trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-03-01:
Først takk til interpellanten, som har fremja ein veldig viktig debatt, som burde engasjera fleire enn dei som sit i arbeids- og sosialkomiteen. Eg sit i helse- og omsorgskomiteen og vil ha eit innlegg litt utanfor våre erfaringar og det vi jobbar med. Vi har hatt den lengste sjukehusstreiken i historia. Det har vore store konfliktar mellom arbeidsgivarar og arbeidstakarorganisasjonane, og meir enn nokon gang har viktigheita av å vera organsert vist seg. Det er grunn til å vera uroleg når organisasjonsgraden generelt fell så lågt som han har gjort no. Eg vil visa til det fleire har sagt, at vi har ein god norsk samarbeidsmodell. Trepartsmodellen i Noreg er viktig. Mitt spørsmål er om vi i realiteten har eit trepartssamarbeid, eller om det er berre i teorien. Strukturen er på plass, men korleis fungerer det eigentleg i praksis? Er det oppskrytt? For viss vi les barometeret for medbestemming, som er utarbeidd av Høgskolen i Oslo og Akershus og kom i 2009, 2016 og 2017, er det ganske graverande tal som kom fram då ein spurde norske arbeidstakarar. Tala viser at 45 pst. av norske arbeidstakarar meiner at arbeidslivet i Noreg utviklar seg i ei meir autoritær retning. 45 pst. – altså meir enn fire av ti meiner det går i feil retning. Berre 10 pst. meiner arbeidslivet utviklar seg i ei meir demokratisk retning, og resten meiner enten ingenting eller svarar ikkje. Dette føler norske arbeidstakarar, det er deira erfaringar, og det burde bekymra oss. Det er klart at organisasjonsgraden bør opp når ein ser kva ein møter ute i verkelegheita. Denne undersøkinga viste både i 2016 og i 2017 at når ein samanliknar privat, kommunal og statleg sektor, har statleg sektor den høgste graden av tilbakemeldingar på at medbestemminga er trua. Faktisk er privat sektor betre. Arbeidstakarar i privat sektor opplever meir medbestemming, og private med utanlandske eigarar opplever meir medbestemming enn dei som jobbar i statleg sektor i Noreg. Det burde ført til større politisk merksemd enn det har gjort til no. I statleg sektor oppgjer dei undersøkingane at det er i statlege aksjeselskap og i helseføretaka det er minst medbestemming. Då er det kanskje ikkje så rart at vi fekk ein så langvarig sjukshusstreik som vi fekk i 2016, men her har vi eit ekstra ansvar når staten er med på å driva norsk arbeidsliv i ei meir autoritær retning – stikk i strid med det som vert sagt. Vi må tora å spørja oss om trepartssamarbeidet er meir på papiret enn i praksis. Takk til interpellanten. Det at vi herifrå, Stortinget, snakkar om og gjer tiltak for at fleire organiserer seg, er veldig viktig, kanskje viktigare enn nokon gang.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-03-01:
Det militære bidraget i kampen mot ISIL er det ulike meninger om, men Arbeiderpartiet har støttet det slik regjeringa har gjennomført det. Men en helt klar erfaring etter Afghanistan-evalueringen var at det ikke var noen klar exit-strategi – og heller ikke et så veldig klart mål. Nå har bidraget endret seg fra å være territoriell bekjempelse av ISIL til å styrke og støtte irakiske sikkerhetsstyrker i kampen mot terror. Mitt spørsmål er: Hva er exit-strategien nå, hva er målet for det nåværende bidraget, og hva vil regjeringa gjøre for at denne diskusjonen blir tatt i et åpent storting? Det er ulike vurderinger, vi har støttet det fra mitt partis side, men vi er alle tjent med at det er en åpen diskusjon i offentligheten om disse spørsmålene.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-03-01:
Det er bred enighet om norsk utenrikspolitikk. Det er en styrke, men det er samtidig en ulempe. Ulempen er at det ikke blir nok diskusjon om viktige veivalg. Jeg opplever at den tidligere utenriksministeren var relativt hårsår når det gjaldt å få kritikk. Jeg ønsker at den nye utenriksministeren er mer åpen for diskusjon, for selv om man er enig om hovedlinjene – i veien, i strategien – bør vi ta opp de dilemmaene vi står overfor som et lite land. Vi må diskutere hva som er virkeligheten, men også hvilke strategivalg vi skal ta. Jeg merker meg fra Høyres representanter i salen i dag – jeg talte at det var ca. ni bevisste misforståelser av mitt innlegg – at det er blitt referert til ting jeg skal ha sagt fra denne talerstolen, som jeg ikke har sagt i det hele tatt – og at jeg med min utenrikspolitikk skal bidra til mer konflikt. Det har jeg aldri sagt. Det synes jeg bidrar til en ødeleggende utenrikspolitisk diskusjon. Vi skal ha en diskusjon om veivalg. Men bevisste misforståelser, at man blir fornærmet for ting som aldri er sagt, mener jeg bidrar til å ødelegge det utenrikspolitiske ordskiftet. Jeg mener at det viktige i dag er at vi har tatt opp om vi skal sende flere FN-soldater på internasjonale oppdrag. Det er det mange partier som er opptatt av. Jeg ser fram til en mer åpen diskusjon om disse tingene. Jeg mener også at bidraget til Irak, som Arbeiderpartiet støtter, også bør avstedkomme mer diskusjon i et åpent storting. Vi har fått redegjørelsen om og evalueringen av Afghanistan, og det har vært ulike diskusjoner om det. Vi får snart en evaluering av Libya-innsatsen. Det er også viktig å få en åpen diskusjon om det. Men når vi sender folk ut i internasjonale operasjoner, har vi som folkevalgte et ansvar for å bringe diskusjonen ut i offentligheten. Bevisste misforståelser i det utenrikspolitiske ordskiftet gjør det til en dårligere, ikke bedre diskusjon.
Steinar Ness (Senterpartiet), 2018-03-01:
Debatt om verdiar og verdifellesskap er både interessant, viktig og krevjande. Land har ulike språk, ulik historie og kultur og ulike tradisjonar og religionar, som det er viktig å ha kunnskap om. Men å gå frå det til å definere nokre verdiar som unikt norske, unikt nasjonale eller unikt europeiske, og som noko som står i eit motsetningsforhold til verdiar og verdigrunnlag i andre land eller på andre kontinent, kan ha mange uheldige sider. Utanriksministeren brukte uttrykket «europeisk verdifellesskap» i si orientering. Mine spørsmål er: Kva verdiar meiner utanriksministeren er unikt europeiske? Kor langt tilbake i tid går dette verdifellesskapet? Og er dette verdiar som er utan oppslutning i andre verdsdelar?
