Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2009-04-02:
Jeg vil aller først få lov til å takke saksordføreren, Odd Einar Dørum, for å ha gjennomført et fremstående stykke arbeid i denne saken, både innholdsmessig og prosessmessig. Det har vært en del krevende prosesser underveis, men saksordføreren har bidratt med konstruktive forslag til løsninger. Det har vært bra. Og i likhet med saksordføreren vil jeg rose komiteen for å ha hatt en veldig god samarbeidstone under hele saksbehandlingen. Jeg tillater meg også å bemerke – og det gjør jeg for så vidt i likhet med representanten de Ruiter i en tidligere replikkordveksling her – at samtlige opposisjonspartier er enig i veldig omfattende merknader i denne saken, og at det tydeliggjør at det ville vært ført en helt annen og mer ambisiøs politikk på dette området dersom man hadde hatt en regjering med et ikke-sosialistisk fundament – hvilket det er håp om å få til høsten. Så til saken. Den meldingen vi nå behandler, kommer altfor sent. Fremskrittspartiet forventet at Regjeringen tok lærerutdanningen på alvor allerede da NOKUT mer eller mindre slaktet lærerutdanningen slik den er i dag. Dagens lærerutdanning er utdatert, mangler faglig fordypning og henger ikke sammen i forhold til de forventningene elevene og studentene har. Det såkalte praksisgapet er enormt! Flere studentkull har begynt på en utdanning de visste var under press og endring. Det har blitt skapt en del usikkerhet i studentmassene om hvordan dette vil slå ut for dem, selv om en del av høyskolene ganske raskt etter NOKUTs evaluering gjennomførte en del tiltak for å forbedre lærerutdanningen. Dette er bakteppet for at Stortinget behandler denne meldingen i dag. Jeg har lyst til å gi Regjeringen ros for at de ser mer på spesialisering gjennom faglig fordypning – selv om det tok tid – og deler utdanningsløpet i to ulike retninger, samtidig som det en kan kalle profesjonsfaget, i meldingen omtalt som pedagogikk og elevkunnskap, styrkes. Når det gjelder det siste, er det viktigste grepet at faget skal endres fundamentalt, og at det ikke skal ha så mange trekk felles med dagens pedagogikkfag. Det er bra. Fremskrittspartiet fremmet i forrige stortingsperiode forslag om å todele utdanningen og legge den inn i samme struktur som øvrige bachelor- og mastergradsutdanninger. Vi øynet håp om at en kunne starte med en slik ordning, for så – på litt sikt – å sikre mastergrad for alle som skal undervise i skolen. Det forslaget fikk den gang ikke flertall, men det er en variant av denne tenkningen Regjeringen har lagt frem med forslaget om todeling av opplæringen. Jeg har særskilt lyst til å nevne Høgskolen i Vestfold. Den har vært en av pådriverne for å innføre en differensiert lærerutdanning fordelt på fagtrinn og har bidratt til å gi verdifull innsikt i hvordan dette kan løses. Det er bra at Høgskolen i Vestfold på denne måten har vært innovativ, og bidratt til å gi fundament for en forbedret lærerutdanning. Men så bremser begeistringen for Regjeringens melding kraftig opp. Riktignok er det bred politisk enighet om en del selvfølgeligheter i meldingen, men i flere essensielle spørsmål er det fortsatt stor avstand. Fremskrittspartiet mener det er en vesentlig mangel ved lærermeldingen at en ikke ser alle typer lærerutdanninger under ett – for å vise sammenhengene og mulighetene i en samlet vurdering og behandling. Det gjør det nødvendig for en samlet opposisjon å fremme et forslag om at det gjøres. Videre er bruken av foreldre eller andre foresatte som en ressurs i skolen omfattet i altfor liten grad. Vi vet at det ofte er utfordringer når det gjelder kontakten mellom skole og hjem, og at det i enkelte tilfeller ofte skyldes for liten kompetanse til å håndtere slike samtaler. Derfor foreslår Fremskrittspartiet at skole–hjem-samarbeid blir en del av den nye lærerutdanningen, slik at alle lærere får innsikt i hvordan en bedre kan forholde seg til foreldre eller