Harald Victor Hove (Høyre), 2002-02-21:
Da pasientrettighetsloven ble behandlet for mindre enn tre år siden, var spørsmålet om individuelle pasientrettigheter kanskje det mest sentrale spørsmålet i debatten her i salen. I forbindelse med vedtakelsen av pasientrettighetsloven ble det gitt et viktig bidrag med hensyn til å styrke den individuelle rettigheten. I debatten i forbindelse med den loven gav undertegnede uttrykk for at dette var et spørsmål som var i utvikling, og at det ville være naturlig at man på et senere tidspunkt ville komme tilbake og være mer presis med hensyn til den individuelle pasientrettigheten. Når vi har den debatten allerede nå, på basis av denne komiteinnstillingen, vil jeg for min del gi uttrykk for at jeg synes man kanskje har kommet raskere tilbake til dette med å styrke individuelle rettigheter enn det jeg på det tidspunktet ville ha ventet. I forbindelse med spørsmålet om individuelle pasientrettigheter, finner jeg grunn til å understreke noe av det som for så vidt representanten Gløtvold var inne på, nemlig at det er den samlede ressurstilgangen til helsevesenet som i realiteten er det som er mest avgjørende også for spørsmålet om rett til helsehjelp. Det å arbeide for større ressurstilgang, det å arbeide for mer kvalitet og bedre organisering, og dermed bedre utnyttelse av de midlene som stilles til disposisjon, er reelt det mest sentrale, og det som reelt vil bringe retten til helsehjelp videre. Det kan være et poeng å understreke, som jeg for så vidt gjorde i debatten for snart tre år siden, at en rett til helsehjelp, og da spesielt en rettighet som går ut på at man skal kunne ta ut helsehjelp i utlandet, kan representere en viss fare for en ressursvridning i forhold til dem som har lettest for å kunne flytte på seg når det gjelder å ta ut en slik rettighet. Jeg tror man godt kan tale i klartekst og si at kanskje psykiatriske lidelser vil være vanskeligere å få behandlet i utlandet av flere grunner. Det er for mange psykiatriske pasienter vanskeligere å kunne reise, det kan være vanskeligere å få behandling i forhold til den type lidelser i en annen kultursammenheng, annet språk, osv. Slik at det som her knyttes til faren for en ressursvridning, er av de ting som jeg synes helseministeren bør komme noe inn på i forbindelse med framleggingen av forslag i tilknytning til dette. Når det gjelder det jeg så langt har sagt, kan det høres ut som om det er reservasjoner i forhold til det å si at det er et riktig og et godt skritt som gjøres i forbindelse med Sem-erklæringen, og merknadene til regjeringspartiene og Arbeiderpartiet i komiteinnstillingen. Det er det ikke. Jeg vil være veldig klar på å understreke at dette er en utvikling i riktig retning, og at det er riktig at den kommer. Men det er noe med å se også de problemstillingene som ligger i dette, og ikke på en måte bli blåøyd i troen på at det er det å definere individuelle rettigheter som er den tryggeste måten å bli ført inn i operasjonssalen på. Det er kanskje litt betegnende at jeg bruker eksempelet med operasjonssalen, fordi det er vel kanskje nettopp i forhold til en god del operasjoner det vil kunne være lettest å flytte på seg, mens annen form for behandling vil kunne være mindre lett å få utført andre steder, men kan være like viktig. Jeg synes det er naturlig at Regjeringen ønsker tid til å kunne gå inn i dette spørsmålet på en ordentlig og skikkelig måte. Jeg synes det er forståelig og riktig at flertallet i Odelstinget er innstilt på å gi Regjeringen den muligheten. Det er en fornuftig erkjennelse av at en type arbeid som dette bør utføres med en høy grad av presisjonsnivå, både når det gjelder utformingen av den konkrete rettighetsbestemmelsen, men også med hensyn til å se dette i sammenheng med andre regler man har, og være sikker på at man får en fornuftig avstemming i forhold til andre regler.