Steinar Ness (Senterpartiet), 2018-03-01:
Dette er ein debatt som har pågått lenge i mange europeiske land. Eg reknar med at utanriksministeren er kjend med at det har vore ein diskusjon om nettopp klokskapen i desse verdiane, for dei vert lett brukte og framstilte som at det skal finnast ein type unikt europeisk fellesskap som nettopp står i eit motsetningsforhold til andre. Når eg seier at debatten er krevjande og interessant, er det fordi desse omgrepa kan brukast, tolkast og vektleggjast i veldig ulik retning. Det kjem veldig tydeleg fram i debatten når ein brukar uttrykk som «norske verdiar» og «europeiske verdiar», at dette ikkje er noko som er unikt, men at dette er breie, allmenne verdiar som har oppslutning i mange land og på mange kontinent, for ikkje å byggje opp eit inntrykk av at vi snakkar om nokon som er innanfor, og nokon som er utanfor – «vi» og «dei andre». Så eg vil berre ønskje utanriksminsteren lykke til med å følgje opp og vere veldig tydeleg og klar på dette punktet, og eg håpar at alle regjeringspartia står bak det.
Steinar Ness (Senterpartiet), 2018-03-01:
Noreg har eit av dei strengaste regelverka nasjonalt for eksport av våpen. Noreg tillèt ikkje sal av våpen og ammunisjon til område der det er krig eller krig truar, eller til land der det er borgarkrig. Dette er eit resultat av viktige politiske val. Vi har eit politisk og moralsk ansvar for aktivt å arbeide mot at våpen kjem i feil hender og i verste konsekvens vert retta mot eigne eller allierte styrkar. Eit strengt regelverk med open og brei debatt gjennom årlege stortingsmeldingar gjev både folk og folkevalde innsyn, og det sikrar legitimiteten til forsvarsindustrien i Noreg. Noreg har ein viktig tradisjon i å medverke til det internasjonale arbeidet med kontroll og nedrusting. Eit døme på det er mellom anna då Noreg la ned eit stort arbeid for å få vedteke eit internasjonalt forbod mot landminer og klasevåpen. Den mest effektive måten vi kan sikre forsvarleg handel med forsvarsmateriell på, er å medverke til felles internasjonale reglar om sal av våpen og anna forsvarsmateriell. Det er difor viktig at regjeringa arbeider vidare i relevante internasjonale forum for å oppnå ei felles norm for sluttbrukardokumentasjon og òg arbeider for at dette vert ei norm i NATO. Ei grunnleggjande oppgåve for oss som folkevalde er å sikre tryggleiken til innbyggjarane i landet. Då treng me både eit nasjonalt forsvar og ein nasjonal forsvarsindustri. Det er viktig, som det er sagt, at forsvarsindustrien har tydelege og langsiktige rammevilkår, men òg eit tydeleg regelverk som sikrar ein forsvarleg eksport. På same vis som Noreg må importere våpen, må òg vår eigen forsvarsindustri kunne eksportere sine produkt. Det er brei politisk semje om dette, og det må liggje til grunn i debatten om eksport av norsk forsvarsmateriell. Utanriksdepartementet må ta ansvar for at regelverket vi har, og som er strengt, vert følgt. Eg er såleis glad for at representanten Tetzschner hadde ei meir reflektert tilnærming til dei dilemmaa som ligg her, enn talspersonen Tybring-Gjedde frå eit av dei andre regjeringspartia. Eg reknar med at utanriksministeren er oppteken av å fylgje opp på ein klok måte dei avvegingane som nødvendigvis må liggje her. Det er viktig for legitimiteten til norsk forsvarsindustri over tid at Utanriksdepartementet ikkje trår feil i dei viktige vala som skal takast her. Senterpartiet går ikkje inn på mange av dei detaljerte forslaga som SV fremjar, men vi er i innstillinga med på representantforslaget om å be regjeringa kome tilbake til Stortinget med ei sak som gjennomgår den norske eksporten til landa i koalisjonen sidan intervensjonen i Jemen starta, og at ein òg gjer greie for korleis Noreg har sikra at norsk forsvarsmateriell ikkje har bidratt til brot på folkeretten. Det er eit godt grunnlag for å be om det. Vi er òg medforslagsstillar til eit forslag der vi ber regjeringa greie ut om det er mogleg å utvikle kontrollmekanismar som gjer handheving av ei slik sluttbrukarerklæring mogleg. Eg skulle ynskje at fleire parti i denne sal kunne støtte ei slik utgreiing.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-01:
Hvis jeg var utenriksministeren, ville jeg vært litt mer forsiktig med det litt forslitte talepunktet om konsensusen i norsk utenrikspolitisk debatt, for denne debatten viser jo at det i hvert fall er tre partier, Senterpartiet, SV og Rødt, som samlet sett representerer et betydelig antall velgere som står for en annen kurs enn regjeringens. Et aktuelt spørsmål er i så måte spørsmålet om norsk militær deltakelse i Niger og Sahel-regionen. I et skriftlig svar til meg skriver forsvarsministeren at det ikke er aktuelt å bruke norske soldater for å bekjempe migrasjon, men hun bekrefter samtidig at det kan være aktuelt å sende norske soldater til Niger. Mitt spørsmål er da: Hvor aktuelt er det, og hva skal disse soldatene i så fall gjøre?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-01:
Først skal jeg gjøre noe jeg ikke pleier å gjøre, og det er å ta representanten Tybring-Gjedde i forsvar. En del har vært opptatt av at han har snakket om Fremskrittspartiets politikk og ikke regjeringens politikk i debatten i dag. Jeg synes faktisk det er en fordel å få vite hva de ulike partiene mener. Vårt parti møtte den samme kritikken hver gang vi ikke snakket om ferdigtygde talepunkter de årene vi satt i regjering – også fra dem som utgjør dagens flertall. Jeg tenker at kompromiss er en naturlig og nødvendig del av politikken, og at ærlighet om hva som er kompromiss og ikke, faktisk er en fordel for en åpen debatt. Jeg er ofte uenig i det representanten Tybring-Gjedde sier, men jeg vil gjerne vite hva han mener. Uenighetene tror jeg vi skal komme raskt tilbake til – allerede i neste sak. Jeg tegnet meg for en liten stemmeforklaring knyttet til forslaget fra Arbeiderpartiet om FNs fredsbevarende operasjoner. SV har et grunnleggende positivt syn på deltakelse i fredsbevarende