trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-02-12:
Saken vi har til behandling i dag, er svært viktig for å sikre et inkluderende og mangfoldig samfunn. Gode vilkår for alle bidrar til at vi klarer å nå målsettingen om å inkludere alle. Vi kan ikke snakke om inkludering og toleranse uten at vi har alle mennesker med i tankene når vi skal utvikle samfunnet vårt. Kristelig Folkeparti pleier å si at et samfunn som er godt for barna, er et samfunn som er godt for alle, og like riktig er at et samfunn som er godt for dem med psykisk utviklingshemning, er et samfunn som er godt også for alle. Et fellesskap som bidrar til at alle får være med og bidra til å bruke sine evner og anlegg, er et godt samfunn å leve i. Vi som politikere har et ansvar for å skape mulighetene for å sikre dette for hvert enkelt individ. Kristelig Folkeparti har lenge stått i bresjen for å sikre gode ordninger for mennesker med psykisk utviklingshemning, spesielt når det gjelder retten til bolig og arbeid, nettopp fordi dette er grunnleggende rettigheter for å sikre den enkelte frihet, selvstendighet og verdighet. Inkludering og mangfold må bli mer enn innholdsløse ord. Vi må derfor styrke innsatsen overfor mennesker med psykisk utviklingshemning. Det er gledelig at regjeringen vil komme tilbake til Stortinget med en stortingsmelding om levekår og tiltak for mennesker med utviklingshemning, men tiden er knapp. Jeg vet ikke om vi har tid til å vente på den, for det er jo allerede godt over et år siden Stortinget vedtok dette. Det var i helsekomiteen at forslaget kom, og det ble vedtatt her i denne sal 6. desember 2011. Jeg tror at forslagene som blir lagt på bordet i dag, ville gitt et stort løft til utsatte mennesker. Det er derfor trist at posisjonen ikke vil være med på det som foreslås. Inkludering i arbeidslivet er viktig for det enkelte mennesket, fordi arbeidsplassen gir den enkelte et fellesskap, en plass man hører hjemme, og en plass hvor man får lov til å være med å bidra og bety noe for andre. Det er også lønnsomt sett fra et samfunnsøkonomisk perspektiv. VTA- og VTO-plasser er svært viktige virkemidler for å sikre at mennesker med psykisk utviklingshemning får et tilbud hvor de får bruke sine evner og anlegg. Vekstbedriftene gjør i så måte en svært god jobb. For å sikre at mennesker med psykisk utviklingshemning får muligheten til dette, er det viktig de sikres en tilpasset utdanning, og at de dermed får en basiskompetanse som er viktig for å fungere i samfunnet. For å sikre at overgangen fra skole til arbeidsliv blir gjennomført på en god måte mener vi det bør innføres en mentorordning, som også er et av forslagene i dag. For å gi et egnet og individuelt tilpasset tilbud til den enkelte er det også viktig at arbeidsevnen blir vurdert. Vi har alle forskjellige egenskaper og forutsetninger. Jeg mener at forslaget som fremmes i dag, ville ivaretatt disse utfordringene. Det er derfor svært trist at regjeringspartiene stemmer mot. Vi vet som sagt ikke når regjeringen kommer tilbake til Stortinget med en helhetlig melding. Kristelig Folkeparti stemmer subsidiært – i likhet med Fremskrittspartiet – på Høyres forslag dersom vårt forslag mot formodning faller.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-02-12:
Til det siste svaret fra statsråden: Betyr det at vi faktisk ikke får en helthetlig oppfølging og gjennomgang av NOU-en, altså Brofoss-utvalgets rapport, i det hele tatt i Stortinget, men bare stykkevis og delt? Det var ett spørsmål. Det andre er: Det er jo altfor mange psykisk utviklingshemmede som blir gående ledig, og når regjeringen foreslår nye plasser hvert år, har man da noen innsikt i hvor mange år det vil ta før man har en dekning på tiltak for alle psykisk utviklingshemmede? Og da tenker jeg selvfølgelig på dem som er ferdig med skolegang, og man har jo oversikt over det.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg er litt usikker på hva representanten mener med å stoppe pleiepengene. For dette er ikke en varig ytelse. Det har alltid vært en midlertidig ytelse. Det har heller ikke vært noen regelendring. Det som har skjedd, er at man har flyttet behandlingen av disse sakene fra det lokale Nav-kontor til fylkesnivå. Det har sikret at det har blitt en mer enhetlig praksis. Det er viktig for å sikre forutsigbarhet, så man vet hva man har å forholde seg til. Det har dermed ikke vært noen regelendringer på dette området. Dersom vi skal gjennomføre endringer, mener jeg det er viktig at det er endringer som kommer hele landet til gode. Kaasa-utvalget har foreslått en rekke utvidelser av ordningen. Hvis det er slik at vi skal lage en bedre ordning, mener jeg at det skal komme hele Norge til gode.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Dette skal jo ikke være en varig løsning. Det er omsorgslønn som i dagens system er en vanlig omsorgslønn, som skal hjelpe til hvis man har et funksjonshemmet barn. Nå sier ikke jeg at dette er den beste ordningen. Det er klart at omsorgslønn utbetales ulikt, slik det har vært presisert i diskusjonen her – den utbetales ulikt avhengig av hvilken kommune man bor i. Det er argumenter for å få en enhetlig, bedre pleieordning, men det har ikke vært noen endring av regelverk som har gjort at man har strammet inn på denne ordningen. Noen har blitt fratatt denne ytelsen fordi det ikke er en varig ytelse. Det har den heller aldri vært.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Ja, selv en professor kan ta feil. Det har ikke vært noen forskriftsendring fra departementet med ønske om innstramminger i ordningen. Det som er tilfellet, er at man har flyttet saksbehandlingsnivået opp til fylkesnivå, som jeg tidligere har redegjort for. Det har sikret at man, slik representanten var inne på i sitt innlegg og understreket sterkt, skal vite at uansett hvor man bor i landet, skal man ha de samme rettighetene. Det andre er jo et spørsmål om vi skal utvide pleiepengeordningen. Det er det sterke argumenter for. Det er mange som argumenterer godt for det. Det skal vi se på i samarbeid med Helse- og omsorgsdepartementet. Vi vil komme tilbake til Stortinget med hensyn til hvordan vi følger opp denne saken.