trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
De kompliserte og betydelige problemstillingene som interpellanten tar opp i denne debatten, blir vi ikke ferdig med i kveld. Men det er en viktig begynnelse, fordi det er nødvendig at vi som politikere og nasjon tar opp de dilemmaene som situasjonen i Kosovo så tydelig har demonstrert, en konflikt der valget ikke står mellom gode og dårlige løsninger, men der man uansett må gjøre et valg som det kan reises innvendinger mot, moralske, filosofiske, folkerettslige og politiske, fordi man uansett hvilken løsning man velger, vil komme til å påføre uskyldige mennesker lidelse og død. I tillegg kommer legitimitetsproblematikken som er betydningsfull i konsekvensetisk og folkerettslig sammenheng. Jeg deler utenriksministerens bekymring for de mulige konsekvensene av en institusjonalisering av nødrettsprinsippet utover den sikring som FN-pakten gir, og som utenriksministeren redegjorde for. Jeg kan derfor ikke støtte forslaget om et nødrettsinstitutt. Det er viktig å slå fast at FN-pakten gir den nødvendige folkerettslige forankring til NATOs operasjoner i Jugoslavia. Det blir dermed etter mitt syn ikke noen konflikt mellom en folkerettslig vurdering og den menneskerettslige, som må legge til grunn at overgrepene mot den kosovoalbanske befolkning representerer klare brudd på menneskerettene. Det har i media vært reist tvil om president Milosevics handlinger i Kosovo kan defineres som folkemord, og noen mener på den bakgrunn at NATOs aksjoner har tvilsom legitimitet. Dette er etter min oppfatning en for formalistisk og teoretisk tilnærming. Forbrytelser mot menneskeheten må dessuten dessverre gjennomføres før de spesifikt kan defineres og forbys. Folkemord ble et begrep etter den annen verdenskrig – etnisk rensing er blitt det nå. Det vil også bli fastslått i folkeretten. Alle valg, alt det vi gjør og ikke gjør i denne vanskelige situasjonen, kan problematiseres. Utfordringen er å vedkjenne seg problemene uten dermed å bli handlingslammet. Den utfordringen synes jeg NATO og Regjeringen har mestret på den beste måte.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Før i kveld redegjorde utenriksministeren om situasjonen på Balkan. Mest av alt er det enkeltmenneskenes lidelser og det at hatet mellom folk bare blir større som sitter igjen når det rapporteres fra Balkan. Men det er også enda et eksempel på hvor utilstrekkelige internasjonale verktøy vi har for å forhindre lidelsene og skape stabilitet. Derfor synes jeg det er på sin plass når interpellanten reiser temaet: Hva slags verktøy kan vi skape for å forhindre systematiske brudd på menneskerettigheter og folkemord? Vi kan ikke sitte stille og akseptere at menneskerettighetserklæringer og konvensjoner bare blir fine ord og ikke er verdt noe når konfliktene tilspisser seg. Det internasjonale samfunnet trenger mulighet til å gripe inn og sørge for at menneskerettighetene sikres i praksis når det virkelig gjelder. Men hvordan dette kan gjøres, finnes det ingen enkle svar på, og jeg tviler på om et nytt nødrettsinstitutt er veien å gå. FN-pakten åpner allerede for bruk av militær makt i en nødsituasjon – det være seg for å forsvare eget land eller på oppdrag av FN. Problemet har som kjent vært å få oppslutning om å gripe inn. Uenigheten fra enkelte sentrale land vil jo være akkurat den samme om vi skaper et institutt der noen land ikke får være med og bestemme. Den samme spenningen i situasjonen vil oppstå, ja kanskje bli enda verre. Åpner vi først for at en allianse selv kan bestemme hvor den vil gripe inn, må vi også tillate at andre allianser rundt omkring i verden får gjøre det samme, med de uante konsekvensene det vil ha. Vi trenger internasjonal oppslutning om reaksjoner. Den må skaffes på arenaer der landene er representert. NATOs krigføring uten FN-mandat har svekket FN. Jeg synes at konfliktene på Balkan mer enn tydelig viser at vi nå må styrke FN igjen. Det er ingen tvil om at vi trenger flere sanksjonsmuligheter i FN-regi. Et godt eksempel er FN-konferansen i Roma i fjor høst, der det ble lagd en konvensjon om internasjonal FN-domstol for folkerett. Fortsatt er det langt fram før domstolen kan tre i kraft, siden de nødvendige ratifikasjonene mangler. Med en slik domstol i funksjon vil vi kunne stille folkemordere og krigsforbrytere til ansvar når nasjonalstaten ikke makter det. Vi vil kunne bryte inn i konflikter tidligere, og despoter vil vite at verdenssamfunnet ikke bare følger med dem, men også har mulighet til å gripe dem og dømme dem. Det blir utilstrekkelig å se på friere muligheter til å bruke militære muskler. I vår siviliserte verden ligger den enorme utfordringen i å utvikle kommunikasjonsformer og finne reaksjoner som selv en usivilisert folkemorder må bøye av for. Veien til fred tar aldri slutt. Men dersom verden hadde brukt like mange milliarder og like mye energi på å sikre sosiale goder og bygge opp demokratier som det som brukes på den militære satsingen, hadde vi kommet mange mil videre på den veien.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Jeg synes det er litt trist at hver gang vi har en samferdselsdebatt, skal det dreie seg om forbud, mer pengeinnkreving og en surere tilværelse for landets bilister. Bør det ikke snart være en statsråds eller en regjerings oppgave å komme tilbake til denne salen med en langsiktig strategi for hvordan vi skal bygge ut veinettet i Norge for å bedre samferdselen for bilistene og næringslivet, istedenfor for å få dette med piggdekkavgifter og mobiltelefonforbud? I avisene gis det nå flere meldinger om at vi skal få rushtidsavgift, vi skal få økte bompengeavgifter med flere veianlegg – alt går på det negative, på å ta bilistene mest mulig. Når skal vi få en langsiktig strategi? Andre europeiske land har en langsiktig strategi for utbyggingen av sitt veinett. Her skal vi altså føre lange debatter om hvorvidt vi skal avgiftsbelegge folk med 500 kr eller 300 kr – eller hva det enn blir – når de holder en mobiltelefon opp foran øret. Jeg vil vise til en statistikk både i NRK i går og i Aftenposten tidligere: Det er 20 ganger så farlig å krangle med kona eller ungene som å føre en samtale i mobiltelefon. Vil man forby å ha unger og koner? Vil man avgiftsbelegge å ha dem i bilen? Det er mye farligere å drive og punche inn på cd-en eller radioen i bilen. Det sier man ingenting om. Statistikken viser helt klart at det er ti ganger farligere. Nederst på statistikken ligger mobiltelefonen. Men den er fin å ta, for her kan man bare sette i gang UP, og så er det 500 kr hver gang man ser at den holdes oppe. Til slutt til representanten Myrli, som var svært opptatt av at det var så vanskelig å holde mobiltelefonen og gire samtidig. Da bør representanten kjøpe seg automatbil, eller så får han kjøre til side og ta telefonene sine der, istedenfor at det skal gå ut på å ta bilistene ved absolutt enhver anledning man har.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Kofoed-Larsen sa så flott at det ikke var «en menneskerett» å snakke i mobiltelefonen. Hun nevnte at man kunne kjøre til side og snakke i telefonen. Men Kofoed-Larsen vet vel at det er derfor vi behandler denne lovendring i dag. Det er fordi folk ikke kjører til side. Hadde folk gjort det, hadde denne debatten vært fullstendig unødvendig. Jeg antydet en utsettelse av innføringsdatoen nettopp fordi folk skal ha råd – penger altså – til monteringen og få tid til å gjøre dette. Når man innfører forbud eller påbud, er det kjempeviktig at folk selv føler at det er en riktig lovendring. Det er den pedagogiske biten av det. Derfor hadde jeg et ønske om at vi skulle antyde en noe løsere ramme for innføringen, og det har jeg forstått at samferdselsministeren tar med seg tilbake. Da er jeg svært fornøyd med det.