operasjoner. Vi har ønsket at en større andel av Norges engasjement utenlands skal foregå med blå hjelm, og at vi skal være positiv til økt vestlig og økt norsk deltakelse i FN-operasjoner. Sånn sett deler vi intensjonen i Arbeiderpartiets forslag. Jeg er likevel opptatt av at vi behandler hvert enkelt oppdrag for seg selv. Det er et stort alvor i å sende norske soldater på operasjoner i utlandet, og selv om vi er grunnleggende positive til FN-operasjoner, må vi også i de tilfellene vurdere den enkelte operasjon for seg selv. For SV er dessuten det totale omfanget av soldater som sendes ut av landet, viktig, og det hadde vært lettere for oss å stemme for et forslag som sa noe om det – balansen mellom FN-oppdrag og andre oppdrag. Derfor kommer SV ikke til å stemme for Arbeiderpartiets forslag, men jeg vil understreke veldig tydelig at det ikke innebærer et nei til å delta i FN-operasjoner. Hvis regjeringen kommer med forslag om det, er det sannsynlig at SV vil støtte det. Det er sånn jeg også oppfatter regjeringens posisjon.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-01:
Det er for så vidt befriende å høre Fremskrittspartiet si at noe er komplisert. Det hadde vært bra også i andre debatter. Men fakta er på bordet. Nå får representanten Tybring-Gjedde det til å høres ut som om det ikke foregår noen eksport av norsk krigsutstyr til landene i koalisjonen, men i meldingen går det veldig tydelig fram at den eksporten er mer enn firedoblet siden 2014. Det mest omtalte eksemplet er eksporten som har foregått, med Fremskrittspartiet i regjering, til De forente arabiske emirater. Det som både representanten Eide og flere andre har boret i, er hva den eksporten sier om vårt regelverk. I en situasjon hvor det er så mange rapporter om brudd på humanitærretten fra landene i koalisjonen, hva gjør man da? Jo, da har norsk politikk svingt fram og tilbake – først forbud, så ikke forbud, så forbud igjen. Hva sier det om vårt regelverk? Hva sier det om oppfølgingen av de prinsippene som ligger til grunn, og hva sier det om hvordan dette føre var-prinsippet foregår? Jeg skjønner at saken er ubehagelig for Tybring-Gjedde, for det ødelegger mye av den retorikken man bruker her hjemme knyttet til radikal islamisme osv., men den diskusjonen får vi heller ta. Jeg kan love at vi ikke kommer til å legge den bort. Utenriksministeren var inne på at representanten Petter Eide og jeg ikke kan ta æren for regjeringens politikk når det gjelder eksportstans, og det er jeg enig i. Jeg er fullstendig klar over at det er begrenset hvor mye regjeringen hører på meg. Likevel har debatten rundt dette – tror jeg – hatt noe å si, også for bevisstheten rundt denne saken. Men min mening var egentlig å gi en honnør til de mange i sivilsamfunnet som har vært opptatt av dette, f.eks. organisasjoner som Redd Barna og Changemaker.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2018-03-01:
Eg seier meg einig med utanriksministeren i at norsk utanrikspolitikk har vore prega av konsensus, og at me har stått saman. Ikkje minst gjeld det når me skal ha internasjonale verv. Thorbjørn Jagland i Europarådet skrytte av den innsatsen Solberg-regjeringa gjorde for å få han til å bli generalsekretær der. Det me no kan oppleve, er at når me ønskjer å få ein plass i FNs tryggingsråd, så kan andre land, som òg ønskjer seg det, med rette seie at det nest største regjeringspartiet i Noreg står på talarstolen i vår nasjonalforsamling og seier at den plassen ønskjer ikkje Noreg å ha. Derfor er spørsmålet mitt til utanriksministeren: Hadde ho ønskt seg full støtte for at Noreg skal få ein plass i FNs tryggingsråd? Da tenkjer eg spesielt på dei partia som er med i hennar eiga regjering.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-03-01:
Rødt mener at det er uansvarlig å bringe konflikten mellom USA og Russland til norsk territorium, slik regjeringens brudd med basepolitikken innebærer. Vi ønsker klarhet i hvordan USAs myndigheter i månedsvis har kunnet planlegge, utrede og budsjettere for amerikansk base på Rygge, uten at det norske folk har fått vite noe som helst om dette. Regjeringen sa at de ikke visste noe om Trump-regjeringens planer for Rygge før det ble annonsert i det amerikanske nasjonalbudsjettet. Den uvitenheten omkring eget ansvarsområde høres så utrolig ut at den minner om det vi har vært vitne til fra statsrådens partifelle i forbindelse med byggeskandalen her på Stortinget. Jeg vil spørre statsråden om det virkelig er slik at USAs myndigheter kan ha utredet, planlagt og budsjettert for en amerikansk militær flybase i Norge, uten at noen i den norske regjeringen har visst noe om disse planene.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-03-01:
Den 8. desember forsikret utenriksministeren Stortinget om at det ikke var grunn til å bekymre seg for Norges våpeneksport til Emiratene. Elleve dager senere vedtar regjeringen å stanse denne eksporten. I 2016 stanset UD våpeneksporten til Emiratene. Begrunnelsen var frykt for brudd på humanitærretten i Jemen. Så åpnet regjeringen på ny for våpeneksport, selv om krigen ble verre i 2017. Vi har sett jevnlig bombing av skoler, sykehus og nabolag, og at Emiratene trener og bevæpner militsgrupper og regulære hærstyrker sør i Jemen. Hva skal vi så si om utenriksministerens redegjørelse den 8. desember 2017? Vel, enten var det villedning av Stortinget eller en oppsiktsvekkende mangel på kunnskap om Emiratenes rolle i krigen i Jemen. Hva som er verst, vet ikke jeg.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-03-01:
Spørsmålet og det saken dreier seg om, er ikke bare om norske våpen har blitt brukt direkte, men også om vi eksporterer våpen til land som bryter humanitærretten. Det var dette representanten Eide var inne på – i tre runder, tror jeg det var – rett før jeg gikk på talerstolen, uten å få, etter hva jeg kunne vurdere i hvert fall, et særlig tilfredsstillende eller presist svar på dette spørsmålet. Det var dette Stortinget også lurte på i hele fjor, om eksporten av våpen til Emiratene også var eksport til et land som bryter humanitærretten. Det er en vurdering som kan gjøres også om man ikke har konkrete bevis for at våpenet har blitt brukt direkte i krigføring. Dette var også en del av spørsmålsstillingen knyttet til om det var grunn til bekymring for eksport av våpen til Emiratene.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Som representanten sikkert husker, er våre bilaterale relasjoner med Kina nå normalisert. Vi hadde det første møtet i den politiske konsultasjonsmekanismen i august i fjor, og menneskerettighetene er en del av temaene vi tar opp. Vi tar også opp menneskerettighetene med de to andre landene representanten nevnte, Saudi-Arabia og Russland. Jeg vil understreke at i mange sammenhenger er arbeidet for å styrke menneskerettighetene i andre land avhengig av at man bruker kløkt og fornuft for å få sine synspunkter igjennom. Mange steder i verden er menneskerettighetsforsvarere og minoriteter så utsatt at de ikke ønsker at man skal snakke høyt og åpent om det, fordi forfølgelsen da øker. Andre ganger er det fornuftig å snakke høyt og åpent om det. Vi må velge virkemidler ut fra situasjonen og hva som gir best resultater for menneskerettighetene. Jeg er uenig i premisset om at norsk næringsliv har gått foran menneskerettigheter. Jeg har heller ikke registrert at det fra Arbeiderpartiets side har vært ytret noe ønske om en annen politikk enn den som har vært ført.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Jeg har ikke på noen måte snakket om unikt europeiske eller unikt norske verdier – snarere tvert imot. Men jeg har snakket om at vi lever i kompaniskap med land som vi deler et verdifellesskap med. Det handler om respekten for menneskerettighetene, ytringsfriheten, rettsstaten, demokratiet og en liberal verdensorden. Men det betyr ikke at disse verdiene ikke finnes andre steder – og det er det heller ingen andre som har påstått. Vi ser nå – som også representanten Knut Arild Hareide var inne på – en veldig positiv utvikling når det gjelder fredelige maktovertakelser og demokratiske løsninger i Afrika, som man også skal ta med seg. Det er veldig positivt. Men bare fordi vi snakker om et verdifellesskap som også består av demokratier i Europa, betyr ikke det at det ikke skjer andre steder. Så jeg er litt undrende til premisset for spørsmålet.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Akkurat nå er det vel ikke så veldig mange andre enn representanten Steinar Ness som skaper usikkerhet med tanke på om det skal være bare norske eller bare europeiske verdier. Det er ikke uttrykk som jeg har brukt, verken i redegjørelsen eller i andre sammenhenger. Jeg mener at det er et viktig poeng hele veien å understreke at det for vår del er viktig at de grunnleggende verdiene vi har felles med andre land, er verdier vi jobber for å fremme, uansett om det skulle være i Europa, i Afrika, i Asia eller andre steder. Det er viktig å være oppmerksom på at mange av de verdiene og rettighetene er under et betydelig press. Det er også en av årsakene til at vi ønsker å finne gode måter for Norge å jobbe multilateralt på, nettopp for å understreke at de verdiene er universelle. Det er også en av årsakene til at vi forsøker å jobbe tverregionalt i FN – nettopp for å understreke at dette er verdifellesskap som finnes flere steder. Men det ekskluderer ikke at vi har et tett og nært verdifellesskap i Europa, som vi bygger veldig mye av vår utenrikspolitikk på.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Dette er et spørsmål som først og fremst må rettes til forsvarsministeren, men som representanten Lysbakken helt sikkert husker, orienterte jeg i min tid som forsvarsminister den utvidete utenriks- og forsvarskomiteen flere ganger om ulike kapasitetsbyggings- og øvingsscenarioer som kunne være aktuelle for norske soldater å delta i i kortere perioder. Jeg har understreket veldig tydelig – det har også forsvarsministeren gjort i sitt svar – at dersom det skulle bli aktuelt, krever det selvfølgelig en politisk behandling. Så det får man i så fall komme tilbake til. Når det er sagt, mener jeg også at det er viktig at Norge, slik jeg signaliserte på et møte om Sahel i Brussel for halvannen uke siden, bidrar til å støtte sivile komponenter i Sahels egen oppbygging av sine sikkerhetsstyrker. Det vi konkret gjør, er at vi ønsker å bruke 15 mill. kr til å bidra til opplæring i internasjonal humanitærrett og menneskerettigheter og til tiltak som kan bidra til tillitsbygging mellom Sahels egen styrke, som består av soldater fra landene i Sahel, og lokalbefolkningen i områdene som de skal operere i. Dette er et initiativ som også er ønsket veldig velkommen av FN.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Dette er et spørsmål den sittende regjeringa har tatt stilling til opptil flere ganger, og noe som vi har ønsket. Vi gir nå jevnlig framdriftsrapporter om hvordan arbeidet går. Vi går inn i en ny fase fra sommeren av, som blir viktig. Vi har – som jeg var inne på i min innledning – sterke og gode konkurrenter i Canada og Irland. Men vi mener samtidig at Norge har en god sjanse til igjen, 20 år etter forrige gang, å kunne ta plass i FNs sikkerhetsråd. Det gjør vi med full støtte i regjeringa. Det er et viktig poeng. Jeg vil benytte anledningen til å vise til det jeg sa om involvering av Stortinget: For regjeringa er det viktig at også Stortinget er en del av denne kampanjen. Det kommer til å bli viktig i den stortingsmeldinga om multilaterale spørsmål som legges fram våren 2019, men det kommer også til å være viktig for regjeringa å involvere Stortinget på andre måter i tida som kommer, for det vil kunne bidra positivt i kampanjen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Det er viktig at det er et bredt flertall bak den politikken regjeringa fører knyttet til deltakelse i den store, globale kampen mot ISIL. Jeg er også veldig opptatt av at vi for framtida skal ha de gode diskusjonene vi har hatt – både i DUUFK, når det er nødvendig, og i åpen sal, når det er nødvendig. Det er selvsagt slik at regjeringa vil bidra til åpne diskusjoner om det, hvis Stortinget ønsker det. Jeg er uenig i at oppdraget er endret. Det har aldri vært uttalt at dette kun er et spørsmål om en territoriell bekjempelse av ISIL. Tvert imot har regjeringa hele veien vært veldig tydelig på at vi må sette inn et bredt sett av virkemidler – både militære, økonomiske og politiske – for å kunne håndtere den trusselen ISIL representerer. Akkurat nå er vi i en fase hvor mye av territoriet er tatt tilbake. Da er det ekstremt viktig å fortsette en stabiliseringsinnsats, både humanitært, langsiktig og med militære virkemidler, for å hindre at ISIL kommer tilbake.