Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2014-12-11:
Eg ønskjer å snakke om – utelukkande – kunnskapssyn i mitt innlegg, eg vil kome tilbake til bl.a. forsking og andre spørsmål seinare i debatten. Utdanning er ikkje ei førebuing på livet, det er sjølve livet, uttalte den amerikanske filosofen og store skuleteoretikaren John Dewey. For Dewey var målet med utdanning å finne det kritiske og kreative punktet i mennesket, slik at det sjølv skulle bli i stand til å tileigne seg den kunnskapen og den læringa det treng i eit samfunn i stadig endring – gjennom heile livet. Derfor måtte all utdanning ta utgangspunkt i elevanes interesser, aktivitetar, behov og liv. Som elles i samfunnet burde skulen kunne utfordre heile mennesket, praktisk, estetisk og teoretisk. Skulen måtte bli assosiert med samfunnet rundt, ei forlenging av det vanlege livet. Deweys progressive skuletenking står i sterk kontrast til den instrumentelle skuletenkinga, der det finst éin universell, éin korrekt måte å undervise på, der det er eitt sett ferdigheiter som er målet, eitt sett med kunnskapar, der eleven blir sett på som eit tomt skip som læraren skal fylle med ballast. Det instrumentelle synet på utdanning er ifølgje Dewey anti-pedagogisk. Det gjev svært lite læring og forsterkar sosiale forskjellar ettersom skulen betyr mindre, og heimane betyr meir. Deweys progressive syn på utdanning har hatt stor innverknad, men det som har prega USA dei siste tiåra, er det motsette. Testkulturen i amerikansk utdanning har blitt ein parodi på det instrumentelle læringssynet, og har fått Obama-administrasjonen til å ta initiativ til endring. Som Obama sjølv sa det nyleg: «Too many teachers felt they had no choice but to teach to the test.» Heldigvis er vi ikkje like langt unna Deweys skuletenking her i Noreg. Vi har ein formålsparagraf i skulen som er svært lik John Deweys tenking, og som den sitjande regjeringa foreløpig ikkje har forsøkt å endre. I den står det bl.a.: «Elevane og lærlingane skal utvikle kunnskap, dugleik og holdningar for å kunne meistre liva sine og for å kunne delta i arbeid og fellesskap i samfunnet. Dei skal få utfalde skaparglede, engasjement og utforskartrong.» Dessverre, sjølv med ein slik vakker formålsparagraf, er den mest dominante utviklinga også i norsk skole den instrumentelle skuletenkinga. I dag er Noreg med på dei fleste internasjonale testane som finst. Vi har fått nasjonale prøver, elevundersøkingar, tallause former for evaluering og rapportar. Og spesielt dei siste åra har høgrestyrte kommunar vore sterke drivkrefter for stadig fleire prøver og rapporteringar. Totalsummen av rapportering, prøver og målingar som blir påførte skulen frå så mange forskjellige aktørar, tar skulen vekk frå det opphavlege formålet og fører til at politikarar og byråkratar i altfor stor grad detaljstyrer kvardagen i skulen. Måling og veging er sterke verkemiddel som ikkje kan påvise positiv effekt på læring og utvikling. Derimot veit vi at det straumlinjeformar undervisninga, svekkjer elevtilpassinga og svekkjer lærarens faglege rolle. Sandefjord-opprøret illustrerer akkurat det poenget godt. Marius Andersen og Joakim Bjerkely Volden nekta å krysse av på halvårsvurderingane som Sandefjord kommunestyre i 2012 påla alle lærarane å fylle ut. Først blei dei trua med å få sparken, men etter intens mediedebatt og full støtte frå dei andre lærarane og foreldra gjorde kommunestyret full retrett. Lærarane vann. Som ein av heltane i Sandefjord sa til bladet Utdanning: «Disse skjemaene oppfattes som karaktersystemer. Avkrysningen viser bare fragmenterte deler, og nivådelingen setter elevene i bås: Du er dårlig, og du er god. Elevene og foreldrene er opptatt av kryssene og ikke hva elevene har lært. Vi ønsker å bli respektert for vårt faglige skjønn og kan ikke utføre noe vi mener er faglig feil og ikke fører til motivasjon for læring.» Dessverre er ikkje Sandefjord-saka eineståande. Oslo har gått enda lenger og laga eigne Oslo-prøver med dobbelt så mange obligatoriske prøver som i kommunar som ikkje har eigne løp. I løpet av 1.