippet. Jeg synes at Fremskrittspartiet har en veldig snever forståelse av konkurranse. Hvis det eneste Fremskrittspartiet greier å konkurrere på, er de ansattes rettigheter, de ansattes lønninger, er man relativt fantasiløs. Det konkurranse burde handle om, hvis det skulle være noe poeng i det, er å finne smarte ruter, effektive løsninger. Det burde ikke være om å gjøre å sørge for at de ansatte får dårligst pensjon, dårligst lønn og dårligst sikrede arbeidsvilkår, som vi har sett gjennom de siste år at mye av konkurransen har handlet om. Hvis ikke Fremskrittspartiet har fått med seg dette, stiller partiet ganske dårlig forberedt til denne debatten i Stortinget. Så jeg har mine ord i behold når jeg sier at Fremskrittspartiet nå i dag viser sitt sanne ansikt, viser at de ikke er for arbeidstakernes rettigheter. Arbeidstakere har tatt opp dette problemet gang på gang – helt sikkert også med representanter fra Fremskrittspartiet. Så til arbeidsmiljøloven. Dette er ikke noen unnvikelse fra arbeidsmiljøloven. Jeg skjønte ikke referansene til representanten Sortevik. Dette handler jo bare om at de reglene som gjelder for virksomhetsoverdragelse, altså at et selskap overtar et annet, nå også skal gjelde når et busselskap vinner et anbud på et område. Vi ser på det å vinne en bussrute på samme måte som det å overta et selskap. Det er å likestille de to forholdene. Det er å forholde seg til arbeidsmiljøloven, det er ikke å gå vekk fra den. Det er i hvert fall ikke det som Fremskrittspartiet var med på å legge til rette for i forrige periode, nemlig å svekke arbeidstakernes rettigheter dramatisk i arbeidsmiljøloven. Det fikk vi heldigvis rettet opp da vi overtok.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2009-05-26:
Det var representanten Sandberg som no fekk meg til å ta ordet, når han påstår at vi skyver eldre og sjuke framfor oss i denne saka. Men bakgrunnen er jo nettopp det som òg Truls Wickholm var innom, at før det blei opna for anbod i kollektivtransporten, hadde jo dei tilsette føreseielege tilsetjingsvilkår. Dei hadde ei sikkerheit for kontinuitet. Etter at ein opna for anbod, som for så vidt var greitt nok, opna ein samtidig for ei veldig usikkerheit for dei tilsette og deira framtid. Det som dette går ut på, er jo at dei tilsette i eit selskap som har transporten i dag, skal få rett til å kunne fortsetje i eit nytt selskap. Sandberg peikar på dei som mistar anbodet, men her dreier det seg altså om å skape ein kontinuitet for dei tilsette som allereie er i den verksemda. Eg registrerer at Framstegspartiet er veldig for konkurranse, men dei er altså for konkurranse òg på dei tilsette sine arbeidsvilkår, for det er jo det som i så fall blir konkurranseelementet selskapa imellom, viss ein ikkje har ein rett for dei tilsette. Med det avslører Framstegspartiet, som òg representanten Jan Sahl var innom, at det er ikkje noko parti for folk flest. Hadde det vore for folk flest, hadde dei vore opptekne av arbeidstakaranes rettar. Det gir minimale utslag for dei tilsette, seier representanten Sandberg. Ja, da er det jo litt merkeleg at dei tilsette nettopp er så veldig opptekne av det. Som òg Wickholm viste til, har jo Transportarbeiderforbundet vore veldig engasjert i denne saka, og det var stor jubel då dei skjønte at det ville bli fleirtal for dette lovforslaget. I dag gjer Stortinget eit enormt viktig vedtak for mange tilsette i dette landet som har følt seg veldig utrygge på arbeidssituasjonen. Dei får no ein langt meir føreseieleg situasjon i tida framover.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2009-05-26:
Det er for så vidt riktig at arbeidsmiljølova er grunnleggjande og gjeld for alle. Her er det nokre som er knytte til kollektivtransporten, som får utvida rettar, og det er gjort heilt bevisst. Framstegspartiet er bekymra for dei selskapa som mistar tilsette, og seier at dei er like opptekne av alle selskapa i ein anbodskonkurranse. Poenget her er jo at gitt at eit selskap har avtale med ein fylkeskommune om transport, er dei tilsette i det selskapet opptekne med den transporten. Vi ønskjer å gi dei føreseielege vilkår, at dersom eit anna selskap skulle vinne anbodet, så har dei eit krav på å få fortsetje med den verksemda. Dei driv rett nok for eit anna selskap, men med dei same vilkåra som dei har hatt tidlegare. Om eit anna selskap da legg inn anbod og ikkje får det anbodet, så har jo ikkje dei hatt folk i denne verksemda. Vi er opptekne av at dei som er i verksemda, skal kjenne seg trygge i dette. Så her det ein forskjell, og det er den det verkar som om Framstegspartiet ikkje heilt har fått med seg.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2009-05-26:
Saksordføraren gjorde veldig godt greie for framlegget, og eg sluttar meg heilt til alt som saksordføraren sa. Eg vil berre rette merksemda mot eitt moment, når passasjerrettane no blir lovfesta. For så vidt har jo NSB hatt passasjerrettar over lang tid. Det står òg i proposisjonen at på enkelte område har dei passasjerrettar som til dels inneber «bedre vilkår enn det som forordningen legger opp til». Men som togpassasjer opplever ein jo at dei rettane er ikkje passasjerane så særleg godt kjende med. Så det hjelper jo ikkje å ha rettar og sanksjonsmoglegheiter viss ein ikkje gir veldig god informasjon til passasjerane om dei rettane og dei krava dei har. Når det gjeld flytrafikken, var vi veldig opptekne av det. Det var ei tid der òg at det ikkje var nokon informasjon, iallfall ikkje god nok, til passasjerane med tanke på kravet om at det skal liggje ute informasjonsbrosjyrar på flyplassane og terminalane. Eg vil berre understreke at det er viktig at jernbaneselskapa no følgjer opp med god informasjon til passasjerane om dei rettane og dei krava som dei har.
