trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Iselin Nybø (Venstre), 2014-04-24:
Som medlem i KUF-komiteen får jeg reise rundt på mange skolebesøk. Der treffer jeg en hel del lærere, som omgås barn og unge hver eneste dag, og jeg har fått veldig mange henvendelser fra lærere som sier at en urovekkende stor del av elevmassen har psykiske vansker. De melder tilbake om to problemer. Det ene er at det er veldig vanskelig å få hjelp i spesialisthelsetjenesten. Unger med ganske store psykiske vansker må vente lenge for å komme inn. Når Helse Vest kan rapportere om 40 dager i snitt i ventetid på å komme inn på barne- og ungdomspsykiatrisk, er det selvfølgelig altfor lenge, men før disse ungene kommer dit at de kommer på ventelista til Helse Vest, har de hatt ganske lange perioder med store vanskeligheter, og den vanskelige perioden blir altfor lang. Det andre de melder tilbake om, går på helsesøstre. Helsesøstre ute i skolene er de som er nærmest elevene, de er lette å henvise til, lette å ta kontakt med, de går i gangene, elevene kjenner dem, og de er ufarliggjort. Det å kunne hjelpe ungene mye tidligere, altså lenge før de kommer på en venteliste hos Helse Vest, er selvfølgelig å foretrekke. Jeg synes det er litt urovekkende når lærere som har vært i skolen i mange, mange år, gir tilbakemeldinger om at det er en økning i slike utfordringer. Det er klart at en slik økning skyldes mange ting. Det er et større mangfold av elever nå enn før, vi har elever som har kommet til dette landet med en helt annen bagasje enn det de hadde hatt hvis de hadde vokst opp her i utgangspunktet. Men så forteller lærerne også at det er mange elever som lider under at foreldrene ikke kan samarbeide. Det er konflikter i hjemmet, som påvirker ungene i veldig stor grad, og det er både trist og selvfølgelig veldig frustrerende for en lærer å se at foreldrene ikke klarer å skåne ungene for den konflikten som de eventuelt har. Da vil en helsesøster være ypperlig til å kunne ta en prat med de elevene, til å kunne følge opp, og også gjerne følge opp overfor foreldre eller andre som gjør at situasjonen er litt vanskelig. Venstre har vært ganske tydelig i sine mål når det gjelder helsesøstre. Vi har sagt at vi vil ha 1 000 nye helsesøstre de neste fire årene. Det er et mål vi kommer til å jobbe mot, og som vi også kommer til å jobbe for overfor regjeringen for å prøve å oppnå. I media de siste dagene har vi sett at helsesøstertjenesten ikke står til troende – det er altfor få helsesøstre i forhold til behovet. Min oppfordring går til oss alle, ikke minst til regjeringen, om at her må vi få et krafttak for helsesøstre, slik at ungene kan få den hjelpen de trenger, der de er, og når de trenger den.
Michael Tetzschner (Høyre), 2014-04-24:
Jeg vil takke statsråden for et godt, gjennomarbeidet og reflektert svar. Det gir forhåpninger. Det er også betryggende at vi da i hvert fall er sammen om bekymringen. Det indikerer at vi også legger kreftene i å finne løsninger. De bør være bredspektret – alt fra de straffebestemmelsene som kan være aktuelle å fornye og supplere, til understrekningen av de foresattes ansvar og eventuelle konsekvenser ved ikke å ha oversikt eller i hvert fall påstå ikke å ha oversikt over hvor familiens yngre medlemmer måtte befinne seg til enhver tid. Jeg understreker også alvorligheten av at, så vidt man kan se av statistikken, Norge er mer enn rikelig representert i forhold til folketallet. Det betyr også at man må tenke gjennom om det er spesielle forhold, enten ved vår lovgivning eller tilnærming ellers, som kan forklare denne overrepresentasjonen. Særlig vil innsatsen mot mindreårige i faresonen være av stor betydning når det gjelder forebygging. Så må man også vurdere om man kan ha generelle utreiseforbud, selv om det selvfølgelig også reiser viktige problemstillinger med hensyn til det som ellers er en grunnsetning, nemlig at man stort sett kan bevege seg dit man vil, og det bør man jo kunne gjøre når man har gode hensikter i et fritt samfunn. Det er en formidabel økning av syriafarere, som statsråden uttrykte det. Det er også en felles bekymring som tilsier at det blir handlet rimelig raskt. Derfor vil jeg avslutte med å spørre om statsråden kan antyde når Stortinget får seg forelagt de tiltakene som statsråden har ansett å være nødvendige for å komme bedre i inngrep med dette problemet.
