Henrik Asheim (Høyre), 2022-03-17:
Denne saken, som vi i dag kommer til å vedta i Stortinget, er en nødvendig lovendring som må gjøres som en oppfølging av det Stortinget samlet seg om i 2020, hvor man altså endret beregningene av økning i pensjonene fremover. Man gikk fra det som hadde vært et nedtrekk på 0,75 pst., til et gjennomsnitt av pris- og lønnsvekst, som et resultat av at man over flere år hadde hatt så lave lønnsoppgjør at pensjonistene i realiteten tapte kjøpekraft. Denne omleggingen gir noe ulike utslag fra år til år, men jevnt over gir det det samme resultatet over tid. Altså: Det vi i realiteten gjør, er å vedta det som er nødvendige lovendringer for å følge opp det Stortinget allerede har vedtatt. Dette handler om hvordan vi regulerer, og så er den andre debatten nivået på minstepensjon. I løpet av de åtte årene hvor de ikke-sosialistiske partiene hadde flertall, ble minstepensjonene økt med 4 000 kr hvert eneste år siden 2016, og i 2021 økt med 5 000 kr, altså til sammen 21 000 kr i økning, og dette kommer altså i tillegg til de årlige pensjonsoppgjørene. Det er en merkbar økning, som har gjort hverdagen litt enklere for de eldre som har hatt aller minst å rutte med. Det samme flertallet reduserte også avkortingen for gifte og samboende pensjonister, fra 15 til 10 pst., som utgjør om lag 9 000 kr for et par. Det vil helt sikkert, også i de årlige budsjettdebattene, bli diskutert nivået på minstepensjoner. Så er det helt sikkert slik at noen kommer til å påpeke at det er Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Høyre som står sammen i denne saken. Det er i hvert fall sett i debatten i mediene. Men det er ikke så veldig rart. Det var Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Høyre som – sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre – sto bak den helt nødvendige pensjonsreformen, og det var jo fordi det var noen utfordringer som var nødt til å løses. For det første var ikke bærekraften i pensjonssystemet der da vi fikk flere eldre og færre arbeidstakere per pensjonist. Det var et for dårlig samsvar tidligere mellom inntekt over yrkeskarrieren og hvilken pensjon man fikk utbetalt, og pensjonssystemet ga til dels tilfeldige pensjonsmessige utslag. Mange opplevde det som urimelig at personer med en god del år i arbeidslivet kunne ende opp med samme pensjon som personer uten tidligere arbeidsinntekt. Muligheten til å gå av med pensjon før den ordinære pensjonsalderen i folketrygden, på 67 år, var svært ulikt fordelt. Store deler av arbeidslivet omfattes av AFP. Enkelte arbeidstakergrupper har særaldersgrense. Det var imidlertid også en stor gruppe som ikke hadde noe reelt tilbud om tidlig pensjon. I tillegg ga AFP-ordningen mulighet for avgang fra arbeidslivet fra 62 år, men det var utformet slik at man fikk samme pensjon ved 62 år som man hadde dersom man sto i arbeid til 67 år. Ordningen ga altså, med andre ord, sammensatt svake insentiver til å stå i arbeid lenger enn 62 år. Derfor laget man en pensjonsreform som sa at hvert år i arbeidslivet skal telle, at alle som oppnår nivået på garantipensjonen, kan gå av fra 62 år eller senere, dersom de ønsker det, at det var fullt mulig å kombinere arbeidsinntekt med uttak av pensjon, og at en ny garantipensjon skal erstatte minstepensjonen, en garantipensjon hvor det blir maksimalt 80 pst. avkorting på tidligere arbeidsinntekt, slik at også for dem som bare har jobbet litt, så vil bare ett år i arbeidslivet lønne seg på pensjonsslippen. Det er viktig å huske på at antallet minstepensjonister er redusert med nesten 20 pst. siden 2011, men det ble ca. 10 000 flere minstepensjonister i 2021 som et direkte resultat av økt minstepensjon. Forslaget som et mindretall i komiteen har fremmet i dag, om å øke minstepensjonen til såkalt EU60, altså 60 pst. av medianinntekten, bryter med noen grunnleggende prinsipper i pensjonsreformen. For en slik økning vil medføre at nærmest ingen som ikke har AFP, vil kunne gå av ved 62 år, og svært få vil kunne gjøre det ved 63 år, dersom de ønsker det. For å oppnå – gjennom egen opptjening – et slikt nivå, som da den nye garantipensjonen vil være, ville man måtte ha en inntekt på 750 000 kr i 40 år. Alternativt 500 000 kr, dersom man har AFP. Eller: En med null i opptjening i pensjon ville altså få utbetalt 245 700 kr, mens en som har 42 år i arbeidslivet, med snittlønn på 6 G, vil få 303 000 kr. Dette blir et brudd på arbeidslinjen, som er en veldig viktig bærebjelke i pensjonsreformen.