trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-21:
Det finnes det til sjuende og sist bare én målestokk på. Det er om de drastisk øker innsamlingsgraden. Her kan man alltid diskutere på desimalen, ikke sant, men vi vet at innsamlingsgraden er veldig lav i dag. Den må drastisk økes. Det vi vet litt mindre om, er hvor all småelektronikken blir av, om folk f.eks. gjemmer mobiltelefonene hjemme fordi de er redde for å gi dem fra seg fordi det kan være personopplysninger og slikt i dem, eller om man bare kaster dem i søpla fordi de er så små at de kan gå rett i en vanlig søppelbøtte. Disse tingene vet vi mindre om. Men det vi vet, er at det per dags dato er en veldig lav innsamlingsgrad på mobiltelefoner og en god del andre former for småelektronikk. Den må vesentlig opp, ellers må vi vurdere andre tiltak, og det er det vi da eventuelt kommer tilbake til Stortinget med.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-21:
La meg starte med å glede interpellanten med at den 70 pst. økningen til miljøverntiltak er en økning på Miljøverndepartementets budsjett – altså ikke CO2-tiltak på andre departementers budsjetter, der det nok har vært noe opp og ned, som det ble sagt her. Men det er altså de tiltakene som går på å ta vare på arter i Norge, på naturmangfold, på nasjonalparker – for å få til en lokal god forvaltning av dem, som vi har snakket om i tidligere debatter. Så dette står seg veldig godt ut fra enhver sammenligning med situasjonen tidligere – og enda bedre, tror jeg, mot hva som vil komme etter en rød-grønn regjering hvis Høyre og Fremskrittspartiet kommer til makten. Når det gjelder avfallsproblemene: Biogass må selvfølgelig bli et vesentlig tema i en avfallsmelding. Det skal vi komme tilbake til. Jeg deler oppfatningen av dette med dobbelt- og trippelemballasje. Jeg mener det er viktig at vi fastholder at det er en forskjell på avfall som i og for seg ikke er farlig, men som en ønsker å minimere, og det virkelig farlige avfallet. Så det å gjøre noe med de farlige miljøgiftene er en helt sentral problemstilling. Det vanskeligste dilemmaet, som jeg ærlig talt tror verken interpellanten eller jeg har et godt svar på, ligger i skjæringspunktet mellom gode, offentlige ordninger for å prøve å redusere dette gjennom reguleringer og den holdningsendringen som også ligger der. Det er ingen tvil om at det har vært en kolossal holdningsendring mellom generasjoner som en følge av overfloden. Den kan vi ikke lett vedta oss vekk fra. Min foreldregenerasjon kastet aldri mat. Det ble sett på som synd – kanskje i Line Henriette Hjemdals verden – og i alle fall som absolutt galt for andre. Det var simpelthen noe man ikke gjorde. Så kommer det generasjoner som ikke har opplevd knapphet. Vi tenker ikke på dem som ikke har mat – i hvert fall ikke i Norge – og det er en selvfølge å kaste mat simpelthen fordi man ikke liker det eller fordi noe annet er bedre. Og det er ikke sånn at vi bare kan vedta oss vekk fra denne verden. Vi har det Norge vi har, og jeg ser gjerne på hvordan vi kan få gjort noe med dette. Vi har fått en for lettvint holdning til å kaste alt mulig, men det er ikke så å si bare å vedta at det skal gjøres noe med det. Jeg vil gjerne innby til en debatt om hva man eventuelt kunne gjøre slik at vi fikk større respekt for de tingene vi omgir oss med – og hvordan de kan brukes og gjenbrukes.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-21:
Det har vært en debatt med bred enighet, og jeg er sikker på at interpellanten er enig med meg også når jeg sier at det er langt, langt bedre å kjøre selv den største SUV til valglokalet og stemme på Kristelig Folkeparti enn å jogge eller sykle til valglokalet og stemme på Fremskrittspartiet. Hvis miljøet er avgjørende, så er Kristelig Folkeparti langt å foretrekke, selv på den mest miljøskadelige måte – til og med helikopter til valglokalet vil antagelig være bedre i dette tilfellet. Når det er sagt: Med unntak av et par forsøk fra et par av representantene på å presse saft ut av gamle sitroner, så har dette vært en veldig konstruktiv debatt. Det var et veldig konstruktivt innlegg fra interpellanten, og det var mange andre gode bidrag. Jeg tror det viktigste jeg skal bidra med nå, er å sørge for at denne debatten blir grundig lest i Miljøverndepartementet, slik at alle innspill som har kommet her, blir fanget opp. Men dette er altså ikke slutten på det. Det er full anledning for stortingsrepresentanter i ulike formater – gjerne direkte ved telefoner og på annen måte – å ta opp spørsmål som man mener er viktig å få brakt opp. Når det gjelder et offentlig utvalg: Et offentlig utvalg har jo det ved seg at det vil gjøre at det tar vesentlig lengre tid, så det er i hvert fall blant de temaer det er verdt å tenke over. Et annet alternativ er jo å sørge for at arbeidet med en stortingsmelding ikke foregår som en lukket prosess i departementet vårt, men i form av åpne høringer eller andre møter hvor man har dialog med de viktigste aktørene i bransjene og med andre som har viktige innspill på dette området, slik at vi kan sørge for at vi både bidrar til offentlig debatt underveis og til å få flest mulig innspill. Så konstaterer jeg til slutt at foreningen Biogassens Venner på Stortinget ser ut til å bli formet, med Line Henriette Hjemdal som leder og Snorre Serigstad Valen som sekretær, og det blir sikkert en utmerket klubb!
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2011-03-21:
Plan- og bygningsloven, vedtatt i 2008 og operativ fra 1. juli 2009, har svekket det lokale demokratiet. Lokalpolitikerne har ingen reell innflytelse over egne arealer, og det er flere, bl.a. statsråden, som uttaler at det bare var 29 planer som ble sendt til Miljøverndepartementet. Det er riktig, det, de fleste planene ble nemlig betydelig redusert lenge før de kom dit. Det er fylkeskommunen som stopper dem, sammen med fylkesmannens miljøvernavdeling. Derfor kommer det få til departementet. At oppslutningen om kommunale valg stadig synker, er jo en kjensgjerning. Folk ønsker ikke å stå på politiske lister lenger. Innser ikke statsråden at stadig mindre innflytelse over egne saker i kommunen – i dette tilfellet kommunale arealer – er med på å uthule lokaldemokratiet? Kan statsråden nevne noen tiltak som er viktig for å endre på dette og få mer interesse for lokalpolitikken?
