Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-11-28:
Med noen svært få unntak er statsbudsjettet det viktigste dokumentet en regjering legger fram. Derfor vil regjeringen normalt legge stor vekt på å sikre seg flertall bak sitt budsjettforslag. Det har den sittende regjering ikke greid. Det er ikke et flertall i Stortinget som stiller seg bak budsjettforslaget fra Regjeringen. Likevel må vi regne med at det blir vedtatt et budsjett senere i dag, og det skyldes at Regjeringen tvinger Stortinget til å gjøre et vedtak som det strengt tatt ikke er flertall for i Stortinget. Det gjøres ved å true med å gå av få uker etter at Regjeringen tiltrådte. På den måten vil Fremskrittspartiet, hvis de bøyer av og stemmer for budsjettforslaget etter at det er stilt kabinettsspørsmål, bli tvunget til å stemme for et forslag partiet egentlig er imot. For eksempel blir Fremskrittspartiet tvunget til å stemme for et budsjett som gir høyere skatter og avgifter for alle med lave inntekter og høyere avgifter på grenseutsatte varer enn de ville fått ved å stemme for Arbeiderpartiets budsjettforslag. Det er ikke riktig, slik Bondevik sa, at hvis man ser både skatter og avgifter samlet, så er regjeringspartienes opplegg bedre for dem med lave inntekter. De med lave inntekter kommer bedre ut med Arbeiderpartiets opplegg enn med regjeringspartienes opplegg når vi ser på skatter og avgifter. Da må vi sammenligne de ulike forslagene slik de ligger i finansinnstillingen. Det betyr at det kan bli flertall for et budsjett, men egentlig ikke flertall for den politikken som ligger i budsjettet. Trusselen om regjeringskrise gjør at vi opplever at det er flertall for at Regjeringen blir sittende, men ikke flertall for Regjeringens politikk. Det har selvsagt hendt før at en regjering stiller kabinettsspørsmål, men det er svært uvanlig at det skjer bare noen få uker etter et regjeringsskifte, og det har knapt skjedd at det er stilt kabinettsspørsmål på et statsbudsjett. Derfor opplever vi nå noe som i det minste er unormalt, men det er også uheldig. Et budsjett skal ikke bare vedtas, det skal også gjennomføres. Det skal følges opp med store og små budsjettendringer, og det skal danne grunnlaget for det reviderte nasjonalbudsjettet til våren. Mulighetene for en trygg, forutsigbar og ryddig gjennomføring av budsjettet blir mindre når det er vedtatt ved hjelp av en trussel om regjeringskrise, enn når det er forhandlet fram av et flertall som faktisk støtter det økonomiske opplegget for neste år. I Bondevik-regjeringens budsjettforslag videreføres viktige deler av arbeiderpartiregjeringens budsjettforslag. Det gjelder bl.a. satsingen på utbygging av eldreomsorg og opptrapping av innsats innenfor psykiatri og kreftomsorg. Det er selvsagt Arbeiderpartiet glad for, og ikke minst er vi glade for at regjeringspartiene har valgt å beholde den økonomiske rammen i Arbeiderpartiets budsjettopplegg. Regjeringen har ikke lagt opp til å øke bruken av oljepenger i forhold til det arbeiderpartiregjeringen la opp til. Det er et klokt valg av Regjeringen, som har Arbeiderpartiets støtte, fordi vi da legger opp til rentenedgang. I dag er rentene om lag dobbelt så høye i Norge som i våre naboland, og ved å beholde de rammene vi la opp til i det økonomiske opplegget, kan vi regne med at vi kan se til dels klar rentenedgang i løpet av de nærmeste månedene og det nærmeste året. Men det er også viktige deler av regjeringspartienes budsjettopplegg vi mener går i feil retning. For eksempel var det åpenbart feil av regjeringspartiene å gå inn for å gjeninnføre egenandeler på blå resept for eldre og uføre, noe Arbeiderpartiet hadde foreslått fjernet i sitt budsjettopplegg. Heldigvis har stortingsflertallet presset regjeringspartiene til å ombestemme seg, og snu, og likevel gå inn for å fjerne egenandeler på blå resept for eldre og uføre. Når man gikk gjennom budsjettet etter regjeringsskiftet og så at det var foreslått noe høyere skatter og noe lavere utgifter på en del områder, slik at man kunne disponere om lag 2 milliarder kr ekstra uten å øke bruken av oljeinntekter, var det skuffende å se at regjeringspartiene i all hovedsak valgte å bruke disse