trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
Det siste fyrst, igjen: Her gjev staten, Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet, ein del pålegg både når det gjeld i kva grad ein får høve til å fråvike lærarplanen, og når det gjeld kva ein må ta inn som supplering. Det er ein del skular som har fått godkjenning for pedagogiske opplegg – for fyrste gong – t.d. livssynsskular. Dei får på ein måte ein profil, som det ikkje har vore før, men dei har fått klare føresetnader for profilen. Dette vil vi no ha ei systematisk oppfylging av, for etter at eg har gått igjennom på kva måte vi kontrollerer private skular, ser eg at det har vore noko tilfeldig, og eg vil då bruke utdanningskontora for å få ein systematisert gjennomgang av det. Den delen av svaret som representanten Lønning heldt seg ganske mykje til, gjekk i stor grad på tilsyn i forhold til heimeundervisning og prinsippet kven det er som til sjuande og sist, etter at ein har samarbeidd om det, skal ha det endelege ordet. Og det endelege ordet må etter mitt syn det offentlege ha. Så til det svaret på spørsmålet om det internasjonale avsnittet, som representanten Lønning ikkje var nøgd med. Eg skal gje representanten Lønning rett på eitt punkt: Det kunne godt ha vore meir omtale av fleire land, og det kunne godt ha vore ein djupare analyse i det avsnittet. No må eg nok seie at presisjonsnivået til representanten Lønning heller ikkje var spesielt høgt i dag. Når det gjeld det alle land i Europa akkurat no gjennomfører, som han sa, inkluderte han m.a. våre nordiske naboar, som slett ikkje gjennomfører det som Høgre foreslår her, men som heller gjennomfører noko som Regjeringa foreslår. Så vi kan vel vere samde om at både representanten Lønning og statsråden kunne gått grundigare inn i dette.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
Representanten Dørum snakka om vaksentettleik i skulen. Regjeringa har lagt fram forslag om eit forsøk i forhold til at ein skal auke vaksentettleiken til over 15 elevar, og det har fått tilslutnad. Det er viktig å få prøvd ut den biten der. Eit par ord frå meg òg om dette med karakterar. Det som er forskjellen på Regjeringas standpunkt og Arbeidarpartiet og SVs standpunkt, er at vi seier at det vil verte spennande å få prøvd ut andre vurderingsformer. Eg har altså fått tilslutnad frå vårt landsmøte til å gjere det ut frå den programposten som står der. No ristar representanten Løvik på hovudet, men i motsetnad til representanten Løvik var eg til stades der og var den som bad om tilslutnad til å kunne forstå programposten slik. Der trur eg faktisk eg veit betre enn representanten Løvik. Eg forstår ikkje denne angsten. Det er altså berre å få gjort nokre forsøk òg i offentleg skule som er nokolunde tilsvarande det som skjer i Steinerskulen til dagleg. Om det er ein spennande måte å gjere det på, om det er noko som kan gje eit godt resultat, så må det leggjast fram for dei respektive partia på landsmøta dersom vi skal gå vidare. Vi har ikkje noka fullmakt til å gjere det i dag, men sjølvsagt har vi fullmakt til å gjennomføre desse forsøka. Representantane frå m.a. Høgre har heile tida sagt til statsråden at ein bør vere romsleg når det gjeld praktiseringa av forsøksparagrafane som vi no har fått i opplæringslova. Ja, statsråden har tenkt det, han har òg tenkt å tillate forsøk som Høgre synest er ganske fornuftige, men som eg synest er heilt meiningslause. Men ei romsleg praktisering må bety at ein òg godtek noko ein ikkje liker i utgangspunktet. Og eg er forundra over den nitide marsjeringa opp til talarstolen i dag for å snakke om dette spørsmålet, som eigentleg er eit spennande forsøk, og om foreldre, lærarar, elevar og kommune ynskjer å gjere det forsøket lokalt – vi pålegg ingen å gjennomføre det – ja, så får dei lov til det. Så til dette at ein seier at vi ikkje gjer noko med kvaliteten. Kva er det vi har å halde oss til? Mål i læreplanar, eit breitt kunnskapssyn. Det er sentrale premissar i meldinga, slik som representanten Tingelstad akkurat sa. Vi drøftar breiare enn det ein har gjort nokon gong i noko dokument til Stortinget kva som er gode kvalitetskriterium, og desse skal då leggjast inn i den elektroniske ressursbanken. Vi tilviser ein metode å gjere dette på. Så har vi fått ei utfordring med omsyn til å klargjere betre korleis utviklingssekretariatet skal arbeide – ja, det skal vi gjere. Eg erkjenner at vi ikkje er i mål, men eg meiner faktisk vi er komne eit skritt vidare. Eg er glad for at komiteen i så stor grad har slutta seg til dette, og eg tek med meg dei nyanseringane og fordjupingane som komiteen òg har gjort. Og eg synest faktisk merknadene frå Høgre var meir opne og spennande enn det som har kome til uttrykk i debatten her i dag.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-14:
Jeg er helt enig med statsråden i at komiteflertallet har funnet en fin balanse mellom nasjonal og lokal vurdering og vektlegging mellom dem. Et av de få områdene der Arbeiderpartiet og SV er uenig med regjeringspartiene, er når det kommer til ressurssituasjonen. Synnøve Konglevoll viste til hva KS har sagt om økonomien for 1998 og også for inneværende år, nemlig at den situasjonen også går ut over barn og unge. Også undersøkelser som Lærerlaget nå har foretatt i 199 av sine lokallag, har vist at for å kunne greie å oppfylle en egenandel for eldrereformen, har man tatt midler fra spesialundervisningen, fra delingstimene osv. Men statsråden sier i meldingen at det ikke er større ulikheter nå enn at man kan leve med det. I et TV 2-program den samme kvelden som komiteen avgav innstillingen sin, ble det offentliggjort at det helt konkret er eldrepengene som blir tatt fra skolen, og så sier statsråden at han vil vurdere enten øremerking eller å gå mye mer over til helt frie midler, slik at det ikke spesielt er skolen som blir skadelidende. Jeg tror ikke at man kan fortsette en ordning der skolen til de grader lider, slik det er kommet frem i flere undersøkelser. Og spørsmålet er: Vil statsråden nå ta i bruk øremerkede midler, eller har han startet den andre delen av arbeidet – nemlig å gå over til enda mer av de frie midlene?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-14:
Med en skolegang som vil vare i 13 år for de fleste, er det klart, som både regjeringspartiene, SV og Arbeiderpartiet har påpekt i innstillingen, at enhetsskoletenkningen langt på vei også preger videregående skole. De fleste vil være under opplæring i 13 år, og opplæringen må tilpasses elevenes evner og forutsetninger. Jeg er ellers glad for at statsråden har bekreftet at han vil gå inn i problematikken rundt det vi ser i enkelte kommuner, der man faktisk ikke lenger klarer å opprettholde tilbudene, bl.a. til spesialundervisning. Skal enhetsskolen sikres, kan det lokale selvstyret ikke alltid være et overordnet mål. Det er også inntatt i innstillingen. Øremerking av bevilgninger kan være et fleksibelt og effektivt virkemiddel, men det kan også det som SV har tatt inn, nemlig å fastsette minstestandarder. Det viktige er nå at vi kommer oss videre i den diskusjonen for å være villig til å gjøre noe. Det var ellers meget positivt at Høyre gir til kjenne at de vil støtte Arbeiderpartiet og SV for å få etablert et fagråd for inneklima. Det betyr at det blir flertall for et råd som kan støtte kommunene i deres arbeid for å bedre inneklimaet. Og der kan det være mange mindre tiltak som kan være positive og like viktige som utskiftning av store klimaanlegg. Ut fra innstillingen og debatten når det gjelder enhetsskolen, er det tydelig at vi har den samme vektleggingen som tidligere, der Fremskrittspartiet og Høyre heldigvis er i mindretall. Utfordringen for Regjeringen vil komme i budsjettene når Regjeringen skal følge opp det som i dag ligger i flertallsinnstillingen. Helt til slutt: Enhetsskolen trenger en kvalitetsheving for å bli enda mer attraktiv, så attraktiv at de fleste foreldre ser det som helt uinteressant å sørge for noe privatskoleopplegg. Men skulle det private opplegget som etableres, forrykke enhetsskolen fra nærmiljøet, og hvis både kommunestyret og statens sendebud ute i fylkene mener at det er uriktig, bør man diskutere om det fortsatt er riktig å gi den enkelte privatskole tilskudd. Men det får Stortinget anledning til å drøfte på bakgrunn av et Dokument nr. 8 forslag som er fremsatt.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-14:
Når det gjelder forslag nr. 6, fra Arbeiderpartiet, som regjeringspartiene spør om vi vil omgjøre til et oversendelsesforslag, vil vi på bakgrunn av hva statsråden har presisert, selv om de to forslagene ikke er identiske, likevel etterkomme forslaget fra regjeringspartiene.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-06-14:
Statsråden har nettopp tatt opp to forhold som jeg synes det er viktig å se litt nærmere på. Det ene kom han inn på i replikksvaret sitt. Det er lovens minstekrav, ja lovens minstekrav til system, bygninger og timer, ikke minstekrav i forhold til kunnskapsmål hos den enkelte elev. Videre hadde han i sin innledning noe å si om det som er viktig å lære, og da er det naturlig å undres over hvem som til enhver tid definerer hva som er viktig for alle å lære, og hvordan dette målet om det viktige oppnås. Hvilke kriterier legger statsråden til grunn for sin strategi for vurdering og utvikling av «einskapsskulen» nettopp for å komme fram til hva som er viktig å lære? Kvaliteten blir skapt lokalt i forholdet mellom den enkelte lærer og det enkelte barn – og kunnskapen sitter faktisk hos det enkelte barn. Innenfor et utviklingsperspektiv som statsråden er veldig opptatt av – hans brennende ønske om å utvikle videre, lage forsøk, få forsøkene igjennom – må det være betimelig å spørre om staten, ved statsråden, fastsetter nasjonale mål og kriterier for dette, og i henhold til nettopp hva.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-06-14:
Jeg vil igjen gripe fatt i dette med den lokale vurderingen. Den skal i henhold til meldingen og i henhold til flertallsmerknader utføres lokalt og av lokale krefter. Lærerne skal vurderes av «kritiske venner». Skolen skal antageligvis vurderes av skoleeieren, som er kommunen. Da møter jeg et problem, og jeg tror faktisk statsråden også vil møte det, hvis han tenker seg om. Jeg har et lite spørsmål til ham som jeg kan få svar på på et senere tidspunkt. Spørsmålet er: Hvordan skal statsråden ha en aldri så liten mulighet til å forsikre seg om at disse lokale vurderingsinstansene oppfatter kvalitet ensartet? Vi har et langt, svakt befolket og mangslungent land. Her kan det skje mye rart når det ikke er noen form for nasjonal styring med begrepet kvalitet. Uansett hvordan vi snur og vender på dette, tror jeg det er enighet i denne sal om at så lenge vi har enhetsskole – og den varer nok lenger i Norge enn i Sverige, hvor den allerede er i ferd med å gå fullstendig i oppløsning – må enhetsskolen gi kvalitet, fordi den er så godt som det eneste tilbudet barna våre har. Dette blir vanskelig for meg, fordi vi i melding etter melding som vi har behandlet her, har fått beskrevet en hverdag som ikke kan sammenlignes på åpenbart sammenlignbare ting. Det er manglende muligheter for sammenligning som gjør det helt umulig å beskrive f.eks. en felles hverdag for høyskolesektoren. Denne mangelen gjør det også helt umulig å sikre et fullstendig likeverdig tilbud. Dette mener jeg er et problem, og det har vi ikke fått noen klar løsning på. Mener virkelig statsråden at private skoler skal vurderes på denne tilsynelatende planløse måten? Eller har representanten Norvoll rett når han sier at oppsynet med private skoler er «for tilfeldig» og må systematiseres? Hvis dette er en gjentakelse av statsråden, er ikke da dette det jeg oppfatter som en ekstern, uavhengig vurdering av private skoler? Og gir ikke det en åpenbar forskjellsbehandling i forhold til den offentlige skole?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-06-14:
Representanten Grete Knudsen sa at man bør diskutere om det er riktig å gi den enkelte privatskole tilskudd. Dette synes jeg var uhyre sterkt. Det som fikk meg til å ta ordet, var ikke det, for representanten Knudsen har egentlig hatt denne oppfatningen lenge og vist det i sine budsjettarbeidet, både i tall og i merknader, men hun fikk meg til å huske på noe som nestlederen i Lærerlaget sa i «Til debatt». Der fikk faktisk nestlederen seg til å si at det går ikke an å bruke samfunnets offentlige penger til private skoler. Dette er synspunkter som etter min oppfatning rokker ved så viktige prinsipper når det gjelder demokrati og fellesskap, at det er vel verdt å merke seg det, for jeg går ut fra at nestlederen i Lærerlaget har en viss lærerkompetanse. Samfunnets offentlige penger er vel egentlig samfunnsdeltakernes midler, og barna våre, som har krav på skolegang, er jo vitterlig deltakere i et samfunn, uansett om de deltar i private ordninger eller offentlige ordninger. Og nå bør vi slutte med å gjøre åpenbare forskjeller alt ettersom hvilket valg foreldrene tar på vegne av sine barn. Vi må begynne å konsentrere oss om det som er viktig, og det er den basiskunnskapen som det enkelte barn får. Vi har gjennom lang tid sett at altfor mange barn går gjennom den offentlige skolen og kommer ut nesten like dårlig rustet som de var da de kom inn – dette av forskjellige årsaker, det kan være handikap, det kan være manglende tilrettelagt undervisning, det kan være forferdelig mange årsaker til dette, men vi bryter faktisk våre egne store honnørord i lover som sier at alle skal få den samme rett, når vi absolutt ikke gir den. Når vi ikke engang kan erkjenne at samfunnets penger er vår eiendom, hver og en av oss, også barnas for å dekke deres kunnskapsbehov i en skole som er viktig for dem, da er det på tide å si at kanskje vi burde hatt fifty-fifty med private skoler av alle slag og offentlige skoler av ymse slag.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-06-14:
For vel et år siden, nærmere bestemt den 28. mai 1998, fremmet jeg en interpellasjon om situasjonen i grunnskolen i Kongsvinger kommune. Samtlige foreldre/foresatte sluttet seg til foreldreaksjonen "Grensen er nådd», og den 11. mai f.å. ble alle skolebarna, ca. 2000, tatt ut av undervisningen. Denne aksjonen ble igangsatt da foreldre/foresatte mener at barna deres ikke får et likeverdig skoletilbud sammenlignet med tilbudet i andre kommuner. I møter med foreldre- og lærerråd har de hevdet: De såkalte § 8-elevene får bare ca. 50 pst. av de ekstra ressursene PP-tjenesten anbefaler. 6-åringsreformen er innført uten at flere lærere er tilsatt – lærerne er tatt fra de øvrige klassene.Det er høyt sykefravær hos lærerne, samt mange ukvalifiserte vikarer. Flere skoler mangler lokaler til kroppsøving.Mange av skolene har dårlig inneklima. Listen kunne vært mye lengre. Ett år etter er ikke situasjonen vesentlig bedret. Jeg er redd for at flere kommuner i Norge har et lignende forhold i skoleverket, og viser i den forbindelse til resultatene fra undersøkelsen til Norsk Lærerlag i 199 lokallag. Jeg skulle ønske at man både lokalt og sentralt ville satse enda sterkere på undervisning og kompetanseutvikling. Dette er svært viktig både for det enkelte menneske og for det enkelte distrikt. Kommunene er pålagt mange store oppgaver, ikke minst innenfor eldreomsorgen. Det pågår en nødvendig utbygging av eldreomsorgen i alle våre kommuner, og det har det vært en enstemmig tilslutning til her i huset. Dessverre sliter mange kommuner med dårlig økonomi, og for å makte eldresatsingen må man nedprioritere andre sektorer. Dette har i mange kommuner gått ut over bevilgningene til undervisning, skolefritidsordninger m.v. I sitt svar på min interpellasjon viste statsråden bl.a. til at det ville bli utarbeidet en tilstandsrapport, som ville bli forelagt Stortinget. Denne rapporten danner grunnlaget for den pågående debatten. Jeg har merket meg at komiteen bl.a. uttaler at alle barn skal ha like muligheter til å utvikle seg etter egne evner, utviklingsnivå og behov. Det er viktig å sikre et likeverdig nasjonalt skoletilbud, slik komiteen har påpekt. Jeg er spent på hva statsråden vil gjøre for å bidra til å sikre at denne målsettingen kan bli en realitet i alle våre kommuner.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-06-14:
Skolens fremste mål skal være å utvikle elevens evner og være en plass der eleven trives og ser seg selv og det han eller hun representerer, som viktig. Vi må være åpne for forskning og utprøving – vi skal ikke gjette, men vi skal vite hva som gir gode resultater i skolen. I denne sammenhengen har jeg lyst til å nevne hva jeg selv opplevde på den lille skolen der jeg har jobbet i mange år og også hadde elever. Vi hadde tre ungdomsskoler i kommunen. Vår skole var den eneste som gav avgangsklassene mulighet til en dags yrkesarbeid, ergo fikk elevene på vår skole mange færre timer teoriundervisning enn elevene på de to andre skolene, som var større skoler i kommunen. Da vi kom til eksamen, hvilken skole hadde det beste teoriresultatet? Riktig, det var vår skole! Så det er ikke bestandig at et høyt tall på teoritimer gir det beste teoriresultatet. Jeg ønsker at vi skal få denne muligheten tilbake igjen. Elevene i skolen ønsker først og fremst å bli sett, de er ikke annerledes enn oss voksne der, og jeg ser det sånn at karakterer også kan være en måte å se elevene på. Det kan angi hvor de står i forhold til seg selv på et tidlig tidspunkt, og det kan angi hvor de står i forhold til andre. Det kan virke stimulerende. Karakterer kan være med på å gi selvtillit til elever som i klasserommet føler de faller igjennom. Jeg har selv sett stjernene i øynene hos den eleven som følte seg som en taper, men åpnet karakterboka og så toppkarakter i f.eks. forming eller kroppsøving. Jeg er glad for at flertallet mener at alle skoler skal definere sin