Øyvind Halleraker (Høyre), 2002-06-11:
I dag behandler Stortinget en av de kanskje viktigste sakene innenfor det miljøpolitiske området på lang tid. Jordens livsmangfold er jo selve grunnlaget for menneskets eksistens, for verdiskaping, livskvalitet og velferd. Vårt biologiske mangfold på kloden er utviklet over lang tid gjennom en stort sett naturlig utvikling. Dette er en dynamisk prosess som nødvendigvis innebærer at noen arter forsvinner, og nye kommer til. I Norge regner vi med at 130 plante- og dyrearter har forsvunnet de siste 150 årene. FN påpeker at det globale tapet av arter er urovekkende og såpass omfattende at det etter hvert vil kunne undergrave grunnlaget for en bærekraftig utvikling. Det er det ingen av oss som ønsker, selvfølgelig. St. meld. nr. 42 for 2000-2001 viser at skiftende regjeringer tar dette på alvor. Stoltenberg-regjeringen fremmet meldingen, og Samarbeidsregjeringen viderefører den politiske prosessen. Arbeidet med saken i komiteen har også vist at det hersker stor grad av enighet om hovedspørsmålene. Alle partier er innforstått med at dette krever en helhetlig kunnskapsbasert politikk som bare kan oppnås gjennom forpliktende samarbeid der alle sektorer og interessegrupper deltar. Stortingsmeldingen trekker opp denne politikken, en samlet komite ser alvoret i de viktige spørsmålene, og innstillingen viser at det med enkelte små unntak er enighet om hovedkonklusjonene i meldingen. Og det er gledelig, for slike fundamentale spørsmål som denne saken reiser, er tjent med en felles forståelse og enighet om både dagens ståsted og vegen videre. En hovedkonklusjon er at det skal etableres et nasjonalt program for kartlegging og overvåking av artsmangfoldet gjennom bl.a. opprettelsen av en artsdatabank. Kunnskap om hva som bør vernes, er den viktigste forutsetningen for et effektivt vern. Meldingen og tiltakene som anvises, er Norges forpliktende oppfølging av FN-konvensjonen om biologisk mangfold, med utgangspunkt i Rio-møtet for ti år siden. Dagens stortingsbehandling er ikke noe hvileskjær eller endelig mål i så måte, den er snarere tvert imot et klart signal fra Stortinget om å konkretisere arbeidet i forvaltningen, i nært samarbeid med næringene og andre som berøres av tiltakene. Men dette er også et godt utgangspunkt for det forestående FN-toppmøtet i Johannesburg om bærekraftig utvikling. Det ståsted som Stortinget tilkjennegir gjennom behandlingen av denne meldingen, gir Regjeringen muligheter til å spille en offensiv rolle for å bidra til å flytte noen merkesteiner i det biologiske mangfoldets interesser og forståelse. Selv om denne meldingen i stor grad handler om hvordan man i forvaltningen skal organisere seg for å nå ideelle miljøpolitiske mål, vil jeg trekke fram betydningen av organisasjonenes og næringenes bidrag til at målene kan nås. Organisasjonene innenfor dette fagområdet besitter en verdifull kompetanse som forvaltningen vil ha stor glede av i det videre arbeidet. Jeg vet at statsråden lytter interessert til kloke innspill og betraktninger, derfor vil det ikke overraske meg om Regjeringen også på dette fagområdet vil utveksle og utvikle sin videre politikk i en konstruktiv dialog mellom frivillig og forvaltningsbasert kompetanse. Når det gjelder det utøvende næringslivet, er det særlig primærnæringene som er opptatt av biologisk mangfold og naturens bæreevne for ressursutnyttelse og økonomisk avkastning. Ingen kjenner bedre naturens følsomhet og generøsitet enn de som er avhengig av den i sitt daglige levebrød. Tenk bare på langsiktigheten som ligger i generasjonsperspektivet i skogbruket. Dagens skogbruker, hennes far og farfar har odlet og dyrket fram den spiren til verdiskaping som ble sådd for kanskje 70–80 år siden, og som er dagens brukers fortjeneste. Dette er et avkastningsperspektiv som stiller de fleste andre, ofte utålmodige avkastningskrav i skyggen. Derfor må vi ha god dialog med næringen innenfor barskogvern når storsamfunnet av hensyn til og med ønske om å sikre biotoper og artsmangfold gjør dette nødvendig. Ingen er tjent med et høyt konfliktnivå på disse spørsmålene, og komiteens anvisninger om makeskifte, aktiv anvendelse av statens skogeiendommer i denne sammenheng samt minnelige ordninger er alvorlig ment. Avslutningsvis vil jeg som saksordfører takke mine komitekolleger for et svært konstruktivt og interessant samarbeid. Jeg har opplevd at hver især gjennom sine bidrag, som selvfølgelig har politiske nyanser – det skulle da bare mangle – har bidratt til at Norge ligger i forkant når verdenssamfunnet møtes igjen etter ti år for å diskutere disse spørsmålene.