Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2015-05-19:
Det er grunn til å skryte av NRK og NRK Super, som satte barns opplevelser ved samlivsbrudd på dagsordenen en hel uke denne våren. Det å snakke med barn og til barn målrettet over en lengre periode om et så vanskelig tema er bra. Det ble godt tatt imot blant både barn og voksne, etter det jeg har hørt. Kanskje trenger vi slike påminnelser om at det er mange som sliter med de samme utfordringene, og at det finnes muligheter til å få hjelp. Det er alltid godt ikke å være den eneste ene. Jeg vil takke dem som var med i serien og delte sine tanker og opplevelser med oss andre. Det var et viktig bidrag til en vanskelig sak. En slik serie bevisstgjør alle som ser på, med tanke på hva slags utfordringer barn stilles overfor ved samlivsbrudd, og da kanskje spesielt når det gjelder det følelsesmessige. Programmet setter i gang tanker og refleksjoner som jeg håper fører til at det kanskje for noen voksne kan endre tankegangen omkring måten et samlivsbrudd skal gjennomføres på – hva en bør være oppmerksom på, og hvordan en lettere kan hjelpe barn som er i krise. For dette er en krise, og det er en sorg de skal igjennom. Jeg er glad for at det er mer åpenhet om dette i dag enn da jeg var ung – da skulle dette ikke snakkes om. I dag er det heldigvis slik at barn oppfordres til å snakke og fortelle når noe er galt. Det må vi fortsette med. Brosjyrer, hjelpetelefoner, tv og sosiale medier kan bidra til enda mer åpenhet, for mer åpenhet gjør at flere tar ansvar og setter inn tiltak, slik det gjøres i barnehage og skole i dag. Samlivsbrudd der barn rammes, gjelder både der partene er gift, og der den ene parten ikke er biologisk forelder. Ofte er besteforeldre, tanter og onkler også en del av det livet, enten de er biologiske eller såkalte stefamilier. Derfor berører dette veldig mange, og for et barn er de de trygge rammene – og det er mange å savne. Vårt komplekse familiemønster gjør at kontakten med stefamilien mistes, fordi det ikke er naturlig å opprettholde den. Men for barna som har knyttet seg til disse, ville det vært naturlig om de kunne velge. Hvordan kan det ivaretas? Samlivsbrudd er aldri barnas valg, det er de voksne som velger. Barna er med på kjøpet og må leve det livet som velges for dem. Utfordringer voksne har, farger barnas hverdag. Barn er lydhøre for stemninger i hjemmet. De er de mest lojale, og de vil helst ikke ta parti – de er jo like glad i begge parter. For noen kan et samlivsbrudd være en lettelse og en god ting. Vold, krangel og uro gir jo ikke noen god oppvekst, men uansett vil et brudd være traumatisk, ha sorg i seg og kunne gi varige problemer. Tilbake til NRK Super, der det var sterkt å høre barnas opplevelser om hvordan det var å bo i en bag, om være lei seg når en dro fra den ene av foreldrene, om savnet av det daglige samværet og om bekymringer. Det var mange ulike reaksjoner, men de var dog så like. Det må være slitsomt ikke å bo fast noe sted, ha dobbelt opp med klær eller klær som alltid er et annet sted – ulike regler hver uke. Ja, slik kunne jeg ha fortsatt. Temaet er følsomt, og det er kanskje ikke det som vi diskuterer oftest i denne salen. Men når antall barn som omfattes av dette, er blitt så stort, må vi se på det som det samfunnsproblemet det er. Når minst 80 barn hver dag er i denne situasjonen – over 30 000 i året – må vi se på om vi gjør nok. Hvordan skal vi som samfunn forebygge og reparere? Begge deler er like viktig. Det er viktig at folk forblir i samlivet og får hjelp til å takle sine utfordringer som voksne, og samtidig gi barna hjelp når bruddet er en realitet. Tvungen megling er ett tiltak som skal ivareta barnas beste og få framtida litt mer forutsigbar. Det er mange som ønsker enda flere pålagte timer med megling og/eller en tvungen samtale med barn. Spørsmålet en bør stille når det gjelder pålagt samtale med alle barn ved samlivsbrudd, er om en da når de barna som har problemer, eller om en lager problemer for dem som ikke har det. Det å utsette et barn for en samtale med en nesten fremmed for å sjekke om alt er ok, har jeg liten tro på fører fram. Trygghet er stikkordet. Trygghet bygges ikke over bordet, og ikke alle barn har problemer der og da. Barn er i alle aldre, med ulike utfordringer, og derfor kan vi ikke