Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
Med bakgrunn i at staten overtok deler av ansvaret for barnevernet i 2004, ble Bufetat opprettet, for å ha det overordnede ansvaret for det statlige barnevernet. Og helt siden 2004 har Riksrevisjonen hatt kritiske merknader til ressursbruken og mangelen på kostnadseffektiv drift. Det som kanskje er det mest påfallende ved Riksrevisjonens merknader for 2007, er likevel at de påpeker at Barne- og likestillingsdepartementet har urealistiske budsjetter. Man skulle tro at da staten overtok ansvaret for deler av de mest kostnadskrevende tiltakene innenfor barnevernet, var dette godt planlagt. Men - som vi hørte også forrige taler si - det kan se ut som om det ikke var det. De alltid tilbakevendende påplussingene på budsjettet, både innenfor budsjettperioden og i ettertid, viser at man ikke har hatt særlig oversikt over ressursbehovet. Det er nesten så man kan se noe symptomatisk i at når staten overtar ansvaret, så underbudsjetterer man, slik at etterslepene blir store. Man kan jo bare tenke på hvordan det har gått med sykehusene. Det man gjorde ved overtakelsen av deler av barnevernet i 2004, var å blåse opp en administrasjon både ved de nye statlige regionkontorene og i fagteamene. Ja, det kunne nesten virke som om man tok personalet i fylkeskommunene som jobbet innenfor sektoren, med seg på lasset. På familie- og kulturkomiteens reiser rundt om i Kommune-Norge prøver vi, så langt det er mulig, å ha et møte med det kommunale barnevernet i de kommunene vi besøker. Og de aller fleste kommunene kommer med de samme signalene: Fagteamene virker ikke, de er både utilgjengelige og utilnærmelige. Dette var slett ikke intensjonen med fagteamene. Det virker som om hele denne organiseringen er blitt en tung, byråkratisk masse som krever store ressurser. Det står i Riksrevisjonens rapport, blant hovedfunnene, at det er regionale forskjeller i tiltaksbruken. Men det var jo nettopp det man ville unngå. Med statlig forvaltning av deler av barnevernet ville man unngå at man fikk store forskjeller. Det er nærliggende å stille seg spørsmålet om det ikke finnes instrukser og mandat for det arbeidet som gjøres ute i regionene. Hele poenget med omorganiseringen var jo at man skulle få enhetlige tiltak over hele landet. Så det er nok noe i reformen som ikke fungerer. Og jeg er ikke enig med foregående taler i at dette er historie. Det er status quo. At Riksrevisjonen gjennom de årene reformen har vart, har påpekt dårlig budsjettstyring og -kontroll, burde vel snart bidra til at det blir endring. Det er vel og bra at man forsøker å rydde opp i de feilene man har gjort, men når man likevel ikke lykkes, kan det hende man må se på helheten - og kanskje innrømme at det er noe som er galt med hele modellen. I min tid som revisor fikk ikke foretakene godkjent sine regnskaper før man hadde utbedret manglene. Og vi vet alle hva som skjedde med et privat selskap som ikke hadde godkjente regnskaper i tre år. Jeg synes rett og slett at det må sterkere lut til også overfor Bufetat. Det bør få konsekvenser hvis man ikke greier å husholdere i eget hus. Det er ikke bare å løpe til Stortinget og få bevilget ytterligere midler - 100 mill. kr den ene gangen og 150 mill. kr den neste, og slik holder man på. Jeg er klar over at man i forkant av et år ikke kan se hvor stort behov man har for å plassere barn i ulike tiltak utenfor hjemmet. Men man må for all del ikke underbudsjettere, man burde tvert imot gjøre det motsatte. Når det gjelder at man dreier fra institusjon til fosterhjemsplassering, er det en dreining som Fremskrittspartiet ønsker velkommen. Det står i funnene til Riksrevisjonen at det er en økt bruk av fosterhjemsplasseringer, og at ventetiden har gått ned. Nå har jeg sittet i familie- og kulturkomiteen i 6 år - snart 7 år. Da det var en utstrakt bruk av institusjonsplasser, var argumentasjonen at det var svært vanskelig å skaffe fosterhjem. Men nå har altså ventetiden gått ned, samtidig som man har fått stadig flere barn som skal plasseres i fosterhjem. Det må vel bety at det har vært en stor økning i rekrutteringen av fosterhjem. Men hvordan har det gått til? Vi vet at man har slitt i det kommunale barnevernet med å få fosterhjem. Er det de store kampanjene i avisene som har resultert i disse nye fosterhjemmene? Hvor kompetente er en del av disse fosterhjemmene i så fall? Og hvor stor del av de fosterhjemmene man har rekruttert gjennom aviskampanjer, er økonomisk betinget? Jeg er redd for at man ved denne nye reformen nok en gang er for dårlig forberedt. Fremskrittspartiet har i mange år ønsket mer hjemmebaserte tiltak. Min bekymring er hvorvidt denne dreiningen fra Regjeringens side nå er foretatt av rent økonomiske grunner. Er den det, for å spare noen kroner? Det er i alle fall ikke slik Fremskrittspartiet hadde tenkt seg det. Da har man glemt hva som er viktigst. Man kan ikke bygge ned et tilbud før man har et fullverdig alternativ på plass. Noe burde vi ha lært fra forrige reform. Det står også at man nå skal bruke eget tiltaksapparat i stedet for å bruke det private. Til tross for en bedre ressursutnyttelse i de offentlige tiltakene viser det seg av et brev som er kommet fra statsråden, at private institusjoner har en lavere døgnpris for barn i institusjon enn det offentlige tilbudet har. Da kan jeg ikke helt se hva som er poenget med å gå fra private til offentlige når man skal ha en kostnadsreduksjon - man har altså døgnpriser i private institusjoner som er langt lavere. Nå håper jeg at det er siste gangen Riksrevisjonen gjør funn i Barne- og likestillingsdepartementet og Bufetat. Det er vel kanskje for mye å forvente, men jeg skulle allikevel ønske at man snart tok Fremskrittspartiets forslag om et fritt og uavhengig barnevernstilsyn på alvor. Nettopp fordi vi ser at det blir påpekt en rekke feil og mangler, og fordi vi vet at dette gjelder den mest sårbare gruppen barn i Norge, skulle jeg ønske at vi fikk et fritt og uavhengig tilsyn, som kunne ta for seg både det lokale barnevernet og det statlige barnevernet. Nå er det fylkesmennene som har tilsynsansvaret for de statlige institusjonene. Fylkesmannen er jo statens mann - jeg sier ikke at Fylkesmannen gjør noe galt, for all del - så det er ikke til å unngå å tenke at det fort blir som med bukken og havresekken. Hvis man skal holde kostnadene nede, og Fylkesmannen finner feil, kan man vel tenke seg at det er lettere å påpeke feil i private institusjoner enn i de offentlige. Som sagt håper jeg at dette er siste gangen Riksrevisjonen gjør funn i Barne- og likestillingsdepartementet og Bufetat, for jo mer underbudsjettering og styringsproblemer man har, jo mer går det ut over den svært så sårbare gruppen barn. Jeg forventer at vi til neste år slipper bemerkninger vedrørende denne sektoren, slik at også administrasjonen kan gjøre det arbeidet som faktisk er det viktigste, nemlig å sørge for at alle barn i Norge får en trygg og god oppvekst helt i samsvar med FNs barnekonvensjon artikkel 3.