trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Vi har nå til behandling et viktig og svært sentralt forslag fra representanten Lars Sponheim knyttet til offentlighetsprinsippet, hvor Sponheim ønsker å få dette prinsippet grunnlovfestet. Innstillingens flertall, hvor bl.a. Kristelig Folkeparti er med, er selvfølgelig opptatt av å sikre offentlighet i forvaltningen, dette fordi vi innser at behovet for kontroll av forvaltningen er til stede. Dette forslaget dreier seg om å grunnlovfeste retten til offentlighet nå, dette til tross for at mandatet til Ytringsfrihetskommisjonen inngår som en del av arbeidet, og at også forslagsstilleren kan se at det er gode grunner til å avvente kommisjonens arbeid før forslag endelig fremmes. Dette er i overensstemmelse med Kristelig Folkepartis ønske i saken, og som vi gir til kjenne i en flertallsmerknad, hvor vi konstaterer at Ytringsfrihetskommisjonen nå har avgitt sin utredning, hvor det foreslås omfattende endringer av Grunnloven § 100, herunder bl.a. å få grunnlovfestet offentlighetsprinsippet. Men flertallet har merket seg at grunnlovsforslaget fra representanten Sponheim ikke har samme ordlyd som Ytringsfrihetskommisjonens grunnlovsforslag. Flertallet ser også behovet for kontroll som en økende utfordring i samfunnsdebatten. Kommisjonen peker på et samfunn med vekst i offentlig forvaltning, et mer komplekst samfunn, og ut fra dette ser man behovet for en eventuell grunnlovfesting av offentlighet som grunnleggende verdi i så måte. Jeg slutter meg til representanten Husøys tanke om at Regjeringen snarest mulig – om mulig allerede til våren – kommer tilbake til Stortinget med forslag som er samkjørt med forslag fra Ytringsfrihetskommisjonen angående offentlighet i forvaltningen. Dette til tross anbefaler Kristelig Folkeparti på dette tidspunkt at grunnlovsforslaget ikke bifalles.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Det er klart at dette er en viktig sak. Det er også sentralt for Kristelig Folkeparti å få tilrettelagt en god og sikker behandling av offentlighet i forvaltningen. Vi har imidlertid merket oss, som jeg også var inne på i mitt innlegg, at det er en differanse mellom det forslaget som foreligger fra representanten Sponheim, og det som foreligger som resultat av Ytringsfrihetskommisjonens arbeid. Det er denne differansen vi nå ønsker at det skal arbeides videre med i Regjeringen og gjennom de høringsinstanser som skal arbeide med saken. Når representanten Hove nå sier at vi allerede har hatt dette grunnlovsforslaget fra Lars Sponheim til behandling i lang tid, er det riktig. Men når vi finner at det er forskjell i konklusjoner og forslag, mener vi at denne saken bør tillegges så stor vekt at vi nå får samkjørt disse forslagene, spesielt siden representanten Sponheim heller ikke er fjernt fra samme tanke.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-11-23:
For Høyres vedkommende er terskelen generelt høy for endringer i Grunnloven. Det ligger i bunnen av Høyres tilnærming til Grunnloven i enhver sammenheng, og kanskje særlig når det gjelder riksrettsspørsmålet. Når det gjelder de foreslåtte endringene av Grunnloven §§ 20, 30 og 86 om riksrett, er jeg av den oppfatning at disse forslagene ikke ivaretar to svært viktige hensyn som Høyre setter høyt. Det handler nemlig om selve maktfordelingsprinsippet slik det er balansert i vår forfatning, og det handler om at riksrett både er et juridisk og et politisk anliggende. Det siste – et politisk anliggende – knytter seg jo særlig til Stortinget og Regjeringen, slik det redegjøres for i flertallsmerknaden. Når det gjelder Høyesterett, viser jeg også til flertallets begrunnelse og de prinsipielle betenkeligheter som kan reises ved at en underliggende domstol skal dømme landets høyeste domstol. For øvrig viser jeg til den redegjørelse som saksordfører Holten gav på vegne av flertallet, hvor også Høyre med. Riksrett har vært reist kun åtte ganger siden 1814. Det bekrefter at behovet for denne type rettergang er heller begrenset, og det forteller også at det ikke skal reises riksrett i utide. At riksrett også har en omstendelig forberedelse og gjennomføring av rettergangen, er slik som det etter Høyres oppfatning skal være. Vi bør ikke følge Storbritannias eksempel. Landet har avskaffet riksrettsordningen fordi den ikke ble brukt. Men i forhold til Hagens forslag er britenes praksis med at den ordinære påtalemyndigheten og de ordinære domstolene tar seg av riksrettssaker, for så vidt interessant, men Hagens forslag er jo å velge en løsning med en blanding av Grunnlovens bestemmelser om riksrett, slik vi har det i dag, men etter forslaget bare som siste instans, og det ordinære domstolssystemet med den normale påtalemyndighet som anklager ved første instans. Jeg synes det hadde vært langt mer prinsipielt å velge enten – eller, slik britene har gjort, enn både – og, slik jeg oppfatter representanten Hagens forslag å være. I Høyre har vi holdt fast på dagens ordning, og går derfor inn for å avvise forslaget slik det ligger i dokumentet. Så sier også representanten Hagen selv at hans forslag ikke er perfekt. I valget mellom en riksrettsordning som vi er tilfredse med, og et forslag som forslagsstilleren selv innrømmer ikke er perfekt, velger Høyre det prøvde og velkjente, som vi vet fungerer. For øvrig viser jeg til flertallsmerknaden om at forslaget fra representanten Hagen kan føre til misbruk av et så sterkt virkemiddel som riksrett er ment å være. Det i seg selv er et argument for varsomhet fra Stortingets side når det gjelder å endre Grunnloven, og jeg er tilfreds med at flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen ikke bifaller representanten Hagens forslag. Jeg anbefaler Høyres gruppe å stemme for innstillingen.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-11-23:
