Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2009-01-22:
Vi diskuterer i dag elevvurdering. For mange på min alder kan det være et litt ukjent begrep. Men er det noe nytt? Nei, selvsagt ikke, det er bare et annet begrep på det som har skjedd i norsk skole i all tid. I all tid har lærerne vurdert elevenes arbeider, enten det har vært ved bruk av rødblyant eller som tilbakemelding på læringsprosesser som har pågått over en tid. Det har vært brukt sølvstjerner og gullstjerner, smilefjes og sure fjes. I min tid på skolen fikk vi Særdeles godt, Meget godt, Godt, Nokså godt og Lite godt. Hvis ikke det var ansett som tilstrekkelig, supplerte gjerne læreren med et pluss eller minus, bak karakteren. Etter hvert opplevde vi at det ble en diskusjon rundt disse karakterene – de var ikke bra for oss elever, og den store utdanningspolitiske revolusjonen var at bokstavkarakterene ble avløst av tallkarakterer, først fra 1 til 6, da 1 var det beste og 6 det dårligste. Så fant noen ut at det ikke var en pedagogisk riktig måte å gi tilbakemelding på – i Norge skal vi jo ikke dyrke fram enere, annet enn på idrettsbanen. Det er jo liksom opplest og vedtatt som det eneste politisk korrekte. Derfor snudde man tallrekken. Plutselig var 6 best og 1 dårligst, noe som førte til full forvirring for mitt årskull og mine jevnaldrende ved opptak til høyere utdanning. Tallrekkene har jo også blitt supplert med både en og to desimaler av lærere som oppriktig har ment å gi eleven en tilbakemelding på skolearbeidet. Denne formen for karaktersetting gav faktisk både elever og foresatte muligheten til å følge med i utviklingen i skolearbeidet. Det var mulig å se hvor en gjorde det bra, og hvor en gjorde det mindre bra. I den skolepolitiske debatten får vi ofte inntrykk av at den store forskjellen mellom sosialister og borgerlige partier er et slags for eller mot karakterer. La meg fra Fremskrittspartiets side slå fast at når vi snakker om å bruke karakterer i skolen, er det i hovedsak som et verktøy for å kunne gi eleven en kvalitativ vurdering av og tilbakemelding på elevens faglige nivå. Det blir liksom uinteressant om noen forsøker å kalle den samme formen for vurdering for noe annet. Det viktigste i skolen er etter Fremskrittspartiets mening at den enkelte elev, altså det enkelte individ, får muligheten til å utvikle seg og utnytte sitt faglige potensial. Jeg tror det politiske fokuset og den retorikken som sosialistene har brukt, at karakterer skaper tapere, har bidratt til at norsk skole har blitt satt tilbake i forhold til skoler i andre land. Norge er et av svært få land som ikke starter med karakterer før på ungdomsskolen. Hvis vi alle kunne være enige om at eleven har behov for å få en kvalitativ vurdering av sitt arbeid, hadde vi kommet et langt skritt videre. Det er fint hvis vi også kunne bli enige om at det å få en dårlig karakter eller en annen form for tilbakemelding om at eleven har lav måloppnåelse, ikke er negativt i seg selv. Det avdekker et forbedringspotensial, og læreren skal være veileder for å utnytte dette potensialet. Kunnskapsløftet førte til et trendskifte i norsk skole. I læreplanene som ble utarbeidet, var ikke lenger innholdet beskrevet i temaer, som før, men som kompetansemål. «Kompetanse kjennetegnes av å ha vilje og evne til å bruke kunnskaper, til å anvende dem i en gitt situasjon som grunnlag for handling,» sier professor Dale. Kompetanse er altså et bredere begrep enn kunnskap. Problemet for lærerne er at kompetansemålene angis for to og tre år av gangen, noe som gjør vurderingsarbeidet vanskelig. Det er viktig å ha klare og gode mål for hva elevene skal lære. Min gamle folkeskolelærer sa alltid: «Den som ikke vet hvor han vil, kan heller ikke finne veien dit.» Her er vi vel ved noe av kjernen i denne problemstillingen. Med klare mål vil det være mye enklere å få en faglig relevant og rettferdig vurdering av elevens arbeid. Men i tillegg trenger vi en kraftig forbedring av det vurderingsarbeidet som gjøres i norsk skole. I en årrekke, under ulike arbeiderpartiregjeringer, både uten og med SV, og under Bondevik-regjeringer, har vurderingsarbeidet i norske klasserom vært nærmest fullstendig privatisert. Det har vært overlatt til den enkelte lærer å sette karakterer og gi vurderinger etter eget forgodtbefinnende. Jeg hadde ikke tenkt å si noe om PISA i mitt innlegg, men jeg vil påpeke at også på dette området har OECD avslørt at tingenes tilstand i norsk skole kan bli bedre. Norske elever følges ikke systematisk godt nok opp, og mange elever er såkalt underytere. For Fremskrittspartiet er det viktig at vi bruker alle de verktøy vi kan for å få en kvalitativt bedre skole. Målsettinger, gode vurderingsverktøy, nasjonale og internasjonale prøver og en positiv og sunn konkurranse hvor vi alle har fokus på forbedringsmuligheter, kan bidra til det. Og sist, men ikke minst, trenger vi gode lærere som behersker både pedagogiske verktøy og vurderingsverktøy, og som evner å samarbeide med eleven og hjemmet på en konstruktiv måte, slik at eleven får utnyttet sitt læringspotensial. Jeg blir skremt når jeg hører lærere si at grunnskolen nærmest skal være en barnehage hvor de unge skal leke seg til kunnskap og kompetanse, slik vi bl.a. ser i Dagbladet i dag. Etter min oppfatning er ikke slike holdninger til barnets beste, og det er vel tross alt for elevene vi driver norsk skole.