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
Det er ganske utrolig å høre Fremskrittspartiets talskvinne i en del saker, Siv Jensen, som nå undrer seg over hva Stortinget kan «få seg til å bruke tid på», og refererer da til en sak som gjelder trafikksikkerhet og som går på å få et forbud bl.a. mot bruk av håndholdt mobiltelefon i bil. Jeg lurer faktisk på hva Fremskrittspartiet gjør i forhold til trafikksikkerheten. Jeg tror de fleste av oss, inkludert Fremskrittspartiet forhåpentligvis, er opptatt av å få ned antall ulykker på veiene. Dette er faktisk et område vi kan gjøre noe konkret med, et område der det viser seg at det faktisk er mulig å gjøre noe. Jeg tror at de fleste av oss som kjører bil, og som av og til snakker i telefonen og ser hvor opptatt vi blir av det i forhold til det vi egentlig gjør, nemlig kjøre bil, skjønner at dette er noe som kan skape trafikkulykker. Derfor er jeg veldig fornøyd med at flertallet i komiteen, alle bortsett fra Fremskrittspartiet, går inn for nettopp å få denne hjemmelen for et forbud mot bruk av elektronisk utstyr i motorvogn. Siden representanten Siv Jensen også nevnte annet elektronisk utstyr, er det jo bare det å si at den samme hjemmelen går faktisk også på elektronisk utstyr som kan komme. Det er jo en rivende utvikling på dette området, og her er det om å gjøre å være i forkant, slik at en har mulighet til å se på hva det er som tar bort vår oppmerksomhet fra bilkjøringen, og hva det er som er viktig å ta inn av forbud som kan bidra til å redusere ulykkestallene ganske kraftig. Det er det de fleste av oss er opptatt av, det er det vi har visjon om: null drepte, eller hardt skadde i trafikken. Og dette er faktisk et viktig ledd i en slik målsetting. Jeg skulle jo ønske at også Fremskrittspartiet kunne være med på en slik visjon.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 1999-11-30:
Det vil alltid vere viktig å leggje stor vekt på tiltak som kan vere med på å betre trafikktryggleiken på vegane våre. Trafikktryggleiken er avhengig av mange faktorar, som f.eks. standard på vegane og trafikkmengd. Men også andre faktorar kan ha stor innverknad på trafikktryggleiken, bl.a. at føraren er oppteken med andre oppgåver enn å føre motorvogna, som f.eks. bruk av ein del elektronisk utstyr. Utviklinga går i retning av at stadig nye typar elektronisk utstyr blir gjorde tilgjengelege for bruk i motorvogn. Det er all grunn til å tru at denne utviklinga berre vil halde fram. Di meir elektronisk utstyr som blir tilgjengeleg for bruk i motorkøyretøy, di meir vil dette vere med på å ta merksemda bort frå sjølve førarfunksjonen og trafikksituasjonen. Når motorvognføraren blir oppteken med andre oppgåver enn dei som har med køyreoppgåva å gjere, vil dette utan tvil vere med på å redusere aktsemda til motorvognførarane og dermed auke ulukkesrisikoen. Transportøkonomisk institutt har då òg peika på at f.eks. handhalden mobiltelefon under køyring fører til auka ulukkesrisiko. Senterpartiet ser det difor som naturleg og nødvendig at når bruk av mobiltelefon, også i motorvogn, har fått det omfanget det har i dag, bør ein innføre forbod mot bruk av handhalden mobiltelefon ved køyring av motorvogn. Vi støttar difor at det blir fastsett forskrifter i tråd med dette. Vi er òg merksame på at den føreslegne ordlyden i § 23 b vil gjere det mogeleg å regulere motorvognførarars bruk av anna elektronisk utstyr enn mobiltelefonen. Men også med denne opninga vil Senterpartiet slutte seg til departementets forslag. Til slutt nokre få kommentarar om nytt andre ledd i vegtrafikklova § 28 om at departementet kan gi nærare reglar om godkjenning av pris for bruk av øvingsbaner til obligatorisk opplæring for førarar av tunge køyretøy. Det må sikrast at elevar som skal gjennomføre obligatorisk opplæring, får så låge utgifter som mogeleg. Dette må også berre vere utgifter som knyter seg direkte til glattkøyringsopplæringa. Det er naturleg at departementet har eit ansvar for at dette skjer, og Senterpartiet støttar difor departementets forslag.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
Jeg har behov for å understreke at forbudet går på førerens bruk av mobiltelefon under kjøring. Det er ikke snakk om bruk av mobiltelefon i bil generelt. Derfor bekymrer det meg, når vi vitterlig vet fra en rekke undersøkelser at dette fører til trafikkforstyrrelser, dette fører til trafikkulykker – for meg er én drept én for mye – at vi bagatelliserer dette, eller at man utenfor dette hus latterliggjør begrensede forsøk vi gjør i trafikksikkerhetens navn. Vi vil selvfølgelig bruke den hjemmelen loven gir, med all mulig fornuft. Men det er ikke, som andre i denne salen har sagt, av noen som helst betydning hva som kommer inn i bøter. Mitt håp er at det kommer inn null kroner fordi det ikke blir behov for å bøtelegge noen som helst. Det er det som er det trafikksikkerhetsmessige målet. Og så håper jeg at akkurat dette forbudet, disse forskriftene, vil gjøre at dødsstatistikken bedres, om det så bare måtte være med én, da er det fornuft i det lovvedtaket som gjøres i dag i Odelstinget.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
Det pedagogiske ved vedtaket i dag er det viktigste, det som kan oppnås som et resultat av vedtaket, er viktig for dem som er trafikkulykkesutsatt. Paragraf 3, aktsomhetsparagrafen som det er henvist til flere ganger, er en paragraf som i hovedsak håndheves i ettertid. Paragraf 23 b, som vi behandler i dag, er en paragraf som kan gi hjemmel for et forbud på forhånd, slik at føreren vet hva han har å forholde seg til, og at dette i så fall er et forbud som vil bli håndhevet. Når det gjelder piggdekkgebyrene, har det spredt seg den forståelsen at det i Norge eksisterer et forbud. Det forbudet eksisterer ikke. Det er ikke noe piggdekkforbud i Norge. Men dette bygger på Fremskrittspartiets gode, gamle modell om at forurenser skal betale. De som forurenser gjennom bruk av piggdekk, skal også betale et gebyr for forurensningen. Der har vi med andre ord fulgt Fremskrittspartiets tankegang helt ut, så vidt jeg kan skjønne. Men det er lokalt slike vedtak gjøres. Det er Oslo, Bergen og andre byer som må fatte vedtak om hvorvidt de ønsker å praktisere det. Hjemmelen har vi skaffet til veie, men praktiseringen bestemmer man lokalt.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
La meg minne representanten Thore Aksel Nistad om at det han etterlyser, er akkurat det Regjeringen kommer til Stortinget med i slutten av mars, nemlig en helhetlig tenkning når det gjelder veisektoren, jernbanesektoren, luftsiden og sjøsiden. For første gang i historien skal vi legge fram en nasjonal transportplan, og målet er fremdeles å få den presentert i slutten av mars. Så gjentar jeg mitt håp: Jeg håper at vi får null inntekter av forbudet mot å bruke håndholdt mobiltelefon når man kjører bil, fordi det ikke blir behov for å bøtelegge noen. Jeg håper at de byene som innfører piggdekkgebyr, kan oppheve det mer eller mindre i løpet av et par år, når målet om 80 pst. piggfrie dekk er nådd. De som ønsker å fortsette å kjøre med piggdekk, har anledning til det, og de betaler en del kroner for å gjøre det, av hensyn til forurensningen. Men å fremstille dette forslaget og en del andre forslag som bevisst negative samfunnsmessig sett eller i forhold til miljø eller i forhold til bilister, er etter mitt syn galt, veldig galt, for det er den motsatte vinklingen som hele tiden ligger til grunn, nemlig å sikre liv, redde liv, unngå trafikkulykker og spare helse og miljø. Greier vi å gjøre dette pedagogisk riktig, som flere har sagt i dag, greier vi også å få meg som bilist og andre som bilister til å forstå at det er fornuft bak det Stortinget og Odelstinget vedtar i forbindelse med disse sakene.