Først et svar til representanten Hove, som vil ha reaksjoner fra partiene om Ytringsfrihetskommisjonen. Høyre står sammen med flertallet under henvisningen til det. Den debatten som vil følge Ytringsfrihetskommisjonens anbefalinger, skal Høyre være med på, og vi skal på et selvstendig grunnlag ta standpunkt til eventuell støtte eller ikke når den debatten skal oppsummeres. På den annen side mener Høyre på et generelt grunnlag at ikke alt trenger å skrives inn i Grunnloven. Prinsipper kan stå ganske stødig likevel, og mye kan bli ivaretatt uten en eneste bokstav i Grunnloven. Sånn er det for tiden med offentlighetsprinsippet, slik vi vurderer det, og sånn var det med grunnlovsforslaget fra representanten Sponheim om kommunalt selvstyre, som vi behandlet i april, og det grunnlovsforslaget som ble fremmet av tre senterpartirepresentanter om lokalt selvstyre, som vi også behandlet i april. Jeg bad egentlig om ordet for å stille et spørsmål til representanten Hove. Han henviste til Sverige, som hadde hatt offentlighetsprinsippet grunnlovfestet siden 1700-tallet. Og da er det jeg må få lov til å spørre representanten Hove om han mer konkret kan beskrive hva det har bidratt til – om det svenske demokratiet skulle være bedre eller ha utviklet seg i en mer positiv retning enn det norske demokratiet takket være en grunnlovfesting fra 1700-tallet.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 1999-11-23:
Det er i komiteen sine fleirtalsmerknader peika på at riksretten berre har hatt verknad for Regjeringa og medlemmer av Regjeringa. Riksretten har ikkje vore brukt mot medlemmer av Høgsterett eller Stortinget. Dette saman med det faktum at riksretten berre har vore reist åtte gonger etter 1814, kan absolutt tale for at ein bør vurdere endringar i dagens situasjon. Også andre argument kan tale for det same, men dersom ein skal gjere endringar, må det etter Senterpartiet sitt syn ligge føre grundige vurderingar i forkant, slik at følgjene av eventuelle endringar også er grundig vurderte. Senterpartiet deler difor saksordføraren sine synspunkt der han nemnde at dette er spørsmål som vi må kunne kome tilbake til. Senterpartiet vil ikkje avvise alle endringar i dagens system, men dette bør kome etter grundige vurderingar og utgreiingar. Når det gjeld det konkrete forslaget vi handsamar i dag, vil Senterpartiet følgje fleirtalet i komiteen og røyste imot. Eg skal ikkje bruke mykje tid på å argumentere mot det føreliggjande forslaget, men vil berre peike på eit argument som vi i Senterpartiet meiner er eit vesentleg argument mot det forslaget som er lagt fram i Dokument nr. 12:1 for 1995-96. Forslaget legg nemleg opp til at ei sak først skal handsamast i vanlege domstolar, og så i riksretten i siste instans. Då vil vi få ein situasjon der ein i underordna domstolar får ei rein juridisk vurdering, og i siste instans skal det vurderast om eventuelle politiske omsyn skal kome inn. Med eit slikt system blir det ulike vurderingar som blir lagde til grunn i dei underliggjande domstolane og i den øvste domstolen, i dette tilfellet riksretten. Dette er ei vesentleg innvending mot forslaget og har vore viktig for Senterpartiet sitt standpunkt, men vi konkluderer med at vi følgjer fleirtalet i innstillinga og vil røyste mot forslaget.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Ja, jeg skal ta initiativ overfor Presidentskapet for å få drøftet dette, for jeg ser at det er to tilnærmingsmåter til dette: Enten kan man ha en større kommisjon som ser på alle de problemstillinger som stortingspresidenten reiste i sin tale, eller man kan ha en mindre kommisjon som bare ser på spørsmålet om det konstitusjonelle aspektet ved Stortingets kontrollvirksomhet. Jeg kan bekrefte at et slikt initiativ skal bli tatt, og så får vi, som et resultat av dialogen med Stortingets presidentskap, diskutere i komiteen på hvilken måte dette skal gjøres. Jeg vil også stille spørsmål ved representanten Hagens tro på at påtalemyndigheten er så mye mer profesjonell enn Stortinget selv til å vurdere om informasjonsplikten forut for et politisk vedtak er ivaretatt. Når det gjelder profesjonalitet i å vurdere det politiske innholdet og den faktiske bakgrunnsinformasjon som foreligger før man fatter et politisk vedtak, tror jeg faktisk at Stortinget selv er mer profesjonelt til å vurdere dette enn påtalemyndigheten. Men hvis Stortinget skulle behøve hjelp og støtte til dette arbeidet, er jo nettopp en del av Stortingets kontrollvirksomhet den gjennomgående forvaltningsrevisjonen som Riksrevisjonen bedriver, og de skaffer seg etter hvert en enestående profesjonalitet i å vurdere de ulike delene. Og Riksrevisjonens rapporter blir igjen underlagt en behandling når de kommer til kontroll- og konstitusjonskomiteen. Men det avgjørende er hva som skal skje etterpå, og der tror jeg faktisk at påtalemyndigheten ikke er det rette svaret.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Jeg har bare lyst til å si én ting i forbindelse med dette med forskjell på Tor og Loke. For en statsråd eller for en med nær tilknytning til embetsverket i departementet kan kritikk i Stortinget være ganske sviende og ganske betydningsfull. En skal ikke undervurdere verdien av den sett i et reaksjonsperspektiv. Den kan på mange måter være vel så sviende og ha vel så store konsekvenser for fremtidig yrkesutøvelse som en bot har for en som forsettlig gir feil opplysninger til børsen, som får bot fordi han har gjort seg skyldig i brudd på børsloven. Den fremstillingen som representanten Hagen gir, der han undervurderer verdien av konstitusjonell kritikk fra Stortinget, både i nåtid og i ettertid, vil derfor ikke jeg være med på. Den kritikken er ganske alvorlig. Beslutninger og merknader fra det organ i dette land som er gitt mest makt gjennom konstitusjonen og gjennom utviklingen av parlamentarisk praksis, er betydningsfull uansett, og kan slå ganske hardt. Det andre er – jeg tror jeg må tillate meg å si det – at det kan virke som om representanten Hagen gjennom sin måte å ordlegge seg på, på mange måter