Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-10:
Dette er den fjerde loven som nå sluttbehandles fra sosialkomiteen i Odelstinget etter at vi har ferdigbehandlet både lov om helsepersonell, lov om spesialisthelsetjeneste og lov om psykisk helsevern. Litt spissformulert kan man si at de to første lovene jeg nevnte, lov om helsepersonell og lov om spesialisthelsetjenesten, regulerer helsepersonellets plikter, og at den loven som behandles nå, regulerer pasientenes rettigheter. Og i den grad helsepersonell skal oppnå rettigheter og ikke bare ha plikter, må de skaffe seg status som pasient. Det ville vært uheldig hvis det virkelig var slik å oppfatte, og, som sagt, det er spissformulert. I hvert fall synes jeg at pasientrettighetsloven har fått en bred, reell behandling i komiteen, der alle impliserte har hatt muligheten til å påvirke sluttresultatet. Og jeg vil innledningsvis si at jeg er ganske overrasket over komitelederens framstilling av at det nærmest var en slags forutgående avtale som tydeligvis her var inngått mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, sånn at løpet på den måten da skulle være kjørt. Så vidt jeg registrerer ved en overfladisk gjennomgang, består loven av 46 lovparagrafer. Gjennom komiteens arbeid er hele åtte av dem endret. Og de er endret, så langt jeg kan se, ved at ulike partier og ulike fraksjoner har kommet med innspill. Man har hatt reell innflytelse på sluttresultatet, og alle partiene har vært med i forhold til det. Og det synes jeg, som flere har vært inne på, at sakens ordfører fortjener ros for. Det er viktige endringer som har vært gjort i komiteen. Pasientbegrepet er endret i forhold til forslaget fra departementet på en sånn måte at man sikrer at flere vil få en rettighet. Nå vil det også gjelde dem som henvender seg til helsevesenet, og ikke bare dem som får en behandling. Pårørendebegrepet er endret på en sånn måte at den det gjelder, vil kunne definere sine nærmeste pårørende og ha rettigheter knyttet til det. Selve helsebegrepet er endret, ikke minst er begrepet «retten til nødvendig helsehjelp » og hva det skal innbefatte, endret på en sånn måte at pasientenes rettigheter utvides. Man har også inkorporert en rett til vurdering innen 30 dager eller snarere, i den grad tilstanden er så alvorlig eller livstruende at det nødvendiggjør det. Man har sikret retten til en individuell plan spesielt knyttet opp mot dem som har alvorlige, langvarige lidelser, der det må en koordinering til. Man har også presisert og styrket retten til vern mot spredning av opplysninger med en betydelig og lengre merknad som SV leverte inn, og som komiteen har sluttet seg til, knyttet til vern overfor forsikringsselskaper, at man skal forsikre seg om at opplysningene er i tråd med det pasienten vil se som tjenlig, og at man ikke utleverer opplysninger som enten er feilaktige eller som vil kunne gi uheldige utslag. Totalt sett er det min mening at pasientrettighetsloven tilfører pasientene betydelige rettigheter som de i dag ikke har. Jeg registrerer at både Fremskrittspartiet og Høyre gjør et stort poeng av at en del av de rettighetene blir så begrenset at de ikke gir eller sikrer rett. Høyre har, så vidt jeg har registrert, to forslag på egen kjøl, men er stort sett med på de fleste av de andre. Fremskrittspartiet har en rekke forslag, hvorav noen etter mitt syn virker – jeg er usikker på om det er et parlamentarisk uttrykk – ganske burleske, og spesielt i forhold til 18-årsgrensen, og man snakker om mindreårige, som da i mange tilfeller vil være både godt voksne og etablert med familie og kanskje flere barn. Og det er klart at sånt blir det mange forslag av, men det blir ikke god helsepolitikk av det. Jeg registrerer også at Fremskrittspartiet har en del reservasjoner knyttet til alvorlig overbevisning – som Lønning var inne på – som er interessant. I formuleringen fra Fremskrittspartiet heter det: «Pasienten har ikke pga. alvorlig overbevisning rett til å nekte å motta blod eller blodprodukter eller til å nekte å avbryte en pågående sultestreik. » Det skulle altså bety at man skulle tvangsfôre pasienter som nekter å ta til seg føde, eller man skulle gi dem blod med tvang. Det åpner for en rekke interessante perspektiver. Og i tillegg, hvis den alvorlige overbevisningen ikke er til stede, knytter det seg altså ikke noen lovparagraf til det. En del av dette bærer preg av å være lite gjennomtenkt. Men totalen i forhold til loven er bra etter SVs syn. Jeg tror at man er nødt til å gå inn og se på hva slags konsekvenser kapasitetsbegrensningen vil få, men forstås dette i beste mening, betyr det at man selvfølgelig må bygge ut en kapasitet på områder som skal ha prioritet, og som er i takt med de behov som oppstår.