trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-10-25:
Det var mange spørsmål. Jeg trur ikke jeg greier å svare på alle her og nå, men vi får ta det videre. For det første er det sjølsagt et helt viktig utgangspunkt for denne regjeringa, og som jeg oppfatter at det er bred enighet om, at alle pasienter i hele landet skal, hvis de trenger det legemiddelet for sin sjukdom, få tilgang til det. En av grunnene til at vi har opprettet det nye nasjonale rådet for kvalitet og prioritering, er at vi har hatt for mange saker der vi har sett at det har vært avhengig av om man har tilhørt det sjukehuset eller den regionen, om man har fått den behandling eller den type medisiner. Det vil vi ha en slutt på. Det er den ene biten av saken. Representanten Nesvik spurte om hvor mange legemidler som er overført. Det er tre. Vi har gjort det etter faglige råd, så det er ikke noe vi har funnet på for å spare penger. Så har jeg lyst til å si noen ord om hva vi tenker i forhold til å forbedre refusjonsordninga og begrense bruken av individuell refusjon, noe Stortinget er opptatt av, og for å følge opp vedtakene. Det er for det første at vi vil gjennomføre tiltakene – noe er allerede gjort – for å få en bedre etterlevelse av refusjonsordninga og de vilkårene som er satt for refusjon. Det er også slik at en ny blåreseptforskrift som trer i kraft 1. mars neste år, er utformet mer spesifikt og vil være mer egnet for elektronisk formidling, f.eks. i legens journalsystem. Vi vil gjøre det slik at refusjonsvilkårene vil være tilgjengelige for forskriveren i forskrivningsøyeblikket. Vi legger også opp til økt satsing når det gjelder legemiddelinformasjon, også for å balansere industriens markedsføring. Det er en av grunnene til at vi i statsbudsjett, som kjent, foreslår å opprette en egen informasjonsenhet ved Statens legemiddelverk. e-reseptprosjektet, som kommer i gang fra 2009, mener vi også vil kunne medvirke til dette. Vi har videre satt i gang en vurdering av legemidler som kan være aktuelle for overføring, basert på faglige grunner. Vi vil i løpet av høsten få mer svar på hvilke legemidler det er snakk om, og vil i så fall ha gode grunner for å gjøre det. Når det gjelder kols, er det gjort unntak fra kravet om at behandlinga må være startet av spesialist før man søker om kolslegemidler og de lave styrkene av lipitor, som ikke lenger har forhåndsgodkjent refusjon. Jeg har i forlengelsen av det lyst til å si at debatten om man må innom spesialist eller ikke, er en debatt jeg ønsker at vi går mer inn i for en del sjukdomsgrupper. Det er åpenbart, slik landet vårt ser ut, med mangel på spesialister i deler av landet, at det er et område vi er nødt til å se nøyere på nettopp for å sikre det jeg oppfatter også er et av interpellantens poeng, nemlig å få dette enda raskere ut til dem som trenger det. Vi har flere ting på gang, og jeg vil sjølsagt også ta med meg det som kommer fram i denne debatten og i videre debatter om legemidler, i det vi jobber med for å oppfylle Stortingets vedtak.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-10-25:
Når det gjelder spørsmålet som flere forståelig nok har vært inne på, om sosiale forskjeller øker eller minsker i forhold til det man gjør på legemiddelområdet, er det noe som vi er enige om at vi både må følge med på og undersøke. I tillegg til at jeg vil be Sosial- og helsedirektoratet gjøre det spesielt når det gjelder legemidler, kan jeg også orientere om at Helse- og omsorgsdepartementet kommer til å lage klarere retningslinjer for innføring av nye behandlingsmetoder og for legemidler. Som jeg sa i stad, har det nye Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering i helsetjenesten fått i oppdrag å legge til rette for et felles kunnskaps- og verdigrunnlag for prioriteringsarbeidet og gi anbefalinger om hvordan vi skal oppnå sosial likeverdighet på alle områder innenfor helsetjenesten. Jeg har bare lyst til å si to ord om de allergimedisinene som står omtalt i budsjettet, og som flere har vært inne på i debatten her i dag. Det er helt riktig at det varsles at Legemiddelverket har satt i gang prosesser med oppdatering, og jeg vil understreke en eventuell omgjøring av refusjonsstatus for de tre dyreste allergimidlene. Den 1. mai 2006 ble som kjent ordninga med foretrukne legemidler innført for alle allergilegemidler. Det var basert på en kunnskapsoppsummering fra Kunnskapssenteret. Konklusjonen var at det ikke er påvist forskjeller av betydning for pasientene når det gjelder virkninger eller bivirkninger. Bakgrunnen for at Legemiddelverket vil vurdere refusjonsstatus er at det kan virke som om det fremdeles er for høy bruk av de kostbare og ikke foretrukne legemidlene. Det er altså det som skal undersøkes videre. I den prosessen som nå er i gang, vil det sjølsagt bli lagt opp til en dialog med berørte aktører, f.eks. Norges Astma- og Allergiforbund. I den prosessen legges det også opp til en vurdering av om allmennleger skal kunne søke om individuell refusjon uten at pasienten må via spesialist. Det er ett av de temaene som nå vil bli vurdert. Til representanten Lønning vil jeg bare si at økonomien ikke skal være avgjørende for om pasienter får den medisin de trenger. Det må være faglige grunner som avgjør om man skal ha et legemiddel, hvor mye man skal ha, osv. Jeg syns også det er viktig å si f.eks. om legemiddelet tysabri, som det forståelig nok i den seinere tida har vært en viss oppmerksomhet omkring, at jeg mener at det er helt sjølsagt, men vi er ikke i mål, at alle som trenger det, skal få det. Fagfolk sier at det er slik at ikke alle som har sjukdommen, skal ha legemiddelet. Det er ikke slik at ett legemiddel virker på alle. Det jeg også er helt enig i, er at vi må lage minst mulig kompliserte ordninger, slik at de sosiale ulikhetene minsker og ikke øker. Til slutt: Så vidt jeg vet, er det ikke under denne regjeringa at ordninga med å overføre mer til individuell refusjon har eksplodert. Dette har økt betydelig helt siden 1997, mens også andre har hatt regjeringsansvar.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-10-25:
Stortinget har gitt sin tilslutning til de legemiddelpolitiske og refusjonspolitiske målene som vi har i Norge i dag, jf. Ot.prp. nr. 29 fra 1998–99, der det står at ordningen med refusjon av legemidler skal bidra til følgende mål: «(…) sikre mest mulig lik og enkel tilgang til effektive legemidler for små og store pasientgrupper med dokumenterte behov for medikamentell behandling.(…) gi samfunnet verdier for pengene, det vil si at fellesskapet skal refundere utgifter til legemidler som gir sikker helsegevinst for pasienten, og har god effekt i forhold til kostnadene. Det er viktig at kostnadsstyringen er god slik at en sikrer best mulig utnyttelse av ressursene.(…) stimulere til ansvarlig og kostnadsbevisst forskrivning og bruk av legemidler hos lege og pasient.(…) medvirke til at individer med moderat og lav risiko for fremtidig sykdom, og hvor behandlingseffekten(…) er liten og/eller usikker, tar et størst mulig ansvar for egen helse. Det offentlige har først og fremst forpliktelser overfor pasienter med alvorlig sykdom eller høy risiko for sykdom, hvor det finnes effektive legemidler.Så langt mulig(…) reflektere kunnskaper om gevinster og kostnader ved bruk av legemidler, basert på helseøkonomiske undersøkelser.Refusjonsordningen skal være enkel å administrere og forstå(…) (…) (…) (…) (…) (…) (…) (…) Jeg vil mene at det faktisk er enighet i Stortinget om de refusjonspolitiske målene som gjelder for refusjon av legemidler. Det har vært sagt mye i dag om bagatellgrensen. Jeg mener det er viktig å understreke det statsråden viste til, nemlig at det i 2006 var 85 refusjonssaker i Legemiddelverket, og at bare to saker ble oversendt Helse- og omsorgsdepartementet på grunn av at de overskred bagatellgrensen, mens 90 pst. av de sakene som ble behandlet, ble innvilget. Årsaken til at de andre ikke ble innvilget, var faktisk at de ikke tilfredsstilte kravene som Legemiddelverket setter. Jeg mener det er viktig at representanten Nesvik reiser en debatt om legemiddelbruk. Det er klart at vi hele tiden må stille spørsmål om den praksis vi fører er i tråd med de målsettingene som Stortinget har satt for refusjonsordningen. Ett område har jeg lyst til å nevne. Når vi sammenlikner oss med Sverige f.eks., ser vi at bruk av kreftmedisin i Norge er mye lavere enn det det er i vårt naboland. Vi ser at det skjer en veldig rask utvikling på dette området. Det å ta i bruk utprøvende medisiner som kan hjelpe enkeltpasienter med sjeldne kreftdiagnoser f.eks., synes jeg det er verd at vi, departementet og statsråden kan jobbe med og kanskje si noe om også. Det er viktig at mennesker som er i en kritisk fase i livet, får mulighet til å få medisin som er tilgjengelig, men som vi ikke nødvendigvis har tatt i bruk i landet vårt, mens de har gjort det i naboland. Jeg synes også det er viktig å lytte til det som statsråden sier i forhold til dette med sosiale helseforskjeller, og at departementet vil undersøke om endringer i §§ 9–10a medfører at pasienter i spesielle sosiale lag ikke får den nødvendige og riktige medisinen.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-10-25:
Venstres standpunkt er for så vidt enkelt: Vi meiner at norske pasientar må få like tilbod og moglegheiter uavhengig av bustad og sosial status, som fleire har vore inne på. Det er sikkert alle einige i. Men som det også har vore sagt i debatten i dag, er det jo nokre som er meir ressurssterke, som er meir budde på å stå på krava, som det heiter, og til å få tak i dei beste medisinane. Derfor er det jo ei utfordring for aktørane på tilbodssida at dei må vere proaktive, for å seie det slik, overfor dei gruppene som ikkje greier å rope høgt nok. Dersom det er bevist at nye legemiddel har god effekt og er betre, meiner eg at vi i Noreg ikkje kan vere treigare enn andre land med å introdusere dei nye legemidla. Det må i alle fall vere utgangspunktet, sjølv om ein også må leggje vekt på nytte–kost-aspektet. Eg føreset eigentleg at det som eg no har sagt, også i prinsippet er departementets offisielle politikk, og at helseføretak og andre aktørar innanfor helsetenesta får klar melding om dette. Introduksjon av nye medisinar må naturlegvis baserast på faglege kriterium, og det føreset jo at vi har kompetente fagmiljø som utarbeider slike kriterium, og at vi då har fagmiljø som er så sterke at vi kan ha tillit til dei. Det er veldig viktig. Medisinar og legemiddel står heilt sentralt i all pasientbehandling, og eg føreset at pasientane får tilbod om den pasientbehandlinga som passar best ut frå deira behov, og at alle pasientgruppene kjenner seg trygge på at dei får den beste og mest tilgjengelege behandlinga som finst. Det må også inkludere dei nyare medisinane. Dagens debatt er viktig i den forstand at problemstillinga som interpellanten har teke opp, treng fokusering frå tid til annan, ikkje minst fordi vi då kan få til forbetringar – forbetringar til pasientens beste – og sjekke ut om den praksisen som finst, er i tråd med Stortingets intensjonar.
