Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-12-10:
I går, tirsdag den 9. desember, hadde Dagbladet et oppslag der det står: «Cecilie(35) fortviler over psykiatri-nedleggelse:«Hvor skal jeg gjøre av meg?»» (35) I artikkelen opplyses det at 20 plasser for alvorlig psykisk syke på Dikemark i Asker skal legges ned, og Cecilie aner ikke hvor hun skal flyttes. Hun sier: «Jeg vil bare dø. Uvissheten er ikke til å holde ut.» Hun ble to uker tidligere fortalt av overlegen på Dikemark at avdelingen hun var på, skulle flyttes til Ullevål, at man skulle foreta en endring av strukturen, men at pasientene ikke skulle flytte med. Dette er ett av flere eksempler som er kommet opp gjennom det siste året, ikke på at psykiatrien styrkes som forutsatt innenfor opptrappingsplanen, men på at tilbud legges ned uten at man erstatter dem med andre tilbud. Jeg var tidligere i år på Gran på Hadeland, der jeg traff flere beboere ved et psykiatrisk sykehjem. De beskrev sin fortvilelse over at deres tilbud skulle forsvinne. Det eneste det skulle erstattes med, var psykiatriske avdelinger, der det var lite aktuelt at de samme pasientene ville bli lagt inn. Det er klarere og klarere at forskjellen mellom det som har vært Stortingets intensjon med opptrappingsplanen for psykisk helsevern, og det som skjer ute i regi av de ulike helseforetakene og overfor de enkelte pasientene, er stor. Her er det en stor diskrepans. Og det er en forskjell som vi ikke kan leve med. Man kan godt si at Stortinget ved nå å styrke budsjettet med 700 mill. kr, fortsatt gjør noe i forhold til psykiatrien, men det skulle da også bare mangle. Vi har fått rapporter år etter år. Vi kan ved å lese gjennom Lønning I-utvalgets rapport fra 1980-tallet og rapportene til ulike prioriteringsutvalg se at psykiatrien har vært skadelidende. Vi må gjennom en Samdata-rapport erkjenne at på tross av at vi nå gjennomfører en opptrappingsplan, er det ikke psykiatrien, men somatikken som styrkes mest. Jeg synes det også gjenspeiles i debatten vi har her i dag. Det er ikke psykiatrien som får hovedoppmerksomheten. Det er det andre deler av helsevesenet som får. Jeg registrerte at Aftenposten Aften i forgårs hadde en beskrivelse av utenlandske turisters besøk i Oslo. De var forskrekket over det de opplevde på Plata og området rundt, med sprøytespisser og med narkomane som tilsynelatende ikke hadde noe tilbud, hvor bruken av narkotika var helt åpenbar. Det er en annen side av den samme saken. Vi vet at veldig mange som sliter med et rusmiddelproblem, som en konsekvens av det – eller kanskje som en oppstart til det – har mentale problemer. Det vi ser, er at vi ikke har klart å skape et samfunn som ivaretar de svakeste. Det støynivået vi har sett gjennom de senere månedene når det gjelder helseforetakene og somatikken, overskygger helt at vi svikter de svakeste. Jeg skulle ha ønsket meg et storting som hadde klart å stå imot en del av de kravene som kommer fra de avdelingene som i dag står sterkest, nettopp for å kunne ivareta dem som er de svakeste, de som ikke har noen røst til å si fra om det sviket som har vært i forhold til dem – for på mange måter er dette et svik. Det er et svik i forhold til den styrkingen som skulle komme, men som ikke kommer. Og det er et svik i forhold til de pasientene som føler utrygghet og usikkerhet, og som føler at de ikke blir hjulpet. En far skrev et lengre brev til meg om sin situasjon og de erfaringene han hadde gjort. Han hadde en datter som døde på grunn av spisevegring. Han beskrev hvordan de planene som ble lagt, ikke ble fulgt opp, og han beklaget at sosialkomiteen i år ikke spesielt hadde nevnt gruppen som har spisevegring. Jeg har reflektert litt rundt det, for jeg har selv en datter som har slitt med slike problemer, men man skal passe seg for å drive budsjettbehandling med tanke på å ta vare på sine egne. Det var noe som overrasket meg da jeg leste boken til Arne Olav Brundtland i sin tid. Han beskrev Gro Harlem Brundtlands refleksjoner omkring psykiatrien etter at hun selv fikk en syk sønn, nemlig engstelsen for å gå inn i de områdene av frykt for at man kunne mistenkes nettopp for å ville hjelpe sine egne. Man opplever stadig at en i familien eller andre blir lagt inn på sykehus, men noe av det som virkelig har overrasket meg i en tettere kontakt med psykiatrien, er hvor store manglene er. Manglene er ikke nødvendigvis størst på det området jeg nevnte nå, spisevegring, men på en rekke andre områder. Pårørende føler seg sviktet. De føler at de står alene tilbake, at de ikke har noen til å hjelpe seg i forhold til å få de syke inn i et behandlingstilbud, og at de raskt blir alene om å ta omsorgen når de kommer tilbake. Det er et ansvar som Stortinget må ta i større grad enn det har gjort til nå. Det er overraskende og skuffende at Arbeiderpartiet i sitt forlik med Regjeringen ikke har vært