Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Langtidsprogrammet gir oss en mulighet til å diskutere de mer langsiktige linjene i politikken, til å løfte blikket litt utover de daglige enkeltsakene og diskutere utviklingstrekk over tid. Det langtidsprogrammet vi diskuterer nå, er det første i et nytt århundre. Det forrige århundret var preget av en utvikling der vi ved inngangen til århundret var blant Europas absolutt fattigste land, til vi ved utgangen av det var blant de rikeste land i verden, et land preget av høy sysselsetting, en stor andel fellesgoder, forholdsvis jevn fordeling av rikdom sammenliknet med andre land og stor grad av trygghet. Det gir oss et godt utgangspunkt for å velge veien videre – vi har bedre muligheter enn de fleste. Den velferden vi i dag nyter godt av, er bygd ut gradvis – skritt for skritt. Hele veien har det å ha et verdiskapende næringsliv som legger grunnlag for de verdiene vi senere skal fordele, vært virkemidlet for å utvikle samfunnet videre. Det siste eksemplet på reformer – eldrereformen – er et godt eksempel på nettopp det. En møysommelig planlegging har ført til at vi etter hvert kommer opp i nesten 30 000 boenheter, bruker 34 milli-arder kr og har planlagt både personellsiden og driftssiden, sånn at målet om en bedre eldrereform blir en realitet. Solidaritetsalternativet har gitt gode resultater. Vi har fått økt sysselsetting, begrenset prisstigningen, fått velferdsløft og samtidig reallønnsforbedringer. Regjeringens langtidsprogram tar sikte på å videreføre solidaritetsalternativet. Skal vi klare det, er modernisering av offentlig sektor, effektiv bruk av ressurser og flere tjenester for hver krone oppgaver vi nå har gått løs på, og som vi må videreføre. Ikke minst innenfor helsesektoren er dette åpenbart. Norge er blant de land i verden som bruker mest penger på helse, men likevel er vi ikke helt på toppen når det gjelder resultater i helsetjenesten. Vi er det land i Europa som har best legedekning, men likevel er det mangler i helsevesenet som vi har behov for å gjøre noe med. Da må vi sette inn flere ressurser, ja, men vi må også bruke ressursene på en bedre måte. Det er bakgrunnen for at vi nå tar belastningen med å foreslå – og forhåpentligvis gjennomføre – en sjukehusreform som tar sikte på at ansvarsfordelingen skal bli klarere, og at samordningen av ressursene skal bli bedre. Det er også bakgrunnen for at vi i disse dager gjennomfører fastlegereformen, sånn at vi også kan få en mer effektiv bruk av primærhelsetjenestens ressurser. Det er grunnen til at vi vil videreføre de helseplaner vi har satt i gang innen f.eks. områdene kreft og psykiatri. Også innenfor barne- og ungdomssektoren mener vi tiden nå er inne til ytterligere løft. Med den forrige regjeringen opplevde vi at barnehageutbyggingen stoppet omtrent opp – i hvert fall bremset den kraftig opp. Vårt mål foran den neste perioden er først og fremst å få flere barnehager, sånn at valgfriheten blir reell for de mange foreldre som i dag ikke har tilgang på barnehageplass, og så gjøre barnehageplassene billigere. Vårt mål er å ha en skolefritidsordning som ikke ekskluderer barn ut fra personlig økonomi. Vårt mål er at vi skal ha en skole uten egenandeler – en likeverdig, god, offentlig skole. Vi mener det er en kvalitet i seg selv at barnet til direktøren og barnet til arbeideren går på den samme gode, offentlige skolen. Vi mener også det vil være en riktig prioritering å sørge for at kostnadene til bøker i videregående skole blir redusert. Alle disse tingene er viktige i seg selv, men de er også viktige for å bidra til å skaffe tilgang på arbeidskraft og gjøre det mulig for et ungt ektepar at begge deltar i arbeidslivet. Innstillingen til langtidsprogrammet viser tydelig at de forskjellige partiene stort sett har sine egne merknader. Innstillingen er preget av særmerknader, og jeg vil si: Noen merknader er spesielt sære! Men på noen avgjørende punkter er det bred enighet, og det er det som er omhandlet i en egen melding fra Regjeringen, St.meld. nr. 29, om retningslinjer for den økonomiske politikken. Den 29. mars i år godkjente man i statsråd fastsetting av ny forskrift for pengepolitikken. Stabilitet i valutakursen over tid er målet med pengepolitikken, men det er fastsatt et operativt mål for gjennomføringen som peker mot stabil inflasjon på 2,5 pst., med muligheter for en svingningsmargin på +/- 1 pst. Videre er det sagt at målet skal være «framoverskuende», og at man bør se bort fra kortsiktige forstyrrelser av midlertidig karakter. Norges Bank praktiserte tidligere den gamle valutaforskriften med sikte på et inflasjonsnivå på 2 pst. Det er altså et nytt signal, men det er åpenbart – ut fra de reaksjonene som er kommet etter fastsetting av den nye forskriften – at det ikke blir oppfattet som et dramatisk signal; det gir stabilitet over tid. Derfor er jeg veldig glad for at et klart flertall tar disse retningslinjene til etterretning. Samtidig ble det lagt fram retningslinjer for budsjettpolitikken, og det mest sentrale elementet der er at vi for framtiden skal basere oss på å bruke realavkastningen av oljefondet. Vi skal fortsatt arbeide for konjunkturutjamning, som det blir sagt i meldingen. Men den forutsigbarhet som nå er lagt inn i hvordan vi etter hvert skal ta realavkastningen av de pengene vi har på bok, inn i økonomien, er et bidrag til å unngå raske forandringer som resultat av f.eks. kortsiktige svingninger i oljeprisen. Det er en styringsregel som gir forutsigbarhet for næringslivet og for utviklingen av velferdsgodene i samfunnet. De hovedlinjene er det bred enighet om. Det er bare SV og Fremskrittspartiet som ikke er med på å gi sin tilslutning til dem, og jeg syns det er grunn til å gi honnør til saksordføreren, Per-Kristian Foss, som har bidratt til å bygge den brede plattformen som her er lagt til grunn. Da er det lagt et solid fundament for den økonomiske politikken framover. Det er en bred enighet som ikke blir omkastet av eventuelle regjeringsskifter, og det er en stabilitet og forutsigbarhet i den økonomiske politikken. Det gir alle aktuelle regjeringsalternativer noenlunde de samme rammer, og det gir dermed klarere valg mellom de forskjellige regjeringsalternativene. Det vil f.eks. si at hvis en ønsker å slå om seg med store skatteløfter, ja, så blir det mindre til velferd. Vårt alternativ er fortsatt utbygging av velferden, skritt for skritt, det er solidaritet nasjonalt og internasjonalt og en bærekraftig miljøpolitikk bygd på ansvarlige og forutsigbare økonomiske rammevilkår. Slik vil vi bruke muligheten i et av de land, kanskje det landet, som mer enn noe annet kan kalle seg mulighetenes samfunn.