Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
I redegjørelsen sin i går brukte utenriksministeren mye tid på den spente situasjonen mellom Irak og USA og mye tid på konflikten mellom Israel og palestinerne. Men utenriksministeren behandlet tilsynelatende spørsmålene som atskilt fra hverandre. Det mulige felttoget mot Irak må imidlertid settes i perspektiv ved å fokusere på situasjonen i Midtøsten for øvrig. Et felttog mot Irak uten først å ha gjort noen innsats for fred for palestinerne er en oppskrift på hvordan man skaper enda bitrere motsetninger, og om mulig gjør regionen til en enda mer lettantennelig krutttønne. Det vil imidlertid ikke være noen overraskelse om amerikanerne skulle gå til et slikt skritt. Det vil bare være en bekreftelse på den dobbeltmoral som altfor ofte har preget amerikansk utenrikspolitikk, der man på den ene siden angivelig går til krig for overholdelse av FN-resolusjoner og til forsvar av menneskerettighetene, og på den andre siden i praksis støtter aktivt opp om Israels suverene arroganse overfor andre FN-resolusjoner og ser gjennom fingrene med overgrep mot den palestinske befolkning. Retningslinjene handler heller ikke i dag om å bekjempe ledere eller stater som oppfører seg som drittsekker. Det handler om hvilken side drittsekkene står på. At Palestina-spørsmålet stadig skyves i bakgrunnen, viser hva en krig mot Irak egentlig vil handle om: amerikanske utenriks- og innenrikspolitiske hensyn og det amerikanske lederskapets vilje til makt, kontroll og dominans. De siste månedene har vi vært vitne til israelske overgrep som vanskelig kan tolkes som noe annet enn en klar erklæring av vilje til å vise at man ikke lar seg presse av FN. Raseringen av de palestinske selvstyremyndighetenes bygninger i Ramallah og beleiringen av Yasir Arafat er nettopp handlinger som sender et slikt klart signal om hvem det er som egentlig sitter på makten i området. Disse handlingene hadde neppe vært mulig uten USAs i noen tilfeller stilltiende, i andre tilfeller erklærte aksept. Dette legger et tungt ansvar på de land og de politikere som ønsker å være amerikanernes allierte, et ansvar for å tørre å gå åpent ut mot den amerikanske politikken på en helt annet måte enn det f.eks. Norge har vært villig til å gjøre så langt. Fra de fleste hold blir det snakket mye om betydningen av fred i Midtøsten, men opphør av volden alene er ikke det samme som fred. Fred må være noe mer enn slutt på terrorhandlinger, voldsbruk og stadig militære framstøt på Vestbredden og i Gaza. Virkelig fred er også avhengig av rettferdighet. En varig fred i regionen kommer ikke før palestinerne får tilbake sin mulighet til å leve normale liv, sin frihet til å bevege seg og sin mulighet til å skaffe seg noe å leve av. Derfor er forutsetningene for fred langt mer vidtrekkende enn de spørsmål som den nåværende israelske regjering har vist seg villig til å forhandle om. Fred krever at Israel overholder FNs resolusjoner om tilbaketrekking fra de okkuperte områdene, det krever en varig løsning for flyktningene, reelle forhandlinger om Jerusalems status, støtte til økonomisk gjenoppbygging av de palestinske områdene og sist, men ikke minst, en suveren og folkerettslig beskyttet palestinsk stat. Skal Norge ha troverdighet når Regjeringen sier at den jobber for fred, kreves en tøffere linje overfor USA og Israel. Det kreves at utenriksministeren klart og tydelig viser at han ser forskjell på dem som okkuperer, og dem som blir okkupert, på dem som har en stor militærmakt, og dem som ikke har det, og at han ikke mener at noen FN-resolusjoner er mindre alvorlig ment enn andre.