pedagogiske utdanningspolitiske plattform innenfor rammen som lover, læreplaner og politiske vedtak gir rom for. Dette ser jeg gir stort rom for lokal tilpassing. Det er viktig med håndterlige og enkle rapporteringssystemer og rutiner som gir minst mulig byråkrati. Jeg har møtt lærere som har sagt: Jeg heiv planene og begynte å undervise. Jeg ser ikke bort fra at jeg selv har gjort det samme. Slik jeg ser det, er det viktigere med grundige rapporter enn altfor detaljerte planer. Vi trenger ikke å oppfinne kruttet mange ganger. Det skjer noe i norsk skole. Vi har fått mange nye, gode læreverk. Samfunnsfagbøkene har vært kritisert. Jeg har selv nettopp undervist i samfunnsfag, og jeg syntes det var fantastisk interessante bøker – elevene syntes visst det samme. Vi har en sammensatt virkelighet, og forholdene i skolen er verken like eller statiske. Vi må anerkjenne retten til ulikheter, ulikheter er berikende. Vi skal ikke ha en enhetsskole som ensretter, men en enhetsskole som aksepterer, respekterer og utvikler mangfoldet. Vi må også se alle aktørene vi har fått i skolen, som en ressurs – organisasjoner tilbyr utdanning, arbeidsplasser er åpne. Til sist vil jeg nevne at da jeg skulle undervise om elverk, tok vi ikke for oss turbinene etter boka, da kontaktet vi Statkraft og besøkte dem.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-14:
Midt i mitt arbeid på kontoret med jordbruksoppgjøret hørte jeg to innlegg som gjorde at jeg følte at jeg måtte gå hit. Det ene var fra Høyres Inge Lønning, og det andre var fra Arbeiderpartiets Einar Olav Skogholt. Lønning holdt jo et innlegg til nå som ikke gjorde saken bedre. Penger er ikke nok for å få kvalitet, sier Lønning, og viser til en meget lærd mann som heter Telhaug, som i tillegg påstår at verken hvor mange elever det er i klassen, hvor lenge de går på skolen, eller i det hele tatt noe de gjør der, virker det som, virker inn på kvaliteten. Hva som virker, fikk jeg ikke helt med meg, men jeg oppfatter Lønnings innlegg som en unnskyldning for å legitimere Høyres gammeldagse og gjerrige skolepolitikk. Han peker på læreren som det viktigste, og det er riktig. Men hva gjør en moderne bedrift som ønsker å satse på framtida og ikke på fortida? Satser den på gårsdagens teknologi og sørger for at medarbeiderne får minst mulig opplæring, minst mulig anledning til å utvikle seg sjøl og formidle til andre de skal forholde seg til, og til det markedet de skal betjene? Nei, en moderne bedrift oppfører seg motsatt! Men nå begynner det faktisk å bli slik at man snart må starte en privat skole for å få gjøre noe spennende og grensesprengende i norsk skole, fordi skolepolitikken er så gjerrig at det er ikke rom for det. Jeg har vært på skoler som har hatt 23 kr pr. elev i året for å reise på ekskursjoner. Hva i all verden blir det for slags innblikk i samfunnslivet av noe sånt! I tillegg: Når klassene skal være så store som mulig, og det skal være mest mulig karakterer og pugg, blir dette gårsdagens skole og ikke framtidas skole vi holder på med. I tillegg er det slik at når Guds Menighets private skole med statens og Lønnings velsignelse får sørget for sine og i tillegg til det får sørget for å få nedlagt den offentlige enhetsskolen, er det grunn til å rope varsko! Dette er ikke hysteri. Dette er alvor, fordi det dreier seg om Norges framtid. Det dreier seg om samfunnet, og det dreier seg også om svært mange enkeltelever. Så til Einar Olav Skogholts innlegg. Han snakket om Kongsvinger. Det er en kommune jeg kjenner godt til, for der bor jeg. Der har skolen det tøft. Ja, den har det! Men har ikke Arbeiderpartiet skjønt det før? Dette dreier seg om rammer. Nå ser jeg at Arbeiderpartiet forsøker å si at de skal øke rammene til kommunesektoren, og det er bra. Fortsett med det! Men fremdeles er det pusleri i forhold til de behovene som finnes, hvis vi skal få gjort noe med skolen. Jeg ser at Arbeiderpartiet i kommuneøkonomien fremdeles ikke har lettet på kravet til kommunene, slik at de er nødt til å kutte på barn og unge for å utløse midler til eldreomsorgen. Fremdeles holder de fast på de kravene. Da får vi ikke noen bedre skole, uansett hva Skogholt sier fra denne talerstolen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-14:
Jeg håper at deltakerne i denne debatten er litt mer opptatt av at man faktisk kan bli engasjert, enn at man har store arbeidsoppgaver som ikke lar seg forene med å sitte i salen under alle debatter. Men slik er nå arbeidssituasjonen, og jeg skal ikke tvære ut det. Jeg har deltatt i skoledebatt i svært mange år, og er veldig opptatt av det. Jeg har et helt motsatt utgangspunkt av det Ursula Evje har, nemlig at fra SVs og min side er skolen det mest samfunnsbyggende element vi har, og derfor er det viktig at den er felles. Der skal alle være, og der skal vi lære å leve sammen, fra ulike sosiale miljøer og med forskjellig utgangspunkt, der skal vi både forstå hverandre og lære å leve sammen, og vi skal skjønne at vi er i et samfunn og ikke er bare enkeltindivider. Det er det aller viktigste ved skolen. Derfor er utviklingen mot flere private skoler som har en snevrere innretning på dette, farlig, spesielt de som er opptatt av å isolere seg med sine egne forestillinger. Derfor er det viktig at vi gir rom, ressurser, tillit og frihet til den offentlige skolen. Jeg vet ikke riktig hvordan representanten fra Høyre har regnet ut dette og kommet til at de er det mest skolevennlige partiet, fordi de nå plutselig brukte mest penger på det. I stad var Lønning oppe og sa at penger ikke var viktig. Men jeg vet ikke om man har tatt med kommuneøkonomien i det regnestykket. Jeg tror ikke det. For kommuneøkonomien har vært dårlig de siste årene. Jeg vil bare minne om at for 1998 var det et underskudd på 5 milliarder kr – i 1999 blir det verre. I tillegg har man laget en eldrepakke som er slik at man tvinges til å kutte på bevilgningene til barn og unge og på skole for å få utløst de pengene, og