Marie Sneve Martinussen (Rødt), 2022-01-24:
Snart er det to år siden korona kom til Norge. Jeg vet ikke hva som er passende måte å markere en toårspandemidag på, men jeg vet at det var en dag som forandret Norge. Vi var mange som kanskje tenkte at dette skulle bli en kortvarig og midlertidig krise, en unntakstilstand, og at vi kunne sette den vanlige verdenen på pause og så bare skru den på igjen etterpå. Men nå har det rett og slett gått for langt. For selv om vi kunne tryllet bort pandemien i morgen, har den allerede gjort stor skade og satt dype spor som ikke vil forsvinne bare ved at tiden går. For hundretusenvis av arbeidsfolk har pandemien rett og slett gjort et kraftig innhogg på kontoen. Det kan være pengene man hadde spart til et boligkjøp, til å ta etterutdanning, eller til bryllupet sitt, som har forsvunnet for å dekke regninger i perioder der inntekten har vært barbert. For hvert eneste nummer i dagpengestatistikken er det en person som har fått mindre penger å rutte med. Vi vet at det er de som har lav inntekt, som i størst grad har vært innom denne statistikken gjennom krisen. For atter hundretusener har arbeidsbelastningen vært altfor tung i snart to år. Gjennom smittebølge etter smittebølge, om det er bioingeniørene på laboratoriene, renholderne her på Stortinget, helsefagarbeiderne, ansatte i barnehage og skole eller saksbehandlerne på Nav, har de fått nye oppgaver, flere oppgaver, tyngre oppgaver og ikke like mange kollegaer som de trenger, til å dele oppgavene med. Summen av denne arbeidsbelastningen har blitt for stor for mange, og vi har sett mange urovekkende undersøkelser i det siste som viser at folk i viktige yrker vurderer å slutte i yrket sitt. For det er kanskje ikke så veldig motiverende å gi alt for at hjulene skal gå rundt, for at samfunnet skal henge sammen, og så får man bare applaus tilbake. Man føler seg kanskje ikke så mye verdt når man vet at man tjener mindre enn mannsdominerte yrkesgrupper som har like lang utdanning, selv om alle er enig i at jobben man gjør, er viktig. Som kjent kan man ikke betale regningene sine med applaus. Kulturen vår har ligget brakk i nesten to år. Det er ofte sånn med kultur at vi legger merke til de store stjernene – jeg vet ikke, DDE og Munch og sånn – men kulturen er basert på at det er mange små aktører som produserer god, halvgod og noen ganger dårlig kultur. Så er det det som er mangfoldet av kulturen vår, som noen ganger bringer fram store stjerner, men som bestandig gjør at vi alle finner noe vi kan lære av og noe vi kan bli berørt av i kunsten og kulturen som produseres. Kultursektoren og underskogen i kultursektoren har på mange måter vært død i snart to år. Selv om man kan ha «streaming»-konsert på Facebook, var vel det interessant for oss alle i nøyaktig tre uker. Det er ikke det samme som å gå på ordentlig konsert. Folk er slitne nå, de er økonomisk slitne, fysisk slitne og psykisk slitne. Derfor mener vi i Rødt at denne krisepakken burde sett litt lenger, vært bredere og rausere. Krisen har rett og slett vart for lenge og gjort for store skader til at den økonomiske krisepakken kan begrenses til å dytte helsevesenet, kultursektoren, kommunene og næringslivet over nok en kneik, hvis det er sånn at de kneler på andre siden. Vi kan ikke vente til krisen har gått over før vi begynner å bygge opp igjen. Derfor mener Rødt at vi i tillegg til krisepakken som flertallet innstiller, burde ha satt av mer til beredskap i helsevesenet, til å styrke velferden, til å la kulturen blomstre, og til å sikre rekruttering til alle de bransjene som har mistet folk gjennom mange runder med permittering og nedstengning. Vi i Rødt har lagt fram egne forslag som bl.a. handler om å gi 1,5 mrd. kr til kommunehelsetjenesten. Selv om det ligger mye bra ekstra til sykehusene, mangler både skolehelsetjenesten, legevakten, fastlegeordningen, hjemmetjenesten og sykehjemmene armslaget til å sikre en god helse og omsorg til de som er rammet av korona, men også til alle oss andre og alle de behovene vi har, i kommunene vi bor i. Vi foreslår også 500 mill. kr ekstra til den kommunale kompensasjonsordningen for næringslivet. Det er fordi vi vet at den har truffet veldig godt i å hjelpe veldig ulike deler av næringslivet i ulike deler av landet som har helt ulike utfordringer, fordi kommunene kjenner dem best. Så foreslår vi å styrke de etablerte kulturordningene, sånn at det rett og slett er mer rom for å gjennomføre både konserter det kommer få folk på og utstillinger som nesten ingen får sett, fordi det trengs for at kulturen ikke skal knele helt. Det er egentlig de forslagene jeg tenkte å referere nå. De som er interessert, kan lese mer på internett. Jeg tar opp forslagene som vi har fremmet.