Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2014-04-03:
Verdens befolkning øker, og en større andel av verdens befolkning har forventninger om stabil tilgang på energi. Som stor energieksportør bør Norge bidra til å møte disse forventningene. Samtidig øker dette nødvendigheten av å lykkes med å frikoble veksten i energiproduksjonen fra vekst i utslipp av CO2. Et sentralt element i dette arbeidet er å utvikle metoder for å rense utslippene som skapes. Både det internasjonale energibyrået og FNs klimapanel peker på at fangst og lagring av CO2 vil være viktig for å møte klimautfordringene verden står overfor. En forutsetning for å komme i mål er at flere land satser aktivt på teknologi- og kompetanseutvikling, men også på å utvikle prosjekter for CO2-håndtering. Målet må være å øke kunnskapene og redusere kostnadene. Per i dag er teknologien for kostbar til at mange nok vil ta den i bruk. Innen energifeltet står Norge i en særstilling. Ikke bare har vi store olje- og gassressurser, vi har også store, fornybare vannkraftressurser. Der andre land må basere store deler av sin energiforsyning på kull, har vi vannkraftverk som leverer fornybar energi uten utslipp. Det er bra, også for klimaet. Samtidig betyr det at vi har få store utslippspunkter av CO2. Men gjennom petroleumsvirksomheten og arbeidet på Mongstad har vi opparbeidet betydelig kunnskap om CO2-fangst og -lagring. De eneste fullskala CO2-håndteringsprosjektene som er i drift i Europa, ligger på norsk sokkel: Sleipner-feltet i Nordsjøen og Snøhvit i Barentshavet. Etter mangeårig satsing på forskning og utvikling, gjennom bl.a. forskningsprogrammet CLIMIT, er norske forskningsmiljøer blant verdens fremste på teknologi for fangst og lagring av CO2. I tillegg er teknologisenteret på Mongstad et viktig testsenter for utprøving av ulike teknologier for CO2-fangst. Så til spørsmålet om det er verdt de milliardene som er brukt, eller ikke. Det mener jeg det ikke er riktig av meg å mene noe om. Innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen – som for øvrig handler om Riksrevisjonens undersøkelse av regjeringens arbeid med karbonfangst og -lagring i perioden 2006–2012 – viser uansett at det er ulike vurderinger av resultatene som er oppnådd så langt. Jeg synes det er viktig å understreke at det ikke er min rolle som statsråd å utøve kontroll med forrige regjerings arbeid på dette området, det er en oppgave som påhviler Stortinget. Likevel synes jeg det er hyggelig når komitéleder Kolberg gir honnør for at vi har gitt den informasjonen vi har gitt. Jeg har lyst til å si at den av naturlige årsaker er veldig deskriptiv og i all hovedsak en sammenstilling av offentlig kjent informasjon. Jeg har forsøkt å holde meg unna det normative, annet enn hvorvidt omfanget av informasjonen har vært stort. Det har jeg bekreftet overfor komiteen at det har, så mener jeg at det er komiteen og Stortinget som må vurdere om kvaliteten har vært god nok. For meg er det nå viktigst å se framover. Vi må lære mest mulig av det betydelige arbeidet som er gjort. Fangst og lagring av CO2 har vist seg mer teknologisk utfordrende enn man antok til å begynne med. Samtidig har vi lært at måten prosjekter er organisert på, er avgjørende for mulighetene til å gjennomføre dem. Det er viktig å etterstrebe en fornuftig fordeling av risiko mellom staten og private aktører. CO2-håndtering – som jeg har vært sitert på tidligere i dagens debatt – handler om å utvikle teknologi. Det innebærer risiko. Vi må alltid være forberedt på at noen veivalg ikke fører til mål, eller blir dyrere eller mer kompliserte enn vi i utgangspunktet hadde forventet. Dette ligger nå engang i teknologiutviklingens natur og betyr ikke nødvendigvis at satsingen er feil, eller at vi ikke skal satse på denne type prosjekter. Så er det også viktig å ha visjoner. Jeg forsøker bare å understreke