Trond Helleland (Høyre), 2009-05-26:
Litt mindre temperatur, håper jeg, i denne saken! Det er en enstemmig komité som nå ønsker å gjøre endringer i jernbaneansvarsloven og COTIF-loven, som det litt kryptisk heter. Det er en overenskomst om internasjonal jernbanetrafikk. I tillegg skal vi legge inn det som heter passasjerrettighetsforordningen, fra EU i norsk lov. Begge deler er komiteen positiv til. Den første saken gjelder dette med å gi lokførere fra hele Europa muligheten til å bli sertifisert, slik at de kan kjøre tog i andre land. Det hadde vi en sak om i Stortinget tidligere i dag, så det går jeg ikke nærmere inn på. Når det gjelder passasjerrettighetsforordningen, er komiteen positiv til at passasjerrettigheter for togreisende nå blir lovfestet. Det har jo vært økende fokus de siste årene på forbrukerrettigheter. Ikke minst for togpendlere og andre som prøver å komme seg fra A til B i Norge, kan det være greit å ha rettigheter i loven knyttet til forsinkelser. Men ikke minst får de funksjonshemmede, som nå har fått sin antidiskrimineringslov, her også styrket sine rettigheter gjennom den forordningen som nå legges inn. Komiteen er samstemt i at dette er greie lovendringer, og komiteen står samlet om de foreslåtte endringene.
Saera Khan (Arbeiderpartiet), 2009-05-26:
Jeg stemte feil. Jeg skulle ha stemt imot.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2009-01-08:
Jeg merket meg at statsråden i forbindelse med § 21-4 første ledd, om innhenting av opplysninger, sa at han har vanskelig for å forstå at det er foretatt en begrepsutvidelse. Jeg har også registrert at Datatilsynet i høringsuttalelsene påpekte at dette i realiteten kan bety at taushetsplikten fjernes, og at tilliten mellom bruker/pasient og saksbehandler blir betydelig svekket. Betyr det at også Datatilsynet har misforstått loven, slik den er skrevet – at de ikke har hatt kompetanse til å vurdere den? Det andre spørsmålet mitt går på § 22-15 femte ledd. Statsråden sa at det vil være ryddigere hvis den enkelte selv ber om å få refundert skatten. Mitt spørsmål blir: Ryddigere for hvem?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2009-01-08:
Jeg regner med at statsråden ikke står i Stortinget og snakker usant, så vi får tro det han sier, og regne med at det er sant. Jeg vil fortsatt utfordre ham på § 22-15 med hensyn til merskatt. Slik jeg oppfattet statsrådens svar i stad, ville det være enklere både for Nav og for brukeren. Men det finnes faktisk en god del tilfeller der Nav har beregnet feil størrelse på trygdeytelsen til en bruker. Brukeren har fått for mye, og får da beskjed om at han skal betale tilbake fordi det er gjort feil. I de tilfellene betyr det etter mitt skjønn at det er brukeren som må rydde opp i disse forholdene – også i forhold til skatteetaten – ved å kreve dette refundert. Brukeren får altså til oppgave å rydde opp basert på feil foretatt av det offentlige – i dette tilfellet Nav. Mitt spørsmål blir da fortsatt: Mener statsråden at det vil føre til en enklere prosedyre for brukeren?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-01-08:
Sist lørdag kunne vi lese i Aftenposten om en bydel i London som har spart 7 mill. kr i trygde- og sosialstøtte ved hjelp av løgndetektor. Nå skal ordningen tas i bruk over hele Storbritannia. Klientene blir varslet om at etaten vil gå igjennom den økonomiske og den sosiale situasjonen med dem, og dagen etter ringer man opp og stiller spørsmål. Mer nøytrale spørsmål gir ingen utslag, mens det slår ut ved f.eks. spørsmål om hvorvidt personen lever alene eller har inntekt. Kristelig Folkeparti ser mange utfordringer ved å bruke løgndetektor som et supplement i kampen mot trygdesvindel. Har dette i det hele tatt vært vurdert, eller kan det tenkes å bli vurdert som et nyttig verktøy i vårt land?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2009-01-08:
For å ta det siste spørsmålet først: Det blir ryddigere for Nav, og det blir ryddigere for mottakeren av den feilaktige ytelsen. Jeg må minne om, som representanten Henriksen var inne på, at forutsetningen for at en havner i en slik situasjon, er faktisk at en har fått urettmessig trygd. Da synes ikke jeg det er urimelig at det er den som har mottatt trygden urettmessig, som selv må rydde opp overfor Skatteetaten, i stedet for at Nav skal ha belastningen med å rydde opp for den personlige skattyter. Når det gjelder det første spørsmålet, gikk min henvisning på – jeg brukte vel ikke begrepet at «ingen hadde forstått», men det kunne jeg for så vidt ha gjort – at en rekke av forslagene fra mindretallet faktisk henviser til merknader som er lagt inn på grunn av høringen som var, mens proposisjonen har tatt hensyn til de samme merknadene. Derfor er proposisjonen annerledes enn det høringsutkastet som var ute. Når forslagsstilleren da foreslår endringer som allerede er tatt inn i proposisjonen, tillater jeg meg også å påpeke det.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2009-01-08:
Jeg kjenner ikke til at det før min tid i departementet er blitt vurdert å bruke løgndetektor. Jeg er i hvert fall sikker på at det i løpet av den tiden jeg har vært i departementet, ikke er blitt vurdert å bruke løgndetektor som et virkemiddel for å avklare trygdesvindel. Jeg tror nok dette er relativt usannsynlig – og på en helt annen planet når det gjelder kontrollsystemer, sammenlignet med de stringente, klare, tydelige reglene som vi her i dag i stor grad i fellesskap er i ferd med å vedta. Og det er sant!
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2009-01-08:
Åpenbart ikke enklere – det jeg antydet i mitt første svar, var mer «korrekt». Men jeg ser representantens poeng, at utgangspunktet for feilutbetaling er et annet når en selv, som jeg nevnte i det motsatte eksemplet, gjennom feil opplysninger har bidratt til at en har mottatt ytelser som en ikke skulle ha mottatt. Allikevel er det prinsippelle i forholdet til Skatteetaten ganske viktig, det at ting er i orden i forhold til Skatteetaten. Hvert år får vi synliggjort og blir minnet på – det vet representanten og jeg – at det er et personlig forhold mellom skattyteren og Skatteetaten. Da er det mest ryddige at det er skattyteren som rydder opp i forholdet til Skatteetaten.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2009-11-19:
Jeg har gleden av å fremme et representantforslag på vegne av Laila Dåvøy, Knut Arild Hareide og meg selv om humanitære og helserelaterte tiltak for papirløse migranter.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Presidentskapet legger fram innstilling om endring av retningslinjer for stortingsgruppenes og uavhengige representanters bruk av tildelte midler. Forslaget går ut på at også grupper i opposisjon med to representanter får rett til opposisjonstillegg. I henhold til dagens regler for gruppetilskudd har grupper i opposisjon med en–to representanter ikke rett til opposisjonstillegg. Grupper med tre–fire representanter får et halvt opposisjonstillegg, mens grupper med flere enn fem representanter får fullt opposisjonstillegg. Presidentskapet vil vise til den betydning det har for det parlamentariske arbeidet at de enkelte partigruppene har et godt fungerende sekretariat. Reglene om opposisjonstillegg ble i sin tid innført for å gi opposisjonspartiene mulighet til å kunne ha en viss stab av rådgivere ansatt i gruppene, spesielt med henblikk på partier som etter regjeringsskifter går fra posisjon til opposisjon. Presidentskapet ser at det kan argumenteres for at også grupper med færre enn tre–fire representanter har behov for opposisjonstillegg for å kunne opprettholde et gruppesekretariat med tilstrekkelig faglig bredde. Jeg vil understreke at dersom gruppene ikke har mulighet til å sikre en viss kontinuitet innenfor staben av politiske rådgivere, vil det igjen kunne begrense gruppenes mulighet til å fylle sin parlamentariske rolle. Endringer i gruppenes størrelse vil ofte følge etter valg, og det må også få konsekvenser for gruppens ressurser. Presidentskapets flertall kan likevel ikke se at det er tungtveiende grunner til at grensen for opposisjonstillegg skal gå mellom grupper med to og grupper med tre representanter. Etter flertallets syn er det rimelig å utvide gjeldende regler til også å omfatte grupper med to representanter. På denne bakgrunn vil flertallet gå inn for å endre regelverket med virkning fra 1. oktober 2009, slik at også partigrupper med to representanter får rett til et halvt opposisjonstilskudd. Presidentskapet har for øvrig rettet en feil i § 3 første ledd annet punktum i regelverket om bruk av gruppetilskudd, der henvisningen skal omfatte grupper som har fem representanter eller flere.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2009-11-19:
Jeg rår Høyres representanter til å stemme for innstillingen fra Presidentskapet, som jeg er en del av. Jeg synes ikke denne problemstillingen kan sammenlignes verken med en fotballkamp eller med markedssvikt i enkeltbedrifter – ei heller med politisk vennskap. Men hvis det er slik at Fremskrittspartiet oppfatter det slik at det å stemme sammen i sak er uttrykk for et slags varig politisk vennskap, skal jeg merke meg det, og jeg vil komme tilbake til saken. For ordens skyld må jeg også si at det er jo ikke slik at Venstres tilskudd etter valget blir uendret – bare så det er sagt. Det det dreier seg om, er at det er en grense for hvor lavt man skal kunne falle i tilskudd gjennom det såkalte opposisjonstilskuddet. Man sier at regelverk ikke kan forandres. Jeg må da med respekt å melde få lov til å si at det kanskje er uttrykk for en respekt for Stortingets presidentskaps tidligere innstillinger som jeg synes kanskje er litt i overkant, og jeg skal illustrere det ved å si følgende: Vi har tidligere hatt situasjoner med små grupper – jeg kan huske så langt tilbake som til Aune-listen, hvor Aune var en person innvalgt fra ett fylke, og vi hadde Kystpartiet, innvalgt fra ett fylke. Det er forskjell på Aune-listen, for å ta det mest ekstreme, og Venstres situasjon nå, for Venstre er et politisk parti – om jeg får lov til å si det slik – som har ambisjoner som ligger utover det å være representert fra to fylker, og hvis praktiske jobb nå er at man med to representanter skal følge med i alle Stortingets komiteer. Det krever selvfølgelig mye av representantene, men det krever også noe når det gjelder administrativ støtte, og det er ut fra en rimelighetsbetraktning at vi er gått inn for dette lille tillegget. Jeg synes faktisk også at det er en fordel – og kanskje en betingelse, hvis jeg får lov til å si det så sterkt – i et demokrati at man parlamentarisk sett kan ha gode arbeidsbetingelser for både store og små grupper. Dersom en gruppe går inn i en fireårsperiode og føler at man ikke har fått betingelser som gjør at man kan fungere som en helhetlig gruppe og et politisk parti, er det en svakhet for demokratiet, selv om, selvfølgelig, flertallet har rett, og flertallet kan bestemme. Men det å ta hensyn til et mindretall er faktisk også et kvalitetstegn ved et demokrati. Det er derfor jeg uten store problemer anbefaler Presidentskapets innstilling.
Borghild Tenden (Venstre), 2009-11-19:
Jeg skal være kort: Jeg ønsker bare å takke et nesten samlet presidentskap, som har valgt å imøtekomme Venstres henstilling om å endre regelverket slik at vi i Venstres gruppe får et økonomisk fundament som gjør at vi kan følge det meste av Stortingets arbeid på en ordinær måte, selv med bare to representanter. Tusen takk!
Borghild Tenden (Venstre), 2009-11-19:
Jeg takker for spørsmålet om datalagringsdirektivet. Jeg løftet dette fram fordi det er en viktig sak for Norge, og personvern er en viktig sak for norske borgere. Venstre er for å bruke vetoretten i forbindelse med datalagringsdirektivet. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet ikke er så opptatt av dette, som jeg også sa i mitt innlegg, og det er jo sånn at i de aller fleste saker der personvernet presses, har man gode hensikter. Men datalagringsdirektivet er definitivt viktig for Venstre, og vi går inn for vetorett på det området.
Borghild Tenden (Venstre), 2009-11-19:
Jeg takker for det spørsmålet også, og jeg var inne på Prüm-samarbeidet. Det undrer meg at ikke flere i denne sal har vært inne på det, og ikke ser de utfordringene vi står overfor. Venstre er ikke imot, men vi registrerer at Datatilsynet også er kritisk til Prüm-regelverket. Venstre er et personvernparti, vi er opptatt av å ivareta menneskers rettigheter og personvern, og derfor har vi den holdningen vi har til datalagringsdirektivet.
Borghild Tenden (Venstre), 2009-11-19:
Nå har dere presset meg på det området, og jeg forstår at Arbeiderpartiet ikke ser de faresignalene som vi i Venstre ser – og ikke ser at det å ivareta personvernet er viktig. Det registrerer jeg at Arbeiderpartiet overhodet ikke ser. Dere er villige til å gjøre hva som helst innenfor overvåkningsområdet.