karakteriserer alle norske regjeringer, inkludert statsråder, som en slags halvkriminelle. Det er et helt annet inntrykk enn det jeg har. Jeg tror alle sammen, uten unntak, bestreber seg til det ytterste for å gi Stortinget de argumenter som er nødvendige for at Stortinget skal treffe riktige beslutninger. Den eneste måten å få Stortinget til å gjøre som en vil på, er egentlig å gi Stortinget så bredt beslutningsgrunnlag som mulig. Det er en konsekvens av det åpne samfunnet vi heldigvis har fått, der alt kommer for en dag. Enhver statsråd tror jeg vil være klar over at det er nytteløst å prøve å føre Stortinget bak lyset gjennom å gi uriktige opplysninger. Men det kan være at opplysninger eller informasjon ikke blir gitt, og da er det altså opp til Stortinget gjennom Stortingets egne organer å vurdere hvilket reaksjonsmønster en skal ha overfor dette. Jeg mener fortsatt at Stortinget er bedre egnet til å gjøre dette enn påtalemyndigheten, enten det har betydning for beslutningens karakter, eller det har betydning for ettertiden. Avslutningsvis: Representanten Hove gjorde meg oppmerksom på at representanten Hagen gjorde seg skyldig i en liten feil. Det er ikke anledning i dette land til å begjære seg tiltalt, men det er anledning i dette land til å begjære seg siktet. Det er i og for seg stor forskjell på dette. Selvsagt har man muligheten til å reise privat straffesak, men det er et helt annet perspektiv. Jeg følte det kanskje var nødvendig å få sagt det, slik at ikke den misforståelsen skulle bre seg som et resultat av denne debatten.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Jeg har på følelsen at dette blir en meget kort affære. Et bredt flertall i komiteen avviser et forslag til grunnlovsendring fra Peter Angelsen, Roger Gudmundseth, Lars Gunnar Lie, Hans J. Røsjorde og Jan P. Syse som dreier seg om muligheten for å delegere myndigheten til å fastsette stortingsrepresentantenes lønn til et organ uavhengig av Stortinget. Dette er et forslag som ble vurdert i forbindelse med det nye systemet for å fastsette stortingsrepresentantenes lønninger, hvor en egen kommisjon skulle fremme forslag overfor Stortinget. I den sammenhengen var det en del stortingsrepresentanter som tok til orde for at man da burde legge hele avgjørelsen til et organ utenfor Stortinget. Dette forslaget ble så fremmet, men har ikke flertall i komiteen bak seg i dag, rett og slett fordi vi mener at uansett hvordan man snur og vender på det, vil Stortinget til sjuende og sist være ansvarlig for sine egne representanters lønn. Så selv om man skulle vedta en lov som delegerer dette ansvaret til et annet organ, vil det være slik at hvis dette organet f.eks. foreslår at stortingsrepresentantene skal tjene 2 mill. kr i året, kan de stortingsrepresentantene som er imot det, avvikle hele loven og ta saken tilbake til behandling. Så Stortinget kan ikke late som om man ikke til sjuende og sist har ansvaret selv. Denne situasjonen er jo mange småbedriftsledere i hver eneste dag, nemlig å bestemme egen lønn for neste år, og veldig mange kommunestyrer og fylkesting er også i den samme type situasjon, og det er ingen særlig forståelse for at Stortinget skulle fri seg fra den type vanskelige avveininger. Med det vil jeg anbefale komiteens flertallsinnstilling.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Jeg kan ikke dy meg når representanten Carl I. Hagen står her og minner mest om Haakon Lie og minst om seg selv. I tillegg må det være slik at det er lenge siden han har vært ute blant velgerne sine, for han beskriver en slags høyere treenighet av partiprogrammer, personer og beslutningssystemer, og mener det er det velgerne har stemt på. Når jeg treffer dine velgere, Carl I. Hagen, har de stemt på Carl og ikke på en masse høyere treenigheter!(Munterhet i salen) Det er jo et paradoksalt forslag, fordi hvis dette var Grunnloven i 1974, hadde Carl I. Hagen aldri kommet på Stortinget, for da var nemlig Carl I. Hagen selv medlem av et annet parti. Nå vet jeg ikke om det hadde vært et stort savn eller en stor glede. I dag hadde jeg kanskje syntes det hadde vært litt trist. Men det sier noe om hvor paradoksalt hele forslaget er. I tillegg blir det ganske paradoksalt når dette er et personlig forslag fra Carl I. Hagen, som bryter med alle mulige treenigheter i Fremskrittspartiets stortingsgruppe. Nå vet vi jo ikke hvor mange som kommer til å stemme med Carl I. Hagen til slutt, men la oss nå se, kanskje er et flertall i gruppen imot. Hvis Carl I. Hagen skulle ta sin egen tankegang om partiene på alvor, hadde dette forslaget aldri vært fremmet. (Munterhet i salen)
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Jo, jeg tror at norsk politikk godt kan tåle noen flere folkeavstemninger. Det som er krevende med folkeavstemninger, er at det må være klare ja- og nei-svar for å få fram hva velgerne faktisk tar stilling til. Jeg tror at mange andre saker er mye mer sammensatt for oss – og for velgerne også. Noe av det som er den store utfordringen for partiene, er å åpne sine lukkede rom. La meg komme tilbake til Kosovo-debatten i SV. Vi merket at mange, da vi hadde landsmøte, så hvordan vi alle slet med den saken. Vi oppfattet at mange syntes at det faktisk var ganske interessant å slite sammen med oss gjennom alle de dilemmaene som var; hvilke argumenter det ble lagt vekt på, hvilke prinsipper som var oppe, osv. Jeg tror partiene generelt er altfor redde for å åpne opp de diskusjonene de har i forkant av beslutninger, slik at velgerne har mulighet til å være med og se hva slags vurderinger som faktisk gjøres. Mange velgere sliter med at den miks av standpunkter et parti utgjør, ikke passer den miksen de sjøl står for. Det henger for så vidt sammen med industrisamfunnets tid. Men både SF, SV og Fremskrittspartiet ble egentlig dannet senere enn de mer etablerte partiene, og har andre historiske begrunnelser enn som så. Jeg tror at vi kanskje også har et forsprang på en del andre partier i forhold til hvordan det går an å jobbe på en mer åpen og inkluderende måte, men også slik at engasjementet i enkeltsaker finner plass i det politiske beslutningssystem.