Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2008-12-02:
Forslaget fra Fremskrittspartiet går ut på å få en politisk debatt i Stortinget ved at en har en helhetlig tilnærming til CO2-rens, -fangst, -lagring, -transport og eventuell annen bruk. Hensikten med vårt forslag er å øke suksessen for å få til noe kommersielt, slik at dette lykkes, og slik at en har et produkt en kan selge til andre, framfor kun å kunne skryte av «månelandinger» overfor utenlandske gjester. Det er viktig å koordinere prosjektene som finnes på Kårstø og på Mongstad, men også å prioritere dem og utarbeide dem videre med dagens kunnskap, som jeg vet er ganske annerledes enn den kunnskapen man hadde i 2005. Kostnadene er gått opp, teknologirealismen er helt annerledes, spesielt for Kårstø. Kårstø skulle i utgangspunktet bli realisert i 2009. Nå blir det i beste fall en beslutning i 2009. Det viser at tidene har endret seg. Nå har en altså et krampaktig forhold til Mongstad og Kårstø, som en skal holde på for alt det er verdt, mens alt annet som kommer av gode innspill fra andre aktører, blir ignorert, dessverre. Jeg synes Mongstad er et eksempel til etterfølgelse når det gjelder måten det er blitt behandlet på. Det har vært innom Stortinget gjennom en proposisjon, fått en skikkelig, seriøs behandling, det har vært et godt høringsopplegg i komiteen, og man har fått gjort gode vedtak. Kårstø på sin side får store bevilgninger over statsbudsjettet, men har aldri blitt behandlet som en egen sak, det får knapt nok en egen omtale av betydning i statsbudsjettet. Det er stort sett én side, og nok med det. De mange utfordringene som opposisjonen og spesielt Fremskrittspartiet påpeker, blir i liten grad besvart. Vi må ha rammebetingelser som favner bredere enn disse to prosjektene. Vi må sørge for at vi klarer å engasjere flere aktører, vi må sikre at norsk næringsliv er mer delaktig, at norsk forskningsmiljø er dypere inne i dette, og at vi får mer igjen for pengene. Da skal jeg problematisere litt grunnen til dette, fordi det er mange som nøyer seg med Kårstø og Mongstad og sier at her har vi store mål – det er viktig å holde fast. Men en tar altså ikke inn over seg at på Mongstad vil en knapt være ferdig med å bygge pilotanlegget før en skal ta investeringsbeslutninger om et fullskala anlegg. Det gir oss altså ikke den erfaringsbakgrunnen vi trenger for å ta en så stor beslutning. Bør en ikke da diskutere om en skal se litt på tidsvilkårene, slik at vi realiserer noe som alle er enige om er bra, framfor noe som har blitt vedtatt for lenge siden, og som gjør at det kan bli svært kostbart eller svært dårlig? Spesielt er dette viktig når en i Dagens Næringsliv i forrige uke kunne lese at kostnadene skyter i været. Kårstø, der en skulle ha et fullrenset anlegg i 2009, trekker nå ut i tid – en har ikke et pilotanlegg å vise til i forhold til teknologi, og en ser at gasskraftverket står i ro og høyst sannsynlig vil stå i ro mye av tiden. Man har heller ikke notifisert EU i forhold til statstøtteregelverket, som man syntes var veldig viktig for Mongstad – som altså skal realiseres senere enn Kårstø. Så det er noe med tidsdimensjonen her som ikke henger sammen. Samtidig vet man at Industrikraft Møre søkte om å få bygge gasskraftverk og fikk avslag fordi man ikke hadde CO2-rensing, men de fikk også beskjed om at hvis de søkte med CO2-rensing i dag, vil de få avslag på det også, for det er ikke samfunnsøkonomisk lønnsomt. Gasskraftrammebetingelsene gir altså avslag på gasskraftverk uansett hva man har som forutsetning. Hammerfest Energi har fått avslag på sin søknad om å bygge gasskraftverk med rensing. På Husnes er det planer om å bygge kullkraftverk, der Sargas ønsker å rense, men det er ingen avklaring fra myndighetene om hvilken infrastrukturløsning en kan koble seg opp til. Når en snakker om gasskraftverk til Skagerak Energi, har Regjeringen allerede sagt at det foreløpig ikke er aktuelt med et CO2-rør for eventuelt å rense gasskraften og sende CO2-en tilbake igjen. Institutt for energiteknikk har mange prosjekter der de forsøker å rense CO2 – binde den opp til bl.a. olivin – for å få et produkt man kan selge i markedet, altså ikke bare deponere CO2-en, men de blir i svært liten grad involvert i det arbeidet som Regjeringen gjør. EnPro renser – eller lager – saltvann om til landbruksvann, altså binder CO2-en, men må reise ut av landet for å få til dette. Norsk leverandørindustri er i liten grad med på dette som skjer. Det er stort sett utenlandske leverandører som står for teknologiutviklingen og er sentrale i prosjektet på Mongstad. Da har en liten glede av de mange milliarder kronene som norske skattebetalere skal bruke på å finansiere konkurrenter til norsk industri. Derfor er det viktig at en har en helhetlig tilnærming – ikke for å prøve å trenere dette, men for å øke sjansen for suksess. De mange problemene jeg har tatt opp, er høyst reelle. Klarer vi å involvere flere og se helheten i det, kan vi få bedre resultater for de samme pengene som vi uansett nå bruker. Derfor ber jeg om at regjeringspartiene er med på å utarbeide en helhetlig tilnæring når det gjelder CO2-politikken. Jeg tar herved opp forslaget fra Fremskrittspartiet.