–7. klasse skal barn i Oslo-skulen gjennom ca. 350 testar. I ein kronikk som skapte stor debatt, fortalde Nohre-Walldén om dottera som i 5. klasse blir vurdert etter heile 127 konkrete læringsmål gjennom skoleåret. Mange andre kommunar har innført, eller vurderer å innføre, liknande typar system. Oslo er dessverre eit førebilete. Sandefjord-opprøret var på mange måtar startskotet for årets store læraropprør mot KS sitt ønske om å styre meir av arbeidstida til lærarane. Også her vann lærarane fram, men med eit bittersøtt resultat som ber bod om nye slag i åra som kjem. Årets ulike opprør i skulen har det til felles at alle er motstandarar av instrumentaliseringa av skulen, av læring og læraryrket. Kunnskapspolitikken i denne salen må henge saman med pedagogikken i klasseromma. Vi kan ikkje føre ein kunnskapspolitikk som er direkte i strid med læraranes oppfatning av kva god læring er. Vi bør redusere kommunale og statlege standardar for korleis utdanning bør føregå. Vi bør ikkje innføre meir, men mindre straumlinjeforming. SV tar derfor til orde for ein utdanningspolitikk der det er eit tydeleg skilje mellom kva som er politikkens rolle og ansvar, og kva som er læraranes rolle og ansvar. Vi vil ha ein ny balanse mellom for mykje innblanding frå politikkens side og inga innblanding frå politikkens side. Dette må byggje på ei djupare, felles forståing av kva læring er, som vi kan byggje kunnskapspolitikken vidare på. SV vel å byggje vidare på tradisjonen frå Dewey. Å kunne sykle, treffe spikar, lese og bruke pi er alt berre resultat av læring. Vegen til forståing er læring. Læring er derfor ikkje resultat eller ferdigheiter. Læring er ein prosess, ein kreativ prosess. Det er direkte likskapar mellom dei store oppdagingane i verdshistoria og dei små læringsspranga. Dei følgjer dei same prinsippa. Å forstå noko og å oppdage noko går essensielt ut på det same. Det betyr at elevane er i ein kreativ prosess når dei lærer, og det betyr at læraryrket er eit kreativt yrke. Det er akkurat her – i møtet mellom lærar og elev – at ein bør setje inn innsatsen i norsk skule. Alle tiltak som fører til å svekkje dette møtet, å straumlinjeforme prosessar og ta merksemda bort, må vi gå kritisk igjennom. I SVs forslag til budsjett gjer vi nettopp det. Vi føreslår å redusere testpresset og detaljstyringa i norsk skule, nasjonalt og i kommunane. For at undervisninga verkeleg skal kunne føregå på kvar enkelt elevs premissar, for å realisere den progressive skulevisjonen om tilpassa opplæring, føreslår vi fleire lærarar i skulen, gjennom innføring av ei bemanningsnorm. Fleire lærarar i skulen vil føre til at fleire vil ønskje seg tilbake til læraryrket. Utdanningsforbundets undersøkingar viser at det nettopp er det at ein får tidspress i skulen, som fører til at folk forlèt yrket. Dei peiker på det er nær 40 000 lærarar som har forlate yrket – med tilsvarande type grunngjeving. Vi synest det er på tide at det no føregår ei mobilisering blant lærarane om å innføre ei ressursnorm i skulen. Vidare føreslår vi å styrkje alle støttefunksjonar i skulen, slik at heile mennesket blir tatt vare på, gjennom ei kraftig opprusting av helsestasjonar og skulehelseteneste. Vi føreslår ein meir variert skule, med meir fysisk aktivitet, større vektlegging av det praktiske og det estetiske. Vi føreslår å innføre frukt og grønt for alle trinn, i tillegg til brødmat for dei aller minste, fordi vi veit kor viktig næring er for læring og for folkehelsa og for å jamne ut sosiale forskjellar. Vi varslar forslag om å utvide skuledagen. I dag er alle elevar store delar av dagen på skulen, men halvparten av tida er dei på SFO, som er eit svært variabelt og dyrt tilbod. I første omgang ønskjer vi derfor å utvide skuledagen frå fire til seks timar for 1.–4. trinn, der tida blir brukt på fysisk aktivitet, mat og lekser. Dette vil redusere kraftig behovet for lekser. Det er eit stort paradoks at noko av det aller viktigaste i skulen, oppgavejobbing, blir send som lekser heim til familiar med svært ulike moglegheiter til å bidra – på kveldstid. I årets budsjett føreslår SV at det blir satsa 4,3 mrd. kr meir på barnehage, skule og forsking enn kva den blå-blå regjeringa føreslår. Det er omtrent same sum som regjeringa foreslår i kutt i formuesskatt for dei rikaste i landet. For SV er kunnskap Noregs formue – som vi ønskjer å satse dei store summane på. Eg tar opp dei forslaga som SV står bak.