Kirsti Saxi (Sosialistisk Venstreparti), 2007-10-25:
Etter min og SVs mening har vi et godt system for at legemiddel skal få forhåndsgodkjent refusjon, som sikrer at pasientene får medisin som er faglig forsvarlig og godt dokumentert. I tillegg har vi en individuell refusjonsordning som gjør det mulig å gi refusjon for nye legemidler til pasienter med spesielle behov før Legemiddelverket har behandlet en eventuell refusjonssøknad og til og med før et legemiddel har fått markedsføringstillatelse. På denne måten kan viktige nyvinninger bli tilgjengelige meget raskt for dem som trenger det mest. I tillegg har vi også fått på plass systemer og regelverk for dem som har hatt god effekt av behandlingen, slik at de også har kunnet søke individuelt om fortsatt refusjon. Når det gjelder frykten for hvorvidt individuelle refusjonsordninger fører til sosiale forskjeller, er jeg veldig glad for at legemiddelindustrien nå har tatt initiativ til undersøkelser for å studere nærmere om individuell refusjon forårsaker sosiale forskjeller. Jeg er også veldig glad for at statsråden understreker at hun vil se nærmere på dette når rapporten foreligger. Det er spesielt viktig kanskje for oss som er fra distriktene, at man har en grundig gjennomgang av dette, og at man også følger opp Regjeringens mål om at helse- og omsorgstjenestene skal være likeverdige med hensyn til tilgjengelighet, bruk og resultat.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-12-13:
Jeg drev ikke harselas. Men jeg prøver å forklare at forebyggingsperspektivet slik Høyre nå framstiller det, etter min mening er utrolig snevert – når man tror at man kan forebygge videre i Norge ved bare å snakke om hva politiet faktisk skal gjøre, og når man altså framstiller Regjeringas satsing på forebygging nærmest som en kraftig nedgradering fordi man eventuelt skulle gjøre så og så i politistyrken ute. Mitt lille poeng, som jeg mener er usedvanlig viktig, er at forebygging i Norge har skjedd mye bredere enn bare ved hjelp av politiet, og heldigvis for det. Det er også en av grunnene til at så mange ungdommer ikke blir siktet for straffbare handlinger i Norge. Etter min mening er da et veldig viktig spørsmål å stille seg: Hva er det som har gjort sitt til at man har lyktes med det? Det gjelder tidligere regjeringer også. Det gjelder altså på tvers av partipolitikken. Hva er det som gjør at man lykkes i Norge, i motsetning til i mange andre land? Jo, etter min mening er det åpenbart at det er fordi vi ikke har valgt bare å satse på de politiære virkemidler – gjerne de reaksjonene som kommer i ettertid. Det kan godt hende at Høyres Elisabeth Aspaker oppfatter dette som harselas. Men det er slik vi fra Regjeringa ser det. Vi kommer ikke til å prute på den type tenking, fordi det er viktig at ungdom gis arenaer, får en trygg skole, har en sosial kontekst rundt seg som ingen politimann noen gang vil kunne gi dem. Det betyr ikke at politiet ikke har en viktig rolle å spille i forebyggingen. Men det er når det gjelder å utvide dette perspektivet at jeg nå virkelig inviterer Høyre til å komme på banen, og særlig i en tid da Høyre og Fremskrittspartiet i opposisjon nå bruker veldig mye tid på å komme med forslag som faktisk river ned det som har vært tradisjonell god forebygging: satsing på fellesskapet, satsing på skole. Jeg nevnte integrering i forbindelse med Fremskrittspartiet. Dette er altså umiddelbare kutt som ville gjelde fra 1. januar, og vi ville ikke nødvendigvis hatt så mange færre innvandrere fra 1. januar, selv om de kuttene ville være der. Det er det Fremskrittspartiet må ta inn over seg når det gjelder forebygging: Man legger inn betydelige kutt i sitt alternative statsbudsjett som ville få dramatiske konsekvenser. Når man setter ned prisen på alkoholvarer, slik som man vil, må man jo regne med at de ungdommene som i dag går i dagligvarebutikken og kjøper til tross for at de bare er 12–13 år, vil få økt kjøpekraft og øker sitt forbruk. Det er her man må tørre se at forebygging faktisk er noe mer, og det er mye mer forpliktende. Det er alvorlig politikk lokalt. Det er derfor vi nå igangsetter og har stor satsing på polititrådene. Som jeg sa i mitt innlegg: her kommer det nå over 50 stykker. Jeg er ikke nå parat til å svare på spørsmål om seniorer skal inn i forebyggingstiltakene, eller desslike, som Aspaker nå spør om. Det får være en måte politidistriktene sjøl og Politidirektøren og politidirektoratet organiserer sine tjenester på.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-12-13:
Etter å ha hørt dette skjønner jeg at jeg har truffet et sårt punkt hos opposisjonen – det må jeg virkelig si. Egentlig har det å diskutere forebygging alltid vært preget av tendenser til at alle er enige, og at det er ufarlige tiltak som diskuteres. Men det er altså slik at en av de viktigste skillelinjene i politikken, også i Norge, går nettopp ved det å satse på fellesskapet, det å kunne bidra til å trygge sikre nett, særlig med tanke på de unge. Der må vi nok leve med at noen av oss er bekymret for den utvikling som særlig Høyre og Fremskrittspartiet har pekt på – helt klart. Den politiske debatten synes jeg opposisjonen skal tåle å ta, og ikke oppfatte det som en ovenfra og ned-holdning. Nå har jeg sittet her i mange timer i dag, og jeg må samtidig si at en del av de innspill som har kommet fra opposisjonen, heller ikke virker særlig ydmyke. – Nok om det. Når det gjelder representanten Aspakers antydninger og forsøk på tolkninger av hvordan vi stiller oss til politiråd, blir jeg bare mer og mer undrende. Det er altså slik at vi har nå valgt å sette i gang en storoffensiv for å få opprettet politiråd. Jeg sa i mitt innlegg at vi har opprettet over 50 politiråd siden jeg møtte KRÅD nå i vår. Jeg kan vanskelig se at det ikke er noen satsing på politiråd. Jeg oppfatter det slik at vi er meget godt i gang med det. Mange er også i en etableringsfase, slik at når vi bikker over til nyåret, får vi framover i 2008 på plass enda flere. Jeg undres veldig over at man da framstiller det som at vi ikke er villige til å satse på politiråd, og gjør det hele til en kamp om hvem som på mange måter har tatt initiativet, og hvem som er mest ivrig for dette, når vi faktisk ser at politiet og kommunene lever godt på dette. Vi er fra Regjeringas side ikke enig i at det er rett vei nå å lovpålegge norske kommuner å ta del i dette, og komme med en sentral føring. Jeg ville like å høre om det er en oppfatning som opposisjonen står samlet om. Hvor er det lokale sjølstyret i så måte da? Jeg tror at dette er et så godt tiltak at dette vil vi klare uten en slik føring fra sentralt hold. Denne debatten om forebygging er alvorlig, og den er viktig. Forvitrer det der, får vi nye reparasjonskostnader. Derfor har jeg sett grunn til også å peke på at når opposisjonen ønsker å bringe inn forebyggingsaspektet, må vi ta hele aspektet, også de tiltak som teller. Det er derfor jeg skjønner at det gjør vondt for opposisjonen.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2007-12-13:
Det er viktig å setja søkjelyset på kva vi kan gjera med barn og unge som står i fare for å koma i startgropa til ei kriminell løpebane. Ein målretta og heilskapleg innsats, særleg overfor barn og unge, understrekar at vi raud-grøne ser alvorleg på denne situasjonen. Derfor er det sett i gang mange forskjellige prosjekt dei seinaste åra. Den viktigaste meldinga vi har behandla i Stortinget i det siste vedrørande barn og unge, er St.meld. nr. 20 for 2005-2006. Her bad Stortinget Regjeringa om å setja ned eit utval for å gjennomdrøfta ulike tiltak for bl.a. førebygging av kriminalitet blant barn og unge. Eg er litt i tvil om forslagsstillarane faktisk meiner at kommunane skal ha både politiråd og SLT, i og med at spørsmål 1 går på om vi skal laga retningsliner for politiråd, noko forslagsstillarane meiner alle kommunar skal ha i 2008, og spørsmål 2 gjeld forpliktande SLT-samarbeid i alle kommunar. Ein er òg i gang med å få på plass eigna målekriterium for førebyggjande arbeid innanfor bl.a. politiet, noko vi diskuterte så seint som den 3. desember. Så synest eg òg det er veldig trist at enkelte medlemmer av justiskomiteen ikkje har fått med seg det flotte og gode arbeidet som skjer rundt omkring på skulane – det samspelet som er mellom politi og skule. Som forelder har eg opplevd dette på nært hald, og det er bra. Etablering av obligatoriske tilbod om konfliktrådsbehandling er ei av dei oppgåvene som det utvalet som vart sett ned etter behandlinga av St.meld. nr. 20, ser på. Det same gjeld mentorordninga. Då står vi att med heving av skadeerstatningsgrensa og samtykkebasert rustesting på skulane. Heving av foreldres objektive ansvar for skade valda av barn vil ikkje akkurat vera eit godt bidrag i kampen mot fattigdom. Det er foreldre som i dag har problem med å betala 5 000 kr, og det vert endå fleire som får problem med ein så pass stor auke som her er føreslegen, opp til 20 000 kr. Eg merkar meg at justisministeren ønskjer å sjå på dette beløpet. Det er rett at det har stått i ro lenge, likevel ber eg om at det vert vurdert nøye, og at ein òg tek omsyn til foreldra til barn som valdar skade. Når det gjeld rustesting, har eg merka meg at ein internasjonalt har vurdert fordelar og ulemper ved testing av narkotikabruk blant skuleelevar, og at denne testinga ikkje har nokon positiv effekt for å hindra misbruk. Då er eg heilt samd med justisministeren, som peikar på fleire gode tiltak som vi alt har i dag. Heilt til slutt har eg eit bitte lite hjartesukk. Eg skjønar iveren etter å få gjort noko og koma med private forslag til arbeid som alt er sett i gang. Det er ein sjølvsagt i sin fulle rett til å gjera. Men vi misser faktisk heilskapen når vi heile tida skal sjå på ting stykkevis og delt. Når det er sagt, mistenkjer eg ingen i denne salen for ikkje å vera oppteken av temaet som dette private framlegget tek opp.
André Oktay Dahl (Høyre), 2007-12-13:
Når det gjelder forslagets punkt 8, er ikke det tatt helt ut av luften, for dette har Stortinget diskutert før i forbindelse med en interpellasjon jeg hadde. Kunnskapsministeren har også til dels villedet Stortinget med et svar han gav til meg om rustesting, altså en samtykkebasert ordning. Han gav svar om en tvungen form for det. Det ble tatt opp spørsmål om rassia. Det er en veldig inngripende måte å reagere på overfor elever, men det er lovregulert, og det er det adgang til. Hvis vi skal gå fra mer til mindre, nemlig en samtykkebasert rustesting, er det vesentlig mindre. Det gjennomføres faktisk samtykkebasert rustesting i noen skoler i Sør-Trøndelag i dag. Det dette forslaget dreier seg om, er å sørge for at det er lovregulert klart nok, sånn at de kan fortsette med det de har holdt på med i sju år. De kommunene som man har reist på konferanser og studieturer til, og hørt hvor godt det funker i pakt med elevenes ønske, skal få muligheten til å fortsette. Tidligere statsråd Djupedal har i svar til meg sagt at dette er et godt tiltak som bør videreføres, men man overlater altså til en byråkrat hos fylkesmannen å bestemme at hele prosjektet skal gå i stå. Det er altså sånn at Regjeringen ikke synes det er noe galt i det som skjer i Sør-Trøndelag, men en byråkrat hos Fylkesmannen kan stoppe hele prosjektet fra å fungere, selv om Regjeringen synes det er positivt. Da synes jeg det er veldig passivt at man i det minste ikke sørger for klart å lovregulere at det ikke er lov. I stedet sier man at det er positivt det de gjør i Sør-Trøndelag, men man vil altså ikke la skolen få mulighet til å videreføre det på grunn av én byråkrat hos Fylkesmannen. Ellers synes jeg innlegget til representanten Chaudhry bar preg av noe forvirring. Noe som var klart, var at folk med høyere utdanning visstnok var bedre foreldre. For å si det sånn: Både representanten Chaudhry og jeg kommer fra valgdistrikt med til dels møblerte hjem – Asker, Bærum, Oslo vest – men min erfaring er i hvert fall ikke at utdanningsnivået til foreldrene har noe å si for hvor gode foreldre de er. Det var en noe spesiell holdning fra Sosialistisk Venstreparti. Så til slutt: Jeg er helt enig med representanten Heggø i at det fort blir litt stykkevis og delt når man behandler representantforslag. Da statsråden hadde sin lille avslutningsrunde mot Høyre og Fremskrittspartiet, så han tydeligvis bort fra at når det gjelder en skole hvor folk lærer å lese og skrive, er Høyre i front. Høyre er i front når det gjelder å etterlyse et barnevern som ikke bare fokuserer på pris. Høyre er også i front for å få en ventelistegaranti som fortrinnsvis er kortere enn tre måneder. Vi er ikke fornøyd med at barn og ungdom med psykiske lidelser må vente opptil tre måneder eller mer. Der har Regjeringen til nå vært meget passiv, hvis jeg kan få si det forsiktig, men jeg synes i hvert fall det er positivt at alle i denne salen er enige om at forebygging er viktig. Disse forslagene er ikke uttømmende, men det er gledelig å se at Kristelig Folkeparti og Venstre ser intensjonen bak, og ønsker å øke trykket på et arbeid som alle er enige om at det er viktig å gjennomføre.
