Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-04-28:
Jeg vil takke for en redegjørelse som på en god måte peker både på hva som er oppnådd gjennom snart ti års sivil og militær innsats, og som samtidig understreker dybden og alvoret i de utfordringene som fortsatt ligger foran oss og ikke minst foran afghanerne selv. Det er ikke vanskelig å finne nedslående sider ved situasjonen i Afghanistan – sist ved at 400–500 fanger kunne grave en tunnel og stikke av fra fengselet i Kandahar. Og langt alvorligere: opptøyene som endte med angrepet på FNs kontor i Mazar-e-Sharif og tapet av nok et norsk liv, oberstløytnant Siri Skare, som var i FNs tjeneste. Dette er, sammen med en sikkerhetssituasjon som noen steder går fra galt til verre, en løpende påminnelse om alvoret i de utfordringene vi fortsatt står overfor. Dette må likevel ikke få tildekke det som er oppnådd. Som utenriksministeren pekte på: Afghanistan er ikke lenger et fristed for internasjonal terrorisme. Landet har et folkevalgt parlament og en folkevalgt president, om enn ikke gjennom valg som holder god nok demokratisk standard. Kvinnene har nå stemmerett. 6 millioner flere barn får skolegang. Det bygges infrastruktur som vil være nødvendig grunnlag for økonomisk framgang. En undersøkelse som Forsvarets forskningsinstitutt har foretatt i Faryab, viser at 56 pst. mener sikkerhetssituasjonen er forbedret og er fornøyd eller veldig fornøyd. Like mange mener at utviklingen i området går i riktig retning. Afghanske styrker er i stand til å håndtere sikkerhetsutfordringene enkelte steder i landet. Det er altså både framgang og tilbakeslag, men det er fortsatt langt fram. Men var det noe annet å vente enn at forandringen ville kreve tid, trolig generasjoner? Var det annet å forvente i ett av verdens fattigste land, herjet av krig i 30 år, i et stammesamfunn uten snev av demokratiske strukturer og knapt nok nasjonale strukturer? Forventningene om hvor mye og hvor fort det var mulig å endre et middelaldersk, patriarkalsk samfunn var åpenbart for høye. Optimismen var altfor stor, og man tok ikke inn over seg hvor krevende utgangspunktet i realiteten var. Afghanistan er ikke det eneste eksempelet på en betydelig naivitet i troen på hvor enkelt det er å eksportere demokrati. Da amerikanerne gikk inn i Irak, var det med en forventing om at det irakiske folk ville juble over å bli kvitt sin diktator og raskt vende seg mot en demokratisk utvikling. Det gikk, som vi vet, langt fra slik. Dette er erfaringer vi i de vestlige demokratier må ta inn over oss. Hvis vi skal kunne bidra til frigjøringsprosesser og demokratibygging, må den kulturelle og historiske forståelsen av de samfunn vi skal bistå i, bli betydelig bedre. Det er ikke minst en påminnelse i forhold til det som nå utfolder seg av folkelige frigjøringsbevegelser i en rekke arabiske land, og som vi så gjerne vil hjelpe fram. Også når det gjelder Afghanistan, er det, som utenriksministeren peker på, fortsatt behov for en realitetsorientering når det gjelder hvilke ambisjoner og visjoner vi skal trekke opp for det afghanske samfunn, som vi snart skal trekke oss ut av militært sett. Jeg mener at den aller viktigste utfordringen i Afghanistan er de store svakhetene i det jeg vil kalle de statsbyggende strukturer, strukturer som er helt nødvendig hvis Afghanistan skal utvikle seg til en nasjon hvor landets regjering har legitimitet, innflytelse og autoritet, også i provinsene, strukturer som er nødvendig hvis folkets tro på en bedre framtid skal knytte seg til det parlament og den president de selv velger, og den regjering som springer ut av disse valgene. Det er mange hindringer før vi er der. Omfattende korrupsjon, etniske motsetninger, stammelojalitet og kriminelle nettverk må bekjempes. Det er nødvendig å overvinne de dype splittelsene, skape grobunn for forsoning og grunnlag for å inkludere de ulike fraksjoner og grupperinger i en mangehodet opprørbevegelse. Fredsrådet som sprang ut av fredsjirgaen i fjor sommer, er kritisert fordi det også favner krigsherrer med mye på samvittigheten. Men kan det skapes forsoning? Kan splittelsene overvinnes, uten at også disse er en del av prosessene? Jeg tror ikke det. Det er i denne krevende politiske oppgaven at mulighetene ligger. Den