Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2001-12-12:
Vi har fått en heftig fattigdomsdebatt her til lands. Det er bra, slik at vi får rettet opp uakseptable skjevheter. På den andre siden er det trist at det i det hele tatt er nødvendig med en slik debatt i et av verdens rikeste land. Men det har vi fått avdekket at det er. Samarbeidsregjeringen har vektlagt innsatsen for de fattige. Det er nedfelt i Sem-erklæringen og har blitt fulgt opp i den nye regjeringens tillegg til statsbudsjett. Konkrete forslag til tiltak i neste års statsbudsjett vil være med på å bekjempe fattigdommen på kort sikt, mens Regjeringens varslede fattigdomspakke vil ta for seg mer langsiktige utfordringer. Jeg har lagt merke til at det har utviklet seg tilløp til konkurranse om hvem som skal være best i klassen når det gjelder å hjelpe dem som ikke befinner seg på solsiden. Selv om det kan være fristende å spørre hvorfor de som har hatt sjansen til å gjøre noe tidligere, ikke har gjort det, tror jeg det er bedre å se det på en positiv måte. Jo flere som engasjerer seg i debatten og kommer med forslag, desto lettere er det å oppnå gode resultater. For å bekjempe fattigdommen er det nødvendig med mer målrettede tiltak enn tidligere. Generelle ordninger treffer dårlig, i tillegg til at de har en tendens til å bli svært dyre. De tiltak som iverksettes, må gå til dem som trenger hjelpen mest. For dem med forsørgeransvar for barn er det spesielt vondt å være fattig. Barn som opplever å vokse opp i fattigdom, lærer seg fort forskjellen på fattig og rik. For dem dreier dette seg om å være en del av det fellesskapet som de fleste andre barn er en del av, få muligheten til å delta i fritidsaktiviteter og slippe å unnskylde seg når man ikke kan delta på ulike arrangementer. Lykke er ikke til enhver tid å være først ute med det siste, men det er ikke det dette dreier seg om. Det handler om å ha muligheten til å være en del av fellesskapet. For å lette situasjonen for vanskeligstilte barnefamilier har Regjeringen foreslått å øke det inntektsprøvde barnetillegget for uføre- og alderspensjonister. Ved utmåling av sosialhjelp foreslo også Regjeringen å holde kontantstøtten utenfor. Disse tiltakene sammen med prisjustering av sosialhjelpen og en økning av minstefradraget er målrettede tiltak som spesielt vil slå gunstig ut for barnefamiliene. I tillegg har Samarbeidsregjeringen i statsbudsjettet for kommende år lagt inn midler til kommunene slik at leirskole blir gratis fra høsten 2002. I sosialkomiteen støttet Høyre og Kristelig Folkeparti forslaget om å holde kontantstøtten utenfor ved utmåling av sosialstøtten, både for å styrke barnefamilienes økonomi og sikre lik valgfrihet for alle barnefamilier. Dette ønsket ikke et flertall i sosialkomiteen. Ved å foreslå at kommunenes kompensasjon for å holde kontantstøtten utenfor heller skal gå til økt barnetillegg, viderefører riktignok flertallet Regjeringens linje for bekjempelse av fattigdom blant barnefamiliene, men samtidig innfører flertallet en forskjell mellom folk som er betenkelig. Barnefamilier som er i en vanskelig situasjon, skal altså få innskrenket sin valgfrihet i forhold til alle andre barnefamilier. Det å ikke innrømme samme rettigheter til de som er i en periode av livet der de er avhengig av ekstra støtte fra fellesskapet, er å synliggjøre enda mer den forskjellen som mange sosialhjelpsmottakere føler. Det sendes også ut et signal om at barn av sosialhjelpsmottakere pr. definisjon har best av å være i barnehage og ikke tilbringe dagen sammen med mor eller far. Hvis dette skulle være tilfellet, har vi andre offentlige instanser som tar seg av det. Mange med begrensede midler er avhengig av medikamenter og behandlinger. En enstemmig komite går inn for å senke det årlige utgiftstaket for betaling av egenandeler fra 1 450 kr til 1 350 kr. Videre slutter en samlet komite seg til at uføre og alderspensjonister fritas for egenandeler på medisiner og sykepleieartikler. Når det gjelder dette fritaket, er det imidlertid ikke å legge skjul på at regjeringspartiene er bekymret for at dette ikke er målrettet nok. Derfor er vi positive til at Regjeringen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett vil se på tiltak som gjør ordningen mer målrettet. Men selv om disse forslagene er på plass, er problemet for de pasientgrupper som er avhengige av medikamenter og behandling som ikke faller inn under ordningen med et årlig egenandelstak, like stort. Dette gjelder særlig mange funksjonshemmede og kronikere. Derfor er det å håpe at denne regjeringen lykkes med å etablere et «tak 2» for egenandeler. Bare slik kan vi skjerme de virkelige storforbrukerne, og de som kanskje aller mest sliter med å ha muligheten til å betale for det de trenger for å få et bedre og mer verdig liv. I Dokument nr. 8-forslaget om tiltak for å motvirke fattigdom har forslagsstillerne flere forslag som Høyre og Kristelig Folkeparti har problemer med å støtte. Ved å foreslå å gjøre SIFOs satser bindende for kommunene