Torbjørn Hansen (Høyre), 2003-11-26:
Først vil jeg slutte meg til dem som mener at denne budsjettavtalen er en seier for fornuften. Det er nok også riktig å beskrive avtalen som historisk. Men da må det understrekes at dette er en avtale mellom partier som har, og fortsatt vil ha, meget ulike standpunkter og ulik ideologi i mange saker. Men det er en god budsjettavtale. For det første innebærer avtalen fullt gjennomslag for Regjeringens forslag til budsjettrammer og bruk av oljepenger. Ansvarlig finanspolitikk er en grunnpilar i arbeidet med å få ned arbeidsledigheten, og det er betryggende at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet nå bærer dette gjennom i Stortinget. Avtalen sikrer at de meget omfattende lettelser som er oppnådd i pengepolitikken, får virke i 2004. Vi har lyktes i å få ned rentenivået fra 7 pst. til 2,5 pst., og kronekursen har falt med ca. 13 pst. siden toppen i januar. For Høyre er den økonomiske politikken svært viktig, og vi er glad for tilslutning til dette i avtalen med Arbeiderpartiet. For det andre er budsjettavtalen akseptabel, fordi Arbeiderpartiets forslag til inndekning ikke er en del av avtalen. Arbeiderpartiet har i sitt alternative budsjett foreslått en rekke dramatiske tiltak både for næringslivet og for folk flest, bl.a. et skattesjokk på 3,5 milliarder kr for næringslivet. Bedriftene rammes direkte gjennom 1 milliard kr mer i avgift gjennom utsatt fjerning av elavgiften, og indirekte gjennom 2,3 milliarder kr i økt skatt på privat eierskap. Det er vanskelig å forstå den logiske sammenhengen mellom Arbeiderpartiets såkalte kamp mot arbeidsledighet og det faktum at partiet fører en politikk som utarmer norske bedrifter og norske eiermiljøer. Skatteøkninger for privatpersoner er også betydelige i Arbeiderpartiets budsjettalternativ. Toppskatt, arveavgift og annet økes med 1,7 milliarder kr. Det var nettopp slike budsjettsalderinger velgerne ville bli kvitt ved valget i 2001. Det slipper de heldigvis også denne gangen. Arbeiderpartiet foreslår videre å kutte 400 mill. kr i overføringene til friskolene. Dette ville vært en stor belastning både for skolene, for elevene og for foreldrene, og et langt skritt i feil retning for norsk skolepolitikk. I tillegg foreslår Arbeiderpartiet å fjerne kontantstøtten med virkning fra 1. januar. Da ville tusenvis av småbarnsforeldre få kuttet 3 657 kr månedlig i familieøkonomien med én måneds varsel. Det ville etter mitt syn vært et sosialt uansvarlig kutt, og få ville klart å tilpasse seg dette på én måneds varsel. Uansett mening om kontantstøtten er det urimelig å ta dette på så kort tid. Det at Arbeiderpartiet ikke forlangte eller fikk gjennomslag for disse sentrale delene av budsjettet, var avgjørende for å oppnå en avtale. Avtalen innebærer faktisk minimale justeringer på skatte- og avgiftssiden. Dermed videreføres hovedlinjene i Regjeringens skatte- og avgiftspolitikk. Denne har altså et omfang på nesten 20 milliarder kr i lettelser pr. år, og det er skattelettelser som har betydning for folk og for næringslivet også i 2004. Fremskrittspartiet har hatt en del underlige reaksjoner på budsjettavtalen. Partiet har ene og alene ansvaret for manglende innflytelse på budsjettet for 2004. Fremskrittspartiet hadde forhåndsvarslet en kaotisk prosess, hvor partiet skulle spille høyt med både budsjettet og Regjeringens framtid under full medieoppmerksomhet. Det ble det ikke noe av, og det tror jeg Stortingets anseelse kommer styrket ut av. Det er likevel ganske oppsiktsvekkende at budsjettet til Fremskrittspartiet har basert seg på kreativ bokføring på om lag 4 milliarder kr. Partiet har saldert med tallberegninger fra alkohol- og bilimportørenes lobbyorganisasjoner, med reduksjon i sykepenger uten tiltak for å oppnå det, og med antatt reduserte dagpengeutbetalinger for milliarder av kroner. Dette er, etter min vurdering, lite seriøst. Totalt sett ville det blitt brukt om lag 13 milliarder kr mer enn det som er Regjeringens forslag, i form av uttak av oljefondet, og det ville vært et direkte angrep mot konkurranseutsatt næringsliv. Forrige gang landet hadde høy ledighet, det tror jeg flere av Arbeiderpartiets politikere fortsatt husker, økte ledigheten til nærmere 177 000 arbeidsledige. Den gangen tok det sju år – fra ledigheten begynte å øke i 1987, til toppen var nådd i 1993. Harlem Brundtland-regjeringens passivitet den gangen hadde store konsekvenser for mange arbeidsfolk. Nå er Regjeringen i ferd med å snu skuten i løpet av tre år. Dette statsbudsjettet legger til rette for en meget solid vekst i norsk økonomi til neste år. Veksten i 2003 var på om lag 0,5 pst. Prognosen i det framlagte budsjettet er at veksten femdobles i 2004, til 2,5 pst. Det er åpenbart at neste år vil gi betydelige bedringer i arbeidsmarkedet, i næringslivet og i offentlig sektor. Vi bør være fornøyd med det budsjettet som blir vedtatt i dag, og ikke minst med prosessen som førte fram til dette. Jeg tror at både prosessen og resultatet øker respekten for Stortingets arbeid ute blant folk flest.