militære oppgaven er å undergrave våpnenes, veibombenes og selvmordsbombenes makt og innflytelse på utviklingen. Den politiske jobben er det bare afghanerne selv som kan gjøre. Derfor er det så viktig at myndighetene i Kabul tar et sterkere ansvar for styringen av og utviklingen i sitt eget land. Vi kan ikke løse den delen av oppgaven for afghanerne. Vi kan bare bistå. Forsoning og demokratisk forankring kan bare skapes av dem som skal leve med og utøve resultatene av disse prosessene. En viktig oppgave framover blir derfor, som utenriksministeren pekte på i sin redegjørelse, å fylle prinsippene om å overføre mer av ansvaret, bl.a. for sikkerhetssituasjonen, til afghanerne selv med konkret innhold og gis en tidshorisont som fordrer handling fra første dag. Dette innebærer også at den sivile bistanden i sterkere grad må skje etter afghanske prioriteringer. Forventer vi at de tar ansvaret for utviklingen, må de også få muligheten til å styre prioriteringene. Her har vi gått foran ved at 80 pst. av vår bistand er skjedd etter afghanske prioriteringer. Det letter ikke på det dilemmaet som også lederen av utenrikskomiteen pekte på, om å få til en koordinering av den sivile og den militære innsatsen og av den sivile mellom de mange bidragsyterne. Men det er nødvendig å finne en løsning på det. Det er gledelig at det er denne tenkningen som ble lagt til grunn under NATO-toppmøtet i Lisboa i fjor høst, og som har lagt en tidshorisont fram til 2014 for at afghanerne selv skal overta sikkerhetsansvaret. Det har vært bred politisk enighet om vårt bidrag i Afghanistan gjennom disse årene. Jeg vil tro at dagens debatt vil bekrefte denne enigheten, også om de endringene vårt militære bidrag nå går inn i, i tråd med strategien om overføring av mer ansvar til afghanske myndigheter. Faryab-provinsen, der vi har hovedtyngden av våre oppgaver, er ikke blant de områder hvor ansvaret overføres i denne omgang. Vi må derfor være beredt til å videreføre vårt PRT-bidrag også neste år der, men innrettet sterkere mot mentorering og opplæring, samtidig som den krevende Ghowrmach-distriktet vest i Faryab tilføres flere ISAF-styrker og arbeidet med å bygge ferdig ringveien intensiveres. Dette vil skape et bedre grunnlag for overføring av ansvaret i neste omgang. Den norske militære innsatsen i Afghanistan har høstet mange lovord, og med rette. Det er all grunn til å takke de mange tusen kvinner og menn som har bidratt i et krevende oppdrag. Mange har blitt skadd, og ti har gitt sitt liv for å bidra til en verden tryggere for terror og en framtid med mer håp om en bedre hverdag for afghanerne. Men et like viktig bidrag har vært den sivile bistanden. Av de 300 mrd. kr som er brukt på utvikling gjennom disse ti årene, er 5 mrd. kr norske. Utenriksministeren varslet en grundig gjennomgang av vår utviklingsbistand i Afghanistan. Det vil gi oss en verdifull innsikt om hvordan vår bistand har virket som grunnlag for hvordan den bør innrettes framover. Vi ser etter alt å dømme slutten på behovet for et omfattende militært nærvær i Afghanistan. Den oppgaven skal vi avslutte på en ansvarlig måte, i samarbeid med de andre landene. Afghanistan vil fortsatt være et av verdens aller fattigste land. Det vil fortsatt være et land som vil ha behov for støtte også til å ivareta sitt ansvar for trygghet og rettssikkerhet. Det vil ha behov for omfattende utviklingsbistand for å bygge en egen økonomi som grunnlag for sosial framgang. Vi skal ikke vende det afghanske folk ryggen når det skal fortsette utviklingen mot et samfunn hvor demokratiske prinsipper og menneskerettighetene blir viktigere verdier enn hva det patriarkalske stammesamfunnet har bydd sine unge generasjoner. I debatten om utviklingen i Afghanistan kritiseres vi politikere ofte for å nedtone problemene og tilbakeslagene og overdrive de positive trekkene. Jeg sa innledningsvis at det ikke er vanskelig å finne nedslående sider ved situasjonen i Afghanistan. Det er massevis av næring for framtidspessimisme. Men er det ikke bedre å lytte til det den danske dikteren Piet Hein sier i ett av sine gruk: «Pessimisterne er dog de reneste tåber – de tror på det modsatte af hva de håber. Nej, de optimister, som livet beror på, er dem, som tør håbe på noget, de tror på.»