trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Minoritetshelse har ikke vært prioritert i norsk helsevesen. Samhandlingsmeldingen sier heller ikke veldig mye, utover det at innvandrerbefolkningens sykdomsmønster skiller seg negativt ut fra majoritetsbefolkningens, og at vi trenger dialog og god forståelse av behov. Diabetes brukes ofte til å illustrere et hovedpoeng i Samhandlingsreformen. Forekomsten øker kraftig. Risikoen er størst blant dem med lavest inntekt og kortest utdanning. En undersøkelse fra Romsås og Furuset i Oslo viser at i aldersgruppa 30–59 år er forekomsten av diabetes 2 hele 28 pst. blant kvinner og 14 pst. blant menn fra India, Pakistan og Sri Lanka, mot henholdsvis 3 og 6 pst. fra vestlige land. Diabetes kan gi svært alvorlige konsekvenser, som blindhet og amputasjoner. Tidlig diagnose er viktig, forebygging enda viktigere. Forebygging og tidlig diagnose handler om informasjon. Brukerorganisasjonene er viktige formidlere. Diabetesforbundet har 40 000 medlemmer i 138 lokalforeninger fordelt på alle fylker. Hvor mange av de medlemmene er innvandrere? Her har brukerorganisasjonene en stor utfordring. Det samme har helsevesenet. Det finnes statistikk og forskning om innvandrere og helse, men den er spredt og brukes lite systematisk. St.meld. nr. 20 for 2006–2007 sier noe: Det er høyere forekomst av en del smittsomme sykdommer, dårligere tannhelse, lite fysisk aktivitet, mangel på D-vitamin, fedme – for å nevne noe. St.meld. nr 12 for 2008–2009, En gledelig begivenhet, viser mindre bruk av svangerskapsforberedende kurs, hyppigere dødfødsler og misdannelser, en annen risikoprofil, krysspress mellom tradisjoner og råd fra helsepersonell, osv. Vi vet også at sykdom for noen ofte handler om tabubelagte deler av kroppen. Innvandrere bruker helsevesenet mindre og kommer senere til behandling. Problemet i dag er at helsevesenet ikke forholder seg til den kunnskapen som faktisk finnes. De ser først og fremst enkeltpersoner og diagnoser. Samhandlingsreformen gir en mulighet til å ta tak i disse utfordringene. 70 pst. av innvandrerne bor i nedslagsfeltet til Helse Sør-Øst. Det gir denne helseregionen et særlig ansvar. Samspill mellom spesialist- og primærhelsetjeneste er sentralt i reformen. Fastlegene skal få en tydeligere rolle. Det gir de store innvandrerkommunene, som f.eks. Oslo og Drammen, en særlig utfordring. Alle partier er enige om at vi ikke ønsker særomsorg. Det betyr også at prosjekter ikke duger. Minoritetshelse må inn i daglig drift og i alle utdanninger. Det handler om livskvalitet, det handler om BNP, bærekraftig velferd og utjevning av sosiale forskjeller. Arbeidsordren er et politisk ansvar, og den må gis nå.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2010-04-27:
De demografiske endringene som gjør at flere av oss blir mye eldre og flere av oss vil få mer sammensatte behov, gir oss utfordringer framover. Samhandlingsreformen skal være ett av svarene på akkurat denne utfordringen. Samtidig gir det oss store muligheter. At vi lever lenger, er jo flott i seg sjøl. Men demografiske endringer gir oss også andre muligheter. Det gir oss en kjempemulighet til å utvikle mer spennende helsefaglige miljøer innenfor helsetjenesten – det gjelder både innenfor forebygging, behandling og rehabilitering osv. Å få utdannet flere helsefagarbeidere vil være helt avgjørende for å kunne gjennomføre denne reformen. Nå har statsråden allerede snakket pent om hva en har fått til i Oppland på DMS – distriktsmedisinsk senter – men jeg tillater meg å trekke fram en sak til. Tidligere i år var jeg nemlig på besøk på Høgskolen i Gjøvik. Jeg var på besøk nettopp for å få bedre innblikk i hvordan de hadde tenkt å takle utfordringene med hensyn til kompetanse når det gjelder Samhandlingsreformen. Jeg er glad for å kunne meddele at Høgskolen i Gjøvik er i god rute i så måte. De er bl.a., meg bekjent, de eneste i landet som tenker på å tilby en master i gerontologi. De har et arbeid gående med NOKUT om det nå. Gerontologi betyr altså aldringskunnskap – kunnskap som vil være en absolutt kjernekompetanse i en framtid der vi blir eldre og mer sammensatte. Samtidig må jeg nevne at Høgskolen i Gjøvik er det eneste stedet i Europa som har ambulansesimulator der en konstruksjon gjør at en føler at en kjører sykebil i stor fart på vanskelige veier – dette for å øve på sykepleie i bil. Konstruksjonen har de fått til fordi Høgskolen i Gjøvik også tilbyr tekniske fag. Myke og harde fag kan altså utfylle hverandre på en god måte. Jeg tror derfor det er svært viktig at vi og de ulike utdanningsinstitusjonene diskuterer jevnlig om vi har de helseutdanningene vi trenger framover. Tilbyr vi det vi trenger, og hvordan bidrar vi bedre enn i dag til rekruttering til disse spennende og viktige yrkene? Det er viktig at vi kan tilby både grunnutdanning og videreutdanning i ulike deler av landet. En godt utbygd universitets- og høgskolesektor er derfor en forutsetning for å kunne rekruttere bredt. Jeg tror Samhandlingsreformen kan bidra til et positivt lokalt kompetanseløft. Jeg tror også at den kan bidra til bedre rekruttering til spennende helsefagstillinger.