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Jeg skal være sylkort og bare si følgende: Dette er et grunnlovsforslag som SV har stor sans for, og vår gruppe støtter intensjonene i det forslaget som er lagt fram. Vi synes imidlertid at når det går i retning av en grunnlovsendring på dette punktet, slik man kan lese av det et stort flertall sier i komiteinnstillingen, er det rimelig at man lager en sånn grunnlovsendring akkurat som den burde være og ikke lager en midlertidig endring som skal vare i fire år, og så skal man eventuelt vedta en endelig endring. Sånn kan man ikke behandle Grunnloven, etter vår oppfatning. Nå har Ytringsfrihetskommisjonen kommet med et forslag på dette punktet, men det er i sin ordlyd ikke likt det som Lars Sponheim i sin tid la inn. Derfor ønsker vi å vurdere en grunnlovsendring på bakgrunn av det som Ytringsfrihetskommisjonen har kommet til, og også eventuelle andre forslag, i en bredere sammenheng.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-23:
Representanten Carl I. Hagen har satt fram et grunnlovsforslag. I begrunnelsen han gir i debatten for dette forslaget, kommer han med en rekke alminnelige betraktninger som man, om enn i vekslende grad, faktisk langt på vei vil kunne være enig i, og til dels helt klart enig i. Det gjelder f.eks. at det ville være riktig å gi mulighet for større innvirkning på personvalg til Stortinget – som jeg så avgjort tror er en riktig tanke – og tilsvarende at det kan være grunn til å kunne gi større rom for folkeavstemninger enn det dagens system gir. Jeg er også enig i at det kan være utslag av dagens system som det vil kunne være grunn til å beklage. Men dersom en representant skifter parti, er det avgjort tenkelig at en del av velgerne som stemte på partiet ved siste valg, også har skiftet parti. Så det er ikke slik sett gitt at den representanten som eventuelt skifter parti, nødvendigvis er så lite representativ for velgerne at det ikke i og for seg kan være en tilsvarende velgerovergang. Jeg må også si at jeg i debatten merker meg at Carl I. Hagen er en mester i å ta til inntekt for Fremskrittspartiet en rekke synspunkter og tanker som har vært tatt opp på et tidligere tidspunkt og, når andre kanskje kommer med tilsvarende synspunkter, ta æren for å ha tenkt disse tankene først. Og i en del tilfeller kan det være riktig, men jeg må si at en del av de synspunktene som representanten Hagen i dag har gitt uttrykk for og gitt inntrykk av at Fremskrittspartiet har tenkt først, kjenner jeg godt igjen fra debattene i Venstre på siste delen av 1960-tallet. Da var man i Venstre ganske opptatt av en del spørsmål knyttet til partiene, av å sikre partifinansiering, men også av spørsmålet om økt innflytelse på personvalg og av spørsmålet om folkeavstemning. Men dette er altså de alminnelige betraktningene som brukes som en begrunnelse for forslaget. Det som vi reelt skal ta stilling til her, er å endre rettsregler ved å endre Grunnloven. Og da vil vi eventuelt få andre virkninger av et slikt vedtak enn dem som til dels er fremført som en begrunnelse for forslaget. Det som er realiteten i det forslaget som representanten Hagen setter fram, er at Hagen ønsker å styrke partidisiplinen gjennom grunnlovsendring. Det det i realiteten er snakk om, er å grunnlovfeste partidisiplin. Og det er en tanke som, så vidt jeg vet, det partiet som jeg for min del har oppfattet som å være den største eksponenten for partidisiplin, Arbeiderpartiet, aldri en gang har våget å drømme om.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-23:
Representanten Hagen gav uttrykk for at en del av oss, deriblant jeg, skulle ha tiljublet den enkelte, uavhengige representant. I tillegg tar han på nytt opp spørsmål knyttet til partiene spesielt og partienes funksjon mer generelt, og dette fører fram til en begrunnelse for det grunnlovsforslaget vi her har til behandling. Jeg får i alle fall stort sett gi min tilslutning til det representanten Thoresen gav uttrykk for i sin replikk, og for den mer daglige, alminnelige virksomhet i Stortinget betyr det at det er rimelig stor tilslutning til at det som oftest fungerer på en grei måte. Men det som det samtidig absolutt er grunn til å understreke, er den enkelte representants ansvar også for det arbeidssystem vi har, og for de vedtak som kommer i stand på basis av den arbeidsordning vi normalt har. Det var nettopp representanten Hagen opptatt av i den første saken vi hadde til behandling her i dag. I tilknytning til spørsmålet om riksrett var nettopp det å fremheve den enkeltes ansvar ganske sentralt. Det som da er mitt spørsmål til representanten Hagen, er: Én ting er at man kan ha synspunkter på at det kan være uheldige sider ved dagens system, eller utslag av det, som ikke uten videre alltid oppfattes som fornuftige, men er det ikke da et drøyt stykke å skulle reparere det ved å grunnlovfeste partidisiplin?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-23:
Representanten Husøy hadde noen – jeg vil tillate meg å bruke ordet – sleivspark til forslagsstilleren, Lars Sponheim, som jeg ikke vil kommentere i denne replikken, men komme tilbake til på et senere tidspunkt. Det jeg vil konsentrere denne replikken om, er knyttet til spørsmålet om hvor langt Arbeiderpartiet har gått i å vurdere å ville gi en tilslutning til å grunnlovfeste offentlighetsprinsippet. Det var i og for seg klart positive toner i forhold til det spørsmålet i representanten Husøys innlegg. Men så brukes Ytringsfrihetskommisjonens utredning som en begrunnelse for å la være å stemme for forslaget slik det foreligger i dag. Det som også sies, er at man er positiv til å vurdere det forslaget som er kommet fra Ytringsfrihetskommisjonen. Det forslaget som foreligger her om å grunnlovfeste offentlighetsprinsippet, har vært kjent i tre år. Det ble innlevert på foreskrevet måte, vi har hatt muligheten til å vurdere det før et valg, osv., og spørsmålet mitt til representanten Husøy er derfor: Er Arbeiderpartiet i dag rede til å si at man vil gå inn for å grunnlovfeste offentlighetsprinsippet minst i samsvar med det som foreligger i dagens forslag, slik at den eneste grunnen til å la være å stemme for det i dag, er den at man vil ta dette i neste omgang, når et egentlig mer vidtgående forslag kommer til behandling på basis av at man håndterer Ytringsfrihetskommisjonens utredning på en fornuftig måte?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-23:
Siden dette er et grunnlovsforslag som Stortinget skal behandle, tillater jeg meg å ta replikk også på en representant fra et parti som jeg ellers ikke ville gjøre det i forhold til. Spørsmålet mitt til representanten Holten er i og for seg det samme som det som ble reist overfor representanten Husøy. Komiteflertallet viser til Ytringsfrihetskommisjonen og til at man vil vurdere grunnlovfesting av offentlighetsprinsippet i sammenheng med Ytringsfrihetskommisjonens forslag. Det er vel og bra. Det er faktisk et resonnement man kan ha forståelse for. Men samtidig er vi i den situasjonen at det foreligger et grunnlovsforslag som man har hatt mulighet til å vurdere og ta stilling til. Det Ytringsfrihetskommisjonen har lagt fram, må på mange måter oppfattes som et mer vidtgående forslag. Spørsmålet blir: Vil man gå lenger enn det forslaget som her foreligger? Eller vil man overhodet gå inn for å få offentlighetsprinsippet grunnlovfestet?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-23:
Når det gjelder spørsmålet om behovet for en debatt om dette, kan det høres ut på representanten Husøy som om den debatten nærmest skulle starte etter at Ytringsfrihetskommisjonen hadde lagt fram sin innstilling. Vel, en debatt om det konkrete forslaget som de har lagt fram, kan man selvfølgelig si at det ville være naturlig å starte da. Men en debatt om det underliggende og avgjørende spørsmålet, nemlig spørsmålet om å grunnlovfeste offentlighetsprinsippet, har man hatt all mulig foranledning til å kunne ta stilling til, i alle fall fra slutten av september 1996, da Venstre la fram sitt grunnlovsforslag. Dessuten har dette spørsmålet fra vår side vært tatt opp i en rekke sammenhenger i den offentlige debatt, også her i Stortinget i tilknytning til meldingen om offentlighetsloven. Det grunnleggende spørsmålet har man hatt all mulig foranledning til å vurdere og til å konkludere i. Og det er det vi har utfordret til. Selvfølgelig forbyr ikke Grunnloven offentlighet. Det har heller ikke vært min mening å antyde noe i nærheten av det. Men jeg tror nok at representanten Husøy går veldig langt når hun gir inntrykk av at det er andre bestemmelser i loven som nesten er like gode som det forslaget som her foreligger. Det vil jeg bestemt avvise. Og så til forholdet mellom lov og grunnlov. Vi har en rekke eksempler på at lover også tolkes på basis av grunnlovsbestemmelser. For å nevne ett eksempel: Ekspropriasjonserstatning og forholdet til Grunnloven § 105 har helt åpenbart hatt sammenheng. Bestemmelsen i Grunnloven § 100 om ytringsfrihet og bestemmelser som har gjort inngrep i den, har også hatt sammenheng.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-23:
Jeg tror jeg starter med spørsmålet som kom avslutningsvis. Jeg tror ikke det er tvil om at det svenske trykkefrihetsprinsippet, som dette med offentlighetsprinsippet er en del av, og som har vært grunnlovfestet siden slutten av 1700-tallet, har hatt en veldig klar betydning for åpenheten i det svenske samfunnet. Og det er heller ikke tvil om at da Danmark og Norge for sin del gikk i gang med utarbeidelse av offentlighetslover i annen halvdel av dette århundre, hadde man ikke minst offentlighetslovene i Sverige som mønster for våre. Det svenske prinsippet har derfor hatt en veldig klar betydning for situasjonen i Sverige og åpenheten i det svenske samfunnet, og det hadde også en betydning nettopp at det var grunnlovfestet, da Sverige kom inn i diskusjoner i forhold til EU med hensyn til hvor mye åpenhet man kunne ha. En svensk professor understreker veldig klart i en artikkel fra 1970 hvordan det svenske offentlighetsprinsipp gjør at man i Sverige har en helt annen åpen debatt om mange ting enn det man i hvert fall i Norge hadde på det tidspunktet. Og jeg tror beskrivelsen delvis ville vært riktig også i forhold til i dag. Vi får konstatere at Høyre ikke er rede til å ta noe standpunkt ennå. Det er kanskje ikke så overraskende fra Høyres side. Selvfølgelig trenger ikke alt skrives inn i Grunnloven; selvfølgelig er det prinsipper som fungerer uten det. Like åpenbart er det, slik Venstre mener, at både offentlighetsprinsippet og lokalt selvstyre-prinsippet fortjener den styrking som en grunnlovfesting ville gi.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-23:
Siden Venstre ikke er representert i kontrollkomiteen, vil jeg bare kort gi uttrykk for at når det gjelder konklusjonen, er vi enige med flertallet. Jeg vil gjerne fremheve at det er et sentralt poeng her at folketrygdens ytelser, i alle fall så langt det gjelder pensjonsytelsene, har et grunnlovsvern, og at det er det som er slått fast i de to dommene fra Høyesterett. Vi gir veldig klart uttrykk for at det er gledelig at Høyesterett har slått fast det, og jeg vil, for min del i alle fall, klart understreke at grunnlovsvernet bør gå minst så langt som Høyesterett la til grunn i de aktuelle dommene. Ellers vil jeg bare si, som en liten merknad til noe av det som representanten Hagen sa, at den urimelighetsvurdering som skal foretas, altså med hensyn til om en endring vil være urimelig i forhold til de trygdede, ikke bare er et politisk spørsmål som Stortinget avgjør; det er også det, men det er også et rettslig spørsmål som Høyesterett vil vurdere.