Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Dette er en historisk dag. Det er første gang vi har en så helhetlig gjennomgang av barnevernet. Og som saksordfører vil jeg berømme mine kolleger for et meget høyt engasjement på dette området. Diskusjonene har gått høyt, og det er mange temaer som er blitt løftet opp i komiteens arbeid med meldingen. Det viser at komiteen har et like stort engasjement for denne saken som det både Kristelig Folkeparti og Regjeringen har. Det er også gledelig å registrere at Stortinget har samlet seg om det aller meste i denne meldingen. Det er etter min mening viktig med et barnevern som er bredt politisk forankret, og som har legitimitet i befolkningen. Meldingen beskriver over 70 tiltak, og i tillegg har komiteen kommet med noen til. Stortingsmeldingen beskriver litt historikk, en del om nåtiden, men først og fremst visjoner og konkrete tiltak for det videre arbeidet i barnevernet. Fokuset i barnevernet har endret seg fra å ha foreldrene i sentrum til nå å ha et barns beste-perspektiv i alt barnevernet gjør. La meg først få kommentere dagens nyheter i NRK om at barnevernet i Norge melder fra om vesentlig færre voldssaker til politiet enn f.eks. barnevernet i Sverige gjør. Jeg vil be statsråd Dåvøy også her, som hun har gjort i andre saker, om å handle. Vi kan ikke akseptere at vold eller andre overgrep mot barn ikke blir påtalt og etterforsket. Dette kan ha sin rot i en profesjonsskepsis som finnes på noen områder i dette landet. Meldingen beskriver at det finnes store mørketall, og vi krever handling. Så til meldingen: Hovedkonklusjonen i meldingen er at til tross for en positiv utvikling de senere årene har vi enda et stykke igjen før vi kan si at barnevernet er den sentrale støttespilleren for utsatte barn og unge og deres familier som vi ønsker at barnevernet skal være. Noen av de grepene som vi tar i denne meldingen, vil være gode skritt på den veien. Statsråd Dåvøy oppsummerer i en artikkel i Dagbladet fire problemstillinger for barnevernet: 1. Barnevernet kommer for sent inn til å kunne yte god nok hjelp.2. Samarbeidet med andre etater og hjelpetjenester er ikke godt nok.3. Barnevernets legitimitet i befolkningen er for lav.4. Det er for liten politisk bevissthet og for lite engasjement rundt barnevernets arbeid i kommunene. Disse fire punktene har ført fram til Regjeringens fire mål for dette området: 1. Tiltak må settes inn før, og nærmere familiene. Tidlig intervenering eller forebygging er særdeles viktig.2. Koordineringen mellom etater som arbeider med barna, må styrkes. En koordinering av forebyggingsinnsatsen eller de tidlige tiltakene må fungere bedre, særlig for utsatte barn og unge.3. Barnevernets legitimitet i befolkningen må styrkes, både blant barn og foreldre, og blant yrkesgrupper.4. Lokale politikere må trekkes mer inn i diskusjoner om barnevernets disposisjoner og arbeidsmåter og få mulighet til å påvirke valgene i forhold til forebyggende innsats for utsatte barn og unge i deres kommune. La meg først understreke at foreldre har hovedansvaret for barn. De er normalt den viktigste ressursen barnet har. Barn har godt av foreldre. Men når foreldrene svikter, eller kommer til kort, trenger både barn og foreldre hjelp. Barn kan imidlertid ikke bare karakteriseres som barn av foreldre. De er også samfunnets innbyggere og nasjonens framtid. Likevel er en av de grunnleggende grunnverdiene forankret i det biologiske prinsipp. Retten til å starte familie er godt forankret i FNs menneskerettigheter. Barnerettighetene sikrer barnet rett til å kjenne sitt biologiske opphav, til å få omsorg fra dem og ikke vilkårlig bli skilt fra sine foreldre. Å bli skilt fra sine foreldre oppleves som et traume for de aller fleste barn. Det er ikke mulig å sette opp enkle kriterier til bruk i enkeltsaker når en skal vurdere hvor mye som skal til før det er akseptabelt og forsvarlig å bryte båndet til biologiske foreldre. Dette krever et godt faglig barnevern med høy kompetanse og med muligheten og evnen til å bruke skjønn. Det arbeidet som barnevernsarbeidere gjør i dag, har på mange måter imponert meg. Det legges enorme menneskelige ressurser ned i å gjøre hverdagen til barn og familier bedre. På komiteens reiser har vi møtt noen av disse arbeiderne. Det er mennesker som ikke bare jobber profesjonelt, men de gir av seg selv som medmennesker. Det er de som gjerne kan få telefonen når viktige ting skjer i et barns liv senere. Jeg føler behov for å understreke dette, for medias framstilling av enkelte saker gir ofte et skjevt bilde av totaliteten i barnevernet. Det er viktig at barnevernet bevisstgjør seg selv på åpenhet så langt det