Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-05-23:
Jeg vil takke interpellanten for å reise en – jeg hadde nær sagt dessverre – aktuell interpellasjonsdebatt. Det regionale perspektivet er her, som veldig mange andre steder i verden, en tett og integrert del av konfliktkompleksene. Det er ingen av disse konfliktene som kan ses i isolasjon. Det er kanskje mer sant når det gjelder aksen Afghanistan–Pakistan–India, enn det er mange andre steder, inkludert den langvarige og brutale konflikten i Kashmir, som til tross for at volden hovedsakelig bobler under overflaten, utgjør en av de mest uforsonlige såkalt frosne konfliktene vi ser i dag. Det er en konflikt med lange historiske røtter, som ikke bare handler om de siste drøyt 60 årene. Man har også sett at når relasjonene med Kabul er dårlige, ønsker Pakistan å bedre relasjonene med India. Når de afghansk-pakistanske relasjonene er gode, går forholdet til India nedenom og hjem. Kashmir-spørsmålet har ikke én enkelt løsning. Det har heller ikke de bredere konfliktkompleksene i regionen. Likevel er det umulig å komme utenom å snakke om Pakistans nøkkelrolle – en stat som historisk i stor grad har definert sin eksistens ut fra konfliktforholdet og rivaliseringen med India. Ikke minst gjelder dette hæren og sikkerhetsstrukturene. Om konflikten er fastlåst, gjelder dette kanskje mangedobbelt for fiendebildene. Det nylige demokratiske valget i Pakistan er et lyspunkt og bærer bud om noe som kan være en positiv endring, men det vil selvfølgelig også være ekstremt krevende. India anser at det pakistanske militæret er kjernen i problemet, mens Pakistan ikke lenger kan sies å være en enhet når det gjelder holdningen og tilnærmingen til Kashmir, man har i stedet egentlig tre ulike maktsentre; det sivile lederskapet, militæret og jihadistene. Det er i første omgang viktig å støtte opp om det sivile lederskap. Det er også en utfordring at Pakistan nærmest utelukkende definerer forholdet til naboen i den andre enden, nemlig Afghanistan, inn i den samme langvarige konflikten. Behovet for en såkalt strategisk dybde har, sammen med arven fra krigen som har vært, der Sovjet var inne, på mange måter gjort Pakistan til en spoiler også når det kommer til utviklingen i Afghanistan. Afghanske – og for så vidt indiske myndigheter – har også gjort sitt for å bygge opp under denne følelsen. Det er en syklus av spenning og konflikt, og blant dem som da lider mest, er sivilbefolkningen i Kashmir. Man er fanget i en usikkerhet i en pågående stor konflikt mellom militante grupperinger og indiske soldater, som også til dels bruker brutal represjon mot sivile protester. Det meldes til stadighet om overgrep og brudd på menneskerettighetene. Det er heller ingen tvil om at det som nå skjer og skal skje i Afghanistan den kommende tida, selvfølgelig også har viktige ringvirkninger i regionen. 2014 er som kjent året der transisjonen i Afghanistan skal være fullført, men det er også året for presidentvalg i Afghanistan. Rivalisering og posisjonering er allerede i gang, og det spørres mange steder om hva Pakistan vil være best tjent med, og hvordan de vil spille inn i det som skjer i Afghanistan. Vil de være best tjent med et rolig og stabilt Afghanistan, eller vil de være best tjent med et stadig urolig Afghanistan? Flere og flere heller heldigvis til den første delen av forklaringen, at et stabilt og rolig Afghanistan vil tjene pakistanske interesser, men det stilles også spørsmål om Pakistan eventuelt – avhengig av hvem som blir presidentkandidater – så å si kan leve med en ikke-pashtunsk president, for eksempel. Det er mange ting som spiller inn i denne konflikten, som selvfølgelig også vil ha «bæringer» på det som skal skje i tida framover. Hva Norge kan gjøre, er selvfølgelig begrenset i sammenhengen, men jeg syns det er et lyspunkt å registrere at man nå i forbindelse med at det over en viss tid har vært økt både handel og folk-til-folk-kontakt over linjen, har sett en ganske dramatisk reduksjon i volden i Kashmir. Det er et lyspunkt jeg tenker er positivt å ta med, samtidig som Norge i likhet med alle andre må appellere til partene. Det er partene som har ansvaret for å finne løsningen på konflikten, og det er bare på den måten Norge kan yte et konstruktivt bidrag.