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2011-03-21:
Virkeligheten er en helt annen. Den er nemlig at fylkeskommunen og fylkesmannens miljøvernavdeling har bukta og begge endene. Hvis kommunen vil ha gjennomslag for en plan, er det rent press, og det er det presset som vi er veldig opptatt av å løse opp i. Det er der jeg synes statsråd Solheim kunne være litt imøtekommende, for han er veldig tydelig på at det er bare i store saker det skal være innsigelser. Men virkeligheten er en helt annen.
Knut Magnus Olsen (Senterpartiet), 2011-03-21:
Denne saken dreier seg i stor grad om mange av de samme temaene som var oppe da plandelen til plan- og bygningsloven ble vedtatt i 2008. Den gangen understreket Senterpartiet at loven bygger på prinsippet om at hovedansvaret for planlegging ligger til kommunen og fylkeskommunen. Det samme gjelder i dag. Dette er et viktig hovedprinsipp for oss. Arealplanlegging og arealforvaltning er en av kommunens viktigste oppgaver. Kommunene gjør en god og viktig jobb for å legge til rette arealbruken slik at arealene brukes best mulig for å møte framtidens utfordringer. Det gjelder både for næringslivet, for boområder og arealer til fritidsbruk. Det krever en helhetlig tenkning og viktig lokalkunnskap. Derfor har kommunen den primære myndigheten i arealforvaltningen, og den har hovedansvaret for å bestemme bruken av arealene innenfor eget området. Men det er også slik at arealbruken i noen sammenhenger har betydning utover kommunens interesser. Da er det viktig at det er gode ordninger for å kunne ivareta også disse interessene. Da kan det være nødvendig for overordnede instanser å kunne gripe inn. Det er for Senterpartiet et sunnhetstegn at det er svært få ganger at departementet må gripe inn i kommunale vedtak gjennom dagens innsigelsesordning. Tallene viser at det i 2010 var på under 1 pst. Det tyder på at dette i praksis ikke har de dimensjonene som forslagsstillerne her hevder. Når det gjelder strandsonen, er Senterpartiet svært opptatt av at vi har en differensiert strandsoneforvaltning. Det er store forskjeller i presset på strandsonen i vårt langstrakte land. Noen steder er det liten tilgang til strandsonen for allmennheten, mens strandsonen mange andre steder er avgjørende viktig for å ha nok areal til å benytte for å sikre bosetting og verdiskaping. Et bredt flertall sa da loven ble vedtatt, at det skulle utformes retningslinjer for en geografisk differensiert strandsonepolitikk. Forslag til retningslinjer har vært ute på høring, og jeg har godt håp med hensyn til sluttføringen av dette arbeidet, og at intensjonen om geografisk differensiering blir godt ivaretatt der.
Knut Magnus Olsen (Senterpartiet), 2011-03-21:
Senterpartiets grunnholdning i avfallspolitikken er i utgangspunktet at vi skal redusere avfallsmengden. Vi vil legge til rette for produkter og forbruk som ikke fører til økte avfallsmengder. Samtidig er vi opptatt av at kildesorteringen skal økes, gjenvinningsgraden skal økes, og energien i avfallet skal utnyttes. Derfor er Senterpartiet også opptatt av at mest mulig av det miljøfarlige avfallet skal samles inn, håndteres forsvarlig og gjenbrukes. Innsamlingsgraden for småelektronikk er for lav i dag. Det er det mange ulike årsaker til, og én av dem er kunnskapsmangel. En befolkningsundersøkelse som Norstat gjennomførte for Operasjon duppeditt – småelektronikkampanjen 2009 – viste at hele 25 pst. er usikre eller ikke kjenner til returordningen for elektroniske og elektriske produkter. Hele 42 pst. av dem under 30 år er usikre eller uvitende om at kassert småelektronikk ikke må kastes sammen med annet avfall. Det var oppsiktsvekkende tall, og vi bet oss særlig merke i at unge skilte seg negativt ut. Det er en trend vi må snu. Innsamling og resirkulering av miljøfarlig avfall er viktig, og vi trenger gode incentiver for både forbrukere og næringsliv. Elektronikkbransjen har et særskilt ansvar som de må og skal følge opp. Myndighetene må se på supplerende tiltak for å få innsamlingsgraden ytterligere opp. Derfor er Senterpartiet glad for at det vil bli vurdert alternative virkemidler utover dem vi har i dag. Klima- og forurensningsdirektoratet – Klif – er allerede satt på jobben. Vi må være sikre på at vi finner gode, gjennomførbare og effektive løsninger i samarbeid med bransjen. Det er ikke gitt at en tvungen panteordning er mest effektiv. Det blir en del av vurderingen. Senterpartiet ser fram til Klifs vurdering av hvilke tiltak de mener trengs, og hvilke som vil være mest effektive. Vi trenger flere gode verktøy for å hindre at miljøfarlig avfall fører til utslipp av miljøgifter og kjemikalier, framfor å gå til innsamling og gjenvinning.
Knut Magnus Olsen (Senterpartiet), 2011-03-21:
La meg kort gjenta grunnholdningen i Senterpartiets avfallspolitikk: Vi vil legge til rette for produkter og forbruk som ikke fører til økte avfallsmengder. Samtidig er vi opptatt av at kildesorteringen skal økes, at gjenvinningsgraden skal økes, og at energien i avfallet skal utnyttes. Det farlige avfallet skal håndteres trygt. I fjor kunne SSB for første gang påvise at avfallsmengdene i husholdningene gikk ned, siden statistikken ble oppstartet i 1992. Hver innbygger kastet i snitt 14 kg mindre avfall enn året før. Det utgjør en reduksjon på 3 pst. Forbruket økte heller ikke i samme periode. Først er det kanskje grunn til å spørre seg om det var finanskrisen som har æren for nedgangen. Samtidig er det grunn til å peke på de store mengdene som fortsatt kastes, som mange her har vært inne på. Samtidig er det også gledelig å se at gjenvinningsgraden økte. For å få ned avfallsmengdene, øke gjenvinningsgraden og utnytte energien i restavfallet må det en rekke forskjellige ordninger og incentiver til. Som jeg var inne på i debatten om panteordning for miljøfarlig avfall, er informasjon til forbrukerne et viktig element. I tillegg må vi jobbe sammen med produsentene for å redusere avfallsmengdene og øke gjenvinningsgraden, f.eks. gjennom produsentansvarsordningen. Avfall kan resirkuleres gjennom materialgjenvinning eller det kan gjenvinnes som energi. Senterpartiet har som utgangspunkt at mest mulig skal materialgjenvinnes, mens restavfallet skal gjenvinnes som energi. Regjeringen har allerede gjort mye når det gjelder incentiver til å utnytte avfall til fjernvarme. Senterpartiet er opptatt av at det også skapes et marked for utsortering av våtorganisk avfall. Avfall og kloakk kan benyttes til biogassproduksjon, som igjen kan brukes til f.eks. strøm- og varmeproduksjon. Avfallsmengdene må begrenses, og det som kastes, må gjenvinnes fornuftig. For Senterpartiet er det sentralt at rett bruk av avfallet også kan bidra til å få ned klimagassutslippene gjennom å erstatte bruk av fossil energi. Derfor er vi i Senterpartiet glade for at regjeringen skal legge fram en egen stortingsmelding om avfallspolitikken.