jeg kjenner ingen kommunestyrerepresentant som klarer å si at vi skal dessverre ikke bygge sykehjem til disse gamle menneskene, for vi skal bruke pengene i skolen. De klarer ikke det, så skolen taper. Det er sørgelig. Det positive i de signalene jeg har fått ut av den offentlige debatten om det Høyre står for, er at de ønsker å reise en skoledebatt, og det negative er at de ber om mer av det som vi ikke trenger mer av i framtida, nemlig faktaopplæring, og mindre av det som vi trenger mer av, nemlig det å lære å bli sosialt flinke og det å kunne tilegne oss kunnskap – ikke å gulpe den opp igjen. Kunnskap foreldes svært raskt. Så det SV ønsker seg er en mangfoldig, moderne og spennende skole, og ikke en fattigslig, kjedelig og stusslig puggeskole som preges av kontroll. For det er ikke det vi trenger mer av, verken elevene eller lærerne. Tvert imot trenger vi å få tillit, rammer og ressurser som gjør at vi kan foredle den viktigste ressursen vi har i dette landet, og som er viktigst for framtida, nemlig barn og ungdom.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-06-14:
Til tross for det man av og til kan få inntrykk av i denne debatten, tror jeg det er grunn til å framheve at den offentlige skolen i Norge har en sterk stilling. Men det er mange som stiller krav til skolen og er misfornøyd med sider ved skolen. Det skal vi faktisk oppfatte som et gode, og dette representerer en trygghet for at skolen ikke får mulighet til å stivne. Etter Venstres oppfatning er grunnskolens tilknytning til kommunene og de videregående skolenes tilknytning til fylkeskommunene viktig, og det er viktig at kommunestyrene og fylkestingene tar ansvar for skolene. Skal man være sikker på at kommunestyrene tar tilstrekkelig ansvar, er det viktig at kommunene har handlingsrom, og det vil stå i motsetning til en for sterk statlig styring av skolene. Det at kommunene har handlingsrom, er nødvendig for at kommunestyrene skal bli mer opptatt av å utvikle den lokale skolen. Det er kommunevalg til høsten. Det er kanskje noe av grunnen til de mange forslagene som er lagt inn i innstillingen fra de ulike partiene. Venstre er opptatt av å styrke skolens stilling i kommunene og har vedtatt et skolepolitisk manifest som understreker kommunenes ansvar for å prioritere skolen sterkere enn i dag. Jeg vil anta at det faktisk er et viktigere bidrag til å styrke skolen enn det å fremme en rekke forslag i innstillingen som vi behandler i dag. Det er vår overbevisning at en sterkere satsing på skolen fra kommunenes side vil utvikle og styrke den offentlige skolen videre. Vi er veldig glad for at Arbeiderpartiet er med på dette i dagens innstilling og håper at de også vil være villig til å akseptere at dette kan føre til noen forskjeller, og kanskje litt større forskjeller enn i dag, men det gjenstår å se. Arbeiderpartiet er også opptatt av forholdet til private skoler. Etter Venstres oppfatning ser Arbeiderpartiet her spøkelser ved høylys dag. Den beste måten å forsvare den offentlige skolen på, er å gi den sterkere lokal forankring og utvikle den offentlige skolen videre. Representanten Norvoll var glad for at statsråd Lilletun ville følge opp privatskolene bedre, og han oppfattet det som en innrømmelse fra statsrådens side. Ja, den regjeringen vi har nå, har etter hvert sittet en stund. Men når man i et tidsperspektiv snakker om å følge opp bedre enn tidligere, er det nok mest nærliggende å regne med at det er en sterkere oppfølging enn det som tidligere arbeiderpartiregjeringer stod for, statsråden i første rekke tenkte på. En styrket offentlig skole, sterkt knyttet til den enkelte kommune og det enkelte lokalsamfunn, med rom for fornuftige ulikheter, er etter vår oppfatning det beste grunnlag for å redusere ønsket om private skoler. Og skulle det bli en eller to private skoler til, ville nok den offentlige skolen tåle det godt!
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-14:
Lars Ødegård var en av de siste dagene i mai vararepresentant fra Akershus her i salen. Så langt jeg kjenner til, er han den første stortingsrepresentant som bruker rullestol, og han forfattet følgende skriv til Stortingets presidentskap: «Som møtende vararepresentant har jeg i dag fått erfare at Stortinget ikke er beregnet på å være i bruk for alle mennesker i vårt samfunn. Jeg registrerer at Stortingets bygg og fasiliteter hindrer meg i å ta del i Stortingets arbeid på en ordinær måte, d.v.s. på en likeverdig og likestilt måte med de øvrige representanter.» Og videre står det: «La meg først få understreke det faktum at det har vært utvist de aller beste anstrengelser for at jeg skulle få ta del i mitt arbeide som representant på en best mulig måte. Mitt poeng er derimot knyttet til et annet og like åpenbart faktum, nemlig at rullestolbrukere ikke blir likebehandlet i sin gjerning som folkevalgte representanter.Om lag 350 000 mennesker i Norge er bevegelseshemmede, og nær 50 000 av oss er også rullestolbrukere. Vi snakker altså ikke om en marginal gruppe.Det bør i fremtiden bli oppfattet som fullstendig uakseptabelt å la så store grupper av det norske folk være forhindret fra å kunne ta del i en demokratisk folkevalgt gjerning på en likeverdig og likestilt måte.Rullestolbrukere er utestengt fra å ta seg inn i Stortinget via hovedinngangen, men blir henvist til bakveien eller via kjelleren. Som rullestolbruker opplever jeg også å være utestengt fra å sitte på den plass som jeg ordinært skulle bruke. Ennå verre opplever jeg det å være utestengt fra å få den samme mulighet som mine medrepresentanter til å holde mine innlegg fra Stortingets talerstol, men er henvist til å sitte nede på gulvet med ryggen til presidenten.Dette dreier seg altså om likeverd og likestilling, slik dette ved flere anledninger har kommet klart til uttrykk i mange meldinger og beslutninger fra Stortinget og dets organer. Jeg tør også minne om at nær 60% av alle offentlige bygg og anlegg, skoler, servicekontorer