Jan Olav Olsen (Høyre), 2004-10-04:
Økt verdiskaping er en grunnleggende forutsetning for å løse flere velferdsoppgaver og for å opprettholde de velferdstilbud vi allerede har. Regjeringens politikk, siden den tiltrådte for nesten tre år siden, er en sammenhengende fortelling om hvordan forholdene skal legges til rette for å få økt verdiskaping. Vi ser det på område etter område. I motsetning til denne politikken står opposisjonens krav om bruk av stadig mer penger, mer bruk av oljefondet, større offentlige budsjetter, høyere skatter og avgifter. I motsetning til Høyres og Regjeringens politikk, som har ført til lavere rente, konkurransedyktig kronekurs og et konkurransedyktig næringsliv, står opposisjonens kurs som ville ført til fortsatt høy rente, altfor høy kronekurs og et næringsliv som ville vært preget av konkurser og utflagging. Mot vår verdiskapingspolitikk står venstresidens skatteøkningsalternativ. Utdanning og forskning er grunnleggende for å kunne oppnå den nødvendige økte verdiskaping. Det er en klar sammenheng mellom vår sterke satsing på skole og utdanning og velferdsutviklingen i landet som helhet. God kunnskapsbakgrunn gir den enkelte nye muligheter for å kunne realisere egne evner og anlegg. Vi får flere valgmuligheter, og den enkelte kan på en bedre måte ta del i den generelle velferdsutviklingen i samfunnet. Derfor har vi satset på forskning. Bare i 2004 var forskningsinnsatsen på 13,8 milliarder kr, en økning på 1,1 milliarder fra året før. Det er derfor simpelthen ikke riktig når Karin Andersen i en replikk til Oddvard Nilsen hevder at Høyre og Regjeringen ikke satser på forskning. Det er ikke rett! Høyre ser det som viktig å satse på skolen. Det er viktig å gi skolen muligheter til å utnytte ressursene på en best mulig måte, det er viktig å åpne for det lokale handlingsrom, det er viktig å rette sterkere fokus mot skolens innhold og å fokusere mindre på innpakningen. Regjeringen har ført en svært aktiv skolepolitikk, slik bl.a. St.meld. nr. 30 for 2003-2004 viser. Mange av sakene viser at det er sterke ideologiske skillelinjer mellom de to regjeringsalternativene. Mens dagens regjering satser på lokal frihet for skole og skoleeier og valgmuligheter for elever og foreldre, ser venstresidens alternativ ut til å bygge på sentralstyring og offentlig tvang. La meg få vise noen eksempler på det. Debatten om friskoler er et eksempel. Venstresiden gikk imot friskoleloven for grunnskolen, nå går den også imot tilsvarende lov for videregående skole. Der vi vil gi elever og foreldre reelle valgmuligheter bygd på kvalitet, ønsker venstresiden å begrense valgmuligheten til kun å gjelde deres egne forhåndsutvalgte alternativer. Regjeringsalternativet har varslet at noe av det første som skjer hvis de skulle overta makten etter neste valg, er opphevelse av friskoleloven. Måtte det aldri skje! Et annet eksempel er synet på lokal handlefrihet. Vi ønsker størst mulig lokalt handlingsrom. Derfor har vi opphevet klassedelingstallet, vi har gitt skolene stor frihet til å organisere undervisningen selv, vi har gitt lærerne tilbake metodefriheten, og skolene kan selv disponere inntil 25 pst. av det totale timetallet. Alt dette er tiltak som står i motsetning til ropet om nasjonale minstestandarder og nasjonale føringer og ønsket om at mest mulig skal styres fra storting og regjering og minst mulig av skoleeier, skole og den enkelte lærer. Et tredje eksempel er kunnskapssynet. Med denne regjering og de tiltak som er gjennomført, er formidling av kunnskap igjen kommet i fokus. Skolen skal være en kunnskapsformidler. I St.meld. nr. 30 understrekes viktigheten av de fem grunnleggende ferdigheter: å kunne lese, kunne skrive, kunne regne, kunne uttrykke seg muntlig og kunne bruke digitale verktøy. Dette er ferdigheter som er grunnleggende for at den enkelte skal kunne få bygge opp sin egen kompetanse og skape sin egen identitet. Noen har misforstått dette, eller kanskje heller villet misforstå, slik at det blir framstilt som om de fem grunnleggende ferdighetene er alt Regjeringen og statsråden mener elevene skal lære. Nei, dette er begynnelsen, dette er grunnlaget for at kompetanse kan bygges og identitet skapes. I mange år har alle uttrykt bekymring over kunnskapsnivået i norsk skole. Alle har uttrykt bekymring over at for mange lærerstudenter og også lærere har hatt for lav kompetanse. Nå gjøres noe med det. Det skal stilles krav til lærerstudentene allerede ved inntak. Det er bra, og debatten rundt dette, der det uttrykkes bekymring for at vi vil få for få studenter til å ta lærerutdanning, blir lett komisk. Endelig tas de nødvendige grep for å få høyere kvalitet i lærerutdannelsen og høyere kompetanse hos lærerne og dermed i skolen. Det er sammenheng mellom satsing på utdanning og arbeidet for å få økt verdiskaping. Disse tre årene har vi vist at vi virkelig satser på skole og utdanning. Vi har ikke råd til å stoppe denne utviklingen.