trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2001-06-06:
En samlet komite sier at det skal være folks behov som skal styre utviklingen av velferdstjenestene, ikke den enkeltes økonomi eller ønske om å tjene penger. Kristelig Folkeparti støtter dette. Men det finnes private sykehus drevet av kristne eller humanitære organisasjoner som har tjeneste og ikke fortjeneste som hovedmål. Disse har fått lite oppmerksomhet i proposisjonen. Jeg synes det er merkelig at Høyre og Fremskrittspartiet ikke støtter en komitemerknad som understreker viktigheten av at det inngås avtaler med de institusjonene som i dag drives av private, og som nå er inne i de offentlige helseplanene, slik at de fortsatt blir en del av tjenestetilbudet. Jeg er glad for statsrådens svar i dag. Arbeiderpartiet har skiftet sykehuspolitikk. I 1997 var helseminister Hernes tydelig i at fylkeskommunen skal eie og drive sykehusene. To år senere bekreftet Arbeiderpartiet det samme da vi vedtok ny lov om spesialisthelsetjenesten. Det kan vel ikke være slik at en skifter sykehuspolitikk hver gang en skifter helseminister. Det er skapt kjempestore forventninger til reformen. Ifølge saksordføreren blir det slutt på både helsekøer og ansvarsfraskriving om staten overtar eierskapet. Staten eier i dag Rikshospitalet, og det kan vel neppe betegnes som noe mønsterbruk. Regjeringen sier at velferdsstaten må videreutvikles og fornyes. Da er det underlig at statsråd Giske avviser foretaksmodellen for universitetene fordi han ønsker større offentlig styring. Statsråd Tønne ønsker tydeligvis ikke det samme. Kristelig Folkeparti mener at sykehusreformen fører til sentralisering av makt. Den foreslåtte reformen endrer ikke på antall beslutningsnivåer. Det som er nytt, er at nivået nærmest brukeren ikke underlegges direkte folkevalgt styring. Styrene i de regionale helseforetakene skal utnevnes av helseministeren. Det ser ut til at medlemmene bør ha mer økonomisk kompetanse enn faglig eller politisk. Brukerne er heller ikke ivaretatt på en god nok måte. De statlige sykehusene blir landets største arbeidsplass, og jeg deler den bekymring som Norsk Kommuneforbund og en enstemmig LO-kongress har gitt uttrykk for. Det er merkelig at vi i dag skal beslutte å innføre en modell som f.eks. England og New Zealand nå går bort fra. Helt til slutt: Jeg håper at helseministeren har merket seg at når ledelsen for de regionale helseforetakene skal etableres, er begge Agder-fylkene enige om at når det gjelder helseforetak i sør, er Arendal det beste alternativ.
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-06:
Norsk helsevesen har store ressurser i form av kompetanse og fremragende fagfolk, og der er store kapitalinvesteringer i utstyr. Vår største utfordring består i at vi pr. i dag ikke klarer å få det ut av de samlede ressursene som vi kunne og burde få. En av grunnene til det er at vi har hatt et beslutningssystem som inviterer altfor mange av aktørene til å investere kreftene sine i å plassere ansvaret et annet sted enn der de selv befinner seg til enhver tid. Det er ikke et spesielt produktivt beslutningssystem. Det viktigste fremskrittet ved den reformen som blir vedtatt i dag, er at den tydeliggjør sammenhengen mellom makt og ansvar. Det er i sin alminnelighet en fordel at makt og ansvar følges ad. Det har hele tiden vært slik at den økonomiske makt ligger hos staten. At også ansvaret tydeliggjøres på statens hånd, er etter mitt skjønn et skritt i riktig retning. La meg også føye til at reformen kunne ha blitt vesentlig mer gjennomgripende, og med vesentlig større utsikter til å gi et helt vellykket resultat, dersom regjeringspartiet også hadde våget å trekke den logiske konsekvens, nemlig at tre forvaltningsnivåer med fordel kan forenkles til to, og at vi kan klare oss uten fylkeskommunen når den viktigste oppgaven som fylkeskommunen i dag ivaretar, faller bort. Men la meg så føye til at én ting som forbauser meg, er at den samme regjering som argumenterer godt og overbevisende for at optimal ressursutnyttelse krever at de enkelte institusjonene selvstendiggjøres i størst mulig grad og får sitt eget ansvar, samtidig ønsker å gjennomføre en helt parallell reform når det gjelder høyere utdanning, hvor man argumenterer nøyaktig motsatt av det man gjør når det gjelder sykehusreformen. Det står i en bok som jeg har et visst kjennskap til, at et hus som kommer i strid med seg selv, ikke kan bli stående. Det er en løfterik profeti.
Trond Helleland (Høyre), 2001-06-06:
Jeg vil gi statsråden ros for at hun så raskt klarte å få fram det nye regelverket for bidrag. Det første som kom opp da denne saken ble lagt fram, var at det ville ta fryktelig lang tid å iverksette dette regelverket – fire år, som proposisjonen sier. Statsråden har åpenbart presset på for å få denne tidshorisonten ned, og nå er det altså 1. oktober 2003 som er den fastsatte dato. Ser statsråden noen muligheter for en raskere innføring, slik at en kan få på plass det nye regelverket før? Og hva gjør statsråden for å sørge for at dette skjer i hvert fall til det tidspunkt som nå er fastsatt, og at det ikke blir nye utsettelser? Så har jeg et annet spørsmål. Som flertallet i komiteen peker på, er det viktig at det nye regelverket, når det nå blir vedtatt i dag, blir gjort kjent for dem som eventuelt skiller lag, slik at – som er komiteens utgangspunkt – flest mulig inngår private avtaler og forsøker å finne ut av betaling av bidrag, fordeling av omsorg osv. på egen hånd, uten at det offentlige skal trekkes inn. Det er grunnelementet i den nye bidragsordningen. Hva vil statsråden gjøre for å få de nye bidragsreglene kjent og informere ut slik at flest mulig kan ta utgangspunkt i de nye reglene dersom de havner i den situasjonen at de skiller lag?