og kulturanlegg som skal være åpne for alle faktisk ikke er det. Er man hemmet i sin gangfunksjon er det på grunn av fysiske barrierer skapt i bygg, anlegg og transportmidler lagt effektive stoppere som i sin konsekvens atskiller svært mange fra å delta i samfunnslivet på linje med alle andre frie borgere.Jeg tør derfor på det sterkeste rette en anmodning til Stortingets presidentskap om snarest å iverksette tiltak som vil bringe Stortingets bygg og fasiliteter i en slik stand som det uttales i de tverrpolitiske målsettinger, og dermed også i samsvar med de krav som bygningslovens bestemmelser setter om full tilgjengelighet for bevegelses- og orienteringshemmede.Hensynet til likeverd, og behovet for å gjøre landets Storting til et sted for potensielt alle valgbare kvinner og menn, bør veie tyngre enn riksantikvariske bestemmelser som i sin konsekvens medfører utestenging og/eller en uønsket u-likebehandling av mennesker.» På bakgrunn av disse resonnementene stilte Lars Ødegård det spørsmål som presidenten har referert.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-14:
Jeg takker presidenten for svaret. Det var holdt i den gate som vi hadde håpet, og som vi trodde – at man nå søker å finne praktiske løsninger som gjør at representanter og statsråder som skal gjøre sin jobb i denne salen, får en mulighet til å gjøre dette på lik linje med alle andre. Det er ikke et ønske om å gjennomføre inngrep, verken i stortingssalen, lagtingssalen eller andre deler av Stortinget, som skal ødelegge inntrykket og det utseende som denne bygningen har, men at man finner fram til praktiske, gode løsninger som ivaretar dette som Lars Ødegård har påpekt.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1999-06-14:
Det er i de senere årene gjennomført en rekke tiltak i Stortingets bygninger med tanke på å gjøre dem mer tilgjengelige og brukervennlige for bevegelses- og orienteringshemmede. Det gjelder både for brukere av publikumsgalleriet, for adkomst via Stortingets innganger og i forhold til å kunne bevege seg omkring, i og mellom bygningene. Presidentskapet er likevel også av den oppfatning at mye fortsatt kan og bør gjøres. Dette er tatt opp med Stortingets administrasjon med sikte på, så langt som mulig, å finne fram til gode løsninger i samarbeid med de bevegelseshemmedes organisasjoner. Når det gjelder den delen av Lars Ødegårds spørsmål som spesielt går på bevegelses- og orienteringshemmede representanters arbeidsforhold i selve salen, er Presidentskapet klar over at det i dag er begrensninger som hindrer en utøvelse av vervet på en måte som kan sies fullt ut å være på lik linje med det som gjelder for de øvrige representantene. I en bygning som er over 130 år gammel, vil man naturlig nok støte på både praktiske begrensninger og antikvariske hensyn som gjør det vanskelig helt å oppnå dette, eller å iverksette løsninger som ellers er ønskelige. Presidentskapet legger avgjørende vekt på at arbeidsforholdene må tilrettelegges slik at enhver møtende representant settes i stand til å utøve alle de rettigheter og plikter som følger av vervet som folkevalgt, både i salen og utenfor. Det vil likevel neppe være mulig med de eksisterende rammebetingelser å finne løsninger som for bevegelses- og orienteringshemmede i enhver situasjon er fullt ut identiske med dem som gjelder for de øvrige representantene. Presidentskapet vil imidlertid arbeide videre med å fjerne unødvendige begrensninger og å tilrettelegge for praktiske løsninger som gjør at arbeidsbetingelsene blir oppfattet som likeverdige for alle representanter.
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
Vi vil be Arbeiderpartiet om å omgjøre forslag nr. 6, som handler om å øke antallet voksne medarbeidere på ungdomstrinnet, som forsøk, til et oversendelsesforslag, da det er sammenfallende med det som står i meldingen.
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-10:
Jeg takker statsråden for svaret, som nå ligger et stykke tilbake i tid. Avbrutte samtaler er ikke de enkleste samtaler å føre i denne verden, men slik som omstendighetene ble med formiddagsmøte og ettermiddagsmøte i dag, må vi gjøre det beste ut av situasjonen. Statsrådens svar gav en grei fremstilling av hvorledes statsstipendiatordningen fungerer i dag. Derimot gav det ikke bud om noen sterk endringsvilje. Derfor vil jeg nok en gang peke på de viktigste forhold som jeg for min del tror trenger en revisjon dersom ordningen også i fremtiden skal bli en tjenlig ordning. Det er nødvendig å vurdere det administrative, forvaltningsmessige ansvar for ordningen. Som jeg viste til i mitt innledningsinnlegg, er det et resultat av tilfeldigheter at ordningen i dag administreres av det departementet som har ansvaret for kultur og idrett, og ikke av det departementet som har ansvaret for forskning. Jeg forventer at den gjennomgang de to departementene skal foreta, også vil innebære en grundig vurdering av dette spørsmål. Det annet og viktigere spørsmål er behovet for regelverk og retningslinjer. Det er riktig som statsråden sa, at ordningen er smidig. Men baksiden av den smidigheten er at de som mottar statsstipendium, ikke har arbeidsvilkår som er forutsigbare, og heller ikke har arbeidsvilkår som svarer til det som regnes som selvsagt for forskere i dagens norske samfunn. Det bør etter mitt skjønn vurderes å beregne en form for overhead, som gjør at den som mottar et statsstipendium, ikke bare mottar en sum til lønn og livsopphold, men også mottar en driftsstøtte som står i et rimelig forhold. Det bør også, som jeg sa, vurderes nærmere om ordningen med statsstipendium er blitt for sammensatt, og om den rommer for ulike kategorier stipendiater til at ordningen lar seg forvalte på en fornuftig måte. Det vil være rimelig at man i gjennomgangen vurderer om den ene delen av stipendiene kan forvaltes av Kultur- og idrettsdepartementet og den andre delen av stipendiene av Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet.