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Vi sitter i Stortinget i dag og skal behandle en stor, ny reform for mange mennesker i Norge. Vi ser igjen at opposisjonen ikke er helt enig med seg selv om de viktigste grunnpilarene i reformen, nemlig finansieringsordning og forvaltningsstruktur – og så gir den kritikk til posisjonen for at vi ikke inviterer til bred dialog. Den er altså ikke enig seg imellom heller. Arbeiderpartiet vil fornye og forbedre offentlig forvaltning. Jeg hørte tidligere i debatten noen nevne at Regjeringen var opptatt av systemet og ikke av folk. Jeg tenker at det er en klassisk ideologisk skillelinje, som går mellom det å skulle forvalte fellesskapets ressurser på en god måte og det å overlate hele ansvaret til enkeltindivider. Vi er opptatt av systemer fordi systemene gir tjenester til folk. Derfor er det viktig hvordan vi organiserer systemene. «Pasienten først» kom i 2000. Gjennom den ble pasienten satt i sentrum. Det var for så vidt en revolusjon i helsetjenesten som fram til da hadde vært veldig hierarkisk organisert, med klare ledelseslinjer, og der pasienten stort sett var til for å betjene helsetjenesten. I løpet av de siste årene har vi også fått mange reformer i helsetjenesten og omsorgstjenesten – reformer som omhandler sykehjem, fastlege, omsorg for psykisk utviklingshemmede og flere. Gjennom alle disse reformene er det ingen som har tatt ansvar for helheten, før Regjeringen nå altså legger fram denne reformen. I perioden 2000 og fram til nå har det vokst fram lokale engasjement som er veldig gode. I Listerregionen f.eks. er nå Samhandlingsreformen satt på tapetet, og de ønsker å få dette til. Det blir følgeforskning på Universitetet i Agder og Høgskulen i Sogn og Fjordane for å se på tre samarbeidsregioner og hvordan de løser dette. Selv tok jeg initiativ til et prosjekt om felles ansettelser mellom Kristiansand kommune og Sørlandet sykehus i Kristiansand. Det er et veldig bra prosjekt, og det ivaretar også bl.a. kravet om flere heltidsstillinger. Så er det litt underlig å høre debatten. Da vi hadde debatt om Nav, var kritikken fra opposisjonen at det gikk for fort. Når vi nå får en reform der vi virkelig vil ta oss tid til å gå igjennom dette og finne løsninger, da går det for sent. Spesielt er det viktig at vi får tidlig intervensjon på plass, og god forebygging. Jeg er veldig glad for de signalene som ligger i reformen om dette. Dette vil spesielt komme barn til gode, fordi de ofte opplever lang tids ubehag når foreldrene blir syke.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
For å møte økningen av livsstilssykdommer i befolkningen og utfordringene i forbindelse med veksten av antall eldre har Regjeringen nå lagt fram Samhandlingsreformen. Dette er, som alle vet, en stor og krevende, viktig og riktig reform for framtiden, og den vil ha stor betydning for alle innbyggerne i landet vårt. Det er derfor viktig at vi setter i verk de rette tiltakene i riktig rekkefølge, og at vi har forståelse for at denne store reformen ikke kan iverksettes over natta. Reformen innebærer i korthet at det skal lønne seg for kommunene å satse mer på helseforebyggende arbeid for å redusere veksten i livsstilssykdommer som diabetes, kols, rusproblemer og psykiske lidelser. Samtidig skal kommunene bli gjort bedre i stand til å ivareta de helseproblemene de eldre naturlig utvikler på grunn av alderdom, slik at de slipper å bli innlagt på sykehus i så stor grad som i dag. Dette vil selvsagt på sikt medføre at helsen til befolkningen blir bedre, og at flere eldre får det helse- og omsorgstilbudet de trenger i sin hjemkommune. Ifølge Statistisk sentralbyrå har Norge i dag 600 000 innbyggere over 67 år. I 2060 vil det være over 1,5 millioner som har passert 67 år! Dette er en formidabel økning som jeg er usikker på om vi virkelig har tatt inn over oss. Vi vet at behovet for helsetjenester generelt og sykehustjenester spesielt øker betraktelig når vi passerer 70 år. SINTEF har beregnet at denne gruppen allerede i 2016, altså om mindre enn seks år, har økt med hele 22 000 mennesker. Dersom vi skal opprettholde samme kvalitet og omfang på sykehustjenestene som i dag, betyr det at vi i løpet av en 20-årsperiode må øke sengekapasiteten med 5 000 senger. Dette tilsvarer 50 pst. økning i forhold til dagens kapasitet. Lykkes vi med Samhandlingsreformen, noe jeg har stor tro på, antar vi at behovet for sykehustjenester ikke vil øke i det omfanget sykehusforskerne ved SINTEF har beregnet. Men det vil fortsatt være behov for en økning utover dagens nivå. En rapport jeg hørte referert i nyhetssendingene på NRK Radio rundt påsketider, viste til at behovet for akuttinnleggelser på grunn av økningen i antall eldre vil øke med hele 30 pst. fram til 2020. Det sier seg selv at behovet for akuttjenester er noe som ikke kan la seg løse ute i kommunene. Folk som får hjerteinfarkt, brekker lårhalsen eller får hjerneslag, må legges inn på sykehus i akuttfasen. Og risikoen for å få nettopp slike akutte lidelser øker med alderen. Det er derfor helt nødvendig at vi får en fortsatt satsing på lokalsykehusene og på kommunene. Det er et suksesskriterium dersom vi skal lykkes med Samhandlingsreformen.
