Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2012-05-24:
Det er ikke uvanlig at vi fra denne talerstolen sier at vi behandler en viktig sak, men jeg synes faktisk det er grunn til å si det i dag, fordi dette handler om en del av kriminalitetsbildet i vårt samfunn som berører veldig mange av våre innbyggere. Derfor er det en usedvanlig viktig sak. Jeg er helt sikker på at statsråden er veldig oppmerksom på det. Jeg vil også si her, via Stortingets talerstol, at politiets ledelse på alle nivåer bør merke seg at det er en helt enstemmig komité, alle Stortingets partier, som slutter opp om innstillingen, og som er enig i det som saksordføreren nå på en veldig god og riktig måte framførte. Det betyr at det er et samlet storting som står bak de synspunkter som både Riksrevisjonen har kommet fram til, og som gjenspeiles i innstillingen, slik som representanten Bekkevold nå ga uttrykk for. Jeg vil også si at dette er en rapport fra Riksrevisjonen som er av den typen vi alle bør lære av – i alle fall har det vært slik i komiteen at vi har hatt den tilnærmingen til saken. Da er kontrollkomiteen også på sitt beste. Da kan man sette opp merkesteiner, flytte gjerdeposter og markere synspunkter som vi føler oss ganske sikre på at regjeringen vil ta med seg i sitt videre faktiske arbeid med utviklingen av denne delen av vår kriminalitetsbekjempelse. Så tror jeg det er viktig å si, som saksordføreren også på en god måte var inne på, at politiet gjør veldig mye bra, selvfølgelig – også på dette feltet. Men som det har vært understreket, og som jeg også må si, er det foruroligende at oppklaringsprosenten er så lav – veldig foruroligende. Saksordføreren refererte prosentene. Det er klart at for alle som sitter med et ansvar for dette, og for oss som storting, er dette en stor utfordring. Det er det av kriminalpolitiske grunner, men det handler også om tryggheten i samfunnet for borgerne, fordi det er denne kriminaliteten som, la meg bruke det uttrykket, alminnelige mennesker i særlig grad møter, nemlig innbrudd, at de blir frastjålet ting, at de mister ting av stor verdi for dem. Det representerer altså nesten 60 pst. av kriminalitetsbildet, og er den delen av det som har nesten lavest oppklaringsprosent. Det er selvfølgelig en veldig stor bekymring. Spørsmålet er da: Hva er det mulig å gjøre med dette? Det er jo det store spørsmålet. Jeg føler meg, som jeg har sagt, allerede sikker på at statsråden på alle måter vil følge opp problemet, og det er jo også allerede gjort på mange måter. Det er sagt at der hvor politiet etablerer særlige etterforskningsgrupper og særlige miljøer for å håndtere dette, går det bedre enn på de stedene hvor det ikke er gjort. Det står ikke i innstillingen konkret, men jeg vil i hvert fall fra mitt ståsted si at hvis det er ett av punktene som regjeringen bør følge opp, og som Politidirektoratet bør følge opp, er det det at man nærmest etablerer slike grupper i alle distrikter – det er ett konkret tiltak – at man gjør det helt konkret, og at departementet nærmest sørger for å pålegge Politidirektoratet å be politimesterne om faktisk å gjøre det. Så er det én side ved dette som jeg hører mange historier om, og som jeg derfor vil ta fram her – og som også er tatt fram i innstillingen – nemlig den siden av saken som går på politiets mentalitet når det gjelder vinningskriminalitet. Jeg tviler ikke på at norsk politi tar grov vinningskriminalitet på stort alvor – det tviler jeg ikke på, jeg vil være tydelig på det. Men det er jo mye vinningskriminalitet som er i det såkalte små, men som betyr veldig mye for den enkelte. Hvis vi – nå formulerer jeg meg på denne måten – er i nærheten av sannheten når folk ikke anmelder fordi de ikke tror at politiet tar dem høytidelig, eller at vi er i nærheten av sannheten, som det faktisk framkommer i rapporten, at politiet oppfører seg på en slik måte at folk ikke føler at de faktisk burde anmeldt saken, har vi et problem. På dette punktet vil jeg si, slik som det er skrevet i innstillingen: Dette må statsråden ta tak i. Dette kan ikke fortsette. Det er helt åpenbart slik at politi- og lensmannsetaten må ta den enkelte borger på alvor når de har blitt frastjålet store eller små ting, fordi det er den enkeltes følelse av hva de har blitt utsatt for, som er det viktige i denne sammenhengen. Der har vi nok tydelig et forbedringspotensial. Jeg forstår at politiet i en stresset hverdag kan synes at dette er smått, og nærmest ved kroppsspråk og på annen måte gi inntrykk av at dette skulle de helst sluppet. Men dog er det slik at den profilen kan vi ikke ha når det gjelder en viktig side av kriminalitetsbekjempelsen, fordi det går ut over legitimiteten i politiet, og det går selvfølgelig ut over rettssikkerheten til den enkelte. Så er jeg enig i det som sies om IKT. Det er ikke debatten her nå, men jeg hørte hva saksordføreren sa. Jeg slutter meg til det, fordi det framkommer veldig tydelig i rapporten det som knytter seg til IKT. Det er og blir et spørsmål som håndteres i forbindelse med politi og kriminalitetsbekjempelse på flere områder i kontrollkomiteen, men også i justiskomiteen og i Stortinget. Derfor er det helt klart at vi ser at det er et problem som det er viktig at vi får løst, også i den relasjon som vi snakker om det nå. Det er veldig viktig at vi bruker denne rapporten på den måten som en samlet komité har forutsatt, nemlig at vi skal lære av den, og at vi skal ta det videre både her i Stortinget og også i regjeringen og i Politidirektoratet. Jeg regner med at alle de synspunkter som kommer fram i denne debatten, nøye blir fulgt med også i politiets etater, slik at de forstår hvor Stortinget står når det gjelder denne viktige delen av vårt kriminalitetsbilde.