Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-05-27:
Denne saken handler om frihet for enkeltmennesket og om at den friheten skal gjelde alle, sjøl om vi er nødt til å forandre samfunnet for at det skal være mulig – for det har Stortinget innsett at vi må. De påleggene har vi gitt regjeringen. Derfor ble jeg virkelig forskrekket – det er vel muligens et parlamentarisk uttrykk, men det beskriver ikke helt hva jeg følte – da jeg fikk høre at regjeringen, som den første regjeringen jeg har hørt om, vil svekke kvaliteten i boligene, noe som jo er et merkelig program å ha, og ved det også redusere den allerede veldig begrensede friheten som mennesker som trenger rullestol, har til å kunne velge bolig fritt, til å kunne gå på besøk til hvem de vil, eller ta imot besøk av hvem de vil. Det er det dette handler om. Det handler ikke om at folk med funksjonsnedsettelser skal leve livet sitt innenfor offentlig sektor, på Nav eller innenfor omsorgstjenesten. De skal kunne bruke hele samfunnet og ha et privatliv, like fritt som oss andre. Jeg trodde i starten at dette var et feilskjær, at man ikke hadde satt seg ordentlig inn i det, sjøl om det ligger rapporter på regjeringens hjemmeside fra før, som viser at disse skrekkrapportene som har kommet, om hvor dyrt dette skulle bli, ikke stemmer, og det har kommet andre rapporter i tillegg. Men når jeg hører statsrådens svar her i dag, der det tydeligvis kommer som en overraskelse at de hjelpemidlene som gis ut til de fleste som trenger en rullestol, er større enn de kravene man nå har tenkt å innføre, lurer jeg på: Hva i all verden er det for slags koordinering denne ministeren har gjort på dette området? Har man i det hele tatt vært inne i det? Jeg er interessert i å høre om hva slags innspill Barne- og likestillingsdepartementet har gitt til Kommunal- og moderniseringsdepartementet – det er litt rart å si modernisering i denne sammenhengen, syns jeg, for dette er virkelig et tilbakeskritt – og hva slags undersøkelser departementet har gjort, før man har kunnet sette sitt stempel på at man skal jobbe videre med dette, når det vil bety at de fleste som skal kunne ha nytte av en slik regel, allikevel er stengt ute? Jeg har også lyst til å si at vi egentlig har nok utilgjengelige boliger. Vi har nok utilgjengelige boliger i dette landet – det har vi plenty av, vi trenger ikke flere. Vi har bygd det i alle år. Det dette kravet handler om, er jo ikke engang universell utforming i alle boliger. Det handler om tilgjengelighet. I hele den utviklede verden – jeg vil gjenta det: i hele den utviklede verden – har man krav til i hvert fall 1,5 meter snusirkel. Sverige er jo helt alene om å ha disse knøttsmå kravene, som organisasjonene melder tilbake om at ikke funker. Og hvorfor i all verden skal vi fortsette å bruke ting som er ubrukelige, og som hindrer friheten for enkeltmennesker, som har ventet lenge nok på å kunne ha den samme friheten som vi andre har? Hvor lenge skal de måtte høre at det er for dyrt? Jeg har sett mange slike regnestykker om hvorvidt man lønner seg eller ikke. Jeg vet i hvert fall at de fleste av oss lønner seg ikke, hvis vi regner på det. Det er altså ikke slik at vi kan sette oss ned og regne på slike ting. Vi er nødt til å bygge noe som holder god kvalitet på ulike områder, og som sikrer det vi alle sammen har vært enige om. Jeg forutsetter, nesten, at regjeringen skrinlegger dette forslaget. Det må den, hvis ikke brytes loven og de løftene et samlet storting har gitt på dette området. Og jeg er veldig forundret over at Venstre og Kristelig Folkeparti ikke er med i denne debatten i dag. Det må jeg si er oppsiktsvekkende og faretruende for saken. Så er det en ting til som ligger på vent, og som vi må ha på plass hvis vi skal sikre tilgjengelighet, og det er tilgangen på varer og tjenester. En utredning om det vet jeg ligger i departementet. Jeg vet også at kalkylene spriker i alle retninger. Men uten at vi får det på plass, har vi ikke gjennomført det vi har forpliktet oss til.