Ragnhild Aarflot Kalland (Senterpartiet), 2010-04-27:
To viktige ord for gode velferdstenester til innbyggjarane i dette landet er nærleik til tenestene og god fagleg omsorg. I dette perspektivet er eit av dei viktigaste målretta tiltaka å styrkje samhandlinga mellom spesialisthelsetenesta og kommunehelsetenesta. Kommunane er dei næraste og kan ved å verte styrkt økonomisk utvikle tenestene både når det gjeld god fagleg kvalitet og i eit breiare omfang. Å gje tenester på eit nytt nivå, dvs. på mellomnivået mellom spesialisthelsetenesta og kommunane, vil i nokre kommunar handle om å auke bemanningstettleiken av legar og sjukepleiarar. I mange småkommunar kan det vere at tilsette kan få auka sin stillingsprosent i tillegg til å tilsetje nye. Andre stader vil kommunane finne saman og utvikle samarbeid. Kommunane har vilje til dette. Kommunane må tilførast økonomi til å ta desse utfordringane. Det er eit mål at velferdstenestene skal gjevast på det beste og det lågaste tilpassa omsorgsnivået. Lokalsjukehusa har ein viktig funksjon ved å gje innbyggjarane tryggleik og nærleik til fødeavdelingar og fullverdige akuttenester i Distrikts-Noreg. Helseføretaka sine eventuelle tankar om nedbygging av kirurgiske akuttfunksjonar og fødeavdelingar kan ikkje knytast til Samhandlingsreforma. Lokalsjukehusa skal haldast oppe. Lokalsjukehusa med fødeavdelingar og akuttavdelingar vil derimot vere viktige også for kompetansebygging i kommunane i eit samhandlingsperspektiv. Innbyggjarane skal ha gode tenester nærast mogleg der dei bur. Førebyggjande arbeid skal vektleggjast i større grad enn i dag. Ein skal arbeide for ein sunnare livsstil for å motverke livsstilssjukdomane, ein skal leggje vekt på haldningsskapande arbeid og leggje til rette for fysisk aktivitet og sosiale møteplassar. Dette er utfordringar som kommunane treng styrkt økonomi for å ta. Det er viktige tiltak som kommunane er dei beste til å ta.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-27:
Med erfaring fra gjennomføringen av Nav-reformen må jeg si at jeg er veldig glad for at Stortinget har sagt at man trenger god tid på å gjennomføre Samhandlingsreformen. For alle er enige om intensjonen, men det er veldig mange brikker som skal på plass, og som det er viktig at man er helt sikker på fungerer. Hvis en skal ha økt forebygging og mer behandling lokalt, må det skje samtidig som de som skal ha behandling på spesialistnivå, får det. Hvordan dette skal rigges beslutningsmessig og ikke minst betales, er veldig viktig. Det er et punkt som komiteen har vært inne på, men som jeg mener det ikke har vært sagt noe særlig om i debatten. Det handler om hvordan en skal få nok, og beholde nok, kompetente og engasjerte folk innenfor dette feltet. Flere har vært oppe her nå og snakket om hvor mange eldre vi blir – og det er vel noen av oss her som er de som omtales. Da blir det mange. Et av problemene i den forbindelse er den store bruken av småstillinger i disse yrkene. Det henger ved alle disse kvinneyrkene at man får små brøkstillinger og deltid. Jeg har ingen tro på at det er mulig å rekruttere nok folk i framtida hvis man ikke får ryddet opp i dette og får sikret folk heltid. Vi er faktisk nødt til å tilby hele stillinger for å få folk til å utdanne seg, ta lange utdanninger, og for å få dem til å bli innenfor helsevesenet og omsorgssektoren, enten det er kommunalt, i spesialisthelsetjenesten eller om det er i forebyggende virksomhet. Jeg tror vi er nødt til å ha på plass regler når det gjelder dette, regler som er mye sterkere enn dem vi har i dag. Sjøl har jeg lansert et forslag om at man skal få betalt full overtid for arbeid utover stillingsbrøken når det gjelder ufrivillig deltid. Jeg har registrert at LO i sine overordnede planer i tilknytning til lønnsoppgjørene har tatt inn dette punktet. De kaller det riktignok merbetaling og ikke full overtidsbetaling. Men dersom vi hadde gjort et slikt grep, hadde det blitt uhyre ulønnsomt både for kommunehelsetjenesten og for spesialisthelsetjenesten å organisere arbeidet sitt på den måten som de gjør. Det er også andre sektorer i samfunnet som gjør det, og det som er typisk med det, er at der det jobber menn, får man til hele stillinger. Der det jobber kvinner, er det mange rare småstillinger, som gjør at du aldri vet hva du tjener, aldri vet hvem du skal jobbe sammen med, aldri får del av den kompetansehevingen som er, og du får ikke en lønn du kan leve av. En av de viktigste strategiene for å få Samhandlingsreformen til å fungere og for å få omsorgen til å fungere i framtida er at vi får på plass en rett til heltid.
Roald Aga Haug (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Samhandlingsreforma er ei tillitserklæring til norske kommunar. Førebygging og tidleg innsats er mangelvarer i dag. Dette vrir ressursbruken i retning av dyre spesialisthelsetenester. Målet i Samhandlingsreforma er å snu denne utviklinga. Kommunane er tiltenkte ei nøkkelrolle. Framstegspartiet karakteriserer dette som ei reform utan innhald. Dette er feil. For det første er det tale om ei stor endring på systemnivå, med kommunale tilbod før, i staden for og etter sjukehusopphald. For det andre finst det ei rekkje gode eksempel frå ulike plassar i landet på at samhandlingsløysingar kjem pasientane til gode. Min eigen heimstad, Odda, høyrer til Helse Vest. Her har ein gjennom helsetorgmodellen starta seks ulike pilotprosjekt mellom sjukehusa, Høgskolen Stord/Haugesund og kommunane gjennom lærings- og meistringssenter i Helse Fonna. Mange kommunar er godt i gang med å utvikla samarbeid i reforma si ånd. Høgre kan på si side tolkast som om dei ønskjer å gjera Samhandlingsreforma til eit spørsmål om kommunestruktur. Dette er ikkje ei kommunesamanslåingsreform. Det er sjølvsagt ei reform retta mot den det gjeld: pasienten. Å gjera dette til ein strukturdebatt vil berre skapa utilsikta motstand. Samhandling skal gje betre kvalitet i helsevesenet, det er dette det dreier seg om. Skal Samhandlingsreforma lykkast, må fleire kommunar samarbeida. Dei større kommunane i ein region kan ta på seg ei vertsrolle. Min eigen kommune, Odda, er akkurat ein slik naturleg vertskommune. Med eit godt lokalsjukehus og små omkringliggjande kommunar som kan dra vekslar på sjukehuset, samarbeid rundt legevaktordningar, legesenter og handtering av rusproblematikk. Mange kommunar ønskjer ein slik pilotfunksjon og er i gang med å utnytta allereie utbygde tenester og er i aktiv dialog med nabokommunar om samarbeid. Kommunal medfinansiering har vore eit tema i debatten. Det bør køyrast pilotprosjekt som testar ut ulike modellar før ein konkluderer på dette området. Vi går no inn i ein arbeidsam og spennande periode over det ganske land. Vi treng entusiasme og sterk forankring i samhandlinga vidare.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
