Inge Lønning (Høyre), 2007-05-31:
La meg først si at det er leit hvis noen oppfatter det slik at jeg har tillagt dem meninger de ikke har. Da vil jeg gjerne vite hvilke meninger det i tilfelle dreier seg om, for i mitt innlegg bestrebet jeg meg på å holde meg helt eksakt til det som står i sakens dokumenter fra flertallet, det som ble hevdet i debatten i Odelstinget, og det som ligger i lovproposisjonen fra Regjeringen. Jeg kan ikke se at jeg på noe punkt har tillagt noen noen mening som går ut over det man faktisk har forpliktet seg på gjennom voteringen i Odelstinget. La meg videre si at hele innlegget til representanten Solholm og også statsrådens innlegg nettopp bekreftet at deres oppfatning er akkurat den som jeg forsøkte å gjengi så presist som mulig, og som jeg fremla mine argumenter imot. Hele deres innlegg var en sammenhengende bekreftelse på at de står nettopp for det standpunkt som jeg argumenterte mot. Jeg mener ikke at Odelstingets vedtak innebærer at alle dører åpnes på vid gap. Det har jeg aldri sagt, og det mener jeg aldeles ikke. Jeg mener at man har gjort et hederlig forsøk på å legge inn noen kriterier som skal demme opp. Jeg har påpekt hvorfor jeg ikke har tro på at de kriteriene vil fungere i virkelighetens verden, men at de nettopp vil føre til den type nemndpraksis som vi nå har hatt i flere år, og som ikke har dekning i Stortingets lovvedtak, men som egentlig er klart i strid med Stortingets forrige lovvedtak. Det må man nesten ta inn over seg. La meg så si at det jeg har problemer med å skjønne, er at noen kan stå på denne talerstol og si at de ikke skjønner at noen har etiske motforestillinger mot at man ønsker å hjelpe folk. Nei, jeg har ingen motforestillinger av etisk art mot at noen ønsker å hjelpe, men jeg stiller krav til virkemidlene man tar i bruk for å hjelpe folk. Det er nå engang slik med oss mennesker at vår innsikt i hva vi foretar oss, er begrenset. At meningen er god, har aldri vært en tilstrekkelig begrunnelse for det man foretar seg. De fleste av de største ulykker i menneskehetens historie har vært iverksatt i god mening. Det må være tillatt å minne om at også i norsk medisinsk forsknings historie har vi mer enn nok av eksempler på eksperimentelle tiltak som ble iverksatt i stort omfang i den beste mening av verden, og som vi i dag er enige om fra ethvert synspunkt sett var uforsvarlige. Det er nok å minne om lobotomisaken, som også Stortinget har forholdt seg til i mange omganger. Den er et klassisk eksempel på at det ikke er et tilstrekkelig vilkår at meningen er god, dersom handlingen i seg selv er klart uforsvarlig. Statsråden sa i sitt innlegg at dette ikke medfører noen endring av lovens grunnstruktur eller lovens formålsparagraf. Da må jeg minne statsråden på at det er relativt sjelden at statens eget fagorgan – i dette tilfellet Helsetilsynet – i en høringsuttalelse til et lovutkast faktisk påpeker at her er det i beste fall et spenningsforhold til lovens formålsparagraf og i verste fall en direkte selvmotsigelse i forhold til lovens formålsparagraf. Det er relativt sjelden kost. Jeg kan ikke minnes i noen annen lovsak at statens eget fagorgan har påpekt dette, uten at det er blitt tatt hensyn til det i den videre lovforberedelsesprosess. Representanten Holten Hjemdal sa at når det gjelder det vanskeligste av alle forslagene, nemlig åpningen for testing for vevstypelikhet, har vi «svært lite kunnskap» om virkningen av dette på det individ som blir født under slike omstendigheter. Det er et understatement. Sannheten er at vi har null kunnskap om dette. Det har til og med statsråden svart i brev til komiteen, at dette vet departementet ingenting om. Det finnes ingen internasjonal rapport om dette. Det finnes ingen forskning på det. Det finnes ingen dokumentert kunnskap. Det vil si: Dette er en lovreform som faktisk finner sted i det tomme rom når det gjelder kunnskap. Det er jo vanlig i lovsaker som ikke gjelder så fundamentale spørsmål som dette, nemlig forståelsen av hva menneskelig liv er, og hva respekt for menneskelig liv er, at man legger føre var-prinsippet til grunn. Det er jo blitt god latin, i hvert fall når det gjelder naturen, og når det gjelder ikke-menneskelig liv, at føre var-prinsippet er et sunt prinsipp. Da er det etter mitt skjønn dramatisk at man i en så vanskelig sak som denne skyver hele føre var-prinsippet til side til fordel for tut og kjør-prinsippet.