Anders B. Werp (Høyre), 2011-03-21:
Det er et påfallende trekk ved debatten at når regjeringspartiene og statsråden har ordet, lyser det lang vei at det er staten som har alle svar og alle løsninger. Jeg vil si at jeg er veldig stolt over at statsråden plasserer Børge Brende i sammen bås som Harald Hårfagre. Det er kanskje en plass han virkelig fortjener – det kan vi komme tilbake til. Men det som er underlig, er at statsråden bruker nesten hele sitt innlegg til å forsvare fortreffeligheten i regjeringens politikk ved å henvise til betydningen av jordvern. Den betydningen er Høyre enig i. Jordvern er viktig. Men da er det merkelig at verken i statsrådens svarbrev eller i regjeringspartienes merknader i saken er jordvern nevnt en eneste gang. Men så til mitt spørsmål til statsråden. Det legges stor vekt på disse 29 – som jeg skjønner – sakene som er kommet til Miljøverndepartementet. Hvor mange innsigelser på kommunalt nivå har statlige myndigheter lagt inn totalt sett – vet statsråden det?
Anders B. Werp (Høyre), 2011-03-21:
I svaret på mitt spørsmål antyder statsråden at det kan foreligge 2 000–3 000 innsigelser. Det kunne vært veldig interessant å få dette tallet på bordet. Det er 2 000 planer totalt. Under samtlige samtaler jeg har med folkevalgte på kommunalt nivå, er frustrasjonen stigende – den er økende under denne regjeringen. Det synes jeg vi skal ta på alvor. Det synes jeg også statsråden kanskje skal legge mer vekt på i sine innlegg. Den 2. desember i fjor sier statsråden, med henvisning til at Høyre i spontanspørretimen hevdet at 70 pst. av Norges areal er berørt av inngrepsfrie naturområder: «I dag kommer Høyre opp og sier at opptil 50 pst. av Norge er berørt av inngrepsfrie naturområder.» Bakgrunnen er at Direktoratet for naturforvaltning sier at 45 pst. av landets areal er inngrepsfritt, per definisjon. Så er det en randsone på 1 kilometer. Da kommer arealet opp i 70 pst. Bestrider statsråden disse tallene?
Olemic Thommessen (Høyre), 2011-03-21:
Da Harald Hårfagre samlet riket, var det en mulighet for dem som følte seg overkjørt, å kaste seg i båten og ro til Island. Den muligheten har vi ikke lenger. Det er det en del som beklager. Det som slår meg når jeg lytter til denne debatten, er den manglende bekymring over det tillitsforhold som hersker mellom lokalbefolkningen i de kommunene som er tyngst rammet av inngrep, og statsråd Solheim som representant for statsmakten. Den beskrivelse statsråd Solheim ga, var at dette egentlig går ganske greit, og Solheim har jo reist på noen turer rundt om i landet og besøkt sine. For det er jo stort sett regjeringens ordførere, enten de er fra Senterpartiet, eller de er fra Arbeiderpartiet, som sitter rundt omkring – i alle fall i mitt fylke – der nasjonalparkene utgjør store deler av fjellområdene. Så tenker jeg: Mon tro om det ikke er et symptom, når man ser hvilke saker som gjennom de nærmeste årene har måttet bringes inn i denne sal? Jeg snakker da om f.eks. Snøheimveien, om aksjonen «Nok er nok», om weaselkjøring fra Høvringen, om utbygging av Bjorli sentrum og nå om de senere spørsmålene knyttet til Langsua nasjonalpark, som jo er et vesentlig større spørsmål, men likevel. Er det ikke et signal å ta alvorlig når man er nødt til å sette i gang så enorme – hva skal jeg si – reaksjoner for å bli lyttet til? Min oppfatning av lokalbefolkningens oppfatning av situasjonen er at man står overfor et sekshodet troll, et troll der fylkesmannens miljøvernavdeling, Direktoratet for naturforvaltning, Statens naturoppsyn, Statskog, Miljøverndepartementet og i og for seg også miljøvernorganisasjoner som har rettslig interesse i områdene, er en voldsom motkraft til den muligheten man har til reelt sett å styre sine områder. De nasjonalparkstyrene som har blitt iverksatt de senere årene, oppfattes ikke som reelle av store deler av befolkningen. Det er viktig for å lykkes i miljøvernpolitikken at man har lokal tillit. Det betyr at man må gi. Man får ikke lokale aktører til å ta ansvar før man faktisk gir ansvar. Jeg håper at regjeringen i årene som kommer, vil finne frem til måter å gi ansvar på og stole på at lokal forvaltning er bærekraftig, likså vel som de sentrale føringene.
