Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2011-06-14:
Samhandling er den røde tråden i sakene vi skal behandle i dag, og det betyr at dette burde være en god dag for folk flest. Vi skal snu utviklingen fra å reparere folk til i større grad å forebygge. Vi ønsker at hjelpen skal gis på riktig nivå, og vi ønsker at nivåene skal samhandle. Om vi lykkes, vil vi få et bedre og sammenhengende helsevesen, et friskere samfunn og bedre utnyttelse av ressursene. Det er et samlet storting bak disse hovedtankene. Veien dit er vi imidlertid ikke like enige om. Det er en samlet komité som står bak en rekke merknader til loven, men samtidig er det ingen tvil om at innstillingen også flere steder inneholder ett syn fra regjeringspartiene og et annet syn fra en samlet opposisjon. De siste seks ukene har jeg vært tettere på det norske helsevesen enn jeg kunne ønske meg. Jeg har sett et helsevesen fjernt fra det som helseministeren snakker om. Jeg vil derfor på det sterkeste benytte anledningen til å anbefale helseministeren når hun «følger utviklingen nøye», at hun følger den nøye der ute hvor det skjer, og ikke fra sitt kontor. Jeg har sett et helsevesen med fantastiske ansatte som gjør det beste ut av situasjonen, ansatte som er vennlige og medfølende, men som hele tiden må si: Det vet jeg ikke, det kan jeg ikke svare på, beklager at du må vente så mye, beklager at vi glemte deg. Jeg har møtt et helsevesen som står langt fra å samhandle, og det er slett ikke vanskelig å se at vi bruker helsekronene på en lite effektiv måte. Min datter hadde i løpet av 14 dager og tre legebesøk kun fått utdelt smertestillende. Da man endelig oppfattet hvor alvorlig hennes tilstand faktisk var, ble hun umiddelbart innlagt. Hun ringte meg, og gråtende fortalte hun at hun var innlagt på Ahus. Jeg ble litt overrasket over denne voldsomme reaksjonen hennes og prøvde å forklare at det var flott at det endelig skjedde noe, at hun var i gode hender, og at de nå ville finne ut hva som var galt. Gråtende forteller hun meg at det jo er 270 000 syke mennesker i Norge som venter på å komme inn på sykehus, og når de legger inn meg, må jo det bety at jeg er fryktelig syk. Tror du det betyr at jeg skal dø? spør hun. Jeg har aldri tenkt på at lange ventetider kan virke så skremmende på folk som ikke er vant med å være syke. Dette, sammen med flere andre ting vi har opplevd disse seks ukene, har gitt meg nye perspektiver på vårt helsevesen. Min datters sykdom har også vist meg at det ikke er alt som kan forebygges. Hennes sykdom er ikke forårsaket av noe hun har gjort eller ikke gjort. Dette må vi aldri glemme. Når vi nå skal vedta en ny lov om folkehelse, hvor lovens intensjon er å styrke folkehelsen og utjevne sosiale forskjeller i helse og levekår, må vi aldri glemme at det finnes mye som kan skje i folks liv som er utenfor vår og deres rekkevidde, og som verken handler om dårlige valg eller dårlige levekår. Spesialisthelsetjenesten kan vi aldri bygge ned. Folkehelseloven vil nå pålegge kommunene å tenke helse i alt de gjør og foretar seg. Dette er sider jeg har vært spesielt opptatt av. Helse handler nemlig ikke bare om hva man putter i seg. Trivsel og mulighet for å skape seg sine egne gode liv er helt avgjørende for å ha god helse. Da handler det om å gi folk mulighet til å ta sine egne gode valg, fordi de har kunnskapen de trenger, og fordi samfunnet gir dem denne muligheten. Vi kan aldri vedta god helse. Folk må ønske det og forstå det. Dette tror Fremskrittspartiet på i mye større grad enn det å tvinge folk via høye avgifter og forbud. Fremskrittspartiet er også opptatt av å ta fokuset vekk fra begrepet «å utjevne forskjellene» når det gjelder hvor mye penger den enkelte har å rutte med. Den rød-grønne regjeringen har vært opptatt av dette i seks år, uten å lykkes. Flere statistikker viser dette. Å endre forskjeller betyr nødvendigvis ikke at de som har aller minst, får det bedre. Dersom du lever i en økonomisk situasjon som gjør at hver dag er en kamp for å overleve, hjelper det deg overhodet ingen ting om naboens bankbok f.eks. halveres fra 20 mill. kr til 10 mill. kr. Det eneste som hjelper, er at du selv får mer å rutte med, slik at du selv igjen får sove om natten og kan gjøre fornuftige valg framfor å ta billige og dårlige valg som du vet ikke er godt for din helse. Samtidig er det viktig å gi barn gode oppvekstvilkår. Å gi barnehageansatte og lærere kunnskap om å avdekke omsorgssvikt og gi dem mot til å melde fra om det, vil gi flere barn en