André Oktay Dahl (Høyre), 2007-12-13:
Jeg synes statsråden nå tillegger Høyre et noe snevrere syn på hva forebygging og effektive tiltak er, etter at vi for veldig kort tid siden opptil flere ganger har rost hverandre for enigheten i norsk politikk. Ikke i ett av budsjettene som er vedtatt her i dette huset, har Høyre kuttet i de tiltakene under justisområdet som kan regnes som forebyggende tiltak. Jeg synes vi bør understreke at det er så stor grad av enighet om hva som funker og ikke funker. Derfor ser man f.eks. i PISA-undersøkelsen hvilke kommuner det er som kommer spesielt godt ut når det gjelder å bekjempe lese- og skrivevansker blant barn og unge, som kan være en viktig årsak til at man faller utenfor. Det er Oslo, det er Stavanger, og det er Bærum. Da må jeg si at jeg tror fokuseringen på forebyggende arbeid er noenlunde likt fordelt mellom regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet går til og med lenger enn Regjeringen i en del budsjetter. Jeg skal ikke bruke all tiden på Fremskrittspartiet, men når det gjelder å sørge for god rehabilitering av innsatte i norske fengsler, synes jeg ikke man skal prøve å oppkonstruere en eller annen form for uenighet om virkeligheten, om kriminalitetsbildet eller i synet på forebygging som ikke eksisterer i det hele tatt. Det vi burde fokusere på, som dette forslaget ikke nødvendigvis sier så mye om, er at mobbeforekomsten går opp. Det sier vi en del om. Vi har sett nå at anbud i barnevernet fokuserer utelukkende på pris en del steder. Det bidrar ikke til bedre kvalitet eller til at folk i mindre grad faller utenfor. Kunnskapsløftet må gjennomføres – det var det vi som stod bak. Jeg synes at regjeringspartiene i denne debatten har hatt to innfallsvinkler. På den ene siden sier representanten Heggø at nesten alt som står her, jobber Regjeringen allerede med, så man skjønner ikke hvorfor det er noen vits i å foreslå noe i det hele tatt. Så kommer statsråden og sier at omtrent ingenting av det som står i forslaget, er relevant, og legger til grunn at dette er å bomme fullstendig på hva forebygging egentlig handler om. Da synes jeg regjeringspartiene får bestemme seg for hva dette forslaget egentlig handler om, og så synes jeg man skal lese budsjettinnstillingene for ganske kort tid siden, hvor opposisjonen – også Fremskrittspartiet – faktisk foreslo en rekke tiltak, forebyggende, målrettede tiltak. Det gjelder på justis-, arbeids- og sosial-, helse- og kommunalområdet. Så synes jeg kanskje vi kan roe oss før jul og være enige om at alle partier i denne salen har et bredt syn på hva forebygging er, og så kan vi være uenige om enkeltheter og noen virkemidler. I bunn og grunn står vi sammen om det meste, men det må være lov for et mindretall i denne salen å være utålmodig når det gjelder det som sies å være på gang. Man sier det gang på gang, men så ser vi at det ikke blir realisert. Da er det, hvis man er litt velvillig, faktisk en klapp på skulderen til statsråden om at statsråden gjør veldig mye bra, men vi ønsker at han skal jobbe enda fortere og ta det som et puff i ryggen og ikke som noe helt annet.
André Oktay Dahl (Høyre), 2007-12-13:
Jeg kan forsikre statsråden om at når det kommer til forebygging, har statsråden ganske lite injurierende kraft. Jeg skulle ønske at statsråden faktisk hadde kommentert noe av det vi sa om f.eks. ungdomspsykiatrien, barnevernet og skolen, men der er det øredøvende taushet. Man snakker om tiltak som fungerer. Ja, de tiltakene som fungerer, er en bedre skole, det er en bedre psykiatri, det er et bedre barnevern, og det er forskning på folks lese- og skriveproblemer. Så står man altså her og peker på at opposisjonen blir sår. Det vi er såre for, er at denne regjeringen, med 130 milliarder kr mer til fordeling enn i 2003, faktisk ikke har fokusert i det hele tatt, i forhold til de ressursene man har, på de tre områdene. Dét hadde vært god forebyggingspolitikk, og dét hadde vært konkrete tiltak, fremfor å komme med partipolitiske anførsler her på slutten om sårhet hos f.eks. Høyre og Fremskrittspartiet. Vi er ikke såre for det i det hele tatt, men såre på vegne av dem som ikke får den hjelpen de trenger.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2007-12-13:
I likhet med foregående taler merket jeg meg hva representanten Chaudhry sa, spesielt fordi det var en representant fra SV som sa at foreldre med lav utdanning ikke kan gi ungene sine den tryggheten de fortjener. Det er med respekt å melde særdeles sjokkerende at SV lager et klasseskille på den måten. Det jeg også merket meg, er at de fleste som har vært på talerstolen her, har bemerket at barn og ungdom må føle trygghet. De må ha en god voksenkontakt gjennom foreldre, gjennom lærere, og få den tryggheten som de fortjener. Det er når den tryggheten svikter, at det må settes inn tiltak slik at de får hjelp til å få tilbake den tryggheten de må ha for å få en god oppvekst. Dette vil være et klart forebyggende tiltak. Statsråden var inne på rusforebygging, og at Fremskrittspartiet ønsker å liberalisere alkoholloven. Nå har Fremskrittspartiet sagt at vi ønsker å liberalisere, men vi har ikke sagt at vi vil selge alkohol til personer under 18 år. Det er disse dette dreier seg om. Statsråden var også inne på at Fremskrittspartiet ønsker å kutte i integreringen. Det er helt feil, og det vet også statsråden. Vi ønsker å ta inn færre innvandrere og heller bruke mer penger på hver innvandrer.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2007-12-13:
Det var med undring jeg hørte statsrådens innlegg. Det var sjeldent harselerende. Dette gjelder altså forslag til tiltak som er i full bruk ute i den norske skolen i dag, som er i full bruk i enkelte politidistrikt, som han her bare underkjente enhver verdi av. Jeg stiller meg også undrende til hans innfallsvinkel, at han tar 95 pst. lovlydige ungdommer som et sannhetsbevis på hva det er fornuftig å gjøre i forhold til aktiv forebygging. De er jo ikke på den gale siden av streken. De er vel ikke de nærmeste til å uttale seg om hva slags tiltak som er nødvendige for eventuelt å komme seg inn på det som skulle være den rette sti i så måte. Hvis man derimot ser på den nylig framlagte rapporten om ungdomskriminalitet i Oslo, vil en se at det i Oslo i fjor var 1 632 ungdommer under 18 år som begikk 2 945 kriminelle handlinger. Hvis det ikke er viktig å ha fokus på dem, skjønner ikke jeg, for det er dem vi skal greie å berge, det er dem vi skal greie å sette inn tiltak for, det er dem vi skal sørge for greier å fullføre skolegangen sin, det er dem vi skal sørge for greier å komme seg ut i arbeidslivet. Det er de som trenger vår oppmerksomhet. Å snakke med de 95 pst. som ikke har gjort noe galt, er ikke å hjelpe den gruppen som absolutt har et behov for oppfølging. Vi har besøkt Brundalen videregående skole i Trondheim, og der hadde de et system med politikontakt. Begge parter, både politiet og den videregående skolen, kunne ikke lovprise det tiltaket nok. Det hadde senket terskelen, man kom tidlig inn, man kunne forebygge, man hadde en god dialog mellom skolen og politiet, og man greide altså å komme under vær med ting før det fikk bygd seg opp til å bli store problemer. Men jeg konstaterer at statsråden her sier at det er tiltak av null verdi, og han harselerte også med det tiltaket. Men jeg har et spørsmål til statsråden. Selv om ikke statsråden er enig i de konkrete forslagene som Høyre har fremmet her, høres det i hvert fall ut som vi er enige om at vi skal forebygge bedre, for det har jo Regjeringen skrevet i statsbudsjettet for 2008. Da er det en erkjennelse, i hvert fall ute i politikretser, at det er det forebyggende arbeidet som dessverre må legges bort når tiden er knapp og det mangler folk, og det er det arbeidet som da får minst kontinuitet. Jeg vil gjenta det spørsmålet jeg hadde til statsråden i mitt første innlegg: Ser statsråden at det er en mulighet at seniorer i politiet kan settes inn for å styrke dette arbeidet og kanskje gi det førsteprioritet, slik at det ikke bare blir venstrehåndsarbeid? Og dersom det finnes politimestere nå som er uten portefølje, kunne en av disse faktisk vært øremerket til dette formålet?
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2007-12-13:
Det gjelder politiråd. I juni 2006, altså i denne stortingsperioden, behandlet Stortinget politirollemeldingen. Da var det bred enighet, fra den ene siden av det politiske spekteret til den andre, om at politiråd var en viktig instans å få på plass for at politi og kommune på et strategisk nivå kunne samarbeide for å få til god forebygging lokalt. Også regjeringspartiene støttet satsingen på politiråd, ikke minst etter at Politiets Fellesforbund hadde vært en fanebærer for den ideen gjennom flere år. I et møte med Det kriminalitetsforebyggende råd 27. april i år ytret statsråden sterk støtte til arbeidet med politiråd og sa at det burde realiseres i flest mulig kommuner. Da blir det nesten på grensen til det merkelige å høre hvordan statsråden her i dag distanserer seg fra både det regjeringspartiene har stemt for her i salen, og det han selv har tatt til orde for i møter for bare et halvt år siden.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-13:
Sosialistisk Venstreparti har alltid hatt et meget sterkt engasjement for den offentlige skolen. Det er nettopp fordi vi vet at det er forskjeller i vårt samfunn. I alle samfunn er det forskjeller. Vi vet at foreldre har forskjellige forutsetninger. En mor fra Somalia som er analfabet, og Pernille Johansen som er advokat, har forskjellige forutsetninger for å kunne følge sine barn i deres utdannelse. For å utjevne disse forskjellene mener vi at skolen må gjøre sin jobb, og da stiller vi opp for denne skolen. Denne skolen skal sørge for at dette barnet får alle muligheter, at det er en reell gratis skole, at det er gratis læremidler på skolen, at barna får en tilpasset utdanning, slik at de når de er ferdig med skolen, har like gode forutsetninger for å kunne bygge en framtid for seg. Det var det jeg mente å si i mitt forrige innlegg, og jeg håper at det er så godt utdypet i dette innlegget at de to innleggene fra Fremskrittspartiet og Høyre er besvart.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-13:
President! Jeg stemte feil.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-12-13:
Ut fra mine erindringer fra den nærmere historie hendte det at stortingsrepresentant Storberget kom med hjertelige tilrop til en tidligere justisminister på områder hvor ting var godt i gang. Da har man to valg: Å si at det er tilrop, eller late som det er noe annet. Jeg velger å fortolke dette som nå er kommet, som gode tilrop på et felt. Men det er ikke derfor jeg har tatt ordet. Jeg har tatt ordet fordi statsråden selvfølgelig har helt rett i at mesteparten av forebyggingen i Norge skjer langt bortenfor politiet. Men i en tid hvor norsk politi presses på grunn av arbeids- og hviletidsbestemmelser som spiser opp turnusen som en viss mann med ljåen kan ta oss andre, vet jeg at det foregår en reell prioritetsdiskusjon i politiet. Skal man gjøre slik politimesteren i Follo sier: putte flest mulig folk på hjul og avvikle lokale lensmannskontor med den begrunnelse at man avskaffer noen administrative stillinger? Ja vel. Eller risikerer man at i denne prioriteringsdebatten går den delen av politiarbeidet som ikke handler om å ta de lure guttene, men som handler om å drive det forebyggende, tapt, bl.a. fordi det ikke er nok status eller prestisje rundt den delen av politiarbeidet? På det er det ikke gitt ett svar. Men noen av svarene er i hvert fall at denne delen av politiarbeidet har offentlig oppmerksomhet. Jeg valgte å fortolke representantforslaget i et tidligere innlegg på den måten. Jeg vil gjerne bruke Follo politidistrikt som et eksempel. Med den offentlige begrunnelse som er gitt av politimesteren, og den debatt som foregår i Østfold og andre deler av distriktet i Akershus, er det nettopp denne debatten som foregår. Det foregår en debatt om hvorvidt man skal miste nærpolitiet knyttet opp mot alle de praktiske forslagene, eller beholde det. Med det som bakteppe ville en opposisjon rett og slett ikke ha gjort jobben sin hvis den ikke hadde fremmet forslagene her i dag. Det kan ikke være en slik tone i stortingssalen at en statsråd belærer en opposisjon fordi den er opposisjon, og at opposisjonen ber om unnskyldning. Jeg vil bare si til kollegaer i opposisjonen – gjennom presidenten: Rett ryggen og ta igjen! Vi kan ikke ha den type ovenfra og nedad-tale som statsråden hadde her i sted. Det aner meg at hvis det hadde foregått tidligere i historien, ville noen hatt vett og evne til å si fra. Så punkt 1: Ja, det foregår et bra forebyggende arbeid langt bortenfor politiet. Men punkt 2: Det er sannelig viktig at det også skjer i politiet i en tid da politiets praktiske ressurser presses. Da må de som har satt sin heder og ære i å jobbe med dette også få det håndslaget som jeg opplever at Stortinget ønsker å gi i dag, mindretallet gjennom et forslag og statsråden gjennom sine egne ytringer, hvor jeg oppfatter at han gir tilslutning til den måten å tenke på. Hans gode historie fra Elverum står seg godt uavhengig av partipolitiske skillelinjer.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-12-13:
Jeg anbefaler Venstre å stemme for de tre forslagene.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-12-13:
Jeg vil anbefale Kristelig Folkepartis gruppe å stemme for forslagene.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-12-13:
Jeg har den glede å framsette et representantforslag på vegne av representantene Kari Kjønaas Kjos, Kenneth Svendsen, Øyvind Korsberg og meg selv om å legge til rette for en helhetlig gjennomgang av de forhold som barna på kysthospitalene ble utsatt for.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-12-13:
Som representanten Huitfeldt vil ha lagt merke til, er det i budsjettinnstillingen en rekke forslag som fremmes felles fra alle de tre tidligere regjeringspartiene, og Fremskrittspartiet er også med på veldig mange av forslagene. I tillegg står vi sammen i nesten alle våre merknader. Men som representanten Huitfeldt også vet, er dette fire selvstendige partier som ønsker å angi en retning der vi går samlet, og den retningen er veldig tydelig. Det er en retning som er tydelig på forskning og høyere utdanning, det er en retning som er tydelig på kunnskap, og den står i veldig skarp kontrast til den retningen Regjeringa sjøl presenterer i dette budsjettet. Det er jo ikke tilfeldig at det nok en gang strømmer på med kritikk fra alle hold i Universitets- og Forsknings-Norge, rett og slett fordi budsjettet er veldig dårlig på forskning, det er veldig dårlig på høyere utdanning, og det tar ikke tak i de utfordringene Norge har. Så mer enn å bekymre seg for om de tidligere regjeringspartiene fremmer felles forslag, burde representanten Huitfeldt bekymre seg alvorlig for Regjeringas egen forsknings- og høyere utdanningspolitikk.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-12-13:
Jeg takker for spørsmålet, for det gir en veldig god anledning til å belyse det som er forskjellen på Høyre og SV. Da vi satt i regjering sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, klarte vi faktisk å få til to ting samtidig. Vi klarte å satse på forskning og høyere og utdanning, samtidig som vi gav skattelettelser som bidrog til å få mer penger inn til statskassen i Norge, og dermed til å sikre framtida og sikre velferden. Det var en viktig politisk prioritering. Det som nå skjer, er at vi har en regjering som altså har 130 milliarder kr mer enn noen tidligere regjering noensinne har hatt, og allikevel blir det kutt i forskning, kutt i høyere utdanning og ingen satsing på det som er viktig for å sikre Norges velferd for framtida. Derfor syns jeg det er et stort paradoks. Da vi gjorde et kutt eller nedjusterte antallet studieplasser, var det et veldig ærlig og renhårig kutt. Det denne regjeringa gjør, er å si at vi kutter 275 milliarder kr, men vi forventer akkurat den samme aktiviteten ved institusjonene, og lar det være opp til institusjonene sjøl å finne ut hvor de må ta de smertefulle kuttene som nå rammer studenter og studiekvalitet med full tyngde.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-12-13:
Da kan jeg for så vidt vise til en interpellasjon jeg sjøl reiste i Stortinget i fjor, nettopp om spesialundervisning og hvordan man integrerer elever med spesielle behov. Det er helt åpenbart at for veldig mange elever – de aller fleste – vil en integrering i nærskolen være veldig bra. Men vi vet også, dessverre, at for veldig mange elever fungerer det overhodet ikke, og de trenger andre tilbud. Vi har også sett veldig mange eksempler på foreldre som er veldig bekymret over at deres barn skal brukes til å «vise fram» at det også fins barn som har andre behov enn det som er behovene til majoriteten. Vi har derfor sagt at vi er nødt til å ha en fleksibel holdning til dette, og det må i kommunene finnes gode tilbud som kan ivareta foreldrenes ønsker, uansett om de ønsker integrering eller om de ønsker et spesielt tilbud. Men for veldig mange foreldre handler det om at det tilbudet ikke fins, og at den valgfriheten ikke fins. Og på akkurat samme måte som alle andre elever er veldig forskjellige, er også elever med spesielle behov veldig forskjellige. Noen klarer seg kjempegodt og har egentlig bare problemer med språkopplæring, mens det andre ganger er så sterke funksjonshemninger at de har problemer med å få hverdagen til å gå rundt. Vi har derfor ønsket å ha en annen tilnærming enn det både regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har til denne saken.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-12-13:
Representanten Jensen mener det er viktig med et løft for høyere utdanning og forskning. Og det er helt riktig. Men representanten unngår behendig å nevne at en av de viktigste årsakene til at det er nødvendig, er at Regjeringa sjøl har gjort dramatiske kutt i høyere utdanning og forskning. Jeg skal over til et annet tema som representanten tok opp. Hun var veldig opptatt av at norske elever i forhold til TIMSS-undersøkelsen gjør det veldig bra på demokratiforståelse og trivsel. Men verken demokratiforståelse eller trivsel har hindret norske elever fra å falle fra. Det har derimot manglende basiskunnskaper og grunnleggende ferdigheter. I SVs program står det at estetikk skal være basiskompetanse i skolen. Rolf Reikvam fra SV, tidligere leder i utdanningskomiteen, rykket ut i Dagens Næringsliv for noen dager siden og sa at dette var et veldig viktig programpunkt å følge opp. Da gikk Arbeiderpartiets Anniken Huitfeldt ut og sa at dette var hun helt uenig i. Man kan jo lure på hva slags politikk Regjeringen egentlig skal føre på dette området. Jeg vil da spørre representanten Jensen: Mener du at det er viktig å gjøre som representanten Rolf Reikvam og partiprogrammet sier, nemlig å innføre estetikk som basiskompetanse, eller støtter du deg til Anniken Huitfeldt, som mener at man ikke skal innføre estetikk som basiskompetanse?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-12-13:
Jeg har lyst til å følge opp det representanten Anders Anundsen sa, for det er jo ikke tvil om at i hvert fall SV nå har blitt en varm forsvarer av alt SV var imot for kun kort tid siden. Et av de spørsmålene som det kunne være interessant å få et svar fra statsråden på – det samme spørsmålet stilte jeg representanten Jensen – gjelder estetikk som basiskompetanse. Statsråden sier nå at SVs partiprogram gjelder til et nytt partiprogram blir vedtatt. I SVs partiprogram står det at estetikk skal innføres som basiskompetanse i skolen. Så sier statsråden samtidig at det er en selvfølge at statsråden er enig med Regjeringa. Men Regjeringa er jo ikke enig med seg selv. For Arbeiderpartiet ønsker ikke estetikk som basiskompetanse. Spørsmålet er da: Når det er uenighet mellom SVs partiprogram og hva SV skal mene i regjering, hva er det da som gjelder?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-12-13:
NIFU STEP gjør hvert år en beregning av forskningsinnsatsen i statsbudsjettene. I år har NIFU STEP gjort den beregning at vi mangler ca 4 milliarder kr hvert år fram til 2010, dersom det tverrpolitisk vedtatte målet om 3 pst. av BNP skal nås innen den tid. En av årsakene til det er at Regjeringa ikke satser på forskning. Også i budsjettet for 2008 har det vært sterk kritikk mot at nesten hele den veksten som kommer, enten er bundet opp i allerede vedtatte prosjekter eller er pris- og lønnskompensasjon. Det er nettopp når bruttonasjonalprodukt øker, at det er mulig å satse på forskning. Høyre har ved flere anledninger stilt spørsmål både til statsråd Tora Aasland og til forgjengeren, Øystein Djupedal, om det tverrpolitisk vedtatte målet om at 3 pst. av BNP skal gå til forskning innen 2010, står fast eller ikke. Hver gang har vi fått til svar at ja, det gjør det. Men samtidig leser vi intervjuer, senest nå med forsknings- og høyere utdanningsministeren, der det går fram at målet forlates. Kan statsråden bekrefte at målet om 3 pst. av BNP til forskningsinnsats innen 2010 står fast?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-12-13:
Statsråd Solhjell kunne fortelle at regjeringspartiene i den forrige regjeringa gikk tilbake med nesten 10 pst. ved valget i 2005. Det er faktisk bare lite grann mer enn det SV aleine gikk tilbake med ved valget nå i høst, og SV ble som kjent halvert. Det var sannsynligvis også en dom over den politikken som partiet har ført i det departementet Solhjell nå bestyrer. Det er også interessant å merke seg at regjeringspartiene veldig elegant prøver å overse det faktum at året i år også har vært preget av store demonstrasjoner og mye motstand mot de budsjettene som er blitt presentert. På universitetsplassen var det stappfullt av studenter som demonstrerte iherdig mot Regjeringas kuttforslag. Det den forrige regjeringa gjorde, var nettopp å holde det vi lovte, nemlig å fullfinansiere kvalitetsreformen. Det gjorde vi. Det prioriterte vi. Kvalitetsreformen er dessverre ikke lenger fullfinansiert. Så legger jeg også merke til at det er flere enn opposisjonen som er i harnisk over den såkalte forskningspolitikken til Regjeringa. Professor Per Brandtzæg uttalte i VG i går at spesielt SVs forskningspolitikk er en forskningsbløff.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-12-13:
Jeg har ikke tenkt å bruke spesielt mye tid på debatt her, bare peke på et forhold som de fire opposisjonspartiene sammen valgte å skrive om i innstillinga til omgrupperingsproposisjonen. Det er nemlig sånn at kap. 281, fellesutgifter for universiteter og høyskoler, får et kutt, og de pengene skal brukes til å finansiere økte ressurser til politiet i forbindelse med at det nå skal utstedes en politiattest for flere helsefagutdanninger. Grunnen til at de fire opposisjonspartiene reagerer, er rett og slett at det ikke på noe annet område der det er krav om politiattest, har vært ført en tilsvarende politikk, altså at sektoren sjøl er nødt til å betale og finansiere økte ressurser til politiet. Vi er ikke kjent med at det skjer f.eks. på barnehagesektoren, og vi syns det er en veldig merkelig praksis. Nettopp fordi universiteter og høyskoler ikke får besparelser ved at det innføres politiattest, er det desto merkeligere at man skal kutte penger i det kapitlet som heter fellesutgifter for universiteter og høyskoler, for å finansiere utstedelse av politiattest. Utstedelse av politiattest er noe som Stortinget har ment er viktig på flere områder, og det gjøres også med gode grunner, men det er altså en veldig merkelig praksis som det nå legges opp til, nemlig at sektoren sjøl, som altså har krav om politiattest, må finansiere politiets arbeid med å utstede disse.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2007-12-13:
Høyre har jo en rekke satsingsforslag i dette budsjettet. Representanten Eriksen Søreide nevnte dem selv: leksehjelp, sommerskole, mattetime, Forskningsrådet, seniortiltak, osv. Men disse tiltakene klarer ikke Høyre å mønstre støtte for blant sine tidligere regjeringskollegaer. At Fremskrittspartiet er på siden, er noe vi alle vet, men at det er så stort sprik mellom de tidligere regjeringspartiene, er mildt sagt oppsiktsvekkende. Det tyder på at Høyre ikke lenger har lederposisjonen på borgerlig side i skolepolitikken. Hvordan vil representanten Eriksen Søreide kommentere at Venstre og Kristelig Folkeparti ikke er med på Høyres viktigste satsingsforslag i grunnopplæringen?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2007-12-13:
Det jeg har sagt, er at hvis vi ikke nå ser en økning i lærertettheten i skolen, må vi vurdere å innføre noen nasjonale standarder. Da denne salen opphevet klassedelingstallet, var det mot Arbeiderpartiets stemme. Vi advarte mot det, og sa at dette kunne føre til at det ble vesentlig færre lærere pr. elev, og at det kunne gå ut over kvaliteten i undervisningen. Vi vil nå følge denne utviklingen nøye for å se om vi på dette området kanskje bør innføre en nasjonal lovgivning som sikrer at hver enkelt unge og ungdom får oppfølging av læreren.