Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-03-14:
Jeg må få takke interpellanten for å ha reist problemstillingen. Under min forberedelse til dette innlegget har jeg gått tilbake og sett at svært mange representanter i Stortinget, fra ulike partier, over mange, mange år har vært opptatt av ADHD – kanskje før 2000, men i alle fall etter 2000 og frem til i dag. Det synes jeg er flott, jeg synes det er bra, og jeg synes det er viktig. I 2006 hadde jeg bl.a. et spørsmål til daværende helseminister Sylvia Brustad. Jeg ble veldig glad for hennes svar den gangen. Hun var entusiastisk og skulle virkelig vurdere en konsensuskonferanse på dette området, nettopp fordi det var så store ulikheter i tilnærmingen og i debatten om bl.a. årsakssammenhenger. Hun var også opptatt av at hun personlig skulle følge utviklingen innenfor dette området. Jeg mener å huske at etter FNs uttalelse om Norge kom det en rapport om at barn og unge som fikk ADHD-medisin, i høyere grad enn andre hadde en selvmordsrelatert adferd. Det er klart at det var en alvorlig sak som daværende helseminister skulle jobbe videre med – og helt sikkert har gjort det, regner jeg med. Det er fortsatt stor bekymring for høy medisinering i Norge. Det er positivt at statsråden i større grad enn vi har gjort før, kobler dette med medisinering og tiltak. Samtidig er jeg enig med representanten Karin Andersen i at hvilke adferdstiltak vi setter i verk, også er viktig. Jeg vil gjerne spørre statsråden om hvorfor veilederen ikke kommer i mai 2011, slik hun svarte meg i fjor at den skulle, men at den nå skal komme i 2012. Er det spesielle forhold knyttet til en såpass lang utsettelse – på et område der vi virkelig trenger en veileder? Helsedirektoratet er ikke særlig bekymret – de sier at de ikke vurderer omfanget av legemidler som bekymringsfullt. Samtidig, i et svar som statsråden ga til meg i februar i fjor, henviser statsråden til Helsedirektoratet. Helsedirektoratet opplyser at man ikke vet i hvilken grad dette skyldes bedre statistikk, bedre tilgjengelighet for vurderinger innen psykisk helse for barn og unge, eller om det er samfunnsmessige forhold som forårsaker den økningen vi har hatt av medikamenter til barn og unge med ADHD. Innen tjenesten – sier de videre – er det i noen grad ulike faglige tilnærminger til adferdsproblematikk. Noen hevder nemlig at adferdsproblemer er av utviklingspsykologisk karakter og skal behandles med adferdsterapeutiske tiltak. Andre hevder at adferdsproblemer har en nevrobiologisk årsak sammen med utviklingspsykologiske eller andre tilleggsproblemer, og at de sånn sett skal behandles med legemidler i tillegg til psykososiale tiltak. Så sier Helsedirektoratet videre, og dette er konklusjonen: Dette kan ha som konsekvens at behandlere i noen grad har ulik praksis med hensyn til forskrivning av legemidler. Sånn er det jo fortsatt – det er stor uenighet i fagmiljøene. Derfor synes jeg det fortsatt er aktuelt med en konsensuskonferanse. Jeg kunne tenke meg at statsråden sa noe om det, eller om hun mener at de tiltakene som nå er igangsatt – og kanskje kommer gjennom en ny veileder også – vil holde. Når representanten Are Helseth sier at det er den beste kunnskapen som skal legges til grunn, er jeg utrolig enig i det. Men når de lærde strides, hva er da den beste kunnskapen både medikamentelt og behandlingsmessig? Det tok også representanten Karin Andersen opp. Konsensuskonferanser er et veldig godt virkemiddel. Vi har faktisk mange erfaringer, ikke minst innen barnevernet, på at konsensuskonferanser har vært nyttige når fagfolk er usikre.