trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-05:
Noen her påstår at det er vanskelig for enkelte å ha mer enn én tanke i hodet samtidig, og det får jo så være. Men jeg mener at også vi har det, vi som advarer noe mot altfor høyt tempo i den medikamentelle behandlingen. Det er ikke noe likhetstegn mellom det og det å kritisere at vi har for høyt tempo og for stort engasjement når det gjelder rusmiddelmisbrukbehandlingen, for det er der det er for svakt og for dårlig tempo. Det er sammenhengene her, med nettverksbygging, bolig, arbeid og ettervern, som ikke står i forhold til det nå å dele ut medikamentelle preparater. Det er det som er vårt anliggende. Vi ønsker et nettverk med bolig, utdanning og arbeid for egen økonomi, og samtidig en oppfølging på medisinsk grunnlag. Og det blir nesten litt insinuerende når komiteleder John I. Alvheim sier at det er en del som advarer mot dette fordi man er redd for egen virksomhet. Altså må jo det gjelde en del av dem som driver behandling med andre ting. Jeg vil bare sitere litt av det Ulf Jansen i Tyrilistiftelsen sier her: «Mange av dem som går på metadon har et langt liv bak seg som misbrukere, og trenger ABC i hvordan man lever et «normalt» liv. I dag er det for mange som kun avleverer urinprøve, drikker metadonen, og får tilbud om samtaler, og det er alt. Det er for mange som ikke får noen oppfølging. Der ligger mye av fortvilelsen…». Og det er dette vi er redd for. Så er det dette med ansvaret for norske medborgere, som Alvheim snakket om. Det har vi alle. Jeg prøver ikke å fraskrive meg det ansvaret, men det må være greit at man kanskje prøver å tilnærme seg dette på ulike måter, og blir respektert for det. Det må være slik at man klarer å få bukt med dette permanente rusmiddelmisbruket. Det er det som i hvert fall er det viktigste for meg, og det får man ikke ved offentlige sprøyterom og ved bare å satse på metadon og Subutex. Et liv uten rusavhengighet er det som kan gi et virkelig menneskeverdig liv, uten dette rushelvetet og det avhengighetshelvetet som ligger her. Så er jeg enig med Alvheim i at kravet om at man skal være rusfri før man får behandling og kan tas inn på institusjon, må vi se nærmere på, for jeg tror også at vi må kunne ta imot mennesker som har behov for behandling akutt, eller som selv i ruset tilstand er motivert for å kunne komme til behandling. Så det er ting vi gjerne skal diskutere nærmere.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-05:
Jeg takker for påminnelsen, og tar opp det forslaget som Senterpartiet er medforslagsstiller til.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-05:
Jeg skal prøve ikke å være møteplager mer enn jeg har vært i dag, men jeg har lyst til å knytte noen merknader til innlegget fra Bendiks H. Arnesen, der han henviste til at pågående forsøk skal ligge i bunnen for denne ordningen med pasientombud i forbindelse med primærhelsetjenesten. Brukerkontorordningen er også jeg kjent med. Jeg har bl.a. jobbet for å etablere et bruker- og servicekontor i Hedmark og tør vel påstå at det på initiativ fra undertegnede ble slik at vi fikk økonomisk støtte til forprosjekt av den forrige regjeringen. Og all honnør til herværende helseminister, som har fulgt opp det forprosjektet og bevilget penger til driftstilskudd for å sette i gang en forsøksordning. Men et slikt bruker- og servicekontor har også mange andre funksjoner bl.a. når det gjelder økonomi – det er f.eks. muligheter for å få dette med forsikringsordninger og gjeldsbyrde på plass og sosiale og omsorgsmessige serviceordninger ellers, både i privat og offentlig sammenheng. Og det blir noe annet enn en ombudsordning som går spesifikt på primærhelsetjenesten i kommunesektoren. Derfor må jeg si meg enig med representanten Ballo, som er noe forundret over at man ikke har gitt sin tilslutning til mindretallsforslaget, som går ut på en konkret «link» mellom saker som ligger innenfor kommunehelsetjenestelovens områder, og saker som ligger innenfor sosialtjenestelovens områder. Det går også ut på at man skal prøve ut noen kommuner der ordningen bare omfatter kommunehelsetjenesten, og noen der det er en «link» mellom kommunehelsetjenesten og annenlinjetjenesten – altså det som allerede i dag dekkes av pasientombudsordningen. Jeg blir litt forundret over at man ikke kan følge opp dette gjennom et slikt forslag. Og som andre representanter har vært inne på her, vil denne forsøksordningen med et eldre- og omsorgsombud først og fremst gjelde eldre personer. I mindretallets forslag gjelder det alle aldre. Når det er sagt, vil jeg, på den korte tiden jeg nå har igjen av innlegget mitt, si at vi ønsker en votering der vi får lov til å stemme for vårt primære forslag. Og skulle det falle – mot formodning, etter alle disse henstillingene – vil vi subsidiært stemme for innstillingen, for det er meningsløst å gå imot den. Men det innebærer altså ikke en så god ordning som den mindretallet foreslår i sitt forslag.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-06-05:
Jeg merket meg at flere av representantene som hadde ordet før pausen, omtalte sosialhjelp som om det var en trygdeytelse eller en samfunnslønn. Den er ikke det. Den er en subsidiær ytelse, og i det ligger det at man først ser på hva man har, og så supplerer man på toppen. Sosialhjelp er den hjelpen som samfunnet gir i et knipetak når man ikke selv klarer å forsørge seg ved eget arbeid. Hvis man ikke klarer å forsørge seg ved eget arbeid på grunn av sykdom, har vi sykelønn, vi har rehabilitering, attføring og uføretrygd. Skyldes det arbeidsledighet, har vi ordninger for arbeidsledige. Skyldes det at man er blitt enslig forsørger, enten ved fødsel eller ved samlivsbrudd, har vi overgangsstønad og ordninger som følger med den. Til tross for disse forskjellige ordningene er det fortsatt slik at noen faller utenfor. Og vi vet at de som i dag mottar sosialhjelp, ofte har flere grunner til at de faller ut. Det er blitt sagt at de veiledende retningslinjene