at det også er viktig å ha en betydelig grad av realitetsorientering i det videre arbeidet. Da er det viktig at vi tar systematisk lærdom av det som er gjort, og bruker kunnskapen i vårt eget arbeid i Norge og i Europa, men også deler kunnskapen vi har innhentet, med andre som jobber med samme type problemstillinger. I dag finnes det ikke noe kommersielt marked for CO2-håndtering. Derfor er statlig engasjement i prosjekter helt nødvendig. Det gjelder i Norge, og det gjelder i alle andre land som mener at dette arbeidet er viktig. Samtidig er det noe uvanlig i at en stat er så direkte og tett involvert i teknologiutviklingsprosjekter som tilfellet har vært med karbonfangstarbeidet på Mongstad. Det er et svært omfattende og tungt kompleks, og gjennomføringen er selvfølgelig utfordrende. Arbeidet med CO2-håndtering i Norge har vært preget av høye politiske ambisjoner. Vi ser nå at noen av ambisjonene har vært i overkant og vist seg vanskelige å levere på. Like fullt har ambisjonene hatt bred støtte i Stortinget og har tilsynelatende det fortsatt. Informasjonen til Stortinget har vært omfangsrik i den perioden som dekkes av Riksrevisjonens undersøkelse. Hva Stortinget burde ha blitt informert om når det gjelder den forrige regjeringens beslutning om å avvikle fullskalaprosjektet på Mongstad, ligger utenfor den perioden Riksrevisjonens rapport dekker, og det har ikke jeg gjort noen vurdering av, som jeg også sa på høringen. Fullskalaprosjektet på Mongstad sammenlignes ofte med vellykkede enkeltprosjekter i utlandet. Vi skal glede oss over at det realiseres noen få prosjekter. Like fullt må vi nok konstatere at utviklingen av CO2-håndtering dessverre også internasjonalt har vært mer utfordrende og gått atskillig tregere enn forventet. EU hadde for få år siden en ambisjon om ti–tolv fullskalaprosjekter innen 2015. Ingen fullskalaprosjekter i EU vil stå ferdig neste år. Det å utvikle teknologier som er både rimelige og effektive, har vist seg å være mer utfordrende enn man opprinnelig trodde. Finanskrisen har ført til mindre risikovilje og kapital blant mulige investorer, samtidig er prisen for å slippe ut CO2 svært lav sammenlignet med kostnadene ved rensetiltak. Regjeringen arbeider med en ny strategi for fangst og lagring av CO2 som kan hjelpe oss på veien mot lavere utslipp ved forbrenning av fossile energikilder. I det videre arbeidet med CO2-håndtering er det viktig å legge vekt på å følge opp Riksrevisjonens anbefalinger. Jeg vil kanskje trekke fram to forhold: Både det som står om risikohåndtering, og det som står om kostnadsstyring, er det nok viktig at vi legger vekt på i det videre arbeidet. Hovedmålet med strategien må være å utvikle teknologi sånn at CO2-håndtering kan bli et kostnadseffektivt klimatiltak. Vi har en ambisjon om å få på plass minst ett fullskalaanlegg for fangst og lagring av CO2 innen 2020. Dette er åpenbart et krevende mål. Erfaringen med Mongstad har vist at å utvikle et godt prosjekt for fullskala CO2-håndtering kan være både komplisert og dyrt. Jeg har sagt det før – og jeg har lyst til å vise til representanten Hansson når det gjelder det videre arbeidet, han sa det veldig godt – nå er det aller viktigste vi kan gjøre med denne rapporten og komiteens gode arbeid med saken, å lære av det som er gjort. Det er det viktigste. Og regjeringen er selvfølgelig opptatt av at vi må gjøre et grundig arbeid. Norge må utnytte ressursene vi bruker på CO2-håndtering best mulig, og bidra i den store CCS-dugnaden, for dette kan ikke bli gjort til et verdensmesterskap, det må gjøres som en verdensdugnad. Det innebærer at vi også må tenke løsninger som når ut over landegrensene. Det avgjørende er at Norges innsats bidrar til teknologiutvikling og reduserte kostnader. Målet må være at CO2-håndtering ved energi- og industriutslipp blir regelen og ikke unntaket i framtiden.