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Først til Eirin Faldet, som gav uttrykk for at folk måtte føle at dette var et riktig forbud. Jeg tror faktisk ikke at folk, uansett hvor lang tid man bruker på å gjennomføre forbudet, vil klare å føle at dette er riktig. Dette er et stjerneeksempel på et lovforbud som kan vitne om at dette huset av og til har for lite å gjøre. Det er ikke slik at det er fare forbundet bare med bruk av mobiltelefon i bil. Det kan trekkes opp utallige andre eksempler på forstyrrelser av en bilfører. Hva med urolige unger i baksetet? Hva med en kranglete ektefelle ved siden av seg? Hva med mat, drikke, musikkanlegg, hvor man skal skifte CD-er i hytt og vær? Hva med disse flotte Hennes & Mauritz-plakatene langs veikanten som enkelte – i hvert fall fyrige mannfolk – til tider har blitt distrahert av? Hva med unge, søte piker i miniskjørt på en vakker sommerdag? Skal man begynne å forby alt dette også fordi det kan virke distraherende på en bilfører? Jeg syns at det er helt ufattelig hva dette huset kan få seg til å bruke tid på å forby. Det er kanskje enda mer overraskende at Høyre, som påberoper seg å være et parti som ikke vil være med på for mange lovforbud og lovendringer, støtter dette forslaget. Fremskrittspartiet står alene om å være mot dette. Jeg skulle like å se hvordan man har tenkt å la politiet håndheve dette forbudet. Nå har vi fått mobiltelefoner som er så små at de kan skjules inne i håndflaten. Skal politiet da ved mistanke, hvis en bilfører sitter og støtter hånden til øret, gripe inn og sjekke om bilføreren faktisk hadde mobiltelefon inni hånden, eller om han bare lente seg til hånden mens han satt og kjørte bil? For det er realiteten; mobiltelefoner er blitt så små. Det må være en grense for hva slags forbud man skal innføre og ikke minst pålegge politiet å følge opp at blir etterfulgt. Eller skal man bare i tilfeller hvor det er ulykker, sjekke om det kunne vært mulig at bilføreren hadde mobiltelefon i hånda? Jeg syns at dette vitner om detaljregulering av en annen verden, og vi burde kanskje ha brukt tiden vår på noe som var litt viktigere enn å forby bruk av håndholdt telefon i bil.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Det er jo ikke sånn at det finnes noen som ikke er opptatt av å få ned antall dødsulykker eller antall trafikkskadde. Selvfølgelig er én dødsulykke én for mye. Selvfølgelig ønsker man ikke at ofrene for trafikkulykker skal være for mange. Men vi har altså allerede i loven en § 3 som gir regler om aktsomhet for bilfører. Ja, aktsomhet betyr at man som fører av bil har et ansvar for å være oppmerksom, følge med på det man gjør, og ikke la seg distrahere av en rekke forstyrrende elementer i trafikken. Det burde i seg selv være en god nok regulering og et godt nok ansvar for bilføreren. Det hadde holdt, i forhold til en detaljregulering fra Stortingets side. Men hvis det er sånn at målet skal være å begrense antall ulykker, noe jeg er helt enig i, hvorfor har man da innført forbud mot piggdekk f.eks., som helt åpenbart vil være mye, mye viktigere i forhold til å begrense antall ulykker i trafikken? Men piggdekk skal man ikke ha, for da kommer miljøhensynene foran hensynet til å bekjempe dødsulykker eller trafikkskader. Da er altså det viktigere enn trafikksikkerheten. Jeg syns, med respekt å melde, at hvis man skal sette det å bekjempe ulykker i høysetet, da må man gjøre det fullt og helt og ikke ha vikarierende argumenter når det plutselig er miljøhensyn som er viktig. Aktsomhetsparagrafen regulerer dette, og enhver bilfører har altså plikt til å ha kontroll over det kjøretøyet han fører.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Jeg skal bare veldig kort ta opp Fremskrittspartiets alternative forslag til § 6, som vi har fremmet fordi vi mener at forslaget fra departementet, som flertallet nå altså slutter seg til, vil forverre oljeselskapenes fiskale rammebetingelser. Vi mener også at det er urimelig slik lovgivningen nå blir innrettet etter dette.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Det er rimelig åpenbart at man fra Arbeiderpartiets og SVs side prøver å gjøre dette til en ideologisk debatt, og jeg må ærlig talt si at det minner mer om litt forstenet gammelkommunisme enn vilje til å være rasjonell også i forhold til hvordan Norges Bank utøver sin virksomhet. Representanten Frøiland brukte fra talerstolen her eksemplet med at frimerkeproduksjonen forsvant. Ja, men frimerker har vi fortsatt! Og det bør kanskje være det aller viktigste, nemlig å sørge for at tilgangen på ulike varer og tjenester er der, ikke nødvendigvis hvem som produserer dem. Jeg har lyst til å spørre Frøiland litt om det: Hvorfor er det så viktig hvem som produserer sedler og mynter? Jeg ville tro at det viktige var at man hadde et tilsyn som sørget for at produksjonen var slik som den skulle, og at tjenestene eller varene var slik som de skulle, ikke nødvendigvis hvem som stod for utførelsen av produksjonen. Videre sa representanten Frøiland at dette ville føre til maksimal utrygghet og minimale inntekter for Norges Bank. Hva slags utrygghet er det representanten Frøiland henviser til? Utrygghet for hva, eller utrygghet for hvem, og hvorfor er dette så viktig når vi i andre konkurranseutsettingsdebatter ser at Arbeiderpartiet er med? Når det gjelder å konkurranseutsette vaskeritjenester osv., bagatelliserer de de ideologiske sidene ved det og sier at det er helt greit. Der har ikke Arbeiderpartiet lenger noe stort problem. Og på en del andre områder er det greit. Men når det kommer til seddel- og myntproduksjonen, ja, da løfter man seg opp til de gamle høyder og gjør det til en stor overordnet ideologisk debatt. Jeg vil gjerne vite hvorfor.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Med all respekt for representanten Frøiland, det var vel ikke Høyre og Fremskrittspartiet som satte i gang denne debatten. Denne debatten ble satt i gang i forbindelse med saksordførerens presentasjon av saken, hvor det ble gjort til et kjempepoeng at man nå skulle åpne for muligheten til å konkurranseutsette denne delen av Norges Banks virksomhet. Jeg stilte representanten Frøiland en rekke spørsmål i min forrige replikk som jeg fortsatt ikke har fått svar på. For jeg hører representanten si at det er stor forskjell på hvem som produserer vaskemaskiner og hvem som produserer mynt og sedler, og jeg hører at hun sier at Arbeiderpartiet ser forskjellen. Jeg hører også at hun sier at Arbeiderpartiet nå er blitt veldig interessert i konkurranseutsetting og effektivisering, bare ikke for myntproduksjon. Hvorfor ikke det? Det samme spørsmålet stilte jeg i sted: Hvorfor går det enten praktiske eller ideologiske – hva vet jeg – skillelinjer mellom myntproduksjon og produksjon av vaskemaskiner eller produksjon av renholdstjenester, sykehustjenester eller eldreomsorgstjenester? Hvorfor går skillet akkurat der? Hva er det som gjør myntproduksjonen så ufattelig spesiell at den må ivaretas ene og alene av Norges Bank og ikke kan konkurranseutsettes, når man på toppen av det hele vet at tilsyn og streng lovregulering skal være en forutsetning for dette? Jeg har ikke fått svar på det, og jeg utfordrer representanten en gang til: Hvorfor er det slik? Hva er det som er Arbeiderpartiets store problem? Hvorfor skal akkurat mynt- og seddelproduksjonen ikke kunne konkurranseutsettes?
