Michael Tetzschner (Høyre), 2012-03-06:
For at samarbeidet i Nordisk Råd skal feste seg i våre befolkningers bevissthet som noe verdifullt for flere enn dem som deltar personlig, er det helt avgjørende at rådet klarer å konsentrere seg om felles tiltak som gir praktisk nytte i hverdagen – nytte for nordiske borgere som kan være født i et land, utdanner seg i et annet, og arbeider eller pensjonerer seg i et tredje. At den nordiske befolkningen vil kunne realisere sine drømmer og spesialiteter innenfor et større område enn sitt fødeland, er en naturlig utvikling i en globalisert verden. Da må vi også rent praktisk legge til rette for at dette kan skje innenfor vårt kulturelle nærområde – og når det gjelder Skandinavia, også vårt språklige nærområde. Noe av det mest nyttige jeg som medlem av den norske delegasjonen føler å være med på, er nettopp å bygge ned grensehindringene mellom de nordiske land. Det gjøres et stort arbeid i det såkalte Grensehinderforum for å identifisere og deretter fjerne unødvendige byråkratiske og lovmessige hindringer som bremser nordisk integrasjon for borgerne og bedriftene i deres hverdag. Noen av problemstillingene gjelder befolkningen i grenseområdene og deres mulighet til å nyttiggjøre seg tilbud og service som geografisk ligger nærmere på den andre siden av grensen enn i eget land. Det må bli lettere å endre medlemskap mellom de ulike a-kassene, arbeidsledighetskassene, bedre samordnet beskatning av kunstnere og spesialister som arbeider grenseoverskridende, samordne momsregler så det ikke blir betalt moms av moms, felles nordisk flaskepant og standarder for byggematerialer. Dette illustrerer noe av bredden i temaene. Likeledes er det problemer i forbindelse med offentlige anbud og private kjøp som skjer over nettet, som skyldes forskjellige valg når det gjelder nasjonal infrastruktur for e-handel. Det bør, og det må, være mulig å etablere en felles løsning for digital signatur, såkalt e-ID, over grensene i Norden. Hittil har det ikke lyktes å lage noen felles standard på dette området. Det siste er et eksempel på at selv om vi har bygget ned mange gamle hindre for å gjøre dagliglivet i Norden lettere, oppstår det stadig nye hindre fordi man velger ulike tekniske og juridiske løsninger. Hvert land, inklusiv Norge, må derfor utvikle en større grad av bevissthet i forbindelse med egen lovgivning og standarder som kan bidra til å minske friksjonen mellom de ulike systemene. Jeg vil i denne sammenheng konstatere at når det gjelder området nordisk samarbeid om sikkerhetspolitikken, er den, på tross av enkelte besvergelser om det motsatte her i dag, gitt en retning som heldigvis har fjernet seg fra Thorvald Stoltenbergs forslag om «en formell politisk sikkerhetsgaranti» mellom de nordiske land. I stedet vektlegges det praktiske samarbeidet i forbindelse med overvåking, øvelser og materiellinnkjøp. Jeg fremhever dette ved denne anledning fordi vi ved en tidligere korsvei under behandlingen av dette temaet i Stortinget avdekket svært ulike ambisjoner for en slik nordisk garanti, som noen av oss mente ville kunne skape uklarhet i forhold til den grunnleggende én for alle og alle for én-bestemmelsen i NATO-traktatens artikkel 5. Et sterkere forsvarssamarbeid mellom de nordiske land må baseres på en likere tilnærming til NATO og dets sikkerhetssystem, ikke ved å starte uklarhet for utenverden ved å utstede nye og vagere solidaritetsgarantier. Jeg vil avslutte med å si at jeg foretrekker vår utenriksministers mer realistiske tilnærming til dette temaet innenfor forsvarspolitikken enn det Stoltenberg-rapporten målbærer.