Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-06-16:
Vi behandler i dag salget av Kreditkassen. Slik som jeg ser det, og slik som det norske folk ser det, er dette verdens største moderne bankrøveri. På 1980-tallet ble det lånt ut penger i bøtter og spann. Man kunne gå inn i bankene og få en plastpose full av tusenlapper, så galt var det. Det var om å gjøre å øke volumet og øke kapitalgjennomstrømningen. Det måtte jo gå galt. Så ble det lagt opp til at det skulle være stramme kredittvurderinger, og hvis vurderingene var for dårlige, skulle dette realiseres. Resultat: konkurser og tap. Bankene gikk konkurs, staten konfiskerte sammen med Banksikringsfondet, alle småsparerne mistet pengene sine – alle tapte. Staten eide. Nå er staten eier, nå har aksjene steget i verdi, opp igjen fra én krone – kursen stiger og stiger og stiger. Representanten Foss snakket om at vi har tapt så mye den siste tiden at vi skulle solgt for lenge siden. Jeg mener vi har tjent, for aksjene fortsetter å stige i verdi. Ja vel, så skal vi selge. Vi skal selge, vi skal realisere verdiene. Men hvor skal vi gjøre av pengene? Representanten Johansen vil plassere dem i Norge. Men det kan vi ikke gjøre. Her har vi jo altfor mye penger; hundrevis av milliarder skal plasseres i utlandet. Hvor skal vi plassere pengene? Det er mitt spørsmål. Vi kan ikke ha dem i Norge. Ikke kan vi ha bank – banken skal selges til utlandet. Når banken er solgt til Merita Nordbanken og til utlandet, skal pengene sendes etter. Jeg må stille spørsmålet: Hva er det som skjer? Hva er det vi holder på med? Hvorfor kan vi ikke ha en norsk banknæring? Hvorfor kan vi ikke ha pengene investert i Norge? Hvorfor kan vi ikke få plassert dem i Norges Bank f.eks? Nei – ut må de. Vi skal ha en profesjonell banknæring. Jeg synes ikke det minner så veldig mye om profesjonalitet når vi skal selge statens verdier, folkets verdier skal selges, og pengene plasseres i utlandet. Jeg har i innstillingen gått imot av prinsipp. Hvis man hadde delt ut aksjene, gitt dem tilbake til folket og latt folket selv få bestemme over aksjene sine, kunne jeg vært enig, men å selge en bank til utlandet, for så å sende pengene til utlandet – gevinst – blir for galt. Og det går ikke bare på denne saken, men det går på alle de andre store bedriftene. Vi har en ny stor sak – det er Statoil, som skal selges. Selg og realiser! Men hvor skal vi gjøre av pengene? Jo, de skal sendes til utlandet. Vi kan ikke ha dem i Norge, for da blir det inflasjon. Ikke kan vi investere i infrastruktur, ikke kan vi investere i veger, ikke kan vi investere i havner, ikke kan vi investere i forskning, som er framtiden vår – nei, pengene må bort. Det er for mye penger. Men hvorfor skal vi selge da? Hvorfor i all verden skal vi selge alt mulig? Det får jeg ikke inn i hodet. En selger jo bare én gang, og realverdier stiger jo for hvert eneste år. Såfremt – og vi regner vel med det – verden går framover, såfremt, som vi regner med, økonomien vil vokse både i Norge og rundt om i verden ellers, vil realverdiene stige. Og jeg får ikke inn i hodet hvorfor vi da skal selge, for, som jeg sa, vi kan selge kun én gang. Hvis man solgte på en slik måte at folket fikk overta og selv fikk bestemme når de ville selge, hadde jeg forstått det. Jeg var i mitt hovedinnlegg i debatten om revidert i stad inne på akkurat det poenget at vi ikke har råd til å eie noenting lenger i dette landet. Vi vet knapt om vi har råd til å bo i dette landet. Har vi råd til å ha folk boende i dette landet? Er det det kanskje som holder på å skje at vi skal ut? Skal vi bort, slik at multinasjonale selskaper kan overta alle våre naturressurser? Er det det vi holder på med?