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Det var voldsomme dimensjoner Fremskrittspartiet ønsker å gi dette forslaget om at det heretter skal være påbudt å montere fast mobiltelefonen sin hvis man på død og liv skal ringe når man kjører bil. Aller først til Siv Jensen: Så vidt jeg veit, eksisterer det ingen steder piggdekkforbud. Det er heller ikke slik at alle bilister nå blir påbudt å montere fast mobiltelefon i bilen sin. Men det blir slik at hvis man skal ringe og prate i telefonen mens man kjører bil, så må telefonen være fastmontert. Det skulle være liten grunn til å bestride at hvis man sitter og kjører bil og holder i mobiltelefonen med den ene hånda, så er man en dårligere sjåfør. Hvis man da skal gire opp eller ned, har man plutselig ei hand for lite. Jeg kan ikke fatte og begripe annet enn at man i det øyeblikket er en dårligere bilfører – i tillegg til at man selvfølgelig bruker konsentrasjonen sin på andre ting enn trafikkbildet. Så er det slik at noe kan Stortinget regulere i lovs form, andre ting ser jeg det som svært vanskelig å regulere i lovs form. Om telefonen skal være montert eller ikke, går det an å regulere, mens derimot Siv Jensens eksempler om urolige unger og kranglete ektefeller er det etter mitt syn svært vanskelig for Stortinget å regulere i lovs form. Jeg har i alle fall ingen erfaringer på det punktet som jeg kan bringe med meg i lovs form, eller eventuelt komme med privat lovforslag om. I forhold til spørsmålet om aktsomhetsparagrafen i vegtrafikkloven: Ja, det er riktig, enhver bilfører er i henhold til vegtrafikklovgivninga pliktig til å oppføre seg hensynsfullt, aktpågivende og varsomt i trafikken. Det vil selvfølgelig bli prøvd ved ei eventuell ulykke om vedkommende sjåfør har oppført seg i strid med dagens vegtrafikklovgivning. Men poenget her er jo å unngå trafikkulykker, og vi vil unngå å måtte få prøvd om en bilfører har oppført seg i strid med gjeldende regelverk. Derfor ønsker vi altså å slå fast at hvis man skal ringe mens man kjører bil, må man montere fast telefonen. Verre er det ikke. I land etter land i Europa er det innført restriksjoner om akkurat det samme. Danmark har innført totalforbud mot håndholdt mobiltelefon, slik som vi nå gjør i Norge. Dette er ingen stor sak for flertallet, men det er Fremskrittspartiet som har gjort dette til en stor sak her i dag.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
: Jeg tviler på at engasjementet i denne saken kommer til å bli like stort som det var i den forrige. Jeg skal kort redegjøre for finanskomiteens innstilling. Det denne innstillingen dreier seg om, er fordeling av utgifter mellom staten og oljeselskapene knyttet til fjerning av innretninger på kontinentalsokkelen. Slike utgifter er ikke fradragsberettiget som en del av det ordinære skattesystemet. Selskapene får derfor tilskudd direkte fra staten for sin andel av kostnadene. Dette er en praksis som ble nedfelt i lov av 1986. Den lovteksten Odelstinget i dag behandler, gjelder nødvendige endringer, da det gamle regelverket var mangelfullt på viktige områder – i tillegg er det nødvendig for å tilpasse fjerningsutgiftsloven til nye regler i petroleumsloven. Finansdepartementet nedsatte i 1995 en arbeidsgruppe for å gjennomgå nødvendige endringer, og departementet har i all hovedsak fulgt opp arbeidsgruppens anbefalinger. Komiteen er enstemmig på alle punkt i innstillingen, så nær som ett, der Fremskrittspartiet har et avvikende forslag, som jeg antar vil bli begrunnet av mindretallet. Fordelingen av kostnader til fjerning av innretninger bygger på en fordelingsformel mellom selskapene og staten. Hensikten med formelen er å sikre en alt i alt akseptabel fordeling av kostnadene. Hovedregelen er at selskapene ikke kan motta tilskudd som beløpsmessig overstiger tidligere betalt skatt med fradrag av tidligere mottatt tilskudd. Eventuelt overskytende tilskudd skal avregnes mot framtidig betalt skatt. I enkelte spesielle tilfeller kan hovedregelen fravikes, da formelen kan virke sterkt urimelig. Komiteen slutter seg til departementets vurdering og lovendringsforslag i disse spørsmålene. Selskapene er sikret en minste tilskuddsats lik skattesatsen på 28 pst., videre vil sjablonmessige kriterier for når unntakene skal komme til anvendelse, gi mindre vilkårlighet enn den skjønnsmessige praktiseringen dagens lov legger opp til. Komiteen har videre sluttet seg til departementets vurderinger av hvem som til syvende og sist er ansvarlig for å fjerne innretningene, og at det er eierandelen på det tidspunktet da fjerning er aktuelt, som skal legges til grunn. Komiteen mener videre at det er Olje- og energidepartementet som skal ha den endelige kompetanse og myndighet i forhold til hva som anses som fjerningsutgifter etter denne loven. Det vil etter komiteens mening ikke være hensiktsmessig å opprette et nytt organ for dette, selv om det har vært drøftet i arbeidsgruppa og selvfølgelig også i departementet. Med denne korte gjennomgang av de endringer som ligger i fjerningsutgiftsloven, anbefaler jeg komiteens innstilling.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