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-06-06:
Vi gjør vel klokt i å møte disse problemene som måtte oppstå i forbindelse med en slik bidragsordning, med en viss ydmykhet. Vi har vel erfaring for at alle utregningsmodeller har svakheter og kan ha utilsiktede virkninger. Det vet vi både fra kommunesammenheng og andre sammenhenger, og slik vil det vel antakelig være her også. Det er klart at mange av oss er blitt litt urolige over de henvendelsene som er kommet den senere tid om feilberegninger osv., ting som har gjort oss litt urolige over ikke minst situasjonen for de svakeste, at de vil komme dårlig ut. Dette er også påpekt her i salen i dag. Jeg la inn en merknad i innstillingen– som det er blitt flertall om – som går ut på at vi ønsker en løpende evaluering. Jeg mener vel også at det kan skje parallelt med implementeringen i Rikstrygdeverket, og jeg har lyst til å spørre statsråden om hun vil ha et våkent øye med dette. Jeg skjønner at det har vært foretatt en ekstern, uavhengig gjennomgang av dette allerede, men det kan vel være behov for å gjøre ytterligere undersøkelser med tanke på å få denne ordningen så treffsikker og god som mulig før den trer i kraft om ett år og ni måneder.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-06-06:
De forslagene som jeg ikke tok opp i innlegget, fremmer jeg nå.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-06-06:
Jeg vil også åpne med å gi statsråden ros, særlig i forhold til innholdet i hennes innlegg. Jeg deler også hennes inntrykk av representanten Reikvams innlegg. Min replikk kommer i kjølvannet av representanten Hellelands. Jeg setter pris på at statsråden også legger vekt på at de som nå eventuelt ønsker å gå inn på private avtaler, skal få lov til å basere seg på loven selv om den ikke trer i kraft umiddelbart. Jeg har fått mange henvendelser i den forbindelse, og spørsmålet jeg ønsker å stille, går på dette med at overgangsstønaden nå ikke skal avkortes i forhold til bidrag. Mitt spørsmål er: Er det nå slik at de som ønsker å inngå private avtaler, eksempelvis basert på delt omsorg, 50-50, kan gjøre det med full tiltro til at overgangsstønaden ikke blir avkortet, selv om bidraget på en måte faller bort ut fra det nye reglementet?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-06-06:
Representanten Reikvam etterlyser ut fra mitt innlegg hva som er til barns beste. Men jeg må si at det lar jeg ikke gå inn på meg, for når representanten Reikvam ikke lytter til innlegget, kan han heller ikke forvente at han hører noe, for hele mitt innlegg var basert på hva som er til barns beste. Men jeg forstår det slik at når SV snakker om alle disse bidragsyterne, som representanten Reikvam ønsker å kalle fedre, er poenget at disse fedrene over lang tid blir forhindret i å ha omsorg for sine barn. Det forslaget til bidragsordning som nå ligger på bordet, innebærer nettopp at disse fedrene, bidragsyterne, vil få bedre mulighet til å ha omsorg for sine barn, altså til det beste for barna. Det samme vil jeg si om de såkalte vinnerne som representanten Reikvam er så veldig opptatt av. Det er jo de samme som i en årrekke har betalt dobbelt bidrag og til dels meget høye bidrag, som overstiger alle de kostnadene som vedrører det å ha barn. Det er også en annen ting som er merkelig, og det er at de høye bidragene som disse fedrene har betalt, jo faktisk har gått til statskassen. De har ikke kommet barna til gode. Derfor går en i det forslaget som ligger på bordet nå, inn for å fjerne refusjonsordningen, slik at alle midler går til barna, til barnas beste. Men jeg forventer ikke at SV skal ta det innover seg. De vil fortsatt behandle dette som en sosiallov eller som en inntektsutjevning. Det må tas på andre områder, under det som heter bidragsordning. Representanten Ausdal Starrfelt beskyldte på en måte meg for å snakke fedres sak. Ja, det blir jo automatisk fedre som en taler for, når en vet at de utgjør 95 pst. av bidragsyterne, da blir det naturligvis det. Det er altså slik at tusenvis av fedre, som jeg sa tidligere, er blitt fratatt muligheten til omsorg for sine barn. Det er en realitet at det er tusenvis av barn, mellom 60 000 og 70 000 barn, som ikke har sett den ene av foreldrene sine de siste 12 månedene, mye på grunn av en bidragsordning som fører til at den ene ikke har råd til det. Det er betegnende at i komiteen er det en viss kvinnegerilja som er imot dette forslaget. Det er representantene fra SV, Senterpartiet og Kystpartiet. Det bevitner bare at de handler slik man gjorde for 20–30 år siden, og man innser altså ikke at samværsformer i dag er av en helt annen karakter enn de var på den tiden.
Anne Enger (Senterpartiet), 2001-06-06:
To ganger i sitt innlegg la statsråden vekt på at det ikke var fattigdomsproblematikken man hadde tenkt å møte med denne omleggingen. Det er jo en interessant uttalelse fra en sosialdemokratisk regjering. Og jeg lurer på om man ikke blir litt betenkt over de oppslagene og de utregningene som har kommet fra NTL, og som gav følgende oppslag i Dagsavisen den 25. mai, nemlig at de rike får bidragskutt, mens fattige fedre må betale mer for barna sine: «Rike bidragspliktige, i all hovedsak fedre, kan komme til å tjene rått på de nye bidragsreglene. Fattige fedre risikerer å komme enda dårligere ut enn nå.» Jeg vil gjerne ha statsrådens kommentar til dette. I tillegg sa statsråden at man hadde gått bort fra dette med økonomisk millimeterrettferdighet. Jeg mener at man med disse sjablonmessige gjennomsnittsbetraktningene på både barnepass, husleie osv., kommer i en situasjon hvor det blir ganske firkantete regler. NTL har også lagt stor vekt på dette med større bruk av skjønn, og jeg har lyst til å utfordre statsråden på om hun føler seg fortrolig med at det faktisk er lagt opp til gjennomsnittsbetraktninger på husleie i dette landet – om det er tilfredsstillende. Ser statsråden at de som taper på det, nettopp er de som først og fremst trenger hjelp? Til slutt har jeg lyst til å utfordre statsråden på dette med forholdet mellom det som fremmer barnets beste, og det som fremmer likestilling. Stort sett mener også jeg at det er to sider av samme sak, men ikke alltid. Og jeg mener at det under denne nye bidragsordningen ligger en tanke om delt omsorg, kanskje til og med en mulighet for å dømme til delt omsorg. Jeg mener at det likestillingsmessig kanskje er en god idé, men det tjener slett ikke barns interesser. Kunne Karita Bekkemellem Orheim si litt om det?
