Jenny Følling (Senterpartiet), 2014-06-10:
Fyrst av alt: Takk til utanriksministeren og forsvarsministeren for grundig utgreiing og forklaring av utviklinga i Afghanistan og Noreg sitt engasjement der. Den 5. april stemte afghanarane for ein presidentkandidat og kandidatar til provinsforsamlingane. På førehand var det utbreidd frykt for at Taliban skulle klare å hindre val av ny president og nye styrande organ i dei 34 provinsane. Dei mest pessimistiske spådomane framfor valet i Afghanistan slo heldigvis ikkje til. Ifølgje Aftenposten gav valet eit glimt av håp. Dette var fyrste gong ein vald president vart bytta ut med ein annan. Dette var fyrste valet der afghanarane sjølve har stått for sikkerheiten og gjennomføringa. Dette var fyrste valet der media har bidratt til ein debatt om politiske saker – ikkje berre om personlegdomar. Etter år med uro har afghanarane gjennomført eit så demokratisk val som omstenda har tillate det, og valdagen vart heldigvis ikkje like valdeleg som frykta. Denne demokratiske samfunnsutviklinga hadde ikkje vore mogleg dersom Taliban fortsatt hadde hatt makta i landet. Dette bringar meg over til utgangspunktet for denne kraftsamlinga frå det internasjonale samfunnet som vi har sett i Afghanistan gjennom 13 år. Den overordna målsettinga var å forhindre at Afghanistan igjen skulle bli oppmarsjområde og utgangspunkt for internasjonal terrorisme. Ei anna målsetting som må nemnast, var ønsket om å bidra til ei positiv samfunnsutvikling som kunne leggje grunnlaget for like rettar for kvinner og menn og framtidstru basert på utvikling, opplæring, kunnskap og tryggleik – ikkje ei framtid basert på frykt og undertrykking. Operasjonane i Afghanistan har mandat i FNs tryggingsråd som fredsbevarande styrke. Har vi så lykkast med måla vi har sett oss? Spørsmålet er vanskeleg å gje kortfatta svar på. Dei internasjonale styrkane er framleis i landet, men i langt mindre omfang enn for få år sidan. Lyset er på ingen måte sløkt i Afghanistan. Etter 13 år har utviklinga gått i positiv retning på ein slik måte at afghanarane no er i stand til vareta eiga sikkerheit og slik sett er på eit heilt anna og høgare nivå enn for få år sidan. I ein slik situasjon er det med stor takksemd vi minnest dei soldatane som mista livet då dei gjennomførte oppgåvene som Noreg hadde pålagt dei. Tilbake sit pårørande, fedrar, mødrer, kjærastar, familie og vener med djupe sår etter tapet av sine kjære. Mange av dei soldatane som har delteke i dei internasjonale operasjonane, kjem tilbake til samfunnet med positive opplevingar og minne om tenestetida si i Afghanistan, men det er òg nokre som utviklar seinskadar. Desse kan melde seg kort tid etter at dei kjem tilbake, eller det kan gå år før slitasjen melder seg i et slikt omfang at dei må ha bistand frå samfunnet som sende dei ut i teneste. Det kviler derfor ei ekstra forplikting på samfunnet overfor denne gruppa om å leggje forholda til rette så godt som mogleg for at belastinga ikkje skal ta overhand. Debatten om utanriksministeren og forsvarsministeren sine utgreiingar om utviklinga i Afghanistan og Noreg sitt engasjement i landet vil gje svar på gamle spørsmål samtidig som det vil melde seg nye spørsmål. Eg ber derfor om å få forsvarsministeren si situasjonsforståing av korleis vårt militære engasjement i Afghanistan blir teke vare på og korleis erfaringar som er gjorde, blir førte vidare i vårt nasjonale forsvar?