Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-06-05:
Den 6. august neste år er det 70 år siden atombomben ble sluppet over Hiroshima. For både Hiroshima og Nagasaki har bomben betydd en kontinuerlig miljø- og helsekatastrofe i alle år etterpå. Neste år er det også en ny tilsynskonferanse for Ikkespredningsavtalen i New York. Før det arrangerer Østerrike en konferanse – som oppfølging av Oslo og Mexico – om humanitære konsekvenser av atomvåpen. For Stortinget er det viktig å få vite hva som skal være Norges og norsk politikk, både foran Østerrike og foran tilsynskonferansen i 2015. Kampen mot atomvåpen har alltid stått i fokus i Norge. Meningsmålinger forteller oss at over 90 pst. mener vi skal jobbe for et internasjonalt forbud mot atomvåpen. I 2008 sa Stortinget enstemmig at målet er en atomvåpenfri verden, med undertegnede som saksordfører – i parentes bemerket. Vi har et politisk og moralsk ansvar for å bidra til nedbygging, ikke-spredning og fullstendig eliminering av atomvåpen. Den forrige regjeringen arbeidet for å få inn i nedrustnings- og ikkespredningsregimet de katastrofale humanitære konsekvensene ved bruk av atomvåpen og alle lands forpliktelser til å etterleve internasjonal humanitærrett. Den humanitære tilnærmingen er viktig for å legge det politiske grunnlaget for et framtidig forbud mot atomvåpen for et folkerettslig bindende instrument. Humanitærretten forbyr bruk av våpen som ikke gjør det mulig å skille mellom sivile og militære. Å ha respekt for humanitærrettens grunnleggende prinsipper er at man må forplikte seg til full nedrustning, også når det gjelder atomvåpen. Atomvåpen er den eneste teknologien mennesker har skapt som gjør oss i stand til å ødelegge alt liv på jorden. Konsekvensene av bruk av atomvåpen er fatale, både ved villet bruk, ved terrorisme og ved ulykkestilfeller. En kjernefysisk eksplosjon vil få umiddelbare humanitære konsekvenser av en dimensjon som vi ikke kan forestille oss. Norge er i dag – og har lenge vært – et atomvåpenfritt territorium, noe som har hatt unison støtte helt siden 1957. En reversering av et atomvåpenfritt Norge kan endres med et simpelt flertall i Stortinget, noe jeg ikke tror kommer til å skje. Derfor ligger det et forslag om endring av Grunnloven § 25 til behandling i inneværende periode, nemlig grunnlovsforslag 11 for 2011–2012 om å forby produksjon, innførsel, bruk og utplassering av atomvåpen på norsk jord. Flere andre land har allerede grunnlovfestet dette prinsippet. Å grunnlovfeste forbud mot atomvåpen på norsk jord vil også gi oss et viktig grunnlag for vår internasjonale pådriverrolle for internasjonal nedrustning og ikke-spredning. Det å imøtekomme ambisjonen om en atomvåpenfri verden vil kreve en samlet global innsats på flere arenaer. Norge spilte en sentral rolle under tilsynskonferansen i 2010. Til tross for mangler, for all del: Det ble et sluttdokument som slo fast målet om en atomvåpenfri verden. Det var enighet om en 64-punkts handlingsplan, som omfatter de viktigste delene av Ikkespredningsavtalen. Sluttdokumentet viste også til FNs generalsekretærs fempunktsplan, som bl.a. innbefatter forhandlinger om en konvensjon mot atomvåpen – og sluttdokumentet viste til de katastrofale humanitære konsekvensene ved bruk av atomvåpen og alle lands forpliktelser til å etterleve humanitærretten. I november i 2011 vedtok Det internasjonale Røde Kors en resolusjon som forplikter 187 nasjonale komiteer til å be sine regjeringer om bidra til et forbud mot atomvåpen, dette med utgangspunkt i de menneskelige lidelsene ved bruk av atomvåpen. I mars 2013 arrangerte den daværende norske regjeringen en konferanse i Oslo for å sette søkelyset på atomvåpen som humanitært problem. I fjor høst hadde Mexico en oppfølgingskonferanse, og Østerrike har tatt denne stafettpinnen videre. Disse tre landene tok for øvrig også et initiativ under FNs generalforsamling i 2011 for å bringe nedrustningskonferansen i Genève ut av det dødvanne – for å si det litt forsiktig – som den har befunnet seg i svært lenge. Nedrustningskonferansen har rigide prosedyreregler, konsensuskrav og fullstendig mangel på åpenhet. Norge har i årevis arbeidet systematisk for å redusere atomvåpnenes betydning i NATO. Vi fikk til noe i NATOs siste strategiske konsept, men det hadde vært ønskelig om NATO hadde erklært at førstebruk ikke lenger er aktuelt. Nevnes bør også det norsk-britiske samarbeidet om verifikasjon av kjernefysisk nedrustning. Målet er å kartlegge praktiske og tekniske forutsetninger for at land som ikke har atomvåpen, skal kunne kontrollere at atomstatene lever opp til sine nedrustningsforpliktelser. Positivt er det også med avtalen mellom USA og Russland. De to atommaktene har fortsatt over 90 pst. av verdens atomvåpenarsenaler. Oslo-konferansen i 2013 ble et initiativ som på kort tid har fått tyngde i nedrustningsarbeidet. I oppsummeringen av konferansen i Nayarit i Mexico ble det skrevet at vi er kommet til et «point of no return». Det er forventninger om at i Østerrike vil landene diskutere prosessen videre. Så får vi tilsynskonferansen om et år. Jeg mener vi må få på bordet hvilken katastrofe atomvåpen vil bety for mennesker for klimaet for organiseringen av samfunnet for økonomien Arbeidet for å fjerne atomvåpen er humanitær politikk og en del av vår sivile beredskap og vårt antiterrorarbeid. Nedbygging av verdens atomvåpenarsenaler er også klimapolitikk. Atomkrig vil være den verste miljøkatastrofe. Dagens atomvåpen er mange, mange, mange ganger større enn Hiroshima-bomben. Atomvåpen er det ultimate masseødeleggelsesvåpen. De siste 40 år har vi fått internasjonale avtaler som forbyr og eliminerer umenneskelige våpen: antipersonellminer, klasevåpen, biologiske våpen, håndvåpen, kjemiske våpen. Norge har enten vært initiativtaker, pådriver eller aktiv støttespiller. For eksempel er kjemiske våpen regulert av en konvensjon som voktes av et sekretariat i Haag – vi husker siste fredspris. Atomvåpen, derimot, er ikke regulert på noen som helst slags måte. Den 17. april 2012 hadde Snorre Serigstad Valen en interpellasjon i Stortinget til daværende utenriksminister Jonas Gahr Støre, som sa følgende: «Dette burde ikke være kontroversielt. Jeg kan vanskelig forestille meg at det er mulig å oppfylle Ikkespredningsavtalens mål om en verden uten atomvåpen uten et folkerettslig bindende instrument som regulerer vilkårene.» Mitt spørsmål til utenriksministeren er: Hvordan vil utenriksministeren arbeide videre med det humanitære sporet fram mot Østerrike i desember, men først og fremst foran tilsynskonferansen om et år – og dermed også videreføre det initiativet som Norge har tatt, og som har gitt en økende tyngde i det internasjonale arbeidet med nedrustning og eliminering av atomvåpen?