Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
To korte merknader først: Jeg tar opp det ene forslaget i innstillingen som Høyre står alene om – forslag nr. 5. Og så en liten merknad til mitt lille replikkordskifte med saksordføreren tidligere i debatten. Jeg spurte hvorfor Arbeiderpartiet er absolutt imot flertallsforslaget fra Mjøs-utvalget om organisasjonsform for universiteter og høyskoler. Det er et forslag som er nøyaktig likt Arbeiderpartiets forslag til organisasjonsreform innenfor helsesektoren. Jeg fikk til svar at grunnen er at Arbeiderpartiet er imot privatisering. Det må jo bety at den reformen Arbeiderpartiet har fått tilslutning til i Stortinget på helseområdet, er en privatiseringsreform. Da tror jeg saksordføreren må ha en litt spesiell oppfatning av hva hun har vært med på å støtte sin egen regjering i når det gjelder en av de viktigste reformene i denne stortingsperioden. Det er ikke alle som har like stor sans for kategorien eldre professorer, og jeg innser jo at det å ha levd en stund kan være et betydelig handikap – særlig hvis man har hukommelsen i behold. Jeg har opplevd ganske mange universitets- og høyskolereformer med tilhørende lover i løpet av de siste tiår i Norge. Og det er én erfaring som for meg står som den helt bombesikre erfaring man kan trekke ut av disse forskjellige lovene og reformforsøkene. Det er at vi i Norge lider av en betydelig overdose av tro på detaljstyring ved lovgivningens hjelp. Den universitets- og høyskoleloven vi har i dag, tror jeg det er allmenn enighet om i hele sektoren er altfor detaljert, og den er i altfor høy grad basert på den tanke at styringsordningene nødvendigvis må være de samme ved samtlige institusjoner, uavhengig av institusjonenes størrelse, uavhengig av deres profil, uavhengig av deres status. Om det er en erfaring vi burde være modne til å trekke når vi forsøker å gjennomføre en ny reform, så er det at denne måten å styre på er kontraproduktiv. Den gjør at ressursene – og da tenker jeg både på de menneskelige, faglige ressursene og på de materielle ressursene – blir vesentlig dårligere utnyttet enn de kunne og burde. Grunnen til at Høyre ikke ønsker å låse fast en struktur som gjør at alle universiteter og høyskoler skal være forvaltningsorganer, kan man lese av flertallets trang til også denne gang å bruke lovgivningen til å styre i detalj. Man ønsker ikke engang at institusjonene skal få lov til å bestemme sin egen interne styringsordning på grunnivået. Etter mitt skjønn er dette en tvangstanke i dobbel betydning av ordet. Det er ingen som ønsker å motsette seg at institusjonene forsøker nye ordninger, bl.a. det å lyse ut og tilsette instituttbestyrere eller dekaner – storartet dersom en institusjon ønsker det. Men det finnes ingen fornuftig grunn til at Stortinget i lovs form skal pålegge alle institusjoner å velge en slik styringsordning. Hvorfor er det behov for en kvalitetsreform i norsk høyere utdanning? Det er ikke fordi vi har institusjoner som er dinosaurpreget. Det skyldes først og fremst et historisk forhold, nemlig at vi fra slutten av 1980-tallet og til midten av 1990-tallet hadde en nesten folkevandringsaktig oversvømmelse av institusjonene i høyere utdanning i Norge. I løpet av noen få år økte studenttallet ved Universitetet i Oslo med 100 pst., studenttallet ble altså fordoblet. Institusjonene fikk en viss økning i ressursene for å ta unna for denne formidable økning i studenttall, men langt fra nok til å holde tritt med den. Og hva skjedde så når studenttallet begynte å avta? Jo, da begynte regjeringene – først regjeringen Jagland, deretter den nåværende regjering – å kutte ned på bevilgningene til sektoren i takt med at studenttallet gikk ned. Det er grunnen til at våre institusjoner for høyere utdanning er alvorlig underfinansiert, og at de i dag ikke har noen mulighet for å utnytte sine forsknings- og undervisningsressurser på en optimal måte. Derfor er det mest gledelige ved arbeidet med denne stortingsmelding at det arbeidet som Regjeringen ikke har gjort, det har stortingskomiteen gjort når det gjelder å definere presist og klart hva som er de ressursmessige forutsetningene for at ambisjonen om å styrke undervisningsinnsatsen vesentlig, skal kunne gjennomføres. Det er det aller viktigste som har skjedd i arbeidet med stortingsmeldingen. Det andre gledelige som har skjedd, er at det er blitt enighet – til sist har også Arbeiderpartiet sluttet seg til – om et av de viktigste forslagene fra Mjøs-utvalget, nemlig å etablere et uavhengig faglig organ som skal stå for akkreditering og evaluering av det som skjer i høyere utdanning. Det er et prinsipielt sett viktig skritt i retning av å styrke nettopp kvaliteten. Det er også gledelig at det er et stort flertall i komiteen, alle partier unntatt regjeringspartiet, som gir sin tilslutning til det enstemmige forslaget fra Mjøs-utvalget om hvilke kriterier som skal ligge til grunn for universitetsstatus. Det er livsviktig for kvaliteten ved våre universiteter og høyskoler at balansen mellom forskning og undervisning blir ivaretatt. Det som skjedde i perioden fra 1988-89 til midten av 1990-tallet, var langt på vei at universitetene var nødt til å skyve problemene foran seg ved å saldere overbelastningen av studenter på forskningsdelen av virksomheten. Det er en katastrofepolitikk på sikt fordi det fører til at det som skal være det fornyende element, og som skal sikre innholdet og kvaliteten i undervisningen, gradvis forringes. Dersom balansen mellom forskning og undervisning skal kunne ivaretas i fremtiden, vil det være nødvendig at Regjeringen høyner sitt eget ambisjonsnivå vesentlig når det gjelder forskningssiden av virksomheten. Det var enighet om, da Stortinget behandlet forskningsmeldingen, at en større del av forskningsbevilgningene bør gå direkte til institusjonene istedenfor å gå veien om Forskningsrådet. I Regjeringens budsjettforslag i fjor var profilen nøyaktig motsatt. Det var kuttet på bevilgningene til institusjonene, mens det var en viss økning på bevilgningene til Forskningsrådet. Jeg er glad for at komiteen nå i denne innstillingen gjentar det det var enighet om i Stortinget ved behandlingen av forskningsmeldingen, nemlig at en større del av grunnforskningsbevilgningene skal gå direkte til institusjonene. La meg også nevne at Høyre har tatt konsekvensen av det i innstillingen til revidert nasjonalbudsjett og foreslår at den varslede opptrapping av kapitalen i forskningsfondet like godt skal skje umiddelbart – dvs. at man allerede i inneværende år bygger opp kapitalen til 15 milliarder kr. Fordelen ved det er at da vil avkastningen av fondet allerede fra neste år av kunne gå inn i norsk forskning. Det er viktig at tilgangen på frie forskningsmidler til våre grunnforskningsmiljøer blir vesentlig bedre enn den er i dag, for det er på sikt også vilkåret for at en kvalitetsbedring av undervisnings- og utdanningssiden kan gjennomføres i virkelighetens verden. Jeg konstaterer at av de 19 romertallsvedtak som er foreslått i innstillingen, er Høyre med på 17. Det vi ikke er med på, er det forslaget som dreier seg om kunstfagstipendet, hvor Arbeiderpartiet utgjør flertallet sammen med Fremskrittspartiet. Det andre er forslaget hvor man bruker formen «skal» om organisasjonsformen på grunnnivået ved institusjonene.