Anne Enger (Senterpartiet), 2001-06-06:
Jeg måtte bare få komme med en kort merknad til det siste innlegget fra representanten Sandberg. Jeg begynte mitt innlegg i dag med å peke på at jeg tror at alle i denne sal er opptatt av barnas beste, men at jeg dessverre mener at flertallet tar feil. Men når Sandberg begynner å karakterisere mindretallet, og nærmest legger i sin karakterisering at vi ikke skulle være meningsberettiget fordi vi har levd en stund, vil jeg si at der tar representanten Sandberg helt feil. Erfaring er bra å ha med seg i politiske vurderinger, og det at jeg har levd en stund har lært meg bl.a. at man ikke skal være naiv når det gjelder konflikter knyttet til det som betyr mest for oss, nemlig vårt forhold til barna. Jeg mener at den modellen som flertallet her går inn for, som er basert på sjablongmessige kostnader, gjennomsnittskostnader, og hvor barna på en måte blir en utgiftsside og en inntektsside for både bidragsyter og bidragsmottaker, er gal, og jeg tror at det vil vise seg framover. Og så har jeg ingen grunn til å sette spørsmålstegn ved mine ærede medrepresentanters motiver, og jeg fraber meg at man gjør det ved mine.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-06:
Det har aldri vært noen aktuell problemstilling å legge inn de store millionbeløp som statsråden nå kommenterte. Det som er saken, og som har vært saken for oss, er å få et system som er rettferdig, der bidragspliktige betaler en rimelig andel til sine barn, slik at barna ikke må redusere sitt forbruk og sin levestandard dramatisk. Det er det vi snakker om. Vi mener heller ikke at denne ordningen skal løse fattigdomsproblemene. Det er ingen som har vært i nærheten av å si noe slikt. Det vi må være opptatt av, er at vi ikke lager en ordning som skaper nye fattige barn. Det bør vi i alle fall være opptatt av. Vi kan kanskje være i ferd med å skape en ordning og lage et system som kan føre en del barn over i fattigdom – som ikke ville skjedd med den tidligere ordningen. Dette er et forslag med sosial profil, sa statsråden også. Det undrer det meg at hun sier. For vi har fått beregninger – så kan vi selvsagt diskutere om de er korrekte, og det kan sikkert settes mange spørsmålstegn ved en del av beregningene – som helt klart viser at her er det skjevheter. De som blir vinnerne i dette systemet, og de som får redusert sin bidragsplikt – når vi går bort fra den gamle ordningen med prosentberegning og over til en kostnadsnorm – er bidragspliktige med høye inntekter. Det er et uomtvistelig faktum, går jeg ut fra. Og dette er ikke bare tilfeldig, men det er en ganske systematisk skjevhet. Mener statsråden at det er en riktig sosial profil at de med høye inntekter og høyt forbruk skal betale mindre, og dermed redusere bidraget, slik at barna ikke får del i det forbruket som de selv har muligheten til å beholde?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-06:
Representanten Sandberg slapp jo katta ut av sekken da han la ut om alle de med høye inntekter som betaler så voldsomt mye, og som nå endelig skulle få lov til å slippe med lavere bidrag. Utgangspunktet er det at en har barn som har en levestandard, et bestemt forbruksmønster, og så etter en skilsmisse vil de aller fleste måtte redusere sitt forbruk og sin levestandard. Og vi vet på bakgrunn av forskning at dette er en ekstrabelastning etter en skilsmisse. Så har vi en del bidragsytere som har rimelig god levestandard og et rimelig høyt forbruk, og vårt utgangspunkt er at de skal dele dette med sine barn. Det er tenkningen bak en prosentmodell, i motsetning til en kostnadsmodell, der en tar utgangspunkt i sjablongkostnader og så fastsetter en norm ut fra det. Vi erkjenner også, som vi har sagt, at det må foretas noen justeringer av dagens lovverk for å skjerme bidragspliktige med lav inntekt. Vi sier helt klart at det må vi gjøre noe med, fordi det slår urimelig ut. Men vi ser ingen grunn til å legge opp til et system der de med høye inntekter skal slippe å dele sitt forbruk med sine egne barn, for det er det vi her snakker om. Dette er ikke sosiallovgivning, det er heller ikke utjevning, det er ikke det vi snakker om, men vi snakker rett og slett om hvordan vi skal få til en rettferdig fordeling av inntektene mellom, i dette tilfellet, bidragspliktige og barna.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-06:
Det er grunn til å gi ros både til departementet og til komiteen for den viktige endring som i dag blir gjort. Det er viktig å lage et regelverk som kan fange opp feil som blir begått. Vi har likevel – til tross for ros – to justeringer i forhold til komiteens innstilling. Komiteens forslag går ut på at det kun er uttalelser fra FNs menneskerettighetskomite som skal kunne føre til gjenopptakelse av en sak, dersom den finner at rettsavgjørelsens innhold eller saksbehandlingen er i strid med en folkerettslig regel som Norge er bundet av. Justisdepartementet har vurdert å innta uttalelser også fra andre FN-komiteer, FNs rasediskrimineringskomite og FNs torturkomite, men har kommet fram til at de ikke vil ta dette inn i loven. Departementet begrunner dette med at de har lite erfaringer med disse to FN-organene. Vi mener at dette burde ha vært tatt inn i loven, og det er flere grunner til det. Vi har underskrevet og er bundet av de konvensjonene som disse to komiteene har sprunget ut av. Dersom norsk rett og domsavsigelse er i strid med torturkonvensjonen og rasediskrimineringskonvensjonen, kan også mye tale for at norsk rett ikke er i samsvar med konvensjoner vi har ratifisert. Dessuten er det jo en sannhet med modifikasjoner at vi ikke har erfaring med disse to komiteene. Torturovervåkingskomiteen har gjentatte ganger uttalt at deler av norsk varetektspraksis, med brev- og besøksforbud, er i strid med konvensjonen, så vi har jo hørt fra dem med ujevne mellomrom. Rasediskrimineringskomiteen har Norge erfaringer med ved at komiteen gjentatte ganger har kritisert Norge for å ikke straffeforfølge rasistiske ytringer i henhold til straffeloven § 135. Vi har altså erfaring med disse to komiteene og vet stort sett hvorledes de fungerer og arbeider, så det burde være grunnlag for å ta inn i loven at også uttalelser fra dem skal gi grunnlag for å gjenoppta en sak. Vi mener at påtalemyndigheten bør være mer aktiv i forhold til § 135, og ved å opptre balansert og troverdig ved økt bruk av § 135 bør det også være mulighet for gjenopptakelse av slike saker, ut fra et rettssikkerhetssynspunkt. Ut fra dette mener vi at dette burde ha vært tatt inn i tvistemålsloven § 407 og straffeprosessloven § 391. Jeg fremmer i den anledning forslagene nr. 1 og 2, som er omdelt.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-06:
Nå ser det ut som jeg skal få siste ordet i en debatt i en justissak, og det er jo hyggelig. Forslaget vårt er egentlig veldig godt, og det er for godt til å bli nedstemt. Jeg tar til etterretning at vi sannsynligvis ikke får noen støtte for dette forslaget i og med at det har vært drøftet grundig i komiteen, og da jeg ikke vil ha det nedstemt, gjør jeg det om til et oversendelsesforslag. Justisministerens argumentasjon om at vi må vinne erfaring, har jeg ikke så stor sans for, fordi vi har jo en del erfaring og vet ganske mye allerede. Hvilken ny erfaring og erkjennelse vi kan komme til, er jeg derfor litt usikker på, men jeg ber henne likevel ta det med seg og søke ny kunnskap og ny erfaring, og så regner jeg med at hun kommer tilbake ved et senere høve med et godt forslag.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-06:
Forslagene har ikke vakt særlig «åtgaum» her i dag. Vi ønsker ikke forslagene nedstemt, de er for gode til det, så derfor har vi bare én mulighet, nemlig å trekke forslagene. Det er herved gjort.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Jeg forstår at Stortinget reagerte på gjennomføringen av bidragsordningen, og at fire år høres urimelig lenge ut. Det departementet har jobbet etter i denne saken, er de beregningene som er gjort av Rikstrygdeverket, som er den instansen som har den reelle kunnskapen og kan gjøre den beste vurderingen av gjennomføringen av ordningen. Vi har hatt en veldig god dialog med RTV i denne saken, og vi har fått forsikringer. Som representanten også nevnte i sitt hovedinnlegg, er planene kvalitetssikret av et uavhengig konsulentbyrå. Forutsatt at de informasjonene som departementet har fått av RTV, er korrekte, mener vi at vi kan si at gjennomføringen vil kunne skje fra 1. oktober 2003. Men det er ingen tvil om at dette er en meget stor og komplisert ordning. Det er svært mange lover og ulike elementer som skal legges inn, så det kan selvfølgelig skje ting underveis i prosessen som jeg i dag ikke har oversikt over. Men med alle de forbeholdene vil jeg si at jeg har i hvert fall fått den tryggheten ved gjennomgangen med RTV at etaten vil gjøre sitt til at denne ordningen skal iverksettes så raskt som mulig. Så får vi se det som positivt hvis datoen kan fremskyndes noe. Så til det siste representanten spør om, nemlig informasjon. Det er departementet opptatt av, for mye av vitsen nå er at privatpersoner går inn på de ordningene som skal iverksettes fra 1. oktober 2003, og begynner å bruke de ordningene. Vi har jo ikke et system fra det offentlige klart før den tid, slik at det vil være lite bistand å få fra det offentlige. Men vi håper at flest mulig vil benytte seg av denne ordningen etter i dag, og vi vil også ta ansvar for et informasjonsopplegg på det.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Jeg vil bare igjen understreke det jeg sa i mitt svar til representanten Trond Helleland. Stortinget er kjent med og vet nå selv hva innstillingen sier, og da må en også selvfølgelig ha trygghet for at den biten følges opp. Jeg tror ikke jeg gir kommentarer utover det.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Jeg vil si at jeg deler absolutt representanten Lånkes synspunkt om at vi skal tilnærme oss dette feltet med en ganske stor grad av ydmykhet, for det er ingen tvil om at det er mye følelser rundt det – det er mange som blir berørt. Samlivsbrudd er det verste en kan oppleve i livet, og det handler om kampen også for kjærlighet til egne barn. Det er ingen tvil om at vi kan se svakheter etter hvert som vi får mer kunnskap om den konkrete virkningen av enkeltdeler i dette, og det er derfor jeg har sagt at det vil være viktig med en evaluering. Så vi vil selvfølgelig følge denne prosessen nøye fra departementets side, og også korrigere kursen underveis, men jeg synes det er grunn til å si at vi nå har vedtatt en del hovedprinsipper som må være bærende for den nye ordningen, slik at det vil være vanskelig om vi begynner å ta ut noen enkeltkomponenter som gjør at hele reformen vil bli seende helt annerledes ut. Men vi skal ha evaluering, og det vil vi komme tilbake igjen til på et senere tidspunkt, når ordningen får virket en stund.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Jeg er glad for å få anledning til å svare nettopp på det spørsmålet, for hvis det hadde vært slik at dette var en ordning for på et vis å gjøre noe med fattigdomsproblemet, hadde det vel også vært slik at både Senterpartiet og SV hadde lagt inn store summer for å hjelpe disse gruppene når et samlivsbrudd var et faktum. Men det gjør heller ikke disse partiene. Og det handler jo faktisk om at en er nødt til å fordele i forhold til den situasjonen en opplever ved et samlivsbrudd, og så må vi bygge på det sosiale sikkerhetsnettet vi har i vårt samfunn for de gruppene som kommer aller dårligst ut. Derfor vil jeg veldig sterkt ta avstand fra at det at Arbeiderpartiet ikke nå legger inn store millionbeløp for å hjelpe de gruppene som opplever samlivsbrudd, og som har lave inntekter, betyr at vi ikke er opptatt av dem som kommer aller dårligst ut. Vi har nettopp tatt høyde for at de enslige forsørgerne som har det vanskeligst, vil komme mye bedre ut med dagens ordning. Så jeg syns ikke det er holdepunkt for å si det representanten Lahnstein her hevder. Så vil det selvfølgelig også være slik når vi skal legge fram store reformer, at det vil være en avveining i forhold til hva vi kan klare å få til av praktiske, håndterbare ordninger også for dem som sitter ute i den ytre etaten og skal prøve å få til dette i praksis. Og da kan det godt være slik at vi burde hatt millimeterordninger der vi gikk inn og vurderte bokostnadene til den enkelte. Men det departementet har gjort, er å ta utgangspunkt i SIFOs beregninger, vi har gjort det ved å ta et gjennomsnitt, og vi mener at det skjer på en forsvarlig måte. Så til det siste representanten sa, dette med delt omsorg og barnas behov. Det er litt interessant å se på hvem som uttaler seg veldig sterkt i denne debatten. Det er ofte de som har opplevd et samlivsbrudd selv, og som har hatt forsørgeransvaret for barn alene. Jeg tror at det som må være viktig for oss som politiske parti i den tiden vi går inn i, faktisk er å lytte til de barna som har opplevd et samlivsbrudd. Vi må fokusere mer på barnas behov og ikke de voksnes egne behov for kontakt med egne barn – som selvfølgelig er likelig fordelt mellom mor og far.