Michael Tetzschner (Høyre), 2014-04-24:
Debatten har vist at statsråden vil ha bred støtte for de adekvate tiltak som han måtte ønske å fremme for Stortinget. Siden det var en referanse til en ekspert, nemlig Thomas Hegghammer: Jeg mener at samtlige av de forslag han har lansert offentlig, er verd å studere nærmere, uten at jeg her og nå kan si at jeg vil ta hele viften av tiltak. Men det som var tiltalende, var at det var en så sterk vekt på forebygging. Hvis det blir slik at folk ved gjenkomst må følges opp gjennom ganske omfattende overvåking, er det et tegn på at vi ikke har lyktes med forebyggingen. Jeg har registrert en samstemthet i debatten, og jeg vil benytte anledningen til å takke mine medrepresentanter for den interesse de har vist saken ved å delta med reflekterte innlegg i debatten.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-04-24:
Jeg vil takke for innspillene. Samtidig vil jeg si at dette ikke er en problemstilling som kan ha en sluttstrek. Noen av disse problemstillingene er vi relativt langt i vurderingen av og vil kunne komme relativt tidlig tilbake til Stortinget med, andre problemstillinger vil vi løpende måtte vurdere. Det kan også dukke opp nye forslag som er gode og hensiktsmessige å vurdere. Så min tilnærming er egentlig at vi ikke skal lene oss tilbake og tro at det lovverket vi har, til enhver tid vil være tilstrekkelig for å oppnå de målene vi ønsker. Derfor er det også vanskelig å være konkret på tidspunkt for når Stortinget vil få disse sakene. Jeg vil følge nøye med, og vi har et eget arbeid i gang i departementet, som jeg tidligere nevnte, som vil adressere en del av disse utfordringene. Vi tar også med oss de innspillene som vi får gjennom debatten i dag, og for øvrig andre innspill, bl.a. fra PST. Men jeg kan ikke gi noen konkret dato for tilbakemelding. Jeg har imidlertid lyst til å nevne et par ting. Jeg er veldig enig i interpellantens utgangspunkt når det gjelder foresattes ansvar. Samtidig er ett av de forholdene som gjør denne problemstillingen veldig kompleks, at det er vanskelig å finne noe samlende felles bakgrunnstegn eller utgangspunkt for dem som reiser til Syria. Normalt vil man kunne se hen til spesielle religiøse miljøer eller spesiell geografi eller den type bakgrunn som gjør at man lar seg rekruttere inn i det som for oss andre fremstår som helt uforståelig. Det er vanskelig å finne blant syriafarerne fra Norge. Noen fellestrekk kan man kanskje se, men vi husker alle eksemplet med de to unge jentene som reiste på egen kjøl uten at foreldrene var kjent med at det var skjedd atferdsendringer eller noen indikasjon på en sånn type radikalisering. Det gjør også arbeidet komplekst, særlig på den forebyggende siden. Men det er avgjørende å peke på det ansvar som foresatte har for å avverge den type radikalisering. Så vil man som argument mot det kunne si at det vel er enkelte foresatte som kanskje har andre motiver enn det vi vil forvente av ansvarlige foresatte når det gjelder rekruttering til slike miljøer. Så har jeg lyst til bare kort også å kommentere spørsmålet om generelt utreiseforbud. Det er en ekstremt viktig liberal verdi som interpellanten også var inne på. Det skal veldig tungtveiende grunner til for å innføre generelt reiseforbud. Det er ikke alltid at gode intensjoner er tilstrekkelig. Vi må vurdere konsekvensene av det i et veldig bredt perspektiv, ikke minst med hensyn til – som jeg nevnte i mitt svarinnlegg – at det ikke er alle som reiser til Syria, som reiser dit for å delta i kamp. Noen gjør det også for å delta i humanitært arbeid. Og så er terrorens mål å ramme vår måte å leve på, og det skal de ikke lykkes med.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-04-24:
La meg også få lov til å takke for en reflektert og god debatt om et viktig tema. Jeg synes egentlig det er godt å registrere at vi deler virkelighetsoppfatning og virkelighetsbilde på et område som er så viktig som dette. Jeg har lyst til å peke på at det er helt riktig når interpellanten avslutter med å si at når disse tidligere Syria-farerne er i PSTs søkelys, er det en dokumentasjon på at vi ikke har lyktes med det vi egentlig burde lykkes med, nemlig forebygging. Derfor vil jeg igjen vise til den planen som regjeringen nå legger frem før sommeren, en egen handlingsplan mot radikalisering og voldelig ekstremisme. Jeg registrerte med en viss undring at representanten Asphjell kunne meddele at den forrige regjeringen hadde fattet et sådant vedtak. Det er ikke jeg kjent med. Men den forrige regjeringen hadde en egen plan mot radikalisering og voldelig ekstremisme, og det er denne planen som PST egentlig signaliserer at man må ta noen steg vekk fra for å bli mer konkret og ha det jeg tror PST kalte et taktskifte. Denne nye planen skal da forhåpentligvis representere et taktskifte i det forebyggende arbeidet. Representanten Asphjell var også inne på at vi nå – prisverdig nok – har fått et system hvor vi kan varsle kommunene om at i hvert fall noen av dem kan ha fått Syria-farere tilbake, slik at kommunene blir satt i stand til å sette i gang det støtteapparatet som eventuelt må til. Det er på en måte det jeg kan gjøre innenfor mitt konstitusjonelle ansvarsområde. Men jeg tror det er viktig å huske på – som representanten Elvenes pekte på – at her er det individuelle forhold og individuelle erfaringer, og at det er vanskelig å plassere alle tidligere Syria-farere i én bås. Derfor tror ikke jeg at det er lett å finne en slags pakkeløsning for hvordan man alltid skal behandle mennesker som har deltatt i alvorlige handlinger i utlandet. Det er, som jeg også tidligere har sagt, en komplisert etterforskningsoppgave å avdekke hva som faktisk er gjort, hva de har begått av handlinger. Det som er straffbart, skal i utgangspunktet straffeforfølges, men det er etterforskningsmessig svært komplisert. Jeg har til slutt lyst til å si at Serigstad Valens innlegg også var et reflektert og godt innlegg i forhold til helheten. Jeg tror mange av de tiltakene som han nevnte, også er tiltak som det er veldig bred politisk støtte for. Jeg merker meg at det er veldig stor enighet om denne tosporede strategien som også komiténestlederen Anders B. Werp var inne på i sitt innlegg, om at forebygging i et bredt perspektiv er utrolig viktig, men at det også er viktig å sikre det strafferettslige sporet. Jeg ser frem til at vi også i fremtiden skal ha slike reflekterte debatter, og da også knyttet til forslag fra regjeringen om hvordan man skal gjøre dette enda bedre enn i dag.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-04-24:
Til det siste ville det vært veldig fristende for en ny statsråd å svare at det kunne jo representanten Klinge tatt initiativ til i løpet av de åtte årene hennes eget parti satt i regjering, men jeg skal ikke gå i den fellen, selv om jeg var fristet. Svaret er egentlig at det skal vi se nærmere på. Jeg er enig i at det fremstår som noe som kan være utdatert, og vi skal ta det med oss videre, og vi skal løse oppgaven på kortere tid enn åtte år. Når det gjelder dette samarbeidet om et felles studium, er jeg litt usikker på hva interpellanten egentlig helt konkret mener at det er behov for, utover de tiltakene som allerede er gjennomført. Det ville vært interessant i interpellantens neste innlegg å få en konkretisering av hvor manglene oppleves å være. Som jeg nevnte i svaret, er det en rekke tilbud som tar høyde for akkurat det interpellanten egentlig er ute etter, og utdanningsløpene i de ulike nødetatene er veldig ulike. Jeg tror ikke at interpellantens utgangspunkt er at man på en måte skal ha en felles grunnutdanning før man går på sektorutdanningene. Det hadde vært interessant å få en presisering av hva representanten mener at vi bør ta initiativ til. Jeg mener at Politihøgskolen, i samarbeid med en rekke andre aktører, har vært veldig fremoverlent for å sikre både videreutdanningstilbud og samhandlingsperspektivet i opplæringen som Politihøgskolen gir, og derfor ville en konkretisering av det være bra. Utover det har jeg lyst til å si at det er viktig å fokusere på – som interpellanten – å bedre kompetansen i nødetatene, også på samhandling. Samhandling vil være helt avgjørende i tiden fremover. Det vil også ligge til grunn for det arbeidet regjeringen gjør innenfor en rekke andre områder. Vi skal ha en kunnskapsbasert tilnærming også på dette feltet, og vi er åpne for å se på muligheter som kan bidra til at nødetatene settes enda bedre i stand til samhandling også på skadestedet. Jeg forstår at det er det som er interpellantens hovedutgangspunkt. Det er et viktig perspektiv i en rekke av de utdanningstilbudene og kursene som allerede arrangeres i dag, og kanskje bør man videreutvikle det konseptet ytterligere.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-04-24:
Jeg vil takke for en god debatt. Jeg er helt enig i at det er viktig å ha et konstant fokus på å videreutvikle og forbedre både kompetanse, utdanning og samvirke mellom nødetatene. Jeg tror det vil være et arbeid som vil pågå konstant. Det er ikke et arbeid en setter sluttstrek for og sier: Nå er vi fornøyd med den tilstanden vi har. Det er en situasjon som må utvikles hele tiden, og det er stadig utvikling av nye kurs, tilbud, etterutdanningsmuligheter og utvikling innen de fagmiljøene som er relevante. Det er helt avgjørende med god samhandling, men jeg har lyst til å understreke – fordi sånne debatter som dette kan noen ganger skape et inntrykk av at situasjonen er dårligere enn den er, altså at en må gjøre noen store grep for at samhandlingen skal fungere på skadestedet – at hovedinntrykket i dag er at samhandling på skadestedet fungerer bra. Det betyr ikke at det ikke er forbedringspotensial eller forbedringsmuligheter. Det er helt avgjørende – ikke minst i lys av det som flere av talerne har vært innom, hvor vi står i en situasjon hvor det vil være ulik responstid for ulike nødetater osv. – å sette hverandre i stand til å håndtere et skadested, og at en ikke er så opptatt av egne grenser at det kan påvirke handlingsinitiativet. Mitt hovedinntrykk er at vi har utrolig mange flotte, flinke folk i nødetatene som ofte tar ansvar langt utover det som er grensene for eget fagområde. Det er bra, og da er det vår jobb å bidra til å sette dem i stand til å håndtere det – sånn at førstankomne også kan sikre skadestedet og åstedet – på en sånn måte at en føler at en har den kompetansen som skal til for å gjøre den jobben best mulig. Jeg mener at vi har mange gode samhandlingseksempler, men det betyr ikke at vi ikke har et utviklingspotensial. Derfor er denne typen debatter – med innspill til hvordan dette kan gjøres bedre, hvordan en kan øke fokuset på samhandling innen ulike utdanningsløp – veldig viktige. Det er tatt en rekke grep allerede. Så har jeg også lyst til å nevne i avslutningen, sånn at ikke dette bare blir – og det har det ikke blitt, det har vært flere som har vært innom de frivillige – en diskusjon om nødetatenes samhandling: Nødetatenes samhandling med frivillige organisasjoner er også ekstremt viktig. De er en del av ryggraden i vår beredskap. Jeg syntes det var interessant at Asphjell nevnte Tromsø. Der har de et kjempesamarbeid med frivillige organisasjoner f.eks. innen ras. De har en egen rasknapp, hvor frivilliges utrykningsevne og -kapasitet og -hurtighet, ikke minst, langt på vei går utenpå det nødetatene kan gjøre, nettopp fordi de anerkjennes – deres kompetanse til bistand anerkjennes. Jeg tror det er én av de aller viktigste samhandlingseffektene vi kan få – at en anerkjenner hverandres innsikt, kunnskap og evne til å bidra på skadesteder og i ulike situasjoner. Det må stimuleres mellom nødetatene, men også mellom nødetatene og de frivillige organisasjonene.
Hårek Elvenes (Høyre), 2014-04-24:
I forbindelse med framleggelsen av PSTs årsrapport i mars uttalte sjefen for PST at vi som samfunn hadde mislyktes i å forebygge radikalisering og rekruttering til ekstreme miljøer. Sjefen for PST sa også at det trengs et taktskifte. Minst 1 000 mennesker har reist til Syria – om ikke flere. Om lag 50 personer har reist fra Norge for å delta på ulike måter i krigen i Syria. Det er ulike motiver for at man har reist, og det er høyst ulike handlinger man der har foretatt. Forskere og myndigheter oppgir at noen – og jeg presiserer noen – av dem som har reist til Syria, slåss sammen med militante organisasjoner som Al-Nusra og Den islamske stat i Irak og Levanten, en organisasjon som er så brutal at selv Al-Qaida har brutt alle forbindelser med den. Det er svært alvorlig at nordmenn drar til Syria og slutter seg til terrororganisasjoner. Planlegging, gjennomføring og opplæring i terror er straffbart, også om dette skjer utenfor landets grenser. Dette er imidlertid saker som er veldig vanskelig å etterforske. Som jeg sa innledningsvis: Det er slett ikke alle som har reist til Syria, som har deltatt i straffbare handlinger. Derfor er det viktig ved hjemkomst at de som syriafarere møtes på individuell basis. Den enkelte må ta et ansvar for sine handlinger – hva det måtte være – men det er også viktig at samfunnet stiller opp og forsøker å reintegrere disse menneskene i det norske samfunnet, til skole og arbeidsliv. Ikke minst må de tilbys en behandling for bearbeidelse av traumatiske opplevelser – som flere av dem høyst sannsynlig har vært utsatt for. Dette er ikke PSTs ansvar. Det alvorlige i situasjonen er at disse personene først ble oppdaget på PSTs radar. Verken foreldre, skole eller arbeidsliv hadde avdekket at slike aktiviteter var på gang, og at en slik prosess var på gang. Det er heller ikke rart, for PST sier at det som kjennetegner mange av dem som har reist til Syria, er at de har trukket seg unna det sosiale liv, de har isolert seg, de er svært aktive på Internett, de har endret stil, de har endret væremåte, og de har endret retorikk. Som forrige taler var inne på, trenger kommunene gode redskap og gode virkemidler for å kunne håndtere disse menneskene når de vender tilbake. Det er en statlig oppgave å hjelpe kommunene slik at de kan takle denne situasjonen. Ikke minst er det svært så viktig faktisk å lytte til dem som er villige til å dele sine erfaringer fra en slik radikaliseringsprosess som de har vært igjennom. Det trengs rollemodeller, det trengs et støttenettverk, og det trengs en ansvarliggjøring av foreldre i den grad det er mulig. Til slutt: Som forrige taler var inne på, det er faktisk noe å lære fra utlandet, bl.a. fra Danmark, som har en metodikk som kan være verdt å se nærmere på, også fra norsk hold.
