Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-11-26:
Høyres alternative budsjett har en klar satsing på skole. Høyre kan ikke akseptere middelmådige resultater i den norske skolen. Derfor innførte vi Kunnskapsløftet, med tre bærebjelker: klare læringsmål, nasjonalt system for kvalitetsvurdering og et betydelig kompetanseløft for skoleledere og lærere. Disse tre bærebjelkene er forutsetninger for å få til det kvalitetsløftet i norsk skole som et flertall i denne sal ønsker seg. Kristin Halvorsen varslet i sin tiltredelseserklæring som minister for skolen at det ville bli en reformpause. Det støtter jeg, for sannelig er vi langt unna å nå målene i Kunnskapsløftet. Det er i dag færre lærere i skolen enn da dagens regjering overtok i 2005. Gode og dedikerte lærere er selve nøkkelen til mer læring for elevene. Vi må utdanne langt flere, og vi må ha en bedre lærerutdanning. Men vi forvalter også skolen for de elevkullene som i dag er i utdanningsløpet. De fortjener også kompetente lærere. Derfor har Høyre også dette året prioritert midler til etter- og videreutdanning i sitt alternative budsjett – vi har satt av 400 mill. kr mer og fordoblet innsatsen sammenlignet med Regjeringen. Kristin Halvorsen har grunn til å være strålende fornøyd med Høyres alternative budsjett. Hun har imidlertid liten grunn til å juble over sitt eget forslag til budsjett. Flere lærere i skolen er vel og bra, men de må utdannes først. Det tar tid. Skal vi heve kvaliteten, er det først og fremst de lærerne som allerede er i skolen, vi nå må satse på. Statsråden hadde stått seg på å innrømme dette. Vi vet etter hvert mye om kvaliteten i norsk skole. Men kunnskapen er hardt tilkjempet, og mot manges vilje. Daværende utdanningsminister Trond Giske skal etter sigende ha fått trampeklapp på Utdanningsforbundets landsmøte da han lovte ikke å innføre et kvalitetsvurderingssystem i skolen. Kristin Halvorsen mente i 2005 at det var nok å teste et utvalg på 5 til 10 pst. av elevene for å vite nivået på undervisningen. Fire år senere er status at SV nølende har forstått at nasjonale prøver er kommet for å bli. Men den samme holdningen til kunnskap gjør seg gjeldende. Funnene skal bare tas til orientering. Høyre skiller seg fundamentalt fra Regjeringen i kunnskapssyn. Selve formålet med de nasjonale prøvene er å finne ut om elevene faktisk lærer det de skal. Følges det ikke opp med tiltak der det svikter, har de nasjonale prøvene ingen funksjon. Nasjonale prøver gir oss muligheten til å sette inn tiltak overfor elever som trenger hjelp. Denne muligheten hadde vi ikke tidligere. Nå har vi den, men Regjeringen bruker den ikke. Jeg har gjort noen søk tilbake i debatter i denne sal. For de rød-grønne partienes vedkommende dreier skolepolitikken seg mye om en meningsreise der andre til enhver tid staker ut kursen. De vet ikke hvor de vil, og de kommer heller ikke dit de burde vært. Inkonsekvensen er slående. I opposisjon var Kristin Halvorsen opprørt over at enkelte skoleeiere tok inn egenbetaling i strid med opplæringsloven. Som ansvarlig skolestatsråd har hun ikke tatt tak i at 70 pst. av skoleeierne ikke oppfyller opplæringslovens krav om tilpasset opplæring. Oppsiktsvekkende mange kommuner tar ikke på alvor at de er ansvarlige for innholdet i skolen. Da må statsråden sikre at barna får det de har krav på. I dag er elevene de som taper på slumsete oppfølging av skoleeiere. Jeg er enig med kunnskapsministeren i én ting, at PISA ikke sier alt om nivået i norsk skole. Men der slutter enigheten. For skal vi unngå at PISA blir styrende for skoledebatten, må vi jo nettopp sikre at vi har vår egen systematiske kunnskap om kvaliteten på undervisningen. Det betyr at det må være åpenhet og innsyn. Vi trenger en åpen debatt og ytre press på skolen dersom den skal greie å forbedre seg. Uten åpenhet blir vi igjen avhengig av OECD- og PISA-undersøkelser for å få vite hvordan det står til i norsk skole. Det er utilfredsstillende. Budsjettforslaget på Kunnskapsdepartementets område gir ikke svar på de viktigste spørsmålene i norsk skolepolitikk nå. Forslaget svarer ikke på spørsmålet om hvordan vi skal sikre barna våre rett til å få den undervisningen de trenger for å utvikle sine evner. Forslaget svarer ikke på fire års varsku fra kvalitetstilsynene. Det som burde vært prioritet nr. 1, er knapt omtalt. Budsjettet gir svar på langsiktige målsettinger som er ukontroversielle, og som vanskelig kan kritiseres, men tar ikke tak i det aller viktigste i skolen. Det ligger ingen strategi for å sikre tilpasset opplæring, som et bredt flertall på Stortinget har pålagt Regjeringen å prioritere. Offentliggjøring av dårlige skoleresultater kan nok være demotiverende, men effekten av å stikke hodet i sanden er at disse skolene får fortsette å tilby elevene dårlig undervisning. Det kan umulig være bedre.