Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-04-24:
Den 17. januar i år ble det her i Stortinget inngått et bredt forlik om klimapolitikken. Der var det enighet om at i 2009 skal 5 pst. av biltrafikken gå på biodrivstoff. I dag, tre måneder senere, står vi overfor en truende hungerkatastrofe fordi overgangen til biodrivstoff er en av årsakene til at prisen på mat øker dramatisk. Det er et eksempel på hvordan våre nasjonale politiske ambisjoner i stadig sterkere grad må forholde seg til utviklingstrekk som springer ut av internasjonale forhold. Dette gjelder vår tids store, felles utfordringer som klimaendringer, fattigdomsbekjempelse og terrortrusselen. Men det gjelder også nære forhold som renten på våre boliglån, tryggheten på og for arbeidsplassen eller trygge leketøy for våre barn. Det er snart ikke ett område hvor vi med særlig troverdighet kan hevde at all makt er samlet i denne sal. Felles for stadig flere av våre store utfordringer er at de krever mer samarbeid og et mer forpliktende samarbeid mellom land. Det er her i Europa vi er kommet lengst i et slikt tett og forpliktende samarbeid, med EU som det institusjonelle rammeverket. Siden vi valgte EØS i 1994, har vi koplet oss på hver eneste gang EU-landene har utvidet og utdypet sitt samarbeid på nye områder. Det er, som utenriksministeren understreket i sin redegjørelse, en bredde i vårt samarbeid med EU som sjelden kommer fram. Dette samarbeidet er så omfattende at vi er mer integrert i EU-samarbeidet enn medlemslandet Storbritannia. Når vi har koplet oss på de mange samarbeidsformene og -organene, er det selvsagt fordi vi ser oss tjent med det. Det gir oss tilgang på ressurser og nettverk som setter oss bedre i stand til å oppfylle våre egne politiske ambisjoner på disse områdene. Det er jo derfor vi arbeider så aktivt for å engasjere EU i nordområdene. Skal vi lykkes med en bærekraftig politikk som favner energi, fisk, klima og sikkerhetspolitikk i dette sårbare og følsomme området, blir mulighetene mindre om vi må stå alene. I et slikt perspektiv ville det å bygge ned samarbeidet med EU for å slippe de forpliktelsene det også skaper, svekke mulighetene for å nå Regjeringens ambisjoner på dette området og en lang rekke andre områder. Forpliktende internasjonalt samarbeid, som vi trenger mer av, fordrer at alle land er villige til å oppgi noe av sin selvrådighet. Representanten Brekk mente at en av grunnene til at det var mye motstand mot norsk EU-medlemskap, er at man opplever en del eksempler på at det gjøres bestemmelser i Brussel som begrenser vår handlefrihet. Det er helt riktig. Samtidig var han veldig glad for gjennomslaget for vårt synspunkt i EF-domstolen med hensyn til bromerte flammehemmere. Ja, det kan vi glede oss over, men det gjennomslaget har jo begrenset andre lands selvråderett - og slik er internasjonalt samarbeid. Vi kan ikke delta i europamesterskapet i fotball og kreve at offsideregelen ikke skal gjelde for Norge. Lisboa-traktaten legger grunnlaget for en videre utvidelse og utdyping av samarbeidet mellom EU-landene. Samarbeidet vil ta nye former og trolig favne mer på tvers. Utviklingen av klima- og energipolitikken og en maritim politikk er to slike eksempler. I den felles parlamentarikerkomiteen mellom EFTA og EU har vi drøftet EØS-avtalen i lys av den utviklingen som har skjedd i EU-samarbeidet siden 1994 og de endringer som Lisboa-traktaten legger grunnlaget for. Spesielt utfordrende blir EU-parlamentets større rolle og økte innflytelse, et organ EØS-avtalen ikke gir oss noen formell inngang til. På vårt møte på Island kommende uke vil vi i den felles parlamentarikerkomiteen drøfte dette videre og trolig samle oss om å be regjeringene utarbeide en juridisk og politisk analyse av den innvirkning Lisboa-traktaten kan ha for måten EØS-avtalen fungerer på - altså analysere de endringene som skjer i det terrenget vi skal gå inn i, og som EØS-avtalen skal fungere i. Når det gjelder hvordan en vurdering av EØS-avtalen har fungert, så skjer faktisk det hvert år gjennom de årlige rapportene i EØS-komiteens regi og i den felles parlamentarikerkomiteen mellom EFTA og EU. Vi skal også behandle en slik rapport på vårt møte på Island til uken. Det er ett forhold som er lett å overse i debatten om EØS-avtalen. Når EU-landene utvikler en felles politikk på tvers, kan det bli diskusjon om hva som skal være innenfor EØS-avtalen, og hva som skal være utenfor. Her kan Island, Liechtenstein og Norge ha ulike interesser. Det hadde de når det gjaldt kvotedirektivet, og det tok et år ekstra på grunn av det. Dette kan også bli et problem, som synliggjør at vi ikke bare har gjort oss avhengige av våre 27 naboland i Europa, men også av våre to partnere i EFTA-sammenheng, for å oppnå våre ambisjoner.