Olemic Thommessen (Høyre), 2011-03-21:
Bare en kort kommentar til statsråd Solheim, som så gladelig kommer tilbake til tidligere statsråd Brende. Vi var veldig fornøyd med statsråd Brende i Høyre også. Et annet viktig perspektiv, i tillegg til å opprette parkene, var jo at Børge Brende var en pioner i forhold til det å se på vern og bruk. Det var jo han som åpnet for en annen tilnærming til hvordan nasjonalparker også skulle ha en verdiskapingsside for lokalsamfunnene. Det er et avgjørende og viktig poeng som den nåværende regjeringen kanskje burde ha jobbet litt videre med. Mange av de kommunene vi snakker om, er små og fra et næringsperspektiv ganske utsatte kommuner, som virkelig trenger de ressursene de har om seg. Da er det klart at en del av de næringskonfliktene vi møter mellom bruk og vern, kanskje kunne vært bedre kompensert ved en litt enklere tilnærming til hvordan utmarka også kan brukes i næringsmessig øyemed. Så soler Solheim seg i lokal forvaltning. Ja, tusen takk, vi er glad for alle bidrag. Men det hjelper bare så sørgelig lite å lage lokale styrer og tegne firkanter og streker mellom hvem som skal bestemme hva, så lenge det omliggende byråkratiet og det omliggende statlige maktapparatet er intakt og er veldig, veldig ressurssterkt. Hovedproblemet er jo den avmakten man føler overfor store, statlige byråkratier som oppleves som rene interesseorganisasjoner i forhold til de problemstillingene de skal forvalte, og som oppleves som nokså langt fra lydhøre. Et viktig grep man kunne ha gjort, som kanskje går litt lenger enn dette forslaget – noe i hvert fall jeg personlig og Oppland Høyre er opptatt av – er å trappe ytterligere ned en del av disse byråkratiene vi snakker om, og bringe mest mulig inn under politisk styring. I møte med disse byråkratiene opplever man at det er ganske lang avstand fra de temaene vi kan ta opp i denne sal, til det gjennomslag man faktisk får, f.eks. i Statens naturoppsyn eller i Direktoratet for naturforvaltning. Hadde det vært opp til Oppland Høyre, hadde vi gredd igjennom hele byråkratiet og minimalisert det så mye som overhodet mulig. Det som vi ville bli sittende igjen med – for noe ville det være – ville vi ha lagt under Miljøverndepartementet, og da hadde vi hatt en statsråd å holde ansvarlig.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-03-21:
Jeg hadde faktisk trodd at selv om man kanskje var både døv og blind, hadde man registrert den konfliktlinjen som er på tur til å utvikle seg mellom en overstyrende stat og overstyrte kommuner. Frustrasjonen er stor over en fylkesmann som får preg av overdommer, og en fylkeskommune som er blitt mer og mer en overkommune. Det er ikke vanskelig å finne ganske ferske eksempler. Jeg skal senere i innlegget konsentrere meg om villreinforvaltning, men vil også nevne at i lokale utbyggingssaker strander enstemmige vedtak i kommunestyrer om kårboliger og annen spredt bebyggelse hos en fylkesmann som vil sentralisere all utvikling. Byråkratiseringen i plan- og bygningsloven er jo et kapittel for seg. Det er faktisk den private eiendomsrett og den lokale forvaltning som har skapt det samfunn som vi nå er i ferd med å sentralisere forvaltningen av. Det er et paradoks: God forvaltning og en eiendomsrett som har bygget verdier, straffes med at man blir fratatt ansvar. Da brytes den tilliten som også representanten Olemic Thommessen var inne på. Lokalsamfunn som i årtier har levd i samsvar med sine omgivelser, opplever den sentrale mistillit. Nasjonale interesser eksisterer selvfølgelig, det er åpenbart, men det skal ikke gjelde omtrent alt. Nasjonalt vern skal være unntaket, og da skal det skje mest mulig frivillig. Regelen skal være at lokal forvaltning gir lokalt ansvar og dermed den beste forvaltningen. Villreinen er i det bildet et godt eksempel. Her har mer enn 200 folkevalgte i forskjellige kommuner, fra Dovre i nord, Sel og Fron i vest, Hamar i sør til Rendalen i øst, forhandlet fram et forslag til en regional forvaltningsplan for villrein. Det er disse, sammen med grunneierne, som har skapt den villreinstammen vi har i dag. Den er sterkere og mer levedyktig enn noen gang, og det er vel egentlig bare Miljøverndepartementets rovviltpolitikk som er den største trusselen. Men fylkesmennene i Oppland og Hedmark overstyrer de folkevalgte. Fire ansatte uten noen forankring i folkevalgt ansvar overstyrer 200 folkevalgte som skal stå til ansvar for sine lokalsamfunn. Fylkesmannen tar omkamp om alt fra hytter som er bygget, til lokalsamfunnets mulighet til å disponere arealene. Folks muligheter til å vedlikeholde og fortsatt bruke sine hytter skal knebles på en slik måte at det minner om ekspropriasjon, uten erstatning. Når regjeringen – og Senterpartiet i særdeleshet – så bastant tilbakeviser de forslagene som Høyre her har fremmet, synes jeg det vitner om at man overhodet ikke har kontakt med de strømningene som nå er ute i lokalsamfunnene og hos velgeren. Det får jo være andres bekymring enn Høyres.