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Helse- og omsorgsdepartementet vil i løpet av våren gi tilbakemelding til Stortinget på deler av Kaasa-utvalgets utredning, der man ser både Hagen-utvalgets utredning og Kaasa-utvalgets utredning i sammenheng, men det vil ikke være en helhetlig gjennomgang av alle Kaasa-utvalgets forslag.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Svaret er nei, det kan jeg ikke love. Som jeg sa i mitt tidligere innlegg, ønsker Helse- og omsorgsdepartementet å gi en foreløpig tilbakemelding på deler av Kaasa-utvalgets innstilling til våren, men det vil ikke være en helhetlig gjennomgang av alle utvalgets forslag i denne meldingen.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg vil understreke at det er folketrygdloven som regulerer disse forholdene. Dersom det har vært endringer i loven, må regjeringen eventuelt ha fremmet det forslaget for Stortinget. Det har vi ikke gjort. Det er ikke forskriftene som styrer pleiepengene. Det har ikke vært noen endringer på dette området i forskriftene som tilsier at regjeringen har ønsket en endring, men vi har fått en mer helhetlig praksis. På noen områder kan vi gjøre endringer uavhengig av lov og forskrift. Når det gjelder det konkrete eksempelet som komiteens leder var inne på i stad – nemlig et barn som delvis deltok i barnehage og SFO mens det var sykt, og hvor moren mistet retten til pleiepenger – har jeg tatt kontakt med arbeids- og velferdsdirektøren, fordi jeg ønsker at det skal utvikles nye retningslinjer på dette området. Det går det an å gjøre helt uavhengig av lov og forskrift, og derfor har jeg gjort dette. Så til spørsmålet om regnestykket: Ja, dersom de høyeste anslagene slår til, kan dette være en kostnadsøkning på opptil 9 mrd. kr. Dersom man ser på deler av det som er Kaasa-utvalgets innstilling, kan det koste mye mindre, og det er beregninger som Kaasa-utvalget har lagt fram. Men slik Fremskrittspartiets forslag er lagt fram – at det skal være automatisk innvilgede pleiepenger fra en legespesialist, og at det skal kunne gis varig – kan det ha såpass store konsekvenser at det kan bli opptil 9 mrd. kr. Men her er anslagene veldig usikre med tanke på hvor mange som vil velge denne ordningen.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Det som er viktig, er jo å øke antall plasser i skjermede virksomheter, og det antallet har økt betydelig de siste årene – fra 3007 plasser i 2001 til 8 000 i 2012 – og det ligger også en delvis økning i budsjettet for inneværende år. Så til spørsmålet om nye rettigheter: Dette er jo et spørsmålet som eventuelt blir drøftet i en stortingsmelding, og jeg kan ikke foregripe behandlingen av den her og nå.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Det har i hvert fall skjedd en gjennomgang av tallene etter denne rapporten fra NTNU, og den viser en ganske stabil andel av utviklingshemmede i arbeidslivet de siste årene. Og det viser altså at det ikke har vært en nedgang, slik denne undersøkelsen fra NTNU viser. Vi har et økt antall plasser for denne gruppen, men det er behov for flere plasser. Vi har økt antallet, men det kan være behov for ytterligere styrkinger.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Det er en diskusjon som både handler om tiltak innenfor utdanning og innenfor arbeid, men det handler også om holdningsendringer og det å tilrettelegge mer i ordinært arbeidsliv. Så det handler om et vidt spekter av områder, og jeg mener at vi har kommet et stykke på vei med ansvarsreformen. Personer som er utviklingshemmet er mer inkludert i vårt samfunn enn de var tidligere, men det er fortsatt et stykke igjen. Det handler noe om politikk, men det handler også om hvilket syn vi har på våre medmennesker.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Ja, dette har jeg jo svart på en rekke ganger, og jeg står fast ved mine svar, at dette vil vi følge opp fortløpende. Det er deler av dette som vil bli forelagt Stortinget i løpet av dette året, men hva som kommer på hvilket tidspunkt, kan Stortinget vente seg at de får en fortløpende gjennomgang av.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg kan ikke gi representanten et klart tall på det her og nå, men jeg oppfordrer da representanten til å stille et skriftlig spørsmål, så kan man på et detaljnivå få en mer tallmessig gjennomgang av dette spørsmålet. Så til spørsmålet om Brofoss: Brofoss-utvalget handler jo om en rekke ting. Det handler både om metode, om frivillige organisasjoner, og det handler om måter å anskaffe ulike plasser på. Så det som er viktig for meg, er å få fulgt opp deler av Brofoss-utvalget fortløpende, og det vil vi altså gjøre i forhold til Stortinget. Men det er ikke slik at dersom man lager en omfattende, helhetlig stortingsmelding, så får man en raskere gjennomgang av saken. Jeg tror det er enkelte punkter fra Brofoss som vi kan løse ganske tidlig, og så er det noen ting vi trenger noe mer tid på. Da handler det bl.a. om hvordan vi anskaffer en del av disse plassene.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-02-12:
Dette er ei viktig sak og eit område der ein treng eit større politisk fokus. Regjeringa har sett ned eit utval som skal greia ut i kva for grad og på kva slags måte familiar med omfattande omsorgsoppgåver skal få økonomisk kompensasjon. Kaasa-utvalets rapport heiter: Når sant skal sies om pårørendeomsorg – fra usynlig til verdsatt og inkludert. Det er ein ganske treffande tittel. Kaasa-utvalet har foreslått tre nye grep. Dei vil gradera pleiepengeordninga frå 20 til 50 pst. til foreldre med barn under 18 som har alvorlege, varige lidingar. Dei vil ha ny og forsterka kommunal omsorgsstønad med nasjonale satsar som ei erstatning for dagens hjelpestønad og omsorgslønn, og dei vil ha lovfesta pårørandestøtta i kommunane med tiltak som verdset og kvalitetsikrar tenestene. Også Hagen-utvalet omtalar behovet for ein ny pårørandepolitikk i Noreg. Pårørande sin innsats må bli verdsatt og respektert og bli ein integrert del av det offentlege hjelpetilbodet. Hagen-utvalet snakkar òg om at pårørande må ha rett til avlasting og til opplæring. To av framtidas største utfordringar vil sannsynlegvis vera knappleik både på arbeidskraft og på frivillige omsorgsytarar. Forholda må derfor leggjast til rette for at det er mogleg å kombinera begge delar. Sanninga er at samfunnet ville ikkje gått rundt utan den frivillige og i hovudsak familiebaserte omsorga. Om lag 100 000 årsverk blir i dag utførte av pårørande. Det er avgjerande både for velferd og for verdiskaping. Ingen ønskjer seg eit samfunn utan denne grunnleggjande omsorgsevna utgått frå familiestruktur og sosiale relasjonar. Hagen-utvalet er tydeleg på at det er viktig at den offentlege profesjonaliserte omsorgstenesta ikkje marginaliserer bidraget frå pårørande, men i staden spelar saman med den uformelle omsorga forankra i familie og lokalsamfunn. Eg er redd – og eg opplever – at vi i dag nettopp gjer det, at vi marginialiserer bidraget frå pårørande. Eg er einig i at det blir vanskeleg å gå inn på konkrete endringar i pleiepengeordninga i dag, og at vi må avventa saka som skal følgja opp forslag til ny pårørandeordning og Kaasa-utvalets utgreiing, men dette hastar. Eg registrerer at det ikkje har vore ei regelendring, men poenget er at dei der ute opplever det som vanskelegare å få pleiepengar i dag enn det var tidlegare. Har barnet ei varig liding i dag, er det ikkje gode nok økonomiske ordningar. Det er òg på ein måte eit kunstig skilje mellom varig og ikkje varig sjukdom når vi snakkar om alvorleg sjuke barn, og pårørande som då ønskjer å bidra i omsorga. Vi må sjå omlegginga av pleiepengar, omsorgslønn og hjelpestønad i ein samanheng, og eg vil bidra til at vi kan få det på plass så snart som mogleg.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-02-12:
Det gjaldt representanten Dagrun Eriksen sitt spørsmål om ein vurderer 22-vekersgrensa for seinabort. Det som eg har referert til, er det som står i brevet frå Helse- og omsorgsdepartementet om kva den uavhengige ekspertgruppa skal sjå på. Eitt punkt er at ho skal «gjennomgå den medisinske utviklingen knyttet til fosterets levedyktighet og på denne bakgrunn vurdere om det er behov for å sette i gang et eget arbeid som ser på grensen for når fosteret skal antas å være levedyktig etter abortloven og om grensen bør settes lavere enn 22 fullgåtte uker». Då er resonnementet mitt at dersom ekspertgruppa kjem fram til det, vil det ha ein naturleg konsekvens òg for grensa for seinabortar. Vidare er det eit punkt om at ekspertgruppa skal «vurdere om det bør innføres særskilte prosedyrer eller andre tiltak som sikrer at vurderingene av grensen for levedyktighet etter abortloven hele tiden er i samsvar med den medisinske utviklingen». Det er det som er poenget mitt, og dette er ein debatt som vi heilt sikkert kjem tilbake til igjen.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-02-12:
Få omleggingar i spesialisthelsetenesta har skapt så mykje kritikk og vore så mykje debattert i Stortinget som hovudstadsprosessen. Så har det også vore ei stor omlegging som gjeld mange pasientar og tilsette, og omlegginga har ikkje vore uproblematisk. Det er lett å vera etterpåklok når det gjeld om det var rett å slå saman Helse Sør og Helse Øst og å slå saman sjukehusa i Oslo-området. Men det var stor politisk einigheit om at tiltak var nødvendig for å sikra betre samordning av sjukehustilbodet i hovudstadsområdet og meir lik fordeling av sjukehustilbodet i heile Helse Sør-Øst og i resten av landet. Det er rett at fleire i ettertid har innrømt at etablering av Oslo universitetssykehus og overføring av pasientar til nye Ahus var for dårleg førebudd. Eg meiner at éin ting vi kan læra av saka, er tendensen vi har til å overvurdera effektiviseringsgevinsten og undervurdera investeringsbehovet ved fusjonar, og at fusjonar er noko av det vanskelegaste vi gjer i alle organisasjonar – og spesielt i ein sjukehusorganisasjon. Eg vil visa til kva ein sjukehusekspert og forskar som heiter Soki Choi, sa i Dagsavisen den 18. desember i fjor: Forsking viste at tre av fire sjukehusfusjonar i Sverige var klassifiserte som mislykka. Ho etterlyste meir forsking og kunnskapsbaserte avgjerder om fusjonar. Interpellanten spør kva regjeringa vil gjera for å gjenoppretta tryggleik og tillit til Oslo universitetssykehus og Ahus, og han peikar i innlegget sitt på korleis eigarstyringa er i dag. Eg meiner at helse- og omsorgsministeren har gitt eit veldig klart og godt svar på korleis dette blir følgt opp av regjeringa no: At det å skapa tillit er ei leiaroppgåve er viktig å understreka, at vi må ha tillit til styret og leiinga ved Oslo universitetssykehus, at dei skapar gode prosessar vidare. Føresetnaden for dette er gode leiarar. Eg har lyst til å nemna at det ikkje kan vera ei ulempe i denne situasjonen at styreleiaren ved Oslo universitetssykehus, Stener Kvinnsland, blei kåra til årets helseleiar i 2013. Han blei nominert av sine eigne – av sine tilsette. Det tyder på at ein i alle fall har rett person til å gjera ein ikkje heilt enkel jobb. Ein ting eg har lyst til å nemna avslutningsvis, har òg – som helseministeren var inne på – med leiing å gjera. Å betra leiinga var eit av punkta han tok fram i sjukehustalen sin. Eg vil djupa ut dette til å gjelda leiing på staden. Eg kjenner til ei sak nettopp frå Oslo universitetssjukehus då omstillingsprosessen blei mest kritisert, i 2011. Då hadde ein ved Oslo universitetssjukehus leiing på staden ved berre 18 av 59 somatiske avdelingar, altså på sju av ti avdelingar hadde ein leiarar som heilt eller delvis ikkje var til stades. Ifølgje Den norske legeforening var det tilsette der som aldri hadde møtt sin eigen leiar. Dette er det no teke tak i. Eg har forstått det slik at Oslo universitetssjukehus no legg vinn på å auka leiinga sitt nærvær på alle stadene dei driv sjukehus. Det trur eg er ein viktig føresetnad for å få omstillingsprosessen i hamn, og spesielt for å få eit godt forhold til dei tilsette, som er så viktig.
