trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-16:
Jeg må bare innrømme at det er et forhold jeg personlig ikke har sjekket etter at jeg ble statsråd, så det må jeg få lov til å komme tilbake med et svar på. Men med min kjennskap til helseministeren og hans samvittighetsfulle oppfølging av alle tiltak som har med psykiske spørsmål å gjøre, vil jeg anta at det er i gjenge. Jeg vil imidlertid ikke svare før jeg har sjekket det, og vil komme tilbake på egnet måte til representanten Storberget med det.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-01-16:
Eg vil stille følgjande spørsmål til helseministeren: «Etter at staten overtok sjukehusa frå 1. januar 2002, har ansvaret for drift, funksjonsfordeling og ressursforvaltning blitt overført til dei ulike regionstyra for helseføretaka. I Møre og Romsdal har det vore brei politisk semje om å oppretthalde dei fire sjukehusa i Volda, Ålesund, Molde og Kristiansund. Har helseføretaka også myndigheit til å leggje ned sjukehus, eller er det Stortinget, og berre Stortinget, som har denne myndigheita?»
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-01-16:
Eg vil takke statsråden for svaret. Etter den grundige utgreiinga han kom med, tolkar eg statsråden slik at det er fullt mogleg for føretaka å gjere vedtak om å leggje ned sjukehus. Ikkje minst i mitt eige heimfylke, Møre og Romsdal, har ulike innspel frå helseføretaka vekt oppsikt. Vi har eit samla fylkestingsvedtak som har sagt det som står i hovudspørsmålet mitt, mens styret i Helse Nordmøre og Romsdal har gjort vedtak om å greie ut eit alternativ som inneber felles sjukehusløysing for Nordmøre og Romsdal. Eg synest det er svært viktig at statsråden kjem med denne avklaringa. Gangen i det er jo at styret først kjem med ei anbefaling som det sender vidare til regionstyret, i helseregion Midt-Norge i dette eksemplet, og at avgjersla då blir gjord der. Ei anna sak eg finn uklar ved desse helseføretaka, er forholdet til offentlegheitslova. Gjeld ikkje lova om offentlegheit for dei statlege føretaka?
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-01-16:
Eg takkar for tilleggssvaret. Dette betyr at styret kan gjere økonomiske disposisjonar som betyr nedlegging i praksis, og at helseministeren då kan gå inn og overstyre det som helseføretaket anbefaler. Stortinget la i budsjettet for 2002 inn midlar til å opne ei ny medisinsk avdeling ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal i Ålesund. Det er skapt stor usikkerheit om sjukehuset i Ålesund vil få desse midlane. Sjølv om styret for Helse Sunnmøre har vedtatt at ei ny avdeling skal opne 1. mars, er det avgjerande for både meg og fleire å få vite: Kven er det som bestemmer her? Når Stortinget har gjort eit budsjettvedtak, skal ikkje då Stortingets vedtak gjennomførast? Var det ikkje Stortinget som då i alle fall fram til 1. januar 2002 var den øvste myndigheita, eller kan føretaket i denne saka overstyre det vedtaket som er gjort av Stortinget?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-01-16:
Spesialisthelsetjenesten skal være under nasjonal politisk styring. Det innebærer at hovedlinjene i utviklingen vil være under Stortingets myndighet. Helseforetaksloven er basert på dette prinsippet, og loven angir bl.a. forhold som skal besluttes av Stortinget, slik som salg av sykehus. Innenfor de rammer som nasjonale politiske organer trekker opp, er lovens system at spørsmål om nedleggelse av sykehus kan og skal avgjøres av de regionale helseforetakene. Spørsmålet er hvilket organ i foretaket som har kompetanse til å fatte slike beslutninger. I utgangspunktet er forvaltningen av foretaket lagt til styret. Det følger av helseforetaksloven § 28 første ledd, som lyder: «Forvaltningen av foretaket hører under styret som har ansvar for en tilfredsstillende organisering av foretakets samlede virksomhet.» Avgjørelser om foretaksstrukturen i helseregionene og nedleggelse av sykehus faller i utgangspunktet under «forvaltningen av foretaket». I helseforetaksloven § 30 er det imidlertid fastsatt: «Foretaksmøtet i regionalt helseforetak treffer vedtak i saker som antas å være av vesentlig betydning for foretakets virksomhet eller løsningen av fastsatte målsettinger eller oppgaver. Det samme gjelder andre saker som antas å ha prinsipielle sider av betydning eller som antas å kunne ha vesentlige samfunnsmessige virkninger.» Og i Ot.prp. nr. 66 for 2000-2001 heter det i merknadene til denne bestemmelsen: «Beslutning om nedleggelse av sykehus kan være et eksempel på vedtak som skal fattes av foretaksmøtet i regionalt helseforetak i henhold til bestemmelsen.» Nedleggelse av sykehus vil gjerne være en sak av vesentlig betydning, og som berører mange mennesker, slik at foretaksmøtet i det regionale helseforetaket må fatte beslutningen. Stortinget vil gjennom de årlige budsjettframlegg og i de nasjonale helseplaner som behandles her i salen, få et grunnlag for å trekke opp de politiske retningslinjene for spesialisthelsetjenesten.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-01-16:
Til det siste spørsmålet kan jeg svare bekreftende: Loven om offentlighet gjelder for de statlige foretakene. Når det gjelder spørsmålet om beslutningsmyndigheten, har jeg redegjort for det systemet som Stortinget har vedtatt, og de premissene som lå til grunn for beslutningen i Stortinget når det gjaldt helseforetaksloven. Men la meg understreke, siden det kanskje ikke kom klart nok fram, at spørsmålet om en eventuell nedleggelse av et sykehus etter mitt syn og etter dette systemet er et spørsmål av viktighet som må besluttes i det regionale foretakets foretaksmøte, og det er som kjent helseministeren som er foretaksmøte. Helseministeren vil selvfølgelig ikke avskjære seg muligheten for at det kan dukke opp slike spørsmål som er så prinsipielle at de bør forelegges Stortinget. Men slik er lovens system.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-01-16:
La meg presisere – siden representanten Øveraas hadde en utlegning av mitt svar som jeg ikke kjente meg helt igjen i: Spørsmål om eventuell nedleggelse av sykehus er en sak av viktighet som må behandles av foretaksmøtet. Det er helseministeren som er foretaksmøte i de regionale helseforetakene. Så til spørsmålet om utvidelsen av medisinsk avdeling i Ålesund. Jeg er kjent med den offentlige debatt omkring dette spørsmålet, og jeg vil understreke at selvsagt skal Stortingets vedtak gjennomføres. Her foreligger det ikke noe stortingsvedtak meg bekjent. Det foreligger en premiss i et budsjettforslag fra Stoltenberg-regjeringen. Den budsjettpremissen har vi gjennom tildelingsbrev til det regionale helseforetaket meddelt helseforetaket. På grunn av den uklarhet som har oppstått, har vi fra eiersiden tatt et initiativ til en dialog med det regionale helseforetaket for å finne ut av hvordan dette skal løses på en måte som tjener pasientene i regionen, og som er i samsvar med de føringer som ligger i budsjettet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-01-16:
En trygdemottaker skal ikke måtte akseptere at en konto med uttaksbegrensninger brukes til utbetaling av disse ytelsene. Etter § 3 i forskrift gitt 23. april 1999 kan mottakeren velge en annen utbetalingsmåte når kontoen har uttaksbegrensninger. Det samme gjelder når det er andre forhold som gjør det vanskelig å anvende kontoen som brukskonto. Foreløpig er det heller ikke slik at kontonummer som innhentes fra Skattedirektoratet, kan brukes uten å spørre mottakeren. Før jul i fjor skjedde det imidlertid lovendringer som tok sikte på å legge forholdene til rette for dette. Forutsetningen er at det gis orientering ved skatteoppgjøret om at kontonumrene registrert i Skattedirektoratet også kan bli brukt til trygdeutbetalinger. Regler om bruk av kontonumrene uten å spørre kan eventuelt bli gitt i inneværende år. For ordens skyld nevner jeg at mottakerne kan unngå problemet med sparekonti ved å opplyse om riktig kontonummer når de setter fram krav om ytelser. Det oppfordres til dette, og slike oppfordringer gis også til dem som var trygdemottakere da ordningen kom i 1999. Jeg nevner til slutt at trygdeetaten etter gjeldende regler ikke kan kreve at en trygdemottaker oppretter konto, selv om utbetaling til konto er den vanligste og jeg vil si mest ønskelige måten utbetalinger skjer på i dagens samfunn.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg vil få lov å stille følgende spørsmål til den ærede helseminister, som skal svare på vegne av sosialministeren: «Etter en lovendring i 1999 skal trygdeytelser utbetales til mottakerens bankkonto. Trygdekontoret mottar opplysninger om kontonummer fra Skattedirektoratet og kan uten brukerens aksept benytte disse til overføring av trygdeytelser. En del av de konti trygdekontoret får opplysning om, er ikke vanlige brukskonti, men har begrensninger på antall uttak pr. år, eller er fra brukerens side kun beregnet til sparing. Skal trygdemottakeren måtte akseptere at slike konti benyttes av trygden?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg takker hjerteligst for svaret fra helseministeren. Dette virker veldig positivt, for det er faktisk en rekke personer, særlig eldre, som ønsker å få utbetalt trygdeytelsen, som tidligere, via giro. Man føler bl.a. den sikkerheten det gir, eller man har faktisk ikke andre konti enn en eventuell sparekonto. Så svaret fra helseministeren er oppløftende, og jeg ser fram til at dette følges opp i framtiden på en skikkelig måte.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-16:
«Fiskeribladet meldte 28. desember 2001 at fleire fiskarar lot vere å prøve å kvalifisere seg for fiske på silda fordi beskjeden frå departementet var at fiske i 2001 ikkje ville bli tatt omsyn til i tildeling av kvotar. Då forskrifta for framtidig deltaking i sildefisket kom, viste det seg at aktivitet fram til 24. september 2001 hadde betydning likevel. Korleis meiner statsråden at fiskarane skal stelle seg til meldingane frå departementet i forhold til kvalifisering til fiske?»
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-16:
Eg takkar for svaret, men eg kan ikkje sjå at statsråden svarte på spørsmålet mitt. Eg tar ikkje stilling til realiteten i stenginga. Det er jo stenginga som skaper problem for departementet i tildeling av kvotar og når det gjeld å bestemme kva som er historiske rettar eller ikkje. Men det tar eg ikkje stilling til i spørsmålet mitt. Det eg spør om, er korleis statsråden meiner at fiskarane skal stelle seg til dei signala som kjem frå departementet, når rådet frå departementet er så klart at det ikkje er nokon vits i å prøve å opparbeide seg historiske rettar for å få kvote. Korleis meiner statsråden at fiskarane skal stelle seg til så tydelege signal?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-16:
Eg takkar for svaret. Vil det seie at når eg les i lokalavisa mi den 22. desember at departementet vurderer å lukke kystfisket etter sei, hyse og sild og samtidig presiserer at det ikkje er nokon vits i å prøve å opparbeide seg historiske rettar på desse i 2002, så er det ein garanti frå departementet, at det ikkje er nokon vits for fiskarane å opparbeide seg historiske rettar i 2002? Men utan å ta stilling til realiteten i saka, som eg er imot, prøver eg framleis å sjå saka frå fiskaranes synsvinkel, for eg innser at det sjølvsagt er vanskeleg å stengje eit fiske. Mitt andre oppfølgingsspørsmål – dersom eg kan få lov til det – er: Dersom Stortinget hadde ønskt å la fisket i 2002 telje i forhold til historiske rettar, innser då statsråden at dei signala som allereie er gitt frå departementet, faktisk utelukkar denne moglegheita, og at Stortinget er heilt utan styringsrett her?
