Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Det er nå omtrent tre måneder siden vi hadde regjeringsskifte. Derfor er det nå en annen regjering som legger fram forslag til revisjon av budsjettet, enn den regjeringen som satt da budsjettet ble vedtatt. Samtidig er det slik at de som stod bak den som var, og de som nå har regjering, i fellesskap fullt ut har stemt for det budsjettet som ligger til grunn. Vi har altså sånn sett et felles utgangspunkt. Det er mange ting som har forandret seg siden budsjettet ble vedtatt. Og ganske snart etter at vår regjering kom inn i regjeringskontorene, ble vi klar over at det lå mye udekkede regninger der. De største regningene gjaldt økningen i folketrygdens utbetalinger til uføretrygd og sykelønn. Det var utgiftene til vårt internasjonale engasjement i Kosovo, og det var ikke minst det etterslep vi har i forhold til sykehusenes mulighet til å gjøre en skikkelig jobb for befolkningen. Til sammen 3,5 milliarder kr skulle dekkes inn i revidert nasjonalbudsjett. Derfor var det denne gangen behov for store forandringer i revidert, selv om jeg er helt enig i det Trygve Bratteli en gang sa, at revidert egentlig bare skal være gjennomføringsmeldingen, altså de justeringer som er nødvendige for å få til den politikken det var flertall for ved starten av året. Sånn sett er jeg for så vidt enig med Fremskrittspartiet, som finner å ville påtale nettopp det, at det ikke skal være store endringer i budsjettet gjennom året hvis det ikke er tvingende nødvendig, selv om jeg kanskje synes det er noe påfallende at de er nødt til å gjenta den påstanden 75 ganger i innstillingen. Med den bakgrunn jeg her nevnte, var det naturlig for oss å spørre sentrumspartiene om de var villige til å gå inn i forhandlinger for å finne en helhetlig løsning for å føre videre det vi hadde stått sammen om, spesielt på bakgrunn av at sentrumspartiene gav uttrykk for at vi måtte holde rammene for det budsjettet som var lagt, og at det som skulle dekkes inn, måtte dekkes inn innenfor de rammene. Det var derfor skuffende at det fra sentrums side ikke var vilje til å finne sånne forhandlingsløsninger. Dermed ble det det som kalles slalåmkjøring i revidert. Og det er jo for så vidt den mest vanlige måten å takle revidert på – det har i hvert fall vært det de siste årene, og sånn sett ingen ukjent øvelse. Resultatet av behandlingen her i Stortinget har gitt at vi har fått igjennom det som var utgangspunktet for revidert, nemlig å få på plass at Norge fremdeles skal bidra internasjonalt i Kosovo. Vi har fått på plass inndekning for økte utbetalinger til folketrygden uten å redusere tjenestene til innbyggerne i Norge. Vi betaler regningen. Og vi har ikke minst fått på plass et løft for sykehussektoren i forhold til det utgangspunktet vi hadde for et halvt år siden. I tillegg til det har det blitt en god del forandringer i Stortinget, forandringer med reell inndekning. Og ikke minst synes jeg det er bra at vi har klart å gå enda lenger enn det løft Regjeringen alt hadde lagt opp til for sykehusøkonomien, altså et ytterligere løft der. Vi har fått inn igjen noen midler på samferdselssektoren, vi har fått inn tilskudd til sysselsetting av sjøfolk, diverse ting både på Næringsdepartementets, Miljøverndepartementets og andre departementers budsjett som i sum gjør at det er også positive endringer etter behandlingen i Stortinget. Først og fremst er det positivt fordi det har vært reelle prioriteringer, for vi har gjort det vi nå satser på, istedenfor å gjøre andre ting, altså ikke i tillegg til å gjøre andre ting. Da statsministeren hadde sin tiltredelseserklæring, sa han at Norge var mulighetenes land. Og det er det. Det er det bl.a. på grunn av resultatet av at alle tar et samfunnsansvar gjennom solidaritetsalternativet. Pengepolitikken skal være grunnlaget for at vårt veldig eksportorienterte næringsliv skal ha muligheter til å ha stabile rammebetingelser ved å vite hva de får betalt for det de produserer, når de selger det ute. Heldigvis er det i revidert