Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Denne interpellasjonen var påtenkt før den såkalte Adecco-saken, og med utgangspunkt i andre – og etter min oppfatning like gale – eksempler på sosial dumping enn det som nå er avslørt ved aldersinstitusjoner i Oslo og flere andre kommuner. Adecco-saken har imidlertid satt søkelys på utleiebyråenes virksomhet i Norge, som en konsekvens av privatisering, kommersialisering og konkurranseutsetting av offentlige tjenester. Utleie av arbeidskraft er dessverre blitt «big business», ikke bare i Norge, men i hele den vestlige verden. Lenge var denne virksomheten et fremmedelement i norsk arbeidsliv. Med nye organisasjonsformer i arbeidslivet, utvidelsen av EU og EØS, og med et stort felles arbeidsmarked, stor arbeidsledighet og økonomiske og sosiale utgifter har dette til sammen gjort arbeidskraften til en handelsvare. Jeg undres ikke over at polske og litauiske arbeidstakere kaster blikket mot Norge når de ikke får arbeid i eget land, vel vitende om at de etter noen måneders arbeid i Norge kan tjene en god årslønn etter egen målestokk. Og vi ønsker dem velkommen. Vi trenger arbeidskraft for å løse oppgavene i byggenæringen, i verkstedindustrien, i fiskeindustrien, i hotell- og restaurantbransjen og i helse- og omsorgssektoren. Men de skal ha norske lønns- og arbeidsvilkår. De skal følge norske arbeidsmiljøbestemmelser, de skal betale skatt og avgift i Norge, og de skal ha samme sosiale rettigheter som norske arbeidstakere. Vi aksepterer ikke at norsk arbeidskraft byttes med utenlandsk arbeidskraft som bokstavelig talt jobber liv og helse av seg på norske arbeidsplasser uten noen form for sosiale rettigheter, og til langt lavere lønninger enn det som er vanlig i norsk arbeidsliv. Derfor er kampen mot sosial dumping en kamp for norske arbeidstakeres opparbeidede rettigheter, rettigheter som de fleste av oss tar som en selvfølge, men som vi nå ser forvitrer i hendene på grådige arbeidsgivere som ikke ser noen grenser i jakten på økte fortjenester. Heller ikke alvorlig kriminalitet og menneskehandel synes å være noen slik grense, langt mindre skatteunndragelser og brudd på norske arbeidsmiljøbestemmelser. Med det omfang som utleievirksomheten etter hvert har fått, overdriver jeg neppe når jeg hevder at sosial dumping nå er den største utfordringen vi har i norsk arbeidsliv. Utleie av arbeidskraft skjer på mange vis. La meg med en gang understreke at det finnes seriøse utleieselskap med organiserte arbeidstakere som følger norske lovbestemmelser, og som har vanlige norske lønns- og arbeidsvilkår. Rett nok har Adecco-saken slått sprekker i det bildet også, men problemet er jo – og kanskje er Adecco selve beviset på det – at seriøse selskaper mister oppdrag til de useriøse, nettopp fordi dette dreier seg om utleie av arbeidskraft. Da blir arbeidskraftens kostnad, altså arbeidstakernes lønns- og arbeidsvilkår, et konkurranseelement – ja, faktisk det eneste konkurranseelementet. La meg gi et par eksempler på det som foregår. Først et eksempel fra verkstedindustrien. Norske interesser etablerer et selskap i Litauen, hvis hensikt er å leie ut arbeidskraft til norske selskaper i bygg- og anleggsbransjen. Selskapet henter arbeidere fra Romania som per definisjon ansettes av det litauiske selskapet før de leies ut til norske bedrifter. All fakturering skjer fra Litauen, lønnsutbetalingen skjer i Romania. Her betales det ikke skatt, moms eller andre avgifter noe sted. Det er ingen sosiale ordninger, ikke feriepenger, langt mindre pensjonsordning. Hvis en rumensk arbeidstaker så mye som åpner munnen om egne lønns- og arbeidsforhold, blir vedkommende sendt hjem med framtidig yrkesforbud i Norge. Men ingen klager, for 40–45 kr i timen netto er god betaling i Romania. Den norske bedriften som leier inn, tjener penger på det, og de som virkelig tjener, er de som leier ut arbeidskraft i Litauen. La oss anta at selskapet leier ut 100 arbeidere til norske bedrifter året rundt. I så fall vil eieren lett sitte igjen med en nettofortjeneste på 15–20 mill. kr årlig. Et annet eksempel er hentet fra en byggeplass i Tønsberg-området, der et større norsk entreprenørselskap bygger skole. Selskapet har hyret inn et polsk selskap i underentreprise. I