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-16:
Dersom ein ønskjer ein levande kyst og eit levande kystsamfunn, og det gjer eg, er det nødvendig å syte for at fartøya kan tilby attraktive arbeidsplassar og gode vilkår. Det sikrar rekrutteringa. Skal ein gjere det, må også fartøya ha ei akseptabel lønsemd. For å få til det er det etter mi meining nødvendig å lukke fleire av dei viktige fiskeria i Noreg. Det er nemleg slik at for kvart fartøy som kjem inn i eit fiskeri, vil inntekta for dei som allereie er der, gå ned. Dersom ein har totalt opne fiskeri, risikerer ein at det kan bli så mange fartøy i fisket at det blir for lite fisk til kvart fartøy, og dermed vil ingen i prinsippet kunne drive lønsamt. Dette blir forsterka ytterlegare fordi kvoten og storleiken på totalbestandane varierer frå år til år. I år med god ressurstilgang vil ein kunne oppleve at det ikkje er så problematisk om det kjem inn nye fartøy. Men det vil bli meir problematisk dersom ein ser det i det lang løp, og i dei åra når kvoten totalt går ned, vil det ytterlegare forverre situasjonen for absolutt alle. Derfor er ei avgrensing i tilgjenget etter mitt skjønn nødvendig for å sikre driftsgrunnlaget for dei som er aktive i fisket, og dermed er det i fiskarane si eiga interesse. Eg ser at signala Fiskeridepartementet gav i februar 2001 om at deltaking i 2001 ikkje ville bli lagt til grunn for framtidig deltaking i fisket etter norsk vårgytande sild, kan ha medført at enkelte, trass i svært gode råstoffprisar, ikkje deltok i sildefisket i 2001. Departementet hadde i utgangspunktet tenkt å leggje aktiviteten i 1998, 1999 og 2000 til grunn for framtidig deltaking i kystfartøygruppas fiske etter norsk vårgytande sild. Under førebuingane av høyringsnotatet kom det ønske frå næringa om at dei som deltok i fisket for første gong i 2001, også måtte takast inn i den lukka gruppa. Dersom ein stilte krav om deltaking i eitt av åra 1998, 1999 eller 2000, ville om lag 590 aktørar oppfylle vilkåra for deltaking. Tal frå Fiskeridirektoratet viste at 40 nye fartøy deltok i fisket før 24. september 2001. Sidan så få hadde starta fisket i 2001, lytta Fiskeridepartementet til signala, og vi sette siste dato for deltaking til same dato som utsending av høyringsnotatet, den 24. september. 90 fartøy deltok i fisket for første gong etter 24. september 2001. For fartøy som ikkje deltok i fisket før denne datoen, er det opna for å gi dispensasjon til fartøy som vart kontraherte eller som har vore gjennom vesentleg ombygging før 1. september 2001. Det vil berre bli gitt dispensasjon til dei fartøya som kan dokumentere at sild var meint å vere ein vesentleg del av driftsgrunnlaget. Til no har direktoratet fått inn 55 søknader om dispensasjon. 50 er ferdigbehandla, 14 har fått avslag.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-16:
Som jeg sa i mitt svar, er det slik at de signalene som gikk ut fra departementet i februar for et år siden, kan ha medført at enkelte ikke deltok. Men jeg redegjorde også for prosessen videre, som viser at departementet har vist stor grad av imøtekommenhet ved å lytte til de signalene som kom fra fiskerne. Vi har altså åpnet for en dispensasjonsadgang også for dem som ikke deltok i fisket før etter 24. september 2001. På den måten åpner vi for at de som hadde tenkt å delta, men av ulike grunner ikke kunne fordi fartøyet var under bygging eller ombygging, skal kunne få dispensasjon. Jeg synes at det viser departementets og direktoratets velvilje – for å bruke det begrepet – at når det har kommet inn 55 søknader, har vi allerede behandlet 50 og kun 14 har fått avslag. Det betyr at vi har vist en stor grad av imøtekommenhet, og at vi har lyttet til fiskerne. Så jeg føler at vi på en god måte har forholdt oss til de signalene vi har sendt ut, og måten fiskerne har oppfattet dem på.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-16:
Jeg vil understreke at mitt svar gjaldt sildefisket, som det ble spurt om. Nå trekker man inn andre fiskerier – og der har vi saker ute på høring – men jeg skal altså forholde meg til det spørsmålet dreide seg om, nemlig norsk vårgytende sild. Og jeg understreker at det fisket ikke har vært lukket i 2001. Alle fiskerne på blad B kunne derfor delta i fisket. Fiskeridepartementet har valgt å følge rådene fra næringen og dermed åpnet for at deler av 2001 også kunne vært lagt til grunn for deltaking i den adgangsbegrensede gruppen. Så jeg føler at det som det spørres om, har vi imøtekommet i stor grad, og at det i næringen er stor forståelse for måten vi har håndtert det på.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-16:
Innledningsvis vil jeg på generelt grunnlag bemerke at de forhold representanten Andersen peker på, også involverer andre forhold enn brudd på råfiskloven. Omgåelser av regelverket medfører at det f.eks. ikke blir betalt produktavgift til Rikstrygdeverket. Ved ulovlig omsetning er det nærliggende å anta at kvotebestemmelsene vil kunne omgås som følge av at fangstene ikke blir registrert. Det er også et krav at kjøpere av fisk skal ha godkjente anlegg og være registrert i Fiskeridirektoratets register. Ordinære butikker vil derfor normalt ikke ha anledning til å kjøpe fisk direkte fra fiskebåter. Dette er begrunnet i hygieniske og kontrollmessige hensyn. Som fiskeriminister er jeg opptatt av å fremme verdiskapningen i norsk fiskerinæring. Førstehåndsomsetningen av fisk er underlagt råfiskloven, og det tilsier at all omsetning av fisk skal skje i regi av fiskesalgslagene. Slik er loven, og det må vi forholde oss til. Salgslagenes oppgave er kort sagt å organisere omsetningen av fisk på en best mulig måte. Systemet innebærer at myndighetene i liten grad legger seg opp i den løpende gjennomføringen av denne oppgaven. Det er derfor salgslagene som har best kunnskap om de lokale forholdene rundt om på kysten og best kan forvalte loven ut fra lovens intensjoner. Den ordning som følger av råfiskloven, forutsetter at salgslagene anvender sine fullmakter på en måte som utnytter markedsmulighetene og samtidig gagner næringen. Jeg og departementet følger virksomheten, og