Eirin Sund (Arbeiderpartiet), 2011-03-21:
Vi kommer jo alle fra en plass. Jeg kommer fra en plass og en kommune, og jeg kjenner meg ikke igjen i den debatten som pågår her. Denne debatten viser jo med all tydelighet at forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet – jeg holdt på å si – ikke er sant. Når det altså er 2 000 kommuneplaner som går i trykken, og som det ikke er noen problemer med – 29 er det utfordringer med, halvparten av dem har ikke engang Miljøverndepartementet noe med – så forholder vi oss i alle fall ikke til den samme virkelighetsbeskrivelsen. Jeg var kommunepolitiker i 16 år på Nord-Jæren, i et pressområde – som var det da, og som er det nå. Noe av det som var vanskeligst av alt, var som kommunepolitiker å være i stand til å se ikke bare til sin egen nesetipp og innenfor sine egne grenser, men faktisk å se at en har ansvar utenfor egne grenser. Det som var veldig enkelt som kommunepolitiker, var å ta ansvar for alt innenfor egne grenser – ikke tenke at alle de andre skulle ta vare på strandsonen, kulturminner, eller hva det skulle være. Det jeg opplever med denne debatten, er at det ikke er noen som har en spesiell omsorg for loven, eller at en har en spesiell omsorg for lokaldemokratiet, men at det faktisk er en reell politisk uenighet. Det begrunner jeg med at det i veldig mange av kommunene – i alle fall etter min erfaring – var slik at Høyre og Fremskrittspartiet ikke var for å ivareta verken strandsonen, jordvernet, friluftslivet eller kulturminnevernet. Veldig ofte var de ikke det. Var de med og var for det i kommuneplaner eller fylkesdelplaner, var blekket knapt nok tørt før dispensasjonssøknadene strømmet inn, og Høyre og Fremskrittspartiet snudde i sin sak. Så når en i Høyre og Fremskrittspartiet sier at en er opptatt av enkeltmennesker, tror jeg dem på det. Men regjeringspartiene er opptatt av hvert eneste enkeltmenneske i dette landet, også dem som ikke eier eiendom, eller som er utbyggere og ønsker å bygge ut eller å drive næring. Vi ønsker å se alle de andre og deres rett til både strandsone, jordvern, friluftsliv og kulturminnevern. Vi klarer å ha to tanker i hodet samtidig og gjør begge deler. Jeg tenker at det vi gjør i dag, er det vi skal måles på i framtiden. Det som i alle fall regjeringspartiene ønsker å måles på i framtiden, er at vi klarer å ha bærekraftige kommuner og et land som er stand til å ivareta både næringsutvikling, boligbygging, beitedyr og rovdyr, samtidig som en er i stand til å gi alle de menneskene som ikke besitter eiendom, tilgang til våre naturområder. Så når det gjelder KS: Ja, de har vært enige i store deler av det forslaget som ligger på bordet. Men KS har også sagt entydig at de ønsker nasjonale føringer, for KS ser at kommunene også har behov og ønske om å ta ansvar utover sin egen nesetipp og utover sine egne grenser, i større grad enn det Høyre og Fremskrittspartiet antakeligvis noen gang kommer til å ønske å gjøre.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2011-03-21:
No er det nok reelle politiske skiljelinjer i denne saka, og dei skiljelinjene går mellom posisjon og opposisjon. Som medlem av kommunalkomiteen er eg mykje ute og reiser i Noreg, mykje ute og snakkar med ordførarar frå alle politiske parti. Det er tankevekkjande å sjå kor brei irritasjonen er blant våre ordførarar over at dei blir overstyrte av fylkesmann, fylkeskommune og stat, spesielt i arealsaker. Det blei her vist til Harald Hårfagre, at denne saka og desse forslaga er ein kamp mot Harald Hårfagre og dei ideane han stod for. Det er litt vanskeleg å skjønne ein slik påstand, spesielt når vi ser rundt omkring i dei byane som blei bygde etter Harald Hårfagre si tid. Det er i alle fall openbert at ein ikkje hadde fylkesmenn på den tida. Det ser ein i sørlandsbyane, som er bygde med trange smau, som i dag er kultur og verneverdige. Eg vil også påstå at min næraste by, Bergen, neppe hadde blitt bygd dersom Lars Sponheim hadde vore fylkesmann på den tida. Dei som er lokalpolitikarar og forvaltar arealplanen, altså forvaltar lokale saker, er fornuftige folk. Eg meiner det på mange måtar er mistillit til dei dersom ein skal overprøve dei i alle saker, slik posisjonen og regjeringspartia her ønskjer. Det er klart at det også er eit demokratisk problem dersom ein har eit folkevalt kommunestyre som gjer ei brei vurdering, og som så blir overprøvd av ein byråkrat hos fylkesmannen, som heller ikkje treng å stå til rette for det han har gjort, og dei innvendingane han kjem med. No blei det jo sagt frå statsråden at det er fare for «firkantethet» både frå kommunestyre og fylkesmann osv. i heile forvaltinga. Det er nok riktig, men dersom det er lokalpolitikarar som er firkanta, og som ikkje handlar i tråd med det som er opinionen – veljarane – si oppfatning, kan dei altså skiftast ut kvart fjerde år. Det kan ikkje byråkratar hos fylkesmannen. Dei kan ikkje skiftast ut ved lokale val. Det blir også vist til at det er så få saker som kjem til departementet, at dette umogleg kan vere noko problem. Det er openbert for oss som har vore rundt, og som har snakka med lokalpolitikarane, at det kjem av at ein her blir pressa til å inngå einigheit med fylkesmannen – ikkje på grunn av at ein er fornøgd.
Nikolai Astrup (Høyre), 2011-03-21:
Dette har jo vært en tilbakeskuende debatt på mange vis. Vi har snakket om en konge som ble født ca. 850 og døde 931/932. Siden statsråden brifet med sine kunnskaper om Harald Hårfagre, måtte jeg også følge opp det. Han ble jo konge 22 år gammel og var i og for seg en konge som levde lenge. Statsråden har også vært opptatt av Børge Brende. La meg forsikre statsråden om at Børge Brende fremdeles er medlem av Høyre, og han var det også da han var miljøvernminister. Han var også medlem av en regjering og representerte således Høyres politikk. Vi var, som representanten Thommessen var innom, svært fornøyd med ham som miljøvernminister, og vi vil sikkert bli like fornøyd med neste miljøvernminister fra Høyre. Men grunnleggende er det at vi har noen nasjonale mål og forpliktelser på miljøvernområdet. De ligger fast. Det forutsetter også dette forslaget, og det kan statsråden selv lese under punkt F: «Det forutsettes at Norges nasjonale mål og forpliktelser når det gjelder bevaring av artsmangfoldet, ligger fast.» Men det betyr ikke at vi dermed sagt skal ha en grunnleggende mistillit mot lokalt folkevalgte, slik statsråden her utviser. Frihet under ansvar, er det noe som heter. Det er et godt konservativt begrep, og det bør også praktiseres. Vi bør gi lokalpolitikere frihet til å utøve ansvar. Hvis de får den friheten, vil de også utøve den. Da skal statsråden se at det ikke blir mindre miljøvern, men kanskje det faktisk blir mer miljøvern dersom ansvaret flyttes nærmere de menneskene det angår. Så handler dette også om at Norge er et svært ulikt land. Den gjennomgangstonen som man har i strandsonepolitikken, hvor man ser ut til å behandle enhver sak i strandsonen som om den lå i Indre Oslofjord eller langs et lite strekk på Sørlandet, bygger også på en gal oppfatning av hvordan dette landet egentlig er skrudd sammen, og hvilke ulike behov og hensyn som tross alt gjelder i ulike deler av landet. Vi har jo markaloven som et eksempel på hvordan regjeringen tenker. Marka har vært forvaltet lokalt på en fornuftig og bærekraftig måte gjennom de siste 50 årene – gjennom de siste 100 årene, etter at Kristiania kommune først kjøpte noen skoger. Den har vært vernet først og fremst gjennom fornuftig bruk og forvaltning og videreutvikling, ikke gjennom hermetisering, slik den nye loven legger opp til, og ikke gjennom sentralisering, slik den nye loven legger opp til, men altså gjennom tillit til lokalpolitikere.