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Dette er på mange måter en etterlengtet debatt. Men samtidig er det en debatt som vi kanskje – i anførselstegn – har for ofte, for samtlige har signalisert at vi er utålmodige, at vi ikke har nådd langt nok på området. Det betyr at vi er nødt til å være veldig fokusert på gjennomføringen. Det er veldig viktig at vi nå klarer å holde et godt grep om denne saken, og faktisk får gjennomført. Så derfor tenker jeg når det gjelder litt av debatten: Når det vedlegges protokollen, så avvises det jo ikke. Men det er rett før vi skal melde en helthetlig pakke for hele området, og det synes jeg er viktig å ta med i denne runden. Men det jeg ønsker å ta opp, det jeg ønsker å si noe om, er at VTA er jobb. Noen av oss på dette huset er av og til litt tekniske nerder, og vi er opptatt av en budsjettpost eller nummer og rammeområde og i det hele tatt – men grunnen til at vi flyttet dette over på en egen post, var for å signalisere at dette er arbeid. Det er ikke tiltak som svinger med konjunkturene i det norske samfunnet. Dette er jobb. Det må behandles på en annen måte enn de andre tiltakene. Vi er nødt til å styrke det, og vi er nødt til å følge det opp. De aller fleste av oss, i hvert fall vi i arbeids- og sosialkomiteen, reiser en hel del rundt omkring i landet, og dette er blant de bedriftene vi besøker ofte – vekstbedriftene, ASVO-bedriftene, og her ser vi at det som leveres, er produkter. Det er ikke «lagde» arbeidsplasser. Et av de områdene som fascinerte meg mest da vi nå hadde presentasjon av bedriften hvor kompetansekravet var at «du kan ikke kunne lese og skrive, for du skal makulere sensitiv dokumentasjon». Så kan du lese det, så er du ikke egnet til jobben. Det utelukker ganske mange, iallfall de som sitter rundt i denne salen, og ganske mange andre rundt omkring i landet. Det betyr at det er en reell jobb som utføres, det er reelt behov for det norske samfunnet. Så finansierer vi det kanskje – jeg vil bare si «kanskje» – på en annen måte enn en del andre oppgaver i dette landet. Men det finnes da virkelig en del andre jobber i det norske samfunnet som er finansiert av staten, eller av staten i kombinasjon med en kommune – eller, eller, eller. Det er ikke tiltaksplasser, det er oppgaver det norske samfunnet har behov for å levere, og det er arbeidsplasser vi har behov for å styrke og videreutvikle. Det er det vi skal ta tak i, og det er vi ikke kommet i mål med, for enda snakker vi om tiltaksplasser. Jeg har lyst til veldig kort å nevne Østfold som eksempel. Her har man tatt dette på alvor ved å lage opplæringskontorer som klarer å sikre at det er riktig kompetanse som kommer til de riktige plassene. Det er noe vi har lyst til å kikke mer på.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Regjeringspartiene avviser altså å få på plass en ny kolsstrategi, og lener seg tilbake og peker på Samhandlingsreformen og det folkehelsearbeidet som skal skje ute i kommunene. Som jeg sa i mitt innlegg, er kolspasienter de hyppigste svingdørspasientene i spesialisthelsetjenesten, med opptil 40 pst. reinnleggelser i løpet av et år. Spørsmålet blir da: Er det etter statsrådens mening utelukkende trusselen om økte utgifter som følge av kommunal merfinansiering som skal få redusert antallet reinnleggelser, eller har statsråden ytterligere tiltak som kan begrense behovet for at kolspasienter må innlegges på sykehus så hyppig, med den belastningen det medfører for hver enkelt pasient?
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Fremskrittspartiets representanter har støttet dagens gjeldende abortlov og mener fremdeles at den er dekkende for både kvinnens og fosterets rett til vern og beskyttelse. Imidlertid er det slik at den medisinske og tekniske utviklingen kan ha bidratt til nye etiske dilemmaer. Fremskrittspartiets representanter er derfor fornøyd med at helse- og omsorgsministeren i sitt brev av 23. november i fjor til komiteen bebuder en gjennomgang og en vurdering av om det er deler av regelverket rundt aborter som bør bli gjenstand for en presiserende tolkning. Ekspertgruppen som Helsedirektoratet har satt ned, skal avgi sin innstilling 1. mars i år, og Stortinget vil sannsynligvis få seg forelagt en ny sak basert på innholdet i denne innstillingen. Forslaget i Dokument 8:148 S for 2011–2012 innebærer også fjerning av enhver mulighet til å abortere et foster med store skader, uansett skadens omfang og fosterets tilstand, dersom det er i stand til å overleve utenfor livmoren etter uke 12. Det fjerner også kvinnens egen innflytelse på fosterets og egen framtid. Kvinnen vil i slike tilfeller måtte overbevise nemnda om at det vil være en helt urimelig belastning for hennes helse å føde barnet. Abortloven § 2 gir altså flere kriterier som gir muligheter til å innvilge abort selv etter at perioden for rett til selvbestemt abort er utløpt. Ved vurderingen av om kriteriene er innfridd, skal det legges vekt på hvordan kvinnen selv bedømmer sin situasjon. Fremskrittspartiets medlemmer er av den oppfatning at dette forholdet bør videreføres, og at kvinnen skal ha denne muligheten til å ta ansvar for sin egen og sitt ufødte barns situasjon, muligheter og framtid. På denne bakgrunn vil Fremskrittspartiets representanter stemme imot forslagene fra Kristelig Folkeparti. Forslaget fra Høyre om endringer i abortloven § 2 c vil fjerne egenskaper ved fosteret som selvstendig abortkriterium. Begrunnelsen for forslaget er den diskriminering forslagsstillerne mener at mange av dem som i dag lever med tilstander som omfattes av § 2 c, kan oppleve. Fremskrittspartiets medlemmer anser imidlertid at en eventuell endring i § 2 c ikke vil endre realitetene for denne gruppen og ikke vil kunne bidra til å endre den situasjonen som beskrives. Vi ser imidlertid ikke bort fra at den bebudede innstillingen fra det nedsatte ekspertutvalget vil kunne belyse dette nærmere, og vi vil eventuelt komme tilbake til saken når den kommer til Stortinget. Jeg anbefaler på denne bakgrunn Fremskrittspartiets representanter om å støtte flertallsinnstillingen.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2013-02-12:
Statsråden sa nettopp at han ville lytte til brukerorganisasjonene. Jeg regner også med at han vil lytte til fagmiljøene. Han sa videre at han ville ta alle gode råd som måtte komme. Men nettopp fagmiljøene og pasientorganisasjonene, brukerorganisasjonene, krever jo en ny kolsstrategi, for de ser at det fremdeles er nødvendig, og at det er behov for det for å få konkrete tiltak. Mener da statsråden at de tar feil, og at de ikke har innsikt i eller oversikt over hva som skal til av virkemidler for å kunne bedre tilbudet til kolspasientene?
