Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Selv om enkelte EU-land kan registrere vekst i økonomien, er den internasjonale gjelds- og finanskrisen langt fra over. Krisetiltakene som nå settes i verk i EU, med beinharde krav til budsjettunderskudd, gjeldssanering og tilhørende straffetiltak, kan lett snu en skjør vekst til ny økonomisk tilbakegang. EU-president Herman Van Rompuy er så vidt bekymret over gjeldssituasjonen i flere land at han mener den truer hele pengeunionen. En trenger neppe å ha doktorgrad i sosialøkonomi for å skjønne at ubalansen i EU-landenes økonomi ikke kan vedvare over tid. Dertil kommer at hele valutasystemet nå er satt under press, fordi kineserne, med verdens sterkest voksende økonomi, nekter å revaluere sin yuan mot dollar. Og det gjør selvfølgelig ikke saken bedre at USA kjemper med kolossale budsjettunderskudd med Kina som sin viktigste lånekreditor. Det er lett å være enig med utenriksministeren når han konstaterer at koordineringen av den økonomiske politikken i EU og euroområdet ikke fungerer godt nok, og at det er langt fram til stabiliseringspaktens mål om budsjettunderskudd på 3 pst. av BNP og en lånegjeld på maks 60 pst. av BNP. Det er snart bare utenforlandet Norge som er i stand til å fylle slike kriterier. Det viser i og for seg styrken i norsk økonomi. Men EU er jo vårt viktigste eksportmarked. Derfor er EUs økonomiske problemer også våre problemer. Svikter det europeiske markedet, rammer det norske eksportbedrifter og arbeidsplasser ganske umiddelbart. Så langt har vi altså klart oss, og vi får håpe at det varer. Desto viktigere er det at vi nå holder orden i egen økonomi, holder lav rente, lav inflasjon og stabil kronekurs. Stabiliseringskravene fører allerede til store kutt i EU-landenes offentlige utgifter. Storbritannia kutter 25 pst. En halv million offentlig ansatte mister jobben. I Frankrike har unge og eldre marsjert i gatene i protest mot økt pensjonsalder. Spania, med en arbeidsledighet på 20 pst. og en ungdomsledighet som er dobbelt så høy, kutter også i offentlig sektor og i folks opparbeidede pensjonsrettigheter. Og Hellas – ja, Hellas er så forgjeldet at de stiller i en helt egen divisjon i så måte. I mange europeiske land bygges velferden nå ned. Det setter for øvrig også den hjemlige pensjonsdebatten i et visst perspektiv. Mine partivenner i Europa viser nemlig til Norge som et lysende eksempel på et land som har sett pensjonsutfordringen i tide, og som sammen med partene i arbeidslivet har skapt et bærekraftig pensjonssystem. Jeg underslår naturligvis ikke at det i den forbindelse hjelper godt med Statens pensjonsfond utland. Men det mest foruroligende i dagens situasjon er at økonomisk ubalanse selvfølgelig også er kilde til betydelig sosial uro. Hva skjer i samfunn der halvparten av alle unge ikke har utsikt til jobb og inntekt, der store ungdomskull tvinges til å leve på foreldrenes inntekt og offentlige budsjetter? I kjølvannet av dette skapes etniske konflikter, og vi registrerer at noen søker tilflukt i høyreekstreme organisasjoner og partier. Atter andre resignerer i passivitet. Jeg synes dette er ganske alvorlig. Mot dette står altså vi til sammenligning – utenforlandet, som fortsatt har tilnærmet full sysselsetting og en oljesmurt økonomi som alle andre misunner oss. Trolig er det grunnen til at den hjemlige EU-motstanden vokser og aldri har vært sterkere. Jeg registrerer at Nei til EU i overmot nå maner til kamp mot EØS-avtalen. De ivrer for en sveitsisk løsning, en handelsavtaleløsning, som sveitserne selv sliter med. Sveitserne er faktisk på leting etter en ordning som er mer lik EØS-avtalen, der de slipper å reise til Brussel og forhandle hver gang et nytt direktiv skal implementeres.