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Jeg tror jeg har lyst til å begynne med å si at dagens ordning fører til meget store konflikter. 40 pst. av alle sakene avgjøres ved skjønn, og den tar heller ikke høyde for at far er omsorgsperson og mor yrkesaktiv. Dette mener jeg sier noe om et system som helt klart har overlevd seg selv. Mye av kritikken mot dagens regelverk har også gått på at det ved bidragsberegningen utelukkende tas hensyn til bidragspliktiges inntekt og ikke til barnets behov. For å sikre at barn av bidragspliktige som tjener svært godt, skal få ta del i bidragspliktiges levestandard, er det foreslått et tilleggsbidrag der bidragspliktige tjener mer enn ca. 616 000 kr pr. år. Det vil i dag være mulighet for å gi større bidrag til barnet hvis det er ønskelig. Men det vil også være slik at hvis man hadde gitt 10 000 kr i bidrag, hadde man ikke hatt noen garanti for at mor ville bruke de pengene på barnet. Vi vet at til syvende og sist er det vi som foreldre som har ansvar for å sørge for at vi gir barna våre nødvendige ressurser, både mat, klær og selvfølgelig også kjærlighet og annen omsorg. Derfor tror jeg det blir en avveining hva staten kan gå inn og dirigere, men vi må ha et system som tar utgangspunkt i barnas behov, og det er det Regjeringen har lagt fram med dette forslaget.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Denne saken representerer et meget viktig justispolitisk steg i rettsstaten Norge. Jeg er meget glad for at Regjeringen har fått bred støtte for sitt forslag om opprettelse av en egen kommisjon som skal behandle begjæring om gjenopptakelse av straffesaker. Det er ingen tvil om at en egen gjenopptakelseskommisjon vil styrke den generelle rettssikkerheten i samfunnet. Selv om utgangspunktet selvfølgelig er at det er personer som er skyldig i det de er tiltalt for, som skal dømmes, har vi ingen garanti for at uskyldige ikke kan bli dømt. I den forbindelse er det nok å vise til de sakene som saksordføreren allerede har vært inne på. Ved behandlingen her i dag avsluttes et arbeid som har pågått i flere år. Allerede i 1990 fremmet Arbeiderpartiets Jørgen Kosmo et forslag om utvidelse av adgangen til å gjenoppta straffesaker, og representantene Jan Simonsen og Tor Nymo foreslo i Dokument nr. 8:64 for 1993–94 å opprette en domstol for gjenopptakelsesbegjæringer. Justisdepartementet har undersøkt og arbeidet med flere ulike alternativer for hvordan gjenopptakelsessaker skal behandles, og hvem som skal behandle begjæringen om gjenopptakelse. Jeg oppfatter det slik at både Jan Simonsen og Tor Nymo mener at det foreliggende forslag er enda bedre enn det de selv foreslo. Det har stor betydning for tilliten til gjenopptakelseskommisjonen at den skal arbeide uavhengig. Kommisjonen skal derfor organiseres som et uavhengig forvaltningsorgan som ikke kan instrueres av Regjeringen. Kommisjonen blir tillagt et hovedansvar for å kartlegge faktiske og rettslige sider av den sak som begjæres gjenopptatt, for så å avgjøre om saken skal behandles på nytt. Det er viktig å understreke at kommisjonen ikke er noen domstol, den skal behandle selve gjenopptakelsesbegjæringen. En annen meget viktig side ved dagens forslag er at en sak som er besluttet gjenopptatt, ikke skal behandles av den samme domstol som først behandlet saken, men av en sideordnet domstol, slik at en best mulig er sikret en uavhengig behandling når saken kommer opp på nytt. Til slutt til et meget viktig punkt, nemlig forholdet til jurysystemet: I og med at en juryavgjørelse ikke er begrunnet, er det ikke senere mulig å vite hvilke faktiske og rettslige forhold en juryavgjørelse er bygd på. Dette vanskeliggjør vurderingen av om det er grunn til gjenopptakelse. Derfor er det et meget viktig steg vi tar når et flertall i komiteen nå ber Regjeringen vurdere om det er mulig å endre straffeloven slik at det enten innenfor dagens jurysystem eller ved bruk av meddomsrett eller på annen måte kan komme klarere fram enn i dag hvilke rettslige og faktiske forhold skyldspørsmålet baseres på. En slik vurdering ser vi fram til, for da tror jeg at man får et enda bedre grunnlag å vurdere en gjenopptakelse på. Når det gjelder de øvrige punkter i saken, viser jeg til saksordførerens grundige gjennomgang.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Nå skal det jo foregå ting senere i dag, så jeg håper ikke det blir en lang kamp om å ha det siste ordet i saken. Bare en kommentar til det forslaget fra SV som foreligger her. Justisministeren har begrunnet hvorfor en ikke utvider § 407 i tvistemålsloven og § 391 i straffeprosessloven til å gjelde FNs torturovervåkningskomite og FNs rasediskrimineringskomite. Dette er, som justisministeren sa, nøye vurdert, og under tvil har en ikke tatt det med i denne omgang. Jeg synes en skal vurdere dette veldig nøye, og alt det en nå gjør, skal vurderes nøye underveis. En skal ha en evaluering av dette etter en tre års tid, og da vil dette bli løpende vurdert. I og med at dette tema drøftes såpass nøye i meldingen, vil jeg be SV om å gjøre dette om til et oversendelsesforslag.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2001-06-06:
Jeg skal være ganske kort. Det er ikke noen vits i å gå inn i detaljene i saken, for jeg synes saksordføreren har redegjort ganske grundig for dem. Jeg har bare lyst til å si at Fremskrittspartiet i alle år har vært opptatt av å forebygge justismord, opptatt av rettssikkerhet og selvfølgelig opptatt av å rette opp skader som eventuelt har vært begått mot uskyldige som er blitt dømt for noe de ikke har begått. Derfor foreslo jeg sammen med representanten Nymo allerede i 1993 en ordning med egen gjenopptakelsesdomstol. Det ble ikke vedtatt den gangen, men det satte i gang en prosess som nå er sluttført med dette forslaget om en gjenopptakelseskommisjon. Når jeg nå tar ordet, er det egentlig bare for å understreke at jeg er svært fornøyd med resultatet av det initiativet og den prosessen vi satte i gang i 1993. Selv om det har tatt noe tid, er resultatet, nemlig denne gjenopptakelseskommisjonen, vesentlig bedre enn det vi opprinnelig foreslo, nemlig bare en egen gjenopptakelsesdomstol. Jeg føler derfor at vi i dag kan sette en sluttstrek, og at vi har fått et resultat som vi kan være stolte av. Jeg vil takke både justisministeren og andre som har arbeidet denne saken frem.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2001-06-06:
Jeg slutter meg også til dem som er positive til at vi har fått bred enighet om gjenopptakelseskommisjonen, og jeg synes også vi kan koste på oss å gi litt ros til både Tor Nymo og Jan Simonsen, som har vært blant initiativtakerne til den saken som ligger foran oss i dag. Det er gledelig at vi på denne måten nå får styrket rettssikkerheten til dem som er urettmessig dømt, og det er også grunn til å legge vekt på at høringsinstansene jevnt over har vært svært positive til det forslaget som ble fremlagt av Regjeringen. Det har imidlertid vært ett unntak når det gjelder synspunkter fra høringsinstansene. Det gjelder Dommerforeningen, som fremhevet at det ville bli svært vanskelig for en gjenopptakelseskommisjon å vurdere de bevisene som ble lagt til grunn i forrige ledd, der den foreliggende dommen ble foretatt av en jury. Det var også Jan Petter Rasmussen fra Arbeiderpartiet inne på. Jeg synes derfor det er gledelig at vi har fått bred enighet i justiskomiteen om at vi på denne bakgrunn vil vurdere juryordningen på ny. Det gir oss en mulighet til å øke rettssikkerheten for samtlige. Jeg vil også minne om at det er ikke unaturlig når man endrer lovverket for én del av rettssystemet, at man også ser på om det er korrekt å justere andre deler av lovverket tilsvarende. Det har Stortinget gjort før. I 1989 ble kriteriene for når man skulle bruke jury, endret. Det ble da foretatt den endring at det kun skulle gjelde for alvorlige forbrytelser med mulig strafferamme på over seks år, og da to-instansordningen ble vedtatt i 1993, sa det utvalget som hadde utredet to-instansordningen at de klart anbefalte at juryordningen ble avviklet. Det har vært grunn til å bruke tid, og det har vært grunn til å verne om systemer som har virket godt hittil, men det er altså gledelig at det blir flertall for å utrede om vi kan få et enda bedre system. Det er også gledelig at vi får fremlagt forslag i statsbudsjettet til høsten om å gjøre lydbåndopptak i norske domstoler til en permanent ordning, og det har det også vært enstemmighet om i komiteen. Jeg vil avslutningsvis si at dette er den siste debatten der denne justiskomiteen deltar, og det er derfor hyggelig å benytte anledningen til å takke hvert enkelt medlem spesielt. Det har vært fire særdeles hyggelige år. Jeg vil også takke statsråden for et meget godt samarbeid.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-06-06:
Det er en ære i seg selv å få lov til å holde det siste innlegget i en justissak fra justiskomiteen for perioden 1997-2001. Saksordføreren hadde en grundig og effektiv redegjørelse for saken. Det gir meg bedre tid til å påpeke ting som jeg er veldig opptatt av, og det gjelder muligheter for lydbåndopptak i en rettssal. Et prøveprosjekt med lydopptak av hovedforhandlinger i straffesaker skal være ferdig evaluert innen 1. august i år, og prosjektet ble satt i gang i 1997. En samlet komite foreslår at Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2002 redegjøre for ordningen med lydopptak i rettssaler, og fremme eventuelle forslag om en permanent ordning med lydopptak av hovedforhandling i straffesaker. Jeg er av den mening at uten et tilbud om lydbåndopptak i Norges rettssaler vil man nærmest kunne svekke rettssikkerheten. Alle landets domstoler bør ha muligheter for opptak av rettsforhandlinger, ikke bare noen spesielt utvalgte. Det gjelder også mer utstrakt bruk av protokollering av utsagn i retten. Verken i Orderud-saken eller i Baneheia-saken er det blitt brukt lydbåndopptak i retten. Lydbåndopptak vil gjøre det lettere å avsløre usannheter i retten. Det vil kunne gjøre det vanskeligere for de tiltalte og vitner å endre forklaringer. Noen vitner kan skremmes eller trues til falsk forklaring eller plutselig få dårlig hukommelse. I saker som har merkelappen «organisert kriminalitet», er visst ikke slikt uvanlig. Mange vitner avgir falsk forklaring uten at det faktisk får konsekvenser. Her må det komme hardere dommerreaksjoner. De siste 10–20 årene har det utviklet seg en ukultur som gjør at aktørene i retten avgir falsk forklaring fordi de vet at de neppe risikerer noe, og dette til tross for at det er straffbart å lyve for en norsk domstol. I lengden kan man ikke ha en kultur som langt på vei aksepterer løgn i rettspleien. Det må derfor innføres nye tiltak, noe også Advokatforeningen, blant flere, har etterlyst i flere sammenhenger. Det er således nødvendig at det gjøres lydbåndopptak av forhandlingene både i straffesaker og også på sikt i sivile saker. Forhåpentligvis vil mange kvie seg for å lyve hvis de vet at det blir gjort opptak av alt de sier. Falske forklaringer og usannheter bør politianmeldes slik at saken blir etterforsket. Det må rett og slett bli mer ubehagelig å lyve i en norsk rettssal. Dette bidrar man til ved bl.a. å stemme for tilrådingens IV B. Som tidligere meddommer i herreds- og byretten har jeg stor forståelse for den anmodningen som kommer fra komiteflertallet, unntatt Fremskrittspartiet, om at det bør komme klarere fram enn det gjør i dag, hvilke rettslige og ikke minst faktiske forhold avgjørelsen av skyldspørsmålet er basert på. Helt til slutt vil jeg understreke at den foreslåtte ordningen i forbindelse med gjenopptakelsessaker ikke må oppfattes som å være eller utvikle seg til å bli en ekstra ankeordning for straffesaker. Det må fortsatt være det ordinære domstolssystemet som vurderer straffespørsmålet, og vilkårene må være oppfylt for at gjenopptakelse skal tillates.
