Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Takk for en interessant og reflektert interpellasjon og et grundig og klokt statsrådsvar. Sammenlikninger, og dermed rangeringer, er som alle har vært inne på så langt, noe som helt sikkert er kommet for å bli, i en verden der studenter, lærere og forskere og alle som er ute etter og etterspør kunnskap og forskning, har behov for å orientere seg i det globale bildet. Slik sett er dette med sammenlikning allerede i gang. Stadig flere vil framover ha behov for slike sammenlikninger, enten vi liker det eller ikke, for å si det på den måten. Det er noe fascinerende enkelt, særlig når det blir tall, kolonner og slike tallfestinger, ved å foreta slike sammenlikninger. Det er jo ikke feil at dette kommer opp, men det er viktig – som flere har vært inne på – at slike tallfestinger, slike beskrivelser og dermed slike rangeringer for det første alltid er bygd på skjønn, bak tallene ligger skjønn, og de fokuserer bare på en del av den totale aktiviteten som vi vil at slike institusjoner skal drive på med – altså: den totale nytten av slik undervisning og forskningsaktivitet som foregår på slike institusjoner. Dermed er dette akkurat som når det gjelder PISA-undersøkelsen og den tilhørende debatten: Den er interessant, og slike undersøkelser vil bli stadig bedre på det de undersøker. Og så er den på grensen til uinteressant i det den ikke undersøker, og det den ikke måler. Slik vil også være status for de undersøkelser som vi sammenlikner her i dag. Sjøl ser jeg stadig vekk fram til Fagerbergutvalgets rapport om forskningens nytte. Jeg tror den, sammen med det pågående arbeidet som statsråden viste til når det gjelder vurdering av undervisningskvalitet, vil gi oss et godt grunnlag for å drøfte det som på mange måter er tema her i dag også, nemlig forskningskvalitet, videre framover – både hvordan vi står i det globale bildet, og, ikke minst, når det gjelder hva som foregår på vår hjemlige arena. Når jeg gleder meg til den rapporten og den debatten, har det også sammenheng med at jeg tror vi absolutt trenger en gjennomgang av våre egne incitamentsystemer. For publisering og referering er viktig, og ikke minst stas, for den forskeren og det forskningsmiljøet som kommer godt ut av et slikt publiserings- og refereringsfokus, men først og fremst er dette noe som er nyttig for det vi gjerne kaller grunnforskning, eller vitenskap for vitenskapens egen del, og – til en viss grad – anvendt forskning. Store deler av den forskninga som vi setter stadig mer pris på, synes jeg er viktig for den totale verdiskapinga i samfunnet, ikke minst den forskninga som er viktig for å komme opp med ny kunnskap inn i viktige politiske beslutningsprosesser, som f.eks. utvikling av skolesystemet vårt, det å løse klimaspørsmålet, energiutfordringene osv. – publisering og referering er mindre egnet til å gi et totalinntrykk av nytteverdien av den typen aktivitet. Til slutt er det interessant, syns jeg, at vi stadig vekk i ulike debatter kommer fram til en liten forskjell her i salen mellom posisjon og opposisjon, der opposisjonen ber om sterkere tydelig statlig styring fra oven, mens vi rød-grønne i stor grad setter pris på at det skjer litt nedenfra – at det er institusjoner som fritt, gjennom å bli stimulert av regjeringa, utvikler seg sjøl. Det er en forskjell her i synspunktene våre som jeg tror skyldes en posisjon–opposisjons-debatt mer enn en ideologisk debatt. Andre, som sitter utenfor denne salen, vil kanskje synes vi burde ha kommet motsatt ut i slike debatter.