Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-02-22:
Jeg registrerer at de to foregående talerne viser til det som er gjort i forhold til sakkyndige, og særlig i forhold til det som de kaller toårig etterutdanning. Den toårige etterutdanningen er et samarbeid mellom Barne- og familiedepartementet og Norsk Psykologforening, som høsten 1998 startet dette utdanningsprogrammet for sakkyndige. Det er seks kursdager i året, fordelt på tre dager om våren og tre dager om høsten. Det er det som er tiltaket som skal rette opp de mangelfulle kunnskapene og kompetansen innenfor området sakkyndige og barnefordelingssaker. Og det er en annen ting: Det stilles fortsatt ingen krav til utdanning i sakkyndighet for å kunne påta seg slike saker. Fortsatt kan dommerne fritt bestemme hvem som skal være sakkyndige i barnefordelingssaker. For meg er det litt merkelig at vi innenfor et så alvorlig felt ikke skal ha noen form for kvalitetssikring av den jobben som sakkyndige gjør i forhold til barnefordelingssaker. I forbindelse med dette forslaget ble det også sagt at det er mangelfull forskning og mangelfull faglitteratur når det gjelder det som påstås i dokumentet. Det som måtte finnes, er imidlertid bygd på de tradisjonelle oppfatningene om at målet i mange barnefordelingssaker fortsatt er at barnet skal ha ett sted å bo, og at én forelder skal ha avgjørende myndighet. Og det er jo her det grunnleggende problemet ligger. Jeg har den siste tiden registrert at uttalelser fra de sakkyndiges profesjon, psykologene, har vært et vesentlig innslag i presse og media. Budskapet fra disse er ikke endret fra tidligere uttalelser. Allerede i 1992 sa psykolog Odd Arne Tjersland i boka «Samlivsbrudd og foreldreskap» følgende: «I henhold til barneloven skal barnet ha én omsorgsperson etter samlivsbrudd.» Det er fortsatt praksis fra psykologene eller de sakkyndige. Dette knefallet for «eneforeldresyndromet» sier det meste om norske barnefaglig sakkyndige. Fremskrittspartiet blir i flere og flere sammenhenger innen familiepolitikken beskyldt for å tenke 1950-tallspolitikk, men dagens frykt for at far skal få delta i omsorgen for sine egne barn, overgår dette til de grader. Det kan også virke som om eneforelderteorien siden WHO-rapporten fra 1952 av John Bowlby, som påpekte de skadelige effekter på barn som følge av atskillelse fra mor på grunn av krigen 1940-45, men som den gang overhodet ikke vurderte forholdet til far, bare har blitt ytterligere videreutviklet. Nyere forskning peker imidlertid også på skadeeffektene på barn som følge av fravær av far. Her vil jeg bare vise til den litteraturlisten som ligger i Dokument nr 8:44, som vi skal behandle senere i dag. Det er for meg noe merkelig at det norske sakkyndigmiljøet er det eneste som ikke har registrert denne form for forskning. Det finnes også norsk litteratur som fremmer kritiske bemerkninger. Her kan nevnes boka «Til barnets beste» fra 1988, som overhodet ikke var med i vurderingen da representanten Moland viste til de to undersøkelsene som har vært gjort. Dette var en pilotundersøkelse om psykologer som sakkyndige i barnefordelingssaker, en bok som av en eller annen grunn ble utelatt fra litteraturlisten til NOU 1995:23 om barnefaglig sakkyndighet. I en artikkel under tittelen «Sakkyndige i barnefordelingssaker – russisk rullett eller mynt og krone?» i Lov og Rett, 1994, skriver juristen Ruth Anker Høyer bl.a.: «Undertiden kan man få en følelse av at den sakkyndige danner sin konklusjon ut fra en «magefølelse», for dernest å formulere premissene.» Denne psykologfaglige synsingen er vurdert som en faglig katastrofe i boken «House of Cards»(presidenten klubber) (presidenten klubber)