fra tid til annen har da også Fiskeridepartementet grepet inn og overprøvd vedtak som er fattet i salgslagene. Den overvåkingsmuligheten har vi fortsatt. En annen og svært viktig side ved råfisklovens system er den ressurskontrollen som følger på kjøpet. Loven sikrer at all fisk som omsettes i førstehand, blir veid og ført på sluttseddel. Sluttsedlene avgis til salgslagene, som sørger for at Fiskeridirektoratet får de samme opplysningene. Systemet innebærer at omsetningen utgjør den viktigste registreringen av uttaket fra havet. Denne ressurskontrollen er uvurderlig, også for denne delen av kysten som vi nå snakker om. Det er mitt inntrykk at fiskerne er fornøyd med den rådende ordningen. Ifølge en spørreundersøkelse som man nylig har gjort, ønsker flertallet av kjøperne å beholde råfiskloven. Jeg har derfor ingen intensjoner om å endre råfiskloven. Det er på den annen side ikke til hinder for at vi fra tid til annen må se på lovverket og tilpasse det i den grad utviklingen krever det. Men det er en annen diskusjon enn det den konkrete saken dreier seg om.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-16:
Jeg kan selvfølgelig ikke gjøre noe med overraskelsen. Men det burde ikke være ukjent at råfiskloven også har hatt positive virkninger, og i stor grad er fiskesalgslagene styrt av fiskerne selv. Når det gjelder den beskrivelsen som nå fremkommer, tror jeg ikke det er en oppfatning som deles av folk langs kysten, men det er nok mulig at det kan oppleves slik for enkelte. Jeg holder fast ved at vi i Sem-erklæringen, som ligger til grunn for denne regjeringens arbeid, har slått fast at råfiskloven er og skal være et egnet instrument i forvaltningen av fiskeressursene. Det gir salgslagene visse rettigheter, men det gir også fiskesalgslagene betydelige plikter. Og så lenge de oppfyller disse innenfor lovens intensjoner og på en smidig nok måte, ser jeg ikke fra departementets side grunn til å gripe inn. Men som jeg sa i mitt første svar: Departementet har grepet inn i salgslagenes praktisering fra tid til annen. Det er vi beredt til å gjøre når det kommer bedre dokumenterte overgrep enn det som det hentydes til her.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-16:
Jeg vil ikke være med på den litt lettvinte retorikken som det legges opp til her, men jeg syns at representanten Andersen overser at råfisklovens håndtering, som jeg var inne på, også har en ressursmessig side. Jeg er altså av dem som anser enhver omgåelse av lov- og regelverket knyttet til ressurs, som ressurskriminalitet og økonomisk kriminalitet. Det skal denne næringen ikke være bekjent av, og jeg er redd for at de anbefalinger som representanten Andersen her kommer med, ikke bidrar til å redusere den økonomiske og ressursmessige kriminalitet som det åpnes for hvis man ingen kontroll har.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Her går det fra sild til reker for statsråden. Jeg skal få stille følgende spørsmål til fiskeriministeren: «På Sørlandet har flere personer, både kjøpmenn, fiskebåteiere og privatpersoner, fått store bøter for å ha solgt og kjøpt reker direkte fra reketrålere. Flere bøtelagte nekter å godta foreleggene. Råfiskloven gir de offentlig godkjente fiskemottakene monopol på omsetning av fisk og skalldyr langs Skagerakkysten. Behovet for regelendringer er påfallende. Vil statsråden foreta seg noe for å myke opp i monopoltilstanden slik at salg av fisk og reker direkte fra båt blir mer lempelig?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Grunnen til at jeg fant det riktig å lufte denne saken med statsråden, er altså den åpenbare urimelighet som ligger i det rådende fiskeriregimet på Sørlandet. Mange med meg mener at det er noe riv ruskende galt med et regelverk som tillater at vi bruker fellesskapets ressurser på slike saker. Skagerakfisks rådende monopol på omsetning av fisk og skalldyr på Sørlandet er etter mitt syn i prinsippet hårreisende. Disse stivbente omsetningsreguleringene virker både uheldige og irriterende, og jeg vil si at nærmere et Kommunist-Norge er det vel vanskelig å komme nå i 2002. Det er en slags gammeldagse monopolsystemer som rammer både de næringsdrivende og forbrukerne. Det burde vært en politikers første oppgave å fjerne disse monopolene. Er det altså nå blitt god Høyre-politikk å forsvare næringsmonopoler og slike bransjemessige omsetningsprivilegier som vi her snakker om? Jeg bare undres. Jeg var overrasket over det defensive svaret statsråden gav meg.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg takker statsråden for svaret, men la meg få fortsette litt. For å beskytte dette uhørte monopolprivilegium lusker altså fiskerimonopolets folk i god gammeldags KGB-stil rundt i buskaset ved bryggekantene for å pågripe de stakkars fiskerne som måtte prøve å ta så mye som en bærepose reker i land på sin egen brygge. Først har man altså et apparat for regelrett spionasje og for å overvåke hvor fiskerne selger fangsten sin, og blir det observert ulovligheter, bruker man politiressurser på saken, og til sist kommer eventuelt domstolene inn i bildet. Dette er jo helt vilt, etter mitt syn, og jeg hadde forventet at statsråden hadde bebudet å foreta seg noe. Men som vanlig var det en oppramsing av det eksisterende regelverk, og det var et forsvar av det samme regelverket. La meg til sist få nevne at § 101 i Grunnloven slår fast at innskrenkninger i næringsfriheten ikke bør finne sted for noen. Og om ikke denne saken som vi her omtaler, nettopp representerer innskrenkninger i næringsfriheten, da vet ikke jeg, president!
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-01-16:
Jeg stiller følgende spørsmål: «Flyrutetilbudet fra Tromsø til Oslo er betydelig svekket ved at både SAS og Braathens har kuttet ut sine formiddagsruter. Dette får store konsekvenser for både Tromsø-området og for Finnmark. Kan det være aktuelt for statsråden å pålegge selskapene å ha et tilstrekkelig antall avganger til og fra områder av landet hvor avstandene er så store og hvor det ikke er alternative reisemåter, eller hva annet kan statsråden gjøre for å rette på denne uholdbare situasjonen?»
