Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-08:
Jeg var sannsynligvis ikke den eneste som på slutten av 1980-tallet så på Europarådet som et slags supperåd, hvor det var kjekt å reise for stortingsrepresentanter, men hvor betydningen av arbeidet var relativt liten. Det var sikkert også mange rundt omkring i Europa som stilte seg spørsmålet hvilken verdi det egentlig hadde å opprettholde en parlamentarikerforsamling i Europarådet, når man samtidig sendte medlemmer til Europaparlamentet fra stort sett de samme statene. Etter Berlinmurens fall i 1989 har imidlertid etter min mening Europarådet fått en fornyet verdi. Det viktigste nå er uten tvil å sikre og fremme demokratiutvikling i Øst-Europa. De tidligere kommuniststatene i Øst-Europa er svært ivrige etter å bli medlemmer, og når de er blitt medlemmer, er de svært ivrige etter å opprettholde sitt medlemskap. Først og fremst fordi disse statene ønsker en tilknytning til og et holdepunkt i Europa, og da blir Europarådet første stopp på veien mot EU og NATO. Har man ikke greid å bli akseptert som medlem i Europarådet, er det selvfølgelig også umulig å komme videre og ta det neste skrittet, som fullverdig medlem av Det europeiske fellesskap. Denne risikoen for ikke å bli medlem av Europarådet, og risikoen for å bli ekskludert hvis man først er blitt medlem, er derfor blitt et viktig pressmiddel for Europarådet til å sikre stabil utvikling av demokratiet og menneskerettighetene i disse statene. Europarådets parlamentarikerforsamling sender rapportører til stater som søker medlemskap, som samarbeider med de nasjonale myndighetene. Det blir stilt strenge krav til hva som må oppfylles før medlemskapet kan komme i orden. Det blir skrevet rapporter til komiteene, som igjen gir sine anbefalinger til Parlamentarikerforsamlingen. Dessuten har Europarådet en ganske grundig kontrollfunksjon også i ettertid, og det blir grepet inn dersom det oppdages negative tendenser i retning av brudd på menneskerettigheter. Som medlem har jeg også oppdaget at Europarådet har en viktig funksjon som demokratitrening for politikere fra land i det tidligere Øst-Europa. De er ofte blant de ivrigste medlemmene, de lærer seg opp til å samarbeide, og de erverver seg en respekt for andres meninger og holdninger som de tar med seg tilbake til sine nasjonale parlamenter. Kun på ett område synes jeg kanskje at Europarådet har presset litt vel hardt, og det gjelder fjerning av dødsstraff i medlemsstatene. Dødsstraff er jo et akseptert kriminalpolitisk virkemiddel i USA, og det er sjelden USA blir utsatt for noen nevneverdig kritikk fra norske eller europeiske politikere fordi mange stater der aksepterer dødsstraff. Dødsstraff har også støtte i bortimot 80-90 pst. av befolkningen i de fleste statene i Øst-Europa og har vært praktisert i svært mange land, og hvor befolkningen mener at det er gode grunner for et slikt virkemiddel i land hvor kriminaliteten er langt mer brutal enn i vårt eget land. Derfor skal det egentlig en ganske sterk ryggrad til for politikerne i disse statene for å gå imot folkemeningen, som er så massiv som den er, og ta skritt for å fjerne dødsstraffen. At de likevel har gjort det og har fulgt opp ønskene fra Europarådet, viser en ganske sterk vilje til å følge opp de kravene som stilles for medlemskap. Så selv om man kanskje synes at man blir presset vel hardt, at det går litt vel fort fram, og at man av og til kunne respektere at man trenger litt bedre tid til å foreta de nødvendige lovendringene, er det ingen tvil, og min konklusjon er helt klar: Europarådet i dag er et av våre viktigste redskap til fremme av demokrati i stater som for ikke så veldig mange år siden var diktaturer.