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Her er det så mye feil at jeg ikke rekker å få tatt det på 1 minutt, men jeg råder vel kanskje representanten Moxnes til å trekke pusten ørlite grann. Det er selvsagt ikke slik at USA skal bygge en amerikansk base på Rygge. Det er fortsatt ikke politisk tatt stilling til hvordan Norge skal stille seg til ønskene fra USA om å kunne ha mulighet til å lande fly i en spesiell situasjon. Jeg tror nok også det er grunn for representanten til å trekke pusten når det gjelder basepolitikken. Det er altså bred enighet i Stortinget om basepolitikken og regjeringas tolkning av basepolitikken, slik det har vært opp gjennom årene, da ulike regjeringer har tolket basepolitikken. At USA, i likhet med NATO, ser på mulighetene for å gjøre sikkerhetsgarantier troverdige ved å øve og trene og ved å ha aktivitet i allierte land, er ikke noe nytt. Slik har vi hatt det helt siden vi ble med i NATO, og slik kommer vi til å fortsette å ha det.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Jeg vil nå, helt på tampen av debatten, takke for debatten, men også kommentere noen spørsmål og innlegg som har kommet. Til påpekningen fra Jette F. Christensen om det å synliggjøre hva norsk holdning er til amerikanernes beslutning om å flytte ambassaden til Jerusalem, vil jeg si at det har vært veldig tydelig kommunisert fra norsk side at vi er uenig i beslutningen, fordi vi mener det er en del av de helt essensielle sluttstatusspørsmålene som det må forhandles om. Vi var også blant de 129 landene som stemte sammen med andre allierte og nærstående land i resolusjonen i generalforsamlingen, og det er verdt å merke seg at det kun var ni land som stemte imot. Det var 33 land som avholdt seg fra å stemme. For øvrig stemte altså 129 for. Når det så gjelder spørsmålet fra Petter Eide, er det viktig også å være klar over at dette er en problemstilling som nå har topp prioritet også for Europarådet, men det er en problemstilling vi også jobber mye med. Jeg hadde et møte med Thorbjørn Jagland for litt siden, bl.a. om denne problemstillingen og om en del andre problemstillinger som nå er utfordrende for Europarådet. Vi hadde også en god diskusjon med delegasjonen fra Stortinget til Europarådet i forkant av den forrige sesjonen. Det er selvsagt helt opp til Stortinget og parlamentarikerne å beslutte hvordan man skal stemme og bestemme seg i Europarådet, men det jeg påpekte fra vår side, som jeg ser som bekymringsfullt, er særlig det poenget som Petter Eide trekker fram, nemlig at det vil gjøre at russiske borgere kan risikere å miste tilgangen til Menneskerettighetsdomstolen. Det ville være et stort tilbakeskritt, og det har vi også gitt tydelig uttrykk for. Helt til slutt: Jeg støtter den stemmeforklaringen – hadde jeg nær sagt – som representanten Lysbakken ga. Fra norsk side er vi veldig opptatt av å kunne bidra i FN-operasjoner der det er relevant, og der det er bidrag vi kan gi. Derfor har vi gått i front for å utvikle nisjebidrag, enten det gjelder denne rotasjonsordningen, som jeg snakket om i innlegget mitt, som er veldig viktig, og som blir svært godt mottatt i FN, der vi skal ha ny rotasjon i 2019, eller det gjelder innovative politibidrag eller etterretningskapasiteter. Det er bidrag som er veldig etterspurt i FN, og som det er viktig å kunne bidra med. Men det er samtidig viktig å være klar over – og dette har vi jo diskutert i andre fora i Stortinget tidligere – at risikoprofilen på oppdrag er noe vi må vurdere fra gang til gang. Det betyr at vi, selv om vi søker etter muligheter til å kunne delta i flere FN-operasjoner, må ta hensyn til sikkerheten til soldatene, og den er dessverre i mange sammenhenger dårlig i FN-operasjoner, og det er noe vi alltid må ta med i vurderingen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Her er det viktig å holde ting fra hverandre. Som jeg var inne på i mitt innlegg, er det ikke åpnet for A-lisenser, dvs. våpen og ammunisjon, til Saudi-Arabia. Det er åpnet for våpen og ammunisjon til Kuwait, men det er ikke noen foreliggende indikasjoner på at våpen som Kuwait har anskaffet gjennom disse lisensene, brukes i Jemen. Det er heller ikke åpnet for våpeneksport til Jemen. Nå har vi også suspendert de gyldige A-lisensene til De forente arabiske emirater. Det er viktig at vi sørger for ryddighet når vi diskuterer eksportkontrollen. Vi er dypt bekymret for situasjonen i Jemen. Det er en grunn til at vi bruker flere hundre millioner kroner på humanitære tiltak i Jemen, og det er en grunn til at vi følger de reglene vi har i et strengt og omfattende eksportkontrollregelverk – som jeg redegjorde for i brevet, og som også er tydelig redegjort for i meldingen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Norske myndigheter kan bare svare for eksportkontrollen når vi innvilger lisens til norske bedrifter som søker om å få eksportere til andre land. Der er vi veldig klare, og regelverket er veldig klart: Dersom vi f.eks. ser en risiko for at norsk materiell kan bli brukt i en situasjon der den internasjonale humanitærretten brytes, gis det ikke eksportlisens. Det er også en av årsakene til at vi nå har gjort denne føre-var-vurderingen nok en gang når det gjelder Emiratene – ikke fordi vi har indikasjoner på at norsk materiell skal være brukt i Jemen, der situasjonen er, men fordi vi ikke ønsker å ta en uakseptabel risiko for at det kan skje. Det er vurderinger som vi fra Utenriksdepartementets side gjør med jevne mellomrom, og det er nettopp fordi situasjonene kan forandre seg. Det er altså ingen motstrid mellom det som står i brevet, og det som er vår linje, og som er det regelverket vi følger. Som jeg var inne på, har det sitt utspring både i Stortingets 1959-vedtak og i presiseringen av 1997.