Børge Brende (Høyre), 2014-06-10:
Representanten Kjenseth tar opp et viktig tema som også berører situasjonen og spørsmål utover Tibet. Det bor om lag fem millioner tibetanere i Tibet og i de tibetanske områdene i provinsene Qinghai, Gansu, Sichuan og Yunnan. Til sammen utgjør det tibetanske platået om lag en fjerdedel av Kinas totale landareal, altså en betydelig del av folkerepublikken. Menneskerettighetssituasjonen der må ses i sammenheng med situasjonen i Kina for øvrig. Det samme vil gjelde hvilke virkemidler vi fra norsk side har til rådighet. Når vi skal forsøke å danne oss et bilde av situasjonen i Tibet og de tibetanske områdene, er det en stor utfordring at området, som interpellanten også nevner, delvis er lukket for omverdenen. Vi har begrenset tilgang til informasjon som kan gi oss et fullgodt bilde av situasjonen. Det er begrenset med kilder som kan sammenstilles for uavhengige analyser. I de tilgjengelige rapportene, fra internasjonale organisasjoner og andre, beskrives et samfunn underlagt en betydelig grad av politisk kontroll hvor sentrale menneskerettigheter som ytringsfrihet og trosfrihet stadig trues. Det rapporteres om store menneskerettighetsutfordringer over et bredt spekter. Dette står i sterk kontrast til Kinas egen rapportering fra området, som i overveiende grad vektlegger den økonomiske utviklingen og den materielle velstandsøkningen som skal komme det tibetanske folket til gode. Våre kilder er med andre ord både begrensede og polariserte. Det er et stort sprik mellom bildene som tegnes. Det er likevel grunn til bekymring på bakgrunn av de rapportene og den informasjonen vi mottar. Dette gjelder spesielt meldinger om selvpåtenninger – som også interpellanten nevnte – de siste årene, som i all hovedsak har skjedd i de tibetanske områdene rundt selve Tibet, og ikke minst i Lhasa. Dette er dypt tragiske hendelser, og vi anser disse som desperate handlinger som vitner om at enkelte opplever forholdene som helt uholdbare. Det er viktig at kinesiske myndigheter tar disse handlingene på alvor. Det er avgjørende at man i dialog med lokalbefolkningen finner frem til måter å bedre den situasjonen som for enkelte leder til slike handlinger. Dette kom også frem i EU-uttalelsen fra 2012 om situasjonen i Tibet, som Norge sluttet seg til. Under normale omstendigheter ville selvsagt regjeringen avlagt regelmessige besøk til Tibet for selv å danne seg et bilde av situasjonen. Jeg var selv i den situasjonen på slutten av 1990-tallet at jeg var på rundreise i Tibet og så mye av de utfordringene og den situasjonen man sto oppe i, den gangen – dette er jo nå 15 år siden, som representanten nevnte. I den nåværende situasjonen er det vanskelig for norske myndigheter å få tilgang til dette området. Vi har derfor ikke førstehåndsinformasjon om menneskerettighetssituasjonen i Tibet, men som jeg nevnte: Det er all grunn til å se alvorlig på den situasjonen som man står overfor. Effektivt vern om menneskerettigheter er en sentral del av norsk utenrikspolitikk. Oppfyllelsen av menneskerettighetsforpliktelser begrenses ikke av geografiske eller andre skillelinjer. Vi kan derfor aldri godta brudd på menneskerettighetene, det være seg i Kina eller andre steder. Norge har vært konsistent med å ta opp vanskelige menneskerettighetsspørsmål i Kina under bilaterale møter når norske og kinesiske politikere har møttes. Frem til høsten 2010 tok norske politikere og embetsverk opp vanskelige saker som gjaldt tibetansk identitet, religion og kultur, direkte med våre samtalepartnere på kinesisk side. Jeg har i en rekke samtaler selv gjort dette, som norsk statsråd, og det har blitt lyttet til. Den manglende politiske dialogen med Kina etter november 2010 har fratatt oss denne muligheten. Nå er det kun i de multilaterale sammenhengene vi har et rom for å løfte frem disse spørsmålene. Representanten henviste til et krav om at Tibets menneskerettighetssituasjon ble tatt opp også i Menneskerettighetsrådet. Så sent som under Kinas landgjennomgang i FNs menneskerettighetsråd i november i fjor tok Norge opp utfordringene bl.a. knyttet til en snarlig ratifikasjon av FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter overfor Kina – det å sikre at ytringsfriheten gjelder for alle kinesiske borgere, og at det blir gitt større innsyn i dødsstraffesaker – og det ble også stilt to spørsmål som har direkte tilknytning til situasjonen for det tibetanske folk, om minoritetsrettigheter og om religiøse rettigheter. Menneskerettigheter vil være en prioritet i norsk utenrikspolitikk. Vi vil ikke nøle med å reagere mot eventuelle overgrep som finner sted. En viktig målsetting ved å normalisere forholdet til Kina er å kunne engasjere Kina i menneskerettighetsspørsmål, inkludert situasjonen i Tibet og i de tibetanske områdene. Norge anser Tibet som en del av Kina, og dette er det bred politisk enighet om i Stortinget. Med andre ord: Det er kinesiske myndigheter som er rett adressat hva angår situasjonen i Tibet. Å engasjere Kina på en konstruktiv måte blir derfor en hovedoppgave dersom man ønsker å belyse situasjonen – og forbedre situasjonen – i de tibetanske områdene. Dette gjelder for alle som ønsker å sette Tibet på dagsordenen. Det finnes ikke en annen dialogpartner enn kinesiske myndigheter i Beijing som er viktigere for å bidra til en positiv utvikling for det tibetanske folk.