Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2016-03-01:
Den arabiske våren startet i Tunisia. Der kan man kanskje si at våren har blitt til en arabisk sommer – i motsetning til de andre landene som hadde opprør og omveltninger: Der kan man dessverre snakke om en arabisk vinter. Det er imponerende det Tunisia har fått til. Det er en demokratisk prosess med aktiv deltakelse fra sivilsamfunnet. Ja, fire private organisasjoner var faktisk drivkraften i arbeidet for å få til en ny og relativt sett svært radikal grunnlov – og la grunnlaget for stabile, demokratiske institusjoner. I oktober fikk vi melding om at de fire organisasjonene, den såkalte kvartetten, hadde fått Nobels fredspris: tunisisk LO, arbeidsgiverforeningen, advokatforeningen og den tunisiske menneskerettighetsorganisasjonen. De fire bidro til grunnloven, men sørget selvfølgelig for at de politiske institusjonene fungerte. Kvartetten selv var ikke ute etter politisk makt. De bidro til at Tunisias andre republikk fikk sin første folkevalgte regjering 6. februar 2015. Den nasjonale dialogen ble opprettet etter den situasjonen som oppsto etter det første frie valget i 2011. Tre partier, den såkalte troikaen, dannet en samlingsregjering. Den nye grunnlovgivende forsamlingen hadde ett år på seg til å lage en grunnlov og å gjennomføre nyvalg. Både regjeringens manglende erfaring med å styre og den foruroligende oppblomstringen av radikale islamistiske grupper førte til stor uro og nye uroligheter i landet. De politiske drapene på venstrepolitikerne Chokri Belaid og Mohamed Brahmi i 2013 fikk som konsekvens at nasjonalforsamlingen ble oppløst. Kvartetten startet da dette omfattende arbeidet med en samtalerunde, og presenterte etter hvert et veikart med krav om at regjeringen måtte gå så snart en grunnlov var vedtatt, og en regjering måtte ta over til nyvalg var gjennomført. Den nye folkevalgte regjeringen ble dannet etter at Beju Caid Essebsi ble landets første frie president. Han var i sin tid Bourguiba-mann. Det samme gjelder faktisk både statsministeren og parlamentspresidenten. Dette er folk som har styrt før, og som har politisk og administrativ erfaring. Alt så rosenrødt ut. Utenlandske politikere og media var imponert over den demokratiske prosessen som hadde bidratt til en ny og radikal grunnlov, nytt parlament, ny president og en ny regjering – den arabiske sommeren altså. Men farene lurte. Utfordringene var – og er – veldig store. Terrorangrepene mot Bardo-museet i hovedstaden 18. mars og mot et turisthotell utenfor byen Sousse 26. juni preget sterkt de første månedene i den nye regjeringen. Jeg var, på vegne av presidentskapet, i Tunisia og besøkte parlamentet i begynnelsen av november i fjor. I tillegg til møtet med bl.a. parlamentspresidenten, kvinnelige parlamentarikere, statsministeren og kvartetten, besøkte jeg Bardo-museet. Jeg så på kulehullene sentralt inne i museet og ble minnet om at det tunisiske demokratiet er veldig skjørt. I øst er det over en million libyske flyktninger. De er riktignok relativt godt integrert i lokalsamfunnet. ISIL og andre islamister synes ingenting om den radikale grunnloven, som gir kvinner likestilling og Tunisia demokratisk styre. Nå skal det nok sies at allerede under Bourguiba på 1960-, 1970- og delvis 1980-tallet, hadde kvinnene i Tunisia en helt annen stilling enn i landene rundt, så dette er det for så vidt tradisjon for. I de to terrorangrepene ble henholdsvis 21 og 38 mennesker drept. Alle unntatt én var vestlige turister. Sikkerhetsstyrkenes mandat ble mer robuste. Slik er det – og blir det. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse omtrent som følger: Uten menneskerettigheter som basis vil det ikke være noe stabilitet i et land eller område. Det er for så vidt riktig, men man kan i og for seg snu det på hodet, for de fleste land trenger også vekst, økonomisk utvikling og arbeidsplasser. Tunisia trenger arbeidsplasser og verdiskaping. Alle jeg snakket med, understreket dette. Visst var både private organisasjoner og parlamentspresidenten interessert i den nye nasjonale institusjonen for menneskerettigheter, som Stortinget har opprettet. Og undertegnede hadde et felles seminar med det norske barneombudet og UNICEF om likestilling og barns rettigheter og et mulig ombud. Men to saker dominerte samtalene. I tillegg til arbeid og verdiskaping var det sikkerhetssituasjonen. Dette henger sammen. Tunisia trenger bistand, men de trenger først og fremst utenlandske investeringer. De har behov for at landet stabiliseres i regionen. Landet har 40 pst. ungdomsarbeidsledighet, og dette er i veldig stor grad nyutdannede akademikere. Vi har nylig sett demonstrasjoner i hovedstadens gater – organisert av utålmodige unge mennesker uten arbeid. Tunisia er fortsatt i en kritisk fase. De er nå det landet som fungerer demokratisk etter den arabiske våren, men både i Tunisia og utenfor landets grenser jobber mange for at de ikke skal lykkes. Vi har et ansvar, EU har et ansvar – Europa har i det hele tatt et ansvar. Tunisia trenger arbeidsplasser til sine utålmodige ungdommer, og de trenger desperat at turistene kommer tilbake etter terrorangrepene i fjor. Jeg vil også spørre utenriksministeren i den forbindelse hvilken politikk Utenriksdepartementet for øyeblikket har når det gjelder å gi råd om turisme til Tunisia. Det var nesten rørende å bli tatt med ut til noen av de viktigste celebre steder for å vise meg at Tunisia har så veldig mye å vise fram: en stor kulturarv å øse av. Her ligger Kartago, her er historie fra Romerriket. Se på kartet – landet ligger ikke mange kilometre, for ikke å si metre, fra Italia og Romerrikets maktsentrum. Jeg vet at EU har et økende samarbeid med Tunisia. Vi bør her kunne være pådrivere. Tunisia er på vei mot et inkluderende og demokratisk samfunn. Det er fantastisk å se hvordan det tunisiske sivilsamfunnet, de politiske partiene, arbeidsgiverne og arbeiderbevegelsen har kommet sammen for å skape et nytt demokrati. Tunisias framgang er en lysende flekk i et dystert bilde i Nord-Afrika og Midtøsten etter de politiske omveltningene i 2011. Nabolandet Libya er for øyeblikket uten en sentral statsdannelse og er blitt et paradis for menneskesmuglere. Vi hørte i utenriksministerens redegjørelse beskrivelsene av det ustabile området, borgerkrigen i Syria og oppløsningen av mange av statene fra det gamle ottomanske riket. Hvilket initiativ har utenriksministeren tatt og vil utenriksministeren ta, eventuelt i samarbeid med EU, for å bidra til stabilisering og å styrke Tunisia i regionen? I tillegg: Siden vi i Stortinget for øyeblikket har til behandling en veldig sentral og interessant melding om næringsutvikling innenfor utviklingssamarbeidet: Kan vi f.eks. bruke strategiske partnerskap for å stimulere norsk industri til i økende grad å etablere seg i Tunisia? Jeg vet om bedrifter som er i ferd med å etablere seg i Tunisia. Det er ikke minst bedrifter som jobber med ny energi for å få til klimavennlig energi. Det er også etater, som Barneombudet og andre offentlige instanser, som forsøker å bidra til økt demokrati og ikke minst at det skapes utvikling, vekst og arbeidsplasser.