arbeidskontraktene til de ansatte heter det at de ikke får godtgjørelse for arbeidet før arbeidene er avsluttet, og da etter regning – fra Polen! Igjen: ingen skatt, ingen arbeidsgiveravgift, ingen feriepenger og ingen sosiale rettigheter i Norge. Poenget er at de ansattes lønnsforhold ikke lar seg kontrollere. Her finnes knapt timelister, og i den grad de eksisterer, kan de like godt være fiktive. Det siste tilfellet jeg nevnte, er hentet fra et allmenngjort område, der selskapet altså er lovforpliktet til å følge norske tariffbestemmelser, og der solidaransvar også kan gjøres gjeldende. Men det krever at noen reiser krav mot hovedentreprenøren, som selvsagt lever i trygg forvissning om at så ikke skjer. Derfor er det så viktig at fagforeningene får innsynsrett i alle forhold som gjelder arbeidstakerne på arbeidsplassen, inkludert underentreprenørselskapene, og at de får kollektiv søksmålsrett. Ingen kan konkurrere med dette, og jeg er forbauset over at NHO, som selv sier at de er opptatt av sosial dumping, ikke stiller seg på fagbevegelsens side og tar fatt i dem av egne medlemmer som driver denne geskjeften, og som faktisk bidrar til å undergrave seriøse norske bedrifters konkurransevilkår. Mens NHOs bransjeorganisasjoner i stigende grad erfarer at medlemsbedriftene mister arbeidsoppdrag som et resultat av denne virksomheten, ser vi altså at NHO sentralt motsetter seg dette og aktivt motarbeider viktige tiltak for å komme dette uvesenet til livs – som allmenngjøring, solidaransvar og regionale verneombud. Etter det jeg forstår, er det nå 40 000 NUF-bedrifter i Norge, altså norskregistrerte utenlandske foretak. Eksemplene jeg viste til, har utspring i slike bedrifter. Mens vi krever 100 000 kr i egenkapital ved etablering av et AS her til lands, kan et eget NUF-selskap etableres i London for den beskjedne innsats av ett britisk pund. Det er vel i nærheten av 9 kroner etter dagens pundkurs. NUF-selskapene har sine norske agenter som reklamerer for utenlandsregistrering av slike selskap med spørsmålet: Er du lei av norske skatter og avgifter, eller …? Jeg har aldri skjønt at vi trenger å avfinne oss med selskap som lever på siden av norsk lovgivning, og som ikke svarer skatter og avgifter til Norge, verken for selskapene eller ansatte – skjønt ofte kan det være vanskelig å finne hvem som arbeider for hvem, i slike selskap, fordi også de ansatte i realiteten er enmannsbedrifter. Jeg har merket meg at regjeringen i sin handlingsplan mot økonomisk kriminalitet har gitt Skatteetaten i oppdrag å utarbeide egne retningslinjer for pålegg om revisjon i inntil tre år for små AS-er og NUF-selskap når den egentlige revisjonsplikten oppheves for selskap med en omsetning under 5 mill. kr. Skatteetaten vil dessuten intensivere sin kontroll med denne typen selskap, og kontroll hjelper, det vet vi. Jeg vil tilføye: samordnet kontroll med felles innsats fra arbeidstilsyn, skattemyndigheter og politi. Økt innsats krever også økte ressurser, og vi kommer ikke unna en styrking av Arbeidstilsynet, Skatteetaten og politiet når vi skal bekjempe alle former for sosial dumping. For statens del er det imidlertid et spørsmål om utgift til inntekts ervervelse, der samfunnet får tifold igjen for økt kontrollinnsats. Vi må bli kvitt NUF-ene. Vi trenger dem ikke. Derfor må vi fjerne dem fra markedet. I offentlig virksomhet – og da regner jeg med våre største statsselskap – burde dette være en enkel sak. Regelverket for offentlige anskaffelser gir anledning til å stenge useriøse selskap ute fra anbudskonkurranser. Dessuten plikter den som kjøper, å forsikre seg om at de som skal utføre oppdragene, inkludert eventuelle underentreprenører, holder seg til norske arbeidslivsregler. Adecco-saken har til fulle vist at det offentlige – også stat, fylkeskommuner og kommuner – ikke tar sin tilsynsplikt alvorlig. Det må vi sørge for at de gjør. Alle offentlig eide selskap har etiske regler om samfunnsansvar, men det er ikke alltid de etterlever dem. Av og til ser vi også at etikken har sine klare begrensninger. Rett nok er det ikke forbudt å betale folk dårlig her i landet, men store norske bedrifter – i hvert fall de som staten eier – burde også ha et særskilt ansvar for arbeidstakernes lønns- og arbeidsforhold.