Nikolai Astrup (Høyre), 2011-03-21:
Det er ikke denne regjeringens fortjeneste at markaloven nå praktiseres på denne måten. Dersom regjeringen hadde hatt ønske om å legge opp til nettopp en så fleksibel praksis som det etter hvert heldigvis har blitt, hadde de jo foreslått det i utgangspunktet. Det regjeringen har gjort, etter å ha blitt presset fra skanse til skanse, er å ha måttet akseptere en mer liberal praksis. VM i Oslo kunne ikke funnet sted dersom markaloven hadde vært vedtatt da VM ble bestemt og utbyggingen ble gjort. Det er et tankekors. Jeg tror vi alle kan være enige om at VM i Oslo var vellykket, men det hadde det altså ikke blitt noe av dersom det var opp til statsråd Erik Solheim.
Nikolai Astrup (Høyre), 2011-03-21:
Ettersom jeg tegnet meg til flere innlegg på slutten av forrige sak, skal jeg fatte meg i korthet under denne saken. Nordmenn forbruker stadig flere produkter som inneholder helse- og miljøskadelige stoffer, og med det øker også mengden miljøfarlig avfall. Denne utfordringen må angripes fra to hold. For det første er det maktpåliggende at Norge bidrar til å begrense mengden miljøfarlige stoffer som inngår i produksjon av småelektronikk. Det meste av denne produksjonen foregår utenfor Norges og Europas grenser. Det er derfor en krevende oppgave, som må ha et langsiktig perspektiv. For det andre må importører, utsalgssteder og forbrukere av denne typen produkter ha gode incentiver til å samle inn og overlevere miljøfarlig avfall til resirkulering og forsvarlig håndtering. Elektronikkbransjen har utvilsomt et særskilt ansvar for å bidra til økt innsamling av småelektronikk innenfor gjeldende returordning, og tiltak utover gjeldende returordning må innføres i samråd med både avfallsbransjen og elektronikkbransjen, og ses i sammenheng med de resultatene gjeldende ordninger oppnår. Innsamlingen av småelektronikk er ikke tilfredsstillende. Bare en tredjedel av avfallet samles inn. Det er alarmerende tall, fordi det må antas at svært mye miljøfarlig avfall havner i det ordinære avfallssystemet med stort potensial for spredning av helse- og miljøskadelige stoffer i naturen. Samtidig inneholder mange elektriske produkter komponenter satt sammen av råstoff som finnes i begrensede mengder, og derfor har høy verdi. Økt innsamling av småelektronikk er i første rekke positivt for miljøet, men det er også samfunnsøkonomisk og bedriftsøkonomisk lønnsomt. Komiteen har merket seg at statsråden vil foreta en vurdering av hva som kan oppnås gjennom tiltak for å øke innsamlingen av prioriterte produkttyper, og vi forutsetter at forslagsstillernes forslag inngår i den vurderingen. Komiteen anbefaler at Dokument 8:5 S for 2010–2011 vedlegges protokollen.
Nikolai Astrup (Høyre), 2011-03-21:
Statsråden skriver i sitt brev til komiteen at det vil være vanskelig å innføre en mer vidtrekkende merke- og panteordning for miljøfarlig avfall i Norge på grunn av felles produkt- og avfallsregulering i EØS-området. Samtidig sa statsråden akkurat i sitt innlegg at han skal utrede dette. Det er jo også det komiteen ber om at gjøres. Men min forståelse er vel slik at EU tillater særtiltak med miljøpolitisk begrunnelse på veldig mange områder. Jeg ber derfor statsråden utdype hvorfor han skriver i brevet til komiteen at det ikke vil være mulig på dette området. Tror han at denne felles produkt- og avfallsreguleringen i EØS-området vil stå i veien for andre tiltak som statsråden måtte komme til å vurdere på dette området?
Nikolai Astrup (Høyre), 2011-03-21:
La meg presisere spørsmålet: Er det noe i veien for at vi kan gå lenger, slik situasjonen er nå?
Borghild Tenden (Venstre), 2011-03-21:
Jeg vil først takke saksordføreren for en grei gjennomgang av dette representantforslaget fra Venstre. Jeg hadde kanskje ventet en mer offensiv holdning, spesielt fra partier som påberoper seg å være miljøpartier. Så en spesiell takk til Kristelig Folkeparti for at de har brakt forslaget videre i innstillingen, og Venstre vil selvsagt stemme for det her i dag. Brevet fra miljøvernministeren er for så vidt positivt. Han skriver om bransjens ansvar, men man blir ikke veldig beroliget etter å høre om hva Nokia tenker om saken. Statsråden skriver også at han vil «vurdere alternative virkemidler for å øke innsamlingen» – og det er positivt. Jeg vil imidlertid oppfordre miljøvernministeren til å være litt mer konkret i innlegget her i dag. Det å skylde på felles produkter og avfallsregulering i EØS-områdene virker på meg litt søkt. Hva med å være en offensiv pådriver internasjonalt? Venstre er opptatt av at Norge skal arbeide internasjonalt for at de farligste miljøgiftene blir forbudt. Det er også viktig å stimulere arbeidet med å utvikle mindre farlige og helseufarlige alternativ til disse på internasjonalt nivå, både gjennom økonomiske virkemidler og strengere konsesjoner for industrien. Dersom panteordninger innføres for småelektronikk, er jeg helt sikker på at det er mange gründere som vil poppe opp og finne gode ideer for hvordan dette skal håndteres. Så er jeg litt skuffet over at gode forslag fra opposisjonen igjen blir nedstemt. Det skjer jo hele tiden, og så dukker de opp igjen i media som glimrende gode ideer fra de rød-grønne. Men for miljøets sak er jo det tross alt det beste.
Borghild Tenden (Venstre), 2011-03-21:
Miljøvernministeren kritiserte Venstre for å beslutte først og så utrede. Dette representantforslaget leverte Venstre inn den 4. oktober 2010. Den 19. januar 2011 kan vi lese i Dagens Næringsliv: «Miljøvernminister Erik Solheim går inn for panteordning på små-elektronikk som mobiltelefoner og hårfønere.» Han har altså besluttet før han har vurdert. Det skrives videre at han «har bedt Klima- og forurensningsdirektoratet å vurdere panteordning på små elektronikkprodukter». Dette var i januar. Kan statsråden si noe mer om fremdriften? Hvordan går det med vurderingen av den panteordningen?