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-01-16:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg er veldig glad for at saken nå ser ut til å løse seg. Men det må være lov å spørre om selskapenes oversikt når rutekutt kan skje så tilfeldig og til så stor skade som tilfellet er her. Jeg undrer meg på om ikke selskapene forstår at sånt har betydning for en masse mennesker og næringsliv i store geografiske områder i landet vårt. Selv om dette nå rettes opp, har det allerede gjort skade, det må vi være klar over. Jeg har lyst til å spørre om statsråden vil gå nye runder med selskapene for å få dem til å gjøre noe med flyrutetilbudet internt i Nord-Norge, som også er dårlig lagt opp i forhold til de behov som næringslivet og innbyggerne har.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-01-16:
Jeg takker for at statsråden vil følge dette opp. Jeg må understreke at det ikke er antallet ruter alene som er avgjørende, men hvilken tid på dagen flyene går, slik at næringsliv og øvrig befolkning kan gjøre seg nytte av tilbudet og slipper store ekstraomkostninger som følge av dårlig ruteplanlegging. Så jeg takker statsråden for svaret og håper at man følger dette opp så fort som mulig.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Jeg er helt enig med representanten Arnesen i at flyrutetilbudet mellom Tromsø og Oslo ble svekket da både SAS og Braathens kuttet formiddagsrutene på strekningen ved årsskiftet. Jeg kan ikke akseptere et såpass mye dårligere ruteprogram for Tromsø, og dermed for hele Nord-Norge. Derfor har Samferdselsdepartementet vært i kontakt med SAS og fått løfte om en snarlig løsning ved at SAS vil sette inn en ny flyavgang på ruten i det aktuelle tidsrommet på formiddagen allerede fra 28. januar. Det at strekningen Tromsø–Oslo fikk en uforholdsmessig lang periode på dagen uten flyforbindelse, regner jeg som utilsiktet fra flyselskapenes side, noe også viljen til å sette inn en ny flyavgang på strekningen tyder på. Det er derfor etter min vurdering ikke grunnlag for å gå inn med statlige pålegg overfor flyselskapene som flyr på stamrutenettet, for å sikre et minste antall avganger. Jeg vil imidlertid nøye følge den videre utviklingen i saken, fordi dette er av stor betydning for folk og næringsliv i Nord-Norge.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Det kan virke litt underlig at denne situasjonen oppstod på denne ruten, men det har nok sammenheng med en litt spesiell situasjon rundt årsskiftet. Årsaken til at situasjonen med nedlagt formidddagsrute oppstod, var ifølge SAS at det ikke var koordinering mellom SAS og Braathens forut for rutekuttene, og at de dermed ikke visste om hverandres kuttplaner. Fordi rutekuttene ble planlagt før oppkjøpet av Braathens, ville en sånn type informasjonsutveksling også være i strid med konkurranselovgivningen. Det er forklaringen på hvorfor dette skjedde. Jeg er opptatt av at man skal ha gode flytilbud i denne landsdelen også. Jeg kommer til å følge nøye med på det som skjer framover på stamrutenettet, som er det vi snakker om her akkurat nå, fordi vi ser en konkurransesituasjon som er endret i forhold til tidligere.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Det er min oppgave å sikre rammevilkår innenfor de ulike transportsektorene som fører til en transportfordeling som er til det beste for samfunnet som helhet. Jeg vil derfor fortsette arbeidet med å se på om sektorenes rammebetingelser er de riktige i dag, herunder infrastrukturkapasitet og avgiftsbelastning. Jeg kan imidlertid ikke gripe direkte inn i godstransportmarkedet ved å gi pålegg om bedrifters valg av transportløsninger. Det arbeides kontinuerlig for å bedre vegstandarden for E6 på strekningen mellom Trondheim og Fauske. De viktigste prosjektene som pågår på den aktuelle strekningen Trondheim–Mo i Rana, er omlegging av vegen forbi Steinkjer og tunnel gjennom Korgfjellet. I tillegg vil det bli gjennomført en rekke mindre tiltak i Nordland med sikte på breddeutviding og forbedring av kurvatur for å kunne bedre framkommeligheten for tungtrafikken og dermed redusere risikoen for ulykker. CargoNet, NSBs nye godsselskap, har opplyst at de transportene representanten Ryan viser til, fram til nå har kommet fra Statoils gassanlegg i Sverige. Statoil har imidlertid besluttet å endre sin interne logistikk, noe som betyr at de vil ta gassen fra andre anlegg og ha et mellomlager nordøst for Trondheim. I tråd med St.meld. nr. 48 for 2000-2001 om NSB BAs virksomhet 2001-2003 er kombinerte transporter CargoNets satsingsstrategi. Den norske næringsstrukturen gir ifølge selskapet ikke grunnlag for et generelt tilbud på konvensjonell vognlast. Således er det heller ikke forretningsmessig mulig for CargoNet å tilby propangasstransportene i konvensjonelle vogner fra Trondheim til Mo i Rana. CargoNet har imidlertid vært i dialog med Statoil om en kombinert løsning, hvor semihengere/containere løftes på toget i Trondheim for transport til Mo i Rana. Det foreligger foreløpig ingen avklaring på dette, men i mine øyne ville det ha vært en god løsning, også for lokalsamfunnene langs den aktuelle fraktruten.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Trafikksikkerhet står meget høyt på agendaen i mitt departement. Derfor er det viktig når vi arbeider både innenfor vegsektoren og i forhold til jernbane, at nettopp trafikksikkerheten tas hensyn til. Så er også tilfellet når det gjelder den type transport av farlig gods som det er snakk om her. Derfor vil jeg når jeg arbeider fram planer og i det som jeg legger fram for Stortinget, hele tiden ha forholdet til trafikksikkerhet i bevisstheten. Derfor vil jeg også når vi skal tenke på rammevilkår for jernbanen, ha i fokus det som går på denne type trafikksikkerhet.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Jeg vil bare understreke igjen at trafikksikkerheten vil stå svært sentralt for meg framover. Jeg vil også minne om at CargoNet har vært og er i dialog med Statoil. Den dialogen vil jeg gjerne at de skal fortsette for å finne en god løsning.