finne én universell ordning som kan løse alle problemer. Men samfunnet må stille opp der behovet for samtaler er til stede. Like naturlig kan det gjøres hos et familievernkontor som i barnehagen. Barn må få lov til å være barn, og de må få hjelp i trygge omgivelser når problemer oppstår. Et godt foreldresamarbeid er også et viktig bidrag for å unngå problemer. Mange voksne trenger hjelp til dette, og her kan familievernkontorene bidra med sin kompetanse og erfaring. Barnehage og skole har ansatte med stor kompetanse, og de ser barna mye. De bruker ulike typer redskap for finne ut hvordan stoda er, og de bør også få muligheten til god kompetansepåfylling når det gjelder nye metoder de kan bruke, eller de kan bidra til å utvikle nye selv. lkke alle barn klarer å snakke om det, og derfor trengs det kloke voksne som ser, kan og vet, og som kan sende videre der det er nødvendig. Helsesøster i både barnehage og skole er viktig, og det skulle vært flere av dem. Både barnehageansatte, lærere og helsesøster er tillitspersoner barna kjenner og lett kan betro seg til. Derfor er det viktig med nok ansatte med god kompetanse, og at kommunene settes i stand til dette, med en god og forutsigbar kommuneøkonomi. Flytting og tap av venner kan skape uro og angst – hvordan kan en bedre tilrettelegge her? For noen har en lyktes ved at foreldrene bor i bag istedenfor barnet, noen velger å bo i nærheten av hverandre for å unngå skolebytte og tap av nærmiljø, men alle forstår at dette er ordninger en ikke alltid får til. Vi kan ikke som samfunn pålegge folk hvor de skal bo, men vi kan påvirke for å få til fornuftige løsninger. Da familie- og kulturkomiteen var i Arendal kommune, hørte vi om et gruppeopplegg for barn som heter «Vanlig, men vondt», der alle barn får invitasjon til et opplegg i regi av en sosiallærer og en med familieterapeutkompetanse. Dette var etter deres utsagn veldig vellykket, med gode tilbakemeldinger. Voksne for Barn kan vise til PlS, et program for skilsmissegrupper i barnehage og skole. Målet er å spørre barna hva utfordringen er, og hva som kan hjelpe. Det å la barna medvirke og bruke deres tanker er bra og treffsikkert, for det er viktig å vite hvordan en skal kommunisere og stille de rette spørsmålene. I mange tilfeller er det å klare å sette ord på ting vanskelig, og det å jobbe i grupper er kanskje lettere. Det å høre at andre baler med det samme, eller kjenne seg igjen, kan være til nytte for mange. Men det er noen som må sette det i gang. Andre tiltak kan være rollespill, praktiske eksempler og samtaler der fokuseringen er på barnas opplevelser. Det å gi kunnskap om hva et samlivsbrudd medfører, øke forståelsen for hvorfor et brudd skjer, og – ikke minst – frata dem skyldfølelsen og øke bevisstheten om at det ikke er de som skal ta de vanskelige valgene om hvor de skal bo, er ting det er viktig for barn å vite noe om. Forebygging er også viktig. Det må tilbys tiltak slik at folk holder sammen og klarer å løse problemene før de blir for store. Her kan vi som samfunn gjøre en god del, selv om det er mange ulike faktorer som også spiller inn der, som ikke vi som samfunn kan løse. Men dårlig økonomi og sykdom er to områder som kan skape konflikt. Det å tilby barnehageplass, gi tilbud om Home-Start og SFO, gi økonomiske støttetiltak, tilby ekteskapskurs og gi familieterapi kan være noen hjelpemidler – og ikke minst, muligheter for arbeid. Så er det alltid vanskelig å vite om folk sliter i samlivet, men én aktør her, som kanskje ofte glemmes, kan være fastlegen, som raskere enn andre kan avdekke hvordan det står til, og vite når det trengs mer hjelp. Jeg vil også nevne andre aktuelle aktører, som samlivsterapeuter, psykologer og sosionomer. Familievernkontoret har jeg tidligere nevnt, men jeg vil også nevne ansatte i fritidsklubber eller organisasjoner innenfor idrett eller kultur, som kan være dem som ser at ting ikke er helt ok. For dem å ha kunnskap om hvor en kan henvende seg for å gi hjelp og eventuelt lose videre, mener jeg er viktig. Jeg tror at bedre informasjon og offentlig debatt er nødvendig. Jeg sitter ikke med svarene på hva som er best, men jeg utfordrer statsråden på hva slags tiltak hun ser for seg som kan bidra til å lette hverdagen for de svakeste av de svake barna, og for dem som sliter etter samlivsbrudd.