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Forslaget om å endre Grunnloven § 71 innebærer at en representants stortingsverv opphører hvis vedkommende melder seg ut av eller blir ekskludert fra partiet. Forslaget begrunnes bl.a. med at velgere som stemmer på en partiliste, har en forventning om at representantene som blir innvalgt fra listen, følger partiets program og retter seg etter beslutninger som treffes innad i partigruppen. Forslaget bryter med prinsippet om representanters plikt til å motta og utøve vervet. Ifølge Grunnloven er den enkelte stortingsrepresentant valgt inn personlig og ikke som medlem av et parti. Representanten er ikke rettslig bundet av direktiver og instruksjoner fra partigruppen eller partiets ledelse, selv om slike direktiver oftest vil bli fulgt i praksis. Den situasjon at lojalitet overfor distriktet kan medføre illojalitet overfor partiet – og motsatt – tilsier at den juridiske uavhengighet som en representant har overfor velgere, parti og distrikt, kan være ønskelig å beholde. Selv om dagens valgsystem bygger på politiske partier, kan en kandidats personlighet og egenskaper ved stortingsvalg som ved andre valg være avgjørende for velgernes beslutninger om partivalg. Det er derfor ikke gitt at velgerne ønsker at en person skal slutte som stortingsrepresentant selv om vedkommende blir ekskludert fra et parti eller selv melder seg ut. Etter Grunnloven § 63 d er man fritatt fra å motta valg som stortingsrepresentant dersom man er medlem av et politisk parti og er valgt på en liste som ikke utgår fra dette partiet. Det stilles altså ikke krav om at man må være medlem av partiet for å være valgbar. Forslaget om at vervet opphører om partimedlemskapet opphører, blir derfor etter mitt syn inkonsekvent og innebærer en forskyvning av innflytelse på Stortingets sammensetning fra velgerne til partiorganene. Et stort og bredt flertall i komiteen mener det ikke er ønskelig å endre dagens system og tilrår følgende vedtak: «Forslag 6 i Dokument nr. 12(1995-1996) Om endring av Grunnlovens § 71 – bifalles ikke.» (1995-1996)
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Forslaget til ny § 110 d i Grunnloven, utformet i tre alternativer, går ut på at avkasting og bruk av Folketrygdfondets og petroleumsfondets midler skal øremerkes folketrygdens pensjonsutbetalinger. Begrunnelsen for forslaget er bl.a. at Folketrygdfondet og petroleumfondet må anses som sikkerhet for de fremtidige pensjonsforpliktelsene som er nedfelt i folketrygden. Forslagsstilleren ønsker en grunnlovfesting for å sikre at fondenes langsiktige sikring av pensjonsforpliktelser skal ha vedvarende troverdighet. Jeg tror alle er enige om at det er viktig at finansieringen av fremtidige trygdeytelser både er trygg og langsiktig. Men etter mitt syn trenger det ikke være noen motsetning mellom dette og det å bygge opp fond med tanke på fremtidige utfordringer og forpliktelser uten nødvendigvis å grunnlovfeste avkasting og bruk. Det er viktig å ivareta statens forpliktelser og rettighetene til landets innbyggere, og opparbeidede pensjonsrettigheter er allerede beskyttet mot inngrep fra lovgiverne etter Grunnloven § 97, som bestemmer at ingen lov kan gis tilbakevirkende kraft. Komiteens flertall mener at dette grunnlovsvernet bør være tilstrekkelig som beskyttelse av opparbeidede pensjonsrettigheter. Jeg vil for øvrig vise til at det er lagt fram en utredning om fondering av folketrygden. Komiteens flertall finner ikke å kunne støtte det fremsatte forslaget og rår Stortinget til å gjøre følgende vedtak: «Forslag 10 i Dokument nr. 12(1995-1996) til ny § 110 d i Grunnloven – bifalles ikke.» (1995-1996)
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Det forundrer meg en smule at representanten Hagen fremmer et så åpenbart lite gjennomtenkt forslag. Det forundrer meg ikke om han blir alene om å stemme for dette etter min mening merkverdige og lite seriøse konstitusjonelle prinsipp. Brutte valgløfter er et problem i forholdet mellom velgere og politikere, men det er jo ikke det dette forslaget dreier seg om. Jeg tror dette forslaget først og fremst må ses i lys av enkelte partiers indre problemer. Ifølge begrunnelsen for forslaget har det skapt betydelige styringsproblemer og frustrasjon blant velgerne at enkeltrepresentanter av en eller annen grunn har forlatt sitt parti. Det kan like gjerne være slik at det enkelte parti bryter valgløfter og forlater sitt partiprogram og av den grunn skaper frustrasjon blant velgere og enkelte representanter. Vil det da være riktig å grunnlovfeste at den enkelte representant må fratre Stortinget for at en annen skal tre inn og sikre at partiprogram og valgløfter fortsatt skal brytes? Det vil også skape frustrasjon blant velgerne, vil jeg tro. Jeg er overbevist om at eidsvollsmennene ville snudd seg i graven om et slikt forslag ble vedtatt i dag. Jeg må spørre: Hvor langt ned på lista kan vi risikere å komme før partilederen kan si seg fornøyd? Og hvor store komplikasjoner og hvor mye latterliggjøring av Grunnloven vil en slik prosess kunne medføre? Vi har for tiden også en delikat sak i det danske Folketinget, hvor samtlige i Fremskridtspartiet har meldt seg ut og dannet en ny folketingsgruppe, altså en kollektiv utmelding. Det betyr altså at det kanskje er partiet som skulle vært ekskludert i forhold til Folketinget – hvis en ser på en helt aktuell situasjon i det danske Folketinget som gjelder søsterpartiet til forslagsstillerens parti.