Borghild Tenden (Venstre), 2009-11-19:
Jeg vil gjerne kommentere utenriksministerens holdning til Venstre og datalagringsdirektivet. Å omtale Venstres motstand mot direktivet som ekstremt og lite balansert er svært arrogant. Jeg mener også at det er et feilspor å fokusere på om Venstre er for eller imot internasjonale regler for datalagring. Det diskusjonen egentlig handler om, er om Norge skal implementere datalagringsdirektivet eller ikke. Så enkelt er det. Svaret på spørsmålet til representantene fra Arbeiderpartiet er altså at vi verken ønsker nasjonale eller internasjonale regler om lagring av datainformasjon, i tilfelle noen av oss gjør noe kriminelt i fremtiden, slik som direktivet legger opp til. Venstre er selvsagt ikke imot internasjonale regler generelt, dersom jeg var uklar på det i replikkrunden. Det er innholdet i datalagringsdirektivet vi er imot. Som flere av Arbeiderpartiets representanter vet, har Venstre aldri ivret for internasjonale regler om lagring av datatrafikk. Vi mener prinsipielt at det er å gå for langt å pålegge omfattende lagring av personlige data hos private teleselskaper. Å være imot lagring av informasjon om kontakt mellom mennesker som ikke er mistenkt for noe kriminelt, betyr ikke at vi er imot å gi politiet fullmakt til effektiv kriminalitetsbekjempelse. Det håper jeg representantene fra Arbeiderpartiet også ser. Poenget i denne saken er at direktivet pålegger private selskaper ansvaret for enorme mengder med sensitive personopplysninger, som politiet skal ha tilgang til ved behov. Jeg mener det er oppsiktsvekkende at Arbeiderpartiet nå velger å overse det problematiske ved dette direktivet. Jeg regner med at siste ord i denne sak ikke er sagt.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-11-19:
Det er én vesentlig forskjell på det som lå til grunn for den forrige regjeringa, altså regjeringa utgått av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, og regjeringsgrunnlaget til den regjeringa som nå sitter. Den andre regjeringa hadde en sjølmordsparagraf som tilsa at dersom EU-saken kom på dagsordenen, var det ikke lenger grunnlag for regjering. Den nåværende regjeringa har derimot en sjølkneblingsparagraf som går ut på helst ikke å snakke om EU-spørsmål i det hele tatt. Det er helt åpenbart at Høyre som det eneste klare ja-partiet selvfølgelig vil føre en politikk som går ut på å få Norge inn i EU. Og for å svare på representanten Myrlis andre spørsmål kan jeg vel egentlig stille spørsmålet tilbake: På hvilken måte vil Arbeiderpartiet sørge for å ta ansvar for at Norge kommer inn i EU?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-11-19:
I og med at jeg stilte et spørsmål i min svarreplikk til representanten Sverre Myrli, kan jeg kanskje prøve å gjenta det spørsmålet. Dersom det er interesse hos Arbeiderpartiets representanter, Sverre Myrli og Svein Roald Hansen inkludert, for å få Norge inn i EU, er mitt spørsmål: Vil Arbeiderpartiet ta ansvar for at det flertallet Høyre og Arbeiderpartiet nå har i Stortinget, bidrar til at Norge sender en EU-søknad?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-11-19:
Sjøl om vi ikke kommer til å søke EU-medlemskap i den neste fireårsperioden, må det være lov til å arrestere EU-tilhengerne i Arbeiderpartiet på at de forsøker å skyve Høyre foran seg som en begrunnelse for ikke å ta EU-debatten. Det må også være lov i denne sal når vi har denne diskusjonen, å diskutere det som er problematiske sider ved EØS-avtalen og Norges forhold til EU. Spesielt fordi vi nå har bedt om, og får, en utredning til Stortinget etter hvert om Norges forhold til EØS, er det klart at det forholdet vi har, ikke er helt uproblematisk. Utenriksministeren pekte sjøl i slutten av sitt forrige svar på veldig mange av de aspektene som nettopp gjør Norges forhold til EU gjennom EØS til et spørsmål vi stadig må diskutere. Det er egentlig nesten å forlede befolkningen hvis vi ikke tør å ta de debattene og de diskusjonene. Sjøl om det er sånn at Norge ønsker å videreføre EØS-avtalen, er vi ikke garantert at EU ønsker å videreføre avtalen på samme vilkår, noe som ville være fordelaktig for Norge. Spørsmålet er: Hva vil Regjeringa og utenriksministeren gjøre for å sørge for at Norge ikke mister viktig innflytelse i Europa, nå som EU går videre fortere?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-11-19:
Jeg føler meg veldig trygg på at det ikke er noen av ja-partiene i Stortinget som ønsker å bringe Norge inn i en ny EU-debatt der man ikke er sikker på utfallet. Men mitt poeng har bare vært å understreke at det ikke kan være Høyres ansvar alene at vi reiser en EU-debatt og at vi sørger for å få Norge inn i EU på sikt. Hvis den situasjonen skulle komme til å oppstå, er det klart at den situasjonen vi har i Stortinget nå, med et flertall av Høyre og Arbeiderpartiet, er noe som er interessant i et historisk perspektiv. Og mye av utålmodigheten med å få til et medlemskap skyldes jo bl.a. en del av de aspektene som debatten har berørt, EØS-avtalen, forholdet til EU for et utenforland som Norge, og som professor dr. juris Fredrik Sejersted ved Senter for europarett sa på et møte tidligere i høst: EØS kan se ut til å bli stadig større og viktigere for Norge, men mister Norge betydning i forhold til EU? Norges EU-ambassadør sier at vi står overfor et mer komplekst, uoversiktlig og krevende EU. Det bør det ikke være noen tvil om. Så ønsker jeg å knytte noen kommentarer til innlegget til representanten Laila Gustavsen. Den parlamentariske funksjonen for EØS-arbeidet og arbeidet med EU-saker tok jeg opp i mitt innlegg, og jeg nevnte bl.a. at jeg ønsket at Stortinget skulle ta en større og mer aktiv rolle i EØS-spørsmål, i arbeidet med saker, og ikke minst i bruken av Europautvalget. De tingene som representanten Svein Roald Hansen nå snakker om i forhold til at både grønn- og hvitbøker skal behandles i komiteene, et Brussel-kontor osv., er saker som har Høyres fulle støtte, og som har hatt det hele tida. Det er synd at de sakene har blitt forsinket, men det er noe som vi kommer til å støtte opp om. Det kommer ikke til å stå på Høyre. Jeg må nok også si at et eksempel på hvordan Europautvalget ikke har blitt brukt på en god nok måte, er diskusjonen som var om Stockholm-programmet tidligere. Der var det altså sånn at Høyre og andre partier etterlyste Regjeringas posisjoner. Vi fikk de ikke. Og da det kom til møte i Europautvalget, stilte ikke justisministeren som fagstatsråd der. Utenriksministeren hadde, naturlig nok, ikke detaljkunnskap om dette og kunne ikke svare på de spørsmålene som kom. Norges posisjoner ble ikke kjent før man kunne se dem på EU-delegasjonens hjemmesider i høst. Dette er et veldig godt eksempel på et område der Stortinget ønsket å ta en aktiv del i EØS-arbeidet, men ikke fikk gjort det fordi posisjonene ikke var kjent, og fordi fagstatsråden ikke stilte i Europautvalget. Det var også noe jeg tok opp i mitt innlegg: Viktigheten av at fagstatsrådene stiller i Europautvalget, sånn at Stortinget har en mulighet til å påvirke, og ikke minst til å bidra til at de posisjonene Norge inntar, er et uttrykk for det som er flertallet i Stortinget. Men ytterligere arbeid med EØS-saker og EU-spørsmål, ytterligere tiltak som kan bidra til å gjøre det enklere for Stortinget å bidra, skal i alle fall ikke stå på Høyre.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Høyre har gjentatte ganger, delvis også i dag, gjort et nummer av at de tre regjeringspartiene har forskjellig syn på norsk EU-medlemskap. I grunnen ingen stor sensasjonell observasjon! Dersom valget i høst hadde gjort at flertallet i Stortinget hadde vippa den andre vegen, altså at Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti hadde fått flertall – partier som så vidt jeg veit, har ganske ulike syn på EU, dersom de i det hele tatt har noe syn – hvilken holdning til norsk EU-medlemskap hadde ei regjering utgått av disse fire partiene, hatt? Og neste spørsmål: Hvilke andre partier som er for EU-medlemskap, har Høyre på sikt ambisjon om å regjere sammen med?
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Høyre har i denne debatten utfordret Arbeiderpartiet på om de to partiene med sitt flertall i Stortinget skulle gå sammen om å sende søknad om norsk EU-medlemskap. En ganske spesiell tilnærming, må jeg si. På samme måte som de tre regjeringspartiene har ulike syn på sjølve medlemskapsspørsmålet, er det ulike syn blant de borgerlige partiene. Jeg er ganske sikker på at Venstre og Kristelig Folkeparti ikke hadde akseptert at Høyre skulle gått sammen med Arbeiderpartiet om å sende søknad om norsk EU-medlemskap, dersom vi hadde hatt ei borgerlig regjering, noe vi heldigvis ikke har. Det har vært mye debatt her om norsk EU-medlemskap, kanskje for mye, all den tid det ikke er noe tema i overskuelig framtid. Vi bør isteden fokusere på hvordan vi skal jobbe for å sikre norske interesser, slik utenriksministeren understreker i sin redegjørelse. Det måtte vi også ha gjort som EU-medlem, la oss ikke glemme det, all den tid vi må knytte allianser med andre for å få gjennomslag for våre syn. Svein Roald Hansen tok opp ideen om et eget Brussel-kontor for Stortinget – en interessant og god idé som bør forfølges, men vi må også jobbe bevisst mot sentrale EU-land på mer bilateralt vis. Tyskland er f.eks. en viktig alliert for Norge og som på mange sentrale områder taler Norges sak – til tider bedre enn hva f.eks. Sverige gjør. Det er en