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2013-02-12:
På midten av 1990-tallet hadde en av femten i den norske befolkningen kols. Ti år etterpå har andelen økt til en av åtte. Vi må si at kols har blitt en av våre nye store folkesykdommer. Ingen ting er viktigere enn å bekjempe røyking i kampen mot kols, fordi vi vet at 70 pst. av kolstilfellene utelukkende skyldes røyking. Derfor er det med stolthet jeg representerer Kristelig Folkeparti her i denne salen og i denne saken med de grepene som statsråd Høybråten og Bondevik II-regjeringen gjorde i røykeloven. Men vi må gjøre mer. Ren luft er viktig både ute og inne, og ifølge Landsforeningen for hjerte- og lungesyke står luftforurensning i arbeidsmiljøet for 15 pst. av kolstilfellene. Vi vet også at arvelige faktorer spiller inn når det gjelder risiko for å utvikle kols. Det er også mulig at fysisk inaktivitet og kostholdsfaktorer kan påvirke risikoen. Det er mange som har kols uten å vite om det. Man tror at man har dårlig pust, at det skyldes alder, og at man har trent for lite. Kols er en snikende sykdom som har utviklet seg over mange år. Jeg er glad for at statsråden i svaret til komiteen viser at man nå har utviklet nasjonale retningslinjer for å finne personer som ikke vet at de har kols, eller som har høy risiko for denne sykdommen. Vi må forske mer på hvorfor noen utvikler kols og andre ikke. I den sammenheng vil jeg få vise til spennende forskning som professorene Gulsvik og Bakke ved Haukeland universitetssykehus har gjort, som tyder på at arv er viktig for å utvikle denne sykdommen. Men i likhet med mange andre sykdommer er det flere årsaker til at man utvikler denne sykdommen. Derfor er det flere tiltak som må settes inn. Kristelig Folkeparti er enig med representanten Kjersti Toppe i at forebygging og folkehelsearbeid er avgjørende viktig. Vi er også enig med representanten Toppe i at en nasjonal strategi kun er et virkemiddel. Men det er et viktig virkemiddel for å se helhetlige tiltak for at færre mennesker skal måtte oppleve å få kols. Derfor støtter Kristelig Folkeparti å få dette virkemiddelet, en nasjonal strategi, på plass. For målet tror jeg vi er enige om: at færre mennesker skal måtte få kolssykdommen. Men da må vi kunne forebygge mer, vi må kunne vite mer om hvorfor noen mennesker får kols og andre ikke, og legge til rette for at færrest mulig får nettopp det.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2013-02-12:
Statsråden begynte sitt innlegg med å si at det er balansehensynet mellom kvinne og barn som er det styrende i dagens abortlov, og at barn har et økt rettsvern utover i svangerskapet. Det er viktige ting å ta med seg. Men vi vet også at stadig flere barn blir abortert på grunn av feil, sykdom, kjønn eller andre egenskaper som foreldrene ikke ønsker. Jeg har stor respekt for statsrådens innlegg og statsrådens politiske ståsted, men min utfordring handler om et litt overordnet perspektiv, om hvorvidt statsråden ser at § 2 c gir oss utfordringer når det gjelder det å være et inkluderende samfunn – og ikke et mindre inkluderende samfunn.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Først må jeg få lov til å avvise at vi lener oss tilbake. Jeg oppfatter at vi virkelig holder trykket oppe på dette, integrerer arbeidet mot kols og får hjelp til kolspasienter i det ordinære helsevesenet tett ute der folk bor. De økonomiske incentivene er bare en del av det. Jeg pekte i mitt innlegg på en rekke tiltak som er kommet gjennom strategiperioden, som vi nå integrerer: alt fra hvordan fastlegene jobber, hvilke diagnoseverktøy de har, denne veilederens betydning, støtte til etablering av frisklivssentraler, arbeidet mot tobakk, osv. Jeg ser at det å vedta en strategi kan få det til å se ut som om man er veldig foretaksom og gjør noe målrettet – og vi har vedtatt strategier – men min mening er at en strategi sikrer en opptrapping, og så integrering. Det gjelder også for diabetes, som er et viktig og stort problem – med en viktig pasientgruppe. Det er når det integreres i det løpende helsevesen, blir forstått av de mange ulike aktørene og ikke blir stykket opp i enkeltstrategier, at jeg tror vi får til effektive tiltak på dette området.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Nei, jeg vil ikke ilegge dem at de tar feil. Jeg har respekt for at de ønsker fokus på sin sykdom. For å si det på den måten: Det er ofte slik at det står sterke pasientgrupper bak – og det er bra at vi har dem – og støtter opp under det arbeidet som gjøres. Jeg har hatt møte med LHL. Vi gikk igjennom hele listen over de områdene de er opptatt av. Jeg opplever at vi ser veldig likt på tilnærmingen her. Men jeg har ansvaret for en helhetlig helsetjeneste og må se på bl.a. samspillet mellom spesialisthelsetjenestene, arbeidet i kommunene, fastlegen, veiledere – det apparatet vi setter i gang. Det jeg ser i oversikten over det, er at når det gjelder de kroniske sykdommene, må vi også ha en enhetlig tilnærming. Jeg anklager ikke en pasientorganisasjon for å ha et annet syn. Jeg lytter til det. Vi har lært mye av de samtalene. Men jeg er urolig for at hvis vi får en oppstykket helsetjeneste der vi har strategier for de ulike sykdommene, kan vi ende opp med fem, seks, syv, ti ulike strategier, som vil skape en dårlig virkemåte i hvordan vi vil at tjenestene skal fungere.