Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-18:
For andre gang i dette tiåret opplever vi en flyktningkatastrofe i vårt nærområde som har drevet over en million mennesker på flukt fra sine hjem. Situasjonen for flyktningene fra Kosovo har utløst et bredt folkelig engasjement i mange europeiske land, også her i Norge. Mange har spurt: Hva kan vi gjøre? Hvordan kan vi hjelpe flest mulig? Som politikere er det vårt ansvar å svare på de utfordringene vi nå står overfor. Jeg er derfor glad for at alle mener at vi skal gjøre mye for å hjelpe flyktningene, og en samlet kommunalkomite går inn for at vi skal bevilge 1 217 mill. kr til å hjelpe flyktningene fra Kosovo. Uenigheten gjelder hvordan vi skal bruke midlene. Flertallet slutter seg til Regjeringens forslag om at vi både skal gi hjelp i nabolandene og gi beskyttelse og hjelp til noen av dem som trenger det mest her i landet. Fremskrittspartiets svar er at hjelpen utelukkende skal gis i «nærområdet», uten at partiet klart definerer hva som er nærområdet. Historisk sett og sammenlignet med tilsvarende flyktningkatastrofer i Afrika, Asia og Latin-Amerika er det åpenbart at Norge vil bli betraktet som et nærområde. Avstanden fra Kosovo til Løvebakken er faktisk mindre enn avstanden fra Vietnam til Hongkong, Malaysia og Filippinene, eller fra Argentina og Chile til Mexico. Det er selvfølgelig fristende å lage regnestykker som viser hvor mange flere vi kan hjelpe hvis all hjelpen brukes i land som Albania, Romania og Bulgaria. Det man da overser, er at det faktisk har vært en betingelse for at mange skal kunne gis beskyttelse i nabolandene, at noen gis beskyttelse i andre land. For at mennesker på flukt inne i Kosovo skulle få anledning til å slippe inn i Makedonia, har det vært helt avgjørende at noen har kunnet reise videre. Makedonske myndigheter har helt bevisst brukt stenging av grensebommene for å presse det internasjonale samfunnet til å få fortgang i evakueringen. Uten at Norge og andre land raskt hadde svart på appellen om en humanitær evakuering, hadde sannsynligvis mange av flyktningene ikke kommet ut av Kosovo. Hvilke alternativer har vi hatt? Kunne vi sendt alle videre til Albania, slik enkelte har foreslått? Etter selv å ha besøkt Albania og Makedonia, tror jeg det kunne ha ført til at hele mottaks- og hjelpeapparatet i Albania hadde stått i fare for å bryte sammen. Situasjonen kunne fort ha kommet helt ut av kontroll, og vi kunne stått overfor en situasjon der vi kanskje hadde måttet evakuere et enda større antall enn det som nå skjer. Et flertall i komiteen har sluttet seg til Regjeringens forslag om ikke bare å gi beskyttelse i et mottak her i landet, men også gi flyktningene anledning til å leve et så normalt liv som mulig. Det betyr raskest mulig bosetting i en kommune på samme måte som andre flyktninger som har fått oppholds- og arbeidstillatelse her i landet. Det betyr kvalifisering for norsk arbeidsliv, undervisning i norsk og samfunnskunnskap for voksne, grunnskoleundervisning for ungdom i alderen 16-20 år som ikke har tilsvarende fra hjemlandet, rett og plikt til ordinær grunnskoleundervisning for barna og en styrking av helsetilbudet. Noen vil sikkert stille spørsmålstegn ved vår strategi om at flyktningene så fort som mulig skal bosettes i en kommune og få anledning til å leve et normalt liv. Skal ikke flyktningene raskt tilbake, spør noen. Vi mener at aktiv deltakelse i arbeids- og samfunnsliv er viktig både for den enkelte flyktnings evne til å ta ansvar for sin egen livssituasjon her i landet og for evnen til å mestre en på mange måter sikkert like vanskelig tilbakevending den dagen det blir mulig. Jeg tror jeg har alle med meg i mitt håp om at alle Kosovo-flyktningene så snart som mulig vil få anledning til å reise hjem og ta del i gjenoppbyggingen av landet sitt. Når det kan skje, vet ingen av oss. Uansett når det vil kunne skje, mener jeg det er riktig å investere i raskest mulig bosetting og integrering. Vi vil tjene på det, og de vil tjene på det, uansett når tilbakevending måtte bli mulig. Erfaringene fra Bosnia-konflikten viser at det var riktig å satse på det tosporede løpet. Muligheten til aktiv deltakelse i arbeidsliv og samfunnsliv i eksillandet har vært og er faktisk et viktig element i en aktiv tilbakevendingsstrategi. Norge tok imot færre flyktninger fra Bosnia enn Sverige og Danmark, likevel er det vi som har flest tilbakevendte. Til dem som er skeptiske til vår satsing på både integrering og tilbakevending, vil jeg si én ting: Lytt til flyktningene selv, hva er det de synes er viktig? Snakk med flyktninger som har vendt tilbake til Bosnia, og dere får svar. Et mest mulig normalt liv i Norge, med arbeid og norske venner, er en viktig ressurs den dagen de pakker og reiser hjem. La meg avslutningsvis få si at jeg er svært glad for at det er bred tilslutning til prinsippet om at eventuelle mindreutgifter knyttet til mottaket her i landet kan omdisponeres til hjelp i nærområdet over UDs budsjett. Dette er et viktig flyktningpolitisk prinsipp, som viser at vi har en helhetlig flyktningpolitikk, der beskyttelse her i landet ses i sammenheng med hjelp og bistand i nærområdet.