Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2011-02-01:
Mange små håndverksfag sliter med rekrutteringen både i Norge og i resten av Norden, slik som interpellanten har pekt på. Utviklingen i samfunnet fører til endringer i behovet for ulike yrkesgrupper. Hjulmakerne er ikke riktig så etterspurte som de var tidligere, men likevel trenger vi den kompetansen for å kunne ta vare på viktige kulturminner. I tillegg til utdanning som har til hensikt å opprettholde og ta vare på kulturminner, kommer små fag som det fortsatt er et marked for, sjøl om markedet er lite. Smed- eller glassblåserfaget er eksempler på slike yrker. På grunn av teknologisk utvikling er det mindre behov for arbeidskraft til disse yrkene enn tidligere. Det betyr ikke at det ikke er behov i det hele tatt, men siden det er så få som velger disse utdanningene, er det krevende for de fylkeskommunene som tilbyr denne type utdanninger, å opprettholde tilbudet med veldig få søkere. Det er forståelig. Noen av utdanningene får landslinjestatus og reddes gjennom tilfang av elever fra andre fylker, mens for andre igjen er det antakeligvis mest riktig å se på utdanningene i et nordisk perspektiv. Da må vi også kunne se på arbeidsmarkedet i et nordisk perspektiv. Jeg slutter meg for øvrig til mine to medfylkeskollegaer fra Oppland, og også til det som representanten Thommessen sa om utfordringer spesielt knyttet til skolen som heter Hjerleid. Det er veldig positivt at Nordisk Råd har arbeidet med problemstillingen og ser på muligheten for en nordisk løsning på felles utfordringer. Som vi har hørt, arrangerte Nordisk Ministerråd og Kunnskapsdepartementet i mars 2009 en egen konferanse på Lillehammer om små håndverksfag. Hensikten var å drøfte hvordan en sammen kunne ta vare på en del av disse små, men viktige utdanningene. Samtidig leverte Econ en gjennomgang av fagenes stilling. En av konklusjonene var at kulturmyndigheter, utdanningsmyndigheter og næringsmyndigheter sammen må ta ansvaret for fagene. Det er derfor veldig bra at kunnskapsministeren har til hensikt å følge opp nettopp det også i det videre arbeidet. Den lave søkningen til disse linjene er krevende i forhold til at utdanningen er en del av den videregående opplæringen. Det gjør at en del eldre søkere som har opparbeidet seg en grunnerfaring som kan være svært verdifull for utdanningen, ikke har rett til plass, og ikke får det. Det kan igjen føre til at studiet ikke blir opprettet. Det er derfor viktig at regjeringa går nøye gjennom hvilke fag og fagområder som anses som viktige å ta vare på i Norge, og hvilken utdanningsinstitusjon som skal ta vare på de ulike fagene. En må også bli enige om hvilke fag som tas vare på i andre nordiske land. Vi trenger også å se nærmere på reglene for rett til opplæring og om utdanningen kan tilbys til mer voksne elever, av hensyn til fagene. I denne sammenhengen er det faktisk opprettholdelsen av fagkunnskapen som er viktig. Passer ikke systemene slik de er i dag, må vi endre dem, slik at vi kan ta vare på kunnskapen. Det er viktig at det ikke går for lenge før en strategi for hvordan en skal ta vare på de ulike fagene, er på plass. Ungdommen må være klar over de mulighetene som finnes, og det er viktig at kunnskapen ikke har blitt borte mens vi venter på hvordan vi skal gjøre dette på best mulig måte og innenfor regelverket. Vi lever i en tid som er i rask endring. Bevissthet om egne kulturuttrykk og kulturell identitet blir stadig viktigere i en verden som er omskiftelig. Kunnskap om gamle håndverkstradisjoner er en del av vår kulturarv, som er svært viktig å ta vare på, akkurat som det er alle andre steder i verden. Da er det vårt ansvar som myndigheter å legge til rette for at slik kunnskap kan bevares.