trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-11:
Hvis flere av Stortingets leiligheter for representantene hadde ligget på østsiden av Akerselva istedenfor i Grønnegata og på resten av vestkanten, er jeg helt overbevist om at denne saken ville fått et annet utfall. Da tror jeg nemlig at Oslo og de andre storbyene ville fått hele ansvaret for oppfølging av rusmiddelmisbrukere. For hvis stortingsrepresentantene hadde hilst på flere rusmiddelmisbrukere på Plata og nede ved Sentralstasjonen i stedet for å hilse på Kongen på Slottet på vei opp til Grønnegata, er jeg sikker på at de hadde fått høre både rusmiddelmisbrukerne og Utekontakten si at det som er nødvendig, det som det er behov for, er et helhetlig tilbud. Det er bolig, det er avrusning, det er oppfølging. Et slikt tilbud har jeg altså ingen tro på at spesialisthelsetjenesten kan være i stand til å gi. Det er hovedgrunnen til at vi var skeptiske – til at jeg er skeptisk – til det Regjeringen og Fremskrittspartiet nå går sammen om. For full statlig overtakelse er altså stikk i strid med det Regjeringen sier at den står for, nemlig økt lokalt ansvar, som var det den også la til grunn i sitt første forslag. Men det forslaget var vi skeptiske til, fordi vi ikke hadde noen tro på at små kommuner som Røst kunne ha like god peiling på hva en rusmiddelmisbruker hadde av behov som f.eks. en storby som Bergen eller Oslo. Vårt hovedsyn, som vi også refererte til i forbindelse med kommuneproposisjonen, altså Innst. S. nr. 259 for 2002-2003, er at storbyer som Bergen, Stavanger, altså byer som ønsket det, som hadde søkt om å få dette og følte at de hadde kompetanse, skulle få muligheten til å løse rusmiddelproblematikken og få et helhetlig ansvar. Dette er Høyre-byer. I tillegg har man Tromsø og Trondheim, som også bad om å få dette. Vi synes det er rart at Høyre – når de i sine festtaler vanligvis sier at det ikke lenger bør være slik at alle kommuner skal ha ansvar for alle oppgaver – ikke ser at da må det være mulig å gi noen oppgaver, som f.eks. oppgaven knyttet til rusmiddelmisbrukere, til de største kommunene. Men vi har altså endt opp med nå å foreslå at Oslo, som er i en helt spesiell situasjon, og som har hatt ansvaret tidligere for disse tjenestene, Oslo, som har unntak allerede i utgangspunktet for barnevernet, Oslo, som er en by som har 50 pst. av rusmiddelmisbrukerne, skal få anledning til å fortsette å gi et helhetlig tilbud. Det er mye bedre å befinne seg i en gråsone og kunne få et helhetlig tilbud enn at situasjonen er svart–hvitt og man får et dårligere tilbud.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-11:
Jeg ser at Alvheim synes at det jeg sier, er for dumt. Det er jo dumt. Utgangspunktet vårt er nettopp å ta hensyn til det de store byene har sagt, spesielt Oslo, som har vært i en helt spesiell posisjon, nemlig at dette er problemstillinger som det er mulig for oss å løse. Vi har prøvd å få til en løsning for Oslo, nettopp av den grunn. Men jeg registrerer at representanten Alvheim fortsetter sitt korstog for at staten skal bestemme alt, og at folk skal bestemme ingen ting, og kaller det lettvint når vi hører på de folkene som uttaler seg i denne sammenheng. Han mener at vi er svake som bøyer av for press f.eks. fra Oslo. Jeg registrerer at representanten Alvheims egen partifelle, Svenn Kristiansen, og de andre i Oslo mener at Oslo fortsatt burde beholde ansvaret for rusomsorgen. Så er det riktig som representanten Bent Høie sier, at med det forslag som SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet har lagt fram her i dag, vil man få en omlegging av rettighetene til pasientene, til rusmiddelmisbrukerne. Man vil få en omlegging i finansieringssystemet. Men vi merket oss også at når vi spør om å få en utlegning av hvordan dette kan gjøres praktisk, og hvordan dette kan løses, velger Regjeringen å la være å komme med et skikkelig helhetlig opplegg som gjør at vi kunne stemt for en alternativ lovformulering her. Jeg mener at når vi klarer å finne løsninger for Oslo kommune i andre sammenhenger, kan ikke dette være så komplisert at vi ikke skal kunne klare å løse problemet hvis det finnes politisk vilje. Men det er klart at når det finnes et annet politisk flertall, bestående av bl.a. regjeringspartiene – og jeg synes faktisk det er et poeng at Høyre ikke hører på sine egne styrte storbyer i denne saken – som ikke vil finne en løsning for Oslo, sier det noe om at man her er mer interessert i å skape et politisk flertall for en reform enn å finne det som er den beste løsningen i den situasjonen vi står i. Det er nå min klare mening.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-01-09:
På vegne av representanten Endre Skjørestad og meg selv vil jeg fremme forslag om å gjeninnføre den midlertidige loven om rett til innsyn i overvåkingspolitiets arkiver fram til 31. desember 2003.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-09:
Jan Olav Olsen brukte som begrunnelse for at Høyre ikke var med på en del av merknadene, at dette var detaljstyring, og de ville dermed ikke være med på dem. Høyre og regjeringspartiene har gått ut av en del merknader som stort sett går på institusjonenes ansvar – og kaller dette detaljstyring. Hvis meldingen og vår innstilling ikke skulle gå inn på noen detaljer, ville det kanskje ikke bli så veldig mye igjen verken i meldingen eller i vår innstilling. Men det som er viktig for mindretallet – og som Jan Olav Olsen kaller detaljstyring – er å pålegge og fortelle institusjonene, universitetene og høyskolene at de må ha struktur, og at de må ha modeller for hvordan de skal greie å rekruttere folk til forskerstillinger og stimulere folk til å ta en doktorgrad, en postdoktorstilling osv. Vi skriver en del om det integrerte miljøet og behovet for å integrere disse nye doktorandene i de faglige miljøene. Det følte heller ikke Høyre behov for. Vi skriver en del om at disse stipendiatene og postdoktorstillingene er viktige ressurser i et fagmiljø for å kunne drive forskningsbasert undervisning osv., og vi skriver om det som går på veilederutdanning, at institusjonene har strukturorganisering for å drive en god veiledning, og at dette ikke bare er den enkelte veileders, men et samlet miljøs ansvar. Det var disse tingene Høyre meldte seg ut av. Høyre hadde åpenbart ikke behov for å gi disse føringene overfor institusjonene. Jeg vil derfor gjerne spørre Jan Olav Olsen: Hva er det som er så detaljstyrende innenfor dette i forhold til resten av det vi skriver i innstillingen, og resten av det som ligger i meldingen?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-09:
Jeg har en kommentar og noen spørsmål til representanten Arne Lyngstad. Også Kristelig Folkeparti har meldt seg ut av en del av merknadene som mindretallet har som gjelder institusjonenes ansvar for å legge til rette for et godt forskningsmiljø, å integrere doktorgradsstipendiatene i miljøene og ha en god doktorgradsopplæring, gode veiledersystemer med en hovedveileder, og at det samlede miljøet skal ha et ansvar for disse doktorgradsstipendiatene. Mindretallet skriver dette for å understreke ansvaret og for å sikre at de klarer å gjennomføre arbeidet i løpet av den tilmålte perioden de har fått. Er det noen prinsipielle grunner til at Kristelig Folkeparti ikke vil være med på disse formuleringene? Er de uenig i noe av det som eventuelt står der ? Det er viktig at dette kommer fram fordi dette er et forsøk på å gi noen signaler til institusjonene. Så har jeg et spørsmål til, om å bruke lønn som et virkemiddel ved rekruttering. Ser Kristelig Folkeparti at lønn er et nødvendig virkemiddel? Jeg viser til det som har skjedd innenfor lærergruppene, der vi fikk til et lønnsløft begrunnet med at dette ville være med på å sikre rekrutteringen. Tror Kristelig Folkeparti at det er en sammenheng mellom lønnsnivå og rekruttering, og er Kristelig Folkeparti villig til å være med og bruke lønn ? Og hva er eventuelt grunnen til at Kristelig Folkeparti ikke er enig med SV i at lønnsnivået for stipendiater bør være på nivå med sammenlignbare stillinger i staten? Så et spørsmål til som gjelder undervisning: Arne Lyngstad var prinsipielt enig i at perioden bør være på 3+1 år, med ett år til undervisning.(Presidenten klubber.) Jeg oppfattet han slik at de måtte vurdere det nærmere.(Presidenten klubber igjen.) Hvorledes skal undervisningsbehovet dekkes hvis ikke stipendiater skal kunne brukes til det i årene framover, i og med at vi ikke øker antallet faste stillinger? (Presidenten klubber.) (Presidenten klubber igjen.)
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-09:
Jeg vil også understreke at jeg heller ikke har fått noen signaler som tyder på at det vil bli noen buklanding for kvalitetsreformen, tvert imot har jeg også fått sterke signaler på at det er ganske stor entusiasme. Det er selvsagt avhengig av hvorledes vi takler det videre, men akkurat nå virker det som om det er mye entusiasme. Vi må iallfall ikke her fra denne talerstol tegne et bilde av at denne reformen ikke vil bli gjennomført, og at det er motstand rundt om på institusjonene. Jeg er dessuten også enig med statsråden i at det foregår veldig mye bra innen norsk forskning. Vi har jo lett for å drive med selvplaging og selvpining i dette landet og fortelle hverandre hvor håpløst og hvor dårlig det står til med det meste. Det er veldig mye bra. Vi har fått på beina ganske mange sentre for fremragende forskning, og det var veldig mange gode kvaliteter i miljøet som ikke kom med i den omgangen. Alt dette tyder på at det er veldig mye bra i norsk forskning, og det bildet synes jeg det er viktig at vi av og til tegner opp, slik at vi ikke alltid driver med selvplaging og selvpining. Men jeg har noen spørsmål til statsråden. Vi skal ikke legge opp til noe særlig økning i antall faste stillinger. Det ligger i meldingen, her skal det være effektivisering og rasjonaliseringen. Økningen skal komme i stipendiat- og postdoktorstillinger. Det ligger for så vidt også i innstillingen fra komiteen og dessuten i meldingen. Så legger man fortsatt opp til at doktorgradsperioden skal være på tre år. Det betyr at de stipendiatene ikke skal gå inn og påta seg undervisningsoppgaver. Vi har vedtatt en kvalitetsreform som vil kreve mer undervisning, tettere oppfølging av studentene, og da blir mitt spørsmål: Hvem skal gjøre det hvis vi ikke engang skal kunne legge opp til en fireårig doktorgradsutdanning der ett av årene blir et undervisningspliktår? Dette er jo også i samsvar med evalueringen fra Evalueringsutvalget, det vil være den beste modellen. Så mitt spørsmål til statsråden er: Burde det ikke allerede nå være et klart og tydelig svar at dette ønsker vi, dette er måten å gjøre det på?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-09:
Kontinuitet og muligheten til å velge forskning som en karrierevei er viktig for å rekruttere – altså at de som blir stimulert til å starte på en doktorgrad, ser at det er en karrierevei innenfor systemet, og at det er mulighet til å gå fra stipend over på postdoktorstilling og eventuelt over i en fast stilling. Mindretallet i komiteen skriver en god del om dette i forhold til postdoktorstillinger. Det å etablere flere postdoktorstillinger blir en viktig sak, nettopp for å fange opp flere av dem som blir ferdige med doktorgrad, og få dem inn i en stilling. Vi er også opptatt av at postdoktorstillingen skal være av lengre varighet enn i dag. Det mest vanlige i dag er toårig stipend som postdoktor, og så kan en kanskje få det forlenget. Vi er opptatt av å se om ikke dette bør utvides til fire år som en hovedregel, og også knyttet tettere inn mot de faglige miljøene på instituttet, på fakultetet, nettopp for å gjøre at det blir et samlet ansvar innenfor fakultetet/instituttet. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Det å utvide lengden på postdoktorstillingen til fire år, vil ikke det være viktig for å sikre karriere og sikre rekruttering? For det er akkurat rundt postdoktorstillingen bøygen har vært størst, det å få muligheten til en stilling fra en er ferdig med doktorgraden, til en kan få en fast stilling. Så det å utvide lengden til fire år, vil ikke det være en viktig sak for statsråden – vurdere, gå inn, gi anbefalinger – slik at vi får denne kontinuiteten og denne muligheten til å planlegge en karriere?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2003-01-09:
Jeg synes meldingen gir en god beskrivelse av et område som bekymrer både departementet og Arbeiderpartiet. Det gjelder likestilling. Til tross for mange tiltak er langt færre kvinner enn menn i faste vitenskapelige stillinger. Andelen minker dess høyere i stillingshierarkiet man kommer. Det pekes på en del – kanskje sentrale – propper, som tidspunktet for når man skal tiltrekke seg forskningsmidler eller spørsmålet om publiseringskrav. Jeg synes det er spesielt interessant det som skrives i meldingen, at kanskje et uformelt nettverk blant menn nedprioriterer kvinner, den såkalte glasstakskulturen. Meldingen sier også at hvis så er tilfellet, er man innstilt på å gå inn med positiv særbehandling. Da må man i hvert fall undersøke om så er tilfellet. Det er vel det vi i mindretallet har ment, at man ved å gå gjennom prosessen med ansettelse og rekruttering ser om det her rett og slett kan ligge noen elementer av den nedprioriteringen. Jeg er helt enig i at man bør fastholde som riktig at man kan øremerke vitenskapelige stillinger for kvinner, selv om man vet at det kan bli usikkerhet om det i løpet av våren knyttet til EFTA-domstolens beslutning. Men jeg synes ikke det er tilstrekkelig at man overlater ansvar for og oppfølging av likestilling til institusjonene. Departementet peker på i et forslag at dette kan være et tiltak. Det sies at man må undersøke om det er mulig med en incentivordning. Jeg hadde forventet at departementet og statsråden mer hadde sagt «vi vil» og «vi skal». Slik som jeg har oppfattet statsråden på andre områder, er det mer handlekraft, selv om det har vært uenighet, men her er det jo total enighet om at andel kvinner skal opp. Vi trenger altså en mer omfattende og helhetlig innsats for å sikre en rettmessig kvinneandel på alle nivåer i noen av våre viktigste samfunnsinstitusjoner.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2003-01-09:
Bare en liten oppfølging i forhold til min første replikk. Jeg tror på statsrådens vilje når det gjelder å øke kvinneandelen innenfor universitets- og høyskolesektoren, og særlig når det gjelder toppstillinger. Det bør i hvert fall ikke bli noen sovepute at vi internasjonalt i dag ligger godt an, og jeg har heller ikke oppfattet statsråden slik. Mitt spørsmål i forrige replikk gjaldt bl.a. uformelle nettverk muligens knyttet opp til ansettelsesprosedyrer og det å rekruttere folk. Det sies i meldingen at hvis det er tilfelle, er en villig til å bruke positiv særbehandling. Da er jeg bare ute etter å få bekreftet, selv om det er et mindretall i komiteen som peker på det med ansettelsesprosessen, at statsråden er åpen for å gå inn og se om det er tilfelle det som meldingen selv beskriver som nedprioritering av kvinner i mer uformelle sammenhenger. Så er jeg opptatt av og vil understreke at en ikke – og jeg oppfattet heller ikke statsråden slik – skal overlate ansvaret til institusjonene på dette området, men vi skal selvsagt ikke frata dem ansvaret for å følge opp. Det er altså ikke nok med vilje. Jeg ser for meg at en her – som jeg sa i min første replikk – sier noe om at «dette vil vi», «dette skal vi», og at en har krav til institusjonene om målsettinger. Vi hadde en diskusjon tidligere, i fjor, om representasjon i bedriftenes styrer, og der oppfattet jeg at det var noen som mente at det burde overlates til næringslivet, mens konklusjonen fra Regjeringen var, forstod jeg, at en faktisk ville gå inn med noen krav. Jeg forventer også på dette området at vi kan komme fram til noe mer helhetlig som også omfatter konkrete uttrykk for den positive viljen som jeg oppfatter at alle har.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2003-01-09:
Komitelederens referering av mindretallets merknader er korrekt, og det er en del av de punktene som han selv nevnte, som vi mener er en unødvendig detaljstyring. Vi mener at institusjonene, innenfor de rammer som ligger i meldingen, selv må ha frihet med hensyn til hvordan de skal organisere denne utdanningen. Vi syns det er selvsagt at universitetene og høyskolene må ha struktur, må ha modeller. Det er selvsagt at det er nødvendig med gode relasjoner mellom veileder og dem som forbereder doktorgrad, som er et av momentene som mindretallet trekker fram. Vi syns det er unødvendig at komiteen og Stortinget gir råd i slike detaljer som er selvsagte, og som vi vet at enhver institusjon med respekt for seg selv vil måtte følge opp på sin måte. Vi har også tro på at universitetene og høyskolene skal kunne greie å følge dette opp selv, uten at vi nødvendigvis må gi detaljerte råd om hvordan dette skal være. Men, som jeg sa, det at ikke vi er med på disse merknadene, betyr ikke nødvendigvis at vi er uenig i at sånn må det være. Det er klart vi er enig i at det må være modeller. Vi er enig i at det må være strukturer. Vi er enig i at det må være gode relasjoner. Men vi finner det altså ikke nødvendig at dette blir detaljstyrt fra Stortingets side, eller av komiteen. Men – for tredje gang – la meg understreke at vi ikke er uenig i at behovet for de gode relasjoner og de gode modeller er til stede.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-01-09:
Komiteens innstilling viser stor grad av politisk enighet om rekrutteringen til forskningen. Saksordføreren har redegjort for komiteens innstilling. Kristelig Folkeparti er en del av flertallet som gir tilslutning til Regjeringens melding. Det er bred enighet om å øke antall stipendiater. Regjeringens anslag representerer etter Kristelig Folkepartis syn en realistisk analyse av behov og målsetting. Da Stortinget drøftet forskningsmeldingen for noen år tilbake, gikk flertallet inn for å øke antallet stipendiater. I ettertid har det vist seg litt vanskelig å finne kvalifiserte søkere til alle disse nye stipendiatstillingene. Jeg tror dette også kan bli utfordringen med den opptrapping vi nå legger opp til. Det er viktig at institusjonene legger opp til forskerrettet mastergradsutdanninger og viser mulighetene innen forskningen til sine studenter. Det kan hjelpe til å få kvalifiserte søkere til utlyste stipendier og til forskningen generelt. I tillegg trenger vi flere postdoktorstipendiater for å sikre fagfolk til forskningen og skape karriereveier innen forskningen. Kristelig Folkeparti mener institusjonene har stor egeninteresse av å legge til rette for en god forskerutdanning. De har også et stort ansvar. Jeg har tillit til at de tar det ansvaret på alvor. Når det gjelder forskerutdanningens lengde, er det flere argumenter som taler for en fireårig utdanning, og dette er så vidt jeg skjønner også en anbefaling fra et panel i Norges forskningsråd. Kristelig Folkeparti ønsker imidlertid en nærmere dialog med sektoren og utredning av alle konsekvenser før vi kan trekke en slik konklusjon om å forlenge hovedmodellen fra tre til fire år. I Kristelig Folkeparti mener vi det er en styrke for utdanningen å kombinere undervisning og forskning. Her skiller Kristelig Folkeparti seg fra Fremskrittspartiet. Kombinerte stillinger er derfor ønskelig også når det gjelder undervisning på lavere nivå eller lavere grad innenfor høyere utdanning. I Kristelig Folkeparti mener vi at det fortsatt er behov for å opprettholde ordningen med øremerkede vitenskapelige stillinger for kvinner. Vi har behov for stipender til kvinner for å rekruttere til forskningen. Men i tillegg til stillinger og stipender trenger vi også å legge til rette for praktiske og sosiale ordninger knyttet til det å gi rettigheter ved svangerskap og også barnehageplasser. Alt dette kan være med på å gi bedre rekruttering av kvinner til forskningen. Til slutt: Kristelig Folkeparti støtter også at en nå vurderer en egen stillingskategori over førstelektor i høyskolene for å få inn meritterende arbeid og dermed også øke mulighetene for å rekruttere til forskningen i høyskolesektoren.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-01-09:
Når det gjelder det siste spørsmålet fra representanten Reikvam, er jeg enig i at stipendiater som er i doktorgradsutdanning, absolutt også bør ha en undervisningskomponent i sin utdanning. Men der vi skiller oss litt fra representanten Reikvam, er når vi snakker om postdoktorstillinger og -stipendiater. For der er vi av den formening at de ikke nødvendigvis må ha undervisningskomponenter. Det blir en forhandlingssak mellom den enkelte stipendiat og institusjonen. En postdoktorstilling kan godt være en ren forskerstilling hvor man ikke nødvendigvis driver med undervisning. Når det gjelder doktorgradsstudenten, synes jeg det er naturlig at han også har en undervisningskomponent. Det kan være i forhold til enkelte kurs som institusjonene gir, og som er innenfor det fagområdet som doktorgradsstudenten holder på med. Når representanten Reikvam prøver å framstille det slik at det er et stort prinsipielt skille her ved at flertallet ikke er med på at en institusjon skal inkludere stipendiaten i sitt forskningsmiljø, så er er ikke det riktig. Flertallet sier jo at det ikke er noen prinsipiell forskjell. Vi sier at institusjonene har en betydelig interesse av å ha et godt forskermiljø med høy kvalitet og et godt internasjonalt nettverk, og at den kompetansen som ligger i forskningsmiljøet, gjenspeiles i den veiledning institusjonen tilbyr doktorgradsstudentene. Det er ingen prinsipielle forskjeller her, men i mye går det nok mer på språkbruk, vil jeg tro. Til slutt: Når det gjelder lønn, synes jeg det hører hjemme i lønnsforhandlinger, som Stortinget skal være forsiktig med å legge seg opp i.
Mali Grete N. Aksnes (Senterpartiet), 2003-01-09:
Målsetjinga om høgare utdanning og forsking av høg internasjonal klasse krev både brei rekruttering og ekstra satsing på dei beste. I botnen då må det liggja at studentane har høve til konsentrasjon om studiet, slik at dei har ein økonomi og ein bustadsituasjon som gjer det mogleg å yta sitt beste. I tillegg må institusjonane ha rammevilkår som gjer dei attraktive både for studentar og for lærarar og forskarar. Høg studiekvalitet krev òg gode lokale, tilstrekkeleg utstyr og færre studentar pr. lærar enn det som i dag er tilfellet. Dette må liggja i botnen. Så er rekruttering eit tema. Så langt i debatten vil eg nemna litt om kontakten mellom forskingsmiljø og samfunnet elles, noko som er heilt avgjerande for å sikra praktisk bruk av forskingsresultata både i næringsutvikling og forvalting. Forsking og utvikling vil stadig bli viktigare for næringsutvikling og arbeidsplassar i Noreg, både i privat og i offentleg sektor. Omfanget av og kvaliteten på vår eiga forsking og utvikling vil ha mykje å seia for konkurranseevna. Ein slik god kontakt mellom forskarmiljø og bedrifter vil òg gjera forskarstillingane meir meiningsfylte og gjera rekrutteringa meir interessant. Vi i Senterpartiet synest det er gledeleg at komiteen på mange punkt er einig i korleis kvalitetsreforma skal få eit lyft. Det er sagt at det skal leggjast til rette for betre oppfølging av den enkelte student, og her er Senterpartiet tydeleg på at kvalitetsreforma og opptrappingsplanen vil krevja auke i talet på tilsette, meir enn det er lagt opp til frå Regjeringa si side. Det er ikkje lite pengar som skal leggjast