ekstra pengene til å gi lettelser til dem som har aller mest fra før. Arbeiderpartiet har brukt de samme pengene til å gi mer til dem som har minst fra før. Derfor inneholder vårt budsjettforslag lavere skatt for dem som har lav inntekt. Regjeringspartiene var i vår og i valgkampen med på å love å gjøre vedtak om å øke stipendandelen i forbindelse med reformen av høyere utdanning til nesten 40 pst. – 1 000 kr mer i måneden. Det forslaget og det løftet har de nå gått bort fra, og bryter et tydelig og klart løfte som er gitt til landets studenter. Problemet med det er dels at studentene får mindre, men ikke minst at det blir vanskeligere å gjennomføre den reformen av høyere utdanning som skal gjenreise heltidsstudenten, og sørge for at man raskere får avlagt eksamen, ved at man kutter i studiefinansieringen, slik regjeringspartiene har lagt opp til. Det er også skuffende at man tar bort Arbeiderpartiets forslag om gratis lærebøker i den videregående skolen. Man lover i stedet et stipend, men fremmer ikke noe forslag om det, så der er det et rent kutt. Det er alvorlig at regjeringspartiene kutter omfattende i distrikts- og næringspolitikken. Vi ønsker nyskaping, vi ønsker nyetableringer, og vi ønsker nye virksomheter og nye bedrifter over hele landet, ikke minst i Distrikts-Norge. Når det da kuttes omfattende i de virkemidlene som bidrar til nyskaping og nyetablering, får vi mindre av det, og da hjelper det lite med små justeringer i kommuneopplegget eller mikroskopiske justeringer på veibudsjettet. De kuttene vi nå ser i næringspolitikken og i forskning til bl.a. utvikling av nye virksomheter, er alvorlige for Distrikts-Norge, og de er alvorlige for mange, mange bedrifter som er i en oppstartingsfase. Og så synes jeg det er skuffende at på tross av at Høyres leder Jan Petersen skriftlig i et brev til LO så sent som i august garanterte for fradraget for fagforeningskontingent – som er en fordel 1,5 millioner lønnstakere har, og som er et bunnfradrag, et minstefradrag, for veldig mange lønnstakere – har man altså i det første budsjettåret valgt å gå bort fra det Høyre skriftlig lovte, nemlig å øke dette fradraget. De har kuttet det med 900 kr, ja faktisk truet de med å fjerne det helt. Det har en dårlig sosial profil, men først og fremst er det jo et åpenbart og veldig urimelig brudd på et skriftlig løfte fra en partileder til landets største lønnstakerorganisasjon. Alle de andre lønnstakerorganisasjonene er også opptatt av det samme. Og det borger ikke for noe godt inntektspolitisk samarbeid når Høyre skriver én ting i valgkampen – lover det skriftlig – og så bare noen uker etterpå halverer fradraget og truer med å fjerne det helt. Det er dårlig inntektspolitikk, og det er dårlig fordelingspolitikk, for det er et minstefradrag for 1,5 millioner lønnstakere. Jeg mener også det er et problem det Regjeringen har gjort med forsvarsbudsjettet. Den beholder våre rammer, og strengt tatt skulle Arbeiderpartiet være glad for det. Problemet er bare at regjeringspartiene har forespeilet Forsvaret mange ekstra milliarder kr, og den alvorlige feilen vi gjorde med Forsvaret på 1990-tallet, var jo nettopp at stortingsflertallet lovte Forsvaret mange milliarder. Så baserte Forsvaret seg på det, lagde investeringsplaner, gjorde innkjøp og lagde en struktur basert på de løftene stortingsflertallet kom med – men så kom ikke pengene. Nå er regjeringspartiene i ferd med å gjøre akkurat det samme. Høyres landsmøte vedtok en resolusjon der de snakket om at Arbeiderpartiets forsvarspolitiske opplegg var å gå tilbake til det brukne geværs politikk og var en trussel mot landets sikkerhet. Det var altså et forsvarsopplegg basert på de bevilgninger og den strukturen vi la opp til, og nå har regjeringspartiene lagt opp til nøyaktig samme bevilgningsforslag. Problemet er bare at de har lovt så veldig mye mer. Det skaper usikkerhet, det skaper mangel på forutsigbarhet for Forsvaret, og derfor må regjeringspartiene bestemme seg. Det er denne mangelen på besluttsomhet, både i forhold til de store linjer om hvem man skal samarbeide med her i Stortinget, men også i mange enkeltsaker, som skaper problemer for den sittende regjering.