ved utmåling av sosialhjelp vil man fjerne seg fra det som er meningen med sosialhjelp, nemlig en stønad til livsopphold i en midlertidig periode. SIFOs satser er basert på et standardbudsjett som skal vise kostnadene ved å opprettholde et alminnelig forbruksnivå over en lengre periode. Dette gjør at det også er tatt høyde for utgifter utover det aller nødvendigste. Det er viktig å opprettholde skillet mellom et budsjett som skal være en standard for folk flest, og veiledende retningslinjer for støtte til midlertidig livsopphold. Når det gjelder gratis barnehage og SFO til alle sosialhjelpsmottakere og dem med trygd under et visst nivå, vil det være mest hensiktsmessig å se på dette når Regjeringen legger fram sin varslede endring av finansiering av barnehager, som innebærer å samle all offentlig støtte til barnehagene i ett statlig tilskudd. Da vil man samtidig ha muligheten til å utarbeide målrettede retningslinjer for å ivareta behovet for et godt og rimelig barnehagetilbud til dem med spesielle behov. Forslaget om at bruk av hospits som boligløsning for barnefamilier skal opphøre, har selvfølgelig ikke regjeringspartiene noe problem med å stille seg bak. Det kan også tilføyes at Regjeringen vil utarbeide nasjonale kvalitetsstandarder for hospits, og at Regjeringen i statsbudsjettet for neste år foreslår å heve boutgiftstaket i bostøtteordningen med 5 000 kr i landets fire største kommuner. Så fra én sak som et av verdens rikeste land ikke kan være bekjent av, til en annen sak som vi heller ikke kan slå oss til ro med, nemlig et rekordhøyt sykefravær og en rekordhøy andel uføretrygdede. Både med hensyn til den enkelte og for samfunnet gir dette grunnlag for stor bekymring. Til tross for at sykefraværet har stått sterkt i fokus de siste årene, peker fraværstallene fortsatt oppover. De siste tallene fra Statistisk sentralbyrå viser at sykefraværet har steget med 4,7 pst. fra tredje kvartal i fjor til tredje kvartal i år. Dette viser at intensjonsavtalen mellom partene i arbeidslivet, som skal få ned sykefraværet, må lykkes. Regjeringen har gjort det klart at den skal følge opp sin del av avtalen. Det er ulike grunner til det høye sykefraværet, og det er utvilsomt mye som kan gjøres både for å forebygge og for å sørge for at sykmeldte kommer så raskt som mulig tilbake i arbeid. Aktuelle stikkord er: bedre arbeidsmiljø, sikre folk raskere behandling i helsevesenet og gjøre en del offentlige støtteordninger mer smidige. Her har alle partene i intensjonsavtalen et ansvar. Men det er heller ingen grunn til å la være å stille kritiske spørsmål med hensyn til hvorfor vi som lever i et av verdens rikeste land, med høy levestandard, gode velferdsordninger og et godt helsevesen, har en så syk arbeidsstyrke sammenlignet med andre land. Det er heller ikke slik at det bare er sliterne som er syke. Den siste undersøkelsen fra Statistisk sentralbyrå viser også at det er blant de unge mellom 20 og 24 år vi finner den kraftigste veksten i sykefraværet. Nå er det sikkert tøft å være ung, men ingen må fortelle meg at det ikke finnes andre grunner til å se på det enn bedre arbeidsmiljø og et mer inkluderende arbeidsliv, når 20-åringer blir mer skrøpelige enn folk som har stått i hardt fysisk arbeid i årevis. Da må man heller ikke ta avstand fra å se på endringer i systemet som er ment å ta vare på de som blir sykmeldte, og de som trenger uføretrygd. Det må derfor få konsekvenser dersom partene ikke når sine mål i den inngåtte intensjonsavtalen om et lavere sykefravær. Det er derfor viktig at et flertall i sosialkomiteen har gitt Regjeringen sin støtte til å vurdere innstramminger i sykelønnsordningen hvis partene ikke når de mål de har blitt enige om. Hvis sykefraværet ikke reduseres kraftig, vil det være med på undergrave hele systemet og hjelpen til dem som virkelig er syke. Samfunnet har ikke råd til annet enn å få friskmeldt arbeidsstokken. Det avhjelper dessuten ikke mangelen på arbeidskraft at vi har rekordmange syke. Det avhjelper heller ikke mangelen på penger til andre gode formål at vi i dag bevilger omtrent 25 milliarder kr til sykelønnsutbetalinger bare over statsbudsjettet. Og et næringsliv som daglig må hevde seg i sterk konkurranse, kan ikke leve med at store deler av de ansatte til enhver tid går sykmeldt. For å bevare og utvikle velferdssamfunnet trenger vi flere mennesker i arbeid. Da må sykefraværet ned, og alle som er – eller har muligheten til å bli – arbeidsføre, men som i dag ikke er definert som det, må inn i arbeidslivet. Slik kan vi også få frigjort midler til andre oppgaver. Helt til slutt kunne det være fristende å utfordre Arbeiderpartiet til å klargjøre kuttene de har foreslått på sykehussektoren på drøye 200 mill. kr for å dekke inn sine ulike påplussinger. Hvordan henger dette sammen med at Arbeiderpartiet samtidig forutsetter et høyere aktivitetsnivå ved sykehusene enn det Regjeringen legger til grunn i sitt statsbudsjett? Jeg forventer at Arbeiderpartiet vil klargjøre dette i den videre debatten.