inn. Totalt må nivået hevast med opptil 10 milliardar kr fram til 2005, står det i innstillinga, og av dei er det rekna at minst 4 milliardar kr skal koma som vekst i offentlege løyvingar. Det at prinsippet om kombinerte undervisnings- og forskarstillingar skal liggja fast, er bra. Her er det mykje å henta, spesielt med tanke på at forskingsresultat vil kunna nyttast meir som motivasjonsfaktor for studentane. Samspelet mellom utdanningspersonalet og studentgruppene og den evna det har til å begeistra for fag og fagområde, kan vera avgjerande for talet på forskarar framover. Når det gjeld rekrutteringssituasjonen i forhold til lønn, er det, uansett korleis ein ser på det, iallfall eit viktig verkemiddel. Rekruttering av kvinner har fått eit eige kapittel. Det er bra. Ordninga med øyremerkte vitskaplege stillingar for kvinner skal halda fram. Eg vil då anbefala at ein ser på samanhengen når det gjeld vitskapleg karriere og oppgåvene som småbarnsmødrer, og at dette får meir merksemd enn det har fått så langt.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-01-09:
Jeg er enig i at det som tas opp her, er et reelt underliggende alvorlig problem. Det er ingen saklig grunn til at kvinner skal være så dårlig representert på toppnivå ettersom kvinner, i motsetning til tidligere tider, nå utdanner seg vel så mye som menn. De gjør det jo faktisk også bedre på enkelte nivåer i utdanningen. Så dette er et alvorlig underliggende problem. Det er en veldig svak representasjon av kvinner på toppnivå, men den er faktisk enda svakere i en del andre land i Europa, og anses for å være et stort europeisk problem i sektoren generelt sett. Det mener jeg gir et godt grunnlag for den saken vi har gående, der vi nå avventer en dom i EFTA-domstolen. Vi har i og for seg skissert noen virkemidler. Vi går jo langt i å bruke virkemidler i Norge i og med at vi har nedfelt i vår lov at vi faktisk kan drive en form for radikal kvotering. Vi kjenner ikke alle årsakene til at det utvikler seg som det gjør når det gjelder kvinneandelen på toppnivå i sektoren, men jeg er helt åpen for å drøfte ulike typer av tiltak. Jeg synes ikke vi skal detaljstyre institusjonene. Vi har en god dialog med sektoren når det gjelder personalpolitikk og personalstrategiske tiltak. Jeg er helt åpen for å drøfte det. Men vi er nå i en fase hvor vi må avvente EFTA-domstolen og se hva som blir konklusjonen der. Hvilke tiltak vi samlet sett kan bruke, vil være litt avhengig av resultatet der. Men jeg mener at dette er en viktig sak, og jeg er helt åpen for å drøfte ulike former for tiltak. Tross alt mener jeg at det også er viktig å overlate til institusjonene å ta personalstrategisk ansvar. Jeg tror institusjonene selv er meget klar over at man her trenger å gjøre noe, og øremerkingstiltaket har jo vært etterspurt av sektoren selv.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-01-09:
Det er helt riktig at det ikke er lett å ha helt sikre oppfatninger om behovet for faste stillinger i sektoren, men jeg kan forsikre representanten Sortevik om at vi har en meget tett og løpende dialog med sektoren om dette. NIFU hadde et anslag på 2 000 flere nye forskerstillinger, men det var basert på den daværende politikk. Regjeringen har ønsket å forbedre forskningsvilkårene. Det er mitt sterke inntrykk at hvis forskere selv skal fremheve hva som er problemet for deres forskning, er det mangel på sammenhengende tid og andre forskningsvilkår som avgjør, og som er det største problemet. Vi ønsker å øke antall stipendiater og antallet når det gjelder støttepersonale for forskerne, og har da beregnet at resultatet av dette politikkskiftet blir ca. 1 000 nye stillinger. Men institusjonene har selv ansvaret for tilsettingspolitikken, og de kan tilsette flere hvis også forskningsvilkårene blir bedre og de oppfyller den forutsetningen. Samtidig legger meldingen og komiteen her til rette for at man kan utvise mye større fleksibilitet når det gjelder bruken av personale. Jeg vil nok likevel si at budsjettet er mindre forsiktig enn rekrutteringsmeldingen, som ble lagt frem lenge forut for budsjettet. Der snakket vi bare om midlertidige omstillingsmidler, men budsjettet har sikret 500 mill. kr i stabil budsjettvekst til undervisningsformål, og som sagt kan institusjonene selv da vurdere tilsetting. Jeg må avslutte med å si at jeg ikke har fått noen signaler om at det går mot en buklanding for kvalitetsreformen. Rapportene jeg mottar, er det knyttet veldig mye entusiasme til. Det er klart at institusjonene gjennomgår en veldig krevende omstilling, tidenes omstilling. Vi har sagt at man kanskje praktisk og i hvert fall mentalt bør nullstille organisasjonen for å greie å tenke nytt. Det er krevende, det skal jeg ikke underslå, men jeg synes også det er veldig mye entusiasme å spore ute i sektoren, og dialogen er svært tett, slik den i og for seg også har vært i hele utmeislingen av reformen.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-01-09:
Det er jeg nødt til å vurdere. Vi har hatt en evalueringsrapport på høring. Vi har ikke engang systematisert høringsuttalelsene, vi har ikke samrådd oss med sektoren, og vi har derfor ikke tatt stilling til det. Men det er klart at det potensielt også har noen økonomiske konsekvenser som må vurderes. Enten må det være færre stipendiater innenfor samme ramme eller så vil det medføre relativt betydelige utgifter, og derfor krever det en grundig vurdering. Men institusjonene kan jo likevel selv vurdere 3+1 år for å møte undervisnings- og veiledningsbehov i forbindelse med kvalitetsreformen. Men dette er ikke et spørsmål jeg har lagt til side, det er et spørsmål jeg sier at vi skal vurdere i lys av de høringsuttalelsene og den evalueringen som foreligger. Hvis det er tillatt, kunne jeg tenke meg å benytte de få sekundene jeg har nå, til å si noe om et punkt som flere har berørt, og som jeg kunne tenke meg å si noe om, nemlig lønnsnivået for stipendiater. Jeg synes det kan være grunn til å gjøre oppmerksom på at årets lønnsoppgjør faktisk gav et løft til stipendiatene ved at de nå blir direkte plassert mellom lønnstrinn 40 og 60 ved tilsetting, og det er høyere enn begynnerlønnen i alternative stillinger i det offentlige. Jeg vil føye til at i det budsjettforslaget vi har lagt frem og fått vedtatt, har også departementet tatt utgangspunkt i lønnstrinn 42 ved tildeling av midler til nye stillinger i 2003. Så jeg oppfatter det slik at det som man har gitt uttrykk for bekymring for her, på mange måter er ivaretatt ved at man har nådd det nivået gjennom årets lønnsoppgjør og det som ligger i budsjettet.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-01-09:
Når jeg sa at vi lå godt an i forhold til andre land, var det mer at vi ligger bedre an. Det var mer for å illustrere hvor ille det er i andre land, for der er det virkelig en lav andel kvinner i toppstillingene, i vitenskapelige stillinger. Når det gjelder sammenligningen med næringslivet, er den etter min oppfatning ikke helt presis. Næringslivet er privateid og har sitt eget sett av demokratiske spilleregler. Det er forskjell på at staten bestemmer hvordan næringslivet eventuelt skal drive med positiv særbehandling, og hvordan staten bestemmer over sine egne institusjoner. Det er noe annet. Slik sett synes jeg personlig det er mer legitimt at staten bestemmer over sine egne institusjoner. Det har vi da også gjort når det gjelder universitets- og høyskolesektoren, og gått til ganske radikale skritt sammenlignet med andre land, som jeg var inne på i sted. Når det gjelder positiv særbehandling på ulike nivåer, kan det kanskje deles i to. Personlig synes jeg det som kalles moderat kvotering, nemlig at man foretrekker det underrepresenterte kjønn på ellers like vilkår, nærmest er en selvfølge i dag dersom man står overfor ledelser og arbeidsstokker som er veldig homogent sammensatt, og hvor man har behov for mer mangfold. En positiv særbehandling som innebærer å prioritere det underrepresenterte kjønn selv om en er mindre kvalifisert, er selvfølgelig et mye mer drastisk tiltak, som man skal være ytterst varsom med og ha veldig gode begrunnelser for å gjøre. Også det må man vurdere i det enkelte tilfelle. Jeg er, som jeg sier, villig til å gå dypere inn i disse problemstillingene når det gjelder universitets- og høyskolesektoren, og også villig til å vurdere virkemidler. Jeg har en dialog også med sektoren om hvordan de selv kan gjennomføre tiltak på personalsiden for å rekruttere flere kvinner, men jeg er ikke beredt til her og nå å konkludere med akkurat hva slags tiltak det skal være.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-01-09:
Jeg har merket meg den lille diskusjonen som har vært her i salen om disse mindretallsmerknadene og flertallets syn på dem, og jeg har da med interesse merket meg at det ikke egentlig eksisterer noen uenighet om det substansielle der og de tankene som man gjør seg her, men at det kan være litt andre grunner til at man har skilt lag. Jeg synes at en del som skrives om forskerutdanningen, hvordan man skal gjøre den mer attraktiv, hvordan man skal gjøre forskning til en mer attraktiv karrierevei, hvordan man skal integrere utdanningsløpene og forskerløpene, for å si det slik, på institusjonene, er spennende – jeg synes det står mye spennende i de merknadene. Akkurat når det gjelder postdoktorer, skal jo åremålsperioden vanligvis være fra to til fire år, hovedsakelig knyttet til forskning, men også her er det slik at institusjonene står fritt til å tilsette postdoktorer i fire år med ett års undervisningsplikt. Så det er mulig. Det nye, som vi må venne oss til å tenke over, er at vi har gitt institusjonene større frihet, at de har fått større frihet, og at det er meningen at de skal bruke og forvalte denne friheten og ta ansvar. Det er en vanskelig balansegang naturligvis, både for oss og for dem, men jeg tror det er det regimet vi alle må forsøke å venne oss til, og her har de altså en frihet.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-01-09:
Jeg håper at Regjeringen også vil ha en god dialog med sektoren selv om ressurssituasjonen. Også i denne saken er det grunn til å minne om at ambisjonene må følges opp i ressurstildelingen. Når jeg har den tilnærmingen, er det med henblikk på en komitemerknad der et flertall bestående bl.a. av Fremskrittspartiet og regjeringspartiene viser til at «Regjeringen i meldingen forventer at kvalitetsreformen – gjennom effektiviseringseffekter og bedre utnyttelse av eksisterende undervisningsressurser – kan gjennomføres uten betydelig tilførsel av fast faglig personale. Flertallet tør ikke ha sikre oppfatninger om dette spørsmål på det nåværende stadium av gjennomføringsfasen, og forutsetter at både institusjonene selv og Regjeringen følger utviklingen på dette området nøye. Det er også viktig å sikre at ikke nye krav om tettere oppfølging av studentene, lengre semestre etc. fører til at vitenskapelig ansatt personale får en ytterligere reduksjon i den tid som er disponibel for egen forskning». Da er vi altså tilbake til betenkningene om å kjøre med kombinerte stillinger. Men det som gjør at jeg dveler ved dette, er at et komiteflertall legger et ansvaret på Regjeringen for å følge utviklingen på ressursområdet nøye. Vi mottar bekymringsmeldinger fra universitetene om at det kan bli buklanding for kvalitetsreformen nesten før man er kommet ut på rullebanen. Det er viktig at det blir en tett og god oppfølging, og at Regjeringen følger merknadens instruksjon og sørger for at det blir tilstrekkelige ressurser. Hvis ikke, blir dette bare prat og intet annet. Det blir kanskje til og med en redusert forskningsinnsats i en del situasjoner hvor man bruker vitenskapelig personale først og fremst til å ta seg av studentene i det første semesteret når de kommer som studenter, og det er jo slett ikke hensikten. Så jeg ber statsråden forsikre om at her vil man ha en tett og god dialog og sørge for at de midlene som er nødvendig, kommer på plass.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-01-09:
Vi kommer nå til en hel rekke forslag, til og med forslaget i sak nr. 10, som er knyttet opp mot Innst. O. nr. 49 om innføring av et indeksprisbasert system når det gjelder legemiddelomsetningen. Fremskrittspartiet var imot innføringen av dette systemet, og jeg har tatt ordet for å få avklart en del når det gjelder voteringsrekkefølgen her, fordi komiteens innstilling vil være forskjellig fra det som har flertall i salen når det gjelder disse sakene. Det betyr bl.a. at forslaget i sak nr. 5, som går på å komme tilbake med en evaluering av indeksprissystemet, herunder blåreseptordningen, vil Fremskrittspartiet stemme mot, som følge av at vi har et forslag senere som bedre fanger opp det vi mener. Det vil gjelde en del av disse tilfellene her, noe som gjør voteringen litt vanskelig, for dersom det ene blir vedtatt, vil det være vanskelig å ta opp – jeg holdt på å si – det opprinnelige og innstillingen fra komiteen, fordi det allerede er et forslag som er vedtatt i stortingssalen. Så jeg vet ikke om man vil se på det som går på selve voteringsrekkefølgen her, eller hvordan man vil gjennomføre denne voteringen, men Fremskrittspartiet vil i hvert fall stemme mot forslag nr. 5. Jeg vet ikke om jeg kan få tillatelse til å komme med en stemmeforklaring når det gjelder de øvrige forslagene også, for her har vi gjennomgående samme innstillingen. – Vi vil stemme mot forslaget i sak nr. 5, som følge av at vi har et eget forslag, som er forslaget i sak nr. 10. Vi vil også stemme mot forslaget i sak nr. 6, fordi vi har et annet forslag, forslaget i sak nr. 7, som vi vil stemme for, og vi vil stemme mot forslaget i sak nr. 8 og for forslaget i sak nr. 9.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-09:
Jeg vil takke helseministeren for svaret. Jeg oppfatter det faktisk ikke slik at helseministeren er noen motpart her i forhold til de tanker som jeg har skissert, men jeg tror at vi står overfor en utvikling der det er viktige veivalg som må fattes i de årene som kommer, når det gjelder hva slags helsevesen vi ønsker i Norge. Og det er ingen selvfølge hva slags veivalg de ulike partier vil gjøre. Man kan velge å satse på at tyngden av helsetjenester skal skje gjennom et stadig mer spesialisert helsevesen, der vi skal ha veldig topptunge fagmiljøer, og der kostnadene nødvendigvis vil bli veldig høye som en konsekvens av det. På en del områder vil det åpenbart være riktig at Norge både skal ligge i front og ha de tunge fagmiljøene. På noen områder har jo Stortinget også vedtatt at vi skal ha det. For eksempel har vi sagt noe om stamcelleforskningen, og at vi skal ha gode, tunge fagmiljøer der, nettopp som et valg flertallet har gjort knyttet til bioteknologiloven. Men – og det er et viktig men – hvis vi ikke er opptatt av det generelle sykdomspanorama i befolkningen, hvordan vi treffer best med hensyn til å gi dem hjelpen, betyr det at en ren og isolert fokusering på veldig spesialiserte fagmiljøer gjør at vi hjelper færre, fordi de fleste lidelser er tross alt, jeg vil ikke bruke ordet banale lidelser, men det er relativt enkle lidelser som kan avhjelpes med relativt enkle midler. Det vil altså si at man i stor grad kan hjelpe den enkelte der vedkommende bor, sammen med sine pårørende, og man kan gjøre det med en ressursbruk som er fornuftig. Derfor har det hele tiden vært viktig for oss – det har vært viktig for meg, og det har vært viktig for SV – å styrke basisen for helsetjenestene, fordi det gjør det mye enklere, også når vi erkjenner at tjenestene skal utvikles videre med utgangspunkt i den basisen, å nå opp der det skal være mer spesialisert. Men det er som med husbygging – hvis man starter med taket og veggene og ikke er opptatt av grunnmuren, går det galt. Det jeg registrerer, og som jeg er glad for å registrere, er at mange av de tankene har også helseministeren. Jeg registrerer det også når det gjelder finansieringssystemet i sykehusene. Jeg synes vi bør ha det vi har tatt til orde for, nemlig en overordnet nasjonal helseplan i en eller annen form. Man kan gi det begrepet ulikt innhold, eller man kan ha ulike tilnærminger til det, men jeg ser konturene av at vi begynner å få det på plass når Stortinget blir presentert helseforetakenes tanker. Regjeringen vil legge det fram, så vidt jeg forstår, årlig i forbindelse med statsbudsjettet, og da begynner en del av det også å komme på plass. Jeg vil likevel være spørrende til om det på en eller annen måte burde nedfelles i selve loven om helseforetak. Men det får vi jo anledning til å komme tilbake til. Jeg vil ellers følge resten av debatten her i dag med spenning.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-09:
Jeg er enig med representanten Ballo i at vi står overfor viktige helsepolitiske veivalg, selv om vi også har noen svært viktige veivalg bak oss som vi nå må ta konsekvensen av, følge opp og gi en skikkelig sjanse til å fungere. Jeg er, som representanten Ballo, opptatt av at det er krefter i den medisinskteknologiske utviklingen som gjør at behandlinger som før måtte skje på sykehus og av spesialister, nå kan skje på et lavere nivå. Et folkelig eksempel er behandlingen av diabetes, som i noen utstrekning er desentralisert helt ut til den enkelte pasient. Det som er viktig, er at vi har en helsetjeneste som også fanger opp de desentraliserende trekk i faget og fagene, og som åpner for disse mulighetene. Det er ikke noe mål å transportere flest mulig pasienter til færrest mulig sentrale behandlingsinstitusjoner. Det er faktisk et mål å gi kvalitativt god behandling så nær som mulig der den enkelte bor, en behandling som er faglig forsvarlig og økonomisk