Jeg er oppmerksom på at sakens ordfører, Terje Johansen, er fraværende, og at representanten Karlstrøm har steppet inn i hans sted, og derfor kan det kanskje være vanskelig å stille helt presise spørsmål og forvente å få helt presise svar. La meg likevel tillate meg å si følgende: Det som nå skjer med seddeltrykkeriet, og det som skjer med Den Kongelige Mynt, er i realiteten at man skal privatisere dem. Man skal altså skille dem ut som egne enheter og la dem slåss i et marked av ulver, helt uten hensyntagen til hvilken produksjon som rent faktisk foregår ved disse to virksomhetene. Det de produserer, er i all hovedsak pass og penger. Den Kongelige Mynt produserer det vi har av skillemynt i lommen, og selvfølgelig minnemedaljer og hva det ellers måtte være. I et vanlig sivilisert samfunn er det en del av det offentliges ansvarsområde at man selvfølgelig passer på at den typen produksjon er underlagt de strengeste sikkerhetsbestemmelser, men også at dette ikke egentlig er et vanlig kommersielt oppdrag. Det er altså en del av livsnerven i et sivilisert samfunn at man sørger for å ha den typen produksjon under nasjonal kontroll. Så langt har det altså ligget under Norges Bank. Det har vært en hensiktsmessig og fornuftig måte å organisere dette på, og det har selvfølgelig også sikret kvalitetssedler og kvalitetsmynt til det norske folk. Når jeg nå legger merke til at sentrumspartiene i denne innstillingen velger å gå sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, som jo av ideologiske grunner til enhver tid ønsker å konkurranseutsette eller privatisere statlig virksomhet, må jeg tillate meg å spørre representanten Karlstrøm om hun ikke har noen ideologiske betraktninger rundt dette, om det ikke er sånn at et lite seddeltrykkeri i kjelleren i Norges Bank faktisk har en oppgave i et sivilisert samfunn, og om ikke Den Kongelige Mynt på Kongsberg, som produserer skillemyntene i fru Karlstrøms og mine lommer, også er en del av det som bør være det offentliges ansvarsområde, istedenfor bare å si at Norges Bank skal ut og shoppe 500-kronesedler her og tusenlapper der og shoppe en femtiøring der man til enhver tid måtte få det billigst. Har ikke sentrumspartiene en eneste ideologisk føring knyttet til et så viktig nasjonalt spørsmål?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
Det er åpenbart at representanten Karlstrøm ikke trives spesielt godt med den situasjonen hun har havnet i. Det forstår jeg for så vidt godt, for det er heller ikke hun som har hatt myndighet til å sette seg grundig nok inn i saken. Det gir meg en anledning til å si at det er mulig for sentrumspartiene her i salen å velge å gå imot den paragrafendringen, for det må åpenbart foreligge et par misforståelser. Den første misforståelsen er denne: Norges Banks seddeltrykkeri og Den Kongelige Mynt har når som helst anledning til å gå ut og hente eksterne oppdrag, selvfølgelig i konkurranse med andre hvis det måtte være hensiktsmessig. Og det har de, forstår jeg, til tider klart. Det er ikke poenget, og det er heller ikke kjerneoppgaven til Norges Bank eller Den Kongelige Mynt. Kjerneoppgaven er å produsere sedler og mynter for det norske samfunnet og for den vanlige forbrukers behov. Det man her gjør, er at man skal sette dette ut på anbud. Man sier også at Norges Bank skal få et slags overordnet ansvar for at det skal skje, men den myndigheten har de allerede i dag, bortsett fra at man tillater en helt spesiell myndighet, nemlig at det kun er de som har anledning til å produsere den mynt det norske samfunn skal ha. Så finner jeg det veldig merkelig at sentrumspartiene ikke klarer å se at dette har en ideologisk overtone, for det er dette som er ideologi. Dette dreier seg faktisk om hvilke oppgaver et sivilisert samfunn skal ivareta. Jeg må si meg hjertens enig med representanten Frøiland, som sier at vi er et fattig land hvis vi ikke er i stand til å produsere våre egne mynter eller våre egne sedler. Seddeltrykkeriet har allerede mistet produksjonen av frimerker. Den er satt ut på anbud, og den typen produksjon foregår ikke lenger i Norge. Jeg mener at det saklig sett burde vært en offentlig oppgave å ha hovedansvaret for dette. Mitt inntrykk er at sentrumspartiene har latt seg mislede av Finansdepartementet og Norges Bank. Min innstendige oppfordring er at det fremdeles er mulig gjennom dagens debatt å si at man kanskje tok feil. I hvert fall kan det være mulig å be om en utsettelse av spørsmålet slik at man får det nøyere vurdert, for det er åpenbart at enkelte ikke har satt seg tilstrekkelig inn i hvilke konsekvenser dette vedtaket vil få.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
Det er riktig.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
