Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-11-23:
I dagens handelsregime må vi være klar over at eksport av tjenester allerede utgjør en fjerdedel av den samlede norske eksport. Det gjelder tjenester fra offshore-sektoren, fra shipping-sektoren, fra tele- og IT-sektoren. I denne sammenheng er det svært viktig at vi også innenfor begrepene «tjenester» og «investeringer» får på plass et forhandlingsregime som er i stand til å ivareta norske interesser. For øvrig stilte Erik Solheim et relevant spørsmål tidligere i debatten. Han har jo stilt noen spørsmål i det siste, men dette var iallfall svært interessant. Det går på: Hva er det Regjeringen prioriterer i disse forhandlingene? Jeg synes at dette spørsmålet har kommet mindre og mindre frem etter hvert som debatten har gått. I mars i år skrev daværende statssekretær Haga i Nationen at våre betydelige interesser knyttet til landbruket må veie tungt i arbeidet med å utvikle norske forhandlingsposisjoner. Når noen interesser i en slik sammenheng skal veie tungt, betyr det ofte at andre norske interesser som fisk og industri veier mindre tungt. Regjeringen er i så fall på kollisjonskurs med hva en enstemmig næringskomite sa ved behandlingen av perspektivmeldingen for fiskerinæringen tidligere i år, der man bad om at økt frihandel med fiskeprodukter måtte bli prioritert i den kommende WTO-runden. Komiteen gav da enstemmig uttrykk for at det «bør leggjast særleg vekt på å avvikle eller innskrenke bruken av antidumpingbestemmelsene i WTO-avtalen og redusere ikkje tariffære handelshindringar til eit minimum». Et forpliktende multilateralt regelverk som legges til grunn for et friest mulig handelssamkvem på flest mulig områder, der tvister avgjøres av internasjonale organer, er åpenbart i Norges interesse. Konkret betyr det at Norge er tjent med at den kommende forhandlingsrunden blir bredest mulig. Så stilte jeg et spørsmål til landbruksministeren. Istedenfor å svare på spørsmålet om konfliktforholdet mellom landbruk og fisk, fikk jeg et spørsmål tilbake om hva som er Høyres utgangspunkt når det gjelder landbruk. Det skal jeg komme tilbake til hvis tiden tillater det. Etter å ha hørt på flere innlegg i debatten, er nå spørsmålet mitt: Hvor er det blitt av fiskeriministeren? Hvor er fiskeriministeren og talsmenn for fiskerinæringen i denne debatten? Jeg har ikke sett noen av dem hittil. Det er helt åpenbart at man ikke kan legge et teppe over dette konfliktforholdet. Det skulle være unødvendig å minne Regjeringen om at vi i dag har et produksjonsnivå på kjøtt i Norge på 250 000 tonn årlig. Det samlede nivået på produksjon av laks og ørret er på det dobbelte. Når det gjelder norsk fiskeproduksjon, produserer og eksporterer vi i dag verdier for rundt 30 milliarder kr årlig. Det er forventet at dette nivået vil nå opp til ca. 40 milliarder kr pr. år når vi har nådd 2004. Forsiktige antydninger sier at når denne eksisterende WTO-runden ender ut i år 2015, vil den årlige eksportverdien av norsk fisk være på et nivå på rundt 100 milliarder kr. SINTEF har sågar sagt at man, hvis alt går som det kan og bør gå i den næringen som skal overta verdiskapingen i Norge og smøre statskassen, kan ha en årlig eksportverdi på rundt 250 milliarder kr. Hvis man taper dette perspektivet, gjør man en fundamental feil. Vi snakker om eksport av norsk fisk som, når denne forhandlingsperioden er over, har passert 1 000 milliarder kr i eksportverdi, kontra å la debatten få lov til å bli dominert av hvordan vi skal beskytte oss overfor import av landbruksvarer fra tredjeland. Denne debatten har blitt full av paradokser. Jeg synes det er rimelig at man fra Regjeringens side ikke fører en politikk som gjør at man utspiller seg helt, og at særstandpunktene skal få lov til å dominere i de kommende forhandlingene. Vi er dessverre ingen stormakt på dette området. Vi er først og fremst nødt til å finne ut hva vi skal prioritere, og i en nasjon som så til de grader er totalt avhengig av å selge sine varer og sine tjenester i et internasjonalt marked, er vi fremfor alt nødt til å prioritere nå.