forsvarlig. Jeg ønsker at det skal være en viktig premiss når vi tar tak i utformingen av finansieringssystemet framover. Jeg har merket meg Sosial- og Helsedirektoratets rapport fra i høst om utvikling av såkalte distriktsmedisinske sentra som et viktig og spennende perspektiv som vi vil arbeide videre med. La meg bare avslutningsvis ta litt tak i spørsmålet om politisk styring. Jeg tror at vi må til livs forestillingen om at styring av enkeltheter i driftsopplegget og styring av detaljer i måten sykehusene og tjenestene utføres på, er god politisk styring. God politisk styring er å ta de overordnede veivalgene, og det er å følge opp og sørge for at det faktisk skjer i praksis slik som man har bestemt. Det er også å møte den utfordringen som kommer fra fagene. For veldig mye av styringen i helsetjenesten før helsereformen og sykehusreformen ble innført, er preget av at det er fagene som har styrt, og at det er hvilke spesialister man tilfeldigvis har hatt på et sykehus, som i stor grad har vært utslagsgivende for hvilket aktivitetsmønster det sykehuset har fått. Det er heller ikke en ønsket utvikling, og det er også en utfordring i forhold til overordnet styring og prioritering.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-09:
Jeg synes denne debatten har vært meget nyttig og viktig. Den har ikke, som en del tidligere helsepolitiske debatter, blitt preget av forsøk på omkamp omkring den reformen som på mange måter danner hovedpremissen for helsepolitikken når det gjelder spesialiserte tjenester. Tvert imot, det har vært den grunnholdning at denne reformen skal virke på en best mulig måte. Det er det som nå er utgangspunktet. Jeg er veldig glad for at det er i ferd med å bli et politisk fellesstoff, uansett utgangspunkt når det gjelder holdning til reformen som sådan. Jeg er også svært tilfreds med at det i debatten gjennomgående har vært fokusert på hvordan den overordnede politiske styringen av helsetjenesten best kan finne sted, og at det – i hvert fall så langt det har vært kommentert – er en tilslutning til at jeg skal gå videre med å utvikle dette plan- og meldingssystemet knyttet opp mot St.prp. nr. 1, slik at vi gir Stortinget et bredere grunnlag for å være med og ta de helsepolitiske prioriteringene og veivalgene. Jeg er, som jeg sa i mitt første innlegg, godt i gang med det. De regionale helseforetakene har for øvrig en generell plikt til å melde fra til departementet dersom det gjennom året avtegner seg vesentlige avvik fra det målbildet som er nedfelt i styringsdokumentet. Styringsdokumentet er klart forankret i Stortingets behandling av St.prp. nr. 1. Jeg er også glad for at det fra flere hold er advart mot en politisk styring som går på detaljnivå i forhold til driftsmessige forutsetninger, for jeg tror at det gir en illusjon om styring, og at det egentlig ikke innebærer det man er ute etter. Det vil være undergravende i forhold til den reformen som Stortinget selv har vedtatt. Jeg har for øvrig merket meg de signaler som har framkommet i debatten. Jeg tar dem med i arbeidet med gjennomføringen av Stortingets opplegg for sykehusdriften i 2003, og ikke minst i arbeidet med å forberede det nye finansieringssystemet for spesialisthelsetjenesten, som vi nå er i gang med i kjølvannet av Hagen-utvalgets innstilling.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-01-09:
Interpellasjonen tar utgangspunkt i en artikkel i Aftenposten der det bl.a. hevdes at kostnadene i våre sykehus har økt mer enn behandlingskapasiteten. Interpellasjonen tar også opp spørsmålet om hvorvidt helseforetakene faktisk gjennomfører en helsepolitikk på tvers av det Stortinget har vedtatt. Begge disse problemstillingene er meget sentrale i den helsepolitiske debatten til enhver tid. I en SINTEF-rapport om legeinnsats og aktivitet som ble presentert bl.a. i Adresseavisen 30. april 2001, gikk det fram at antallet legeårsverk ved somatiske sykehus hadde økt med over 40 pst. fra 1992 til 2000. Samtidig hadde det blitt behandlet 10 pst. færre pasienter, dvs. betydelig færre pasienter pr. lege. En kunne snakke om en produktivitetsnedgang. Årsakene er selvsagt komplekse, med bl.a. økt spesialisering, klarere arbeidstidsavtaler, mer tid til faglig fordypning, osv. Det er derfor ikke grunnlag for å dra slike undersøkelser for langt. Vi har gjennomført og satt ut i livet en helsereform som nettopp tok utgangspunkt i at de helsekronene vi bevilger, i størst mulig grad skal rette seg mot behandling av pasienter, dvs. en mest mulig effektiv bruk av bevilgningene til helseformål. Og reformen la til rette for bedre kvalitet i spesialisthelsetjenesten og beslutning så nær de ansatte og pasientene som mulig. Av statistikk for behandlede pasienter går det fram at mye av aktiviteten skyldes pasienter som tas inn til kontroll. Det kan kanskje reises spørsmål om alle disse kontrollene er strengt medisinsk faglig begrunnet. Ellers vil jeg understreke at helseforetakene meget nøye bør følge opp de føringer som Stortinget legger, enten det gjelder psykiatri, fødetilbud eller behandlingsformer, som bør utføres i et nært samspill med primærhelsetjenesten m.m. Det er ikke slik at noe helseforetak kan sabotere Stortingets eller Regjeringens vilje. Det er derfor nødvendig at den til enhver tid sittende helseminister nøye følger helseforetakenes disposisjoner og griper inn hvis forutsetninger brytes. Jeg er meget tilfreds med de forsikringer som statsråden har kommet med, og den praksis som jeg så langt har sett på dette området. Vårt nye system for organisering av sykehusene og den øvrige spesialisthelsetjenesten gir store fullmakter til helseforetakene, men innenfor de rammer Stortinget til enhver tid trekker opp. Jeg slutter ellers opp om de linjene som statsråden i sitt innlegg trakk opp i forhold til å finansiere desentraliserte helsetjenester, som interpellanten også var inne på i sitt innlegg.