veldig interessant problemstilling og sjølsagt bra for Norge. Vi må derfor, i tillegg til Brussel, pleie kontakten med Tyskland og andre viktige nære allierte, både på regjeringssida og på parlamentarisk nivå. Alle norske stortingsrepresentanter bør pleie kontakt med kolleger i Forbundsdagen i Berlin. Vi blir der tatt imot med åpne armer. Norge må komme tidligere på banen i de saker som diskuteres i EU. Tjenestedirektivet og datalagringsdirektivet er gode eksempler på det. Dette er viktige spørsmål som det har pågått debatter i EU om i mange år – fram og tilbake, forhandlinger hit og dit – og så kommer en fram til et kompromiss, og så kommer vi på banen i Norge. Da er det for seint. Da har vi ett alternativ, eller – kanskje mer korrekt – to alternativer. Det er enten å akseptere det, eller så er det å si nei. Det å si nei til å innføre et direktiv som gjelder for 29 andre land, er som regel en veldig dårlig idé, all den tid vi er avhengig av et godt samarbeid med de øvrige europeiske land, som jo var hele årsaken til at vi for 15 år siden fikk EØS-avtalen.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Dette er en gledens dag for oss som er opptatt av de norsk-tyske forbindelsene, og slik sett kunne jeg egentlig ha fortsatt innlegget mitt i forrige sak. At Den tyske skole i Oslo – Max Tau nå blir en tysk-norsk bikulturell skole, er veldig bra. Jeg ser på det som et viktig bidrag til økt samarbeid mellom de to landene innenfor språk, kultur, utdanning og næringsliv. Den tyske skole er en veldig viktig aktør i det norsk-tyske miljøet i Oslo, sammen med den tyske ambassaden, Goethe-Institut, Norsk-Tysk Handelskammer, Norsk-Tysk Selskap og flere andre aktører. Jeg vil derfor takke Regjeringa, Tysklands ambassade og for så vidt også kirke-, undervisnings- og forskningskomiteen for det som nå kommer på plass. La oss håpe at vi i fortsettelsen også kan enes om andre spørsmål som er viktige for de norsk-tyske forbindelsene, som det tyske språkets posisjon i norsk skole, muligheten for flere i Norge til å kunne se tysk fjernsyn, og at norske skoleelever skal få et annet inntrykk av dagens Tyskland enn det de får på skoleturer der de reiser fra konsentrasjonsleir til konsentrasjonsleir – bare for å nevne noen temaer. Men det kan vi ta seinere.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Hvis representanten Gitmark tok seg bryet med å lese Arbeiderpartiets program, ville han vite at vi i lang tid har vært et parti som mener at det beste for Norge er å bli medlem i EU. Vi har hatt to folkeavstemninger hvor Arbeiderpartiet har arbeidet for å få til et ja, så problemet er ikke Arbeiderpartiet her i salen. Oppgaven vår – og oppgaven for alle som mener at vi burde bli medlem – er jo å overbevise det norske folk om at det ville være klokt å skaffe oss stemmerett i det samarbeidet vi allikevel er så dypt integrert i. Det er en krevende oppgave, og hvis representanten Gitmark har forslag til en vri som kan føre til en holdningsendring i det norske folk, så skal jeg lytte med stor interesse og delta aktivt i det arbeidet.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Jeg har vært i denne salen siden 2001. Da fikk vi Bondevik I-regjeringen, og Høyre deltok altså i en regjering med en selvmordsparagraf. Jeg mener å ha godt belegg for å si at det har vært et taktskifte i diskusjonen rundt vårt forhold til EU og EØS-avtalens innvirkning på norsk politikk siden regjeringsskiftet i 2005. Alt det som ligger i Regjeringens aktive europapolitikk, og som Høyre for så vidt bidro til å forsterke gjennom behandlingen her i Stortinget, kunne jo Høyre gjort i regjering fra 2001. Hvorfor kom ikke utenriksminister Jan Petersen til Stortinget med egne redegjørelser om EØS- og EU-samarbeidet? Hvorfor ble tilskuddet til Europa-informasjon på Utenriksdepartementets budsjett kuttet ned, ikke økt, i den perioden? Det har skjedd et taktskifte i diskusjonen rundt EU siden vi fikk en rød-grønn regjering.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Jeg tror alle vi som er opptatt av at vi burde vært medlem i EU fra 1972, og i hvert fall fra 1994, vil gjøre landet en bjørnetjeneste ved å sende en EU-søknad før vi vet om vi har sjanse til å få ja i en folkeavstemning. Det tror jeg ville være meget uheldig. Jeg tror også at det som representanten Ine M. Eriksen Søreide avsluttet sitt innlegg med å si, at EØS nærmer seg en utløpsdato, er et farlig signal å sende. Det er som å kaste ut oljekaminen før vi vet om vi kan få installere varmepumpen. Så det å så tvil om hvorvidt det nest beste i vårt forhold til EU kan fortsette å vare før vi vet om vi kan få det noen av oss, bl.a. Ine M. Eriksen Søreide og jeg mener er det beste, er en risikosport. Vi kan ende opp med større problemer enn vi liker å tenke på.