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Torsdag 3. januar fikk jeg anledning til å delta i lystenning på Domkirkeodden på Hamar ved en markering av vegtrafikkens ofre i Hedmark i det året vi nå har lagt bak oss. Det var en sterk opplevelse og en alvorlig påminnelse for meg om at vi aldri må hvile i arbeidet med å bedre sikkerheten på vegene. Hver og en som omkommer i trafikken, er en for mye. På de vegstrekningene i Hedmark som nå i høst har fått nedsatt fartsgrense, har 21 personer blitt drept og 15 meget alvorlig skadd de siste åtte årene. Videre er 44 personer blitt alvorlig skadd og 274 lettere skadd. Til sammen er altså 354 personer drept eller skadd på disse strekningene de siste åtte årene. Dersom vi kan gjøre noe med dette, vil det være et framskritt som betyr uendelig mye mer enn den ergrelse som representanten Bredvold gir uttrykk for. I Nasjonal transportplan er trafikksikkerhet det høyest prioriterte området. En visjon om ingen drepte eller varig skadde er framhevet. Reduksjon av fartsgrensene på ulykkesbelastede vegstrekninger er ett av mange tiltak som nå gjennomføres for å bedre trafikksikkerheten på vegene. De nye fartsgrensene innføres i hovedsak på steder hvor det ikke nylig er gjennomført eller skal gjennomføres andre større trafikksikkerhetstiltak. På denne bakgrunn utarbeidet Vegdirektoratet nye kriterier for fartsgrenser utenom tettbygd strøk, og disse kriteriene ligger til grunn for den justering av fartsgrensene som ble foretatt i høst. I Hedmark er det på grunnlag av disse nye kriteriene gjennomført fartsgrensereduksjoner på stamvegnettet. 30 km har fått nedsatt fartsgrense fra 90 til 80 km/t. Videre har 32 km fått nedsatt fartsgrense fra 80 til 70 km/t, hvorav 13 km bare har redusert fartsgrense om vinteren. Vegkontoret i Hedmark har gjennomført målinger som viser en fartsreduksjon på 3–5 km/t etter nedsettelsen av fartsgrensene. Foreløpige fartsmålinger i Oppland og Telemark etter tilsvarende fartsgrensenedsettelse viser også en fartsreduksjon på 3–7 km/t. Forskning viser at det er en klar sammenheng mellom fart og ulykker, særlig alvorlige ulykker. Beregninger utført av Vegdirektoratet tyder på at fartsgrensenedsettelsen som nå er foretatt, vil spare 10–15 liv i året. Et tilsvarende spørsmål knyttet til fartsgrensenedsettelse i Sør-Trøndelag ble stilt i Stortingets spørretime 7. november 2001 av representanten Christopher Stensaker. Jeg vil derfor også vise til de svar jeg gav da, for jeg har ikke endret holdning siden den gang.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Jeg kan vise til en lang rekke med ulike tiltak som har vært benyttet og som benyttes, og som senest ble diskutert i forbindelse med behandlingen av budsjettet, som går på trafikksikkerhetstiltak. Det går på enkelttiltak, fra enkelte utbedringer av vegstrekninger til investering i ny veg og andre typer tiltak. Derfor er det en lang rekke tiltak og virkemidler som både vurderes og brukes i de ulike sammenhenger. Så lenge vi har et begrenset budsjett å forholde oss til, må vi prioritere de tiltakene vi har tilgjengelig, og vi må ta i bruk de tiltakene som kan være mest aktuelle, og som gir størst effekt der og da. I denne sammenheng har fartsreduksjoner vist seg å være et nyttig tiltak som man kan ta i bruk, og det har vi valgt å gjøre.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Den tolkningen at fartsreduksjon er det viktigste virkemidlet, får stå for representantens egen regning. Stortinget forholder seg hver høst til et budsjett hvor man kan gjøre sine prioriteringer, og de prioriteringene som er gjort, er et resultat av Stortingets behandling både av Transportplanen og av budsjettet. Så jeg oppfatter det slik at det er rimelig stor enighet om at disse prioriteringene skal gjøres på den måten som man har valgt.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Kravene i konsesjonen til Posten om tilgang til og tilbud av leveringspliktige tjenester i alle deler av landet skal oppfylles, også etter overgang fra postkontor til Post i Butikk. Dette er en helt klar forutsetning for omleggingene i Postens ekspedisjonsnett. Posten og ikke minst Post- og teletilsynet som tilsynsorgan på postområdet skal påse at så skjer. Posten opplyser at de holder fast ved at det etter omleggingen skal være minimum 1 500 poststeder i hele landet, hvorav minimum 300 Posthandel, slik det er opplyst i stortingsmeldingen om omlegging av Postens ekspedisjonsnett. Ved at det på landsbasis etableres om lag 200 flere nye poststeder enn det legges ned, og at Post i Butikk vil tilby lengre åpningstider enn vanlige postkontorer, vil omleggingen totalt sett gi folk bedre tilgjengelighet til Postens leveringspliktige tjenester. Postens totale tjenestetilbud vil imidlertid reduseres i områder der postkontor erstattes av Post i Butikk, siden tilleggstjenester som bl.a. mer avanserte banktjenester og salg av billetter ikke tilbys ved slike poststeder. Bakgrunnen for Postens vedtak om å erstatte 40 postkontor med Post i Butikk i tillegg til det som opprinnelig var vedtatt i 2001–2002, er selskapets behov for ytterligere kostnadsreduksjoner i ekspedisjonsnettet. Jeg har stor forståelse for at de berørte kommunene reagerer på at de opprinnelige planene for det framtidige postkontornettet er blitt endret. Posten har opplyst at de berørte kommunene er invitert til en dialog om omleggingen, og de er bedt om kommentarer og synspunkter innen 6. februar. Endelig beslutning vil først bli tatt etter at innspillene fra kommunene er vurdert. Innenfor de krav som er satt i konsesjonen, er det Posten selv som til enhver tid må vurdere hvor det skal være henholdsvis egendrevet postkontor eller Post i Butikk. I henhold til konsesjonen skal det imidlertid være minst ett fast ekspedisjonssted i hver kommune, med mindre Post- og teletilsynet har gitt dispensasjon, slik at selskapet fortsatt vil være representert i alle landets kommuner. Posten har tidligere opplyst at ingen ordinære postkontor vil bli lagt ned før en alternativ betjeningsform er etablert i området, som Post i Butikk/Post i Offentlig servicekontor. Jeg forutsetter derfor at Posten på de stedene hvor postkontoret er nedlagt, har sørget for at kundene fortsatt har god tilgang til leveringspliktige tjenester gjennom alternative betjeningsformer.