I forrige stortingsperiode satt nåværende finansminister Restad i finanskomiteen mellom Magnhild Meltveit Kleppa og Per Olaf Lundteigen og var vel en slags fredsmegler, forstod jeg, mellom ulike sider i Senterpartiet. Men jeg føler meg relativt sikker på at hvis denne innstillingen hadde vært forelagt finanskomiteen i forrige periode, hadde det ikke vært Senterpartiet som hadde anbefalt Odelstinget å gjøre denne type vedtak. Men la det ligge. Det som er hovedpoenget her, er følgende: Finansministeren sier at produksjonen ikke nødvendigvis skal settes ut til andre, og at han på et gitt tidspunkt vil ta stilling til det. Det er på en måte kanskje så langt som det er mulig å komme. Det står fremdeles igjen spørsmålet om hvorfor vi da i all verden skal endre loven. Det vi med sikkerhet vet, er at sentralbanken selv har et sterkt ønske om å være friest mulig i forhold til politiske myndigheter i alle mulige henseender, og jeg antar også i dette: Her skal man drive butikk selv og gis åpning i loven for å drive butikk som man selv vil. Det har vært en holdning som SV ikke har delt. Men det som er synd, er jo at finansministeren her gir den samme anbefaling videre til Stortinget, på tross av at det er forsøkt en rekke ganger tidligere. Det som altså står fast, hvis jeg forstår finansministeren riktig, er at hvis det skulle komme en anbefaling fra ledelsen i Norges Bank, skal saken gjennom hovedstyret først, der skal man ha en anbefaling. Så skal saken gjennom representantskapet, der skal man ha en anbefaling. Og så skal saken forelegges finansministeren, som da skal ta den endelige beslutning. Mitt spørsmål til finansministeren er følgende: Etter å ha hørt debatten og de argumenter som her er fremført fra mindretallet, og også den reservasjon som finnes hos enkelte fra flertallet, er det da grunn til å tro at han vil dette, eller er det grunn til å tro at han vil ha den samme sunne konservatisme som SV har gjort seg til talsmann for her i dag?
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
Jeg vil bare gjenta og presisere det som står i innstillingen: «Flertallet slutter seg til forslaget under forutsetning av at Norges Bank tar sikte på å tilføre seddeltrykkeriet og den Kongelige Mynt eksterne oppdrag.» Poenget her er jo at man gjennom dette grepet faktisk sikrer arbeidsplassene i Norges Bank – i motsetning til det jeg har forstått har vært gjort i Sverige, der man ikke har foretatt et slikt grep. Da hadde man faktisk måttet redusere antallet i Norges Bank.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
Jeg ser ingen ideologiske overtoner i dette. I så fall mener jeg at man ser spøkelser ved høylys dag. Det som er poenget med dette, er at man gir Norges Bank en mulighet. Og som jeg svarte i forrige replikk, er det å kunne ta eksterne oppdrag å gi Norges Bank en mulighet. Norges Bank kan eventuelt bestemme om andre enn banken skal produsere sedler. Men det er ganske komplisert. Det er en demokratisk prosedyre som gjør at det ikke er så enkelt for banken å gjøre det. Det er i så fall en beslutning som skal tas av hovedstyret. Men hovedpoenget med dette er å få inn eksterne oppdrag og faktisk styrke Norges Bank.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
Jeg må bare vise til det som jeg har sagt tidligere. Dette er en åpning for en tilleggsoppgave for Norges Bank, for å styrke banken og ikke for å ta bort oppgaver fra den. Jeg har den tillit til styret i Norges Bank at de fortsatt vil ha ansvaret for å trykke norsk mynt. Såpass patriotisme er det vel igjen i Norges Banks styre.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
Det hjelper lite at SV snur problemstillingen på hodet. Jeg trives utmerket i situasjonen med å forsvare dette, for jeg mener dette er med på å sikre Norges Banks virksomhet. Det står klart i det dokumentet vi har foran oss her, at Norges Bank «kan» bestemme om andre enn banken skal produsere sedler og mynt. Det står ikke «skal». Jeg har tillit til at Norges Banks styre vurderer dette på en god måte.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
Jeg må bare konstatere at jeg ser litt annerledes på dette enn representanten Andersen. Jeg mener at de grepene vi gjør her, gir en ny mulighet for flere eksterne oppdrag til Norges Bank. Samtidig ligger det også en åpning i at man kan vurdere seddel- og myntproduksjonen på en annen måte. Men her må jeg bare si igjen at jeg har tillit til Norges Banks vurdering på dette punktet. Og hvis jeg ikke husker helt feil, har noen andre land også liknende organisering av dette uten at det har ført til at myntproduksjonen har gått ut av landet.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Det som det er dissens om i denne innstillinga, er jo om ein skal endra sentralbanklova. Regjeringa går i lag med Høgre og Framstegspartiet inn for at lova skal endrast slik at ein kan få konkurranseutsetjing, moglegheiter til å laga eit selskap utanom Noregs Bank som skal trykkja setlar og prega myntar. Fleirtalet sluttar seg til dette forslaget under føresetnad av at Noregs Bank tek sikte på å tilføra seteltrykkjeriet og Den Kongelege Mynt eksterne oppdrag. Då er spørsmålet mitt: Er det nokon oppgåver som Noregs Bank i dag har på dette området, som dei ikkje har tillagt seteltrykkjeriet og Den Kongelege Mynt? Og kva moglegheit har Noregs Bank til å tilføra desse eksterne oppdrag? Eg synest at dei tilsette i seteltrykkjeriet og på Kongsberg no må få vita kva fleirtalet meiner dei skal få av oppgåver. For før dei har noko konkret på det, har dei skapt ein usikker situasjon her som ein utmerkt godt kunne ha unngått. Det er ikkje nødvendig å endra denne lova. Spørsmålet mitt er altså: Kva oppgåver gjeld det, og kva har Noregs Bank moglegheit til å gjera?