Jeg har et par kommentarer – først til representanten Haugli. Han presiserte først at Aker sykehus er et lokalsykehus. Det var han veldig klar på. Så sa han at å legge det ned er «en kostbar og dårlig løsning». Da er mitt spørsmål til statsråden om hun der er enig med representanten Haugli. Jeg ber om å få en kommentar til det. Men så la Haugli til: Dersom det allikevel skulle skje, la han ansvaret over på Oslo kommune. Det er snakk om et stort politisk spill. Hvis man først, som ansvarlig parti som sitter i regjering, legger ned et lokalsykehus og så legger ansvaret på Oslo kommune for at det skal bli videre drift på Aker sykehus som del av en ny reform, er ansvarsfraskrivelse satt i system. Dersom representanten Haugli og resten av Oslos arbeiderpartibenk er enig i at Aker sykehus bør bevares, kan de gjøre noe med det nå, før det legges ned, i stedet for å skyve ansvaret over på Oslo kommune og de som styrer i Oslo kommune. Så en replikk til representanten Geir-Ketil Hansen: Han sa i debatten tidligere i dag, da han snakket om forventningene til levealder i Oslo – den debatten har man stadig vekk i Oslo bystyre, og den er veldig interessant – at i noen bydeler i Oslo er det 12 år lenger forventet levetid. Vestre Aker er tatt ut, og Sagene har 12 år kortere levetid. Så lurer jeg på: Er det genetisk? Tror man at det er et langtlivsgen som finnes i Vestre Aker, som man ikke har funnet i noen andre bydeler? Det er neppe det. Er det slik at det er finansielt, at det er de som har god råd, som lever lenge, eller at de kan kjøpe seg livslengde? Neppe. I så fall ville det være slik at hvis man bodde på Sagene og vant i Lotto, burde man umiddelbart flyttet til Vestre Aker, slik at man kunne leve i gjennomsnitt 12 år lenger. Det hadde vært en greie. Er det mulig at det skyldes livsførsel? Kanskje det – kanskje det er livsførsel. Da er det jo kosthold, mosjon og livsstil generelt som kanskje gjør at man lever lenger i gjennomsnitt enn andre gjør. Spørsmålet er: Er det politikernes oppgave å få folk til å leve lenger, få folk til å spise epler, få folk til å spise gulrøtter i skolen eller grønnsaker til middag eller få folk til å slutte å røyke osv.? Er dette politikernes oppgave, eller er det folk flest som må ta ansvar for egne liv, hvis man har informasjon nok om dette? Da vil jeg si at det først og fremst er ansvaret til den enkelte. Vi kan legge til rette for visse politiske grep, men vi kan altså ikke tvinge folk til å spise grønnsaker eller slutte å røyke for at de skal leve lenger. Det er et valg folk tar selv, og det har ingenting å si hvor man lever – det er hvordan man lever livene sine, som betyr noe.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-27:
Det er jo fristende å gå inn i en debatt med Christian Tybring-Gjedde. Det er det jo alltid. Jeg vil bare si til ham at det viser en fullstendig mangel på idé om hva hans samfunnsansvar er, hvis han mener at det ikke er politikernes jobb å sørge for å legge til rette for at folk skal leve lenger, spesielt i de delene av byen som har de dårligste levekårene. Men det er en kjent sak at Fremskrittspartiet er imot å utjevne forskjeller. Det vi fikk høre her, er bare et godt bevis på akkurat det. Jeg vil snakke om Samhandlingsreformen. Vi i kommunalkomiteen og jeg som kommunalkomitéleder reiser veldig mye rundt og treffer representanter for kommunene. Jeg opplever at Samhandlingsreformen slik den foreligger, som har vært diskutert her i dag, er en tillitserklæring til landets kommuner. Det synes jeg er veldig bra. Det handler om troen på at en god del av de oppgavene som i dag utføres ved sentraliserte institusjoner, i større grad kan gjøres bedre for innbyggerne i landets kommuner hvis kommunene i større grad får ansvaret for dette og i større grad har muligheten til å samarbeide om det. Den form for samhandling tror jeg det er veldig bra at vi nå gjennomfører. Jeg opplever et helhetlig og et helhjertet engasjement fra Kommune-Norge i møter med kommunene. En av dem jeg besøkte, Bø i Vesterålen, var veldig klar på at de så for seg at de kunne klare det nettopp fordi de var lokale. De hadde muligheten til å se de ordinære helsetjenestene, primærhelsetjenestene, i samarbeid med sykehjemstjenesten, hadde muligheten til å se dem i sammenheng med mer spesialiserte sykehjemstjenester. På den måten kunne de gi et bedre tilbud til innbyggerne sine enn det de ellers ville klare med dagens system, som er mer fragmentert. Jeg tror at lokale enheter kan være bedre til å se hele mennesket. Så er spørsmålet: Hvordan kommer vi herfra og i mål? Jeg synes debatten har vist at den jobben som helsekomiteen har gjort, har vært god. Vi ser nøye på og lytter til kommunene når det gjelder samarbeid, og når det gjelder hvordan vi lager økonomisystemer, hvordan tingene der skal rigges på en skikkelig måte. Jeg tror det er viktig at vi tar oss den tiden vi trenger til å gå skrittene, slik at vi sørger for at denne reformen blir så god som mulig, og at vi lytter til kommunene når de sier hvilke oppgaver de er klare for å overta. Det er ganske mange. De sier klart fra at de er klare til å overta, og vi må sørge for at de oppgavene fullfinansieres på en skikkelig måte. Vi må også sørge for at de incentivene vi gir, er slik at vi sikrer samhandling, forebygging, habilitering og rehabilitering. Da har jeg tro på at dette skal bli en reform som kommer til å stå seg i tiden som kommer.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-04-27:
Etter denne debatten kan vi konstatere at Regjeringen har stilt et helt grunnleggende og betimelig spørsmål når det gjelder den norske helsetjenesten. Det er: Hvordan sikre bedre samhandling mellom de ulike ledd – bedre helhet i hele kjeden? Regjeringen har dessverre gitt høyst uklare svar. Den har fremmet noe den kaller en reform, men som i realiteten er en skisse til videre utredningsarbeid, på tross av at det ikke har manglet på utredninger. Vi har Wisløff-utvalget, vi har Brustads operasjonalisering av Wisløff-utvalget, og vi har det omfattende arbeidet som Bjarne Håkon Hanssen satte i gang. Det mest positive som kan sies om den prosessen, er at det har satt i gang en enorm entusiasme for samhandling rundt omkring i hele landet. Det samhandles nå bedre og mer enn noen gang, og ære være Regjeringen og Bjarne Håkon Hanssen for det. Men Regjeringen har ikke vært i stand til å gi svaret på de organisatoriske og finansielle spørsmålene som må på plass for at dette skal bli noe mer enn en entusiastisk utgave av et politisk verksted, at det skal bli en reform. Det er synd at denne stortingsbehandlingen ender i nye bestillinger av utredninger, når det vi trengte, var politisk handling. Hele Norge roper på det nå. Landet er klart for mer samhandling. Ja, de gjør det allerede, men de får altså ikke Stortingets og Regjeringens svar på innenfor hvilke organisatoriske og finansielle rammer. Regjeringen har skapt entusiasme om samhandling ute i helsetjenesten, men den har ikke klart å samhandle politisk her i Stortinget. Det beklager jeg, fordi hele opposisjonen var rede til å samhandle. La gå at noen av de 42 kravene ikke var spiselige for Regjeringen. Det er jo bare et utgangspunkt for forhandlinger. Men i realiteten har vi fått avdekket at det ikke har vært noen reell politisk prosess og forhandling i det hele tatt om noe så viktig som den kanskje største politiske endringsprosessen som dette stortinget i denne stortingsperioden skal ta stilling til. Det synes jeg handler om en manglende evne til samhandling, som ikke Regjeringen burde være bekjent av – en regjering som har invitert Stortinget til samhandling og til brede forlik om de store sakene. Vi har vært rede til det. Vi er fortsatt rede til det, og vi håper at denne saken ender i mer samhandling framover, uavhengig av hva som nå bestemmes av Stortinget. Min oppfordring til Helse-Norge: Stå på! Gjør det Stortinget ikke klarte. Sørg for samhandlingen i praksis, og så får vi se om vi kan få en ny regjering som kan få fart på de organisatoriske og finansielle rammene. For det trenger Helse-Norge.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-04-27:
Det var representanten Geir-Ketil Hansens forrige innlegg som fikk meg til å gripe ordet igjen, for det presenteres der noen forklaringer på hvorfor Regjeringen ikke har villet samhandle med opposisjonen om dens kanskje viktigste helsepolitiske sak i denne perioden, som ikke står til troende. For det første hevdes det at opposisjonens krav inneholdt så mange budsjettspørsmål at det i seg selv var grunnlag for å avvise forliksforhandlinger – man kan ikke forhandle om budsjetter i forbindelse med en stortingsmelding. Det er ikke mange dager siden landets statsminister var i Washington og mottok en pris. Han mottok en pris for den gedigne satsing Norge har satt inn for å redde regnskogen. Hvordan var det den satsingen, som beløper seg til mange milliarder kroner, kom inn og ble norsk politikk? Det var ikke takket være statsministeren eller hans regjering. Det var takket være de opposisjonspartier som har tilbudt Regjeringen forlik i denne saken. Det er et glitrende eksempel på at nettopp i Stortingets behandling av en stor stortingsmelding har man forhandlet om budsjettspørsmål – ikke besluttet dem, men forhandlet om dem og blitt enige om dem. Og Regjeringen høster heder og ære for det utenlands. Det andre argumentet fra representanten Geir-Ketil Hansen var at man måtte ikke kritisere Regjeringen for å utsette en del av de vanskelige spørsmålene, fordi det trengtes en bredere forankring – en bedre prosess. Og da må jeg spørre: Finnes det noe eksempel på en stortingsmelding som har blitt til gjennom en bredere forankret prosess enn den stortingsmeldingen som vi behandler her i dag? Er det virkelig noe Regjeringen skal ha honnør for, så er det det fantastiske politiske verkstedet de har satt i gang rundt samhandling rundt omkring i landet. Så det å hevde at det er behov for enda mer politisk verksted og enda bredere forankring, står heller ikke til troende. Derfor blir dette til slutt et spørsmål om man ville ta imot den utstrakte hånden som opposisjonen ga, fordi vi er intenst opptatt av at pasientene skal oppleve et mer helhetlig helsevesen. Og det ville man ikke! Det kunne man kanskje ikke, fordi man var så uenige internt – hva vet jeg? Det er i hvert fall et faktum at behandlingen av stortingsmeldingen på et så vesentlig punkt som finansieringssystemet etterlater flere spørsmål etter stortingsbehandlingen enn før stortingsbehandlingen. Da må man spørre: Hvor er dette flertallsregimet som sa: Vi trenger ikke å forhandle, vi kan bare handle. I denne saken har man ikke forhandlet, man har ikke handlet, og man har heller ikke fått samhandlet.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
Jeg opplever stadig oftere å få henvendelser fra private eller ideelle organisasjoner som forteller at deres behandlingstilbud går for halv maskin, altså har flere plasser som står ledig, eller at de må stenge fordi altfor få plasser blir brukt til at det er mulig å fortsette driften på en forsvarlig måte. Statsråden står ansvarlig for at det finnes gode tilbud og at lovverket blir fulgt, og burde være livredd for den utviklingen som har skjedd de siste årene. Kompetansen og mangfoldet smuldrer bort, mens ventetid og antall personer som står i kø, øker. De neste årene skal vi bygge opp kapasiteten, sa statsråden nettopp. Det motsatte skjer nå, så spørsmålet blir: Hvor mange år trenger egentlig Regjeringen?