Anders B. Werp (Høyre), 2014-04-24:
Takk til interpellanten og til statsråden. Interpellanten reiser på en god, systematisk og kunnskapsrik måte en viktig debatt, og statsråden gir et reflektert og godt svar på en viktig samfunnsutfordring. Det er bare knapt et år siden Stortinget vedtok omfattende endringer i straffeloven som gjorde forberedelser av terrorhandlinger straffbart. Saken ble grundig behandlet, og den fikk bred tilslutning i debatten og voteringen 13. juni i fjor. For Høyre var det særlig tre prinsipielle forhold vi vektla i vår behandling av saken den gangen: For det første at vi med lovendringene kriminaliserte en ganske lang rekke nye handlinger. Videre førte lovendringene til at vi flyttet tidspunktet for når det straffbare forholdet inntrer, tidligere fram i handlingsrekkefølgen. For det tredje vektla vi intensjon og forsett i selve vurderingen av om det foreligger et straffbart forhold. Dette var et spørsmål vi i Høyre brukte mye tid på å vurdere, fordi disse forholdene både var og er viktige prinsipielle temaer som naturligvis også må ses opp mot grunnleggende forhold som rettssikkerhet og personvern – som man har vært inne på i flere av innleggene tidligere. Her la vi i Høyre avgjørende vekt på at både Den europeiske menneskerettskonvensjon artikkel 7 og legalitetsprinsippet nedfelt i Grunnloven – vår egen grunnlov – § 96 inneholder et krav om at staffebestemmelser må beskrive det straffbare forholdet med en presisjon som i rimelig grad gjør det mulig å forutse hvilken atferd som er straffbar. Hvordan dette kravet skal forstås, har betydning for hvor konkrete straffebestemmelsene som gjelder kriminalisering av forberedelser til terrorhandlinger, kan utformes. Etter Høyres mening ivaretok de nevnte lovendringene denne beskrivelsen. Derfor støttet Høyre forslagene, og vi mener at dette vil bidra til å forhindre, og ikke minst forebygge, alvorlige anslag mot det norske samfunnet. Jeg slutter meg helt og holdent til statsrådens presisering av at dette er en sak vi i øyeblikket ikke kan sette noen sluttstrek eller trekke noen endelige konklusjoner for. Dette er en sak og et tema som er under utvikling, og hvor vi ikke kan avfeie at nye tiltak må vurderes. Fra Høyres side vil vi følge denne utviklingen svært nøye. Jeg slutter meg til interpellantens tilnærming, hvor det særlig er to spor, to strategier, vi må følge parallelt. For det første er det en strafferettslig strategi. Det er viktig å få flest mulig faglige innspill. Vi har dyktige fagetater i Norge som følger situasjonen og utviklingen nøye, og vi må lytte til de signalene de gir. Her pekte statsråden selv på PST som en viktig faginstans som har dette som et av sine viktigste arbeidsfelt. Den andre strategien, som interpellanten også har pekt på, er å arbeide med forebyggende strategier utenfor strafferetten, slik at vi tilrettelegger for at lokalsamfunn, familie, nærmiljøer og samfunnet generelt kan bli enda flinkere til å avdekke intensjonen på et tidligere tidspunkt, og komme dette i forkjøpet. Både en strafferettslig strategi og en forebyggende strategi vil fra Høyres side være viktig å understreke i det videre arbeidet med denne viktige saken.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2014-04-24:
Eg takkar statsråden for svaret. Han er inne på mange vesentlege ting som gjelder dette emnet, og eg er sjølvsagt einig i at det er mykje bra som finn stad allereie, innanfor dei forskjellige studia og kursa som eksisterer. Samtidig er det viktig å leggje vekt på at det ikkje må vere opp til regionale og lokale initiativ i kor stor grad ein får ei felles oppfatning mellom naudetatane av kvarandre sine roller og oppgåver, for dette handlar om den konkrete situasjonen på skadestaden. Ein ting er å kjenne til det ansvaret dei forskjellige har, men noko heilt anna er det faktisk å kunne fungere i praksis når det smeller, og uansett kven som kjem først, skal ein kunne leggje best mogleg til rette for at alle saman kan berge liv. Når det gjeld behovet for eit felles studium, blir ikkje dette til av seg sjølv. Det er mange ulike aktørar som gjer at det er nødvendig å sjå på heilskapen og ta overordna grep, og justisministeren understreka også dette. Ministeren seier at han vil sikre ei god, fagleg grunnutdanning, og han understreka også at god forståing av dette på tvers er viktig. Vi var tre representantar frå justiskomiteen som var i Danmark i februar på ein 112-konferanse som handla om beredskap. Éin ting var at vi fekk høyre ein del frå Danmark, men ikkje minst var det nyttig at det var invitert deltakarar frå Noreg, som heldt innlegg på konferansen, og det var mange deltakarar som var tilhøyrarar, og som vi fekk god kontakt med i pausane. Det er jo gjerne då ein får utveksle mykje kunnskap, og at ein får innspel. Det vi opplevde då, var at folk frå Politihøgskolen, Oslo universitetssykehus, Luftambulansen osv. ga klar tilbakemelding om at det er noko som manglar. I tillegg til det som sjølvsagt er bra, er det noko som manglar, og det er dette felles studiet, som denne interpellasjonen omhandlar. Eg vil derfor spørje justisministeren ein gong til om han ikkje ser behovet for å ta vidare akkurat det som dei har peika på, og om han i tillegg vil arbeide for at det blir etablert ein nasjonal standard for samvirke- og skadestadstaktikk, som ei erstatning for den utdaterte Redningshåndboka frå 1980.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2014-04-24:
Eg takkar for debatten. Det er veldig viktig at vi hugsar på at dei aktørane som arbeider innanfor området beredskap og redning, sjølvsagt er forskjellige, men at dei gjer mykje felles òg. Dei skal handtere situasjonane i lag. Dei skal sjølvsagt vete mest mogleg om det området dei sjølve arbeider innanfor, men også forstå dei andre. Det er ingen tvil om at ei felles forståing vil gjere det mykje meir effektivt på skadestaden, og det vil også føre til at ein kan berge fleire liv. Som eg sa i det første innlegget mitt, har ambulansetenesta og Politihøgskulen allereie teke initiativ til å etablere eit samvirkefag som ein del av høgskuletilbodet. Det var akkurat det eg ville leggje vekt på, som eit svar no til justisministeren, som ønskte at eg skulle utdjupe dette nærmare. Det er ikkje for å endre den utdanninga som er, eller den grunnutdanninga som er i dei forskjellige aktørane sitt utdanningstilbod, men for å ha eit felles fag som er obligatorisk, som ein del av grunnutdanninga, slik at ein sikrar at forståinga av kvarandres roller er best mogleg. Det er kjempebra med dei kursa og det utdanningstilbodet som finst, men under den nemnde konferansen i København – konferansen om beredskap, der det var representantar frå politihøgskule og ambulanseteneste osv. til stades – la dei stor vekt på at det faktisk enno mangla noko. Det håpar eg at justisministeren tek med seg frå denne debatten, at sjølv om det finst mange gode kurs, er det noko som manglar som justisministeren gjerne kan arbeide vidare med for å få på plass, slik at redningsarbeidet blir enda betre i åra framover.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2014-04-24:
I forbindelse med denne viktige interpellasjonen har jeg lyst til å minne Stortinget på at Norges brannskole ble vedtatt flyttet fra Oslo til Tjeldsund i 1991. Det er ikke tvil om at det foregår mye god samhandling, trening og kunnskapsoverføring i dag mellom ulike etater – men Norges brannskole – i naturskjønne Tjeldsund – er blitt bygget opp gjennom 20 år. Det gjelder ikke bare faglig utvikling og etablering av infrastruktur til en kostnad av nærmere 500 mill. kr. Det gjelder også gode relasjoner til andre store aktører i regionen, som høyere utdanningsinstitusjoner, kommunale brannvesen, selskaper innen oljeindustrien, politietat, helsevesen, Forsvaret og Avinor. Disse samarbeidspartnerne representerer en meget viktig samarbeidsarena og faglig utviklingsarena for Norges brannskole og har i stor grad vært med på å bidra til at Norges brannskole har løst sine oppgaver på en meget god måte. Norges brannskole har etablert et nært samarbeid med høyskolene i Harstad og Narvik, og det er av flere omtalt som et viktig samarbeid. Dette samarbeidet har resultert i studieplasser til studiet Bachelor i Internasjonal beredskap. Dette studiet er etterspurt og unikt i nasjonal sammenheng. Høyskolene i både Harstad og Narvik besitter og er viktige leverandører av kompetanse i forbindelse med fagemner som inngår i utdanningen på brannskolen. Universitetet i Tromsø og Universitetet i Nordland har også etablert samarbeid med brannskolen. Det er som sagt blitt opprettet en bachelorutdanning i internasjonal beredskap med støtte fra EU og Utenriksdepartementet. Norges brannskole har òg tatt initiativ overfor Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap til en omlegging av utdanningen sånn at de kan oppfylle endrede krav til oppfølging, evaluering og erfaringsoverføring. Det er derfor nødvendig at en i fortsettelsen av eventuell planlegging av utdanning av personer innenfor nødetater tar med seg den kunnskap og den infrastruktur som er bygd opp rundt brannskolen i Tjeldsund.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2014-04-24:
Eg vil takke interpellanten for å reise eit svært viktig tema. God beredskap handlar om meir enn lokalisering og ressursar. Det handlar òg om kunnskap, både den teoretiske og den tause kunnskapen. Viktig kunnskap er t.d. kva den enkelte gjer på ein skadestad eller åstad. I tida som kjem, vil kravet til samhandling på tvers av naudetatane auke. Rolleforståinga mellom etatane vert viktigare, krava til rask handling vil auke. Dette er tema som er viktige over heile landet. Det å ha eit godt fagleg fundament, der ein er samordna og koordinert, vil vere nøkkelen til å redde liv og handle effektivt. Det er positivt når det kjem signal frå etatane sjølve at dei ser behovet for utdanningstilbod der samvirke mellom dei er tema. Det gjeld som ein del av grunnutdanninga dei gjennomfører, men òg som vidareutdanning. Innsatspersonellet er vår viktigaste ressurs. På internasjonale beredskapskonferansar vert det ofte peika på kor viktig samordning og kompetansedeling er. Mange land er nok komne lenger enn Noreg her, og me kan ha mykje å lære. Men eg finn òg grunn til å leggje til kor privilegerte me er i Noreg. Me har eit høgt kompetansenivå på