andre foresatte som en ressurs både for eleven og for skolen – og derigjennom også for læreren. Det er videre skuffende at Regjeringen ikke tar kunnskapsutfordringen i norsk skole på alvor. Det er tilsvarende skuffende at Regjeringen ikke tar rekrutteringsutfordringen i skolen på alvor. Fremskrittspartiet er såpass krass i kritikken fordi et samlet korps av dem som var i åpen høring i Stortinget i forbindelse med denne saken, var tydelig på at lærerutdanningen måtte bli en femårig mastergradsutdanning, det var avgjørende både for kvalitet og for attraktivitet. Jeg mener å ha merket at selv Regjeringen antyder at en femåring mastergradsutdanning ville være å foretrekke, men de fremmer ikke noe forslag om det. Ei heller under komiteens behandling har regjeringspartiene kommet på tanken at det er meget krevende å forespeile fremtidige studenter at utdanningen deres nok vil bli en femårig mastergradsutdanning til slutt, men at de i mellomtiden må forholde seg til det de har – et særskilt fireårsstudium som faller mellom to stoler. En slik situasjon stimulerer dessverre ikke til økt søkning, ei heller til økt status for lærerutdanningen. Disse utfordringene synes Fremskrittspartiet regjeringspartiene tar usedvanlig lett på, og det er en utfordring for fremtidens lærerutdanning. Det er egentlig kun to partier i denne sal som tar denne utfordringen på alvor. Fremskrittspartiet og Venstre fremmer – sammen med Høyre – forslag om at lærerutdanningen skal bli «en femårig mastergradsgivende lærerutdanning» innen 2014. Høyre har forsøkt å komme seg med ved å lage en modell for en femårig lærerutdanning, men den tilfredsstiller ikke forventningene til en mastergrad. De er med på forslaget om å innføre mastergradsutdanning innen 2014, men har samtidig et forslag som tar livet av den samme mastergradstenkningen. Hvis Stortinget skulle vedta et slikt forslag i dag, er det samtidig omdefinert hva en mastergrad er, og det vil Fremskrittspartiet advare mot. For det koster å ha ambisjoner om kvalitet i utdanningen. En skal være varsom med å anklage andre for juks. Høyre er jo ellers så opptatt av at studenter og elever ikke skal jukse på prøver og eksamener – her gjør de et lite forsøk på det selv. Men jeg tolker det positivt. Jeg øyner håp om at Høyre kommer etter til slutt, med en skikkelig mastergradsutdanning også for lærerstudenter. De tar nok ett steg om gangen, og det viser seg jo ofte å være en klok strategi. Innretningen og oppbyggingen av det femte året i mastergraden er noe ulik. Fremskrittspartiet legger opp til en mastergradsoppgave på 30 studiepoeng. Denne delen er naturligvis en betingelse for at det i det hele tatt skal dreie seg om en mastergradsoppgave. Fremskrittspartiet vil så utvide faget pedagogikk og elevkunnskap med ytterligere 20 studiepoeng. I den delen av faget skal det særlig fokuseres på samarbeid mellom skole og hjem, klasseledelse, elevhåndtering, samarbeid med andre yrkesgrupper i skolen, praksisrettet pedagogikk og utvidet praksis. Særlig viktig mener Fremskrittspartiet det er å fokusere mer på klasseledelse. Norske skoler er blant dem i OECD-området hvor det er mest støy, uro og bråk, og det er helt avgjørende at vi gjennom lærerutdanningen sikrer at lærerne evner å møte de nye lederutfordringene for lærerne på en ordentlig måte. Fremskrittspartiet ønsker også at faget skal være modulbasert, slik at en er tydelig på hvor stor andel av faget de enkelte deler gjør krav på. Motforestillingene mot modulbasert opplegg for faget kom delvis frem i høringen og var basert på en antakelse om at en da kunne miste det gjennomgripende perspektivet som skal være bærende for hele faget. Fremskrittspartiet mener det er godt mulig å ivareta den typen helhetlige perspektiver i et fag som er så vidt omfattende, helt uavhengig av hvorvidt det er modulbasert eller ikke. I tillegg vil Fremskrittspartiet ha et nytt fag på ti studiepoeng om praksisretting av fag. Det innebærer at en skal lære hvordan teoretiske fag bedre kan læres bort på en mer praktisk måte, slik at en blir bedre i stand til å håndtere og motivere teorisvake eller teoritrøtte elever. Dette vil være et viktig forebyggende tiltak mot frafall i videregående opplæring og kan være et tiltak som også gir bedre rom for tilpasset opplæring. Fremskrittspartiet støtter i hovedsak Regjeringens forslag om å ha få obligatoriske fag i lærerutdanningen. Norsk og matte har imidlertid en så sentral plass og et så sentralt omfang i 1.