Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-14:
St.meld. nr. 21 er en milepæl i norsk menneskerettighetspolitikk. Den trekker opp en omfattende handlingsplan for menneskerettigheter fordelt på rundt 300 tiltak – nasjonalt og internasjonalt. Som utenrikskomiteen enstemmig fastslår, er det første gang en norsk regjering legger fram en så omfattende melding om disse spørsmål, og den er banebrytende også sett i forhold til andre vestlige land. Det er også positivt at det er så bred politisk tilslutning til hovedlinjene bak den. Da stortingsmeldingen ble lagt fram i fjor, var det resultat av en lang og krevende prosess. Når representanten Nistad fra Arbeiderpartiet prøvde å framstille det som om det var Arbeiderpartiet og Høyre som hadde vært særlige pådrivere for den handlingsplanen, skal jeg bare nøkternt opplyse følgende: Det var daværende statsråd Hilde Frafjord Johnson som i januar 1998 varslet en slik handlingsplan, mens den merknaden fra justiskomiteen som representanten Nistad vel tenkte på, kom over et år senere og var for øvrig også mer begrenset til å gjelde undervisning, opplysning og forskning. Men ellers er jeg enig med saksordføreren i at det ikke er noe poeng å ha en partipolitisk kiving om hvem som her har vært pådrivere. For Kristelig Folkeparti – og også for meg personlig – er kampen for menneskeverdet en hjertesak. Da sentrumsregjeringen ble opprettet, opprettet vi da også en egen statsrådspost for utvikling og menneskerettigheter. Det koordinerende ansvar for menneskerettighetsarbeidet ble gitt denne statsråd. For å legge ytterligere kraft i arbeidet ble det også opprettet et eget regjeringsutvalg for menneskerettigheter. Et første viktig skritt fra sentrumsregjeringen var å gjennomføre menneskerettighetsloven, med inkorporering av tre sentrale menneskerettighetskonvensjoner i norsk lov. Lovvedtaket den 21. mai 1999 var et gjennombrudd i norsk menneskerettighetspolitikk. Det neste viktige skritt behandler vi altså i dag, og det er handlingsplanen. Oppfølgingen av handlingsplanen vil kreve at arbeidet prioriteres av Regjeringen. Klare ansvarsforhold når det gjelder pådriveransvar og samordning blir nødvendig. Derfor vil jeg utfordre Regjeringen til å avklare hvem som skal ha det samlede pådriveransvar og ansvaret for nødvendig samordning og oversikt over gjennomføringen av tiltakene i handlingsplanen så vel nasjonalt som internasjonalt. Arbeidet for menneskerettighetene har hatt framgang det siste tiåret. I det større perspektiv mener jeg at kommunismens sammenbrudd som verdensbevegelse åpnet en ny historisk mulighet til virkelig å gjøre hele spekteret av menneskerettigheter til en universell forpliktelse. Under den kalde krigen hadde de sosiale, økonomiske og kulturelle rettighetene blitt satt opp mot de sivile og politiske rettighetene på en måte som tilslørte at noen rettigheter ble oversett. I sentrumsregjeringens arbeid for menneskerettighetene la vi vekt på tre ting. For det første: Alle deler av menneskerettighetene er viktige. For det andre: For at Norge skal ha troverdighet internasjonalt, må vi holde orden i eget hus. Og for det tredje: Flere sentrale menneskerettighetskonvensjoner må inkorporeres i norsk lov – de må få rettslig forrang. Det er med stor glede jeg registrerer at Høyesterett i nyere dommer har gitt menneskerettighetene betydelig gjennomslag. Menneskerettighetsloven synes å ha styrket menneskerettighetenes gjennomslag i norsk rett. Handlingsplanen for menneskerettigheter inneholder som nevnt om lag 300 konkrete tiltak, og den har en god balanse mellom internasjonale og nasjonale tiltak. På den nasjonale siden vil jeg framheve de menneskerettighetstiltak som har tilknytning til rasisme behandlingen av nasjonale minoriteter asylpolitikken – særlig for mindreårige varetektsfengsling religions- og livssynsfrihet barns rettigheter På den internasjonale siden vil jeg framheve handlingsområder som dialog med enkeltland om menneskerettigheter næringslivets ansvar og det organ som er opprettet for dialog om dette i Norge, KOMpakt menneskerettighetsbasert bistand vilje til sterkere tiltak, f.eks. overfor land som Burma kampen mot dødsstraff Representanten Frafjord Johnson, som var ansvarlig statsråd