Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2004-03-23:
Kvinnelig kjønnslemlestelse er en betegnelse som brukes om inngrep der større eller mindre deler av kjønnsorganet fjernes. Ofte fjernes hele kjønnsorganet. En jente ved navn Fatuma Abdi Muhamed forteller at hun har gjennomgått to inngrep: «Første gang var en «mild» form, men min far overtalte meg til å gjennomføre det mer omfattende inngrepet, fordi ingen mann ville gifte seg med meg hvis jeg var «åpen». «Ingen kjøper en krukke uten lokk» ble han fortalt.» Fatuma har opplevd mye smerte, og ber nå om hjelp i kampen mot ondet. Med slike vanvittig håpløse holdninger som denne faren har, er det avgjørende viktig å drive informasjonsarbeid og å skape holdningsendringer i miljøer der kjønnslemlestelse praktiseres. Som utøvende myndighet har vi i tillegg et klart ansvar for å gripe inn og hindre at slike alvorlige overgrep skjer der dialog ikke når fram. I Norge har vi tradisjon for å kjempe for individets rettigheter. Kjønnslemlestelse er et helsefarlig og grovt overgrep mot kvinner og en alvorlig forbrytelse som representerer et grovt brudd på internasjonale menneskerettigheter. Menneskerettighetskonvensjonene er innarbeidet i norsk lov, og Norge har vedkjent seg sin plikt til å forhindre overgrep mot enkeltindivider, herunder også plikten til å hindre at jenter og kvinner utsettes for omskjæring. En samlet komite står bak og støtter Regjeringens forslag til lovendring, som innebærer en styrking av tidligere tiltak. Ansatte i barnehager, barnevernet, helsetjenesten, sosialtjenesten, skoler, skolefritidsordninger og trossamfunn vil heretter ha en plikt til å avverge kjønnslemlestelse. Ansatte vil dermed få en langt mer aktiv rolle i kampen mot kjønnslemlestelse, og taushetsplikten skal ikke lenger forhindre at man griper inn for å avverge overgrep. Det viktige med lovforslaget er ikke å løpe til politiet ved enhver mistanke. Primært skal det jobbes for å avsløre mulige overgrep og invitere berørte parter til dialog og holdningsendring for å avverge at overgrep skjer. Dersom det ikke nytter med dialog, skal lovendringen sikre at vi kan gripe inn for å beskytte kvinner og barn mot overgrep. Vi verken kan eller vil lenger sitte stille og maktesløse og se på at slike umenneskelige overgrep skjer med våre medsøstre. Regjeringen har allerede iverksatt en handlingsplan med 33 konkrete tiltak mot kjønnslemlestelse. Det nasjonale OK-prosjektet arbeider for å bekjempe slike overgrep, gjennom veiledning til ansatte i ulike deler av hjelpeapparatet og bidrag til kompetanseheving på området. I løpet av perioden 2001-2004 vil prosjektet få tildelt 15 mill. kr. For ytterligere å styrke det arbeidet som gjøres, ber en samlet komite Regjeringen gjennomgå behandlingstilbudet for kvinner som har vært utsatt for kjønnslemlestelse. Målsettingen er å etablere et helhetlig behandlingstilbud som sikrer oppfølging både sosialmedisinsk og kirurgisk. Hjelpeapparatets rolle er å gi medisinsk hjelp og veiledning i en vanskelig livssituasjon, ikke å være angivere for politiet. Tilbudet må derfor tilrettelegges slik at kvinnene sjøl frivillig ønsker å kontakte helsevesenet for oppfølgende diagnostikk og behandling. Ved en slik henvendelse skal taushetsplikten fortsatt gjelde, dersom kvinnen sjøl ikke ber om noe annet. For å oppnå tillit hos dem som trenger bistand, og for å unngå at det skal bli vanskelig for hjelpeinstansene å gjøre jobben sin, støtter flertallet, alle med unntak av Fremskrittspartiet, Regjeringen i at taushetsplikten fortsatt skal gjelde der kjønnslemlestelse allerede er foretatt. Det er viktig at helsetjeneste, skole og andre aktører samarbeider for å nå målet om at ingen jenter skal bli utsatt for denne form for lemlestelse i Norge. Norsk Sykepleierforbund viser i sitt skriv til at det finnes gode lokale eksempler på at slikt samarbeid nytter, og at det i enkelte kommuner er utarbeidet klare retningslinjer og prosedyrer for samhandling dersom et ledd oppdager at noen står i fare for å bli utsatt for kjønnslemlestelse. Vi må nå sørge for at ansatte i hjelpeapparatet landet over får denne nødvendige kompetansen, slik at vi som samfunn kan beskytte den enkelte bedre mot slike alvorlige overgrep.