Siri Frost Sterri (Høyre), 2001-04-05:
På vegne av Høyre og Fremskrittspartiet vil jeg fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 55A nytt fjerde, femte og sjette ledd antas å burde utgå.» For øvrig henviser jeg til debatten i Odelstinget.
Siri Frost Sterri (Høyre), 2001-04-05:
Idet jeg viser til debatten i Odelstinget, vil jeg fremme følgende forslag på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 4-4 antas å burde utgå.»
Siri Frost Sterri (Høyre), 2001-04-05:
Jeg henviser til debatten i Odelstinget og vil ta opp to forslag. Det første forslaget er på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: 1. § 1 nr. 5 antas å burde utgå.2. § 6a antas å burde utgå.3. § 8 antas å burde utgå.» Det andre forslaget er på vegne av Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: 1. § 1 nr. 4 antas å burde lyde:«4. at flest mulig gis adgang til å skaffe seg fast eiendom.»2. § 5 første ledd nr. 2 første punktum antas å burde lyde:«bebygd eiendom, forutsatt at eiendommen ikke er større enn 50 dekar.»3. § 6 første ledd nr. 1 annet punktum antas å burde lyde:«Når det gjelder jord- og skogeiendommer over 50 dekar, er konsesjonsfriheten betinget av at erververen bosetter seg på eiendommen eller i kommunen innet et år og selv driver eiendommen i minst 5 år.»4. Vedtakets II, § 27 antas å burde lyde:«Den som tek over eigedom ved odelsløysing har plikt til å busetje seg på eigedomen eller i kommunen og bu der og drive eigedomen i 10 år.Den som elles tek over eigedom som han har odelsrett til har plikt til å busetje seg på eigedomen eller i kommunen innan 1 år og bu der og drive eigedomen i 5 år.Den som eig fleire landbrukseigedomar som har vorte drivne saman dei siste 5 åra oppfyller buplikta ved å bu på ein av eigedomane.Buplikt gjeld likevel ikkje om den som tek over eigedomen er i slekt med siste eigaren i rett opp- og nedstigande line.»5. Vedtakets II, § 27a antas å burde lyde:«Departementet kan etter søknad gi fritak frå bu- og driveplikta etter § 27 anten heilt ut eller for ei viss tid.Ved avgjerd om søknad om fritak for buplikta skal det leggjast særleg vekt på kor nær tilknyting søkjaren har til eigedomen og søkjaren sin livssituasjon. Vidare skal det mellom anna takast omsyn til bruksstorleiken, avkastningsevna og hustilhøva på eigedomen og på om søkjaren har eigedom i kommunen frå før. Det skal dessutan takast omsyn til om eigedommen vert eigd i sameige.Ved avgjerd av søknad om fritak frå driveplikta skal det takast omsyn til om det i området der eigedomen ligg er bruk for jordbruksarealet som tilleggsareal. Det må òg takast omsyn til kor viktig det er å halde det aktuelle jordbruksarealet i hevd.Når det i samband med odelsløysing eller offentleg skifte blir søkt om fritak frå kravet om bu- og driveplikt skal retten utsetje den endelege avgjerda i saka til unntaksspørsmålet er avgjort.»6. Vedtakets III, § 12 nytt tredje ledd antas å burde lyde:«Samtykke til deling skal i regelen givast der søknaden gjeld eigedomen sine bygningar med tomt inntil 5 dekar dersom det ligg føre avtale om sal av restarealet i samsvar med føremålet i § 1.»Nåværende tredje ledd blir nytt fjerde ledd osv.»
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2001-04-05:
Jeg viser til debatten i Odelstinget og vil på vegne av Fremskrittspartiet fremsette følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: Det henstilles til Odelstinget å henlegge forslaget.»
