Trine Skei Grande (Venstre), 2016-02-11:
La meg begynne litt overordnet. For å kunne bruke de aller beste ressursene i samfunnet må vi kunne velge fra både de ressursene som fins blant kvinner, og de ressursene som fins blant menn. Vi er forskjellige, og takk og lov for det, men vi kan likevel bidra i de fleste, ja, alle delene av samfunnet, med ulike perspektiv, men også med ulike styrker. Hvis vi skal plukke de beste til å gjøre jobbene, må vi kunne velge blant begge kjønn. Norge har vært i front. Vi var blant de første i verden med kvinnelig stemmerett, vi hadde det første likestillingsombudet og den første likestillingsloven, og kvinner har framtredende posisjoner mange steder i Norge. Vi ser at yrkesdeltakelsen blant kvinner har økt fra 50 pst. på 1970-tallet til 74 pst. nå. Det er bare Island og Sveits som ligger over oss når det gjelder kvinnelig deltakelse på arbeidsmarkedet. Likevel har vi et av verdens mest kjønnsdelte arbeidsmarked. Det er sterke kulturer som er med på å påvirke våre valg og hvilke yrker vi velger. Kvinners deltakelse har likevel vært mye viktigere enn oljen for norsk velstand. Kvinners deltakelse i yrkeslivet har ført til en vekst i norsk økonomi som har vært viktigere enn oljen, som er det vi oftest snakker om når vi snakker om veksten i Norge. Men kvinner jobber oftere deltid, de jobber oftere i offentlig sektor, og de velger oftere jobber som gir trygghet. Da aksepterer de ofte lavere lønn for å få fast ansettelse og forutsigbarhet. Gjennom måten vi har lønnsdannelse på i det norske samfunnet, har kvinner, som ofte er ansatt i offentlig sektor, sakket akterut i lønnsdannelsen. Vi ser også at de yrkene som preges av stor endring, stor innovasjon og stor utvikling nå, er de yrkene som ikke er i offentlig sektor. Dermed taper kvinner i kampen om lønnsveksten – de er i de sektorene der lønnsveksten ikke baserer seg på de omstillingene. Vi ser også at det er en overvekt av menn blant gründere. «Gründing» kommer til å bli viktigere og viktigere for omstillinga i det norske næringslivet i forbindelse med det grønne skiftet som vi skal igjennom. Vi trenger også mye mer «gründing» innenfor offentlig sektor. Vi trenger egentlig mye mer «gründing» innenfor det som har vært tradisjonelle kvinneyrker, for å være med og utvikle norsk offentlig sektor til å bli effektiv, god og spennende å jobbe i i årene framover. Men likestillingspolitikk er også mye kultur, som det ikke alltid er så lett å gjøre politiske vedtak om. De siste dagene har vi sett oppslag om sykehus med sterke mannslederkulturer som mange kvinner har kritisert. I dag ser vi oppslag om politiet om det samme. Da Ansgar Gabrielsen var næringsminister, gjorde han det modigste noen noensinne har gjort på likestillingsfronten i nyere tid, nemlig å innføre kvoteringsloven. Venstre er villig til å plassere han på pidestall og gullstol for akkurat det. For det er to områder i norsk offentlighet som er ekstra ille når det gjelder ledelse og kvinner. Det er akademia, som alltid har sakket akterut, og det er toppledelsen i de store næringslivsfirmaene våre. Eierskapsmeldinga som regjeringa la fram, hadde store ambisjoner på det feltet. Jeg syns det er vanskelig å forstå hvordan bedrifter tror at de har plukket de aller beste når de bare har plukket blant halvparten av befolkninga. Mitt spørsmål til statsråden i dag er egentlig: Hadde hun sterk nok lut til å få disse kulturene snudd? Jeg tror regjeringa på dens oppriktige ønske, og man la inn strategier og tiltak for å få flere kvinnelige toppledere, lage møteplasser og få fram de gode eksemplene. Alt det ligger i eierskapsmeldinga. Men var det godt nok? Jeg tror at vi trenger grepene som plukker de gode damene på toppen, men vi trenger også en likestillingspolitikk for å utvikle den gode underskogen av mellomledere. Regjeringa har lagt fram en likestillingsmelding som jeg og Venstre mener har noen klare svakheter. Én av de klare svakhetene er at man ikke ser på familiepolitikk som en del av likestillingspolitikken. Jeg mener at familiepolitikk kanskje er noe av det viktigste i likestillingspolitikken akkurat nå. For likestilling starter ved kjøkkenbordet. Det å ha en underskog av mellomledere som man skal kunne velge mellom, forutsetter at noen må få den type erfaring som gjør at de kan bli valgt. Og skal alle kunne ha en lik erfaring, er faktisk det å ikke sakke akterut ved f.eks. foreldrepermisjon noe som vi må ta tak i, for her finner vi en av ulikhetene vi i dag har mellom menn og kvinner. Det handler om å rekruttere flere damer til å få den mellomledererfaringa. Da er pappaperm og kontantstøtte viktige grep for at menn og kvinner skal komme likt ut og ha lik type erfaring. Vi er også bekymret når likestillingsloven skal ta bort både redegjørelsesplikten og aktivitetsplikten for nesten 200 000 bedrifter. For når næringsministeren skal ha de store sjefene å velge mellom, må hun ha mange nok små sjefer å velge blant. Og skal vi ha mange nok små sjefer å velge blant, må vi sørge for at vi har en base av mellomledere med mye erfaring i de organisasjonene og i de bedriftene. Da må vi se hele likestillingspolitikken i en helhet. Mitt andre spørsmål til statsråden i dag er: Har hun de virkemidlene som hun trenger for å nå de ambisiøse målene hun har satt seg innen likestilling i de store bedriftene?