trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 2000-02-08:
Jeg takker statsråden for svaret, men statsråden undervurderer den signaleffekt de nevnte avgjørelsene har vis-à-vis minoriteter og fagets legitimitet. Flertallet oppleves å overkjøre mindretallet. Jeg synes heller ikke det er noen heldig situasjon at to forskningsinstanser knyttet til kirkelige høyskoler, Diakonhjemmet og Lærerakademiet, skal være av de tre som evaluerer faget. Selv om Norges forskningsråd, som er en del av statsrådens område, har tatt avgjørelsen, burde alle skjønne at dette sender ut feil signal. Det er videre heller ikke heldig at Menighetsfakultetet er blitt knutepunktinstitusjon for faget. Det sender også ut feil signal. Det fremgår ikke av de offentlige dokumentene som har vært tilgjengelige, at det er Forskningsrådet som har tatt initiativet til å tildele knutepunktfunksjon for KRL til Menighetsfakultetet. Alle brevene som jeg har sett, kommer fra Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, både brev av 2. oktober 1998, der KUF ber de private høyskolene som ønsker å ivareta knutepunktfunksjon, om å sende søknad, og brev av 28. september 1999, der KUF via Norgesnettrådet også inviterer Menighetsfakultetet og Universitetet i Bergen til å påta seg knutepunktfunksjoner. Saken dreier seg jo om hvilken institusjon som skal ha ansvaret for knutepunktfunksjonene for KRL-faget generelt. Det ble også bekreftet av departementet. Det er meg bekjent ikke kommet noen invitasjon fra departementet til de statlige høyskolene om å søke om en slik knutepunktfunksjon. Jeg vil be statsråden også bekrefte dette i et senere innlegg. Og fortsatt vil jeg anmode departementet om å se til at høyskoler som har ansvar for KRL i lærerutdanningen, også får mulighet til å gjøre den jobben de er satt til, bl.a. gjennom knutepunktfunksjonen, slik andre høyskoler er gitt muligheten. Den nødvendige kompetansen må ikke berøves sine muligheter til videreutvikling. Og nettopp det at høyskolene og også en rekke av de offentlige universitetene våre har bredde og innsikt her, burde tilsi at et offentlig skolefag også ble videreutviklet av de offentlige utdanningsinstitusjonene.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 2000-02-08:
KRL-faget skaper et fellesrom hvor elever med ulikt livssyn og ulike religiøse tradisjoner kan møte hverandre og lære hverandres tro og etikk å kjenne. Faget inneholder både religion og etikk. Fra enkelte kirkelige hold har det vært fremstilt som at faget ikke innebærer så mye nytt i forhold til det som var. Og det er alarmerende. Dette er ikke et fag som er en lettvariant av det gamle kristendomsfaget. Og igjen synes jeg at det ikke har vært noen heldig situasjon at tre instanser knyttet til kirkelige høyskoler og universitet skal være de som involverer seg i KRL-faget, som er et såpass følsomt område, ikke minst vis-à-vis både Human-Etisk Forbund og i forhold til øvrige minoriteter. Det er heller ikke heldig at Menighetsfakultetet er blitt knutepunktinstitusjon for faget. Det sender ut et feil signal, akkurat i en periode der vi nå skal evaluere, og der vi kunne komme oss videre i selve faget. Jeg viser igjen til at brev gikk fra departementet, det gikk ikke brev fra Forskningsrådet. Det gikk brev fra departementet til private høyskoler om å søke om knutepunktfunksjon. Det gikk også brev fra departementet via Norgesnettrådet som inviterte Menighetsfakultetet og Universitetet i Bergen til å påta seg knutepunktfunksjon for KRL. Statsråden svarte ikke på om de statlige høyskolene ble bedt av departementet om å søke en slik knutepunktfunksjon. Og reaksjonene er, som kjent, svært mange. Jeg tar til etterretning at regjeringspartiene mener at fremgangsmåten her har vært helt i orden, og at ikke Regjeringen, og heller ikke regjeringspartiene, legger noe vekt på uheldige signaleffekter. Etter min mening lover det ikke godt for departementets og Stortingets videre håndtering av nettopp dette faget.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2000-02-08:
Under arbeidet med den nye læreplanen for den tiårige skulen i Reform 97 var den dåverande arbeidarpartiregjeringa oppteken av å få til eit felles verdifag som kunne femna alle elevar på einskapsskulens grunn. Bakgrunnen for forslaget er at samfunnet no er fleirkulturelt og fleirreligiøst, og at det er meiningslaust å dela elevane i to grupper: dei som er kristne, og alle dei andre. Særleg i dei største byane er livssynsbiletet prega av mangfald. Eit felles kunnskaps- og kulturfag om kristendom og andre religionar, humanetikk, filosofi, teknologi og menneskesyn – for å nemne nokre av temaa i det nye faget – er dristig og framtidsretta, men krevjande. Det er viktig fordi det kan motverka rasisme og fordommar ved at ungar med norsk bakgrunn lærer om islam og buddhisme. Det er òg viktig fordi det å ha kunnskap om kristendom og norske kristne ritual styrkjer framandspråklege barns funksjonsdugleik innan skulen, og seinare i arbeidsliv og samfunn. Dette emnet er òg vanskeleg fordi det er kjensleladd for folk. Arbeidarpartiet har lagt stor vekt på at det nye faget skal leggja dei same pedagogiske prinsippa til grunn for arbeidet med alle religionar og livssyn, og at all forkynning skal ut av skulen. I praksis bør koranundervisning og dåpsopplæring i eigen religion skje i trussamfunna. Det har vore problem med faget i nokre få skular, særleg for enkelte muslimar. Eg trur det er viktig at den fleksibiliteten som ligg i læreplanen, vert teken i bruk her. I læreplanen er det rom for lokale tilpassingar. Gamlebyen skule kan t.d. i enkelte klasser leggja større vekt på islam. Differensiert undervisning på småskulesteget må òg kunna brukast for å sikra identitet i eiga tru eller eige livssyn. Det er påfallande, og ikkje særleg klokt, at tre kristne institusjonar, Norsk Lærerakademi, Diakonhjemmets høyskole og Menighetsfakultetet, no har fått høvesvis evalueringsansvar og knutepunktfunksjon for KRL-faget. Det er eigna til å skapa større motstand i grupper der det alt murrar, og slik svekkja sjansane for at faget skal vera samlande og forsonande. Eg kan forstå at statsråden ikkje ynskjer å overprøva Forskingsrådet. Det kan likevel vera like uheldig for saka, og det burde kanskje bekymra statsråden meir enn det han gjev uttrykk for her. Spørsmålet om knutepunktfunksjon er det likevel statsråden som styrer, og sjølv om han imøtekjem dette i nokon mon, står det likevel igjen at det vert mange kristne institusjonar som skal ha eit stort ansvar knytt til dette faget som er så kjensleladd. Eg vonar statsråden kanskje vil gå noko lenger i å imøtekoma den problemstillinga som er reist av interpellanten.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-02-08:
Jeg tror alle representanter i Stortingets KUF-komite har mottatt og registrert reaksjoner på innføringen av KRL-faget. Ser man på det totale omfanget ved å innføre et nytt fag i skolen, er reaksjonene imidlertid begrenset til enkelte mindre grupper, særlig knyttet til noen humanetikere og til enkelte innvandrergrupper, spesielt de muslimske i hovedstaden. Fremskrittspartiets syn på KRL-faget er klart. Vi ønsker å ta diskusjonen om faget når vi har fått prøvd det ut over tid og fått en skikkelig evaluering. Fram til dette ønsker vi ikke at noen skal ha fullt fritak i faget, men selvfølgelig skal man ha fritak for praktisk kristen religionsutøvelse om man ikke tilhører denne religionen. Norge har en kristen historie og nasjonalarv, og kristendommen er den religionen som er mest sentral for de fleste nordmenn. Det er derfor en selvfølge at alle, og særlig innvandrere, lærer denne religionen å kjenne. Innvandrerne kommer ofte fra kulturer som er svært fjern fra vår egen, og da bør man ha god nytte av å kjenne vår nasjonalarv. Det burde også være åpenbart at en slik kjennskap vil kunne styrke integreringen både på kort og lang sikt. Når det gjelder den konkrete problemstillingen som representanten Grete Knudsen tar opp, har jeg ingen problemer med de valg som er gjort med hensyn til evalueringsansvaret, og de valg som kan bli løsningen med hensyn til knutepunktfunksjonen. Jeg antar at disse institusjonene har en solid tyngde som gjør dem vel skikket til arbeidet. Grete Knudsen snakket mye om problemer som følge av et flerkulturelt samfunn. Vi ser de samme problemer og utfordringer som hun påpekte. I en slik situasjon er det viktig at vi har arenaer som kan bidra til innsikt, respekt og dialog på tvers av tros- og livssynsgrenser. Men det må være en vekt på kristendommen, som er sentral i Norge. Jeg har for øvrig inntrykk av at Arbeiderpartiet gjennom denne interpellasjonen forsøker å gjøre denne saken til noe den ikke er, nemlig en kamp mellom offentlige og private løsninger, og at man således avspeiler den generelle fundamentalistiske motstanden Arbeiderpartiet ser ut til å ha mot private løsninger innen utdanningssektoren.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-02-08:
Interpellasjonen har bidratt til en klargjøring av sakens realiteter, og jeg synes det nå er viktig at argumentene holdes fra hverandre. Når det gjelder evalueringen av KRL-faget, er det gitt til Norges forskningsråd. Og etter utlysing har Forskningsrådet plukket ut de beste miljøene og prosjektene. Jeg har ingen grunn til å trekke de faglige vurderingene bak valgene i Forskningsrådet i tvil. De som står bak prosjektene, er profesjonelle forskere, som på en objektiv måte kan klargjøre grunnlaget for en evalueringsdebatt av KRL-faget. Denne forskningen vil også kunne være etterprøvbar, slik all god forskning er. Det mest forstemmende er å oppleve at man trekker i tvil fagligheten i de miljøene som er tildelt prosjektene. Det er mulig å drive objektiv og god faglig forskning selv om forskerne har et livssynsmessig ståsted, så lenge det er åpenhet om det. Denne mistenkeliggjøringen vitner om uprofesjonalitet. Kristelig Folkeparti er enig i at Norges forskningsråd har fått dette forskningsoppdraget, og har tillit til at Forskningsrådet håndterer dette på en god måte. Den andre saken, knutepunktinstitusjonen for KRL-faget, er ennå ikke avgjort, slik statsråden har gjort rede for. Jeg kan heller ikke se at departementet kan kritiseres for framgangsmåten her. Kristelig Folkeparti er enig i at man bør søke et samarbeid mellom fagmiljøene i kristendom og religionsvitenskap om dette faget, og videre at man gir knutepunktstatus til de beste miljøene, uavhengig av statlig eller privat skole. Å forbeholde knutepunktstatusen for dette faget til bare de statlige høgskolene med den begrunnelse at det er skolens fag og bør forbeholdes de som driver allmennlærerutdanning, blir også for snevert. Et slikt resonnement overser at hele universitetssektoren også utdanner lærere for grunnskolen. Norgesnettrådet skal gi sin faglige vurdering av institusjonene når knutepunktstatus skal gis. Dermed får man anledning til både en kvalitetsvurdering og en vurdering av KRL-fagets ulike dimensjoner opp mot de fagmiljø vi har. Saken er ennå ikke avgjort, og det vil være feil både å peke på noen og å utelukke noen i dag. Ellers kunne det være fristende å drøfte KRL-faget generelt, men her ønsker jeg å avvente evalueringen. Jeg konstaterer bare at mange lærere, foreldre og elever er fornøyd med den fornyelsen dette faget har fått.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-12-12:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-12-12:
Det er forslag til en endring i sjøloven som foreligger. Fremlegget vil gjøre nye konvensjonsbestemte erstatningsregler gjeldende for norske skadevoldere på sjøen, selv om konvensjonen ennå ikke er trådt i kraft internasjonalt. Komiteen viser ellers til at innføringen av de nye reglene vil foregå i flere trinn. Man har merket seg at de fleste høringsinstansene ikke har frarådet at en tar i bruk reglene i den såkalte 1996-protokollen overfor norske ansvarlige før protokollen trer i kraft internasjonalt, og at de fleste er for en økning av ansvarsgrensene. Komiteen ser det uheldige i at ansvarssubjekter med forretningssted eller bopel i Norge i en overgangsperiode vil få høyere ansvarsgrenser enn utenlandske ansvarssubjekter. Det innebærer f.eks. at et svensk eller finsk ansvarssubjekt må behandles som «fremmed» av norske domstoler og dermed kunne benytte de lavere grensene i 1976-konvensjonen, til forskjell fra et norsk ansvarssubjekt, som måtte bli underlagt grensene i 1996-protokollen. Komiteen vil i denne forbindelse understreke viktigheten av at man fra norsk side aktivt arbeider for at flest mulig land så snart som mulig ratifiserer 1996-protokollen, slik at overgangsperioden blir så kort som mulig. Man har merket seg at man har prøvd å få til en egen nordisk avtale basert på 1996-protokollen, som skulle gjelde for hele Norden samtidig. Men dette har ikke lyktes. Komiteen mener for øvrig at de nå foreslåtte endringer bør imøtekommes, først og fremst av hensyn til de skadelidte som forandringen kan bli relevant for. Ikrafttredelsen er tenkt å gjelde fra 20. februar 2001, og vil føre til reforhandlinger av forsikringsavtaler. Man viser til at tidspunktet for ikrafttredelsen er blitt endret i forhold til høringsbrevets forslag på bakgrunn av uttalelser fra høringsinstansene. Man peker på at størrelsen på avgrensningssummene i dag er uakseptabelt lave i forhold til de skadelidte. Den kostnadsøkningen som næringen får ved at summene blir hevet til et mer allment akseptabelt nivå, er etter komiteens syn ikke til å komme utenom.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-12-12:
Fremskrittspartiet mener det må gis mulighet for å iverksette reaksjon overfor personer som utøver kriminalitet, og som er under den kriminelle lavalder. Kriminalitetsutviklingen i aldersgruppen under 18 år er foruroligende, spesielt de tall som presenteres fra hovedstaden. Det må derfor gås nye veier i kampen mot kriminalitet blant barn og ungdom. Det er også tilfeller der eldre kriminelle benytter mindreårige og dermed spekulerer i at de som er 15 år og yngre, ikke kan straffes for sine handlinger. Et av alternativene som en samlet justiskomite er enig om, er at man kan innføre en form for tvungen megling. Spesielt viktig vil det være når domstolene ikke er noe alternativ for å idømme en straffereaksjon overfor barn og ungdom fra 15 år og nedover. Jeg vil gjøre oppmerksom på at i vårt naboland Danmark har man innført en ordning med at unge kriminelle må inngå kontrakt om å gjøre opp for seg. Uenigheten i komiteen går først og fremst på om denne ordningen med konfliktråd skal gjøres tvungen og ikke frivillig, som den er i dag. En av fordelene med en obligatorisk ordning er at unge under den kriminelle lavalder får en eller annen form for reaksjon for kriminelle handlinger de har begått. Ferske tall fra Østfold, som ble presentert for justisministeren her om dagen, viste at 36 pst. av gjerningspersonene som har fått sin sak behandlet i konfliktråd hittil, var under 15 år og 14 pst. var faktisk under 12 år. Nå viser imidlertid tallene fra konfliktrådene totalt sett at det er for mange som ikke møter i en frivillig ordning. I dag forutsetter meglingen frivillighet fra begge parter og samtykke fra verge hvis en part er under 18 år. Ordningen bør i utgangspunktet, som jeg har nevnt, være obligatorisk dersom ikke offeret motsetter seg dette. Dette er særlig viktig for barn som gjentatt har utført kriminelle handlinger. Etter vårt syn bør Regjeringen for øvrig finne fram til sanksjoner dersom skadevolder uteblir fra meglingsmøtet. Det er et forslag i den forbindelse fra Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Høyre, men jeg overlater til Høyre å ta opp forslaget. Helt til slutt vil jeg ellers presisere at saker som passer for konfliktråd når det gjelder personer over den kriminelle lavalder, eksempelvis er saker som gjelder skader på bruksting og småtyverier, men ikke legemsbeskadigelser, vold og gjentatte kriminelle handlinger.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-12-12:
Jeg kan ikke dy meg for å visitere Kristelig Folkeparti en smule. Representanten Marthinsen var inne på den pressemeldingen som var sendt ut den 7. september 2000, hvor representantene Odd Einar Dørum fra Venstre, Tor Nymo fra Senterpartiet og Odd Anders With fra Kristelig Folkeparti på vegne av sine respektive partier gikk inn for obligatorisk bruk av konfliktråd for lovbrytere mellom 12 og 15 år. Senterpartiet er fortsatt med på disse merknadene og har den samme holdningen, og er også med på et forslag. Men så hopper Kristelig Folkeparti av med den begrunnelse at man vil avvente den interdepartementale arbeidsgruppens konklusjoner før det tas endelig standpunkt til reaksjonsformer. Med all ærbødighet har jeg på følelsen at dette blir på en måte et tilfeldighetenes spill, at man bruker som begrunnelse at høringsinstanser ikke følger et slikt opplegg som det her legges opp til, med obligatorisk ordning. Jeg har på følelsen at her vises det helt klart en slags unnfallenhet fra Kristelig Folkepartis side. De var ganske klare i sin pressemelding av 7. september 2000, men de er ikke så klare i dag. Jeg vil gjerne ha en forklaring på hvorfor representanten Marthinsen har et helt annet syn enn Odd Anders With, som uttalte seg på vegne av Kristelig Folkeparti, og som jeg også har forstått er nestformann i partiet.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-12-12:
Justisministeren gikk høyt på banen nå. Vanligvis når hun går høyt på banen, er det med litt mer positiv angrepsvilje. Her synes jeg hun viser litt passivitet. Det kan være det kommer av at justisministeren har vært klarere med henblikk på konfliktråd tidligere, mens hun kanskje kommer i en vanskelig situasjon ved å forsvare flertallets syn i denne saken. Vi vet jo alle at det har vært en voldsom økning i kriminalitetsutviklingen for barn og ungdom under 15 år, også justisministeren vet det. Hun har tatt til orde for alternativer tidligere, den 8. august 2000 i Aftenposten, hvor hun bl.a. har sagt at hun ser for seg «en form for tvungent konfliktråd». Men hun vektlegger også at det må baseres på «frivillighet», det er helt klart. Men når mindretallet kommer med alternativer, prøver man å angripe istedenfor å se positivt på at vi kan være behjelpelig med å tenke litt høyt og hjelpe Regjeringen med å komme i gang med tiltak. Og med henblikk på ungdomskontrakter i Danmark, som hun henviser til og synes er en fin ordning, ja, så betinger også det at man må være til stede, og utviklingen når det gjelder konfliktråd viser at frivillighet ikke er det beste bestandig, og da snakker jeg om kriminelle og ikke ofre. Det er de kriminelle som må inn på banen og redegjøre for seg og gjøre opp for seg. Jeg får ikke dette til å stemme med henblikk på de uttalelser som justisministeren har kommet med tidligere, nemlig: «Samtidig er det klart at vi klarer ikke å gjennomføre en effektiv reaksjon mot denne gruppen», altså ungdomskriminelle, «uten en eller annen form for tvangsmidler.»Og hvor skal da tvangsmidlene egentlig komme?