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2001-12-11:
Det har opp gjennom tida vore usemje om storleiken på stipend, og det har vore tautrekking om det skulle vere så og så stort. Men det som er nytt denne gongen, er at solidariteten i stipendordninga er forsvunnen. Fyrst var det arbeidarpartiregjeringa som gjekk ut med at dei studentane som ikkje greidde seg, skulle straffast med 30 pst. bortfall av stipend. Seinare har opposisjonskoalisjonen hamna på 15 pst. trekk. Dette synest eg er veldig alarmerande, for på denne måten fører ein rekninga for ei stipendordning over på dei som kanskje strevar livet av seg og slit med å greie det, og så er det eit eller anna som gjer at den dagen dei skal ha eksamen, bikkar det. Eg synest det er noko nytt og uheldig i norsk stipendordning når dette vert køyrt igjennom før kvalitetsreforma er behandla og det kan avvegast mot den. Det er særleg beklageleg at Arbeidarpartiet og SV, som har vore solidariske på dette området, no går i brodden for å avvikle det. Samarbeidsregjeringa la vekt på ei satsing på Kyrkja – m.a. fleire nye prestestillingar, midlar til dåpsopplæring og midlar direkte til dei kyrkjelege fellesråda. Senterpartiet var høgt på banen med å flagge fyrst, med 30 nye prestestillingar, og gjorde eit stort nummer av at dei var fyrst ute. Og representanten Skjælaaen sa i debatten tidlegare i dag at Senterpartiet har gjort ein bra jobb i høve til prestestillingane. Dette synest eg er ein bra jobb – når ein på kort tid både greier å flagge med 30 stillingar og samstundes så kjapt skjere dei ned. Det er lite tenleg for Kyrkja, og det kan ikkje vere stor ære for Senterpartiet heller. I tillegg bryt ein ei avtale som den førre regjeringa, Stoltenberg-regjeringa, tinga fram med fagforeininga – dette partiet som held så fast på at ein avtale med fagforeininga ikkje må brytast. Dette er eit dårleg stykke. Representanten Skjælaaen skubba i finansdebatten studentane føre seg ved bruken av ordet «svik», som då vart overført på regjeringa Bondevik for at ein ikkje på eitt år hadde oppfylt det som ein hadde lovt å gjere på fire år når det galdt stipend. Spørsmålet mitt er: Kva ord vil ein bruke på det som Senterpartiet har gjort her på så kort tid, å falle Regjeringa og sitt eige standpunkt i ryggen? Reduksjonen i morsmålsopplæring til framandspråklege er også eit punkt som har kome ille ut i fleirtalsinnstillinga. Det er forferdeleg viktig når det gjeld integreringa, at den løyvinga er på plass, slik at dei som kjem, våre nye landsmenn, kan få ei god norskopplæring og kome fort inn i samfunnet. Vidare vil eg peike på at landslinjene, som fleire parti fyrst flagga høgt, igjen er strokne med 30 mill. kr, og det set fleire av dei i fare.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2001-12-11:
Jeg prøvde å lytte med interesse da tidligere statsråd ved navn Trond Giske gikk på talerstolen. Da hadde jeg forventet og trodd at vi ville få opp nye og spenstige tanker og vyer for norsk utdanningspolitikk og norsk skole, men det var det ikke mye av. I stedet beskyldte Giske nåværende regjering bl.a. for løftebrudd overfor studentene. Det er etter min vurdering en frekkhet som ikke kan få stå uimotsagt. Jeg viser igjen til det løftet som tidligere statsråd Giske og hans regjering gav samtlige studenter ved oppstart av inneværende studieår om ikke å innføre konverteringsordning. Det løftet ble sendt ut like før valget. Nå er Giske med på det stikk motsatte. Noe større løftebrudd fra en tidligere statsråd har vel knapt forekommet – jeg tar et lite forbehold om at jeg ikke kjenner til alle løftebruddene fra tidligere arbeiderpartistatsråder. Representanten Carl I. Hagen påstod i sitt innlegg at Høyre ikke lenger ville premiere innsats og hardt arbeid i studiene. Det er også feil. Her tror jeg Fremskrittspartiet og Høyre står svært nær hverandre, og vi kan utvilsomt finne felles løsninger på dette området i fremtidige budsjettbehandlinger. La meg til slutt nevne en stor og viktig sak som har vært fremme i komiteens behandling, nemlig økt kapasitet i tannlegeutdanningen. Komiteens flertall har pekt på både kortsiktige og mer langsiktige løsninger, herunder utbygging av tannlegeutdanningen ved Universitetet i Tromsø. Etter at departementet er kommet tilbake med sine vurderinger, blir det en viktig oppgave for Stortinget både å prioritere bygninger, utstyr og personellmessige tiltak som sikrer langsiktig og god tannlegedekning i alle deler av landet. At Arbeiderpartiet nå vil gå rett på et vedtak om oppstart i Tromsø uten å prioritere en eneste krone til tiltaket ved denne budsjettbehandlingen, sier alt om Arbeiderpartiets manglende evne til økonomiske prioriteringer. Så til slutt to ord om forslaget fra Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Med bakgrunn i det arbeidet som nå pågår i departementet, og statsrådens redegjørelse om dette, vil regjeringspartiene stemme mot forslaget.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-12-11:
Regjeringspartiene har i dag med stor tydelighet vist hvordan de endrer budsjettet ved totalt å flytte på ca. 65 mill. kr. Disse pengene skal redde norsk utdanning og forskning, de skal redde utenlandsstudentene, og de skal redde studenter i privat høyskoleutdanning – bare for å nevne noe. Dette er i beste fall symbolpolitikk, men det viser også hvor viktig nettopp den er. Verdier i skolehverdagen skal sørge for at alle barn og lærere blir snille og flinke. Er det virkelig nødvendig å bruke penger på prosjekt om verdier? Har vi ikke lenger oppdragelse og normer som ivaretar disse forholdene? Privat høyere utdanning er blitt tilført den enorme sum av 18 mill. kr, eller 4,3 pst. i økning, fra Regjeringen. Dette kan se ut som et krafttak for et supplement til den offentlige høyere utdanning, som Arbeiderpartiet og SV hevder, men er i realiteten kun symbolikk, idet eksisterende lover og regler ikke fordeler midlene likt mellom institusjonene. De private høyskolene føler det derfor som et svik etter gjentatte løfter fra ulike statsråder og fra administrasjonen gjennom mange år, løfter om at beregning av nye satser for tilskudd basert på faktiske utgifter til tilsvarende offentlig utdanning skulle komme. Fremskrittspartiet oppfordrer Regjeringen til å legge frem forslag om dette i god tid før neste budsjett, slik at de kan bli vedtatt. Skjevheten viser seg også mellom godkjent antall studenter og faktisk antall studenter på de forskjellige privatinstitusjonene. BI opplever at de får en reduksjon av sine rammer på ca. 2 mill. kr. Det er vanskelig å se ut fra proposisjonen at dette er mulig. I St.prp. nr. 1 Tillegg nr. 4 står det, i tråd med flertallsmerknaden i Budsjett-innst. S nr. 12 for i fjor, at departementet har vært «i dialog med de private institusjonene gjennom Nettverket for private høgskoler(NPH) om de nye normalkostnadene». (NPH) Normalkostnadene er knyttet opp til den enkelte institusjons godkjente måltall. Begge disse forordningene må etter vår mening bort. Det må innføres en stykkpris pr. student som vil gjøre denne kompliserte utregningen overflødig. At den er komplisert, det ser vi selv. Det vil medføre at tilskudd utløses av den enkelte student via stykkpris, og at alle studier som dokumenterer tilstrekkelig kvalitet, skal ha støtte. Konklusjonen må derfor være at alle behandles likt, og at statsråden sørger for at det skjer. Det vil jeg ønske at statsråden kommer tilbake og bekrefter at hun vil gjøre, for det betyr mye for oss akkurat nå.