Svein Harberg (Høyre), 2020-03-05:
Det var nesten ikke til å tro da arbeids- og sosialminister Anniken Hauglie 28. oktober 2019 kunngjorde at både forvaltningen og rettssystemet de siste sju–åtte årene har hatt feil fortolkning og praktisering av retten til å ta med seg sykepenger, arbeidsavklaringspenger og pleiepenger ved opphold i andre EØS-land. Ja, det var så vanskelig å fatte hva dette gjaldt, at det nok tok flere dager for flere av oss å skjønne både omfanget og alvoret i saken. At norske borgere over lang tid har fått feil behandling av det offentlige Norge uten at systemet på noen måte har greid å fange det opp, og at heller ikke rettssystemet har avdekket denne feilen, er intet mindre enn en skandale. Det bekreftet også statsråden tydelig da hun 5. november etter eget ønske kom til Stortinget for å redegjøre for saken. Statsråd Hauglie slo i redegjørelsen fast at dette var svært alvorlig. Hun beklaget og ba om unnskyldning for den urett enkeltmennesker og familier var påført, og hun tydeliggjorde at det som var oppdaget, ble tatt på det største alvor. Det ble umiddelbart satt i gang tiltak for å rette opp den urett som er begått overfor den enkelte. Ressurser ble satt inn for å kunne følge dem opp med råd og veiledning, og ny behandling av de sakene som har blitt behandlet på feil grunnlag, ble umiddelbart forberedt. Statsråd Hauglie satte også ned et eksternt granskingsutvalg for å finne årsaken til at feilen kunne oppstå, og at den kunne pågå så lenge uten at noen oppdaget det. Formålet er å skaffe kunnskap som kan sikre at noe slikt ikke skal kunne skje igjen. Også interne granskinger hos de involverte instanser vil kunne bidra til dette. Kontroll- og konstitusjonskomiteen sto overfor noen krevende valg da vi fikk denne saken. Det var redegjørelsen vi fikk til behandling, men vi visste at granskingsutvalget nedsatt av regjeringen skulle i arbeid parallelt med vår behandling, og vi visste at redegjørelsen hadde utløst en rekke spørsmål som måtte besvares. Komiteen valgte likevel å ferdigbehandle redegjørelsen som en første del av denne saken. Vi forsto at det ville bli krevende grenseoppganger, og at noen av spørsmålene ville trenge grundigere undersøkelser enn vi i komiteen kunne finne ut av. Etterpåklokskap kan muligens kaste et underlig lys over dette valget, men der og da – basert på det vi visste da – var det et riktig valg. Jeg vil takke saksordfører Eva Kristin Hansen for et godt samarbeid om både hvordan vi skulle løse arbeidet, hvordan vi skulle legge opp og gjennomføre høring, og hvordan vi i fellesskap kunne få til effektiv og rask behandling. Selv om en del forutsetninger endret seg underveis, har behandlingen i komiteen gått greit. Det ble imidlertid tidlig klart at vi i denne saken ville få en delt innstilling. For Høyre og de partiene vi står sammen med i innstillingen, har det vært naturlig å sortere statsrådens redegjørelse rundt tre faser: innlemmingen av den aktuelle forordningen i norsk rett i 2012 og forberedelsene til det feilpraktiseringen og manglende oppfølging av kritiske røster oppklaringen av feil praksis og statsrådens reaksjon på og oppfølging av det I tillegg til statsrådens redegjørelse og den kunnskap hun formidlet basert på det hun visste på det tidspunktet, altså 5. november, var det en svært nyttig høring komiteen gjennomførte i januar i år. Vedrørende innlemmingen av den aktuelle forordningen var det mange unnvikende svar i høringen, men én ting gikk igjen: Det ble vist til behandlingen i spesialutvalget for trygd. Det var derfor urovekkende at samtidig som alle viste til dette utvalget og avgjørelsen der, var det ingen av de ansvarlige statsrådene involvert i innlemmingen som kunne svare på dette utvalgets posisjon, mandat og rutiner rundt forankring av sine avgjørelser. Ei heller har det vært mulig å ettergå vurderingene som ble gjort, for det foreligger ingen referater. Dette håper vi granskingsutvalget kan gå grundigere inn i. Gjennom høringen fikk vi også bekreftet at Nav ved flere anledninger ba departementet om avklaring før implementeringen i 2012, men vi har ikke fått svar på hvordan departementet fulgte opp spørsmålene fra etaten. Det som på denne bakgrunn må kunne tolkes som manglende oppfølging av disse henvendelsene, og konklusjonen om at forordningen ikke ville ha noen konsekvens, har uten tvil dannet grunnlaget for feil praksis i Nav gjennom alle disse årene. Selv om vi på bakgrunn av det vi så langt har fått vite, er fristet til å konkludere med kritikk mot departementenes arbeid og statsrådenes håndtering i denne perioden, vil vi avvente granskingsutvalgets rapport, og vi ser fram til granskingsutvalgets grundigere gjennomgang av denne problemstillingen. Også i det vi i denne gjennomgangen kan kalle fase to, som er alle årene med feilpraktisering fra 2012, avslørte høringen grunnlag for kritikk. Det synes helt klart at ansatte i Nav ved flere anledninger har stilt spørsmål ved den praksis som var gjeldende. At saksbehandlere også i denne perioden reiser spørsmål om hvorvidt forordningen og artikkel 21 blir behandlet på rett måte, burde etter vår mening utløse grundige undersøkelser, noe som ikke skjedde. Høringen avslørte derimot