er mulig. Komiteen støtter derfor arbeidet med å gjøre fylkesnemndene åpnere. Avmystifiseringen av barnevernet er viktig for å styrke dets stilling. Men hvis vi ser på tall fra Statistisk sentralbyrå, lurer jeg litt på hvem det er som har størst mistillit til barnevernet. Bare 3 pst. av bekymringsmeldingene kommer fra barnehager, bare 5 pst. fra helsestasjoner, 11 pst. fra skolen, mens hele 25 pst. kommer fra foreldrene selv. Da stiller jeg meg litt undrende til at SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet ønsker at det skal være helsestasjonene som skal ha et koordinerende ansvar. Det må jo bygge på liten kunnskap om barnevernet når det ikke kommer flere meldinger fra helsestasjonene. Barnevernet har et problem i at de ikke har vært synlige på samarbeidsarenaene, men det aner meg at det kan ligge en profesjonskamp fra begge sider her. Her ligger noe av uenigheten i komiteen. Heldigvis konkluderer hele komiteen med at det er viktig at kommunene selv finner fram til hensiktsmessige samarbeidsformer mellom de forskjellige instansene, men det undrer meg at man vil fjerne helsestasjonens allmenne rolle som et bredt tilbud. Hvis man flytter barnevernet inn på helsestasjonen, vil det oppta enormt av stasjonens arbeid. Det vil endre helsestasjonens mulighet til å være et breddetilbud til alle, og det vil frata de som er utdannet til å jobbe med utsatte barn og unge spesielt, deres hovedansvar. Det forundrer meg at partier som normalt står fagbevegelsen nært, vil svekke barnevernspedagoger, sosionomer og andre barnevernsarbeidere som har et hovedansvar for dette saksfeltet. Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet har vært med på å peke på at barnevernet kan og kanskje bør være den naturlige koordinatoren. Taushetsplikten er blitt sett på av mange som et hinder for innsikt i hva barnevernet er, men spesielt for samarbeidet på tvers av profesjoner, og også i forhold i politiet. Etter min mening er det tolkningen som gjøres av praktiseringen av taushetsplikten som er det største problemet. Det er voksende forståelse for og erkjennelse i fagmiljøene av at foreldrenes betydning for barn er stor selv om omsorgsevnen er liten eller ikke til stede. Derfor understreker komiteen enighet når det gjelder det som står i meldingen om at det er viktig at foreldre følges opp i hele prosessen, og at selv etter omsorgsovertakelse er det viktig at foreldre blir ivaretatt når det gjelder informasjon og kunnskap om barnets situasjon. Et flertall i komiteen går inn for å garantere behandling innen rus og psykiatri for barn i barnevernet. Dette synes jeg er oppsiktsvekkende. Det høres besnærende ut, men det undergraver fundamentet i pasientrettighetsloven. Pasientrettighetsloven sier i § 2-1 at det er en forsvarlig medisinsk faglig vurdering som skal gi grunnlag for behandling. Dette gjelder en rett til nødvendig helsehjelp. Det å prioritere særskilte grupper i loven vil bryte med dette prioriteringsprinsippet som er nedfelt gjennom pasientrettighetsloven. Det vil igjen føre til at barn og unge med tiltak fra barnevernet kanskje vil bli prioritert foran andre barn og unge med alvorlige lidelser og enda større behandlingsbehov. Det kan ikke vi i Kristelig Folkeparti være med på. En annen ting å bemerke er at dette saksfeltet hører inn under en annen komites arbeidsområde, og da de behandlet et liknende forslag, ble det nedstemt. I komiteens høringer kom det fram at vi er på vei inn i et gråsoneområde når det gjelder gravide rusmiddelmisbrukere som er satt på medikamentell behandling. Her har man ikke mulighet til å bruke tvang, og vi vet lite om hvordan barn i mors liv blir påvirket av f.eks. metadon. Fagmiljøene er uenige. Komiteen ber Regjeringen se på denne problemstillingen. For mange av disse mødrene er dette ønskede barn. Endelig har man fått en rolig livssituasjon, og ønsket om å bli mor kommer. Intervju med en mor i Aftenposten viser at hun deler vår bekymring for barnet. For oss i Kristelig Folkeparti er formålet å beskytte fosteret, og eventuelle tiltak skal være til beste for barnet. Det er mange flere ting jeg kunne tatt opp. Jeg kunne gått inn på enslige mindreårige asylsøkere, barn som blir utsatt for overgrep, barne- og ungdomskriminalitet, men når meldingen inneholder over 70 konkrete forslag til tiltak, kan man ikke få framhevet alt. Men visjonen til Kristelig Folkeparti for barnevernet er et barnevern som kommer raskt inn, og som i samarbeid med andre etater får familiene til å fungere, som blir sett på som en sentral støttespiller, og som er godt politisk forankret – et barnevern til beste for våre familier, men først og fremst til beste for våre barn.