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg har fått demonstrert KOLS-kofferten, og jeg ser, som representanten sier, at det er viktige intensjoner der som er ivaretatt ved at man kan få behandling hjemme gjennom overføring, og det virker absolutt spennende. Jeg tror det er om lag 170 personer som har kunnet benytte seg av den. Men jeg har innhentet informasjon fra Helse Vest om hvordan de ser på dette prosjektet. Jeg oppfatter ikke at det er avvist, slik jeg ser det er noen spekulasjoner i pressen om. Men jeg ser og forstår at de ønsker å evaluere erfaringen etter noen års bruk. Det handler om kostnaden rundt teknologi. Er dette den eneste måten å gjøre det på? Jeg tror vel en slik koffert kan koste opp mot 1 mill. kr. Finnes det andre måter? Det er det de ansvarlige foretaksmyndighetenes ansvar å vurdere. Men jeg er sikker på at de positive erfaringene ved evalueringen vil telle med. Dette er av denne type ting vi kommer til å komme inn på i nettopp stortingsmeldingen om bruk av teknologi, hvor vi nok gjennomgående ligger for lavt i vårt helsevesen. Så håper jeg det vil komme også kolspasientene til nytte.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg vil svare på følgende måte: Selvfølgelig skal helsepersonell i tråd med vanlig praksis gi livreddende hjelp til levedyktige mennesker. Det som er oppstått av tvil knyttet til praksis for aborter etter uke 18, har gjort det nødvendig at Helsedirektoratet går gjennom dette, og at et ekspertutvalg med kyndige uavhengige eksperter går gjennom denne praksisen, slik at også helsepersonell kan være trygge i de vurderingene de gjør i forhold til de retningslinjene de har. Jeg er gjennomgående trygg for at norsk helsepersonell har en høy etisk bevissthet på det ansvaret de har når det gjelder å redde liv der hvor det står i fokus. Derfor håper jeg at det arbeidet som Helsedirektoratet nå skal gjøre, vil bidra til å fjerne den usikkerheten som kan ha oppstått.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg har først lyst til å si at jeg også vil bekjenne stor respekt for dem som har annen konklusjon enn meg i disse spørsmålene. Jeg skjønner at dette er spørsmål som også går til kjernen av etiske og samvittighetsmessige verdier som jeg har stor respekt for – også hos dem som ikke deler mitt syn. Jeg vil vektlegge at den teknologiske utviklingen i alle livets faser gir oss økt tilgang på kunnskap. Kunnskap er i noen sammenhenger en stor ressurs, og kunnskap er i noen sammenhenger en stor utfordring. Derfor er det viktig at vi som samfunn har et regelverk som setter oss i stand til å håndtere den kunnskapen på en etisk forsvarlig måte. Jeg mener at denne debatten har påvist en del av de spørsmål som reiser seg. Jeg synes at representanten Høie ga en interessant vurdering av de vektleggingene han foretar der. For meg kommer det allikevel tilbake til det grunnleggende forhold at jeg har tiltro til at mor i perioden mellom 12. og 18. uke skal ha det avgjørende ordet, og at hun er i stand til å ta den avgjørelsen. Så får vi som samfunn igjen ha en løpende debatt om hvordan vi behandler kunnskapen, slik at vi er et inkluderende samfunn, ikke et sorteringssamfunn, som representanten viser til.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg ønsker bare kort å referere det mandatet som denne gruppen har fått, fordi det var stilt spørsmål om det. Det handler om å «gjennomgå gjeldende regler om svangerskapsavbrudd etter 18. svangerskapsuke gjennomgå praksis og saksbehandlingen i primærnemndene og i den sentrale klagenemnda knyttet til innvilgelse eller avslag på begjæringer om svangerskapsavbrudd etter 18. svangerskapsuke vurdere om det er behov for flere presiserende tolkninger av regelverket vurdere om det er behov for tiltak for å bedre saksbehandlingen i primærnemndene og den sentrale klagenemnda, og eventuelt foreslå tiltak gjennomgå den medisinske utviklingen knyttet til fosterets levedyktighet og på denne bakgrunn vurdere om det er behov for å sette i gang et eget arbeid som ser på grensen for når fosteret skal antas å være levedyktig etter abortloven og om grensen bør settes lavere enn 22 fullgåtte uker». Det er altså en ganske åpen invitasjon til gruppen om å gå igjennom den medisinske utviklingen og så vurdere om det er behov for et eget arbeid. Vi kan ikke vente å få en konklusjon på det i april, men vi kan antakeligvis vente å få en tilråding om det er behov for et eget arbeid for å justere det som gjelder tallet 22 fullgåtte uker. Til sist skal gruppen «vurdere om det bør innføres særskilte prosedyrer eller andre tiltak som sikrer at vurderingene av grensen for levedyktighet etter abortloven hele tiden er i samsvar med den medisinske utviklingen». Jeg går ut fra at det også vil fange opp en del av de spørsmålsstillingene som representanten Hjemdal er opptatt av, nemlig de etiske spørsmålene som kommer som følge av kunnskap.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg er glad for at representanten Høie erkjenner at det nå er en prosess i et bedre spor. Det tror jeg er viktig at også de ansatte får høre fra denne salen, slik at vi kan erkjenne det som er vanskelig – det tror jeg vi kan være enige om – og så kan vi også se det som er bra. Det tror jeg tjener som en oppmuntring til dem som jobber hardt. Det er vanskelig å si det i februar 2013, men jeg har håp om at vi i 2013 skal kunne se en utvikling mot balanse i budsjettene, også i hovedstadsregionen, selv om Helse Sør-Øst nå også går i balanse. Og jeg merker meg at på styremøtet i OUS på slutten av fjoråret, var det samling om både strategi, retning og budsjett. Så er utfordringen at dette er et sykehus med bygninger tilbake til 1905. Jeg besøkte rusmottaket som har bygninger fra 1850-årene; det var for øvrig noen av de flotteste bygningene. Men det er altså den bygningsstrukturen som er. Man må gjøre det beste man kan med det. Jeg har tiltro til at den prosessen som nå starter når det gjelder idéfase for OUS’ fremtid, er en spennende fase. I mellomtiden, fram mot en eventuelt ny visjon om samling rundt Rikshospitalet, må det gjøres utbedringer underveis, og det må det planlegges for. Når det gjelder IKT, mener jeg at det har skjedd betydelig fremgang. Investeringsbudsjettet for 2013 er godt. Det skal satses nesten halvannen milliard på