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Om det er for å få eksterne oppdrag, treng ein ikkje endra sentralbanklova. Så her må det vera ei feiltolking. Ein kan utmerkt godt få eksterne oppdrag. Men spørsmålet her i dag er om ein skal frigjera seg frå dei oppdraga ein har i dag, altså med å trykkja setlar og prega myntar. Det vart sagt her at det er for å sikra arbeidsplassane, men det er faktisk ikkje nokon i desse miljøa som opplever at det å endra denne lova tryggjar arbeidsplassane. Ein opplever det slik at ein nettopp set i fare desse arbeidsplassane, som sjølvsagt ikkje er trygge i forhold til tal, men dei har iallfall vore trygge i forhold til at dei har ei statleg oppgåve, det å trykkja setlar og prega myntar. I dag skaper ein uvisse rundt det. Eg må seia at ut frå ei ideologisk forestilling om kva eit land skal gjera i forhold til produksjon av pengar, synest eg det landet er fattig som ikkje klarer å produsera sine eigne pengar. Det er ikkje Noreg. Eg skulle håpa at Senterpartiet, Kristeleg Folkeparti og Venstre kunne ha alliert seg med Arbeidarpartiet og SV i denne saka. Då hadde vi ikkje trunge å skapa den uvissa.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Eg forstår at Høgre er avslappa til dette. Berre det vert trykt opp nok pengar – har eg inntrykk av – kan ein vera avslappa til det. Men det er òg viktig, synest vi, kven som gjer det. Og det er ingen tvil om at det skal vera sikkerheit knytt til dette. Det er ein føresetnad. Eg meiner faktisk at det er dokumentert over lang tid at Noregs Bank er veldig god på dette. Og eg kan ikkje skjøna kva som er føremålet, for vi meiner at det er ei statleg oppgåve å trykkja pengar. Og det kan Noregs Bank gjera. Dette er ikkje av dei store sakene vi tar opp i dei overordna ideologiske debattane våre, men det er ei av dei viktige sakene. Det er viktig at dei som har vore med og bygd opp kompetansen rundt dette, framleis kan halda på denne, og eg trur ikkje at det er så mange dyktige aktørar i Noreg som vil leggja inn pris på dette. Det kunne vera greitt f.eks. å få lista dei opp. Eg berre nemner det som har skjedd med frimerkeproduksjonen, det var ikkje dei dyktige norske aktørane som fekk den, den forsvann ut. Og vi er ikkje eit fattig land. Derfor bør vi trykkja pengane våre sjølve. Men eg seier at det landet som ikkje gjer det sjølv, bør vera fattig, og det er ikkje vi. Derfor treng vi ikkje ta debatten om det. Vi kan la vera å endra lova, så kan dei sjølvsagt få moglegheit. Det må jo heile tida effektiviserast, og vi har høyrt kor mange stillingar det skal reduserast med, både i seteltrykkjeriet og det som skjer på Kongsberg. Det er jo ikkje det at dei som jobbar der, og Noregs Bank ikkje er opptekne av at det skal vera effektivt, at det skal produserast til minst mogleg kostnad. Men det kan ein vel i sanninga sitt namn gjere om ein ikkje skal opna for å endra lova slik at alt dette forsvinn ut av landet.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Nei, det er klart at når ein ikkje ser forskjell på å konkurranseutsetja vaskeri og reinhald og det å trykkja pengar, så tar ikkje eg på meg den store oppgåva det er å snakka om dei ideologiske forskjellane mellom Arbeidarpartiet og Framstegspartiet, men vi frå Arbeidarpartiet si side meiner at det er veldig store forskjellar der. Når det gjeld utryggleik, meiner eg at eg klart har presisert at det gjaldt dei tilsette og den kompetansen som vi har bygd opp i Noreg. Eg går ikkje rundt og trur at vi ikkje får pengar her i dette landet fordi om vi ikkje trykkjer dei i Noreg. Eg veit òg at vi har frimerke, men det er nokre forskjellar som vi synest at det er viktig å ta vare på. Det er gjennom ei lang historie vi har bygd opp pengeproduksjonen vår, både på Kongsberg og i seteltrykkeriet, og det meiner vi er ei statleg oppgåve. Slik er det for Arbeidarpartiet. Eg ventar slett ikkje at Framstegspartiet skal skjøna dette, men vi ser forskjell på det å trykkja pengar i Noreg og det å konkuranseutsetja varskeritenester. Det gjer vi faktisk. Og då er det berre opp til Framstegspartiet å fortelja kvifor dei ikkje synest det er nokon forskjell. Derfor meiner vi at vi bør ta vare på den kompetansen vi har, og at det ikkje bør skapast utryggleik for dei tilsette. Når dette har fungert veldig bra i så mange år, er det ikkje nødvendig å endra lova. Det er likevel ope for at verksemdene kan få tilgang på nye oppgåver og vera med og utvikla seg vidare.