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
Jeg takker statsråden for svaret, selv om jeg ikke er helt fornøyd med det. For det første stilte jeg statsråden et spørsmål, og nok en gang svarer ikke statsråden på spørsmålet. Jeg vil gjerne stille spørsmålet om igjen, og jeg håper at statsråden i avslutningen sin kan svare meg på det spørsmålet jeg ber ham om. Det er: Hva vil Regjeringen gjøre for å gi bonden som selvstendig næringsdrivende et bedre vern og et mindre byråkrati? Det fikk jeg ikke svar på. Jeg håper jeg kan få svar på det til slutt. Så er det slik at næringen selv sier at man ikke er i stand til å følge opp kontrollen, at man ikke er i stand til å følge opp fritakssøknadene, fordi det medfører altfor mye jobb med de ressursene man har. Dette vil komme til å strande i begynnelsen, og det kommer til å gå den gale veien. Det vil igjen være med på å uthule loven og frata respekt for den. Det er også rigide regler som fører til mange flere problemer, bl.a. hvis man med familie skal overta en gård og alt som det medfører, hvis man ikke er innenfor tiårsgrensen, noe man bør ta hensyn til. Personlig mener jeg at dette nesten er et overgrep fra det offentlige. For hvis det er slik at en bonde har valgt å gjøre en avtale med en bonde som bor to mil unna, kan en bonde som bor en mil unna, gå til kommunen og det offentlige og etter loven få omgjort avtalen på grunn av at den første gården ligger lenger unna. Dermed kan det offentlig gå inn og overprøve det en privatperson gjør i en avtale. Jeg vil si at det strider mot alle prinsipper som jeg mener vi har i Norge. Det synes jeg er noe av det verste med denne loven, at den strider mot alt det vi personlig står for, rettferdighet, og at den enkelte mann ikke har rett til privat å vurdere selv hvilken avtale som er best. Jeg tror, med all respekt, at den enkelte menige mann og kvinne i dette landet er bedre i stand til å finne ut hvilken avtale de skal inngå, enn Regjeringen.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
Bare noen enkle kommentarer til innleggene: Først vil jeg takke begge de her dyktige representantene fra Høyre for gode innlegg med god substans. Det er godt å høre at det er litt ymse – med god substans. Så et svar til Nordahl fra Senterpartiet og Holmelid i SV og Rigmor Andersen Eide i Kristelig Folkeparti, som er veldig opptatt av at det ikke ville være noe landbruk igjen hvis Fremskrittspartiets politikk ble ført. Om så skulle være – når vi vet at vi er det eneste landet av alle OECD-land i Europa som driver landbruk på denne måten – så ville det jo ikke være en eneste gård, en eneste ku, igjen i hele Europa hvis deres politikk eller deres meninger skulle slå igjennom der. Så til Lundteigen: Jeg synes Lundteigen hadde et meget godt innlegg med god substans. Jeg registrerer også at han er delvis enig med meg, og helt på kant med sin egen statsråd, så det er veldig godt at det finnes substans i Senterpartiet også. Så litt til Haugen: Jeg registrerer at Haugen også er på kollisjonskurs med en av sine egne partirepresentanter, Martin Kolberg, som uttalte på mandag at det var noe feil med landbrukspolitikken. Da burde man kanskje gå inn i partirommene og diskutere hvem som har rett og ikke rett. Haugen er opptatt av at det ligger muligheter til – som han sier – «lokale tilpasninger» og «lokalt handlingsrom». Når man prater om lokale handlingsrom og tilpasninger, så vil jeg sitere på nytt det som jordbrukssjefen på Jæren sier i Nationen 3. februar: «Endringene i jordloven er overflødige og vil gi et veldig arbeidskrevende og byråkratisk kontrollregime(…)(…)(…)(…) (…) (…) (…) (…) Han sier: Dette vil ikke fungere i praksis. Man burde kanskje prate litt med dem som har fagkompetanse, og komme litt ut av de tykke rommene på Stortinget. Det kan hjelpe av og til. Så til statsråd Brekk. Jeg har én kommentar til ham. Vi har altså 400 000 personer som ønsker å overta et gårdsbruk, og vi har 4 500 som har sluttet. Vi må begynne å rydde opp i det rigide regelverket, så klarer man kanskje å få gårdsbrukene opp å gå igjen. Så jeg vil påstå at dette er ei utleiebombe, som ligger begravd i jordloven.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-04-27:
Jeg har også i tidligere interpellasjoner og spørretimedebatter vært innom de endringene vi har gjort i eiendomslovgivningen. Jeg vil prøve å svare på det spørsmålet Trældal stiller: Hva har Regjeringen gjort for å gi bøndene mindre byråkrati? Det er viktig å understreke at da vi gjorde de nåværende endringene i driveplikten som vi diskuterer, ble det gjennomført en rekke endringer også i konsesjonsloven og odelsloven. I de endringene lå det betydelige forenklinger. Færre eiendommer ble omfattet av konsesjonsplikt, boplikt og odelsrett. Reglene om boplikt ble dessuten forenklet, slik at de har blitt lettere tilgjengelig og et mer målrettet virkemiddel for kommunene i arbeidet for å sikre bosetting og gårdsbruk. Så utgangspunktet for den endringen i eiendomslovgivningen som ble gjort i fjor, var også forenkling. I tillegg har jeg nylig sendt ut et nytt rundskriv om priskontroll etter konsesjonsloven, der det er bestemt at priskontroll skal unnlates dersom kjøpesummen for bebygd landbrukseiendom er under 1,5 mill. kr. Den nedre grensen for når det skal gjennomføres priskontroll, er dermed økt til det dobbelte. Det innebærer at mindre eiendommer, hvor boligfunksjonen er mer framtredende enn næringsaspektet, kan bli prissatt nærmere markedsverdi. Alle disse endringene som jeg nå har nevnt, er hovedsakelig en oppmyking av regelverket, ikke en innstramming. Når det gjelder den nye driveplikten, er vi i gang med en revisjon av rundskrivet om driveplikt, basert på den tiden som er gått siden bestemmelsen trådte i kraft, og de tilbakemeldinger vi i etterkant har fått, knyttet til praktisering av bestemmelsen som vi diskuterer i dag. Det er riktig som representanten Trældal nevner, at spørsmålet om vekstskifte kan nevnes som et eksempel på et område der vi har blitt spurt om nærmere retningslinjer som kan lette kommunenes behandling av disse sakene. Vi jobber med å finne en løsning som ivaretar de målsettinger som ligger bak driveplikten, men som samtidig tar hensyn til behovet for fleksibilitet i forhold til tiårsregelen, som foreligger for dem som er avhengig av vekstskifte. Så i den sammenheng er vi opptatt av å følge opp og finne de løsningene som Trældal ber om. Så vil jeg også understreke at driveplikten er en nødvendighet sett i forhold til de utfordringer vi står overfor, og driveplikten kan heller ikke anses å være unødvendig innskrenkende i forhold til den private eiendomsretten. Vi vet at landbruksarealer er en begrenset ressurs både i Norge og i resten av verden. Å eie landbruksarealer må derfor også innebære visse plikter, og tatt i betrakting de overføringsordningene som eksisterer i forhold til landbruket i Norge, er det ikke urimelig å pålegge eiere en slik driveplikt som Regjeringen nå har gjort.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-04-27:
Jeg vil si tusen takk for en god og interessant debatt. Som jeg har understreket tidligere, så er driveplikten, slik jeg ser det, en nødvendighet sett i forhold til de utfordringene verden står overfor. Driveplikten kan heller ikke anses å være unødvendig innskrenkende i forhold til den private eiendomsretten. For som flere av talerne her i dag har understreket, så er landbruksarealene en begrenset ressurs både i Norge og i resten av verden, og derfor må det å eie landbruksarealer også innebære visse plikter. Tatt i betraktning de ordningene vi har når det gjelder overføringer til landbruket i Norge, er det ikke urimelig å pålegge eierne en slik driveplikt som Regjeringen nå har gjort. Og med de oppmykningene som samtidig er gjort i andre deler av regelverket for landbrukseiendommer, er det totalt sett ingen vesentlig innskrenking av eiendomsretten som har skjedd. Jeg har også understreket at vi nå gjennomgår rundskrivet om driveplikt, retningslinjer for kommunal praktisering bl.a. ved vekstskifte. Det er klart at vi har et ønske og et mål om å lette den kommunale behandling som ligger i det regelverket vi har. Det har vi også gjennomført i forbindelse med prisregulering, og det skal vi også se på i forhold til regelverket for driveplikt. Slik som også representanten Per Olaf Lundteigen understreket i sitt innlegg, kan det være en mulighet – som vi skal se på – å vurdere å endre regelverket slik at det nå gjelder nye eiere fra 1. juli 2009, og at en eventuelt også skal se på om – dersom driveplikten ikke oppfylles – det da skal innføres et regelverk for eldre eiere, for gamle avtaler, der det stilles krav om ti års leie. Det ser vi på i forbindelse med denne gjennomgangen. Jeg er også opptatt av det som representanten Lundteigen understreket, at det er viktig å starte med det viktigste først. Så vil jeg bare understreke litt dette med delingsforbudet, som Røbekk Nørve tar opp. Hun sier at delingsforbudet hindrer gjennomføring av salg av tilleggsjord og fører til en øking av leiejordsandelen. For meg er det viktig å peke på at landbrukseiendommenes verdi ligger i utnyttelsesmulighetene til næring. I alminnelighet sikres verdiskaping og levende bygder best ved en samlet utnytting av eiendommen, og jeg mener at delingsforbudet i jordloven er en viktig forutsetning for å få til dette. Bestemmelsen hindrer fradeling av areal og andre ressurser som er viktig for å opprettholde driften av bruket. Slik loven er utformet, kan det etter søknad og etter en konkret vurdering gis delingssamtykke. Dette er en fleksibel løsning som sikrer at delingssamtykke kan gis når samfunnshensyn, som f.eks. bosetting eller hensynet til gode driftsløsninger i jordbruket, foreligger. Den statistikken vi har, viser også at delingsforbudet ble praktisert på en slik fleksibel måte. Som et eksempel ble i 2008 rundt 90 pst. av alle delingssøknader innvilget.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
Dokument 8:119 S for 2009–2010 handler om mye mer enn om noen avgifter. Det handler også om hvordan staten raskt kan snu seg rundt for å redde arbeidsplasser der man helt uforskyldt har blitt rammet av en krise, i dette tilfellet et vulkanutbrudd i et av våre naboland. Ingen kunne ha forutsett dette og gjort sine forberedelser. En annen gang kan det være en annen type katastrofe som rammer en gruppe personer eller selskaper. I dette tilfellet er det bl.a. flybransjen som uskyldig er blitt skadelidende. En svekket økonomisk situasjon for flyselskapene vil ramme passasjerene, ansatte og ikke minst flyplassene. Fremskrittspartiet mener at istedenfor eventuelle støttepakker, som det har vært litt snakk om, vil det være mye mer fornuftig med målrettede skatte- og avgiftsreduksjoner. Staten har siden 2004 tatt ut nærmere 900 mill. kr i utbytte fra Avinor, noe som heller kunne ha vært brukt til å investere i flyplassene, bl.a. når det gjelder sikkerhet. Fremskrittspartiet har tidligere fremmet forslag om tilbakeføring av midler til Avinor. For Fremskrittspartiet er det fornuftig på det nåværende tidspunkt å gi fritak for landingsavgifter i en periode. Dette vil være med på å støtte alle, også de flyplasser som ikke er finansiert gjennom Avinor-systemet.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-27:
Det er positivt at representanten Trældal gir oss eit nytt høve til å diskutere norsk landbrukspolitikk. Landbruket er ei viktig næring og eit sentralt element i arbeidet for å sikre levande bygder her i landet. I ei verd der mange svelt, har vi plikt til å ta vare på evna til å produsere mat. Vi må ta vare på den dyrka jorda som tidlegare generasjonar har dyrka opp og halde i hevd. Eit aktivt landbruk er også grunnsteinen i eit konkret arbeid for å ta vare på levande bygder og leggje grunnlag for andre næringar i distrikta. Det dyrka arealet utgjer ein liten prosentdel av landet vårt. Derfor er det viktig for samfunnet at det blir halde i hevd for å sikre matvareproduksjonen og bidra til verdiskaping og levande bygder. For å oppnå dette får næringa støtte over statsbudsjettet. Denne samarbeidsmodellen er viktig for landbruket og for busetjinga i distrikta. For ei tid sidan var eg på møte med leiaren i Bondelaget i mitt heimfylke. Ho fekk eit spørsmål om det ikkje var problem med alle reguleringane i landbruket. Svaret ho gav, trur eg mange av oss kan leggje seg på hjartet. Ho sa: «Kvar enkelt av oss kan av og til irritere oss over enkelte reglar. Men vi som lever av landbruket, veit at vi må ha reglar for å sikre næringa – og livsgrunnlaget til kvar enkelt av oss på lang sikt.» Representanten Bredvold er oppteken av at vi skal ha færrast mogleg reguleringar i landbruket. Eg er redd for at det lett kan bli færrast mogleg bønder i landbruket. Norsk landbruk vil ikkje overleve med Framstegspartiets marknadsliberalistiske landbrukspolitikk. Derfor er det viktig å vidareføre samarbeidet mellom bøndene og staten. Og eit samarbeid inneber både plikter og fordelar. Det er det som skaper eit livskraftig landbruk og levande bygder.
