Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2016-06-16:
Sist uke var det innstramminger, i dag integrering. Sist uke var presselosjen full, i dag er det noen få spesielt interesserte. Forrige uke sa stortingsflertallet nei til mer midlertidighet for enslige mindreårige, fem år før permanent opphold og tre års arbeid eller utdanning for familiegjenforening. Det er bra, for det ville gjort integrering vanskeligere. I debatten sist uke viste jeg til anbefalingene fra Europarådets menneskerettighetskommissær, Nils Muižniek, i hans tale til Europarådets parlamentarikerforsamling i april. Han advarte mot at medlemslandene hver for seg vil gjøre seg mindre attraktive ved å kutte i stønader, beslaglegge eiendeler, begrense familiegjenforening og gi midlertidig opphold. Han kalte det en feilslått politikk som ikke vil bremse flyktningstrømmen, bare hemme integreringen. Drivkreftene er ikke «pull», men «push». I problemnotatet av mai 2016 nevner han noen forutsetninger for arbeid og god integrering: familiegjenforening, permanent opphold, språk- og samfunnsopplæring, statsborgerskap, godkjenning av utdanning og realkompetanse, lik rett til utdanning, forbud mot diskriminering, og sist, men ikke minst politisk og annen samfunnsdeltagelse. Selv om han også har noen kritiske merknader om Norge, kommer ikke vi så aller verst ut. Tittelen på Meld. St. 30 for 2015–2016, Fra mottak til arbeidsliv – en effektiv integreringspolitikk, bør derfor inspirere oss til å klatre oppover på den europeiske rangeringen av inkluderende samfunn, ikke nedover. Verdens beste land å bo i må være for alle. Vi trenger ikke økte sosiale forskjeller, men mindre. Det tjener vi alle på. For Arbeiderpartiet bygger integrering på alle menneskers like verdi og like rettigheter. Ellers vil vi ikke lykkes. Så har vi én forutsetning til: den plikten vi hver og en har til å bidra til fellesskapet med de forutsetningene vi har. «Gjør din plikt – krev din rett» er ikke tomme ord. De som kommer til Norge, er en ressurs vi i høyeste grad trenger. Da må de også slippe til. Da bygger vi tillit og demper unødige motsetninger. Så finnes det noen opplagte årsakssammenhenger, som meldinga viser til. Språk er en forutsetning for integrering. Da må språkopplæringen styrkes, ikke svekkes. Den må starte tidlig, i mottak. Tida i mottak må være kort. Kommunene må bosette raskt. Boliger trengs, barnehageplasser likeså. Arbeiderpartiet fremmer forslag som vil bedre det, dessverre blir ikke alle vedtatt. Arbeid til alle er jobb nummer én og en nøkkel til integrering. Fritidsaktiviteter for barn og voksne kommer som en god nummer to. Mener vi at språkopplæring i arbeidspraksis er bedre enn klasseromteori for voksne, må konsekvensen være tiltaksplasser og jobber nok. Vi må evne å bygge videre på, ikke nullstille, den kompetansen flyktningene har, men det er altså et sorgens kapittel så langt. Arbeiderpartiet fremmer forslag også om dette. NOKUT har vært nevnt. De har foreslått en felles flernasjonal hurtigprosedyre for godkjenning av utenlandsk kompetanse. I Dokument 15:372 i år svarte kunnskapsministeren på spørsmål fra Arbeiderpartiet at regjeringa ikke har vurdert dette. Det bør den kanskje revurdere. Meldinga viser at innvandrere kommer i arbeid, men faller raskere ut igjen enn andre, kvinner hyppigere enn menn. Slik kunnskap er kjekk å ha, men har liten verdi dersom vi ikke spør hvorfor og setter inn tiltak for å motvirke det. Er det noe så enkelt som at flyktninger kommer fra land med lavere gjennomsnittlig levealder enn her? Fordi de oftere jobber i fysisk tunge yrker? Fordi de har alvorlige helseproblemer ingen har gjort noe med? Eller rett og slett fordi de er sist inn og dermed først ut ved innskrenkninger? Vi må vite og så handle. Et tankekors til slutt: 21. mars 2013 behandlet vi Meld. St. 6 for 2012–2013, En helhetlig integreringspolitikk – mangfold og fellesskap. Jeg så på innlegget mitt fra den gang, og jeg kunne holdt samme innlegg i dag uten at noen hadde stusset det minste. Vår melding bygde på Kaldheim-utvalget, som i sin tur viste til utredninger på utredninger, og slo fast at det nå var tid for systematisk, konsekvent og langsiktig handling – gjennomføring av tiltak vi vet nytter. Vi har fortsatt samme utfordring: å få lagt vekk alle de begrepene, «det bør», «vi må», og «det trengs», og rett og slett få gjort det. Når representanten Kapur mener at Arbeiderpartiet må finne seg i litt historieskriving, sier jeg tusen takk for det. Da Drammen på 1990-tallet behandlet sin bystyremelding Kunsten å være drammenser, vedtatt i 2000, var kvalifisering til deltagelse stikkordet. Introduksjonssenter og introduksjonsprogram ble et av tiltakene, og jeg husker veldig godt den dagen jeg sto i døra og ønsket kommunalminister Erna Solberg velkommen og var litt stolt av å få lov til å bidra til ny, nasjonal politikk på et særdeles viktig område for den byen jeg kommer fra.