tilsette i beredskapseiningane. Det er dedikerte menneske som alle har eit felles mål. Det er å redde liv. I min eigen heimkommune i Lærdal i Sogn og Fjordane fekk me tidlegare i år merke kor viktig det var at naudetatane handla raskt og effektivt, og at det var ei klår rollefordeling og rolleforståing. Dette greidde ein å handtere på ein god måte, noko som medverka til å redusere skadane, og det hindra at liv gjekk tapt. Årsakene til dette kan vere mange, men både frivillige og tilsette i naudetatane handla som dei skulle, og dei gjorde det raskt. Lokalkunnskap var òg viktig, men det at ein kunne dele oppgåver når ein visste kva den enkelte skulle gjere, og kanskje ikkje gjere, var viktig: at ein hadde øvd i lag, at ein hadde kunnskapane, både den teoretiske og den tause kunnskapen som vert overført gjennom samhandling. Me har òg sett at mange stadar i landet må brannmenn utføre politioppgåver og motsett, rett og slett fordi situasjonen er akutt og det av og til kan vere tilfeldig kven som kjem først til skadestaden. Det å skape ein arena der naudetatane møtest for å utvikle kvarandre reint fagleg, vil vere positivt. Det er viktig at tilbodet vert permanent, og at personar frå heile landet deltek. Kriser rammar heile landet, og beredskap er like viktig uansett kvar ein bur. Difor er høgskulesystemet etter mi meining eit godt spor å ta dette inn i. Som politikarar er det viktig at me legg til rette for fagleg utvikling. Det kan me gjere ved å etablere tilbod tilsette i etatane kan nytte, rett og slett for å få beredskapstankegangen inn i formelle spor. Lovverket set rammene for oppgåvene den enkelte etat har, men ein vil utvikle ei betre forståing for rollene til kvarandre ganske enkelt gjennom å syte for kompetanseflyt og etablere gode tverrfaglege miljø.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2014-12-03:
På vegne av representantene Line Henriette Hjemdal, Rasmus Hansson og meg selv fremmer jeg et Dokument 8-forslag om å sikre at ulovlig fremskaffede produkter fra hai ikke skal importeres til Norge.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2014-12-03:
Det er behov for nye løft i helsetjenestene våre i årene som kommer, bl.a. når det gjelder kvalitet, kvantitet og oppgradering av medisinsk/teknisk utstyr og IKT i sykehusene. Før valget lovet Arbeiderpartiet et investeringsløft på 12 mrd. kr over fire år – for inneværende stortingsperiode – til sykehusene. Høyre svarte på timen, kritiserte vår plan for å være for lite ambisiøs og lovet konkret større milliardvekst til sykehusene med Høyre enn med Arbeiderpartiet. Nå har vi fasiten. På flere områder bryter regjeringen klare løfter de ga velgerne noen uker før valget. Sykehusbudsjettet var i utgangspunktet svakt, 1 mrd. kr lavere enn lovet, for å være i rute med å nå dette investeringsmålet. Regjeringen legger også opp til å inkludere nye oppgaver i sykehusrammen, uten økonomisk kompensasjon til sykehusene. Det såkalte frie behandlingsvalget, f.eks., som var lovet å komme i tillegg til rammen, skal nå tas innenfor rammen. Det gjør budsjettet enda strammere. Budsjettforliket innebærer ytterligere effektiviseringskutt i sykehusene på opp mot 100 mill. kr. Nå lager sykehusene sine budsjetter for 2015, basert på disse rammene. Jeg leser på nettet. Helse Sør-Øst omtaler statsbudsjettet med at veksten er lavere enn veksten i statsbudsjettene de siste årene, og «lavere» enn det som ligger i planforutsetningene for 2015. Ved UNN planlegger de å kutte aktiviteten med 170 mill. kr i 2015. Også fra andre helseregioner hører vi om at budsjettopplegget i realiteten medfører kutt. Statsministeren sa før og etter valget at skattekutt ikke har forrang i regjeringens budsjettopplegg, men det er jo nettopp det det har. Hvordan mener statsministeren at sykehusene skal klare å leve opp til forventningene som Høyre selv har skapt, når de mangler så store bevilgninger? Står statsministeren ved løftet om minst 12 mrd. kr til sykehusene i inneværende periode, og vil regjeringen således følge opp disse løftene i de kommende budsjettene, slik at dette målet nås?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2014-12-03:
Jeg kalte det ikke et kuttbudsjett. Det kommer 2 mrd. kr mer, men regjeringen lovet 3 mrd. kr. Resultatet i sykehusene er kutt, bl.a. i investeringer, IKT og etterslep. Så er det slik at en legger inn i sykehusrammen en rekke oppgaver som ikke skulle være inne i rammen, men i tillegg. Jeg nevner 150 mill. kr til fritt behandlingsvalg, 110 mill. kr til føflekkreftbehandling, 20 mill. kr for å kompensere fjernet støtte til revmatologimedisiner og 30 mill. kr til ME-senteret og omskjæring av gutter. I tillegg kommer kutt i midlene til kjøp av laboratorietjenester på 60 mill. kr og budsjettforlikets ekstra effektiviseringskutt på 100 mill. kr. Derfor vil jeg spørre statsministeren i oppfølgingen av det: Dersom de nevnte aktivitetene opprettholdes, vil det da måtte tas av den samlede økningen på 2 mrd. kr som ligger i budsjettet, uten økonomisk kompensasjon? Er ikke det da noe som kommer på bekostning av den pasientbehandlingen vi ser fram til, og alle de andre investeringene sykehusene står overfor?