forskjellige oppgraderinger, på alt fra bygg til IKT, til medisinsk-teknisk utstyr, og dette ble det også nylig uttrykt anerkjennelse for på sykehuset. Det er klart at mangelen innen IKT sammen med bygg som ikke er tilpasset ny drift og i tillegg karakteriseres av betydelig vedlikeholdsetterslep, har påvirket etableringen negativt. Dette er nå i bedring, men mye arbeid gjenstår. Man kan diskutere ulike finansieringssystemer og ulike styringssystemer, men man kan ikke fremskaffe mer penger ved å skifte finansieringssystem eller ved å endre styringssystem. I dag har man etter min mening et system som sikrer mulighet for store investeringer i Sykehus-Norge. Det investeres som aldri før rundt om i Sykehus-Norge. Det er til og med slik at man har kunnet tillate seg en liten uro for at vi ikke nå kommer i en situasjon med overinvestering i forhold til det å kunne betjene dette. Men sykehus som går i balanse, kommer fort i den fasen at det er mulighet for å investere og satse. Når det gjelder Ahus, mener jeg at midlertidige tiltak er en definisjon man setter på tiltak et sykehus møter for å tilpasse seg varierende behov. Ofte kan midlertidig bli mer permanent med tiden. Men jeg er ikke uenig i at det å ha et pasienthotell som dekker behovene til sykehuset, er viktig i planleggingen. Jeg har i alle fall tillit til at både sykehusledelsen og Helse Sør-Øst kan se den helheten og bruke de ressursene som er i regionen, til å treffe gode vedtak. Jeg er blitt oppløftet over hvordan ledelsen ved både Ahus og Helse Sør-Øst i dialog med departementet har identifisert behov, tatt tak i dem og nå gjennomfører tiltak både på hjemler, på senger og på akuttberedskap. Så får vi sørge for at det også blir løsninger som gir varige forbedringer ved sykehusets drift.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Det har vært greit å høre på en gjennomgang av situasjonen før 2012 – og 2011 og 2010, for den saks skyld. Jeg synes det er greit som bakgrunnsteppe. Jeg vil bare understreke at dette jo er spørsmål som denne salen har debattert grundig også før min tid. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har sett på dette – men det får nå være. Jeg tror vi skal erkjenne at det å drive sykehus kanskje er av de mest komplekse delene å drive i offentlig sektor – store, kompliserte organisasjoner med teknologi, med mennesker i livets skjøreste faser og med mange grupper dyktig fagpersonell. Jeg ser det som min oppgave å ta tak i utfordringene, jobbe med å rette opp alle de saker hvor vi har anledning til å gjøre det, men samtidig sette saker i perspektiv. Rundt 85 pst. sier de er tilfreds eller svært tilfreds med sykehusene våre. Mens det stormet om Ahus, hadde de prosenttall på over 80. Jeg sier ikke dette for å gi noen politisk ledelse ros, men for å gi dem som jobber på dette sykehuset, ros. De pasientene som har vært der, har – som mange her har betonet – forlatt sykehuset tilfredse. Det vil jeg gjerne ta med. Så skal vi være varsomme med ord. Fylkesmannen har sagt at Ahus ble drevet med høy risiko, men jeg kan ikke stå her og si at liv har gått tapt som følge av denne prosessen, slik noen – i grenseland – har uttalt seg. Derfor mener jeg at vi må basere oss på det at vi har helsetilsyn. Og vi har Fylkesmannen som skal vurdere disse spørsmålene og gjennomføre tilsyn når det er nødvendig. Jeg må lytte til disse. Da jeg fikk urovarsel fra bl.a. legene på Ahus, kalte jeg de to tilsynene til meg – jeg ville iallfall høre og forsikre meg om hva slags tilsyn de drev, for å være sikker på at dette ble fulgt godt opp. Jeg mener at vi må ha tillit til styre og ledelse ved Oslo universitetssykehus og ved Ahus. Hvis man ikke har tillit, må man gjøre noe med det. Vi har tillit. Jeg har forsikret meg om at de nå arbeider planmessig – både med kapasitet og med økonomi. Hadde vi hatt tid, skulle jeg gjerne ha lest opp hele listen over det som skjer av spennende faglige, medisinske og organisatoriske ting ved disse to fantastisk flotte sykehusene, som jeg tror utpeker seg i Europa som ledende teknologiske sykehus med store medisinske prestasjoner. Ledelse er viktig. Vi tar tak i det på overordnet nivå og nede på klinikknivå. Som det også ble sagt her tidligere, ledelsesfunksjonene ved Oslo universitetssykehus gjennomgås nå, med klar intensjon om å gi stedlig ledelse fullmakter på de nødvendige nivåene. Her er det mye å ta tak i. Vi kan være sikre på at dette er en sektor i kontinuerlig omstilling. Som representanten Kjernli sa, er dette et område som folk flytter til. Det betyr at vi må benytte kapasiteten godt. Det var spørsmål om Ski sykehus. Hva kan det huse – støtte til Ahus eller lokalmedisinsk senter for Folloregionen? Det siste jeg hørte, var at kanskje kan sykehuset betjene begge. Dette er i en diskusjonsfase. Vi får håpe det blir godt ivaretatt, slik at det kan få et godt utfall.
Bent Høie (Høyre), 2013-02-12:
Vi er nå inne i en situasjon med flere reformer i helsevesenet, bl.a. Samhandlingsreformen, og vi venter på en sak om omsorgsteknologi og bruk av ny teknologi. Et av de prosjektene som gjelder denne pasientgruppen, er KOLS-kofferten ved Dalane Distriktsmedisinske Senter i Egersund. Det er et prosjekt som svarer til Samhandlingsreformen gjennom at en får desentraliserte spesialisthelsetjenester. Det svarer til å ta i bruk ny teknologi ved at folk kan få hjelp hjemme, kan ha kontakt med helsevesenet hjemme, og det svarer til å gi denne pasientgruppen et bedre liv, rett og slett fordi en slipper å bruke så mye tid på sykdommen sin, og kan være hjemme og mestre sin egen situasjon. Vil statsråden ta noen initiativ til at dette prosjektet får lov til å fortsette? Hvis ikke er jeg redd for at dette vil bli avsluttet før vi er kommet i gang med mange av de målsettingene som ligger i den meldingen som vi venter på fra regjeringen.