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Det ligger rimelig klare føringer gjennom konsesjonen på hvilke oppgaver Posten skal ha. Det har også kommet rimelig klare signaler fra Stortinget om hva man ønsker med Posten – signaler som går på service og tilgjengelighet for folk. Jeg tar med meg de innspillene som kommer, og jeg kommer til å be Post- og teletilsynet om å følge nøye med på at disse blir fulgt. Det er, slik jeg opplever det, Post- og teletilsynets viktige oppgave i denne sammenheng.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Jeg kan ikke gå inn i forhold som gjelder dette konkrete postkontoret, men staten bruker hvert år over 300 mill. kr på kjøp av posttjenester for at man skal sikre gode tilbud for folk rundt om i landet. Når det gjelder denne konkrete saken, vil jeg sørge for at Post- og teletilsynet ser på om disse tjenestene er ivaretatt på den måten de skal.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Jeg viser til mitt svar på spørsmål 12 fra representanten Arnesen, hvor jeg redegjorde for at saken med formiddagsruten mellom Tromsø og Oslo nå har funnet sin løsning. Samferdselsdepartementet går i dag inn og kjøper flyrutetjenester etter anbudsutlysing på deler av kortbanenettet, der lite trafikkgrunnlag gjør det ulønnsomt for flyselskapene å drive kommersielle ruter. Staten finansierer på denne måten allerede i dag et omfattende nettverk av flyruter i Nord-Norge som sikrer landsdelen god transportstandard. Jeg ser ikke at det er grunnlag for å gå inn med anbudsordning på denne eller andre flyruter på stamrutenettet nå.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Som jeg sa i mitt svar, ser jeg ikke grunnlag for å gå inn med en anbudsordning på den flyruten vi snakker om her, mellom Oslo og Tromsø, i den situasjonen som er nå. Staten kjøper tjenester på deler av kortbanenettet og er på den måten inne og sørger for at det er et akseptabelt transporttilbud i denne landsdelen. Jeg er helt enig i at det er viktig både for folk flest som bor der, og ikke minst for næringslivet og utviklingen i området. Det er nettopp derfor vi bruker så mye penger som vi gjør, hvilket er helt riktig, på å kjøpe flytjenester i Nord-Norge.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-01-16:
Jeg kan forsikre at jeg følger nøye med på det som skjer innenfor flymarkedet, både på det området hvor staten er inne og kjøper tjenester, og på de områdene hvor vi har konkurranse. Nå er det slik at konkurransen er blitt redusert den senere tid, og det gjør det spesielt viktig å følge med på hva slags rutetilbud man har. Da er det begrenset i hvilken grad samferdselsministeren kan gripe inn, men jeg kan i alle fall forsikre at samferdselsministeren vil holde nøye øye med hvordan flyrutetilbudet utvikler seg i Nord-Norge.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg ønsker å stille samferdselsministeren følgende spørsmål: «I Hedmark har flere veistrekninger fått redusert hastigheten fra 80 til 70 km/t, til ergrelse for mange trafikanter, både private og næringslivet. Synes statsråden det er riktig med denne reduksjonen når man samtidig er klar over at dette ofte er veistrekninger som fra før har den beste veistandarden samt et godt vedlikehold av vinterveiene og, ikke minst, er en av våre viktigste transportveier?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg dessverre ikke var noe særlig imponert over, i og med at statsrådens svar vel kunne forstås slik at det kun er fart som dreper eller skader trafikantene. La det ikke være den minste tvil om at enhver som omkommer i trafikken, enten det er i Hedmark i andre steder, er en for mye. Der er vi enige. Men det kan da ikke være slik at statsråden er av den oppfatning at det kun er farten som dreper, og at hun ønsker seg tilbake til den tiden da det måtte gå en foran ethvert kjøretøy og rope: Her kommer det en bil! Altså at så lenge vi reduserer hastigheten, reduserer vi også antall skadde. Vi kan da vel ikke gå tilbake til den tiden da farten var det eneste. For det er så mye annet vi heller kan gjøre, og i en avis fra Hedmark står det følgende: «Elendig vei skyld i mange ulykker». Det må altså være andre ting også som er med på å øke antall skadde. Vil statsråden se på andre ting enn bare fartsbegrensninger?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg takker statsråden for svaret, som viser at hun ser andre muligheter enn bare å redusere farten – i hvert fall velger jeg nå å tolke henne dit hen – men at hun ser på fartsbegrensning som det viktigste. På det punktet er jeg rimelig uenig, for jeg mener at vi må prioritere våre veier på en helt annen måte. Vi må gi mer penger til vedlikehold, vi må gi mer penger til utbedring, slik at vi får veistrekninger som det er trygt å kjøre på, selv om en eventuelt kjører i 80 km/t. 80 km/t er ikke direkte fort i dag, med den veistandarden og bilstandarden vi har. Når man reduserer farten fra 80 til 70 km/t, skaper man noe irriterte bilister, som i sin irritasjon skaper nesten-ulykker. Jeg går ut fra at når statsråden i sitt svar sier at dette vil spare 10–15 liv i året, kan det ikke bare være i Hedmark. Det må være i hele landet – det kan misforstås. At andre representanter har tatt opp tilsvarende spørsmål, om Sør-Trøndelag, må jo også vise viktigheten av dette. Jeg vil be statsråden sørge for forskning på hvor mye dårlig veivedlikehold eller manglende utbedring har å si for antall skadde og døde.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-16:
«Posten erstatter ytterligere 40 postkontor med flere enn 50 Post i Butikk i kommende halvår. Dette rammer flere distrikter hvor det tidligere er signalisert at postkontoret skulle opprettholdes. Det er også fremmet forslag om nedleggelse der det ikke er butikker som kan ivareta tjenesten for brukerne. Dette gir ikke økt tilgjengelighet og service. Hvordan vil statsråden sørge for at tilbudet for brukerne blir opprettholdt?»