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Budsjettet som nå er vedtatt, innebærer en vekst på omtrent 2 mrd. kr i sykehusene. Å få en vekst på 2 mrd. kr i sykehusene til å bli et kuttbudsjett skal godt gjøres. Dette er en av de desidert høyeste veksttaktene vi har hatt. Det innebærer over 2 pst. behandlingsaktivitet neste år. Selv om det alltid vil være slik at sykehus må omstille, endre, jobbe mer effektivt – gjøre det – vil dette være et budsjett som gir stort rom for økt pasientbehandling neste år. Vi har hatt høyere vekst i pasientbehandlingen i de to årene denne regjeringen har sittet, enn det man hadde i de siste åtte, rød-grønne, årene. Så er det riktig at vi ikke helt har nådd det målet vi satte oss fra Høyres side i valget. Hvorvidt vi når det målet, vil vi først kunne evaluere på slutten av denne perioden. Vi ønsker et krafttak både for bedre kvalitet og for mer pasientbehandling. En beskrivelse fra Arbeiderpartiet om at et budsjett som gir høyere vekst i pasientbehandlingen enn det som skjedde under den rød-grønne regjeringen, er et kuttbudsjett, blir litt langt vekk fra virkeligheten.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Personer med føflekkreft er pasienter. Personer med ME er absolutt pasienter, og vi opprioriterer dem i forhold til tidligere. Det er ikke slik at fordi vi organisatorisk peker ut noen grupper som skal ha bedre system, er det pasienter som man ikke har tenkt å behandle, Jeg går ut fra at Arbeiderpartiet innenfor sine budsjetter har tenkt å behandle akkurat de samme gruppene. Jeg synes jo at spørsmålet blir litt spesielt, når man later som om noen grupper ikke er en del av helsevesenet og skal ha behandling. Når vi sier at det er en vekst på over 2 pst. i pasientbehandlingen, betyr det selvfølgelig at noen av de gruppene som har fått for lite behandling, ikke har fått godt nok fokus innenfor de 2 pst. som med dette budsjettet skal få behandling. At vi da organisatorisk, klart og tydelig sier at vi skal opprioritere noen grupper, synes jeg er riktig, for politikerne må ta ansvar for at noen av de svakeste gruppene i helsevesenet faktisk blir prioritert.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Neste år vil vi ha bedre pasientbehandling for mange viktige pasientgrupper. Noen av dem som ikke har vært godt nok prioritert, blir prioritert i dette budsjettet ved at man synliggjør noen av de svakeste gruppene. Det gjelder f.eks. behandlingsbehovene for ME-pasienter. Vi lager pakkeløp innenfor kreft, noe vi foreslo fra Høyres side i opposisjon. Vi gjennomfører det nå med et stort arbeid internt i alle helseforetak i løpet av dette året, som virkeliggjøres neste år, og som innebærer at det blir bedre og mer systematisk behandling av kreftpasienter i Norge. Ja, det er et budsjett som medfører at vi behandler flere pasienter neste år, et budsjett som ligger i toppen av det som har vært økningen i helsebudsjetter. Ser vi de to budsjettårene sammen som denne regjeringen har hatt, har vi en vekst i helsebudsjettene og behandlingen som er betydelig over den rød-grønne perioden.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Det viktigste styringsbarometeret er de pasientrettighetene som eksisterer, hvor det er tydelige og klare prioriteringer mellom det som er alvorlige sykdommer, og de medisinsk fastsatte grensene som skal gjøres for hver enkelt. I tillegg har vi den gylne regelen, som vi gjeninnførte, som tydelig styrer alle helseforetakene i retning av at veksten innen rusbehandling og psykisk helsevern skal være større enn veksten i det somatiske behandlingstilbudet. Det er i seg selv en klar og tydelig prioritering av dem som har størst utfordringer, og som har det vanskeligst. Og sammen skal disse styringsparameterne bidra til at vi sørger for at de pasientene som har størst behov, skal prioriteres først. Men har man ledig kapasitet til også å gjøre enkle inngrep, vil man jo bruke den, for det tar litt tid å omstille og f.eks. flytte knekirurger over til spesialitet på rus. Det får man ikke gjort over natten.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Jeg mener at det er, og det har faktisk sykehussektoren vist oss mange steder, rom for å bruke ressursene på en bedre måte. Det er stor forskjell på hva de enkelte sykehusene får ut av omtrent samme typen ressurser. Det dreier seg om lokal organisering. Det dreier seg om hvor god man er i den lokale ledelsen, av hvordan strukturen er. Så kan man alltid stille spørsmålet: Er det sånn at hvis man sitter langt vekk, så får man til den omstillingen som gir de gode resultatene? Eller er det de som er nært på, som får det til? Jeg tror det er de som er nært på. Da bidrar nettopp effektiviseringskrav som vi stiller av denne typen, til at ledelsen må møte dette lokalt og skape de resultatene. Samtidig har vi tilbakeført mer penger i basis, som gjør at det ikke er et kutt på 700 mill. kr i helsesektoren, men en forventning om en effektivisering. Jeg tror at denne litt brede styringen fra staten er bedre enn at vi skal sitte her og tro at alle våre ulike måter å organisere den enkelte avdeling eller den enkelte sektor på et sykehus på, er best for å skape effektivisering lokalt og bedre behandling. Det tror jeg faktisk de som er lokalt, er, med klare styringsparametere som et krav til effektivisering.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Velferdsteknologi er i stor grad et spørsmål om hva vi gjør innenfor eldreomsorg, og fylkesmennene er tettere på de enkelte kommunene. Det betyr at de lettere kan stimulere til de gode prosjektene ute. Derfor er ikke fylkesmennene, med sin større lokalkunnskap, en dårlig idé å bruke i denne typen sammenhenger. Hvis vi skal lage store søknadssystemer inn til Helsedirektoratet, blir det fort slik at det er de som er best til å skrive søknad, som vinner frem, for Helsedirektoratet har ikke den samme lokalkunnskapen, og det er viktig å huske at lokalkunnskapen finnes i større grad ute hos fylkesmennene. Så må vi jobbe med mye mer enn de 30 millioner kronene for å få til det store løftet vi trenger når det gjelder velferdsteknologi innenfor eldreomsorgen. Der må vi jobbe med innkjøp, med måten vi gjør innkjøp på, vi må jobbe med samarbeid om teknologisk utvikling med de deler av næringene som jobber med dette, og vi må lære av det gode eksempelet, for det finnes masse gode eksempler ute i Kommune-Norge.