Henrik Asheim (Høyre), 2016-06-09:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke saksordføreren og komiteen for et godt samarbeid i denne saken. Det er en stor sak, med mange små og store endringer som alle, vil jeg si, gjør norsk skole litt bedre, særlig for de elevene som trenger litt ekstra. Jeg vil gjerne begynne med nettopp det som handler om praksisbrev, som er en ordning som har fungert godt for noen av de elevene som sliter med å gjennomføre yrkesfaglig utdanning på den ordinære måten. Det å få fag- eller svennebrevet kan være en tøff kneik å komme over for enkelte elever. Det å da ha en lavere terskel, å ha et litt annet løp, som noen fylker har tilbudt, har vært viktig. Med statsrådens forslag til endringer, som i dag får bred tilslutning, vil det bli et nasjonalt tilbud. Det vil være noe alle fylker skal tilby. Det vil gjøre hverdagen litt lettere for noen av de elevene som kanskje sliter mest med å motivere seg til å komme gjennom skoleløpet. Nå får de muligheten til å gjøre dette. Når det gjelder denne praksisbrevordningen, har vi, ikke minst etter innspill fra partene i arbeidslivet, gjort det veldig klart at dette ikke skal likestilles med annen yrkesfaglig utdanning. Dette skal være et tilbud som skal gjelde for dem som trenger ekstra oppfølging, men det skal ikke være en søkbar linje på lik linje med andre yrkesfaglige retninger. I dette ligger det også, som vi sier tydelig fra om i komiteen, at rådgivningstjenesten i videregående skole og i ungdomsskolen må være klar over dette tilbudet, og at elevene må bli kjent med det. Den andre saken som har skapt noe debatt i komiteen, som vel de to foregående innleggene har vist, er diskusjonen om friere skolevalg på tvers av fylkesgrensene. Forslaget innebærer at dersom en elev ønsker å søke på en plass i et annet fylke og det fylket eleven søker plass i, har plass til eleven, skal eleven ha rett til å gå på den skolen. Det er hjemfylket som skal betale og vertsfylket som har plikt til å tilby plassen. Det innebærer rett og slett at elevene i norsk skole med dette vedtaket vil få større valgfrihet enn de hadde før vi gjorde vedtaket. Kunstige fylkesgrenser og administrasjon skal ikke stå i veien for at elever kan velge de linjene de ønsker, og at elevene i større grad skal få lov til å ta den utdanningen som passer dem best. Jeg må si at selv om det er en nyanse i motstanden fra partiene som i dag går imot forslaget, har det ikke vært mangel på politisk kreativitet i forbindelse med å finne ut hvor mange problemer man kan oppdage med at elevene får litt større valgfrihet. Det har vært en voldsom bekymring, en voldsom omsorg for fylkeskommunene, for hvordan man skal dimensjonere og for hvordan man skal gjøre dette, når det i realiteten handler om noen elever som ønsker å velge noe annet. Én ting er å si at man er for valgfrihet, men hvis man hele tiden er ute etter å finne ut hva som er problemet med valgfriheten, står ikke retorikken til troende. Jeg skal være helt ærlig på at hvis en elev eller en bruker av en annen velferdsordning i Norge får litt større mulighet til å velge det han eller hun ønsker, gjør det det litt vanskeligere for dem som skal tilby den tjenesten, fordi de i større grad må tilpasse seg ønskene til borgerne. Det er jo kjernen i dette. Jeg er fullt villig til å si at da må fylkeskommunene strekke seg lenger for å tilby den utdanningen som elevene faktisk ønsker. Det er altså slik at Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre i dag støtter denne endringen fullt ut. De andre partiene, med unntak av Senterpartiet, sier klart fra at de erkjenner at dette gir økt valgfrihet til elevene, men kommer etterpå med alle kriteriene for hvorfor det er så fryktelig vanskelig. Dette gir også muligheten for å opprettholde smalere linjer fordi elever som bor i andre fylker, kan søke seg til disse linjene. Dermed kan de få et større elevgrunnlag. Representanten Martin Henriksen påpekte at dette ville gjøre jobben vanskeligere for fylkeskommunen. Jeg mener at når det kommer til stykket i denne salen og vi skal diskutere skolepolitikk, må omsorgen for elevene gå foran omsorgen for fylkeskommunen. Det betyr igjen at av og til må vi lage noen regler som sikrer elevenes rettigheter på disse områdene. Helt til slutt kan jeg ikke dy meg ettersom representanten Henriksen mente at vi nå ikke lenger hører på lærerne: Det gjør vi i en rekke saker, men i denne saken kunne kanskje Arbeiderpartiet lytte til elevene – som jeg har hørt arbeiderpartipolitikere be oss om å gjøre i forbindelse med fraværsgrensen – og støtte en større valgfrihet i den videregående skolen.