Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Ved inngangen til et nytt århundre er en av de aller viktigste utfordringene å vise solidaritet med dem som har det aller dårligst i samfunnet vårt. Det må vi gjøre også i praktisk politikk. Nå er det ikke lenger det store flertallet som er undertrykt og utestengt, slik tilfellet var da mange av våre velferdsordninger ble innført. De aller fleste av oss har det veldig bra, i hvert fall økonomisk sett, men et mindretall faller utenfor. Det er et varsku til oss alle, og Arbeiderpartiet tar dette på alvor. Regjeringa har gitt klare signaler om at den vil redusere forskjellene mellom folk, og Regjeringa har gitt uttrykk for at det får den best til ved å samarbeide med Arbeiderpartiet. Den utfordringa tar vi på alvor. Vi vil samarbeide, men det betinger at våre krav om en mer rettferdig fordeling blir innfridd. For det er nå tvingende nødvendig at de rikeste blant oss bidrar med mer til fellesskapet for at vi skal kunne hjelpe dem som har det aller dårligst. Det kan f.eks. ikke lenger være slik at unge folk på jakt etter sin første bolig er prisgitt rike foreldre eller besteforeldre, for det er det som er situasjonen for mange i våre byer og tettsteder i dag. Mange faller utenfor boligmarkedet når «millionærforeldre» blir et kriterium, og det er ikke en velferdsstat verdig. Hovedårsaken til dette er jo at det bygges for få boliger og da spesielt rimelige og nøkterne boliger, som f.eks. student- og utleieboliger for ungdom. Når leiligheter i Oslo på 30 m2 kan bli solgt for 1 mill. kr, så er det ganske vanvittig. Dette er det vi må gjøre noe med. Det er bra at Regjeringa foreslår å øke Husbankens utlånsrammer med 2 milliarder kr, men dette er ikke målrettet nok overfor dem som trenger det mest. Det må til et boligpolitisk løft utover dette. Vi må gjenreise den sosiale boligbygginga. Her har faktisk Stortinget allerede vedtatt en rekke konkrete forslag som bør følges opp. Derfor stiller Arbeiderpartiet krav om bygging av 1 000 studentboliger og flere utleieboliger neste år. På 1990-tallet er det også blitt flere hjemløse, og økninga har vært størst blant de unge. Dette skjer samtidig som en kan lese i avisene at blant de aller rikeste i Norge kjøpes det ikke boliger under 15 mill. kr. Det er noe veldig galt med fordelingspolitikken når vi ser slike forskjeller også hos oss. Det er nå over 6 000 mennesker i Norge som ikke har noe permanent sted å bo, og i tillegg vet vi at mørketallene her er store. De mest vanskeligstilte på boligmarkedet sliter også ofte med andre og sammensatte problemer. Det er så logisk at hvis en ikke har noe sted å bo, ja, så er det også vanskeligere å få orden på resten av livet. Dette er uverdig, og ikke minst vi som bor i et av verdens rikeste land, har en forpliktelse til å hindre at gata blir hjemmet slik som det er for altfor mange i dag. I tillegg til det å ha et sted å bo, som bør være en selvfølge for alle, så er det å ha en jobb å gå til ofte avgjørende for livskvaliteten. Vi må huske på at den største forskjellen i dag går mellom dem som har et arbeid og dem som ikke har det. Det er bekymringsfullt at arbeidsledigheten nå er stigende, og spesielt gjelder det innenfor verfts- og offshoreindustrien. Derfor må det settes inn konkrete tiltak for å bøte på dette, slik som Arbeiderpartiet stiller krav om, og det er avgjørende at vi får en sterkere satsing også på arbeidsmarkedstiltak. Vi må bygge ut og ikke bygge ned, slik som Regjeringa har gjort de siste par årene. Vi må også målrette arbeidsmarkedstiltakene mer, bl.a. gjennom en egen tiltakspakke for å holde på og utvikle kompetansen i utsatte næringer. Samtidig er det viktig å minne om følgende: Vi har i underkant av 70 000 helt ledige i Norge, vi har over én million mennesker som mottar hele eller deler av sin inntekt fra folketrygden. Antallet uføretrygdede øker dramatisk. Vi har nå om