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-16:
Jeg kan nevne et eksempel fra Østfold som på en måte er et argument mot det statsråden nå sier. Det er ett år siden Posten på Jeløy ble oppgradert til samme status som hovedpostkontoret i Moss. Det betjener 12 000 innbyggere, og det fins ingen butikk med samme sentrale beliggenhet. I det området hvor den tiltenkte Post i Butikk skal ligge, har politikerne i Moss nå bestemt at et kjempeområde skal bygges ut av OBOS. Forutsigbarheten for ansatte og kunder er ikke til stede. Mener statsråden det er greit at posttjenestene styres med en så stor grad av uforutsigbarhet?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-16:
Statsråden sa i stad at dette ikke var helt bestemt, men det postsjefen i Østfold sier til avisene, er at den endelige beslutningen er tatt i denne saken. Han begrunner det med at det økonomiske bildet har snudd så raskt at man har vært nødt til å gjøre disse grepene og endringene, og at det er budsjettet for 2002 som er bakgrunnen for det som nå skjer. Vil statsråden se på dette på nytt, slik at innbyggerne får de posttjenestene de har krav på? Statsråden har egentlig svart på det, men jeg ønsker et mer konkret svar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-01-16:
Eg skal få stilla følgjande spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Grunngjevinga for å oppretta det domstolliknande organet Utlendingsnemnda var å tilretteleggja for ei grundigare sakshandsaming og å styrkja rettstryggleiken ved ankesaker. Lekfolk, mellom anna, med erfaring frå humanitære organisasjonar vart oppnemnde som nemndmedlemmer. Asylsøkjarar skulle ha høve til personleg frammøte for å supplera skriftlege opplysningar. Kva vil statsråden føreta seg for å sikra at nemnda fungerer etter intensjonen?»
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-01-16:
Bakgrunnen for mitt spørsmål er nettopp oversikta over UNE sitt arbeid dei elleve fyrste månadene. I Senterpartiet er vi ikkje utan vidare nøgde med administrativ avgjerd i 90 pst. av ankesakene. I Innst. O. nr. 42 for 1998-99 understreka fleirtalet at nemndleiar har høve til behandling på eiga hand i kurante saker. Det er brukt uttrykket «kan-regel». Det er sagt at den skal nyttast med varsemd. Vi meiner det er oppsiktsvekkjande at asylsøkjarar har fått innvilga høve til personleg frammøte i berre 6 pst. av sakene. Stortinget har i same innstilling sagt: «… i asylsaker skal den klare hovedregelen være at en anmodning om å få møte blir imøtekommet. Det samme bør gjelde i asyllignende saker, og adgangen til personlig fremmøte bør være lettere jo større konsekvenser sakens utfall har for søker.» Vil verkeleg ikkje statsråden ta Stortingets intensjon, slik den her er uttrykt, på alvor?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-01-16:
Det er rett som statsråden seier. Intensjonane frå Stortingets side er understreka og skal vera både grundigare saksbehandling og styrkt rettstryggleik. Vi i Senterpartiet har med uro merka oss at både advokatar og organisasjonar, som f.eks. NOAS, har uttrykt bekymring i forhold til korleis Utlendingsnemnda i dag fungerer. Det er òg kjent at rekrutteringa til nemnda skjedde med vesentlege innslag både frå Justisdepartementet og Utlendingsdirektoratet. Altså kan ein vera i ein situasjon der ein i nokre tilfelle snakkar meir om å flytta kontor enn å endra og føreta ei grundigare saksbehandling. Vi er glade for statsrådens engasjement for å sortera saker og rydda vekk såkalla grunnlause søknader, men det må ikkje gå ut over f.eks. alle dei som ved ein dialog med Utlendingsnemnda kunne få utdjupa si sak. Her har Utlendingsnemnda påviseleg ikkje følgt godt nok opp.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Så langt har ikke jeg grunnlag for å konstatere at nemnda ikke fungerer etter intensjonen. Saksbehandlingen har blitt mer åpen ved at lekmenn deltar i behandlingen av saker som byr på vesentlig tvil. Videre har Utlendingsnemnda etablert egen internettside med informasjon til klagere, nemndmedlemmer, advokater og media. Nemnda planlegger å legge ut en anonymisert praksisbase på Internett i løpet av første kvartal 2002. I tillegg har nemnda etablert god kontakt med frivillige organisasjoner på flyktning- og innvandringsfeltet. Utlendingsloven åpner for at utlendingssaker kan behandles på flere måter. Vedtak kan fattes i nemndmøte med personlig fremmøte, i nemndmøte uten personlig fremmøte, av nemndleder alene og i sekretariatet. Saker uten vesentlige tvilsspørsmål kan avgjøres uten nemndmøte, enten av nemndleder alene eller av sekretariatet. Det er nemndlederen selv som bestemmer behandlingsformen i den konkrete saken. Ved utgangen av november 2001 hadde UNE behandlet vel 5 200 saker. Av disse var omtrent 3 800 asylsaker. I underkant av 300 saker er avgjort i nemndmøte med personlig fremmøte, litt over 200 i nemndmøte uten personlig fremmøte, ca. 2 800 av nemndleder og ca. 1 900 i sekretariatet. Dette viser at lekfolk har deltatt i avgjørelsen i ca. 500 saker. Tallet kan synes lavt i forhold til mengden. En årsak er at en del av de avgjorte asylsakene er vurdert som grunnløse, og de blir derfor avgjort av nemndleder eller delegert til sekretariatet. Ett eksempel på dette er Bulgaria-sakene. Nemnda har i tillegg avgjort mange saker fra personer fra Irak og Kosovo. Dette utgjør store grupper, og nemndbehandlingen i de første sakene har ført til at det har dannet seg en praksis i nemnda som gjør det unødvendig med nemndbehandling i senere og likeartede saker. Totalt har klagerne helt eller delvis fått medhold i ca. 8 pst. av sakene UNE har behandlet. Omgjøringsprosenten er naturlig nok høyest i de saker som har inneholdt vesentlige tvilsspørsmål, og disse behandles i nemndmøte. Prosentvis endres det omtrent like mange saker i nemndmøte uten personlig fremmøte som i nemndmøte med personlig fremmøte, ca. 40 pst. av sakene. Jeg vil ellers nevne at det er iverksatt ekstern evaluering av Utlendingsnemnda som skal være ferdig ved årsskiftet 2002–2003, med en delrapport i begynnelsen av dette året. Temaer for evalueringen er rettssikkerhet, herunder ivaretakelse av likhetsprinsippet, tilliten til Utlendingsnemnda, effektivitet og saksbehandlingstid i nemnda og departementets styring av fagfeltet etter opprettelsen av Utlendingsnemnda. Jeg vil avvente rapportene fra evalueringen før jeg vurderer om det er grunn til å foreta endringer i forhold til dagens ordning.