mer opptatt av det området. Jeg burde brukt hele mitt innlegg til å snakke om det, for dette ligger meg på sinne, men jeg skal komme inn på en del andre områder også. Riksrevisjonen presenterte den 14. november en undersøkelse av effektiviteten i sykehusene, basert på en sammenlikning av organisering av hofteoperasjoner. I rapporten står det: «Riksrevisjonens undersøkelse viser at innsatsstyrt finansiering i praksis kan ha betydning for sykehusenes prioriteringer.» Det er SV helt enig i. Vi har helt siden innføringen av den innsatsbaserte finansieringen advart mot å gjøre den innsatsbaserte andelen for høy, fordi det kan ha uheldige vridningseffekter. For hofteoperasjoner kan det innebære at pasienter som opereres første gang, prioriteres, mens pasienter som opplever at operasjonen ikke er vellykket, ikke prioriteres fordi inntjeningen for sykehuset blir mindre ved andregangsoperasjon av samme pasient enn ved å operere en annen pasient for første gang. Dette er naturligvis uetisk. Prioriteringen skal etter SVs syn skje etter pasientens tilstand og alvorlighetsgraden av den tilstanden som foreligger, ikke ut fra hva slags inntjening den enkelte behandlingen kan gi sykehuset. SV er dermed glad for at man nå gjør det vi har tatt til orde for i flere år, nemlig å redusere den innsatsbaserte finansieringen og øke rammeandelen til sykehusene. Vi er også glad for at helseforetakene skal disponere midlene til dekning av reisekostnader fra 1. januar 2004. SV har foreslått det i mange år, og fikk til slutt gjennomslag for det sammen med Regjeringen i forbindelse med behandlingen av inneværende års budsjett. Jeg er også glad for at Fremskrittspartiet og Høyre har gitt seg tid til å studere SVs alternative budsjettforslag innenfor rammeområde 16. Til det budsjettforslaget som kom i stand etter forliket mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, er SV det eneste partiet som fremmer et alternativt budsjettforslag innenfor rammen. Det er forståelig at andre partier gir seg tid til å studere det. Flere av de tingene vi har foreslått tidligere, har jo senere blitt gjennomført. Jeg registrerer at komiteens leder hevder at SV med sitt forslag legger opp til å rasere den privatpraktiserende spesialisthelsetjenesten. Jeg kan forsikre at det ikke er tilfellet. Men ved at refusjonen som privatpraktiserende spesialister, psykologer, laboratorier og røntgeninstitutt har mottatt fra Rikstrygdeverket, i stedet skal disponeres av helseforetakene, er det all grunn til å tro at samordningen vil bli bedre, at pasientenes samlede helsetjenestetilbud vil bli bedre, at køene lettere lar seg avvikle, og at oppgaven med å ta hånd om de sykeste først, kan fordeles på flere hender. Det er åpenbart at de refusjonene som i dag utbetales til privatpraktiserende spesialister, styres for dårlig i regi av Rikstrygdeverket fordi man ikke kan legge føringer for hva slags pasientgruppe som skal prioriteres. Og det er det SV ønsker. Vi ønsker ikke å frata privatpraktiserende spesialister levebrødet, men vi ønsker at de pasientene de skal behandle for offentlige refusjoner, skal være pasienter med første prioritet. Det burde være helt naturlig. Flertallet burde argumentere på samme måte. Så sier Bent Høie at SVs budsjettforslag innebærer 1,2 milliarder kr mindre til helseforetakene. Slik er det jo ikke. Det innebærer 1,2 milliarder kr mer til helseforetakene. Det betyr en styrking av helseforetakenes økonomi, men det betyr også at man samtidig får nye oppgaver. Det betyr at man skal ha ansvaret for refusjonen til de privatpraktiserende spesialistene, laboratoriene, røntgeninstituttene og psykologene. Og det betyr naturligvis at SV forventer seg en effektivisering som en konsekvens av det. Vi ser i dag at enkeltleger ved sykehusene er oppe i en årsinntekt på 2,4 mill. kr. Det kan ikke være riktig at man har leger som tjener tre ganger så mye som statsministeren. I stedet for at de gjør det, skal vi naturligvis ha en samordning av felles ressursbruk, slik at det blir helt unødvendig med overtidig vikarbruk eller ekstrautgifter til helseforetakene. I stedet skal man benytte de privatpraktiserende spesialistene, samordnet med sykehusene, for på den måten å oppnå en mer effektiv ressursbruk. SV er opptatt av at mye av den ressursbruken som skal skje innenfor helsevesenet i framtiden, skal skje der folk bor, i kommunene og i regi av primærhelsetjenesten. Vi må i mye sterkere grad tilrettelegge for at spesialisthelsetjenesten kan komme ut til befolkningen. Vi er glad for at Regjeringen nå også legger til rette for tiltak som cellegiftbehandling og dialysebehandling, som SV har tatt til ordet for i mange år. Men vi ønsker å gå videre på den veien, ved at spesialisthelsetjenesten gjøres mer tilgjengelig der folk bor, slik at færre skal måtte dra langt for å få behandling. Takk for oppmerksomheten, president.