Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-03-25:
Innstillingen fra næringskomiteen i den foreliggende saken viser forutsigbare politiske forskjeller etter tradisjonelle konfliktlinjer. Arbeiderpartiet har stor tro på statlig eierskap, og har få motforestillinger mot at dette får et stort omfang. Fremskrittspartiet inntar den motsatte ytterfløy og vil ikke ha statlig eierskap, men gi bort statens verdier. Høyre går noe mer moderat i samme lei, men har i likhet med de to nevnte partier også en sterk ideologisk tilnærming til saken. Faren ved dette er at en i iveren etter å være rene og ranke overser både prinsipielle og praktiske konsekvenser av egne forslag og balansen mellom ulike hensyn. Sentrumspartiene står i sentrum og har en mer pragmatisk tilnærming til dette saksfeltet. Det er galt av representanten Myrvoll å framstille det som at sentrum bare er opptatt av den forretningsmessige delen i statens eierinteresser. For Venstres del har vi også et ideologisk fundament for vår holdning. Vi er opptatt av maktbalanse, ryddighet i statens roller, balansen mellom samfunnshensyn og forretningsmessige hensyn. Men i denne avveiningen er det de konkrete, saklige avveiningene som avgjøre balansepunktet. Etter sentrumspartienes syn bikker sosialdemokratiet og høyresiden for mye i hver sin retning, og finner derfor ikke den riktige balansen mellom de ganske viktige hensynene som skal ivaretas ut fra et helhetshensyn til samfunnsutviklingen. På grunnlag av en slik prinsipiell, men også praktisk tilnærming vurderer Regjeringen til enhver tid hvordan staten bør forvalte sine eierinteresser i en tid med en sterk dynamikk i næringslivet. Herunder vurderes mulige nedsalg. Etter sentrums syn er det derfor unødvendig å sette ned en privatiseringskommisjon, slik Fremskrittspartiet foreslår, eller be Regjeringen lage en spesiell nedtrappingsplan, slik Høyre foreslår. Den porteføljen som ligger under Nærings- og handelsdepartementet, og som behandles i dag, er relativt begrenset og oversiktlig. For øvrig kan jeg ikke unnlate ved denne anledning å peke på to tilfeller der deler av opposisjonen har forsøkt å skape et høyt støynivå med sterke angrep på næringsministeren, men hvor substansen viser seg å være lik null når saken kommer til realitetsbehandling i Stortinget. Hensikten har åpenbart mer vært å skaffe seg selv politisk gevinst i opinionen enn å diskutere politiske realiteter. Jeg sikter her til salget av Norsk Jetmotor a.s ved etableringen av det felles nordiske ammunisjonsselskapet Nammo AS, og jeg sikter til vurderingene av statens eierandel i A/S Olivin og derigjennom Moxy AS. I Nammo-saken gikk lederen av kontroll- og konstitusjonskomiteen høyt på banen mot næringsministeren. Jeg går ikke videre inn på det her, men konstaterer at det i innstillingen ikke er reist en eneste innvending mot departementets håndtering av saken. Det samme gjelder Olivin og Moxy. Her spilles det kynisk på den trygghetsfølelsen folk kan ha i forhold til at staten eier en bedrift, uten å ta i betraktning at bedriftene i mange tilfeller kan være mye tryggere og mer framtidsrettet med en aktiv privat eier. Med en mer åpen økonomi i verden endres konkurranse- og markedsforhold kontinuerlig, og enhver bedrift som konkurrerer med andre, må være på hugget for å opprettholde og styrke sin posisjon. Det er ikke på noen måte gitt at staten er den eier som best kan bidra til dette. I de fleste tilfeller er staten en passiv eier, som nettopp ikke er god nok til å drive bedrifter fram i en ny virkelighet. Dersom staten skal selge aksjer i næringsvirksomhet, er det to hensyn som bør telle like mye. Én ting er at statens penger kan settes inn i virksomheter som er viktigere, en annen at man får inn aktive og engasjerte eiere som kan styrke bedriften. Gjennom komitearbeidet i Stortinget kommer sakene som regel ned på jorda, og vi får avklart de reelle politiske skillelinjene. Denne saken viser at det gode balansepunktet ligger i sentrum, og at Regjeringen har støtte for sin eierskapspolitikk.