Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-03:
I den grad jeg kan berolige Bent Høie: Det vedtaket vi gjør i dag, er et prinsipielt vedtak. Mange av de spørsmålene representanten Høie tar opp, vil vi komme tilbake til når vi får forslag til en lov på området, når vi får dette tilbake til Stortinget. Jeg synes ikke det er grunn til bekymring, og mange av de spørsmålene som er uavklart i dette dokumentet, går på driftsansvar og driftsoperatøransvar. Det vil vi drøfte ved senere høve, men det vi gjør et vedtak om, er det som står i punkt I, nemlig at dette skal være eid av det offentlige. Dette er kanskje en litt uvanlig måte å reise en sak på, men selve saken blir ikke mindre interessant og viktig av den grunn, kanskje snarere tvert imot. Saken reiser flere grunnleggende spørsmål. Innstillingen berører to områder: Det er eierskap til infrastrukturen, og dessuten tar vi opp spørsmålet om ett lovverk for vann og avløp. Flertallet ber Regjeringen vurdere på hvilken måte faggruppens utredning og NOU 2006:6 om en egen sektorlov for vann og avløp skal følges opp. Det tredje forhold, som vi ikke berører, og som ligger utenfor dokumentet, men som kanskje er det mest prinsipielle, er hvem som skal ha eierskapet til vann, og hvorledes vann skal forvaltes. Hos oss, med rikelig tilgang til vann, er dette for tiden ikke det mest aktuelle politiske spørsmålet. Men for andre deler av verden, der vann utgjør en knapphet, er eierskapet til vann og vannressurser kanskje den mest høyaktuelle politiske saken. For oss er det eierskap til andre naturressurser som står øverst på den politiske dagsordenen. Selv om tilgangen på vann ikke er vårt problem, føler jeg meg ganske sikker på at dette vil bli en viktig politisk debatt framover. Den er rett og slett nødt til å komme. Tilgangen til vann må ses som helt nødvendig for å opprettholde kritiske samfunnsinstitusjoner, samfunnets grunnleggende behov og befolkningens trygghetsfølelse. Hvis en er enig i et slikt postulat, blir spørsmålet en må ta stilling til, om det offentlige eierskap er en forutsetning for at det offentlige på en tilfredsstillende måte skal ivareta denne funksjonen. Vi i flertallet svarer ja, offentlig eierskap er ikke bare den beste måten å organisere denne infrastrukturen på, den er en forutsetning for at det offentlige på en forsvarlig måte skal kunne sikre befolkningen rent vann. Det er tre grunnleggende forutsetninger for et slikt svar. For det første: For å sikre befolkningen vann er en kritisk avhengig av infrastrukturen. Det finnes ikke andre måter å sikre folk vann på. For det andre: Det finnes ikke alternativer. Denne infrastrukturen er derfor helt nødvendig for å sikre befolkningen dette vannet. Altså: Vi er kritisk avhengig av den, og den er helt nødvendig. Det fører oss over til det tredje punktet, som henger sammen med de to første: Det offentlige vil uansett eierskap ha ansvaret for at befolkningen får vann. Dette ansvaret kan ikke overføres til eventuelle private eiere. Det offentlige må også i krisesituasjoner finne alternativer. Altså er det påkrevd at den som har forsyningsansvaret, også har eierskapet, fordi det i en krisesituasjon må være en tett kobling mellom de aktuelle nødløsningene. Den ubetinget beste måten å etablere nødløsninger på, er å kunne eie infrastrukturen for å se den opp mot aktuelle nødløsninger. Private aktører som ikke har forsyningsansvar, verken kan eller vil være interessert i aktuelle nødløsninger. Dette blir begrunnelsen for hvorfor det er nødvendig og riktig med offentlig eierskap til vann. I dette tilfellet er det sannsynligvis ikke aktuelt å bygge ut dobbel infrastruktur. Uansett blir det monopol, enten offentlig monopol eller privat monopol. Det må vi bare forholde oss til. Det er ikke realistisk å tro at vi kan etablere to sett med infrastruktur. Altså er et offentlig monopol, sett ut fra det ansvar de har, å foretrekke framfor et privat monopol. I forhold til det opprinnelige forslaget har vi moderert det noe, i og med at vi ikke har lagt inn evighetsperspektivet, men har holdt oss til det dennesidige.