Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-29:
Jeg vil også takke interpellanten for muligheten til å kunne se seg tilbake og kunne evaluere, sjøl om det ikke virker som om så mange har endret så mye standpunkt. Men jeg syns at representanten Høybråten hadde et veldig klokt innlegg, som viste noen av forskjellene i denne debatten. Flere av sitatene er fortsatt brent fast i minnet mitt. Det har vel knapt nok vært en krig, eller en krigføring, i vår historie – da snakker jeg om historie virkelig langt tilbake – som har blitt slik som man trodde at den skulle bli. Det er vel knapt noen krig som er ført med de midlene man trodde man skulle føre krigen med, da man gikk inn. Heller ikke i de store krigene våre har det vært slik. Ingen gikk inn i første verdenskrig og trodde at den skulle bli en skyttergravskrig med gass, og ingen gikk inn i annen verdenskrig og trodde at den skulle bli avsluttet med atomvåpen. Alle krigene i vår historie har endret karakter. Det er vanskelig for oss å fastslå at vi alltid skal vite hva den skal ende med. Det er ikke lenge siden vi ga støtte i denne salen til å sende militære styrker til Libya. Det var mange som da sa at dette er noe vi ikke overskuer virkningene av – kanskje må vi være i Libya i mange tiår framover når vi først har sagt ja til å delta. Det endte ikke slik som de verste tankene vi hadde. I dag står det egyptiske folket i lange køer for å stemme. Det er jeg veldig glad for, men det betyr ikke at de stemmer på et liberalt parti. Det betyr ikke at det demokratiet de nå kjemper for å få på plass i Egypt, skal være på plass i løpet av ett eller to år. Sjøl da vi vedtok vår grunnlov i 1814, tok det ganske mange år før vi kunne kalle Norge et ordentlig demokrati. Det å bygge demokrati tar mye lenger tid. Sjøl om vi gleder oss over enkelte ting som går i riktig retning, kommer vi til å få mange slag i ansiktet – også når det går i feil retning. Det hviler et stort ansvar på et parlament, og ikke minst på en regjering, å fatte de vedtakene vi her snakker om. Som parlamentarisk leder i et regjeringsparti på den tida husker jeg debattene som veldig alvorlige, og det var et ansvar som en virkelig følte var tungt å ta. Jeg har ingen følelse av at verken det norske parlamentet eller – tror jeg – noen norsk regjering gjør det med lett hjerte. Det hviler et stort ansvar på en når en gjør det. Det er fint at vi også klarer å takle uenigheten om oppdragene. Hvis det er noe jeg skulle ønsket meg, så er det at vi hadde hatt større respekt for dem vi sender for å gjøre en jobb, sjøl om vi kan være uenig i jobben de skal gjøre. Jeg har et godt bilde fra min amerikanske familie da jeg var på besøk hos dem under krigen i Irak. De var sterkt imot krigen i Irak, men alle sammen reiste seg da soldatene gikk forbi i opptoget. En kan være uenig med dem som har sendt dem ut i en jobb, men en skal alltid vise respekt for den jobben de har. Derfor ser jeg det litt som en uttalelse fra en førstereisgutt når en snakker om norske soldater som okkupanter og debatten som propaganda. Det som er et viktig utgangspunkt for all utenrikspolitikk og alle internasjonale deltakelser for Norge som et lite land – som vi må innrømme at vi er – er de internasjonale strukturene som vi lener oss på. Vi bør ikke ha noe ønske om på noe som helst område å svekke noen av de internasjonale strukturene vi deltar i. Det er faktisk det å kjempe for verdensdemokratiet gjennom å styrke FN og de internasjonale strukturene som blir viktige grep framover når vi skal delta i internasjonale operasjoner. Derfor er det å ha et FN-mandat og det å spille på lag med NATO viktige faktorer også når vi skal fatte disse vedtakene. Det er klart at da har Senterpartiets parlamentariske leder rett – at det å være en del av det internasjonale samfunnet og spille etter de internasjonale reglene blir også en viktig faktor for å bestemme seg for hvilke grep man skal ta som en regjering i Norge.