manglende rutiner for dialog både på tvers av avdelingene og oppover i systemet i etaten. Vi registrerer at etatsledelsen i høringen slår fast at problemstillingen ikke kom på deres bord før etter lang tid, men vi registrerer også erkjennelse av at den både kunne og burde vært løftet opp på et langt tidligere tidspunkt. Det er etter vår mening bra at den erkjennelsen kommer, men vi mener det er svært kritikkverdig at en etat med et så komplekst saksfelt ikke har etablert rutiner og systemer for håndtering av slike spørsmål. Også Trygderetten erkjente i høringen at det gikk lang tid før de hadde en omforent forståelse av og samstemt etterlysning av vurderingen av artikkel 21 i de saker de behandlet. Jeg må si jeg er forundret over at opposisjonen så ukritisk og mot bedre vitende viser til juni 2017 som et mulig tidspunkt for inngripen i og konklusjon om feilpraktisering. Etter den første kjennelsen der Trygderetten etterlyste vurdering av artikkel 21, kom det fem påfølgende kjennelser der dette ikke var tema. Det var derfor først våren 2018 Trygderetten etablerte en omforent forståelse og ga kjennelser som ga grunnlag for å ta opp praktiseringen til ny vurdering. Så må det sies at denne oppfølgingen internt i Nav bærer preg av å være lite systematisk og ineffektiv, og at dette føyer seg inn i det bildet som jeg tidligere har nevnt om manglende rutiner for oppfølging av slike utfordringer. Det er ikke bra. Jeg må også si at jeg registrerer at opposisjonen i dette spørsmålet tar Riksadvokatens høringsuttalelser til inntekt for sin kritikk og påstand om tidspunktet konklusjonen burde blitt fattet på og Riksadvokaten burde blitt involvert på. Det er riktig at hans svar kunne tolkes slik, men jeg tør påstå at hans svar på dette tydelig bar preg av etterpåklokskap mer enn en vurdering av hva de ansvarlige visste og kunne konkludere med på det angitte tidspunktet. Ja, Riksadvokaten kunne vært involvert tidligere, noe statsråd Hauglie selv erkjente i sine svar, men det er viktig å sette seg inn i hva de involverte hadde kunnskap om til enhver tid. Oppklaringen av hva feilpraktiseringen involverte, kom bit for bit i denne prosessen, og et samlet bilde var klart adskillig senere. De juridiske vurderingene var krevende, og alt måtte naturlig nok sjekkes grundig ut. Departementet måtte være sikker på at konklusjonen var riktig, og at en endring av praksis kunne begrunnes på tross av at tidligere konklusjon hadde vært at dette ikke var slik. Den siste tids juridiske diskusjoner i offentligheten med eksperter som gir tydelige konklusjoner om både det ene og det andre, tydeliggjør at dette var krevende vurderinger og avgjørelser. Etter vår mening understreker dette det urimelige i den kritikk som har vært rettet mot statsråd Hauglie om at hun ikke reagerte hurtig nok – at hun brukte tid på å ta en avgjørelse om å stoppe alle pågående saker. Første delinnstilling fra granskingsutvalget, som kom i går, underbygger for øvrig også at statsråden handlet riktig. Så får vi se hvordan Stortinget kan få et svar fra kompetente fora som kan bekrefte riktig juridisk konklusjon. Det trenger alle parter for å få ro rundt denne debatten. Statsråden tok dette på alvor og brukte tilgjengelig kompetanse på å ta en avgjørelse, og når den var tatt, satte hun i gang de nødvendige tiltak. Statsråd Hauglie tok grep og hadde som prioritet å rette opp den urett som var begått. Hun ba på vegne av regjeringen om unnskyldning, og hun beklaget at det på noen punkter åpenbart kunne vært reagert bedre og raskere. Det er for meg underlig at den statsråden som med rak rygg tok avgjørelser, umiddelbart informerte og igangsatte tiltak, er den flere av partiene i opposisjonen tidlig ville fjerne og kritisere for feil. I perioden fram til hun gikk av som statsråd i forbindelse med at Fremskrittspartiet gikk ut av regjeringen, fulgte hun aktivt opp de tiltak hun hadde satt i gang, og sto med rak rygg i oppryddingen. Det er fortsatt mange svar som mangler: Når gikk det egentlig galt – når ble den opprinnelige feilen som har gitt følgefeil over mange år, begått? Hva var det som sviktet, slik at det gikk galt? Hvem skulle skjønt? Hva kunne vært gjort annerledes? Det kunne også være fristende å gå inn på en rekke spørsmål rundt domstolenes rolle i denne saken. Det skal jeg la ligge nå. Det er mange svar som må på plass før det er riktig å konkludere i denne saken, og vi ser derfor fram til granskingsutvalgets endelige rapport. I en videre behandling av denne saken på Stortinget blir det nødvendig å se det fullstendige omfanget av feilpraktiseringen fra begynnelse til slutt. Vi kommer til å få svar på mange av de hittil ubesvarte spørsmålene. Det vil gi et godt grunnlag for å konkludere i saken. I dag har vi ikke et slikt grunnlag på plass. Målet må være å finne ut hva som skal gjøres for at noe slikt ikke skal kunne skje igjen. Innbyggerne våre må kunne ha tillit til at det er gode og grundige systemer som ivaretar dem i offentlig forvaltning, og at vi har et rettsapparat som gir dem den ekstra tryggheten dersom alt annet skulle svikte. Den tilliten må gjenreises gjennom grundig og god behandling og er ikke tjent med forhastede konklusjoner og skylddeling.