Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2018-06-15:
Debatten om revidert budsjett er en god anledning til å se helheten i politikken. Det gjør vi kanskje litt for sjelden i denne salen, for midt i diskusjoner om bruk av elmotor i vann, alkolås, skolegudstjenester og navnebytter er det lett å overse det store bildet, hvilken retning landet er på vei mot, hvilke muligheter og utfordringer som ligger foran oss. Selv tenker jeg at vi er her for at folk skal kunne leve et godt liv, og for at framtiden skal være bedre enn dagen i dag. Folk må være trygg på at de har en god framtid, med jobb, hjem og frihet til å leve det livet de ønsker. Det er en forpliktelse som vi har. I dag skjer det motsatte. Gapet mellom fattig og rik øker, og de eldre generasjonene, vi som er voksne og etablert nå, trekker stigen opp etter oss. Det tydeligste eksempelet er klimaendringene som dagens regjering er helt ute av stand til å møte med tiltak som matcher omfanget av utfordringene. Mai måned var rekordvarm. Aldri har det blitt målt så høye temperaturer i mai. Unge i dag har heller ikke opplevd en måned i løpet av sitt liv under normaltemperaturen. Den ene varmerekorden topper den andre. Regjeringens svar er å legge fram et revidert budsjett som godkjenner videre utbygging av oljefeltet Snorre i Nordsjøen. Uten videre behandling eller debatt sier stortingsflertallet ja til økte utslipp på 360 000 tonn CO 2 i året, utslipp unge i dag så absolutt ikke har råd til. I revidert sås det tvil om regjeringens vilje til å realisere karbonfangstprosjekter i Norge. Jeg må innrømme at jeg hadde et håp om at Venstres inntog i regjeringen skulle gi et større gjennomslag for klima, slik at det var nye tiltak for å kutte klimagassutslipp og ikke kutt i alkoholavgiftene Venstre kunne skryte av i budsjettbehandlingen. Denne våren har vi også fått tall som viser at over 100 000 unger vokser opp i fattigdom – 101 000 unger som ikke får de samme mulighetene, som ikke får den samme starten i livet, som ikke får den oppmerksomheten i den politiske debatten som de fortjener. Disse tallene kan umulig ha gjort særlig inntrykk på regjeringen, for i revidert budsjett finnes ikke ett tiltak for å bekjempe barnefattigdom. Vi må vel da konkludere med at regjeringen er fornøyd med sin egen innsats. Det spørs om ungene er det. Trygghet for framtiden handler også om å ha jobb og bolig. Det er grunn til å minne om den utviklingen vi har sett i så mange andre land, hvor ungdomsledigheten har bitt seg fast på et høyt nivå, og hvor reallønnen for folk flest står stille. Hos oss har barnefamilier svakere inntektsvekst enn dem uten barn. Arbeidsmarkedet for unge er svekket, og det er først og fremst de unge som sitter fast i midlertidige stillinger og et mindre trygt arbeidsliv. Jobb og bolig henger sammen. Forskjellene mellom dem som står på innsiden, og dem som står på utsiden av boligmarkedet, øker. Uten fast jobb får man ikke lån, og stadig flere unge må ha hjelp for å komme inn på boligmarkedet. De som kommer inn, sitter fast med skyhøye lån. Vi har nå en generasjon med unge som har mistet mye av den friheten som generasjonene før oss har kjempet for. Der mine foreldre og deres foreldre igjen nærmest kunne ha tatt det for gitt at deres unger kom til å få det bedre enn dem selv, er ikke det så sikkert lenger. Økende forskjeller er skadelig for en hel generasjon – deres syn på framtiden, på hvilke muligheter de har, og for produktiviteten i økonomien – men det er ikke nevnt i det hele tatt i revidert nasjonalbudsjett. Vi skulle ha brukt de store pengene til å investere i framtiden, ikke på å videreføre store skattelettelser til de aller rikeste og ikke på en fortsatt satsing på oljeindustrien. Vi skulle ha brukt pengene på en miljøvennlig framtid, på å kutte klimagassutslipp og på å omstille norsk økonomi, på å redde havene våre og på å kvitte oss med plasten. Vi skulle ha brukt pengene på kanskje det aller viktigste som finnes, på ungene våre, på nok voksne i barnehagen, på en skole hvor alle barn blir sett, og på de barnefamiliene som sliter med å få endene til å møtes. Vi skulle ha brukt pengene på å få ungdom i jobb, på en langsiktig satsing for Oslo øst og sør, på en god velferd i kommunene i hele landet. Vi skulle ha brukt pengene på å redusere forskjellene – ikke på å øke dem. En slik prioritering er en prioritering av de mange og ikke de få. Det er den prioriteringen SV foreslår i sitt budsjett. Med dette tar jeg opp de forslagene SV er en del av, eller som vi har lagt fram alene.