Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-06-11:
Jeg gav et ekteskapsløfte for 40 år siden, og jeg har kjempet hele mitt liv for å holde det. Og jeg får si med min kone: Det er mye hardt arbeid og mye flaks(munterhet i salen) (munterhet i salen) Jeg er også oppvokst i et Norge hvor det var fremmed for meg å ha en tanke om at andre enn heterofile skulle kunne være glad i hverandre. Så det er en innsikt jeg har fått i møte med livet som voksen. Jeg må innrømme at jeg vegret meg for det møtet ganske lenge, inntil jeg skjønte at jeg måtte ta inn over meg den menneskelige nærhet, den eksistensielle nærhet og den forpliktelsen som lå i det. Det har gjort noe med meg, og det har påvirket meg på følgende måte: Jeg synes at den forpliktelsen som ligger i forpliktende samliv, også mellom dem som er av samme kjønn, er en styrke for et samfunn. Det som burde forurolige ethvert samfunn, er der man sliter så mye med samlivet at man ikke får det til. Jeg skulle ønske at bare 10 pst. av den energien som er mobilisert for å stemme mot den loven som jeg stemmer for i dag, hadde vært brukt for å støtte de samliv som sliter, ikke med fordømmelse, men med en utstrakt hånd - for det hender at vi mennesker er nødt til å ha den utstrakte hånden rett og slett fordi det er slik i våre liv. Det er også slik at en person sendte meg en mail og spurte om hvordan jeg kunne gå i en korsvandring langfredag og stemme for den loven som jeg gjør. Trodde jeg ikke på Guds tilgivelse? Jeg måtte svare at ethvert menneske som lever sitt liv, har bruk for Guds tilgivelse, uansett hvor man er. Så sa jeg noe som jeg også skal si nå: Jeg er for at det i den borgerlige rettsorden skal være lovgivning som danner en forpliktende ramme om alle som vil leve forpliktende med hverandre, enten de er heterofile eller homofile, og som gir barn de rettigheter de skal ha. Og så er jeg en steinhard tilhenger av at staten raskest mulig må komme seg unna ethvert direkte eller indirekte forsøk på å styre tros- eller kirkesamfunn når det gjelder hva de skal ha rett til. Jeg er klar over - og glad for - at det er forslag her i dag som gir uttrykk for det, men selv hadde jeg ment at det hadde vært det ryddigste at vigselen hadde vært en borgerlig rettsorden, en borgerlig avtale, og at den velsignelse som tildeles, avgjør den enkelte i trosforholdet vis-á-vis sitt trossamfunn og i forhold til det man selv står for. Vi kommer ikke dit i dag prinsipielt, men vi kommer langt på veien praktisk. Jeg er veldig glad for de forslagene som ligger her, at det er en selvsagt ting at ingen statlig instans kan diktere noen som har en tro, til å handle på tvers av den troen. Det ligger også i det innlegget jeg holdt på denne plattformen, at jeg forstår og vet at det er mange mennesker som mener at ekteskapet er innstiftet av Gud, og slik er det. Jeg har respekt for dem som har det synet. Jeg ønsker bare at de skal ha respekt for at mennesker kan ha et annet syn, og at vi i et samfunn som vårt er nødt til å skape rettslige regler som gjør at vi kan leve sammen på en skikkelig måte. Så får også slutten av dette innlegget være det vitnesbyrdet det startet med - at jeg startet med en annen ballast i livet enn den jeg har når jeg stemmer i dag. Men mitt nære møte med mennesker som har vært glad i hverandre, forpliktende og ordentlige mot hverandre, har gjort så sterkt inntrykk på meg at det er ut fra overbevisning jeg stemmer for den loven som et flertall i Stortinget vil sikre ved stemmegivningen i dag. Det har vært en lang vei å gå, men veien er slutt for mitt vedkommende.