–7. klasse at det er fornuftig å ha disse fagene som obligatoriske. På dette nivået er det også viktig tidlig å skape et grunnlag for hvordan elevene skal møte etiske og religiøse spørsmål. Derfor er Fremskrittspartiet med på forslaget om at en skal innføre et obligatorisk historie- og RLE-fag på 20 studiepoeng i dette utdanningsopplegget. Det kan innvendes mot et slikt obligatorisk opplegg at den faglige friheten til fordypning blir redusert. Det er naturligvis riktig, men på den annen side er dette fagkretser som uansett ville være de mest sentrale for de studentene som velger å ta lærerutdanning på småskoletrinnene, så den reelle innskrenkningen blir ikke så veldig stor. Samtidig er Fremskrittspartiet opptatt av at omfanget av obligatoriske fag for dem som utdanner seg for å undervise i 5.–10.-klasseløpet, skal ha færrest mulig obligatoriske fag. På den måten sikres også valgfriheten til studentene bedre. Lærermeldingen er et viktig signal til dem som vurderer hva de skal gjøre i fremtiden. Derfor er rekrutteringsperspektivet også viktig. Slik det ser ut i dag, vil det være en underdekning av lærere på ca. 13 600 årsverk i 2020. Det må løses på flere måter, både ved å øke lærerutdanningens status, mulighetene for etter- og videreutdanning og også, tror Fremskrittspartiet, gjennom en revisjon av arbeidstidsavtalen. Uten å åpne for hele den debatten i dag vil jeg peke på at endringer i arbeidstidsavtalen, kombinert med individuell lønnsfastsettelse for lærere, vil bedre rekrutteringen og muligheten for å få tilbake flere utdannede lærere til skolen. Jeg vil også peke på en annen svakhet ved meldingen. Den drøfter ikke lærerutdannernes vilkår, altså de lærerne som skal utdanne våre kommende lærere. Hvis den utdanningen skal være best mulig, må de som skal utdanne fremtidens lærere, være de best kvalifiserte og mest inspirerende. Som jeg tidligere har pekt på, er naturligvis lønn ett av flere forhold som gjør noe med folks valg med hensyn til hva de skal drive med. En lektor i grunnskolen eller i videregående skole med 16 års undervisningserfaring tjente i fjor – hvis mine tall er riktige – 451 000 kr. Høyskolen tilbyr den samme læreren 409 000 kr i lønn. Jeg vil gjerne utfordre statsråden på hvem statsråden tror vil gå ned i lønn for å bli lærerutdanner, og hvordan statsråden vil arbeide for å rette opp denne merkelige konstruksjonen som bidrar til at det er vanskelig å rekruttere de beste lærerutdannere til høyskolen. Så vil jeg til slutt også bare kort nevne samisk lærerhøyskole. I dag er det åpenbart at rekrutteringen er så svak og gjennomføringsgraden så lav at det ikke er grunnlag for å opprettholde tilbudet på den måten det er i dag. De andre partiene lukker øynene for dette og foreslår flere rekrutteringstiltak, men jeg er redd det toget har gått for ganske lang tid siden. I 2008 var det tre av 107 studenter som fulgte studieprogrammet for allmennutdanning ved samisk lærerhøyskole. Så vil jeg ta opp de forslag Fremskrittspartiet står alene eller sammen med andre om, og som ikke allerede er tatt opp. Så vil jeg også samtidig gi rom for en stemmeforklaring: Fremskrittspartiet og Høyre vil subsidiært støtte Venstres forslag nr. 18, om sertifiseringsordning for lærere, dersom forslag nr. 8, som Høyre og Fremskrittspartiet har sammen, faller. Vi håper selvfølgelig det får flertall, men om det ikke gjør det, støtter vi altså Venstres forslag subsidiært.