for utarbeidelsen av stortingsmeldingen, vil utdype Kristelig Folkepartis synspunkter på flere av disse spørsmål. La meg kort kommentere noen punkter. Kampen mot rasisme er en viktig del av menneskerettighetsarbeidet. Det gjelder også i Norge. Blant annet er lovbeskyttelsen mot flere typer diskriminering for dårlig. Den forrige regjering nedsatte et utvalg som skulle lage forslag til en ny lov mot etnisk diskriminering, der en også skulle innarbeide FNs konvensjon mot rasediskriminering. La meg i dag, siden det ble lagt fram en proposisjon i statsråd fredag, også uttrykke min glede over at vi nå kan få realisert et Holocaust-senter i Quislings tidligere bolig, Villa Grande. Jeg vil gjerne gi honnør til den nåværende regjering som har ført fram denne saken, en sak som vi i den forrige regjering startet arbeidet med. Dette kan bli et senter for opplysning, forskning og informasjon for at vi ikke skal få lov til å glemme denne delen av historien, og for at vi skal lære for framtiden, slik at ikke noe lignende kan gjenta seg. Senteret må ha et videre sikte i kampen for menneskeverd og menneskerettigheter – og for minoritetenes stilling mer generelt. Norges internasjonale engasjement mot rasisme i handlingsplanperioden vil først og fremst komme til uttrykk i forberedelsene til og deltakelsen i Europa-konferansen mot rasisme i år og verdenskonferansen neste år. Jeg vil be om at Regjeringen i løpet av debatten redegjør for Norges posisjoner og dagens status hva gjelder disse to konferansene. Norge har fått kritikk for visse sider ved bruken av varetektsfengsling, både når det gjelder omfang og vilkår for de varetektsfengslede. Sentrumspartiene presiserer i innstillingen at en bør innføre en ordning med tidsfrister for varetektsfengsling for å bedre situasjonen. Blant de internasjonale tiltak vil jeg understreke betydningen av tosidige menneskerettighetsdialoger med enkelte land, slik vi har med f.eks. Kina, Tyrkia og Cuba. Dialoger kan være nyttige virkemidler, men da kreves det at vi avsetter ressurser til dem og årvåkent passer på betingelsene for dialogen og utvalget av deltakere. Vi må også unngå at dialogen blir brukt til å legge en uheldig begrensning på den åpne kritikk av menneskerettighetsbrudd som er berettiget i disse land, f.eks. ved behandling av saker i FNs menneskerettskommisjon og i FNs generalforsamling. Arbeidet mot dødsstraff er viktig. Det gjelder ikke bare i land som står oss fjernt, men også blant enkelte av våre allierte. Personlig tok jeg opp dødsstraffproblematikken direkte med president Clinton da han var i Norge i fjor på denne tiden. Jeg vil oppfordre Regjeringen til aktivt å følge opp denne linjen i arbeidet mot dødsstraff. Norge har vært en pioner i arbeidet for å fremme hensynet til menneskerettighetene i forbindelse med næringslivets virksomhet utenlands. Det konsultative organet KOMpakt har skapt nyttig kontakt mellom myndigheter, organisasjoner, menneskerettighetsekspertise og næringslivet. I den forbindelse vil jeg framheve sentrumsregjeringens forslag om å opprette et pilotprosjekt for menneskerettigheter og næringsliv, med fokus på utvikling av frivillige ordninger for overvåking av og rapportering om hvordan bedriftene ivaretar respekten for menneskerettighetene. Vi foreslo at pilotprosjektet ble lagt til Institutt for menneskerettigheter. Så vidt jeg kjenner til, har det ikke skjedd noe konkret når det gjelder dette etter regjeringsskiftet. Regjeringen må nå følge opp dette og tilføre de nødvendige ressurser for å få det til. Jeg imøteser gjerne utenriksministerens tilbakemelding på dette punkt. I Kristelig Folkeparti er vi glad for den brede oppslutning om Handlingsplan for menneskerettigheter. For det meste står en enstemmig komite bak innstillingen, men på en del områder må vi dessverre notere dissens, særlig fra Fremskrittspartiet. Alt i alt gir likevel Stortinget i dag bred støtte til gjennomføringen av handlingsplanen. Dagens debatt vil derfor, tross enkelte dissenser, bli stående som et svært samstemt startskudd for en intensivert gjennomføring av våre menneskerettighetsforpliktelser – nasjonalt og internasjonalt. Det tillegger særlig Regjeringen et ansvar for å gi dette arbeidet kraft og prioritet.