som Regjeringen har lagt fram, gir for lave satser. Disse retningslinjene bygger på at det skal være en kortvarig ytelse. Videre har vi lagt vekt på Statens institutt for forbruksforsknings standardbudsjett. Vi har ønsket å bedre barns forhold gjennom at vi har egne satser for barn som også er aldersgradert, vi har lagt vekt på at det fortsatt skal lønne seg å arbeide, og vi har lagt vekt på hva kommunene bruker til dette formålet i dag. Sosialhjelpens karakter er slik at den ikke kan heve noen ut av fattigdommen. Den er hjelp i et knipetak, og vi vil fortsatt ha behov for noe som gir hjelp i knipetak, som et siste nettverk. For første gang er det lagt fram veiledende retningslinjer for sosialhjelp, og det pekes altså på at satsene er for lave. Fortsatt er det en realitet at mange kommuner har noe å strekke seg etter, og noen kommuner ligger over. Fortsatt skal det være kommunen som har det siste ordet, for det er den enkelte kommune som klarer å vurdere dette. Som kjent er fattigdom et relativt begrep. Lønnsinntektene varierer betydelig fra kommune til kommune. Ikke er Oslo bare en dyr by å bo i, men de aller fleste tjener mye bedre i Oslo enn f.eks. i det området jeg kommer fra. En nyordning som dette er, må følges nøye, og det er vi innstilt på å gjøre. Og jeg har da tenkt at den første evalueringen kommer når retningslinjene har vært i aktivitet i ett år.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-06-05:
Når det gjelder den bekymringen som kommer til uttrykk i pkt. I i komiteens tilråding, der Stortinget ber Regjeringen sørge for at stoffavhengige etter de nye apotekforskriftene ikke skal miste sitt behandlingsopplegg, så kan jeg orientere Stortinget om at det på landsbasis pr. i dag er kommet inn 200 søknader om å få fortsette opplegg som er i gang. 100 av disse er i Vestfold. Som kjent er det også en brukerforening der, og departementet er i kontakt med brukerforeningen for å se på de konsekvensene som de frykter, slik at vi skal kunne imøtekomme det. Flere representanter har tatt opp at kriteriene er for strenge. Kriteriene ble endret i høst, slik at tiårskravet for lengst er fraveket, og det er også lagt opp til mulighet for større bruk av skjønn når det gjelder de øvrige kriterier. Det ble også tatt opp om det er legen eller sosialkontoret som skal ha ledelsen. I det som ligger i revidert, er det min intensjon at lege eller sosialkontor skal kunne ha ledelsen i arbeidet, alt etter hvilken type problemstilling den enkelte pasient står overfor. Hos noen vil den sosiale rehabiliteringen være det tyngste, hos andre er det mye mer et medikamentelt spørsmål. Men det skal være et samarbeid, det er ufravikelig. Det er kanskje her Norge har mest å tilføre verdenskunnskapen på dette feltet, for vi er det eneste landet som har så klare krav til at det skal være en sosial rehabilitering som ligger til grunn, og så et medikamentelt assistert opplegg. Og da tror jeg også vi virkelig har mulighet til både å gi våre narkomane en god behandling og gi verden god kunnskap. Jeg har, som noen kjenner til, vært i USA for å se hva vi kunne lære der. Og en av de tingene de så med beundring til Norge for, var at vi faktisk gav et sosialt tilbud til dem som skulle behandles med medikamenter. Når det gjelder leger, er det også blitt sagt at de vanlige allmennpraktikerne ikke har greie på dette. Jeg skal ikke uttale meg om hva de har, men i alle fall vil Helsetilsynet gjennomføre en fagkonferanse på dette feltet, og vi vil ha en rekke kurs som skal gjøre det mulig for den enkelte fastlege å gi en god behandling til dem som trenger det.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-05:
Jeg får fremdeles ikke tak i hvorfor Regjeringen har lagt fram disse veiledende normene når det ikke er noen plikt til å følge dem og det heller ikke er slik at det er mulig å leve av dem. Dette er ikke et løft for de fattigste. Det er et stort sprik mellom SIFOs satser og det som Regjeringen har lagt fram – 3 000 kr for en barnefamilie på fire. Det går an å løse problemer hvis vi vil. Da bensintåka lå tjukk rundt dette huset i vinter, skjedde det endringer i politikken. Men når det er de aller fattigste som trenger dette husets hjelp, er det ikke noe svar å få, og det skuffer meg. Og det forteller meg at dette ikke er et vesentlig og viktig problem for de partiene som ikke er med på å sette inn strakstiltak – og at man er villig til å tåle det. Til dem som gjentatte ganger har påpekt at man har høy levestandard og god inntekt i dette landet: Ja, har man hodet i fryseboksen og beina i ovnen, så er gjennomsnittet bra.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2001-06-05:
Jeg har lyttet til debatten, og jeg må si at vi egentlig diskuterer en svært viktig sak, men på et fullstendig feil grunnlag. Med et privat Dokument nr. 8-forslag som utgangspunkt blir debatten fullstendig fragmentarisk. Usammenhengende og ufullstendig er også debatten omkring egenandeler i f.eks. skolen. Ja, Arbeiderpartiet har reist denne debatten, som er kjempeviktig, men den må tas i full bredde, og ikke ensidig i den sammenhengen som en ser her. Dessuten er det all grunn til å minne om at en del av det som er knyttet til egenandeler i skolen, har med skolelovgivningen å gjøre, og må tas i den sammenhengen også. En kommer derfor ingen vei om en tror at en gjennom en sosialpolitisk debatt kan endre skolelovgivningen. Så brukte statsråden tid på å gjøre rede for handlingsplanen for sosialøkonomisk trygghet, som er lagt fram, og for en rekke tiltak som det jobbes med. I den forbindelse har alle partiene mulighet til i en sammenheng å meisle ut en politikk som gjør at en kanskje får en bedre økonomisk situasjon for dem denne saken dreier seg om, nemlig barnefamilier og barn som er fattige. Det blir kun politisk retorikk å fremstille det som om en gjennom et Dokument nr. 8-forslag skal bedre økonomien til fattige barn. Jeg tror vi må ta denne debatten, la den synke litt ned og så se om den ikke skal settes inn i en litt annen sammenheng. Vi har mange gode sosiale ordninger som treffer svært mange, men vi har ikke noen som treffer alle. Det betyr at vi i det politiske Norge må være villige til å gå inn på ordninger som er mer treffsikre i forhold til de enkelte grupper, og det er det bl.a. gjort rede for i den handlingsplanen som ble nevnt innledningsvis. Den anbefaler jeg flere i dette hus å studere og ut fra det legge en plan for sin politikk i denne sal. Den uheldigste og mest uriktige framstillingen her fikk vi fra representanten Ballo. Han hadde en framstilling av hvordan Arbeiderpartiet har skapt fattigdom for store folkegrupper. Jeg synes dette var en svært slett gjennomgang og en svært slett analyse av problemene i det norske samfunnet.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-06-05:
Selv om jeg fullt ut er oppmerksom på at jeg kan bli misforstått i det jeg nå skal si, vil jeg ha sagt det: Utjamningsmeldingen som vi hadde til behandling for ikke lang tid tilbake, viste ikke det totredjedelssamfunnet som venstrekreftene har skreket om i flere år. Selv ikke hos barnefamiliene, stort sett, var det egentlig nød og fattigdom. Og når disse fattige barna nå brukes i en debatt som dette i rent politisk øyemed, mener jeg at det ikke er til barnas beste. Jeg har siden jeg begynte mitt yrkesaktive liv hatt en normal inntekt. Og jeg har hatt barn i skolen, barn som noen ganger ikke har kunnet delta på utflukter som skolen har arrangert, rett og slett fordi det var for dyrt. Det tror jeg barn ikke har særlig vondt av, hvis ikke fattigdommen er så ekstrem at man får en indirekte mobbing. Her synes jeg skolene har et meget stort ansvar når de legger opp til aktiviteter utenfor skolen, både leirskoleaktivitet og andre aktiviteter – så de ikke lager et økonomisk opplegg som går ut fra dem som er rike i klassen, men tar hensyn til alle som går i klassen, også der hvor økonomien kan være stram. Det er ikke skolene flinke til, synes jeg, og det går ut over barna. Og helst skal det være merkevarer, alt som man skal bruke. Det er trenden. Men jeg tror at barn ikke har vondt av å lære seg økonomisk nøkternhet i barndommen og i skolen, dersom økonomien i familien er slik at man ikke kan gå utover eget budsjett. Det er det mange som ikke kan gjøre. Den ekstreme fokuseringen på flere midler fra staten, på flere midler fra det offentlige, er jeg ikke så sikker på om er til barnets beste.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-06-05:
Jeg lar meg ikke imponere, og jeg føler ikke at det inngir større troverdighet, selv om det er medisinere som står på denne talerstolen og er relativt negative i forhold til medikamentelt assistert rehabilitering av stoffavhengige. Det kan i hvert fall også vises til andre rapporter fra det internasjonale miljøet som gir helt andre fasiter på dette med medikamentelt assistert behandling enn det representantene Are Næss og Olav Gunnar Ballo gav uttrykk for. Høyt tempo? – Ja, men det er ikke høyt nok til å redde disse menneskenes liv. Vi har faktisk et ansvar for at disse menneskene også skal ha et verdig liv, i likhet med oss, og når vi vet om en måte å gjøre dette på, så gjør vi det. Det er i hvert fall min oppriktige mening, og det er også Fremskrittspartiets politikk på dette området. At enkelte ledere av de såkalte stoffrie institusjonene går ut og roper varsku når det gjelder aktiviteten og økningen av den medikamentelt assisterte rehabiliteringen, er jo ikke det vanskelig å forstå. De er selvfølgelig uberettiget redde for sin egen virksomhet, noe det ikke er noen grunn til å være. Vi har bruk for alle de institusjoner vi har i apparatet, til ulike formål. Men jeg synes de samme institusjonene nå skulle gå på banen og ta imot disse menneskene før de er edrue, ikke stille som krav at skal en legges inn her, må en være avruset og edru før en kommer. Hva er det for slags type behandling av og tilbud til disse stoffavhengige menneskene, som har et liv som nesten ikke kan beskrives? Så til representanten Gløtvold, som mente at jeg tok litt for lett på dette med internasjonale konvensjoner. Ja, det er greit nok det, men jeg har et ansvar som stortingsrepresentant for mine norske medborgere for å prøve å gi dem et liv som det er verdig å leve. Det er mitt ansvar. Dette gjøres i forhold til sprøyterom i flere andre europeiske land uten at det har ført til noen problemer. Vi gir ut sprøyter, og vi har sprøytebussen. Hva er den prinsipielle forskjellen på dette og å la dem få sette sine skudd under verdige forhold, hvor vi i tillegg kan observere somatisk lidelse hos disse menneskene? Jeg er glad for at dette med sprøyterom utredes, og jeg setter pris på sosialministerens engasjement i saken.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2001-06-05:
En samlet komite deler forslagsstillernes bekymring over den dramatiske økningen av antall overdosedødsfall. Over 300 mennesker døde av overdose i Norge i 2000. Dette er det høyeste antallet noensinne, og nesten en fordobling siden 1999. Det er ikke lenger et Oslo-fenomen. Overdosedødsfall finner sted også på mindre steder i Norge. Jeg mener det er svært viktig å styrke det forebyggende arbeidet og få et langt bedre ettervern enn det vi har nå. Men en slik styrking må ikke hindre at vi satser sterkere på å ta hånd om brukerne. En enstemmig komite fastslår at alle som fyller kriteriene for å få legemiddelassistert behandling, skal få det. Jeg er glad for dette utsagnet, for det handler om å redde liv og sikre brukerne en best mulig livskvalitet. Komiteen er kjent med at Regjeringen utarbeider en handlingsplan mot rusproblemer, som legges fram i forbindelse med budsjettet for 2002. Komiteen går ut fra at man vil legge vekt på en bred og helhetlig innsats overfor rusmiddelbrukerne. Som det framgår av innstillingen, har medlemmene fra Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti egne merknader og eget forslag. Jeg går ut fra at representanter fra disse partiene vil orientere nærmere om merknadene og forslaget. Det samme regner jeg med at Fremskrittspartiet, som har egne merknader, vil gjøre. Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, viser til at de nye apotekforskriftene som trådte i kraft 1. april 2001, utelukker en rekke allmennleger fra fortsatt å behandle heroinbrukere med medikamenter. Flertallet mener at dette kan få alvorlige konsekvenser for mange av heroinbrukerne som nå står uten behandlingsopplegg, og fremmer forslag i tråd med dette, jf. I i komiteens tilråding. Det samme flertallet mener at sprøyterom, også kalt helserom, kan være et viktig skadereduserende tiltak for tunge opiatmisbrukere, men vil avvente sosialministerens utredning, som legges fram før sommeren, før man tar stilling til saken. Som jeg har påpekt i tidligere debatter, er det uholdbart at brukere som er motivert for behandling, ikke får det. Noen steder blir brukere nektet behandling før de har vært til avrusing. Andre brukere blir nektet behandling fordi kommunene ikke betaler for behandlingsopplegget. Vi har en formidabel oppgave foran oss. Vi får stadig flere brukere, og de begynner å bruke rusmidler i stadig yngre alder. Vi vet at de fleste av de tunge brukerne kommer sist i køen. Mange er uten husvære, uten faste måltider, uten helsetjenester og uten omsorg – goder som de fleste av oss tar som en selvfølge. Men det er mulig å gjøre noe med disse utfordringene. Bærum kommune har maktet det. De har noen ildsjeler til å forestå dette arbeidet. De har også maktet å få legene og den kommunale administrasjonen aktivt med i dette viktige arbeidet. Bærum har også utviklet et samarbeid med kompetansesentret de sogner til, som hindrer at de som trenger hjelp, blir stående i kø i lang tid. La meg til slutt anbefale komiteens innstilling.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2001-06-05:
Det går an å ha to tanker i hodet samtidig, både å satse på forebyggende arbeid og ta hånd om brukerne, ikke minst de tunge brukerne. Arbeiderpartiet har ikke glemt betydningen av det forebyggende arbeidet. Jeg husker ikke hvor mange innlegg jeg har holdt i denne salen hvor jeg påpeker betydningen av å satse på forebyggende arbeid. Vi satser like fullt og helt på behandlingsopplegg for å gjøre brukerne rusfrie, og vi må bli langt flinkere til å satse på ettervernet når man har fått en behandling. Likeledes er det svært viktig at man stiller med et rusfritt botilbud og et tilbud om arbeid og utdannelse til dem man tar hånd om og skal hjelpe. La meg også til slutt få nevne det som nå er påpekt en rekke ganger, at Regjeringen utarbeider en handlingsplan hvor man vil legge vekt på en bred og helhetlig innsats. Representanten Gløtvold nevnte at det er et altfor høyt tempo i metadonassistert behandling og i medikamentell behandling. Jeg synes da det er merkelig at ikke representanten Gløtvold og representanten Ballo er sterkere opptatt av at så mange tunge brukere står i kø og venter på behandling i flere år, brukere som fyller de krav som Stortinget fattet i juni 1997. For mange som står i disse køene, er alternativet dessverre overdose som resulterer i dødsfall, eller å ta turer til Danmark for å skaffe medikamenter på legal måte. Jeg kan ikke skjønne at man har liberalisert kravene for å kunne få metadonassistert behandling, medikamentell behandling osv. Stortinget sa at en måtte være minst 25 år, ha brukt stoff i 10 år osv. Men til tross for de strenge reglene har vi mange i køen, og køen blir dessverre stadig lengre. Det burde være en skikkelig utfordring for oss representanter her i huset.
May Britt Vihovde (Venstre), 2001-06-05:
Eg har lyst til å starta der representanten Ballo slutta; han snakka om å sjå på Danmark. Jau, me kan godt gå inn og sjå på dei erfaringane som Danmark har gjort. Men lat oss òg ta ein tur til Frankrike, og kanskje ein liten tur ned til Kristiansand. Då vil ein sjå at dersom ein lagar eit legemiddelassistert behandlingsopplegg, må ein òg ha oppfølging. Eg trur at det kanskje er oppfølginga som har mangla, nemleg den oppfølginga som gjer at du på sikt kan bli rusfri. For Venstre er målet til slutt rusfridom. Eg fekk i innlegget mitt ikkje kome så mykje inn på det som går på behandlingsopplegg. Men me skal jo heller ikkje gløyma at ved dei behandlingsinstitusjonane me har, har veldig mange lukkast med å koma seg ut av rusmiddelmisbruket og blitt rusfrie. Kanskje me skulle ha hatt meir fokus på desse som har lukkast? Eg har lyst til å oppfordra sosialministeren til å gå inn og sjå litt på alle desse institusjonane og det lågterskeltilbodet som finst. Korleis kan me styrkja dette slik at dei som kjem inn der, kan lukkast med å koma ut rusfrie? Og eg stør det som både Ballo og Alvheim var inne på, at kriteriet for å koma inn under behandlingsopplegget er altfor strengt. Så har eg lyst til å seia litt om ettervern. Eg var inne på det at når ein kjem ut av fengselet, så kjem ein ut med plastposen sin og har kanskje ikkje fått eit opplegg eller eit tilbod når ein kjem ut. Fleire har vore inne på og snakka om dei pårørande og bruken av dei. Då må eg seia at eg synest at det har vore sterkt i mitt møte med pårørande å høyra historia om den fortvila mora som ringte politiet og bad dei tynt om å syta for at sonen hennar kom fortast mogleg fram i soningskøen – ho var redd ho skulle mista han i ein overdose. Då er det eit eller anna med tilbodet vårt og vår måte å gi desse hjelp på som sviktar. Dette gjeld òg alle desse tusen pårørande som er der ute i dag, og som er veldig fortvila. Og som mor må eg tilstå at berre tanken på motløysa er grufull når ein veit at det finst medisinsk behandling – for det finst der, det finst eit behandlingsapparat, eit omsorgstilbod – men terskelen for å koma inn er for stor, og så sit ein med den motløysa og ser på ungen sin og veit at ein kan mista han. Det må vera grufullt, og der synest eg at me har ei plikt til å setja i gang ein del tiltak. Me har ei plikt til å setja dette øvst på dagsordenen og prioritera dette først. Så eg gjentek mi oppfordring frå slutten av hovudinnlegget mitt: Det ligg inne forslag om å auka tiltaka for våre tunge rusmiddelmisbrukarar, og eg håpar at me kan sikra fleirtal for desse forslaga. Eg trur at det er noko som alle i denne salen er opptekne av, og moglegheita finst der i løpet av kvelden.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2001-06-05:
Det er et paradoks at jo bedre helse- og sosialtjenester vi yter befolkningen, desto mer hjelp trenger den enkelte for å finne frem i systemet. Friske mennesker kan ha problemer, men enda verre er det for dem som er syke og eldre. Det er enighet om at et omfattende regelverk gjør møtet med helsetjenesten til et vanskelig tilgjengelig fagområde for den enkelte pasient eller klient å orientere seg i. Trygdelov og sosiallovgivning kompliserer dette enda mer. Fra 1. januar i år er det heldigvis lovfestet at alle fylkeskommuner skal ha en ordning med et pasientombud som skal ta opp saker under andrelinjetjenesten – spesialisthelsetjenesten. Mange pasienter har fått god hjelp av disse pasientombudene, spesielt ved klager på sykehusbehandling. Pasientombudene har erfaring med at pasientene ofte tar opp saker som knytter seg til førstelinjehelsetjenesten. Pasientombudskollegiet har ønsket at ordningen skal gjelde for begge nivåene, slik forslagsstillerne ber om. Oslo har en slik ordning, og flere andre forsøk er i gang. Mye tyder på at det kan være positivt å se hele tjenestetilbudet og den samlede lovgivningen på kommunenivå under ett. Det er viktig at alle forsøk blir evaluert før en ser om en utvidet ombudsordning kan være et godt talerør for brukerne og kan sikre deres rettigheter. Kristelig Folkeparti vil støtte innstillingen. Når Kristelig Folkeparti i tillegg er med på et forslag om en ny forsøksordning med ombud i et representativt antall kommuner, er det fordi dagens ordning enten bare gjelder eldre, eller er rene omsorgstilbud. Vi ønsker et forsøk som inkluderer alle uansett alder, og som dekker både helse- og sosialtjenester. Vi ønsker også å prøve ut en modell der pasient- og omsorgsombudsordningen kan være rent kommunal. Jeg håper vi får laget en ordning som fører til «Et enklere Norge», og som gir brukerne og deres pårørende oversikt og innsikt, slik at de kan føle seg trygge i forhold til de rettigheter og tjenestetilbud de har krav på.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2001-06-05:
I replikkvekslingen etter statsrådens innlegg gjorde hun det klart at hun ville gå langt i retning av å innfri intensjonene i det som er Venstres forslag. Jeg ber derfor om at forslaget blir omgjort til et oversendelsesforslag.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-06-05:
«Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige lovforslag for å etablere et Offentlighetsombud og et Offentlighetsråd som skal føre tilsyn og kontroll med at offentlighetsloven etterleves etter bestemmelser og intensjoner.»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-06-05:
President! Jeg stemte feil. Jeg skulle stemt mot.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2001-11-20:
Jeg vil foreslå Finn Martin Vallersnes.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2001-11-20:
Det er jo slik at asylsøkerne kommer, uansett om man har regler eller ikke, men når vi nå legger inn økte ressurser og endrer forutsetningene, er det på mange områder slik at det igjen vil gi en effekt som gjør at man sannsynligvis vil få en mindre tilstrømning. Jeg tror bl.a. at hurtigdomstoler, som vi har innført, og som gjør at veldig mange avvises etter veldig kort tid, vil bidra til at vi får færre asylsøkere i mottakene. Jeg tror det er veldig viktig at vi holder fast ved skillet mellom det som er en form for arbeidsinnvandring, og det som gjelder folk som trenger beskyttelse. Og etter ganske mange runder, både i Stortinget, i forrige regjering og også nå, tror jeg at man etter hvert begynner å få til grep som gjør at man klarer å skille mellom hvem som trenger beskyttelse, og hvem som ikke gjør det. Og det tror jeg er nødvendig for at vi skal kunne håndtere dette problemet også i framtiden. Så spør Sandberg om vi aksepterer 20 000 til neste år. Det er jo ikke slik at man aksepterer det ene eller det andre tallet. Nå har man sagt 12 000 til neste år. Kanskje kan dette bli mye mindre. For det er faktisk slik at tallene går veldig opp og ned, og varierer veldig mye fra måned til måned.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2001-11-20:
En av grunnene til en så sterk økning av nye asylsøkere i den senere tid er at Norge har gitt inntrykk av at vi har behov for et stort antall arbeidsinnvandrere. Dette støttes også av regjeringspartiene i innstillingen, og dermed regner jeg med at det er akseptert at det er en av grunnene til at vi nå føler et veldig trykk i forhold til nye asylsøkere. Etter at den nye regjeringen, Bondevik II, ble etablert, har jo kommunalministeren tatt til orde for å åpne for en storstilt arbeidsinnvandring av ufaglærte. Fatter vi vedtakene her i salen i dag, vil det bli satt i gang tiltak ved utenriksstasjonene som skal klargjøre for arbeidsinnvandring. Da tenker jeg ikke på de regler som gir tillatelse til sesongarbeidere, og til faglærte med kompetanse, og en oppmyking av de reglene som vi allerede har vedtatt skal gjøres gjeldende fra 1. januar, men jeg er opptatt av de signalene som gis når det gjelder ufaglærte. Mitt spørsmål til kommunalministeren er: Hvilken informasjon vil kommunalministeren gi til norske utenriksstasjoner om mulighetene for ufaglærte til å få jobb her i landet?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-11-20:
Det er helt riktig, som representanten Øye sier i sitt innlegg, at situasjonen er alvorlig. Fremskrittspartiet går i sine merknader mye lenger enn som så og vil vel mer eller mindre karakterisere det som en krise. Dette er en proposisjon som ble lagt fram av regjeringen Stoltenberg. Ut fra St.prp. nr. 1 for 2001-2002, altså budsjettet fra samme regjering, ser vi at anslaget for asylsøkertilstrømning også neste år er økt betraktelig, til 12 000. Så ut fra det som representanten Øye nå sier, er det alvorlig. Mitt spørsmål til representanten Øye er da: Deler representanten det som ligger som forutsetning eller måltall neste år når det gjelder asylsøkertilstrømning, når vi har den situasjonen som vi har nå? Vi vet at anslaget for i år var ca. 8 000, og så får vi kanskje det dobbelte, altså opp mot 16 000 i år. Hvilke betraktninger har representanten Øye rundt et anslag på 12 000 neste år, som ligger i St.prp. nr. 1? Vil det bety at Arbeiderpartiet vil akseptere en dobling også neste år – kanskje 20 000, 22 000 eller 24 000 asylsøkere? Og betyr ikke det som Arbeiderpartiet nå ønsker å legge inn i økte anslag og utviding av mottakerapparatet, at Arbeiderpartiet også indirekte åpner for økt asylsøkertilstrømning neste år?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-11-20:
For det første ville ikke måltallet ha vært 8 000 hvis Fremskrittspartiet hadde fått bestemme budsjettinnholdet. For det andre blander representanten begrepene vesentlig her, men han peker på et viktig område, nemlig det at vi betrakter alle menneskene som kommer til Norge og søker om opphold, som asylsøkere. Nå bekreftes det i denne proposisjonen av UDI at 40 pst. av de asylsøknadene som har kommet de siste månedene, er åpenbart grunnløse. Jeg vil gå så langt som til å si at av de 60 pst. som er igjen, er 90 pst. grunnløse i forhold til asylopphold. Så har vi lagt oss på den linjen i Norge, som representanten er veldig opptatt av og har vært den sterkeste talsmann for, i hvert fall partiet, at vi skal gi opphold uavhengig av hvilke ansøkninger man har. Det er den politikken vi har drevet i Norge. Uansett hvilken grunn man har for å komme hit, skal man til syvende og sist få opphold på humanitært grunnlag. Det er derfor vi har den situasjonen vi har i dag. Det er bekreftet også av departementet at bare i 2000 var det vel 7–8 pst. som hadde god nok grunn til å søke om asyl i Norge. Å fremsette dette som useriøst og sammenlikne det med at vi ikke gir opphold for den ene personen som overstiger 8 000 fordi han har en sykdom, blir helt meningsløst. Det er derfor vi har den situasjonen som vi har i Norge i dag, fordi vi har ikke greid å integrere de store mengdene med økonomiske flyktninger som er kommet til Norge med asylsøknad i kofferten.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-11-20:
En må jo på en måte være litt skyggeredd når en påstår at situasjonen i dag, i 2001, kan sammenliknes med den i 1951, da Flyktningkonvensjonen kom på plass. Det er klart at jeg bruker begrunnelsene fra UDI og fra departementet. Når situasjonen er slik at de fleste som kommer til Norge, ja majoriteten, kommer hit med åpenbart grunnløse søknader, må vi ta det innover oss. Da er det ikke slik at disse personene er i noen terrorsituasjon, i noen krigssituasjon eller er politisk forfulgt. Det er det som ligger i at det er åpenbart grunnløst. Representanten viser til debatten i forbindelse med St.meld. nr. 17 for 2000-2001 og til at det her var åpenhet. Åpenheten fra det store flertalls side gikk på at utlendingsloven skal oppmykes, at asylsøkere og flyktninger selv skal få større påvirkning på asyl- og innvandringspolitikken i Norge, og at det skal innføres en tvang overfor kommunene angående utplassering. Det var det det store flertallet i debatten la i «åpenhet» den gangen. Vi må gå andre veien. Nå må vi få strammet inn utlendingsloven, og vi må stille krav. Vi må stille krav overfor dem som kommer til Norge. Når det gjelder bekymringen med hensyn til enslige asylsøkere, deler jeg den, og det har jeg gjort i lang, lang tid. Det er klart at dette viser hvordan integreringspolitikken i Norge har spilt fallitt – en total fiasko. Når jeg ser hvordan en greier å plassere disse enslige asylsøkerne på den måten som vi har gjort, slik vi opplevde i forrige uke, blir jeg skremt. Jeg skal være villig til å diskutere med Senterpartiet hvorvidt vi også skal ta i bruk andre institusjoner for å ivareta situasjonen til disse unge asylsøkerne.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-11-20:
Det er mulig jeg var litt uklar i min forrige svarreplikk, for dette spørsmålet anser jeg for å dreie seg om det samme som det forrige. Forskjellen er at i 2001 har vi en enorm strøm av asylsøkere med åpenbart grunnløse søknader. Det hadde vi ikke etter den annen verdenskrig. Det er den store forskjellen. Derfor må vi gå inn i og få revidert FNs flyktningkonvensjon, som på en måte hindrer Norge i å utøve streng asylsøkertilstrømming. For det er jo den som blir brukt imot oss. Det er den som har blitt brukt imot Fremskrittspartiet i ti år, fordi vi har villet ha en streng asylpolitikk og en streng flyktningpolitikk. Motargumentene fra bl.a. Kristelig Folkeparti har vært: Men vi må jo forholde oss til internasjonale konvensjoner, og da særlig FNs flyktningkonvensjon. Ja vel, da må vi foreslå å revidere den, slik at vi kan utøve vår egen politikk. Det er også sterkt fremhevet i den debatten som pågår i Danmark i dag, der bl.a. det danske Venstre, søsterpartiet til Venstre i Norge, en av Kristelig Folkepartis regjeringskollegaer, kanskje vil passere 30 pst. under valget og bli Danmarks største parti, fordi de har sett de problemene som oppstår med den type asyl- og flyktningpolitikk som har vært ført i Danmark, og som føres i Norge, og som det danske folket nå har sagt fra om at man må gjøre noe med. Og de bruker akkurat samme argumentasjonen som jeg har brukt i mitt hovedinnlegg i dag: Nå må vi i noen år konsentrere oss om å løse de problemene som er innenfor landets grenser, og få til en integrering av alle de menneskene som er kommet hit og har fått opphold. Før vi greier å få på plass den type integrering, kan vi ikke ta imot den strømmen av asylsøkere som vi nå mottar.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-11-20:
Representanten Meltveit Kleppa viser åpenbar bekymring for de enslige asylsøkerne som Norge har tatt imot. Det er ikke så mange, sier hun, men det er i hvert fall et faktum at de siste fem årene har vi i Norge tatt imot ca. 1 500 enslige mindreårige asylsøkere, helt ned til sju år. I dag er vel situasjonen slik at det er mellom 2 500 og 3 000 enslige asylsøkere i Norge. Et av forholdene som representanten Meltveit Kleppa pekte på, var at vi må gjøre en ekstra innsats når det gjelder disse barna. Det er jeg helt enig i. Men når det fra eksperthold påpekes at det i Norge faktisk ikke finnes kompetanse verken innenfor barne- og ungdomspsykiatrien, innenfor omsorgsdelen eller innenfor helsevesenet generelt til å ta vare på disse barna, hvilke tiltak skal vi da sette inn først? Det er heller ingen tvil om – nå har vi ikke noen tall å gå ut fra i Norge, men i hvert fall ut fra de tallene som danske myndigheter har funnet fram til – at det her er snakk om en meget stor del ankerbarn, dvs. barn som sendes til Norge for på den måten å bane vei for resten av familien gjennom familiegjenforening i ettertid. Har representanten Meltveit Kleppa noen synspunkter på det? Jeg har lyst til å utfordre representanten Meltveit Kleppa også når det gjelder den nye bosettingsordningen som er på gang, der i hvert fall jeg synes å se at kommunene nå på en måte blir tvunget til å ta imot et visst antall flyktninger ut fra KS" og fylkeskommunenes syn. Deler representanten Meltveit Kleppa det synet, eller mener hun at kommunene fortsatt står fritt til å si ja eller nei til mottak av flyktninger?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-11-20:
Jeg må si jeg ble litt overrasket over den avslappede holdningen statsråden har til den problematikk vi i dag debatterer. Jeg registrerte jo at statsråden i Bergens Tidende den 22. oktober konkluderte med at det nå skal åpnes for økt arbeidsinnvandring. I den sammenheng pekte statsråden også på en hel del som må tilrettelegges i Norge for at vi skal greie å takle dette. Jeg vil også få lov til å klargjøre en åpenbar misforståelse som statsråden gjorde seg skyldig i da hun påpekte at Arbeiderpartiet også har medvirket til at vi har fått den situasjonen som vi har i dag. Nå skal ikke jeg uskyldiggjøre Arbeiderpartiet på noen som helst måte, men det er klart at alle tall fra statsrådens departement viser at den økende asyl- og flyktningtilstrømming til Norge startet umiddelbart etter at Bondevik I reklamerte med at vi skulle myke opp flyktning- og asylpolitikken i Norge. Det er hennes egne tall som viser det. Det er klart at den reklamen som statsråden nå fremfører, ikke vil få noen mindre virkning på tilstrømmingen i fremtiden. Derfor vil jeg gjerne utfordre statsråden på to områder. Det ene gjelder mangelen på arbeidskraft. Vi vet at det innenfor Schengen nå er millioner av mennesker på vandring som ikke har fått opphold i noe land i Europa. Når statsråden viser til at alle de andre landene strammer inn sin politikk, reklamerer altså den nye regjeringen med at vi i Norge skal myke opp. Hva tror statsråden da vil skje med de millioner som allerede er på vandring innenfor Schengen? Det andre er at vi i disse budsjettider vet at Høyre er veldig opptatt av bl.a. budsjettdisiplin. Men nå sa jo statsråden i den artikkelen i Bergens Tidende at det her også må på plass en hel del, bl.a. når det gjelder dette med bosetting, og at alle disse arbeidstakerne skal få permanent opphold etter tre år. Vil ikke det påvirke norsk økonomi?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-11-20:
Jeg vil også gjerne kommentere det som siste taler var inne på. Det er jo interessant å legge merke til at statsråden har et avslappet forhold til påstandene om at reklamen for mangel på arbeidskraft i Norge fører til økt tilstrømning, mens Høyre i Stortinget peker på det som ett av de elementære problemene. Men det var ikke det. Statsråden var tidligere inne på et punkt her i en replikkveksling om de makroøkonomiske forhold – det med å ta hit folk fra utenfor EØS-området, at de på en måte ville tjene landet og skape inntekter. Jeg skulle delt det statsråden sa der, hvis vi kunne ha brukt det argumentet i forhold til den arbeidsledigheten vi har i Norge innenfor enkelte grupper, for vi vet at arbeidsledigheten innenfor enkelte grupper av asylsøkere og flyktninger som har fått opphold i Norge, er opp mot 40–60 pst. Derfor legger også Fremskrittspartiet nå stor vekt på at vi må få de menneskene som har fått opphold i Norge, ut i arbeidslivet, men ikke ut fra sånn som situasjonen er nå. Jeg utfordret statsråden tidligere i dag når det gjelder påstandene om mangel på arbeidskraft. Der blir vi sannsynligvis ikke enige. Men innenfor Schengen utfordret jeg statsråden. Vi vet at innenfor Schengen-området er det nå mange millioner mennesker på vandring, bl.a. mange mennesker som har fått opphold i enkelte land i Europa gjennom asylsøknad, og som også er arbeidsledige. For situasjonen er faktisk den at i andre land, utenfor Norge, men innenfor Schengen-området, er det enda større arbeidsledighet blant folk som har søkt asyl og som har fått opphold. Hva tror statsråden skjer når Regjeringen nå på nytt skal åpne for å reklamere for at Norge mangler arbeidskraft? Mitt spørsmål er ganske enkelt: Vil disse menneskene som ikke har fått arbeid eller annen form for integreringstilbud i disse landene, komme til Norge, eller vil de stå fast? Når vi da peker på dette med reklamen, og vet at departementet nå, særlig i forhold til problemene på Balkan, har vært inne med svære avisannonser for å fortelle om de faktiske forholdene i Norge, vil da også statsråden og den nye regjeringen ta i bruk slike virkemidler innenfor Schengen-området som virkelig slår fast at det ikke bare er å komme til Norge og tro at det her står ledige arbeidsplasser klar til dem? Det er nemlig det signalet som nå gis. Jeg blir på en måte også litt skremt – for det kan også bli et spørsmål – når statsråden uttaler til Bergens Tidende: «Det kommer til å bli kostnadskrevende. Å hente dem hit, skaffe dem bolig, betale for norskopplæring koster penger. Troen på en eksplosjon i arbeidsinnvandring er overdrevet.» Er det virkelig slik at statsråden nå kan garantere at den formen for reklame ikke vil føre til økt arbeidsinnvandring i de kommende år?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-20:
Jeg registrerte at representanten for Fremskrittspartiet har tenkt å drive politikk for menneskeverd gjennom budsjettene og forholder seg sterkt til at hvis vi har sagt at det skal tas imot 8 000 folk i løpet av et år, skal vi jammen ikke ta imot flere, uavhengig av hvordan situasjonen i verden er og ting ellers ligger an. Jeg har et spørsmål til Per Sandberg: Hvis asylsøker nr. 8 001 kommer fra Nord-Korea og er demokratiforkjemper og mot kommunistregimet der, skal vi da stenge døren og si: Det kommer ikke på tale å ta din asylsøknad opp til vurdering, fordi du ble nr. 8 001? Så til det neste spørsmålet. La oss si at vi hadde vedtatt at 8 000 kreftpasienter skulle behandles i løpet av et år, og kreftpasient nr. 8 001 var en gammel dame som ville dø hvis hun ikke fikk behandling. Mener Per Sandberg at vi da skal ha samme type budsjettpolitikk som skal bestemme at nr. 8 001 ikke skal kreftbehandles, fordi vi har vedtatt bare 8 000 behandlinger?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-20:
Jeg er faktisk enig i to av de tingene som ble sagt av Andersen fra Fremskrittspartiet. Det ene er det siste han sa, at det er helt åpenbart at hvis en klarer å gjøre noen preventive tiltak i forhold til de som er kriminelle, og informerer folk om asylpolitikken som gjelder i Norge, så vil det faktisk føre til at færre folk kommer til Norge. Og det er også SV enig i. Det er et godt poeng, og det står ikke Fremskrittspartiet alene om å mene. Det andre som jeg syns er et godt poeng, er det representanten Andersen sier om at vi ikke må bringe asylinstituttet i miskreditt. Men her peker du på et viktig poeng som SV har påpekt i mange år, og som jeg mener Regjeringen og Arbeiderpartiet bl.a. bør ta innover seg. Det er at når vi har en ordning som gjør at 99 pst. av folkene som søker, får avslag på sin asylsøknad, så gir det et inntrykk som Fremskrittspartiet etter min oppfatning bruker for å få gjennomslag for sin politikk. De bruker det at det er så mange som får avslag, som en brekkstang til å fortelle folk at disse folkene ikke fortjener opphold i Norge. Men det er jo ikke sannheten. Sannheten er jo at en rekke av de menneskene som får avslag, og som senere får opphold på humanitært grunnlag, fortjener å få bli i Norge. Og derfor burde man utvide det grunnlaget man gav asyl på, til å omfatte mange, mange flere. Da hadde man sørget for at folk i stedet for å få opphold på humanitært grunnlag, fikk skikkelig asyl, noe som også ville være med på å avklare den misforståelsen som Per Sandberg trakk fram i sitt innlegg, der han sier at 60 pst. av de søknadene som ikke blir regnet som grunnløse, faktisk er det – for det er en utbredt misforståelse.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-20:
Jeg har bare et spørsmål til Anita Apelthun Sæle, og det går på det jeg tok opp i mitt innlegg, nemlig spørsmålet som knytter seg til rettssikkerhet og menneskeverd. Mener representanten Anita Apelthun Sæle at det er en god idé å plassere de folkene som vi anser som lovlydige asylsøkere, som er i Norge fordi de håper på en bedre fremtid her, i samme bås som kriminelle asylsøkere, som er i Norge gjerne fordi de ønsker å søke en bedre økonomisk fremtid her, men som vi i hvert fall ikke vil ha? Mener Anita Apelthun Sæle at det er en god idé, når vi vet at en del av disse folkene som har kriminell bakgrunn, vil komme til å skape et veldig dårlig miljø og definitivt ikke vil ha en positiv innflytelse overfor alle de andre, gjerne familier med små unger som kommer til Norge? Mener representanten det er en god ide?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-20:
Jeg har tre spørsmål til Erna Solberg. Kan ikke vi bare bli enige om at utgangspunktet for debatten må være at det kan være en forskjell på det individuelt opplevde beskyttelsesbehovet for et menneske hvor som helst i verden og den norske stats objektive – objektive og objektive – oppfatning av at dette er et beskyttelsesbehov som er tilstrekkelig til å få opphold i Norge? De to tingene er på en måte greie å slå fast. Men da er det to ting som virker rart for meg. Statsråden argumenterer bl.a. for at man ikke skal gi arbeidstillatelse til folk som søker asyl her, fordi dette ikke skal være noen inngang, slik at folk skal kunne strømme hit og ha dette som en inngang til å komme inn på det norske arbeidsmarkedet. Ut fra en slik tankegang som vi nettopp la til grunn, og jeg så statsråden nikke med hodet: Hvis det er slik at man føler et individuelt beskyttelsesbehov når man kommer til Norge, og det viser seg at det norske samfunn sier at vedkommende ikke har et tilstrekkelig beskyttelsesbehov, men at vedkommendes arbeidskraft ville være interessant for oss, og at vedkommende i behandlingsprosessen får arbeidstillatelse her og skaffer seg jobb, burde jo alle disse tingene ligge til rette for at dette skulle tjene alle bra, nemlig at vedkommende får seg jobb, og at det norske samfunnet får den arbeidskraft som vi har behov for. Da synes jeg det virker litt som en panikkpolitikk å sende ut signaler som sier: Nei, du skal ikke få lov til å få jobb i det hele tatt. Det andre spørsmålet har jeg stilt tidligere: Er det en god idé å putte mennesker som føler at de har et individuelt beskyttelsesbehov, men som vi mener har grunnløse søknader, sammen med kriminelle? Er det en god idé? Og det tredje spørsmålet gjelder de mindreårige asylsøkerne: Hva kan vi gjøre for dem? Til slutt vil jeg bare komme med et tips. Fra da jeg var i Forsvaret, husker jeg at FN-personell slet med den type senskader som jeg tror at en del av de mindreårige asylsøkere også sliter med. Et samarbeid der ville kanskje være lurt.