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Eigentleg kunne ein gjort dette til ein debatt mellom Framstegspartiet og Høgre, for eg trur at det er berre dei som er komfortable med denne saka i dag. Eg trur at sidan sentrum ikkje har bede om replikk på meg, føler dei seg ikkje noko særleg vel med den lovendringa som er føreslegen. Men eg må seia til Høgre: Ikkje prøv dykk på å seia at vi ikkje er opptekne av både konkurranse, konkurranseutsetjing og kva som er gjort i forhold til industrien! Den argumentasjonen ein driv med her, går ikkje heim andre stader enn til hovudet til Børge Brende. Det er altså forskjell på nokre saker, som det å trykkja setlar og det å prega myntar. Der meiner vi at det er ein stor forskjell. Og då seier vi at her treng vi ikkje å endra lova, for det kan ein ivareta slik ho er, ikkje med konkurranseutsetjing, men ved å ivareta det som går på effektivitet, og det som går på å fornya seg, og då må ein har utstyr. Det er ikkje slik at det er så mange her i dette landet som kan konkurrera på denne banen. Derfor trur eg at resultatet vert utflagging. Men det er klart at her har ein eit ønske om å halda denne debatten i gang med Arbeidarpartiet. Eg kan gjerne gå opp og seia om igjen og om igjen at det er forskjell på saker. Vi opnar for konkurranseutsetjing, vi opnar for at ein skal effektivisera, sjå på alle moglege område heilt konkret, men når det gjeld trykking og produksjon av pengar, meiner vi faktisk at det bør vera ei statleg oppgåve framover. Vi veit at ein har prøvd på dette i mange rundar, men det har aldri kome til Stortinget før. Eg synest det var veldig bra at det kom, så vi ser forskjellane mellom Høgre og Framstegspartiet og Arbeidarpartiet. No har altså sentrum – truleg fordi dei er blokkuavhengige – valt å gå til Høgre og Framstegspartiet i denne saka.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Det er rett som representanten Jensen seier, at ikkje eingong Høgre og Framstegspartiet kom på at dei skulle leggja dette forslaget fram, før det kom frå Regjeringa. Så stilte eg motspørsmål til Børge Brende i stad om han kunne fortelja meg om desse norske alternativa. Det har eg ikkje fått svar på, for det er ikkje noko norsk alternativ i dag. Eg brukte innlegget mitt til å fortelja om kvifor vi meiner at det er ei statleg oppgåve. Det gjentar eg ikkje. Dersom Siv Jensen ikkje høyrde etter, og ikkje vil sjå forskjell på å trykkja pengar og prega mynt og å konkurranseutsetja eit vaskeri eller ei pølsebu, trur eg ikkje det på to minuttar frå denne talarstolen nyttar å få fram det som eg var oppteken av i innlegget mitt. Så eg gjer ikkje noko forsøk på det.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Tidlegare i eit replikkordskifte gjorde representanten Karlstrøm det til eit poeng, og no gjer også Jørgen Holte det til eit poeng, at vi har tillit til styret i Noregs Bank. Men vi diskuterer ikkje tilliten. Eg har tillit til dei, det er ikkje det det går på. Her er det snakk om å gjera ei lovendring, og då må vi sjå bort frå dette med tillit. No ligg det framme eit forslag til ei lovendring som skal kunna gjera det mogleg å trykkja pengar i utlandet om ein vil. Tilliten til dei som sit i styret, er heilt ok. Eg har ikkje behov for å seia at eg ikkje har det, eg har faktisk tillit til dei. Men det diskuterer vi ikkje, vi diskuterer lovendring. Eg skulle ønske at representanten Jørgen Holte når han tar ordet seinare i dag, ville seia at det ikkje er så bra om ein kjem til å konkurranseutsetja trykking av pengar, og at han vil be styret i Noregs Bank om å venta med å gjennomføra dette. Det hadde vore greitt ut frå den debatten som no har vore. Eg forventar ikkje at ein vil stemma imot – til det er det vel for mykje prestisje lagt ned i det – men i alle fall at ein kunne seia noko om kva ein ønskte, og ikkje snakka om tilliten, for den er denne saka heilt uvedkomande. I dag diskuterer vi endring i sentralbanklova, ikkje andre hypotetiske spørsmål. Det er det vi må halda oss til. Då meiner vi frå Arbeidarpartiet og SV si side at det ikkje er nødvendig å endra den lova som vi har i dag.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Først vil eg seie at det er gjort eit grundig arbeid før ein kom til at ein skulle endra denne lova. Ein har faktisk vurdert det i forhold til Grunnlova – og eg veit ikkje om det er nødvendig å vurdera t.d. vaskeri slik. Her er det slått klart fast at Grunnlova gjer det mogleg å kunna konkurranseutsetja dette. To gonger har finansministeren sagt at det enno ikkje er teke stilling til om det bør gjerast. Då er mitt spørsmål til finansministeren: Korleis skal styrande organ i banken forstå det, når Stortinget i dag opnar for det ved å endra lova, og finansministeren seier at det ikkje er teke stilling til om det bør gjerast? Eg går ut frå at når ein først endrar lova, er det fordi ein meiner noko med det, elles har det inga meining å endra lova. For dersom ein sit i dag som finansminister og veit at det ikkje bør gjerast, og det ikkje er teke stilling til, bør ein ikkje endra lova, etter vår oppfatning. Eg synest derfor finansministeren på ein måte skyv litt av ansvaret frå seg, og at han ikkje heilt vil ta tak i dette. Det er jo eigentleg veldig defensivt i forhold til den lovendringa som er lagd fram. Når ein seier at vi tar sorgene på forskot, så trur eg det er ei riktig skildring, men det er kanskje ikkje sorgene, det er problema vi tar alvorleg. Vi seier ikkje, slik fleirtalet gjer: Vi skal endra lova, men vi veit ikkje kva vi skal med endringa, og vi kan ikkje tenkja berre på å ta vare på kompetansen og dei tilsette. Ein skyv alle dei problemstillingane framfor seg som vi meiner ein må ta alvorleg før ein går inn og endrar lova. Spørsmålet mitt til finansministeren går derfor på kva han har tenkt å gå tilbake til styret og seia når vi har vedteke lova, når han no seier at han ikkje har vurdert og teke stilling til om dette bør gjerast enno. Kor hardt vil han stå på at dette eigentleg ikkje bør gjerast?