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-12-12:
Budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene har bl.a. gitt det negative resultat at gebyret for et pass økes til nesten 500 kr. Gebyret er knyttet til rettsgebyret. Passgebyret for personer over 16 år skal heves fra tre femtedeler av rettsgebyret til tre fjerdedeler av rettsgebyret. Skattetrollene i landet har samlet seg igjen i sin gebyrkåthet overfor norske borgere. Økningen er bl.a. unnskyldt med at det nå utstedes maskinlesbare pass, som man hevder er en langt dyrere løsning enn dagens laminerte pass, som utstedes for hånd. Dette må vel betraktes kun å være tilfellet i en overgangsperiode. Det faktiske forhold er imidlertid at budsjettforliket mellom de nevnte partier sørger for at inntektene fra nettopp økte passgebyrer går til helt andre formål innenfor budsjettkapitlene, med en ekstrainntekt på rundt 30 mill. kr. Altså en ytterligere skjult skattlegging, som man bruker nærmest som en salderingspost. Det burde være slik at et land som Norge kunne utstede pass til sine innbyggere vederlagsfritt, bortsett fra når pass mistes eller for den saks skyld rotes bort. Ifølge den nye passloven er det ikke lenger mulig å be om å få barn innført i foreldrenes pass, barn skal ha eget pass. Det er bare slik at barns pass må fornyes oftere, hvert annet år, noe som blir dyrt for en småbarnsfamilie. Fremskrittspartiet er de første til å beklage den økningen som ligger til grunn her.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 2000-12-12:
Eg er på mange måtar glad for at representanten Erna Solberg har oppdaga at Arbeidarpartiet ikkje er eit parti som stagnerer. Det er alltid i utvikling, tek inn over seg den tida vi er i, og held ikkje fast på dogmene som ein her på mange måtar vart invitert til å sitje fast i. At Høgre sit fast i sine, det får bli deira problem. I Arbeidarpartiet er vi opptekne av å finne løysingar som kan gje rom for at vi til kvar tid handterer dei problema vi har i samfunnet. Når vi har sagt at det ikkje skal verte obligatorisk mekling i konfliktråd, er det fordi vi der har ein tillit mellom partane som gjer at vi faktisk får avtaler som gjev resultat. Og det er resultat som er viktig. I nokre få tilfelle ser vi at det kan vere grunnlag for eventuelt å finne fram til andre former. Vi ventar at det utvalet som Regjeringa no har sett ned, og den meldinga som skal kome til Stortinget, vil gje oss høve til å diskutere tiltak som eventuelt kan setjast i verk. For Arbeidarpartiet er alltid førebygging det viktigaste våpenet mot at born skal bli kriminelle her i landet.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 2000-12-12:
Det eg sa, var at eg er glad for at Regjeringa no har sett ned eit utval for å gå gjennom dei tiltaka som vi ser kan vere nødvendige for born og unge, med den utviklinga vi har i samfunnet. Utover det har ikkje eg tenkt å seie at Arbeidarpartiet har funne fasitløysingane enno, for saka kjem tilbake til Stortinget til debatt når utvalet er ferdig. Til då lyt òg representanten Erna Solberg vere litt tolmodig. Vi vil gjerne ha ein skikkeleg gjennomgang, slik at vi kan vere trygge på at om vi gjer endringar, vert det til det beste for borna.
Erna Solberg (Høyre), 2000-12-12:
Innstillingen i dag viser at Arbeiderpartiet har beveget seg milevis i løpet av noen år i spørsmålet om reaksjoner overfor barn under den kriminelle lavalder. Så vidt jeg klarer å oppfatte, er de med på én felles komitemerknad, der man sier at man skal kunne innføre en form for tvungen megling for de under 15, altså de som er under den kriminelle lavalder. Det står i skarp kontrast til de gangene vi tidligere har diskutert dette, hvor det fra Arbeiderpartiets side har vært prosedert på at man ikke kan innføre tvang på dette området, fordi barn ikke har gjort noe kriminelt når de er under den kriminelle lavalder. Jeg vil gjerne at representanten Nistad bekrefter at Arbeiderpartiet har beveget seg bort fra det synspunktet at den kriminelle lavalder er et hinder for at man kan ha reaksjonsformer og tvang rettet mot barn under 15 år. Men så synes jeg det er påfallende at det ikke kan skje i regi av konfliktråd, at man ikke kan bruke den meglingsordningen som eksisterer i dagens samfunn, og så eventuelt få en ramme rundt de tvungne meglingene for barn under 15 år. Grunnen til at det er viktig med tvungen megling her, er jo at mens det er et incentiv for å gå til konfliktrådene for de over 15 år, fordi alternativet er en straffemessig reaksjon, finnes det ikke noe slikt incentiv for de under 15 år i dag. Man kan la være å gå til konfliktrådet uten at det får noen konsekvenser. Derfor har Høyre ved gjentatte korsveier foreslått at man skulle gjøre konfliktrådsbehandling til en obligatorisk ordning, at man altså kunne ha det innenfor tvungen megling i konfliktrådene. Mitt spørsmål er: Hva er det som gjør det så umulig i den prosessen vi nå er oppe i når vi skal fornye offentlig sektor, å bruke det etablerte organet for de under 15 år? I stedet legger man åpenbart opp til at man skal etablere noe helt nytt, som da må ha et eget sekretariat og sine egne funksjoner for det man selv mener kanskje er et fåtall saker. Men det er viktige saker, for det er kanskje de som nekter å møte frivillig i konfliktråd, som først og fremst er på vei ut på skråplanet. Hva er egentlig problemet?
