Abid Raja (Venstre), 2010-10-04:
Det er et stort privilegium som vararepresentant igjen å kunne få være med i trontaledebatten og framleggelsen av statsbudsjettet. Men jeg må innrømme at jeg er noe skuffet over lørdagens tale. Trontalen skal handle om hovedlinjene i regjeringens politikk for det kommende året. Da er det litt skuffende at den ikke varsler noe særlig nytt. Særlig skuffende er det at talen var blottet for politikk for å få ned fattigdom blant barn. Jeg registrerte at regjeringen i sin melding om rikets tilstand formidlet at den i 2010 har ført videre og trappet opp den særlige innsatsen for å forebygge og få bukt med fattigdom. Men for oss andre i Norge, som ikke sitter i regjeringen, er det vanskelig å oppdage hva denne innsatsen består i. For ett år siden la Trine Skei Grande og jeg fram en tiltakspakke for å begrense fattigdom blant barn. For selv om vi lever i et av verdens rikeste land, er antall barn som vokser opp i fattige familier i Norge, økende. Så mange som hvert tredje barn med ikke-vestlig bakgrunn lever i husholdninger med inntekt under fattigdomsgrensen. Dette er et problem vi som landets nasjonalforsamling har plikt til å ta på alvor. Det er skuffende når flertallet i denne forsamlingen ikke makter å gjøre noe for de svakeste. Da Venstres forslag ble behandlet i mars, innrømmet SVs representant Karin Andersen at de «selv har bygget forventninger i forhold til de fattige som vi ikke har innfridd. Det beklager jeg, og det forstår jeg at man er skuffet over».Dette ble uttalt av statsråd Kristin Halvorsen til TV 2 21. august 2009. Det er hyggelig at SV forstår oss andre, men det hjelper lite for de fattige barna. For i stedet for å drøfte de forslagene vi fremmet, gjemmer de seg bak utredninger og samråd som foregår i regjeringen. Når jeg nok en gang står her på talerstolen, er det betimelig å spørre om hvor denne satsingen har blitt av. Det er pinlig at en regjering som flåser med velferd framfor skattelette, ikke har vilje til å gjøre noe med at 85 000 barn lever i husholdninger med inntekt under fattigdomsgrensen. Det begynner vel nå også å handle om viljen, ikke bare evnen. På samme tid i fjor fremmet Venstre et representantforslag om forsterket innsats mot frafall i skolen. En forsterket innsats i kampen mot frafall behøves. Etter Venstres mening er frafall en av de største utfordringene det norske samfunnet står overfor, både i et velferdsperspektiv og i et kunnskapsperspektiv. Når omtrent én av tre ungdommer faller utenfor, er det ikke bare tall, men også menneskeskjebner. Jeg har selv vært en av dem som var nær ved å bli en «drop-out», men på grunn av god oppfølging fra lærere klarte jeg å fullføre. Jeg oppfatter det slik at det i denne sal er bred enighet om at vi skal gjøre det vi kan for å få ned frafallet. I trontalen ble det understreket at det er en hovedsak å få flere til å fullføre videregående opplæring. For meg er det derfor underlig at regjeringspartiene i forbindelse med behandlingen av det nevnte representantforslag ikke vil ta på alvor Venstres hele ti konkrete forslag for å bekjempe frafall. Utfordringene som vi står overfor, krever nemlig en innsats fra alle. Det krever en politisk dugnad der en lager brede kompromisser. Det vil jeg på vegne av Venstre nok en gang gjerne invitere til, selv om det virker som om regjeringen overhodet ikke er villig til å lytte når opposisjonen fremmer gode forslag som gjelder kampen mot frafall. Det er trist, først og fremst for de mange som faller ut. Regjeringen bør vel lytte til og ta til seg forslag, selv om de kommer fra politikere i opposisjon, og bør vel ikke la det gå prestisje i det at den selv ikke kom på de gode ideene? I forbindelse med behandlingen av neste års statsbudsjett kommer Venstre til å foreslå en rekke tiltak for å øke gjennomføringen av videregående opplæring, bl.a. flere spesialpedagoger, styrking av lærerrollen, en mer praktisk opplæring i skolehverdagen og en styrket skolehelsetjeneste. Jeg vil nok en gang oppfordre de rød-grønne til å støtte våre forslag. Det vil vise at de tar utfordringene på alvor, og ikke bare kaster om seg med fine ord på papiret. Avslutningsvis vil jeg kommentere temaet flere har snakket om her i dag, nemlig at private og ideelle aktører i langt større grad skal levere velferdstjenester. I september kunne vi lese i Aftenposten at SVs parlamentariske leder ville «ha et linjeskifte til en bevisst satsing på ideell privat sektor». Det er bra og et linjeskifte Venstre ønsker hjertelig velkommen. Men er det kun organisasjoner som utelukkende har et ideelt formål, som Solhjell tolererer? For meg blir en slik begrensning et kunstig ideologisk hinder for bedre velferdstjenester. Et eksempel er Mestringshusene, som driver med rusbehandling. Mestringshusene drives ikke av en ideell organisasjon, men av ildsjeler som selv har hatt personlig kjennskap til rusavhengighet, og som derfor ønsker å hjelpe andre. Det er vanskelig å forstå den store forskjellen mellom en slik klinikk og en klinikk som drives av Frelsesarmeen. Det er uforståelig hvilken privat omsorg regjeringen godtar, og hvilken de ikke ønsker. Debatten i dag har heller ikke vært klargjørende når det gjelder hvor regjeringen egentlig står. Jeg vil derfor utfordre regjeringen til å være tydelig på hvilke velferdsaktører den godtar, og hvilke den ikke godtar, og ikke minst hvorfor.