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Representanten Hagen tok opp omtrent alle de temaer som debatteres for tiden når det gjelder forholdet mellom velgere og de folkevalgte. Men jeg mener at Hagen ikke for alvor kan mene at det er politisk og konstitusjonelt uproblematisk å føre inn et nytt prinsipp i Grunnloven som så klart er i strid med Grunnlovens intensjon. Det er jo derfor flertallet er imot dette. Representanten Hagen trakk også inn at enkeltpersoner kunne ha dramatisk stor innvirkning på det politiske system. Det er jo slik det fungerer i dag. Det kan være en enmannsgruppe, f.eks. i Oslo rådhus, som bestemmer hvilket byråd som skal regjere i fireårsperioden. Så jeg kan ikke helt se at sammenlikningen hans er holdbar heller. Jeg føler at Hagen trekker inn veldig mange andre institusjonelle forhold i det politiske systemet. Arbeiderpartiet har jo samme erfaringen, som Hagen viste til i sitt innlegg, uten å trekke samme konklusjon, og det er fordi grunnlovsforslaget her kun er egnet til å løse Hagens egne problemer, og ikke er av konstitusjonell art. Det er beundringsverdig at representanten Hagen legger så mye engasjement i et så dårlig forslag, men det blir altså ikke bedre av den grunn. Også forrige replikksvar bekreftet jo at dette først og fremst er til indremedisinsk bruk.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Den eneste nyheten blant de grunnlovsforslagene som behandles i dag, er at det er et flertall som allerede nå signaliserer at de er positive til å vurdere grunnlovsforslag om offentlighetsprinsippet på nytt, men det flertallet vil avvente behandlingen av Ytringsfrihetskommisjonens innstilling om dette. Ytringsfrihetskommisjonen legger bl.a. vekt på en stadig økende kompleksitet i samfunnet og veksten i den offentlige forvaltning som begrunnelse for å grunnlovfeste offentlighetsprinsippet. Flertallet i komiteen er positiv til en slik tilnærming for å grunnlovfeste et viktig prinsipp og en grunnleggende verdi i et moderne demokrati. Hensikten er bl.a. å legge til rette for en «aaben og oplyst offentlig Samtale» ved at man kan kreve innsyn også i saker som kan være lite bekvemme for myndighetene. For min del har jeg liten tro på forslagsstillerens og saksordførerens synspunkter om at grunnlovfesting vil styrke praktiseringen av gjeldende offentlighetslov når det gjelder fortolkninger og vilje og evne til å etterleve loven. Regjeringen bør sørge for at forvaltningen praktiserer meroffentlighet, og ikke mer hemmelighold, i tråd med gjeldende lov. Det er lite troverdig og ganske useriøst at stortingsrepresentant Sponheim fremmet grunnlovsforslag i Stortinget om offentlighet, når statsråd Sponheim i Regjeringen ikke praktiserer eller etterlever demokratiprinsippene sine selv. Er loven for dårlig eller rettslig uklar, kan Regjeringen fremme forslag om å gjøre dagens lov bedre. En dårlig lov blir ikke bedre om den grunnlovfestes. Jeg vil også advare mot en slik tilnærming til et nytt grunnlovsforslag. Vi har flere viktige lover som ikke fungerer godt nok. Grunnlovfesting er ikke svaret på dette. Jeg ser ikke bort fra at også forslagsstiller Sponheim er enig med meg etter å ha vært på voksenopplæring i Regjeringskvartalet de siste årene. Å grunnlovfeste offentlighet i forvaltningen dreier seg først og fremst om å gi et demokratisk prinsipp konstitusjonell forankring. Det er viktig å gjøre visse unntak når særlig tungtveiende hensyn gjør det nødvendig. Det er også Ytringsfrihetskommisjonen opptatt av. Men disse unntakene må ikke bli så omfattende at de lukker mulighetene for et mer åpent samfunn. Jeg er overbevist om at eidsvollsmennene ville være enige med oss i en slik grunnlovfesting. Man kan lett lese av Grunnlovens intensjoner at eidsvollsmennene ønsket at politiske prosesser skulle foregå for åpen scene. Offentlighetsprinsippet ble første gang foreslått i 1845. Loven ble, som vi vet, vedtatt i 1970. Med den positive holdningen komiteflertallet legger til grunn i denne innstillingen, bør det ikke ta lang tid før en grunnlovfesting kan bli en realitet. Det betyr at forslag med utgangspunkt i Ytringsfrihetskommisjonens anbefalinger må fremmes i dette stortinget, og helst før sommeren. Og partiene på Stortinget bør derfor i nær framtid diskutere hvordan vi kan sikre et nytt grunnlovsforslag som kan samle et flertall, og sikre at det blir fremmet i dette stortinget. Regjeringen bør også gjøre sine planer for behandling av Ytringsfrihetskommisjonens innstilling kjent så raskt som mulig.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Jeg har lagt meg til en praksis som går ut på at jeg sier det jeg mener, og mener det jeg sier. Jeg tror det også i denne sammenhengen var klar tale, i tillegg til det som sies i innstillingen, og det er der Arbeiderpartiet er i dag, vi vil vurdere det på nytt. Vi ser momenter som gjør at vi vil si oss positive til å vurdere det, men vi vil ha flere muligheter i forhold til hvilken ordlyd vi til slutt skal ende opp med, og jeg vil da ikke forskuttere Arbeiderpartiets behandling av dette. Jeg håper imidlertid at både representanten Hove og andre merker seg at vi har en positiv holdning til en grunnlovsendring. I motsetning til mange andre partier her på Stortinget har Arbeiderpartiet en veldig høy terskel for å endre Grunnloven, men vi ser altså grunner for å vurdere det i denne saken.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Hvis det hjelper på Kvassheims muligheter for en opptur etter denne nedturen, kan jeg tillate meg å si at det var helt riktig observert av representanten at jeg uttrykte mitt personlige standpunkt, som er litt mer positivt enn det som er i innstillingen. Men som parlamentarisk leder har han vel også sansen for at man ikke forskutterer partiets behandling på denne måten. Når det gjelder Sponheims aktiviteter i Regjeringen, synes jeg ikke det har vært overbevisende aktiviteter for å få inn mer åpenhet i forvaltningen, og jeg har lyst til å vise spesielt til prinsippet om mer offentlighet. Særlig hadde jeg forventet at politikere som ofte tar det opp, hadde forsøkt å etterleve det sterkere. Så har jeg også lyst til å si i forhold til andre ting som representanten var inne på i replikken, at det som vi legger mest vekt på i tilnærmingen til å gå inn for eller vurdere en grunnlovfesting av dette prinsippet, er at vi har fått et mer komplisert samfunn, og at forvaltningen har økt dramatisk gjennom de siste tiårene. Jeg mener, og jeg tror at jeg også vil mene det etter at vi har behandlet Ytringsfrihetskommisjonens utredning, at en dårlig lov ikke blir bedre om vi grunnlovfester den. Det som er utfordringen til oss alle sammen, er å ha en så god lov som mulig, og vi burde kanskje også vurdere hvordan det skal kontrolleres at den loven vi faktisk har, blir etterlevd.