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Regjeringen øker velferdsytelser og offentlig sektor mer enn skattekuttene som er lagt inn. Det er betydelig større satsinger på det man totalt sett gjør for å forbedre offentlige tjenester og forbedre offentlig infrastruktur, enn på skatteendringene som gjøres. Men det har ikke manglet på argumentasjon for hvorfor vi også gjør skatteendringer, det er jo fordi vi står foran et samfunn som må omstille seg nettopp for å sikre velferden i fremtiden. Det er mulig å lukke øynene, late som at alt kommer til å være som før, og regne med at oljenæringen skal bære oss fremover. Denne regjeringen gjør ikke det. Vi vet at fremtidens helsebudsjett, fremtidens eldreomsorg og fremtidens utdanningssystem er avhengig av at vi nå stimulerer veksten i økonomien i nye bransjer og nye bedrifter. Derfor gjør vi endringer i skattesystemer, vi bruker mer penger på infrastruktur, og vi satser rekordhøyt på forskning og innovasjon.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Justisministeren har vært helt tydelig overfor Politiet på at den instruksen som ble gitt i tildelingsbrevet til Politidirektoratet, fra i går av absolutt skal følges opp. Det dreier seg om at vi gjorde en endring. Der den forrige regjeringen i sitt tildelingsbrev til Politiets utlendingsenhet og Politidirektoratet hadde sagt at man skulle prioritere lengeventende barn, tok vi vekk denne prioriteringen. Men det er fortsatt en prioritering at barn skal sendes raskt ut, nettopp fordi det er en belastning å være i en situasjon hvor utsendelse ikke blir håndhevet. Jeg mener at justisministeren i går ganske tydelig beklaget, og jeg mener at det var en helt riktig beklagelse å gi, for det skal ikke være sånn at klare politiske beskjeder som gis til Politiet, ikke går ut til de ytre leddene. Nå foretar vi en gjennomgang, og Politidirektoratet foretar en gjennomgang, av hvordan det i praksis har vært, for det er jo samtidig en styringsdialog. Så må man se hvilke andre styringssignaler som er gitt i tillegg til dette tildelingsbrevet. Vil det da være sånn at vi skal stoppe alle utsendelser? Nei, vi mener at man skal forholde seg til det som regjeringen har sagt, nemlig at man ikke særlig skal sende ut lengeventende barn, slik som prioriteringen var tidligere, men man må fortsatt kunne sende ut barn for å sikre at vi kan håndheve den utlendingspolitikken det er et bredt flertall for.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Det er jo slik at det er to deler av oppmykningen i den avtalen. Den ene er engangsløsningen, og den er på plass: Det er 318 saker som nå behandles etter denne. Flere av dem er avgjort ved at flere barn får lov til å bli. Det er 165 barn innenfor den engangsløsningen – 318 personer når man tar med de voksne som er tilknyttet disse barnas saker – og de er under behandling. Det betyr at den straksløsningen som man var enige om, den gjennomføres nå. Så er det jo et spørsmål: Vi skulle hatt forskriftsendringen på plass. Den har vært på høring. Utfordringen var at høringsinstansene mente at det vi hadde felles, ikke ville fungere etter intensjonen. Derfor har vi en god dialog, og jeg håper at vi ganske raskt får på plass en juridisk forståelse som gjør at man kan ivareta den intensjonen som ligger, nemlig at det skal være en viss liberalisering i dette.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Justisministeren har bedt om en gjennomgang av de sakene, de prioriteringene og det som har skjedd i utsendelsen av barn, og bakgrunnen for at man ikke har fulgt opp i tildelingsbrevene til Politiets utlendingsenhet det som faktisk var det klare politiske styringssignalet. Jeg kan ikke stille meg bak uttalelser som politidirektøren har kommet med, basert på at vi faktisk har bedt om denne gjennomgangen. Så må vi se om den gjennomgangen viser at praktiseringen har vært i tråd med regjeringens signaler, at dokumentet ikke er fulgt, eller om dokumentet og tildelingsbrevet er fulgt, og at det derfor ikke har vært i tråd med de klare politiske styringssignaler fra regjeringen. Før vi har fått det på bordet, er det ikke mulig å gi noen vurdering av om det politidirektøren nå sier, er riktig eller ikke.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
I det norske styringssamfunnet er det sånn at når regjeringen har gitt en instruks til et underliggende direktorat, er direktoratet forpliktet til å gjennomføre den instruksen. Da er det også en forutsetning at styringssignalene går videre til deres underliggende etater. Det er ikke skjedd i dette tilfellet, og det har justisministeren i går beklaget. Det var en helt betimelig beklagelse, for sånn skal ikke styringssystemet fungere i Norge. Vi gjør nå en gjennomgang – som jeg sa i mitt svar på forrige spørsmål – av hva man faktisk har gjort, og av om styringsdialogen for øvrig har understreket det som har vært regjeringens prioriteringer, eller om det er sånn at politiets utsendelser har vært praktisert i strid med det som har vært regjeringens tydelige signal. Justisministeren har vært helt tydelig på at det selvfølgelig er hans og regjeringens ansvar at man gjennomfører politikken, og det betyr at vi må kontrollere bedre hvordan oppfølgingen i underliggende etater er. Men utgangspunktet vårt er faktisk at de skal følge opp det de får beskjed om, ikke at vi skal regne med at de ikke gjør det.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Spørsmålet om man har fulgt opp eller ikke, gjennomgås nå av politiet, med en rapport til justisministeren. Det er for å se om man har fulgt opp de signalene som ble tydelig gitt til Politidirektoratet, eller om det har vært en annen praksis. Svaret på om det har vært en annen praksis, får vi ikke før vi får gjennomgangen av dette. Er det sånn at man alltid skal følge opp, er det selvfølgelig en lærepenge for Justisdepartementet at denne typen feil skjer. De endelige vurderingene må vi gjøre når vi har fått rapporten fra Politidirektoratet.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Jeg går ut ifra at representanten Skei Grande mener den varige løsningen. Vi har en løpende dialog om når vi skal klare å få til en formulering som alle de fire partiene er enige om vil fungere. Vi trodde vi hadde en, som vi sendte på høring. Jeg har store forhåpninger til at dette er rett rundt hjørnet, og at det i alle fall er på plass før jul. Men vi må være sikre på at vi har truffet planken når det gjelder det som var enigheten vår. Og dette er vanskelig juss: Vi skal legge mer vekt på barnas beste, men det skal ikke være en åpen låvedør, slik at alle skal få lov til å bli.
Erna Solberg (Høyre), 2014-12-03:
Jeg har lyst til å minne om at det er to ulike deler av denne avtalen. Den ene er engangsløsningen for lengeværende barn. Den er på plass, og der hadde man en særlig årvåkenhet for at man ikke skulle sende ut personer som kunne komme inn under den. Nå har vi inne alle de som føler at de kan søke innenfor den. Den skulle altså rydde opp i en del av sakene vedrørende personer som har vært her veldig lenge. For den varige løsningen, som skal gjelde for årene fremover, har det aldri vært en forutsetning at vi skal stoppe opp og ikke ha uttransportering av personer. Den lengeværende ordningen har altså vært en mer liberal ordning for å bidra til å løse noen av de vanskeligste sakene.