Irene Lange Nordahl (Senterpartiet), 2010-04-27:
Jeg vil takke representanten Trældal for interpellasjonen og muligheten til å diskutere viktige premisser for landbruket. Jeg vil også takke statsråden for det svaret han ga. Representanten Trældal viser i sin interpellasjon Fremskrittspartiets politikk i praksis, og det betyr mindre forutsigbarhet for landbruket. Det Fremskrittspartiet ikke liker å snakke om, er rettighetene som medfølger pliktene. I Senterpartiet mener vi at ved å innfri pliktene dine, så har du også rett til å kreve rettighetene dine. Det viktigste her er rett til å få levert det du produserer. Hvordan Fremskrittspartiet har tenkt å løse dette i sin omstillingspolitikk, snakker de ingenting om. I Senterpartiet mener vi at den som eier jord, også har en klar forpliktelse til å utnytte arealene til jordbruksproduksjon. Jord må holdes i hevd, dyrkes og høstes. Gode avlinger krever også større investeringer, som f.eks. grøfting. Er det da så urimelig at en som leier jord av en annen, kan få et mer langsiktig og stabilt ressursgrunnlag å basere investeringene sine på? Norsk jordbruk er – og vil bli – et småskala landbruk i europeisk målestokk. Store deler av landet har en topografi som ikke gjør det mulig med stordrift. For å opprettholde driften på disse arealene er det avgjørende med differensierte virkemidler som sikrer lønnsomhet også på mindre driftsenheter. Landbruket har en avgjørende rolle for å sikre bosetting og verdiskaping i hele landet. Samtidig er utnyttelse av hele landet en forutsetning for at landbruket skal kunne oppfylle produksjonsmål på en miljøvennlig måte. Landbruk er en viktig lokaliseringsfaktor for et bredt spekter av ulike næringsvirksomheter. Trældal framstiller problemet som at matprodusentene fratas makt. Representanten Trældal kunne trenge et kurs i planteproduksjon. Jord som ikke er i bruk, produserer ikke mat. Derfor er det nødvendig å ta noen grep for å sikre matproduksjon på areal som står i fare for å brakklegges. Norge som egen nasjon må ha som mål å være mest mulig selvforsynt med mat, og i dag importerer vi om lag halvparten av den maten vi forbruker, som Arne L. Haugen var inne på. Egen matproduksjon i Norge må økes, og da må vi ta i bruk alt av tilgjengelig jordbruksareal. Det var derfor viktig med endringer på dette området, for å sikre de som ønsker å drive jordbruk, en forutsigbar framtid og gi grunnlag for et tryggere leieforhold. Dette er særlig viktig i områder av landet der det er mye jord som ikke er i bruk. I Senterpartiet er vi også opptatt av å ha et system som er administrativt håndterbart. Sett i sammenheng med resten av endringene som er gjort i andre deler av regleverket for landbrukseiendommer, mener vi at eiendomsretten fortsatt står sterkt i norsk landbruk. Det er videre slik at økonomien i landbruket er av vesentlig betydning for å holde jorda i hevd, og Senterpartiet mener det derfor er viktig å styrke de grasbaserte produksjonene.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-04-27:
Jeg vil takke interpellanten. Det er godt at det er noen som ikke har gitt opp å snakke imot forutinntatte meninger – uten noen som helst rot i virkeligheten. Det er godt vi får noen landbruksdebatter innimellom. Men jeg må si at jeg er ganske sjokkert over debatten. Man må minne forsamlingen om at landbruket faktisk består av to forskjellige næringer. Det er jordbruk, og det er skogbruk. Jordbruk er en subsidiert næring, det vet vi alle. Skogbruk er en eksportrettet næring, det er en lønnsom næring, den får knapt nok en krone over statsbudsjettet – og den skal ikke ha noe heller. Men man må innse at man kan ikke skjære disse to næringene over samme kam. Jeg hørte bl.a. representanten Holmelid snakke om at restriksjonene i landbruket forsvares ved at man får overføringer over statsbudsjettet. Man skal sikre livsgrunnlaget for alle. Og representanten Nordahl snakket om at arealenes beskaffenhet er slik at stordriftsfordelene ikke kan brukes i Norge. Det er rene, skjære meningsløsheter i forhold til skogbruk. Næringskomiteen på Stortinget bør i hvert fall være klar over at jord og skog er to vidt forskjellige næringer. Og så litt til selve utfordringen. Fraflytting er en stor utfordring for Distrikts-Norge, også for landbruket. Men selve hovedutfordringen i den problematikken er jo produktivitetsvekst. Jeg tror at selv de rød-grønne er enige i at landets areal er rimelig konstant. Vårt landbruksareal er også rimelig konstant. Det øker litte grann, for bonden er flink han. Når produktivitetsveksten er meget stor, og er konstant over tid, og når gården da skal holdes konstant i størrelse, så finnes det ikke veldig mange andre måter å ta ut den produktivitetsveksten på enn at gården kan sysselsette færre timer i året. Når gården sysselsetter færre timer i året, blir det etter hvert meningsløst bare å være på gården. Så enten leier du da jord, eller så tar du deg jobb ute. Det tredje alternativet er at alle sulter i hjel, og det er det vi ser i dag. Så det må jo gå an å begynne å ta inn over seg noen realiteter i debatten. Og så litt tilbake til skog, for skog får ikke de samme gjenytelsene over statsbudsjettet. Man får ingenting igjen fra samfunnet for å bli pålagt de samme restriksjonene som et sterkt subsidiert jordbruk, og det er det snart på tide at vi tar en debatt om. Jeg har tatt den debatten med landbruksministeren før, og jeg kan tenke meg å spørre her i dag også. Er det ikke snart grunnlag for å begynne å ta inn over seg at skog faktisk ikke har de samme overføringene som jordbruket, at skog har mange muligheter, at skog er helt avhengig av å få en endring i eiendomsstrukturen i landet for å kunne utnytte sitt potensial, og at skog er ganske viktig for Distrikts-Norge, og det går ikke an å låse den fast i det regimet vi har i dag. Det vil jeg spørre landbruksministeren om: Hva er det som rettferdiggjør at skog skal underlegges akkurat de samme restriksjonene som jordbruk?