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Nå må jeg ærlig innrømme at jeg ikke helt forstår hvor representanten Eide vil. Først skulle norsk våpeneksport tas ut av ligningen, og så er spørsmålet hva vi venter på for å stoppe norsk våpeneksport. Poenget er: Utenriksdepartementet og den norske regjeringa kan bare forholde seg til norske bedrifter som søker om lisens for eksport av materiell til ulike land. Vi gjør vurderinger av hvordan det landet er, hvilke situasjoner som er i det landet, og om det er en fare for avledet bruk i andre land. Det er nettopp hele poenget med regelverket: Vi kan ikke gå inn og vurdere om det er generelle situasjoner i et land som andre eksporterer til, som er brudd på humanitærretten. Vi må håndtere det norske regelverket, basert på hvilken lisens den norske forsvarsindustrien søker. Det er det vi gjør, og det er der vi tar føre-var-vurderingen vår også.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Igjen er det veldig mye rart her. Den 8. desember var det en debatt i Stortinget hvor jeg ikke på noen måte ga uttrykk for at det ikke var grunn til bekymring. Hvis man går tilbake i referatene, vil man ikke se de ordene brukt. Jeg sa tvert imot at det var stor grunn til bekymring for situasjonen. Jeg sa også at vi selvfølgelig ville undersøke – selv om vi per nå ikke har indikasjoner om bruk av norsk materiell i Jemen – om dette stemmer. Hittil har det ikke latt seg verifisere, som jeg var inne på i mitt innlegg. Det som endret seg, var at tidligere president Saleh ble drept den 4. desember. Det førte til en eskalering av situasjonen, noe som også gjorde risikobildet annerledes. Det har vi lagt til grunn i vår vurdering. Nok en gang må jeg få presisere at det norske myndigheter kan ta stilling til, er risikoen for at våpen som det er søkt om norsk eksportlisens for, blir brukt eller avledet brukt i konfliktsituasjoner. Det er vurderingstema for oss, og vi vurderer selvfølgelig da hvordan den generelle situasjonen er i et område.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Som jeg har redegjort for opptil flere ganger, gjør Utenriksdepartementet sine løpende vurderinger av hvordan situasjoner er. Det førte til at vi suspenderte gyldige A-lisenser til Emiratene den 19. desember i fjor – på grunn av den eskalerende situasjonen i Jemen, men også på grunn av at vi anså at risikoen for at materiell som var solgt til De forente arabiske emirater, kunne avledes og brukes i konflikten, og at det var en uakseptabel risiko for det. Saudi-Arabia selger vi ikke våpen og ammunisjon til. Igjen tror jeg det er viktig å understreke at det norske eksportkontrollregelverket, slik det framkommer i stortingsmeldingen, der det er flere vedlegg som ramser opp både loven, retningslinjene og forskriftene, er strengt og har alle disse vurderingene inne i seg.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-03-01:
Helt på tampen av debatten vil jeg gjøre noen presiseringer som jeg tror kan være viktige. Representanten Eide sier at seks av ti i den undersøkelsen som Changemaker har fått gjennomført, er mot salg av våpen til Jemen. Da er det jo bra at vi ikke selger våpen til Jemen. Det er altså ikke åpnet for salg av våpen til Jemen. Men det understreker på mange måter litt av det som er utfordringen når man skal gjengi den typen undersøkelser, for det betyr at seks av ti nordmenn er imot noe som ikke skjer – det er for så vidt bra – men som de da tror at pågår for fullt. Jeg vil også understreke at når vi ikke selger A-materiell og åpne lisenser for A-materiell til Saudi-Arabia, når det suspenderes A-lisenser til De forente arabiske emirater, mener jeg at det veldig tydelig er uttrykk for det motsatte av ikke å ha motforestillinger. Det er fordi det er motforestillinger, og det er derfor regelverket fungerer som det gjør. Vi har et regelverk som forholder seg til situasjonen i de enkelte land, enkelte konfliktområder, og som er fleksibelt nok til å kunne håndtere det som skjer, dersom en situasjon f.eks. endrer seg fra en lisens blir gitt, til en eksport skal skje. Det er også viktig å være klar over at gjengivelsene av undersøkelsen som har vært, heller ikke er helt presise. Det sies i undersøkelsen at eksport av krigsmateriell er femdoblet siden 2014. Det som også er inkludert i denne oversikten, er nettopp sivilt utstyr solgt til militære kunder der det er lisensplikt. Det er bl.a. i form av datanettverksutstyr, kommunikasjonsutstyr osv., altså ikke våpen og ammunisjon. I 2016 ble det solgt A-materiell og B-materiell for til sammen ca. 110 mill. kr – ikke 319 mill. kr, som da ville vært en femdobling. Det er altså inkludert annet utstyr som ikke er A-materiell, ikke er våpen og ammunisjon. Jeg mener det er viktig at vi har denne typen debatter. Det er nettopp derfor vi praktiserer den kanskje mest åpne debattformen som noe land har, i hvert fall én av de mest åpne, ved at vi har årlige diskusjoner om eksportkontrollen. Jeg mener det er en styrke og en verdi. Vi er alle opptatt av at vi skal ha en konkurransedyktig norsk forsvarsindustri. Den må også ha vilkår å jobbe etter som er basert på både forutsigbarhet og ryddighet, og samtidig skal vi fortsette å ha og praktisere et strengt og omfattende eksportkontrollregelverk. Det har jeg ikke opplevd at noen er uenig i, og jeg syns det også må ligge til grunn for den videre debatten.