Erna Solberg (Høyre), 2000-12-12:
Jeg er glad for at man har bekreftet at man har endret standpunkt. For vårt vedkommende er dette en sak som kom opp etter behandlingen av barnevernsloven i 1992, og som har en lang bakgrunn. Blant annet tok barneombudet den gangen opp spørsmålet: Hva gjør vi med unge kriminelle? Den gangen kunne ikke regjeringspartiet, Arbeiderpartiet, svare. Senest for to år siden kunne heller ikke Arbeiderpartiet som regjeringsparti svare på hva vi skulle gjøre. Nå er man i alle fall kommet så langt at man erkjenner at dette er et problem, men det er altså et problem som skal løses med særskilte ordninger i stedet for at vi bruker de ordningene vi allerede har etablert. I så måte har jeg bare lyst å spørre om ikke hovedpoenget med fornyelsesprosjektet i offentlig sektor har sunket inn, at man ikke skal bygge opp nye organer, men derimot skal forsøke å utnytte de organene som eksisterer. Jeg beklager – det er mulig jeg er litt tungnem – men det er vel sånn at man ikke berører frivillighetsaspektet. Det blir jo ikke endret noe for dem som frivillig ønsker å gå til megling, mens de som ikke ønsker det, likevel kan bli henvist. Altså, for barn under 15 år har vi et dramatisk behov for å finne noen former for reaksjoner. Mitt spørsmål er: Har Arbeiderpartiet noen som helst tanker om hvilket lovverk man har tenkt å hjemle dette innenfor? Alternativet til konfliktrådslovverket er jo f.eks. faktisk å legge det innunder barnevernslovverket, som jeg ville synes var en dårligere løsning på dette området når vi har en ordning som går akkurat på dette i samfunnet, nemlig megling. Hvorfor ikke obligatorisk megling? Mitt spørsmål er: Har Arbeiderpartiet tenkt over hvor de vil plassere en sånn eventuell meglingsordning hvis ikke konfliktrådet er et alternativ?
Erna Solberg (Høyre), 2000-12-12:
Jeg blir litt forbauset over representanten Marthinsen. Den 7. september i år innkalte sentrumspartiene til pressekonferanse for å lansere en felles kriminalpolitikk. Det var en pressekonferanse som ble behørig dekket, iallfall over radioen, og hvor ett av de ni punktene i fellesinitiativet som ble lansert – som faktisk var det eneste punktet som ikke gikk ut på å slå inn åpne dører, hvor det altså egentlig var enighet på forhånd – var det punktet som ble sitert her. Denne pressekonferansen ble holdt etter at proposisjonen var fremlagt for Stortinget, og etter at høringsrunden var omme. Alle de data som justiskomiteen har hatt tilgjengelig, må altså ha vært tilgjengelig for de tre sentrumspartiene før de den 7. september hadde sin kriminalpolitiske offensiv. Likevel sier man nå at det gjelder ikke før man har lyttet. Det betyr altså at man da åpenbart ikke hadde lyttet fram til den 7. september. Da lurer jeg litt på om de åtte andre punktene i fellesinitiativet fra sentrumspartiene etter hvert heller ikke gjelder, for det kan jo komme andre opplysninger underveis. Jeg må si at Kristelig Folkepartis holdning til dette spørsmålet har vært veldig rar. Første gangen ble dette tatt opp av Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti sammen i forbindelse med behandlingen av barnevernsloven i 1992. Da tok vi felles et initiativ for å få utredet dette spørsmålet. Da utredningen så var gjennomført, bestemte Kristelig Folkeparti seg for å være med på Arbeiderpartiets argumentasjon om at man ikke kunne lage obligatoriske ordninger når ordningen gjaldt en form for tvungne sanksjoner overfor barn under den kriminelle lavalder. Nå har Arbeiderpartiet allerede innrømmet i denne debatten at det gjeldende argumentet, som siden den gangen har vært fremført minst fire ganger i debatter i dette storting, ikke gjelder lenger. Hva mener Kristelig Folkeparti om dette? Betyr det at man nå kan gå inn for obligatorisk megling for barn under 15 år, eller betyr det det ikke?
Erna Solberg (Høyre), 2000-12-12:
Jeg er fremdeles forbløffet over hvor mye verden har forandret seg i løpet av få år når det gjelder spørsmål om reaksjoner og tvang i forhold til barn under 15 år, når altså SV har beveget seg så pass langt som de har gjort her. Men jeg har lyst til å minne om at det ikke er så veldig mange steder man kan hjemle eventuelle tvungne meglingsordninger. For meg blir det et spørsmål til dem som er imot å senke den kriminelle lavalderen, og som har vært imot å gjøre noe med barnevernsloven for å hjemle den type tiltak, om det er verre å hjemle det innenfor konfliktrådslovgivningssystemet, som tross alt er et nøytralt konfliktmeglingssystem, enn å hjemle det enten innenfor barnevernslovgivningen eller innenfor domstolene. Så til det som egentlig gjorde at jeg ville ta en replikk på representanten Valle, nemlig det hun sa om enslige mindreårige asylsøkere. Jeg gjør oppmerksom på at det har vi faktisk gjort noe med. Vi var det eneste partiet som i høstens budsjettalternativ fremmet forslag om konkrete tiltak for å gjøre noe for enslige mindreårige asylsøkere. Vi la inn 9 mill. kr i vårt alternative budsjett, hvor vi bl.a. ville ha en styrket vergestøtte og støttekontaktfunksjonsordning og styrke den barnefaglige kompetansen i mottakene på det området. Her har vi meget god samvittighet. Vi synes jo heller at SV kanskje skulle ha vært med på vårt alternativ når det gjelder bruk av rammene, istedenfor bare å snakke. De har ikke lagt det inn som et av sine egne forslag og heller ikke støttet våre. Men etter hvert som denne debatten skrider frem, er det litt vanskelig for meg å finne ut hvor man har tenkt å hjemle og legge inn denne tvungne meglingsordningen. Det kommer man kanskje tilbake til, men man bør tenke gjennom hva man knytter den til, om man faktisk mener at det skal være en straffesanksjon, eller om det skal være en tvungen megling.