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-10:
Temaet for denne interpellasjonen er ikke spesielt kontroversielt, og det er rimeligvis ikke partipolitisk kontroversielt. Derfor er det kanskje også naturlig at det er begrenset deltagelse fra partiene i denne sal. Det er en enighet, konstaterer jeg, om at man vil se den tilbakemelding som er lovet i budsjettproposisjonen for inneværende år, og at man regner med at den vil gi grunnlag for en noe grundigere vurdering av ordningens fremtid. La meg også understreke at hovedpoenget for meg ikke er hvor ordningen forvaltes, men at den forvaltes aktivt, og at den forvaltes med den nødvendige kompetanse. I utredningen «Med viten og vilje», om det norske universitets- og høyskolesystemet, skrev daværende statsråd Gudmund Hernes at utfordringen for kongeriket Norge fremover ligger i det faktum at vi i dag ikke får det ut av befolkningens samlede talent og kompetanse som vi kunne og burde få. Det tror jeg faktisk også kan appliseres på statsstipendiatordningen. Det mangler en del på at vi får det ut som vi kunne og burde få av disse mennesker som spenner over et vidt register faglig og når det gjelder allmenn kulturinnsats. Det mangler en del på at vi får det tilbake som vi kunne og burde få, og jeg tror det er relativt marginale størrelser som skal til for å bedre arbeidssituasjonen, og for å gi statsstipendiatene den inspirasjon som vi alle trenger i vår arbeidssituasjon. Det er derfor jeg håper at det vil komme retningslinjer fremover som sikrer at disse marginale ressursene også blir tilført ordningen, slik at statsstipendiatene virkelig kan få utfolde seg til beste for det norske samfunn.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-05-10:
La meg først gi uttrykk for det samme synspunkt som interpellanten, at såpass avbrutte samtaler fra Stortingets talerstol ikke er det mest hensiktsmessige, men at vi får prøve å gjøre det beste ut av det. Det er riktig at denne ordningen som interpellanten har tatt opp, har utviklet seg over tid, og at den er meget sammensatt. Som jeg redegjorde for, er det ulike ordninger hva angår om man får stipend i form av et fast årsbeløp, eller om man blir plassert på et lønnstrinn. Det er også slik at en del av dem som har et fast beløp pr. år, har denne ordningen på livstid. Så man kan vel si at mye av dette er basert på honorære forhold. De spørsmål som representanten Lønning tar opp, er det naturlig å vurdere i sammenheng med den gjennomgangen som jeg pekte på, som nå skjer, og som vi vil komme tilbake til i budsjettproposisjonen. Det er en prosess i gang. Vi samarbeider med Kirke- og undervisningsdepartementet, og vi har også kontakt med Stipendiatforeningen og Forskerforbundet. Det var spesielt tre ting representanten Lønning gikk inn på. Det ene var at det var en tilfeldighet at ordningen ble administrert av det Lønning kalte Kultur- og idrettsdepartementet. Det er altså Kulturdepartementet som administrerer ordningen. Det er riktig historisk sett at dette har vært et departement som har vært i ulike kombinasjoner med det som nå er Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet. Vi vil selvfølgelig også gjerne gå inn på og vurdere om det er mer hensiktsmessig å dele ordningen opp, men jeg for min del synes at det virker som om den er godt ivaretatt i Kulturdepartementet. Så var det dette med regelverk og retningslinjer. Det er klart at man kan ønske å ha mer forutsigbarhet når det gjelder hvem som skal få en slik mulighet, og også forutsigbarhet når det gjelder hvor stor støtten bør være. På den andre siden er det slik at det er sterkt begrensede midler som brukes til dette – det er så vidt jeg husker, 9,8 mill. kr for inneværende år – og det er også slik at hvis man skal gå inn på mer regelstyrte ordninger, vil den fleksibiliteten, den smidigheten og det skjønnet som det også er et poeng å ta vare på, ikke lenger kunne ivaretas. Jeg tar selvfølgelig med meg i det videre arbeidet de synspunktene som interpellanten her har lagt fram, og vil komme tilbake til Stortinget med en gjennomgang av ordningen og også med synspunkter og forslag til endringer dersom vi mener det er nødvendig.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-10:
Det var en samlet kulturkomite som i forbindelse med budsjettinnstillingen for 1999 bad departementet foreta en gjennomgang av prinsipper og rutiner for forvaltningen av statsstipendiatordningen og da også vurdere størrelsen på stipendiene. I den forbindelse er det selvsagt helt naturlig også å drøfte det som interpellasjonen går på. Jeg vil fra vår side også understreke at en gjennomgang av utviklingen siden forrige omorganisering vil være naturlig, for det trenger selvsagt ikke være slik at det er departementstilknytningen som er det viktigste. Derfor er det heller ingen grunn til å gjøre samme feilen to ganger uten at det vil medføre sårt tiltrengte endringer for den enkelte stipendiat. Vi har fått veldig klare signaler fra dem som bruker ordningen, om hva som bør gjøres, og en debatt om hvem som skal ha ansvaret, kan da være en ytterligere mulighet til å trenere de endringene som vi vel ser er nødt til å komme. Nå regner jeg med at vi i forbindelse med høstens budsjettbehandling vil få mulighet til å se nærmere på statsstipendiatordningen, og det er også der problemene først og fremst kan løses. Jeg tror ikke det er noen løsning, som interpellanten peker på, å begynne å splitte opp ordningen i to for å skape to enda mindre ordninger, som bare risikerer å bli enda mer inneklemt og usynlige enn det interpellanten påpekte at dagens ordning er. Men jeg skal ikke avvise det før vi får en større gjennomgang. For øvrig vil vi komme tilbake til prinsipper og nivåer når det gjelder ordningen, i forbindelse med den saken som statsråden nå har varslet at hun vil komme tilbake til Stortinget med.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-05-10:
Det er positivt at interpellanten retter søkelyset mot en liten, men viktig gruppe ressursmennesker som nok har vært for lite verdsatt. Ordningen ble etter sigende satt i verk i sin tid for å skaffe arbeidsmuligheter for Ivar Aasen, ut fra den betraktning at det finnes en del personer som gjennom systematisk arbeid – utenfor universiteter og høyskoler – utvikler tanker som påviselig er av stor samfunnsmessig betydning. Som statsråden også nevnte, snakker vi om godt og vel 50 personer som omfattes av denne ordningen. Disse personene har ikke en sterk fagforening som ivaretar deres interesser. Noen av dem har gitt uttrykk for at de føler seg skjøvet til side og nærmest glemt. Fordi statsstipendiatene er så få og arbeider utenfor institusjoner, er det kanskje ikke så rart at mange av de aktuelle personene sitter med en slik følelse. Jeg er derfor svært glad for at departementet har tatt initiativ til og nå er i gang med en gjennomgang av ordningen. Stortinget og statsstipendiatene selv har etterlyst en slik gjennomgang ved en del anledninger over år. Det er også av betydning at denne gjennomgangen foretas i nært samarbeid med Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet. Statsstipendiatene representerer stor bredde i den samlede kunnskap og erfaring. Det kan betraktes som en kvalitet ved vårt samfunn at vi har plass til kreative, nytenkende mennesker i vår midte, og vi må være villige til å gi dem rimelig gode betingelser. Statsstipendiatordningen er en ordning vi bør kunne unne oss også i framtiden. Et demokratisk samfunn trenger fargeklatter som ikke lar seg plassere i bås. Statsråden redegjorde for at det har vært en viktig premiss at statsstipendiatordningen skal være så åpen som mulig, slik at den også har mulighet til å fange opp personer som de etablerte systemer ikke uten videre kan plassere i det eksisterende institusjons- og stillingssystem. Hensikten med ordningen er jo også fortsatt å gi kvinner og menn med særskilte forutsetninger tid til vitenskapelig eller kulturelt virke, uavhengig av de rammer ordinære arbeidsforhold innebærer. Nettopp på denne måten kan vi bidra til akseptable rammevilkår for personer med et tverrfaglig eller uvanlig arbeidsfelt. I St.prp. nr. 1 for 1998-99 redegjorde Kulturdepartementet for at «det nye økonomireglementet gjør det nødvendig med en endring i status for sekretariatet for Utvalget for statens stipend og garantiinntekter for kunstnere. Sekretariatet ligger i dag i Norges Kunstnerråd, men bør fra og med år 2000 opprettes som statlig virksomhet. Departementet vil sammen med Norges Kunstnerråd forberede slik omlegging i løpet av 1999.» Så langt proposisjonen. Kristelig Folkeparti er glad for at den varslede gjennomgangen av prinsipper og rutiner for forvaltning av statsstipendiatordningen er i god rute, og hvorvidt den bør høre hjemme i det ene eller andre departementet, ja, det får vi vente med å diskutere til etter at gjennomgangen er foretatt.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 1999-06-03:
Debatten i dag har frå Arbeidarpartiet si side i stor grad dreidd seg om Arbeidarpartiet og Sosialistisk Venstreparti sin sterke styringsvilje og glitrande telepolitikk – ein telepolitikk som visstnok skil seg radikalt frå f.eks. sentrumspartia sin telepolitikk. I tillegg har Arbeidarpartiet konsentrert seg om å tilleggje sentrumspartia meiningar som er positivt uriktige. Schjøtt-Pedersen har påstått at sentrumspartia går mot leveringsplikt, mot teleregulering og mot maksimalprisordning. Eg har i innlegget mitt før i dag sitert frå innstillinga, sitat som viser at Schjøtt-Pedersen sine påstandar er feil. I løpet av dagen ser det ut som representanten Schjøtt-Pedersen har oppfatta at han kanskje må endre litt av påstandane sine. I ei pressemelding frå Schjøtt-Pedersen er overskrifta: «Overraskende at Sp og KrF ikke går inn for leveringsplikt og minstepriser». Endeleg har Arbeidarpartiet begynt å kome med påstandar som iallfall delvis er rette. Det er nemleg rett at sentrumspartia ikkje har gått inn for minstepris, slik det står i overskrifta på pressemeldinga. Arbeidarpartiet, og spesielt Schjøtt-Pedersen, har altså treft med halvparten av overskrifta, og eg må få gratulere med ei rett forståing – iallfall av halvparten. Eg tek som sjølvsagt at Schjøtt-Pedersen veit kva han sjølv skriv i pressemeldingane sine, og eg reknar med at pressesvarten, som det blir kalla, ikkje går laus i pressemeldingane. Men det som overraskar meg, er at Schjøtt-Pedersen er så overraska over at Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti ikkje går inn for minsteprisar. Og då sit eg med to spørsmål: Kva er det som er så overraskande i dette? Og går forresten Arbeidarpartiet inn for minsteprisar, slik ein kan få inntrykk av i overskrifta på pressemeldinga som er send ut?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Med en parlamentarisk ordbruk tror jeg at jeg vil uttrykke meg sånn at feilinformasjonen ikke blir mer sann om den gjentas mange ganger. Representanten Ola Røtvei uttrykte at bare Arbeiderpartiet og SV går inn for høyhastighetsnett til alle brukerne. Representanten Gunn Olsen er forbauset over at sentrum ikke vil instruere Regjeringen i et arbeid som Regjeringen allerede er i full gang med. Og representanten Schjøtt-Pedersen sa i sitt hovedinnlegg at regjeringspartiene vil ikke ha maksimalpris, vil ikke ha leveringsplikt, vil ikke ha framtidsrettede reguleringer. Dette tror jeg er for drøyt til at folk skal tro på det, i hvert fall etter denne debatten. Og la meg nå slå fast at sentrumspartiene vil ha maksimalpris hvis og når det er nødvendig. Vi vil ha leveringsplikt hvis og når det er nødvendig. Og vi vil ha nye og framtidsrettede reguleringer og ber også sågar Regjeringen arbeide for at EØS-regelverket skal bli framtidsrettet og fleksibelt i så måte. Og vi vil ha et høyhastighetsnett til alle brukerne allerede nå. Det er viktig å understreke at vi ikke skal sitte og vente til en situasjon med underdekning oppstår. Vi skal være i forkant, og vi ber Regjeringen om å være i forkant, slik at utbyggingsplanene hele tiden holdes ved like i forhold til det kravet som i framtida vil bli stilt. Så til slutt til denne pressemeldingen som det nå nettopp var referert til. Den er i seg selv et studium verdt, bl.a. fordi det hevdes at sentrumspartiene, som tidligere har lagt så stor vekt på samfunnsnyttig styring, nå sier at det er markedet selv på bedriftsøkonomisk grunnlag som skal sikre et likeverdig telenett. Det er jo å snu hele problemstillingen på hodet. Det vi mener, er at det pr. dags dato synes som om markedet vil oppfylle de krav vi har. Og det er det jo virkelig grunn til å glede seg over. Det er ikke markedet som har styringen, men selskapenes planer sikrer i dag en tilfredsstillende utbygging av tilbudet. Til slutt: Dersom Arbeiderpartiets samferdselsfraksjon skal fortsette med å kommunisere våre standpunkter ut til allmennheten på en slik måte som vi har opplevd i det siste, vil det få store konsekvenser for vår pressedekning.