Zaineb Al-Samarai (Arbeiderpartiet), 2018-03-01:
I sin redegjørelse var utenriksministeren opptatt av hvor viktig utenrikspolitikk er for ivaretakelsen av norske interesser. Det ble også nå igjen omtalt som et av de viktigste områdene. De siste fire årene har norske næringsinteresser gått foran menneskerettighetene. Det har vi sett når det kommer til regjeringens samtaler med Israel, Kina, Saudi-Arabia, Russland og senest USA. Jeg har full forståelse for at norske interesser er viktige i samtaler med disse landene, men de kan ikke trumfe viktigheten av at vi må se til at menneskerettighetene blir fulgt. I kompliserte situasjoner kan ikke regjeringen fortsette å snakke om menneskerettigheter på kammerset – det må fram i lyset. Mitt spørsmål til utenriksministeren er: Hvordan har regjeringen tatt opp menneskerettighetene med Kina, Saudi-Arabia og Russland?
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2018-03-01:
Jeg tok ordet fordi representanten Eidsheim inntok denne lekegrinden av en debattarena, som Hårek Elvenes omtalte det som tidligere. Men jeg vil benytte anledningen mens jeg står her til å takke for en god redegjørelse, og ikke minst en veldig god oppsummering fra utenriksministeren som viser noe av adelsmerket på måten vi diskuterer utenrikspolitikk på i Norge: Vi er enige om de store linjene, og så bruker vi disse debattene til å minne hverandre på hva som er viktig, til å presse hverandre til å flytte norsk utenrikspolitikk til et bedre sted. Det klarer vi fint sammen, og derfor reagerer jeg på representanten Eidsheims innlegg – jeg ser hun har forlatt salen. Det er ikke slik den utenrikspolitiske debatten fungerer. Hun gikk opp her og problematiserte at Arbeiderpartiet driver med polemikk i utenrikspolitikken. Det er jo det som er bra, at vi diskuterer, at vi løfter disse spørsmålene, at vi bryner oss på hverandre, at vi utfordrer hverandre. Slik finner vi ut hvordan Norges utenrikspolitikk er. Ja, vi kan være uenige om enkeltstandpunkt – det er også bra – men jeg synes det er bekymringsfullt at en representant fra regjeringspartiet Høyre, det samme partiet som utenriksministeren tilhører, er oppe og advarer mot debatt. Det er direkte ødeleggende for måten vi opererer på i denne komiteen og for måten vi skaper den gode utenrikspolitikken til Norge på. Jeg sa i mitt innlegg – og minner utenriksministeren på – at det er riktig at det finnes to sider av en sak. Men det finnes ikke to sider av internasjonal lov, det er ikke to sider av menneskerettigheter, det er ikke to sider av rett og galt. Jeg mener det å skape diskusjon er viktig. Vi er enige om målet. Det jeg tok opp i mitt innlegg, var f.eks. en problematisering av at Israel setter palestinske barn i fengsel, og det vet jeg utenriksministeren er enig med meg i. Jeg vet at utenriksministeren ikke er enig i at det er bra å sette barn i fengsel. Akkurat disse arenaene, der vi kan utfordre hverandre og minne hverandre på hva som er viktig å diskutere og viktig å kjempe for, er viktige. Derfor benytter jeg anledningen til å reagere når representanten Eidsheim er oppe og sier at debatt ikke skal finne sted i utenrikspolitikken. Det er jeg helt uenig i.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2018-03-01:
Jeg ble utfordret av Miljøpartiet De Grønne, og da skal jeg svare på den utfordringen. Jeg vil også benytte anledningen, når jeg først står her på talerstolen ved slutten av debatten, til å minne om at Stortingets debatter ikke skal være en stall der man grer sine radikale kjepphester uten å undersøke om de har noen sannhetsgehalt. Det jeg ble utfordret på, var hvorfor Arbeiderpartiet ikke går inn på det løse forslaget fra Miljøpartiet De Grønne. Representanten fra Miljøpartiet De Grønne sa vi hadde fått tilbud om å justere innholdet, men ikke grepet den. Det stemmer heller ikke. Den 18. februar påpekte vi at den formuleringen som står i det løse forslaget, er svakere enn den som har stått siden 1959. Det er ikke vingling. Det dreier seg om å stå fast ved det standpunktet som Stortinget har hatt siden 1959, som dreier seg om at vi ikke skal eksportere eller selge til land der det er krig eller borgerkrig. Det er strengere enn det som står i det forslaget som Miljøpartiet De Grønne leverer inn, der det kun står ett av dem. En av grunnene til at vi ikke er med på dette forslaget, er at det rett og slett er svakere enn det som står tidligere. Det har vi informert Miljøpartiet De Grønne om. Det har de ikke tatt til etterretning, og ikke endret forslaget. Det betyr at vi heller vil stå på den linjen som er strengere, som det har vært enighet om siden 1959, som er et regelverk som hvis det hadde blitt fulgt, hadde sørget for at det ikke hadde vært våpeneksport i så stor grad, slik vi ønsker. Vi deler det felles målet, men vi ønsker å bruke sterkere lut, og derfor synes vi det er bedre å stå ved det som har vært siden 1959, nemlig at vi ikke skal sende til land der det er krig eller borgerkrig, eller der dette truer.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-03-01:
Det jeg oppfatter som den røde tråden i det man er enig om her, er legitimiteten til ordningene. Dette er en problemstilling som «vår» Anniken – i samme departement som statsråden – begynte å arbeide med under den rød-grønne regjeringen, Anniken Huitfeldt, så dette har vært et tema lenge. Jeg synes noe av det nyttigste ved den meldingen som regjeringen la fram, var å realitetsorientere oss når det gjelder omfanget av hva vi snakker om. Det svevde rundt en forestilling om at det var massevis av penger som ble sendt ut av landet unødvendig, og som truet velferdsstatens bærekraft. Særlig Fremskrittspartiet yndet å synge den melodien. Men hva er det vi ser? Jo, den store delen handler om pensjon og uføretrygd, som alle er enige om at vi ikke skal gjøre noe med. Det skulle bare mangle at norske pensjonister ikke skulle kunne reise til det Fremskrittspartiet pleide å betegne som «sydligere» land, slippe unna kulda og frosten i Norge. Så det er vi enige om, det gjør vi ingenting med. Så har vi utdanningsstøtte, hvor konklusjonen er at det er en fordel, det virker etter hensikten. De aller, aller fleste kommer tilbake med gode erfaringer, selv