Erna Solberg (Høyre), 2000-12-12:
Det er jo alltid slik at en statsråd helst vil beholde initiativet i saker og selvfølgelig gjerne vil se alt i en sammenheng. Det forslaget som er fremmet i dag fra tre partier i justiskomiteen, er et forslag som har vært fremmet gjentatte ganger i Stortinget tidligere, og som har sitt opphav i en samlet vurdering allerede ved behandlingen av barnevernsloven i 1992, hvor man bl.a. gikk inn og la sterkere rettsbeskyttelseselementer inn i barnevernsloven for mulig bruk av barnevernsloven for sanksjoner mot barn som begikk kriminelle handlinger. Dette var mot Arbeiderpartiets stemmer, fordi de mente at barnevernsloven ikke skulle brukes på denne måten. Sånn sett føler jeg meg ikke rammet av kritikken om at dette er et løsrevet forslag. Vi har et sett med forslag som har vært fremmet. Senest for to år siden hadde undertegnede en interpellasjon i denne sal, hvor det ikke var bevegelse i det faktum at flertallet ikke ønsket å gjøre noe for å skape en håndfast reaksjon mot barn under 15 år. Man stod fremdeles på det standpunkt at barn under 15 år ikke var kriminelle eller ikke kunne straffes eller gjøres ansvarlig for gjerninger av kriminell art, fordi de ikke hadde nådd den kriminelle lavalder. Vi er glade for at statsråden har inntatt en annen holdning, og jeg synes gjerne vi skal gi henne honnør for at det har skjedd noe nytt nå i forhold til håndteringen av barn som begår kriminelle aktiviteter. Vi har på mange områder oppfattet konfliktrådsløsningen som en myk måte å møte ungdom med kriminell atferd på i forhold til straffesanksjoner. Men det statsråden nå skisserer, er faktisk å innføre former for straffesanksjoner under den kriminelle lavalder, slik at man på en måte har et tvangselement i en eventuell meglingssituasjon, fordi man har et ris bak speilet med andre ordninger. Det betyr jo i praksis at statsråden sier at den kriminelle lavalder vil bli senket, men med andre tiltak, fordi man vil ha en håndfast straffereaksjon.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-12-12:
Det skal ikke så store uenigheten til i justiskomiteen for tiden før man benytter seg av relativt kraftig språkbruk. Det skyldes vel kanskje at enigheten stort sett er til stede. Det er stort sett enighet om veldig mye innenfor justissektoren. Men når det plutselig dukker opp noe som man kan tyde i den ene eller annen retning, eller i hvert fall har mulighet til å gjøre det, så henfaller man til bruk av uttrykk som «tilfeldighetenes spill» og «unnfallenhet», til tross for at jeg altså brukte mesteparten av mitt innlegg til å forklare nettopp det som representanten Stang spurte om. Dette handler ikke om unnfallenhet fra Kristelig Folkepartis side. Det handler om å høre hva som sies, å lytte til dem som uttaler seg når de får spørsmålet til høring, og å bry seg om de tilbakemeldingene man får. Det kaller jeg vanligvis ikke for unnfallenhet, men for ansvarlighet. Det synes jeg er et mye mer adekvat ord. Når det så sies at dette var veldig klart uttrykt i den pressemeldingen som ble sendt ut, tillater jeg meg å sitere fra den: «Vi vil ikke senke den kriminelle lavalder, men ønsker obligatorisk bruk av konfliktråd mellom 12 og 15 år.» Vi har ikke sagt nei til det nå heller. Vi har sagt at vi ikke ønsker å lovfeste det her og nå. Vi ønsker å se det i den sammenhengen som Regjeringen har sagt at den vil presentere det i for Stortinget. Dette er ikke unnfallenhet. Det er ansvarlighet.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-12-12:
Jeg vet ikke hvorvidt jeg skal si at Høyre ikke lytter, men jeg tror i hvert fall jeg må si at de ikke kan lese. De kan i hvert fall ikke lese sin egen innstilling, og ikke sitt eget forslag. Hvis Erna Solberg mener at det forslaget som foreligger fra de tre partiene som ble nevnt ved navn – Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet – uttrykker at megling er obligatorisk, er det feil. Det er ikke et forslag om obligatorisk megling, for det står nemlig: «med mindre fornærmede motsetter seg det». Det er altså unntak. Og det betyr at det ikke er obligatorisk. Er det obligatorisk, kan man jo ikke motsette seg det. Da skal megling finne sted, enten det er slik eller så. Jeg synes imidlertid ikke dette er noen veldig stor sak. Jeg har sagt i mitt innlegg at Kristelig Folkeparti er innstilt på at vi skal styrke ordningen, og vi er opptatt av at den skal fungere best mulig. Men vi vil gjerne gjøre det etter at forslag og innspill fra Regjeringen foreligger, slik som det er varslet. Det er ikke nødvendig å ile så fort når det har tatt så pass lang tid som det allerede har. Det er ingenting å tape. Ordningen skal jo ikke settes ut av kraft. Vi sier ikke at man ikke skal finne fram til ordninger som gjør at man reagerer mot kriminelle handlinger begått av personer under 15 år, langt ifra, men vi ønsker en ordning som er best mulig.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-12-12:
Jeg tror nok ikke troverdigheten for Kristelig Folkeparti i forhold til Senterpartiet og Venstre står og faller med det som har blitt sagt så langt i denne saken her i Odelstinget i kveld. Hadde det vært slik, tror jeg at forholdet hadde vært nokså skrantende for lenge siden. Men som sagt innledningsvis i min første replikk til representanten Stang: Når det finnes en mulighet for å henge seg opp i et eller annet, er det alltid noen som klarer å gjøre det. Og hvis det er et voldsomt stort poeng at Kristelig Folkeparti sa én ting ved presentasjonen gjennom den pressemeldingen og i den pressekonferansen som ble holdt, og at vi sier noe annet i dag, så kan ikke jeg skjønne hva som er forskjellen. Jeg sier at vi innholdsmessig står for det som vi har sagt. Vi ønsker å styrke konfliktrådsordningen – det har jeg sagt uttrykkelig fra denne talerstolen, og jeg kan gjerne gjenta det. Det er ikke det det går på, men det går på at her ønsker vi å få med oss det brede spekter før vi fatter den endelige beslutning. At det skal være så fryktelig vanskelig å forstå, det synes jeg går på troverdigheten løs, for det kan jo sannelig min hatt dreie seg om at man fatter sine egne beslutninger ut fra enkle forestillinger fattet på grunnlag av altfor svakt bakgrunnsmateriale. Det synes jeg mer er et troverdighetsproblem. Når det gjelder spørsmålet om partiledelsen er med på kuvendingen, tror jeg ikke partiledelsen er med på det, for vi har ikke foretatt noen kuvending. Det som er helt klart, er at Kristelig Folkepartis merknad er akseptert og godkjent av partiets gruppestyre og gruppe.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-12-12:
Da jeg for første gang skulle fungere som prest og kom ut i en noe uklar situasjon, gjorde jeg en henvendelse til biskopen. På spørsmålet om hvordan jeg skulle forholde meg, svarte han: Den som har vettet, får bruke det. Jeg synes det er en god leveregel. Den burde mange merke seg. Vettet er ikke alltid synonymt med å holde fast ved det gamle ståsted. Det er heller ikke synonymt med at man alltid må søke nye veier, men det kan tenkes at det befinner seg i en sammenheng midt imellom. Når det gjelder representanten Hernæs’ innlegg, har jeg lyst til å henvise til det som sies i Ot.prp. nr. 79 for 1999-2000 under 4.2 Obligatorisk megling for barn under 15 år: «Ved å pålegge barn under 15 år å møte til megling i konfliktråd, vil konfliktrådsordningen dreies i retning av å være en domstol.» Videre heter det: «Dersom det innføres obligatorisk megling for lovovertredere under 15 år uavhengig av skadelidtes holdning, vil det bety tvungen megling også for skadelidte. Dessuten kan det hevdes at det ville innebære en senking av den kriminelle lavalder.» Det sniker seg inn en tanke hos meg: Er dette Høyres forsøk på en omkamp i forhold til å senke den kriminelle lavalder? Er det det representanten Hernæs forsøker å få til? Jeg tror ikke det er det, men det er et forsøk på å gjøre Kristelig Folkeparti til den store syndebukken i dag. Jeg kan trøste de øvrige representanter her i salen med at det Hernæs og de øvrige replikantene har stått for i dag, representerer et mindretallssyn i denne forsamling.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-12-12:
Jeg synes måten man kjører denne saken på fra Stortingets talerstol i dag, nesten begynner å nærme seg det komiske. Nei, det er da ikke Kristelig Folkeparti som har forsøkt å gjøre dette til en sak som vekker oppsikt. Det er jo nettopp mindretallspartiene som forsøker å gjøre dette til en kjempesak, som får det til å se ut som dette er en skikkelig – det var brukt uttrykket – kuvending. For de av oss som har noe peiling på seiling, og vet hva en kuvending er, så er jo det skikkelig dramatisk. Nei, jeg lurer på om det ikke er slik – for å bli i Senterpartiets terminologi – at kua har glemt at den en gang har vært kalv. Det er ikke så lenge siden Tor Nymo også hadde et ansvar i forhold til regjeringskontorene. Jeg ser ikke noen grunn til å forlenge denne debatten med ytterligere kommentarer utover det som nå er sagt fra Kristelig Folkepartis side. Vi har sagt: Vi ønsker å støtte en ordning som skal bli enda bedre enn den som er i dag. Den som er i dag, er god. Vi ønsker å gjøre en ordning enda bedre, men vi ønsker å gjøre det på grunnlag av et seriøst forarbeid, som Regjeringen har signalisert vil komme. Det ville vel også vært en fordel for Senterpartiet.
Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-12-12:
Jeg kan ikke la være å forundre meg over de verbale krumspring som representanten Marthinsen forsøker å komme med fra denne talerstolen for å bortforklare den kjensgjerning som mine kollegaer har pekt på. Som en av dem som var til stede på pressekonferansen da vi tok opp disse viktige temaene, trodde jeg faktisk at når nestleder i Kristelig Folkeparti var til stede og var enig i de punktene som vi tok opp, så var det noe som partiet stod for. Nei, det handler verken om unnfallenhet eller ansvarlighet, det handler om troverdighet. Og mitt spørsmål er: Har representanten Marthinsen med seg partiledelsen på den kuvendingen som nå har foregått? Det er det første. Og føler ikke representanten Marthinsen som oss andre at Kristelig Folkeparti opparbeider seg et alvorlig troverdighetsproblem, ikke minst i forhold til Senterpartiet og Venstre, som trodde de kunne stole på Kristelig Folkeparti?
Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-12-12:
Jeg forstår godt at representanten Marthinsen synes at det er uheldig at noen forsøker å sette fingeren på de troverdighetsproblemene som han og partiet har ført seg selv inn i. Jeg kan godt tenke meg at andre enn han kunne ha tenkt seg å pile bort i et hjørne og forsøke å komme unna oppmerksomheten rundt det. Men det er en realitet, og det får han ta ansvaret for. Så er det slik, som jeg føler det, at han sier at partiet ønsker å treffe sine beslutninger på et mest mulig troverdig grunnlag og på et best mulig beslutningsgrunnlag – hvis ikke jeg tar mye feil. Det gjør da vi også! Men gjorde ikke nestlederen i Kristelig Folkeparti det da han gikk ut på den pressekonferansen? Hvis han ikke gjorde det, så forbauser det meg storlig.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-12-12:
Jeg beklager at representanten Marthinsen i sin vandring fra katedral til storting ikke tok med seg de meget kloke ordene fra sin biskop om å bruke vettet i litt kompliserte saker. Det tror jeg ville vært til stor fordel for denne debatten. Når det gjelder påstanden om omkamp, ligger det i vårt forslag at obligatorisk megling skal gjøres gjeldende for aldersgruppen 12–15 år. Jeg vil anta at representanten Marthinsen vet at vi ikke har foreslått å senke den kriminelle lavalder til 12 år, så det fins altså heller ikke noe grunnlag for den insinuasjonen som måtte ligge i det han sa. Bortsett fra det kan jeg gjerne bekrefte at slik situasjonen er, vil nok Høyre, særlig så lenge vi ikke får til denne meglingen, fortsatt mene at det vil være en mellomløsning å få den kriminelle lavalder ett år lavere. Når det så gjelder spørsmålet om virkningen av den obligatoriske meglingen, slår jo flertallet fast at man også vil vurdere en form for tvungen megling. Da kan man ikke samtidig påberope seg en del høringsuttalelser om at det undergraver ordningen – da kan man ikke mene det man sier man vil utrede. Dessuten er det et faktum, som meglere sier i klartekst i brev til komiteen, at meglingen for dem som er over den kriminelle lavalder, er høyst fiktiv fordi en konsekvens av å ikke delta i meglingen er at man får en annen straffereaksjon. Det er altså et spill for galleriet å påberope seg akkurat den biten. Og som jeg sa i sted, det er jo ikke det som ligger i de forslagene som de samtidig sier de vil gå inn for – etter å ha fått tenkt seg om en stund.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-12-12:
Når jeg bivåner hjerteligheten mellom de tidligere regjeringspartiene, må jeg innrømme at jeg et øyeblikk også blir i tvil om tvungen megling kunne ha noe for seg. Men så kom jeg på at offeret jo alltid har lov til å unndra seg megling, så vi kan opprettholde forslaget likevel, siden jeg registrerer at representanten Marthinsen har søkt trøst og forsoning i den sosialistiske havn. Så har jeg et spørsmål til representanten Ågot Valle fra SV når det gjelder hennes sterke forsvar for at meglingen må og skal være frivillig, til tross for – som det er påpekt av flere av oss – at det er en helt fiktiv og helt illusorisk frivillighet. Jeg vil gjerne få sitere fra en samlet komite, altså inklusiv Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti – siden SV ikke er med i komiteen: «Komiteen mener at et av alternativene kan være å innføre en form for tvungen megling.» Og videre: «Komiteen vil vise til vårt naboland Danmark som har innført en ordning med at unge kriminelle må inngå kontrakter om å gjøre opp for seg.» Mitt enkle spørsmål – siden Ågot Valle erklærte at hun var enig med Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti – blir: Er hun enig med de samme partiene også i disse merknadene? Hvor blir det i så fall av de store prinsipielle betraktningene om at meglingen må være frivillig?