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2011-02-22:
På vegne av Per Arne Olsen, Jon Jæger Gåsvatn, Peter N. Myhre, Christian Tybring-Gjedde og meg selv fremmer jeg forslag om overføring av deler av Aker sykehus fra Oslo universitetssykehus til Akershus universitetssykehus for å sikre tilstrekkelig sykehuskapasitet for pasientene innenfor Ahus' utvidede opptaksområde.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2011-02-22:
Jeg vil også slutte meg til dem som synes at dette har vært en god og nødvendig debatt. Havbruksnæringen har vært underlagt mye debatt og medieomtale i det siste, og en kan vel ikke akkurat karakterisere det som en nyansert framstilling av en viktig næring. Debatten i dag slår fast at det er bred enighet om ønsket om vekst i næringen, og at det også er behov for vekst i næringen. Men rammen og samlingen for å få det til går faktisk gjennom regjeringens bærekraftstrategi, som er omfattende, og som på en måte er framtidsrettet. Det er det som er grunnlaget for mulighetene i næringen i tiden framover. Det er det som kan legge grunnlaget for vekst, og det er det som kan legge grunnlaget for at en har reduserte fotavtrykk for næringen i tiden framover. Derfor er det gledelig å konstatere at et samlet storting slutter opp om regjeringens bærekraftstrategi. Det underbygger også at det arbeidet er særdeles viktig.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-02-22:
Mitt spørsmål går på svaret fra fiskeri- og kystministeren på mitt innspill om en konsekvensutredning av de tiltakene man vurderer i Hardangerfjorden. Da sier statsråden i sitt innlegg: Ja, men jeg har jo sendt det ut på høring, hva mer er det representanten ønsker seg? Ja, hvis dét hadde vært en konsekvensutredning, kan jeg ikke skjønne hvorfor regjeringens problemer skal oppstå i Lofoten og Vesterålen, for da ville det ha vært tilstrekkelig å sende det ut på høring, og da hadde man fått det som skal til. Nei, så enkelt er det selvfølgelig ikke. I en konsekvensutredning vil man se på tilgang til settefisk, konsekvenser med nye lokaliteter, priser på nye lokaliteter og hvor de skal ligge, kostnadsperspektivet for de store kontra de små, produksjonsanlegg og slakteanlegg. Det er altså en rekke forskjellige ting som er med i en slik utredning, og det vet selvfølgelig statsråden veldig godt. Derfor spør jeg statsråden én gang til: Vil statsråden vurdere en konsekvensutredning av hvordan disse tingene kan skje?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-02-22:
Jeg skal da gå et steg videre, og jeg skal gå på NOU 1999:9 Til laks åt alle kan ingen gjera? Jeg vil sitere fra side 141, under punkt 9.5.7 Regnbueørret og steril laks: «Rømning av regnbueørret og steril laks medfører ikke genetiske interaksjoner med ville laksebestander. Oppdrett av regnbueørret eller steril laks til erstatning for ordinær laks vil derfor bidra til å redusere skadevirkningene av rømning betydelig.» I den forbindelse utfordret jeg statsråden i mitt innlegg i sted nettopp til å se på et skille mellom laks- og ørretkonsesjoner i særlig sårbare områder der man bl.a. har problemer knyttet til villaksstammene, og dermed er i konflikt med oppdrettsnæringen. Prisen på oppdrettsørret er faktisk også i dag høyere enn på laksen, og markedet kan ta unna mye mer. Men vi har svært få aktører innenfor dette feltet. Spørsmålet mitt til statsråden er følgende: Vil statsråden nå vurdere å gjøre som Rieber-Mohn-utvalget foreslo, nettopp å skille konsesjonssystemet mellom ørret og laks?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-02-22:
Bare et par små kommentarer. Det var vel representanten Heggø som var inne på at man i Fremskrittspartiet ikke hadde tilstrekkelig kunnskap om temaet. Jeg har tilfeldigvis skrevet hovedoppgave om norsk eksport av røkelaks til EU, jeg har skrevet lærebok om temaet for videregående skole, og jeg har studert det. Så sånn sett har jeg i hvert fall prøvd å sette meg litt inn i problemstillingen om nettopp laksenæringen. Det som er den store utfordringen, er hvordan vi skal komme videre med denne næringen. For vi konstaterer at situasjonen er sånn som den er i dag. En av de tingene jeg ønsker å oppnå, knyttet til det å skille mellom lakse- og ørretkonsesjoner, er at for å kunne øke kapasiteten innenfor næringen kan man innenfor de områdene der man er bekymret for villakssituasjonen, i stedet for å gi en samlekonsesjon, gi en ren ørretkonsesjon. Det kan man ikke innenfor dagens regelverk. Det var derfor jeg ba om at man skulle se på det temaet. Videre: Når det gjelder rømningssituasjonen, skal nok undertegnede og statsråden få anledning til å diskutere det i morgen i spørretimen, der jeg tar opp nettopp den problemstillingen. For det er alvorlig. Vi tar på alvor situasjonen knyttet også til kunnskap, og det som representanten Tord Lien også var inne på i sitt innlegg. Til og med Fremskrittspartiet går inn for at man må vurdere et fond, der både næringen selv og andre aktører er med, for å se på både gjenfiskingsproblematikken og det som har med forskning knyttet til lus og eventuelt sterilisering av laks å gjøre. Der har vi ikke kommet langt nok, for det som vi er kommet fram til av steriliseringstiltak i dag, har medført deformert fisk etc. Det er klart at man må gjøre en ekstra innsats innenfor disse temaene. Vi snakker veldig mye om lønnsomheten til næringen, og det er svært viktig, for det er jo lønnsomheten som gir videreutvikling. Når det gjelder bearbeidingsgraden, var det én ting vi fant ut – riktignok tidlig på 1990-tallet – knyttet til bearbeiding. Vi har fokusert veldig mye på EU-markedet som vårt nærmarked. Og når du bearbeider fisken – røyker, «slice»-er og vakuumerer – blir tollbarrieren, altså den avgiften som du må betale inn, så høy at man i stor grad ikke er konkurransedyktig i EU-markedet. Men hva må vi gjøre da? Jo, da må vi jobbe på flere fronter, men ikke minst jobbe mot andre markeder, som ikke har dette. Vi kan ta det russiske markedet. Det russiske markedet er et betalingsvillig marked. Vi har det kinesiske markedet, som helt åpenbart er et kjempemarked for framtiden. Vi har Japan, som også er et stort marked, og vi er i ferd med å komme inn igjen i USA. Men så må vi ta inn over oss at Chile er på vei opp igjen med produksjonen sin, fordi de har fått kontroll på sykdommen. Men da må vi ikke sette oss i den situasjonen at vi holder igjen, slik at vi mister markedsandelene. Utover det takker jeg for en god debatt.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-02-22:
Først av alt vil jeg bare varsle at Fremskrittspartiet subsidiært gir sin tilslutning til Høyres forslag som er inntatt i Innst. 190 S, slik at man har brakt det på det rene med en gang. Jeg har sittet på kontoret mitt og fulgt med i debatten. Det har vært en interessant debatt, som har blitt toppet med representanten Thorkildsens innlegg om rettferdighet og den biten, som hun har lagt stor vekt på. Problemet er at det kan se ut som om representanten Thorkildsen ikke helt ser konsekvensene av et forslag knyttet til offentliggjøring av skattelistene. Representanten legger hele tiden vekt på de rike, og at det er viktig å følge med på dem. Problemet med skattelistene er at de også brukes i andre enden – de brukes faktisk som et virkemiddel i forbindelse med mobbing av barn av foreldre som ikke har høye inntekter, og hvor det blir det store temaet på skolen: Ja, de har jo så lite penger, de er jo så fattige. Hva med rettferdighetssansen til representanten Thorkildsen da? Den gjelder visst ikke da. Representanten Thorkildsen brukte også innlegget sitt til å henvise til reder Stolt-Nielsen her i stad. Jeg skal i hvert fall garantere at både rederen Stolt-Nielsen og hans familie kommer til å betale, og har betalt, uendelig mye mer skatt og bidrar mer til fellesskapet enn representanten Thorkildsen kommer til å gjøre. For det er ikke bare slik at det er hvorvidt rederiet er registrert her eller der, som gjør at man er med og bidrar. Sjøfolkene til disse rederiene, avkastningen og investeringen, ja, alt dette er også med og bidrar slik at man får ressurser til fellesskapet. Man henviste til og med til at det nærmest var en frekkhet at Stolt-Nielsen ville ha hjelp fra norske myndigheter. Det det gjaldt, var hvorvidt Norge skulle være med og bidra som en av verdens største sjøfartsnasjoner til å sikre norske sjøfolk og norske verdier, de samme personene som er med og bidrar til fellesskapet, de som er med og bidrar til at vi kan opprettholde den velferden vi har, som bidrar til at varene våre kan sendes rundt på verdensmarkedet, og at vi får betaling tilbake. Når det gjelder offentliggjøring av skattelister, skal man ikke bare ta den biten om at man skal ta de rikeste. Vi er også nødt til å ta hensyn til dem som befinner seg i den andre enden av skalaen, de som kanskje hver gang disse skattelistene kommer ut, blir mobbet fordi man ikke har de høye inntektene. Kanskje representanten Thorkildsen skal ta det inn over seg.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-02-22:
Det er dessverre ikke så enkelt som representanten Thorkildsen prøver å gi inntrykk av, for dersom man skal komme mobbingen til livs, må man se på hva som er grunnlaget for mobbingen. Hvor henter man den informasjonen fra? Hva er det som er bakgrunnen for at enkelte blir mobbet i en periode med tanke på om man har høy eller lav inntekt? Det løser man ikke med skoleuniform. Det er masse virkemidler man kan innføre i den forbindelse. Representanten Thorkildsen prøver gjennom dette å skape et inntrykk av at de som tjener penger i dette landet, prøver å unndra seg beskatning. Det er ikke det det dreier seg om. Vi skal være forferdelig glad for at det er personer i dette landet som tjener penger, for det viser jo at vi klarer å skape arbeidsplasser, det viser at vi har midler til å foreta nye investeringer slik at folk der ute har mulighet til å få seg jobb. Det er det som igjen gjør at vi har penger til å finansiere skoler, eldreomsorg, sykehus etc. Pengene til det offentlige kommer ikke bare rekende på ei fjøl, noen må skape dem. Man prøver hele tiden å skape en debatt med tanke på at man skal ta dem som tjener penger. Jeg deler ikke innfallsvinkelen til representanten Thorkildsen. Jeg synes det er sunt at folk tjener penger i dette landet. Det som ikke er sunt, er at vi i denne ene perioden hvert eneste år skal offentliggjøre, gå ut i det offentlige rom og fortelle, hvor mye hver enkelt tjener. Problemet er at den summen som framkommer i disse listene, heller ikke er reell. Den sier jo ingenting om hva som er den faktiske inntektssituasjonen til den enkelte. Det den virkelig sier noe om, er hvem som har dårlig råd, og de kommer ille ut i dette. Vi er nødt til å se hele bildet, og ikke bare denne ene avgrensede delen av saken, som representanten Thorkildsen prøver å innbille oss.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2011-02-22:
Jeg skal nok også bli enig med statsråden i at vi kan finne betraktelig bedre litteratur enn det som står i Soria Moria, både I og II. Det var opplysende at havbruksloven var av 2005, og at man hadde hatt stor enighet om den. Men uten at jeg sjekket, tror jeg faktisk jeg skal kunne få flere med meg i å være enig i at siste konsesjonstildeling ikke har falt helt heldig ut, verken for omdømmet, for aktører i næringen eller for det politiske miljøet, for den saks skyld. Det blir gitt en forståelse av at lønnsomhet innenfor flåteleddet gir god hjelp når det gjelder ressurskontroll. Det er faktisk også et budskap som Norge tar med seg ut i verden – det med å drive god ressurskontroll. Jeg tror jo faktisk at lønnsomhet også har sin misjon når det gjelder å drive en miljømessig god næring. Spørsmålet mitt til statsråden er: Tror du at kostnadene ved konsesjonsspill kan være et problem for miljøkraften her?
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-02-22:
Eg vil slutte meg til dei som seier at dette har vore ein god og viktig debatt. Samtidig vil eg presisere at grunnen til at vi har ein god og viktig debatt, er at det har vore ein offentleg debatt om forholda i oppdrettsnæringa som har skapt eit kunnskapsgrunnlag for alle, inklusiv oss her i salen, for at dette er ei næring som har mange utfordringar som ein kan sjå på frå ulike vinklar. Utan at vi har den breie innfallsvinkelen til den problemstillinga vi her diskuterer, hadde vi ikkje vore der vi er i dag, og ein hadde heller ikkje hatt moglegheit for å utvikle næringa vidare. Eg er difor litt overraska over at Flåtten er så bekymra for at det et mange stemmer i ein viktig debatt.