om det også omfatter EØS-borgere som bor i Norge og får med seg utdanningsstøtte ut. Ledighetstrygden er et annet eksempel hvor det er utfordringer, som statsråden sa, men hvor regjeringen konkluderer med at vi har andre virkemidler til å håndtere det. Det er jo også slik i EØS-avtalen at hvis man velger å vende hjem og har opparbeidet ledighetstrygd i Norge, så skal hjemlandet betale ledighetstrygden hvis man velger å dra dit for å søke jobb. Det koker ned til barnetrygd og kontantstøtte, som man nå skal se på om er mulig å kjøpekraftjustere. Det er ikke store beløp, og det er en ordning vi har hatt i Norden siden 1950-tallet, uten at noen har løftet et øyelokk. Det er også en annen side ved dette som vi skal ha i bakhodet, og det er: Hva hvis den polske snekkeren som har familien hjemme og får barnetrygden sendt til Polen – og får den justert ned – velger å ta barna og mor til Norge? Da er det full barnetrygd pluss barnehageplass og/eller skoleplass. Så det har sine sider. Det er enighet om at vi skal forsøke å gjøre noe med det, men det viktigste er at dette forteller at omfanget er til å leve med, også om det skulle vise seg at vi ikke får gjennomslag for kjøpekraftjustering.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-01:
Tusen takk til utenriksministeren for en god redegjørelse. Jeg er uenig i mye, men jeg vil slå fast at hun har stor oversikt og legger fram utenrikspolitikk med bred kunnskap. Jeg vil ta opp et helt annet forhold, som ikke er blitt tatt opp i utenriksdebatten så langt. Det handler om splittelsen, konflikten, i Europarådet. Det er et forhold som har fått liten oppmerksomhet i norsk offentlighet, men som har stor betydning for den norske rollen i Europa – og for så vidt også for norsk sikkerhet. Utgangspunktet er at etter annekteringen av Krim utstedte EU en rekke sanksjoner mot Russland. Dette ble fulgt opp i Europarådet. Europarådets parlamentarikerforsamling utstedte også sanksjoner mot Russland, bl.a. ved å frata Russland stemmerett i parlamentarikerforsamlingen. Den norske delegasjonen støttet den gang dette, med unntak av SVs representant. Konsekvensen i dag er at Europarådet er splittet, Russland-konflikten gjennomsyrer nesten alle debatter i Europarådet, Russland deltar ikke i parlamentarikerforsamlingen og betaler heller ikke kontingent, og det drives også et aktivt lobbyarbeid fra Ukraina for å presse Russland ut av Europarådet. Dette er en svært alvorlig situasjon fordi det nå er en aktiv frykt for at Russland vil trekke seg helt ut av Europarådet. Det får som konsekvens at de nasjonalistiske krefter i Russland blir styrket. Menneskerettighetssituasjonen blir ytterligere forsterket fordi 140 millioner russere ikke får adgang til Den europeiske menneskerettsdomstolen, hvis Russland trekker seg helt ut. Det får også konsekvenser for Europa, og jeg tar det opp fordi det også får konsekvenser for Norge. Hvis Russland trekker seg ut, eller blir presset ut med ulike mekanismer, vil det muligens føre til at også Aserbajdsjan, Tyrkia og Polen dras med i det samme dragsuget. Med andre ord vil Europarådet krakelere i løpet av denne perioden. Dette vil selvfølgelig svekke det viktigste organet vi i dag har for å holde Europa sammen og for å ha en europeisk domstol, som faktisk er den eneste domstolen vi har i verden av den type overnasjonal karakter. Dette har også sikkerhetspolitiske konsekvenser fordi fiendebildet av Russland i en slik situasjon vil forsterkes ytterligere, og krav om opprustning i Europa vil øke. Så mitt spørsmål til utenriksministeren – om hun kan svare på det i dag eller ved en senere anledning – er hva slags strategi UD har for å bidra til at Europarådet ikke sprekker, og på hvilken måte hun vil gi støtte til Europarådets generalsekretær i hans arbeid for å holde Europarådet samlet.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-01:
I brevet fra utenriksministeren til utenriks- og forsvarskomiteen datert 15. november 2017 skriver utenriksministeren – og det er veldig fint, det hun skriver – at hvis «et lands styrker ikke opptrer i tråd med krigens folkerett, f.eks. gjennom systematiske brudd på humanitærretten, vil salg av våpen og ammunisjon til landet være utelukket». I det samme brevet skriver hun at regjeringen er bekymret for og «ser med stort alvor på rapportene om brudd på den internasjonale humanitærretten og menneskerettigheter fra samtlige parter». Dette gjelder situasjonen i Jemen. Mitt spørsmål er: Regjeringen sier på den ene siden at de vil stoppe våpensalget dersom de får rapporter om dette, samtidig skriver de i det samme brevet at de har fått rapporter om det. Hva venter regjeringen på, og hvorfor har de ikke stoppet våpensalget når de har fått rapporter som viser at det her er brudd på norsk våpenlov?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-01:
I brevet fra utenriksministeren til utenrikskomiteen, hvor man skriver at man vil stoppe våpensalget umiddelbart hvis det kommer dokumentasjon, er det ikke knyttet til norske våpen. Det er knyttet til dokumentasjon av at humanitærretten blir brutt. Det har ingenting å gjøre med om det er norske våpen til stede i disse landene eller ikke. Jeg gjentar mitt spørsmål: Dokumentasjonen av at humanitærretten er brutt i Jemen av koalisjonspartnere som Norge eksporterer til, har vi faktisk fått. Hvilken dokumentasjon er det man venter på for å stoppe salget?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-01:
Utenriksministeren tolker dette brevet noe annerledes enn det jeg gjør. Brevet refererer ikke til kravet om at man skal stanse våpensalget til landene hvis man har dokumentasjon på at humanitærretten er brutt. Det refereres ikke til om det er norske våpen involvert eller ikke. Det refereres til en generell situasjon hvor humanitærretten er brutt i disse landene, uavhengig av om det er norske våpen der eller ikke. Det skriver man i dette brevet at man har observert og sett med bekymring på. Jeg tror vi skal ta hele diskusjonen om hvorvidt det er norske våpen involvert i Jemen, helt vekk. Jeg gjentar spørsmålet mitt: Hva er det regjeringen venter på av dokumentasjon av at humanitærretten er brutt, for at det norske våpensalget skal stoppes?