Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2017-01-31:
En får jo håpe en tur til skogs ikke blir et antiklimaks for andre i debatten, for det er en bot for sjela i de fleste sammenhenger. Jeg vil også slutte meg til og takke både saksordføreren og regjeringen for det jeg oppfatter som en veldig god melding i starten. Så har saksordføreren fulgt opp veldig godt. Det er i stor grad det man kan si er en gledelig enighet, om at skogen kommer til å bety mye framover i veldig mange sammenhenger, det er det stor enighet om i komiteen, og at man skal satse på den. Det tror jeg blir lagt merke til ute. Det er jo ikke hvert år Stortinget får en skogmelding til behandling. Det har tradisjonelt vært mye mer fokus på jordbruk, som er den andre delen av landbruket. Men skog er jo helt annerledes enn jordbruk, i og med at man lever med helt åpne grenser, ikke har noen tollbeskyttelse og lever ute i et fritt internasjonalt marked. Det kommer jeg litt tilbake til. Siden enigheten er såpass stor – vi har ting som skiller oss, det skal jeg komme tilbake til – kunne jeg tenke meg å dra litt historisk tilbake, for skog og skogindustri har faktisk vært en av bærebjelkene for å utvikle norsk velferd. Vi var store nettoeksportører av både virke og byggematerialer til hele Europa. Hvis vi går 100+ år tilbake, hadde vi en skog man i dag ville sagt var uthogd. Man hadde nesten ikke gammelskog. Man hadde en kubikkmasse som kanskje var en tidel av det vi har i dag, og antakeligvis et atskillig mindre mangfold. Så det er mange piler som peker i riktig retning. Vi har også hatt en veldig lang periode hvor vi var nettoimportører av virke. Det betød altså at norsk treforedling og norsk skogindustri var så konkurransedyktig at den kunne importere virke fra andre land, foredle det i Norge, skape arbeidsplasser i Norge og så selge ut i et internasjonalt marked. Den situasjonen endret seg dramatisk i perioden 2005–2013. Nå skal vi ikke legge all skyld på politikken i den perioden, men det er et uttrykk for hva oljeøkonomien gjorde med den generelle konkurranseutsatte sektor i Norge. For skogindustri og skog er faktisk en av de verdikjedene vi har i Norge som utelukkende har norske kostnader før man skal ut i et internasjonalt marked, og den grønne perioden – egentlig den svarte perioden – den grønne gren vi satt på i 20–30 år med oljen, skapte et helt spesielt kostnadsnivå i Norge som skogindustrien slet veldig med. Så var det også andre grunner til nedgangen. Norsk treforedling ble sittende igjen i en gammel struktur med mange små fabrikker som tida løp fra. Vi ble også tatt av det digitale skiftet gjennom at Norske Skog var innenfor avispapir og magasinpapir. Men det som er sluttpoenget, er at det skapte et inntrykk av at man har med en solnedgangsindustri å gjøre. Det er jo langt ifra riktig. Alle de store segmentene innenfor treforedling er i vekst. Det er bare Norge som satt inne i de gale segmenter. Det er litt av en oppgave for politikken og ikke minst for næringen selv å løfte seg ut av preget av å være i solnedgang og inn i soloppgang. Hvis vi tar både meldingen og innstillingen, peker det i retning av at det her åpner seg enormt mange muligheter. Det er ikke bare på klimafeltet, hvor alle nå er enige om at skogen spiller en betydelig rolle, og hvor vi allerede i dag binder opp halvparten av Norges utslipp, men den kan spille en betydelig rolle i form av at vi bruker mer tre. Da binder vi karbon i bygninger, det er en effektiv måte å binde det på. Vi har bioøkonomien, hvor man nå sier at alt som lages av olje, kan man lage av tre. Det åpner enorme muligheter. Vi har Borregaard som alle nå drar fram som et lysende eksempel på hvor godt norsk industri kan utforske de mulighetene som ligger i bioøkonomien. Jeg synes det også er et tankekors, for hvis man hadde stilt det spørsmålet for 20 år siden, hva man ville satse på av norsk treforedling, var ikke svaret Borregaard. Da var det Borregaard som ble ansett for å være de som satt igjen i noe gammelt, og Norske Skog som var det man skulle satse på. Det er litt læring til oss politikere, det er faktisk næringen selv som må finne fram til de produkter som skal bære næringen framover. Der har man en kjempeutfordring. Vi har diskusjonen rundt biodrivstoff, som ikke minst er en klimaløsning, men som også kan åpne helt nye muligheter for norsk industri. Så jeg er veldig godt fornøyd med det som er fokus i meldingen, og det er at regjeringen har fokus på å bygge konkurransekraft. Den har satset enormt på infrastruktur, det hørte vi fra saksordføreren hvor viktig er. Det å få tømmeret fram til industrien fikk vi høre i høringen at var 30 pst. av kostnadene. Den kjeden er ikke bedre enn sitt svakeste ledd. Det at man får skrevet opp veier slik at man nå effektivt kan begynne å bruke sekstitonns vogntog i hele verdikjeden, er uhyre viktig for å utvikle denne næringen. Det komiteen også ber om, et prøveprosjekt på 74 tonn slik at vi ikke nok en gang havner langt etter våre nordiske naboer og konkurrenter, mener jeg er viktig. Regjeringen har satset enormt på FoU. Det er jo uhyre viktig i tilknytning til bioøkonomien, og det at man har generelle virkemidler som også omfatter skogindustrien, diskvalifiserer ikke at man satser enormt på sektoren. Som jeg sa: I bunn og grunn lander man på at det er næringen selv som må finne mulighetene, og som må skape den nye industrien og investere i den. Vi har gjort noe for Investinor, men vi kommer ikke unna at det er det private eierskap som kommer til å måtte bære det meste. Der er også komiteen enig om å se på skattene og å bruke skogavgift til investeringer. Men det er en betydelig oppgave for næringen selv å skaffe fram den kapitalen. Det klarer man ikke uten at man har et sterkt privat eierskap i Norge. Så der også gjør regjeringen mye. Vi kjenner alle til uenigheten rundt eiendomsstruktur og hva som skal til for å øke utnyttelsen av den norske skogressursen. Der tror jeg det ble sagt i høringen at vi trenger litt mer industriell tenkning i norsk skognæring. Det tror jeg ville blitt gjort ved å begynne å lempe på eiendomsreguleringene. Der vet vi godt at det går noen skillelinjer. Så det som i grunnen er den store uenigheten, det kom litt fram i forrige innlegg også, gjelder i hvilken grad man kan vedta seg til nye anlegg i norsk skogindustri. Det tror ikke jeg er politikkens rolle. Det som er politikkens rolle, er å legge rammebetingelsene til rette for at man kan få en god utvikling, og så er det aktørene selv som må finne fram til hvor framtida ligger. Der går det selvfølgelig en klar skillelinje i salen. Det er jo alltid opposisjonens rolle å være enda mer pådriver, men man bør kanskje se sin egen pådrift i lys av hva som skjedde i de åtte årene før denne perioden – men når man foreslår at det skal opprettes en møteplass mellom næring og myndigheter der man diskuterer utvikling av næringen, tror jeg ikke det er løsningen. Regjeringen har gjort masse for å legge rammebetingelsene til rette, og jeg håper at nok av aktører der ute ser mulighetene til at vi nok en gang kan få en offensiv skognæring i Norge, som gjerne for meg blir nettoimportør av virke, for det betyr at vi virkelig har konkurransekraft.