Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-04-17:
Jeg vil også takke interpellanten for å ta opp dette temaet, som er viktig, men også vanskelig. Det er et tema som var på dagsordenen på 1970-tallet, og etter tre tiår med framgang og håp om å kunne bryte rustningsspiralen fra den kalde krigens dager ble det første tiåret i dette nye århundret et tapt tiår for nedrustningsbestrebelsene. 1970-årene ga oss Ikke-spredningsavtalen og den første avtalen om reduksjon i de strategiske arsenalene, SALT I. 1990-årene ga oss en prøvestansavtale, START II og landminekonvensjonen og en halvering av militært materiell i Europa. Så kom terroranslaget i New York høsten 2001. Det ble også et anslag mot atomnedrustningsarbeidet. Ikke-spredningsavtalens tilsynskonferanse i 2005 endte uten resultater. Én oppmuntring fikk vi mot slutten at dette tapte tiår: Konvensjonen om klasevåpen, hvor ikke minst Norge var en avgjørende drivkraft. De siste årene har vi sett at spørsmålet om atomnedrustning har kommet høyere på den politiske dagsordenen. Det bekymringsfulle i dette er knyttet til de alvorlige bekymringene rundt Nord-Koreas og Irans atomprogrammer. Den gledelige delen av det er at den amerikanske presidenten har blåst nytt liv i visjonen om en verden uten atomvåpen, og at hans nye atomvåpenstrategi reduserer og avgrenser atomvåpnenes rolle i landenes sikkerhetspolitikk. Det samme fikk vi til i NATOs nye strategiske konsept, men det hadde vært ønskelig om NATO hadde gått så langt at de hadde erklært at alliansen i sitt strategiske konsept hadde avstått fra førstebruk av atomvåpen. Det er mer å gjøre på den arenaen. Et skritt i riktig retning er det også at USA og Russland har inngått en avtale som reduserer antall utplasserte atomvåpen med en tredjedel. Tilsynskonferansen i 2010 ga også visse resultater. Handlingsplanen, som utenriksministeren viste til, gir muligheter for videre arbeid, bl.a. gjennom FNs generalsekretærs plan for kjernefysisk nedrustning. Utenriksministerens tanker om å legge de humanitære dimensjonene ved bruk av atomvåpen til grunn for det videre arbeidet er god. Det var dette perspektivet som førte til konvensjonene mot landminer og klasevåpen. Hiroshima og Nagasaki demonstrerte på en gruvekkende måte de humanitære – eller skal vi si de inhumane – følgene av atomvåpenbruk. Kanskje kan denne innfallsvinkelen også blåse mer liv i den folkelige støtten for en atomvåpenfri verden, for den trenger å bli sterkere hvis vi skal komme videre – vi trenger flere Ole Kopreitan-er. Røde Kors-bevegelsens vedtak om å arbeide for et forbud mot atomvåpen er i så måte en god begynnelse. Initiativet som Norge tok sammen med Østerrike og Mexico under FNs generalforsamling i fjor, for å bringe Nedrustningskonferansen ut av det dødvanne den har befunnet seg i så altfor lenge, må også forfølges. Å vinne oppslutning om nye tanker krever tålmodighet og stedighet for å lykkes. Vi må også fortsette arbeidet i NATO for ytterligere å redusere kjernevåpnenes plass i alliansens planer og strategi. Nord-Koreas atomvåpenprogram er bekymringsfullt. Det samme er Irans atomprogram. Jeg tror at det bare er gjennom samtaler og forhandlinger vi kan nå resultater. Derfor er det gledelig at forhandlingene mellom det internasjonale samfunn og Iran er kommet i gang igjen etter en pause på mer enn ett år. USAs utenriksminister sier at det fortsatt er tid for diplomati. Spørsmålet er om det finnes noen annen farbar vei som ikke er for risikabel. Den kjente israelske forfatteren David Grossman advarte i en tankevekkende kronikk nylig mot å angripe det iranske atomprogrammet med våpenmakt. Hva skal Israel gjøre hvis også andre naboland, som Saudi-Arabia, skulle skaffe seg atomvåpen, spurte han. Det er all grunn til å frykte et Iran med atomvåpen. Men det er også all grunn til å frykte det som kan bli følgene av et militært angrep for å forhindre det, ikke minst for Israel selv. Men også utsiktene til å løse de grunnleggende konfliktene i hele regionen kan bli alvorlig skadet. Det har lyktes å oppnå en bred enighet om å avskaffe landminer og klasevåpen ut fra de humanitære konsekvensene ved bruken av slike våpen. La oss håpe konferansen regjeringen planlegger i Oslo neste år for å belyse nettopp dette poenget, de inhumane aspektene ved atomvåpen, kan bidra til at enda flere vil arbeide for at det tas nye skritt i retning av en flott visjon – en verden uten den trussel atomvåpen representerer for oss alle.