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Nå sa representanten Myhre hva han vil arbeide for hvis det blir en ny folkeavstemning, og det er hyggelig. I sitt innlegg sa han at utenriksministeren ikke har ertet på seg Fremskrittspartiet med sin redegjørelse – men det er ikke lett å erte på seg et parti som i hvert fall i partiprogrammet ikke tar standpunkt til hvilket utfall av en folkeavstemning de vil arbeide for. Men Peter N. Myhre understreket i sitt innlegg betydningen av EØS-avtalen, og sa at den måtte moderniseres og videreutvikles, og at man burde komme i gang med en prosess med å oppdatere den fortest mulig. Jeg lurer på: Hva er det han tenker på? Det er en dynamisk avtale som faktisk oppdateres fortløpende. Det er en avtale om adgang til det indre marked, som altså har bredd seg som ringer i vannet og som har gitt oss forankring eller inngang i andre samarbeidsprosjekter som EU-landene setter i gang. Så hva er det han tenker spesielt på med denne oppdateringen?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Jeg tror vi har registrert at Venstre har et stort engasjement for personvern generelt, og også i forbindelse med datalagringsdirektivet. Men spørsmålet fra representanten Gustavsen var nettopp om man av hensyn til personvernet, og selvsagt de andre hensynene, f.eks. politiets hensyn i forbindelse med etterforskning av alvorlige saker, ser behovet for felles internasjonale regelverk. For det er jo det vi vil stille oss utenfor, hvis Norge skulle reservere seg mot datalagringsdirektivet. Da vil vi være ett av landene i Schengen som vil ha andre regler, og vi har et eksempel på en etterforskningssak på nettet, hvor veldig kort lagringstid på IP-adresser i Norge førte til at norsk politi ikke kunne følge opp spor fra Italia. Så spørsmålet er: Ønsker Venstre felles internasjonale regler, eller mener man at Norge kan ha egne regler som skiller seg fra nabolandenes?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-11-19:
Debatten har vist at det er bred enighet om ønsket om og behovet for en sterkere involvering fra Stortingets side på et tidlig tidspunkt når det gjelder ny politikkutforming i EU – det er jeg glad for – og også støtte til om Stortinget kan få et kontor i Brussel som kan hjelpe til med kontakten fra partigruppene, fra komiteene og fra Stortinget som sådan. Vi må ha et mer årvåkent blikk mot politikkutformingen i EU. Det er vårt ansvar. Det er det ingen som gjør for oss. Jeg håper derfor at alle som har hatt engasjement i debatten, og gledelig mange også fra andre komiteer enn utenriks- og forsvarskomiteen, tar med seg dette tilbake og følger det opp. Vi har mulighet i komiteene nå til å reise saker. Som Susanne Bratli gjorde veldig godt rede for i sitt innlegg, er det på mange områder slik at det vi driver med i komiteene, har berøringspunkter til politikkutformingen i EU. Hvis vi nå følger opp det som er sagt i denne debatten på dette punktet, tror jeg også vi trekker inn den europeiske dimensjon i vår hjemlige politiske debatt, i denne salen og utenfor. Da tror jeg flere får øynene opp for hvor integrert vi er i dette samarbeidet, og kanskje begynner å stille spørsmål, som noen av oss gjør, om hvor klokt det er å være så dypt integrert, så mye med, uten å ha medbestemmelse når reglene utformes. Så til Ine M. Eriksen Søreide som mente at vi i Arbeiderpartiet, som står på partiprogrammet, for å si det slik, skyver Høyre foran oss når vi ikke tar EU-debatten. Jeg kjenner meg ikke igjen i det bildet. Jeg har både som stortingsrepresentant og som leder i Europabevegelsen gjennom seks år forsøkt å få et stort engasjement rundt disse spørsmålene. Jeg har hatt mange fra Høyre med på det laget, men det har ikke bølget inn i de politiske partiene. Det har vært krevende å få oppmerksomhet rundt det og interesse for det. Dette var heller ikke en av Høyres hovedsaker i valgkampen. Jeg skal ikke gi opp i arbeidet med å få interesse for europeiske spørsmål også ute blant befolkningen. Jeg tror det er det som eventuelt kan være med på å skape det grunnlaget som må ligge der for at man skal sende en ny medlemskapssøknad. Så har det blitt litt debatt om datalagringsdirektivet. Jeg har lyst til å si litt med utgangspunkt i Snorre Serigstad Valens innlegg. Han er skeptisk til å implementere dette ut fra usikkerhet om det kan bli misbrukt. Det er all mulig grunn til å være opptatt av regelverket rundt denne lagringen. Men i dag får vi bankutskrift fra banken vår hver måned. Det er etter mitt skjønn mye mer følsomme data som lagres i ti år. De bevegelsene overvåkes fortløpende fra myndighetenes side. Det er overvåking av uskyldige mennesker i tilfelle vi skulle gjøre noe galt.