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-12-12:
Slik statsråden skisserte Arbeiderpartiets syn, er jo dette et gedigent kvantesprang i forhold til det partiet sa for to år siden. Det er vi glad for, og vi tar det som uttrykk for at det er den pragmatiske holdningen som representanten Nistad gav uttrykk for tidligere i dag. Jeg lyttet til statsrådens svar på replikken fra Erna Solberg, og det var, med det unntaket jeg skal nevne til slutt, ikke mulig å finne en eneste ting som jeg var uenig i, som nødvendigheten av å ha flere forskjellige tiltak for dem under 15 år, som statsråden snakket om. Vel, strengt tatt gjelder det nok i like stor grad for de som er over 15 år. Og da har jeg egentlig to spørsmål. Punkt 1: Når vi nå erkjenner det store problemet vi har med kriminalitet blant barn og ungdom, hvorfor bruker vi ikke da det organet vi har, nemlig konfliktrådsordningen, i påvente av at vi kan få noe bedre? Statsråden går jo veldig langt i å antyde at også tvungent konfliktråd vil bli et av virkemidlene, slik jeg oppfatter henne. Hvis det er feil, hvis hun har avskrevet det, vil hun da kunne utdype hva slags ordning hun tenker på? Og det andre spørsmålet, som kanskje blir det viktigste: Når kan vi vente denne sesam sesam-løsningen som vi har etterlyst i så mange år, og som skal løse alle de problemene som vi ellers vil stå overfor? Jeg beklager utålmodigheten, men det hadde vært greit å få vite om det, forsiktigvis, kunne være mulig at dette storting fikk den til behandling – vi som har jobbet med den i snart fire år.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-12:
På grunnlag av den debatten som nå har vært, er jeg fristet til å foreslå styrket familiemegling. Men jeg syns også det er flott at den som blir skjelt ut, står opp og viser at man kan tenke nye tanker, for det er lov å tenke seg om når det kommer fram sterke høringsuttalelser. Et av de grunnleggende prinsippene ved konfliktrådene og megling gjennom disse er at det baseres på frivillighet. I tillegg skal det være et alternativ som skal kunne tilbys ved enkelte typer lovbrudd. Slik som jeg hører debatten her, høres det ut som om tvungen megling kan brukes på nesten hva som helst, bare man er under 15 år. Frivilligheten gir også et styrket grunnlag for å nå fram til de avtaler som vil kunne fungere, og som overholdes av de berørte partene. Ut fra dette prinsippet vil det være helt feil å gå inn for tvungen megling for de under 15 år, og SV er da enig med Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti. Når 85 pst. av de under 15 år som henvises til konfliktrådene, møter der, må det etter min og SVs mening bety at ordningen fungerer bra for dem som vil benytte den. For de resterende 15 pst., som altså ikke møter fram, er det åpenbart behov for andre typer ordninger enn konfliktråd. Unge som begår lovbrudd, skal få raske og effektive reaksjoner. Men det betyr ikke at alle skal gis samme type reaksjon. Det arbeidet som nå pågår tverrdepartementalt mellom Justisdepartementet, Barne- og familiedepartementet og Kirke- og utdanningsdepartementet for å utvikle en mer helhetlig strategi med hensyn til reaksjoner på lovbrudd blant barn og unge i aldersgruppa 12-18 år, bør avventes før det tas noen som helst nye grep. Jeg oppfatter det arbeidet som er satt i gang nå, som en oppfølging av den handlingsplanen mot barne- og ungdomskriminalitet som det ikke er så veldig lenge siden Stortinget behandlet. Og hva var det Stortinget den gang sa? Jo, man måtte for det første ta på alvor at flere og flere unge begår kriminelle handlinger, og dernest føre et tosporet arbeid – både med forebygging og å iverksette raske reaksjoner overfor de som begår kriminelle handlinger. Da skisserte Stortinget en rekke reaksjoner som bør kunne utprøves, bl.a. ordninga med ungdomskontrakter, som prøves ut i Danmark. Stortinget har også understreket at det var behov for et styrket samarbeid mellom de instansene som skal jobbe sammen. Jeg har også vært på besøk hos en del konfliktråd, og det de understreker, er at de ikke får over alle sakene som kanskje kunne vært ført i konfliktrådene. Der er det en jobb å gjøre med å gjøre muligheten for å benytte konfliktrådene enda bedre. SV mener ellers at det er viktig og riktig å utvide ordninga med bruk av skolemegling. Dette vil bidra til å kunne løse problemet før det kommer så langt at det blir lovbrudd som henvises til konfliktrådene. Bruk av skolemegling er etter vår mening godt forebyggende arbeid, og det ansvarliggjør barn og unge på et tidlig tidspunkt, og det syns vi er bra. Vi støtter Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti, og vi støtter innstillingen.