Lars Sponheim (Venstre), 2007-06-15:
Ved en feil ble jeg avspist med bare fem minutter i hovedinnlegget mitt. Dermed får jeg fem minutter til, hengende litt i løse lufta, uten replikkordskifte, men jeg er raus nok til å si at feil kan alle gjøre. Jeg skal bruke tiden til å si noe annet enn det jeg da ville ha sagt, bortsett fra at jeg gjerne vil si at det er tre områder som er prioritert i Venstres omprioriteringer på rundt 1,5 milliarder kr. Det ene gjelder klima, som replikkordskiftet ikke minst handlet om, hvor vi velger ikke å kjøpe klimakvoter nå, men sette i gang tiltak hjemme. Ikke minst var det representanten Heikki Holmås som spurte om det. Vi satser mer på klimaforskning, vi vil ha mer til kollektivtransport i storbyene og investeringsstøtte til fornybar energi – og ikke minst 100 mill. kr til klimakommuner. Det er svaret på hvorfor vi omprioriterer som vi gjør på det området. Når det gjelder mer til dem som trenger det mest, fattigdomssatsing, er vår satsing betydelig høyere enn Regjeringens, med borgerlønn, gratis tannhelse for enkelte grupper, økt satsing på rusomsorg og flere tiltaksplasser for mennesker som har problemer med å komme inn i arbeidslivet, til sammen knappe 200 mill. kr. Til slutt vil jeg peke på at Venstre er de eneste som vil bevilge penger til bedre sosiale ordninger for selvstendig næringsdrivende allerede fra 1. juli. Vi står sammen med Høyre og Kristelig Folkeparti i en stor gründersatsing i dette budsjettet. Det viser reell vilje til omprioritering. Vi nærmer oss den avsluttende treminuttersrunden om revidert, og jeg vil bruke de siste minuttene på noen refleksjoner. Når vi nå har kommet halvveis i denne stortingsperioden, synes jeg det er på sin plass med noen refleksjoner over hva to år med flertallsregjering har gjort med det politiske ordskiftet, den politiske debatten i parlamentet vårt og i det offentlige rom overhodet. Jeg synes, for det første, at det kan være et poeng å peke på den innstilling vi i dag har til behandling – jeg nevnte også noe om dette i Odelstinget tidligere i uken, da vi behandlet skattesakene. I denne innstillingen på flere hundre sider utgjør regjeringspartienes egne merknader, summert, opp til en halv side. Det er noe med – ikke minst når vi har en flertallsregjering – at når mindretallet, opposisjonen, som har en så viktig rolle i vårt demokrati, argumenterer, kommer med forslag og kritiserer Regjeringen, har vi etter mitt skjønn krav på motargumenter. Det er selve kjernen i demokratiforståelsen. Og jeg opplever det som unødvendig og som en smule arrogant ikke en gang å ville forholde seg til de argumenter som opposisjonen har. Ikke minst har en flertallsregjering et sånt ansvar. Det ville vært helt utenkelig under mindretallsregimer å oppføre seg slik overfor opposisjonen. Det er det ene poenget. Vi har heldigvis debatt i dag, men jeg synes dette hører hjemme også i en innstilling, sånn at flere kan få tilgang til det. Så opplever vi en situasjon denne våren, ved avslutningen av stortingssesjonen, halvveis i en regjeringsperiode og rett før et valg, hvor det blir umulig å avvikle partilederdebatter i det offentlige rom gjennom tv-kanalene. Regjeringspartienes ledere sier nei. Og siden jeg er den lengstsittende partileder i dette huset, helt fra forrige århundre, må jeg kunne si med en viss tyngde: Jeg har aldri sett på maken! Det er helt klart en basis for demokratiet vårt at de politiske ledere stiller opp i det offentlige rom til ordskifter ved disse viktige milepælene som dette representerer. Dette ville ha vært helt utenkelig ved mindretallsregjeringer. Jeg kan ikke huske at ikke partiledere i mindretallsregjeringer på noe tidspunkt prioriterte vekk alt annet for å stille seg til disposisjon i det offentlige rom for å forsvare det de stod for. Så kan man gjøre et stort poeng ut av det forhold at sakene kommer sent fra Regjeringen. Regjeringen har rett til å slite og jobbe med konklusjonene sine så mye de vil, og prute og prute så det går på overtid. Vi kan slå fast at det historiske skjer at Stortinget må møtes igjen i neste uke fordi Regjeringen ikke klarte å konkludere tidlig nok i viktige saker. Og vi vet at det ligger til behandling kjempestore saker – og kanskje den største av alle denne sommeren, før valget til høsten – som Regjeringen ennå ikke har kommet med. Jeg tenker på klimamålene og sektorplanene. Det er nok Regjeringens rett å bruke den tiden de trenger, men jeg bare minner om at vi nå står i fare for å få dette servert til debatt i det offentlige rom på et tidspunkt da Stortinget har tatt ferie, da det ikke finnes tv-debatter, og da det som er selve den demokratiske mekanismen i bakkant av store saker fra en regjering, ikke fungerer. Det er et problem for demokratiet. Helt til slutt: Jeg håper og skulle ønske at noen fra regjeringssiden ville kommentere disse tingene i løpet av treminuttersrunden. Men i alle fall håper jeg at det kan bidra til at regjeringssiden, Regjeringen selv og Regjeringens flertall her i Stortinget, reflekterer rundt dette gjennom denne sommeren: hvordan man skal møte den offentlige debatt og Stortinget de to neste årene. Det som i økende grad er en «snakkis» blant politikere, og som en hører i pressen, er hvordan Regjeringen og regjeringspartiene i alle sammenhenger bruker så mye av tiden på å angripe den forrige regjering. Det er forståelig i en overgangsperiode. Nå har det gått to år, og det synes mer og mer tydelig at det som samler denne regjeringen mest av alt, er opposisjon til den forrige regjering. Vi ser også statsråder – jeg observerte f.eks. kulturministeren, som akkurat forlot salen – som de siste dagene har hatt en statsrådsoppførsel i denne sal som ikke hører hjemme her, hvor det mer er et spørsmål om å være opposisjonspolitiker og drømme seg tilbake til det. Det er ikke slik et regjeringsmedlem bør oppføre seg, og jeg håper det blir en forandring de to neste årene.