Bent Høie (Høyre), 2013-02-12:
På begynnelsen av 1990-tallet satte Kristin Clemet, Kristin Aase fra Kristelig Folkeparti og Kristin Halvorsen fra SV seg ned og skrev et debattskrift under overskriften «Abort. En debatt for 90-årene». Der reiste de tverrpolitisk en del av de spørsmålene som dette representantforslaget berører. Men man kan på mange måter si at abort ikke ble 1990-tallets debatt. Kanskje er den utviklingen vi har sett, et resultat av det, at det har vært veldig vanskelig å diskutere abortloven og abortlovens grenser selv om den medisinske utviklingen kanskje burde ha ført til at man hadde fulgt opp den tverrpolitiske oppfordringen fra kvinnene fra Kristelig Folkeparti, Høyre og SV den gangen. Når det gjelder spørsmålene fra representanten Breen, vil jeg egentlig starte med å vise til innlegget fra representanten Kjersti Toppe, som ga uttrykk for at hun hadde forstått denne nyansen og egentlig redegjorde ganske godt for forskjellen. Breen kan lese det innlegget etterpå hvis han ikke forstår mine forklaringer av dette. Så hoppet han elegant over det som er hele grunnlaget for Høyres standpunkt, nemlig at vi mener at dagens lov i seg selv oppleves som diskriminerende. Men så er spørsmålet: Hvordan vil regelverket eventuelt praktiseres med Høyres forslag? Vi sier at vi ønsker å ta vekk § 2 c som et selvstendig kriterium, men beholde det som et kriterium. Abortloven har fem selvstendige kriterier, men det er ikke de eneste forholdene nemnden vurderer når den vurderer en søknad. I leddet etterpå står det at man legger stor vekt på at kvinnen har søkt om abort, som et grunnlag for å innvilge abort. Det er også et moment som vektlegges. I den sammenhengen ville det vært naturlig også å ha skrevet inn forhold og egenskaper ved fosteret. Dermed fjernes det som et selvstendig kriterium, men ikke som et kriterium. Det er altså ikke slik det kunne framstå av statsrådens svar, at det er kvinnen som har det avgjørende ordet i uke 12–18. Nei, det er nemnden som har det avgjørende ordet i uke 12–18. Det er det ingen partier – så vidt jeg registrerer – som har tatt opp motforslag mot. Representanten Breen reiser også spørsmålet om begrepet «uforenlig med liv» og prøver å problematisere det. Da vil jeg vise til representanten Breens og de andre medlemmene av komiteens fellesmerknad, der vi bruker dette begrepet, til statsrådens svar der han bruker dette begrepet, og ellers si at det er et ganske godt innarbeidet begrep i denne sammenheng.
Bent Høie (Høyre), 2013-02-12:
Høyre er ikke et parti som driver og snekrer lover og forskrifter i Stortinget. Det er også en av grunnene til at vi ikke går på et direkte forslag om å endre loven, men ber om et utredningsforslag. Det er da naturlig å bruke begrepet «uforenlig med liv», fordi det er det begrepet en bruker i denne sammenheng. Da vil jeg vise til komiteens merknad der en sier: «likevel ikke kan anses å være levedyktig(blant annet tilstander som er uforenlig med liv) (blant annet tilstander som er uforenlig med liv) I arbeidet med lov og forskrift, og i det arbeidet som direktoratet nå gjør knyttet til dette begrepet, vil en selvfølgelig gå inn på de forholdene som Breen tar opp, og lage avgrensninger på hvilke områder som er forenlige med liv, og hva som ikke er det. Det ville være totalt useriøst å gjøre det i merknads form fra Stortingets side. Så vil jeg bare igjen understreke at kriteriet om egenskapene ved fosteret ikke skal fjernes fra loven, men fjernes som et selvstendig grunnlag for abort og ses i sammenheng med kvinnens søknad.
Bent Høie (Høyre), 2013-02-12:
Jeg vil takke statsråden for svaret, og jeg vil også si meg enig i en vurdering om at ledelsen, både ved OUS og ved Ahus, har fått denne prosessen inn i et betydelig mer konstruktivt spor enn det som har vært tilfellet tidligere. Inntrykket utenfra er også at det er en bedre dialog og et bedre samarbeid med de ansatte. Hvis man ser tilbake på mange av målsetningene og visjonene som lå bak etableringen av OUS, som jeg oppfatter at det er tverrpolitisk enighet om, er det likevel en del forutsetninger som må være på plass for at de skal bli en realitet, og som jeg mener at dagens system ikke legger til rette for å etablere. Man ser bl.a. at hovedstadsområdet og spesielt OUS har en IKT-infrastruktur som har blitt hengende betydelig etter, sammenliknet med situasjonen i andre helseregioner. Spørsmålet er om man i det hele tatt er i stand til å løfte dette på egen hånd, uten at man kommer fram til nye finansieringsmåter. Det samme gjelder spesielt også for de bygningsmessige forholdene. Skal man realisere fordelene av å etablere dette som et stort sykehus, der en samler mange fagmiljøer og får på plass og dyrker opp under spennende forskningsmiljøer, tror jeg de fleste ser at man da også er avhengige av å ha helt andre bygningsmessige forhold enn i dag. Mener statsråden at dagens finansieringssystem og styringssystem legger til rette for at det kan bli en realitet innen et tidsperspektiv som gjør at de ansatte faktisk ser at det er en ende på den prosessen? I spørsmålet knyttet til Ahus, der en nå har satt i gang en rekke tiltak for å få opp kapasiteten, ser en på innholdet i disse tiltakene at de har et midlertidig preg. Jeg tror f.eks. at ingen i fullt alvor kan se for seg at et av landets største sykehus skal kunne drives videre over lang tid uten å ha sitt eget pasienthotell. Noen av de minste sykehusene i landet vårt har i dag egne pasienthotell. Vil Ahus – innenfor de styringssystemene, rammene og vilkårene som finnes for virksomheten i dag – kunne begynne å planlegge for hvordan man skal ha en permanent kapasitet for det befolkningsgrunnlaget som det skal betjene? Dette er spørsmål som er grunnleggende, som det er eiers ansvar å avklare, og som jeg mener vi må ha en diskusjon om.