lag 270 000 mennesker som mottar uføretrygd. Og det er et alvorlig tankekors at vi langt på vei har et samfunn der flertallet av voksne mellom 30 og 60 år nærmest jobber helsa av seg, mens mange ungdommer ikke slipper til og eldre over 60 år ofte skyves ut, og av og til også på en uverdig måte. Eldre arbeidstakere burde i større grad få tilbud om en gradvis nedtrapping til pensjonisttilværelsen, f.eks være pensjonist i to dager og være i yrkeslivet i tre dager. Hvis ikke vi greier å få orden på dette, hvis ikke vi greier å tilby mer fleksible ordninger i arbeidslivet som er tilpasset hver enkelt, taper hver enkelt på det, men samfunnet taper også mye på det, fordi vi går glipp av mye kompetanse, erfaring og kunnskap som vi trenger. Og det viktigste ved å få til endringer i arbeidslivet er at vi kan gi flere en meningsfylt hverdag. Da må vi tilrettelegge slik at vi hindrer at så mange blir sjuke og uføretrygdet på grunn av arbeidsplassen. Poenget er at vi ønsker et samfunn der alle kan bidra ut fra egne evner og forutsetninger. Og samfunnet trenger flest mulig hender i arbeid for å kunne møte de utfordringene vi har i forhold til helse- og eldreomsorgen, og for å kunne sikre pensjonene til folk. Situasjonen på arbeidsmarkedet må møtes med aktive tiltak for å hindre at enda flere blir ledige, og vi må gjøre det vi kan for å få enda flere av de ledige inn i jobb. Vi må i sterkere grad også styrke arbeidet for å kvalifisere arbeidsledige til de jobbene som finnes. Hvis en mener noe med fordelingspolitikk, må det i hvert fall synes innenfor sysselsettingspolitikken. Her nytter det ikke å vente og se, her er man nødt til å være føre var. «Kommunene og fylkeskommunene skal, gjennom sine inntekter, gis mulighet til å tilby grunnleggende velferdstjenester. Det kommunale sjølstyret skal utvides», stod det å lese i trontalen. Vi mener at Regjeringas forslag til kommuneøkonomi for neste år ikke er tilstrekkelig for å ivareta de oppgaver som kommunene er satt til å skjøtte, bl.a. når det gjelder å kunne tilby likeverdige tjenestetilbud for folk i hele landet. Det samme sa vi da kommuneøkonomiproposisjonen ble behandlet i vår. Det blir ikke noe mer lokalt sjølstyre med Regjeringas opplegg. Det må vel nesten være rekord i antall øremerkede midler. Det er grunn til å spørre seg om kommunene har penger nok til å nyttiggjøre seg de øremerkede midlene, f.eks. til eldre, helse og barnehager. Det er grunn til å tro at dersom de frie inntektene ikke blir økt, er det bl.a. skolesektoren som vil tape mest på det. Og det vet vi er dårlig fordelingspolitikk. Det er på denne bakgrunn Arbeiderpartiet foreslår 1 milliard kr mer i frie inntekter til kommunene, ikke minst for å greie satsinga på skolene. Vi håper at regjeringspartiene vil slutte seg til dette. Jeg tror også det er behov for å redusere den statlige detaljstyringa. Jeg tror det er behov for å redusere det kontrollapparatet vi har bygd opp for å passe på de øremerkede midlene. Dette er nødvendig for å frigjøre personell og ressurser til direkte tjenestetilbud for folk. I Arbeiderpartiet er vi også i gang med en viktig debatt om og har en åpen holdning til hvilke forvaltningsnivåer som skal gjøre hva, og om det er nødvendig å ha de forvaltningsnivåene vi har i dag. Det som er det overordnede hensynet for oss, er at vi vil organisere den offentlige sektoren slik at den tjener våre innbyggere og brukere best. Så får vi organisere våre forvaltningsnivåer og den offentlige sektor ut fra det. Det er nå helt nødvendig å få til et løft for dem som er uten bolig, få til et løft for dem som ikke har et arbeid å gå til og få til et løft for kommunesektoren. Ved inngangen til et nytt århundre er fortsatt slagordene frihet, likhet og solidaritet aktuelle. Arbeiderpartiet vil forsterke innsatsen for rettferdig fordeling og sosial utjevning og håper å få regjeringspartiene med på en slik politikk.