nasjonalbudsjett heller ingen forslag om å endre kursen på det området. Den ligger fast. Lønnspolitikken skal sørge for at vi klarer å holde full sysselsetting uten å få kraftig pris- og kostnadsvekst, og vi som har ansvaret for finanspolitikken, skal sørge for at vi gir etterspørselen impulser sånn at aktiviteten passer til å gi folk full sysselsetting og til å få gode tjenester fra fellesskapet. Derfor har vi også fått til unike resultater. Vi har fått til full sysselsetting. Det har blitt reallønnsvekst, men ikke med så store nominelle tillegg, og vi har fått flere i offentlig sektor som kan hjelpe syke og pleietrengende og gi et likt tilbud til hele befolkningen. Det er positivt. Det som kan være negativt og litt truende i forhold til den linjen nå, er f.eks. hvis vi skulle gått inn for det som sentrumspartiene har foreslått om en skattelette til dem som har mest fra før. Det overrasker meg at sentrumspartiene, sammen med høyresiden, går inn for det midt i året i et vedtak med pålegg til Regjeringen. Det er også skuffende at våre samarbeidspartnere fra budsjettet nå går inn for å kutte i arbeidsmarkedstiltak. Bare noen få dager etter at vi har diskutert utjamning i Stortinget, blir altså et av de beste virkemidlene for å få til utjamning, for å få folk ut i arbeid, foreslått kuttet fra sentrumspartiene. Jeg synes ikke det henger helt i hop. I sum er solidaritetsalternativet i noen grad under press. Og da vil jeg referere Trygve Bratteli, som en gang i tiden skal ha sagt at nå gjelder det å ikke miste hodet, vi kan komme til å få bruk for det! Og det har jeg følelsen av er situasjonen vi er i akkurat nå, at det står og bevrer litt i forhold til om vi skal klare å videreføre de mulighetene som nå ligger så klart i dagen på grunn av de gode resultatene vi har. Det mest vanlige spørsmålet jeg får om dagen, er: Hvorfor kan vi ikke bruke mer oljepenger? Det spørsmålet får jeg stadig vekk – på partimøter, hjemme, uansett hvor jeg er. Vi har prøvd før å bare legge oljepenger oppå budsjettet. Etter løftepolitikken til sentrumspartiene forrige gang de var i opposisjon, ble det et frislepp høsten 1998. Og det var vanlige innbyggere, det var kommuner og det var næringslivet i Norge som betalte regningen ved umiddelbart økende renter. Vi har akkurat prøvd det opplegget. Men vi kan bruke mer penger på sykehus – selvfølgelig kan vi det hvis vi er i stand til, sånn som vi gjør i denne innstillingen, å bruke mer penger på sykehus istedenfor andre ting, og ikke bare pøse dem oppå. Da får vi nemlig resultater uten å få prisstigning. Det er den linjen vi må følge når vi vet at vi har store utfordringer foran oss på vedtatte reformer som kommer til å koste mer og mer, men som skal gjennomføres, i eldreomsorgen, helsesektoren osv., når vi vet at det blir økte trygdeutgifter framover, og når vi vet at vi har store oppgaver å løse for næringslivet, fordi vi skal ha et næringsliv som skal betale våre pensjoner når vi blir pensjonister. Summa summarum er det store løft som vi alt har bestemt oss for, eller må gjøre uansett. Da er det viktig at vi holder den orden i økonomien som vi nå har, for å få dette til å skje på en sånn måte at vi ikke nok en gang mister muligheten på grunn av ukontrollert pris- og kostnadsvekst. Det er et gammelt uttrykk som sier at det skal sterk rygg til å bære gode tider. Nå har vi gode tider, og nå har vi unike muligheter til å følge opp gode velferdspolitiske saker, en god næringsutvikling i Norge – hvis vi har rygg til å prioritere og sette det ene foran det andre, og vise den nødvendige, tradisjonelle norske nøysomheten som gjør at vi kan få en reell og stabil forbedring. Da trenger vi en robust økonomi som tåler svingninger i oljeprisen, for svingningene kommer til å komme. Vi må ha økonomi som tåler de svingningene. Vi må ta et tak for at de gode tidene skal vare. Og jeg vil påstå at det reviderte budsjett vi nå behandler, gir et positivt bidrag til det. Jeg tar for øvrig opp våre forslag i de nevnte saker, også der Arbeiderpartiet er medforslagsstiller.