bedre start på livet. Men da forutsetter det et barnevern som har tid til å sette inn riktige tiltak i hjemmet umiddelbart. Gir vi barna en god barndom, gir vi dem større mulighet for god helse i voksen alder. For Fremskrittspartiet har det også vært viktig å legge til rette for varmtvannsbasseng, fysioterapi og behandlingsreiser til varmere strøk. Videre er pleiepenger, omsorgslønn, støttekontakt og brukerstyrt personlig assistent svært viktige tiltak for å gi funksjonshemmede barn og voksne, og deres nærmeste, gode liv. Gode liv, hvor man er en del av samfunnet, gir god helse. At regjeringen har trenert en rettighetsfesting av BPA i seks år, er rett og slett helt utrolig. Spørsmålet må være hvilket menneskesyn og livskvalitet vi bør legge til grunn. Er det akseptabelt at man er avhengig av snille slektninger og venner for å kunne oppleve noe hyggelig? Er det akseptabelt at man aldri kan gå på kino fordi det ikke er innvilget nok enkelttimer til vedkommende? BPA-brukere trenger støtte til samfunnsdeltagelse. Et ensidig fokus på helse- og omsorgstjenester blir feil. BPA gir funksjonshemmede frihet, likestilling og et livsløp der de selv legger premissene. Tekniske hjelpemidler og en selvstyrt personlig assistent åpner livet. Noen har fått muligheten allerede, andre får den ikke. At man har valgt å delegere retten til frihet og likestilling for funksjonshemmede til kommunale saksbehandlere som skal porsjonere ut godene etter hva man finner dekning for i kommunebudsjettene, står i grell kontrast til Arbeiderpartiets slagord om at «alle skal med». Helseministerens svar her i dag bekrefter at en rettighetsfesting ikke vil være på plass i 2012 heller. Fremskrittspartiet konstaterer at lokalpolitikerne i kommunene ofte har oppe til debatt forskjellige sider som har innvirkning på lokalbefolkningens helse. Mangel på engasjement er ikke hovedutfordringen, men de prioriteringer som må gjøres. Å øke fokuset og øke innsatsen for en bedre helse for innbyggerne vil ikke kunne gjennomføres dersom de midler som stilles til disposisjon, innskrenker muligheten for å gjøre gode og riktige vedtak. Fremskrittspartiet støtter Legeforeningens anmerkninger om at de største besparelsene ved at befolkningen generelt får bedre helse, vil komme staten til gode, og at de største helsegevinstene ligger flere tiår fram i tid. Det er derfor vanskelig å se at regjeringens optimisme rundt det nye lovverket står i stil med de ressursene som kommunene blir gitt. Fremskrittspartiet etterlyser derfor øremerkede midler for at loven skal kunne følges opp optimalt. Fremskrittspartiet konstaterer at en samlet komité står bak merknaden om å lage et samfunn med like muligheter for alle. Det er derfor med undring jeg samtidig konstaterer at man har egne merknader for enkelte grupperinger i samfunnet. For Fremskrittspartiet er det ingen tvil: Alle, uavhengig av alder, kjønn, bosted og bakgrunn, skal gis akkurat samme mulighet til å være en del av samfunnet og skal gis de samme muligheter til å ta gode valg og skape sitt liv til beste for seg selv og for samfunnet. Diskriminering, kvotering og særordninger, enten de er positive eller negative, er ikke en ønsket innretning for oss. Det er også med undring jeg leser at enkelte partier synes å ha dårlig kunnskap om boligpriser og valg av bosted. Her påstås det at personer og familier med dårlig råd står i fare for å måtte bosette seg i områder med støy og forurensning, mens faktum er at midt i sentrum av de største byene, hvor støyen og forurensningen er på det høyeste, er boligprisene høyest. Prisene faller ofte proporsjonalt med reduksjon av støy og forurensning – ved at man flytter lenger unna bykjernen. Videre vises det til at de med dårlig råd må bosette seg steder hvor tilbudet om fritidsaktiviteter er dårligst. Mange ute i distriktene har langt færre fritidsaktiviteter å velge mellom enn folk som bor i byen. Men de har ikke blitt tvunget til å bosette seg der på grunn av dårlig økonomi. Snarere tvert imot vil nok de fleste hevde at de bor slik fordi de ønsker det, og fordi de trives der. Men det som faktisk er et problem for dem med dårligst råd, er at til tross for at regjeringen mener at frukt og grønt i skolen er veldig viktig, har regjeringen ikke vært i stand til å innføre dette for alle, og til tross for at det å holde egenandelene lave er viktig for dem som har aller minst fra før, har egenandelene økt hvert eneste år med denne regjeringen.(Presidenten klubber.) Da kommer vi tilbake … (Presidenten klubber.)