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Det ikke å gå inn for et grunnlovsforslag er ikke bare en teknisk sak, man skal ha en skikkelig debatt på bakgrunn av Ytringsfrihetskommisjonens innstilling. Når jeg hører på representanten Hove, høres det ut som om dagens grunnlov forbyr offentlighet, og det er ikke situasjonen. Det er faktisk slik at dagens grunnlov er ganske god og ganske klar på hva som er intensjonen i forhold til offentlighet og åpenhet om politiske prosesser, selv om jeg har sansen for at det kan sies enda klarere, noe som jeg synes er på sin plass i en moderne konstitusjon. Jeg har også lyst til å spørre representanten Hove om tilnærmingen til å endre Grunnloven på dette punktet, fordi jeg – som sagt – mener at det allerede er gode intensjoner om dette i Grunnloven. Jeg kan ikke se noen eksempler, verken i Norge eller andre land, på at det at man har en lov som man ønsker skal bli bedre praktisert, gjør det riktig og nødvendig å grunnlovfeste loven for å få det til. At det skal være noen direkte sammenheng her, er meg totalt ubegripelig. Jeg har lyst til å nevne, med all respekt for Grunnloven, at det har vært ganske mange arbeidsledige her i landet som ikke har følt at det har hatt noen hensikt å grunnlovfeste en rettighet som ikke har latt seg praktisere, ved at mange tusen mennesker har vært ledige gjennom mange år. Så gi meg ett eksempel på at det å grunnlovfeste en lov har styrket den.
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Dette forslaget frå Framstegspartiet botnar vel i ei utmelding av Framstegspartiets fire representantar i perioden 1993-1997. Denne saka veit vi skapte mykje uro og strid i partiet. Saksordføraren har lagt fram kvifor fleirtalsinnstillinga er blitt som den er blitt, så eg skal ikkje gå inn på det. Men fleirtalet i komiteen viser til at «ifølge Grunnloven er den enkelte stortingsrepresentant valgt inn personlig og ikke som medlem av et parti. En stortingsrepresentant er rent juridisk uavhengig av sine velgere, sitt parti og sitt distrikt, og har ikke adgang til å trekke seg fra vervet.» Det er også slik at ved eit kommuneval, fylkestingsval eller stortingsval kan gode eigenskapar som å vere omgjengeleg og ha samfunnsengasjement vere avgjerande for veljarane for kven ein vil stemme på ved eit val. Så når forslagsstillaren grunngjev forslaget sitt med at veljarane stemmer på eit parti og eit partiprogram og ikkje på enkeltpersonar, er ikkje dette riktig. Ein stemmer ofte på enkelte personar. Fleirtalet vil ikkje endre dette, og vi kan ikkje gå inn for dette forslaget.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-11-23:
Siden Senterpartiet ikke er representert i kontroll- og konstitusjonskomiteen, tar jeg ordet bare for å bekrefte at Senterpartiet støtter flertallet i innstillingen. Representanten Ludvigsen klargjorde på en glimrende måte hvor håpløst dette forslaget etter mitt skjønn er. Likeledes pekte representanten Kristin Halvorsen på et veldig viktig element, nemlig den enkelte representants personlige ansvar, som må kombineres med partiets politikk. Partiene er jo ikke noe mål i seg selv, men viktige redskaper i det demokratiske samfunnet. Utfordringene står nok i kø for mange av partiene for at disse skal vitaliseres, men det hører etter mitt skjønn ikke med i denne debatten.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-11-23:
Jeg hadde bedt om ordet før representanten Hove utfordret partier som ennå ikke hadde hatt ordet, bare slik at det er sagt. Jeg kan slutte meg til alt det Kristin Halvorsen nå sa, for Senterpartiet har den samme holdningen. Det er et veldig viktig prinsipp som er tatt opp i dag, og dette viktige prinsippet var det i sin tid regjeringen Borten som fikk satt i system ved at vi fikk offentlighetsloven i 1970. Men når vi nå vet at vi har Ytringsfrihetskommisjonens innstilling liggende, og at det der er mange vektige synspunkter og argumenter som bør veies opp mot grunnlovsforslaget som Sponheim har fremmet, kan jeg ikke tro at representanten Hove er veldig overrasket over at vi også slutter oss til flertallet, for Hove er sikkert ut fra sin sivile situasjon opptatt av prosesser og av at alle elementer skal belyses så grundig som mulig for å få en så god lovtekst som mulig. Jeg kan love at Senterpartiet vil bidra aktivt både i regjering og i storting når denne prosessen nå er i gang på dette området. Personlig vil jeg si her fra talerstolen i dag at jeg – hvis jeg er på Stortinget når saken kommer opp i neste omgang – vil gå inn for dette, men jeg har respekt for den store og brede utredningen som foreligger, og vil ta meg tid til å lytte til det som der sies, og dermed kan vi kanskje få en enda bedre formulering. Når det er sagt, vil jeg avslutningsvis peke på at jeg har erfart at vi nå for tiden i mange sammenhenger har et lojalitetskrav i offentlig forvaltning som begynner å grense mot at det blir ytringshemming hos en del ansatte i det offentlige, og jeg spør meg selv: Hvordan virker dette inn på den totale ytringsfriheten og offentligheten? Det er også aspekter som jeg mener må veie tungt og være med i hele bildet. Jeg er kjent med at det i enkelte miljøer i de ulike forvaltningsorganer er en del frustrasjon fordi en ikke har lov til å si det en mener, men det får vi komme tilbake til i en annen sammenheng. Jeg synes det er et svært viktig prinsipp som her er tatt opp, og hadde vi ikke hatt Ytringsfrihetskommisjonens innstilling liggende, hadde i alle fall jeg gått inn for forslaget, men jeg vil avvente det av den grunn.