Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-12-14:
Jeg vil begynne mitt innlegg i denne debatten med å spørre: Kan Norge kalle seg en kulturnasjon? Jeg stiller ikke dette spørsmålet fordi jeg tror det finnes ett enkelt svar på det. Men jeg stiller det fordi jeg ofte har møtt det selv i ulike sammenhenger, og mest av alt fordi det er et viktig selvransakende spørsmål som vi alle, og ikke minst vi i dette hus, bør stille oss selv. Kan Norge kalle seg en kulturnasjon? Så er det kanskje symptomatisk at Kulturdepartementets budsjett er det absolutt siste fagbudsjett som debatteres i år, og det attpåtil forholdsvis sent på en fredag. Jeg vet jo at dette ikke nødvendigvis har noe direkte med prioriteringen av saksfeltet kultur å gjøre, men det gir anledning til litt refleksjon likevel. Bildet av Norge som kulturnasjon kan selvsagt tegnes på ulike måter. I utlandet forteller vi gjerne om Ibsen, Grieg, Munch og Hamsun, som vi vet at mange har hørt om. Likevel har jeg selv opplevd at folk ute vet mye mer om Ole Gunnar Solskjær og Tore André Flo enn om våre fordums storheter. Og ikke noe galt sagt om fotballheltene. Så fremhever vi selvsagt stolt at vi både har berømte musikere, scenekunstnere, symfoniorkestre, ensembler, kor og billedkunstnere, som også i dag skaper kunst på høyt internasjonalt nivå. Men det finnes også et annet bilde – det vi helst ikke vil formidle, men som handler om et land som ennå ikke har fått sitt eget operahus, og som må bruke byutvikling som brekkstang for å få vedtatt å bygge et slikt. Det handler om kanskje den eneste nasjonen i Europa, ved siden av Albania, som ikke har et eget nasjonalt profesjonelt kor. Det handler om et land som ikke tar seg råd til å vedlikeholde sin kulturarv, men som lar den forvitre, om et land med bygninger i forfall og om et land der kulturskolelærerne går på sultelønn, og hvor stadig flere kommuner legger ned sine kulturadministrasjoner. En slik elendighetsbeskrivelse kan lett forlenges nærmest i det uendelige, og det i et av verdens rikeste land. Da forekommer det noe prosaisk når en kulturminister vil si seg tilfreds med at det er oppnådd flertall for hovedtrekkene i det forslag til kulturbudsjett som Regjeringen har lagt fram. Omtrent slik er det forventet at hun vil uttrykke seg. I alle fall ville jeg nok ha sagt omtrent det selv, og det til og med om et av de absolutt beste kulturbudsjettene som er kommet de senere årene, først lagt fram av regjeringen Stoltenberg og senere med få endringer videreført av Samarbeidsregjeringen. Dette er bra – og likevel ikke nok til at vi kan slå oss til ro. Hva forteller dette? Jo, først og fremst at vi i Norge er vant til at kultur ikke skal koste så mye, i alle fall ikke for staten og det offentlige. Kultur skal helst være nesten gratis. Og det sies jo at i kulturlivet får vi mye for små midler. Jeg tror representanten Giske sa omtrent det, og det har jeg sagt selv også. Ergo trenger vi heller ikke å bruke så mye penger. Handler ikke dette om verdsetting? Så vil jeg si at til tross for denne lille kritiske utblåsingen har vi begynt å gå i riktig retning. Det er det viktigste. Flere partier har tatt til orde for at kulturen nå må gis et løft. Det tror jeg har begynt å virke. Vi håper det fortsetter. Derfor er vi glad for at Samarbeidsregjeringen til slutt kom til enighet med Arbeiderpartiet om en avtale også på Kulturdepartementets budsjett. Jeg vil gi honnør til Arbeiderpartiets fraksjon for ryddighet og konstruktive innspill, slik at vi kom i mål. La meg så si litt om noen særlig viktige satsingsområder. Et av de aller viktigste satsingsområdene i årene framover blir ivaretakelse og formidling av det rike kulturarvsmateriale som forvaltes av arkiv-, bibliotek- og museumsinstitusjonene, etter hvert kalt ABM-området. Bruk av Internett har gjort det mulig på en helt ny måte å knytte disse tre områdene sammen i nettverk og med tiden etablere en endørsinngang til hele vår felles hukommelse. Sentrumsregjeringen la fram en stortingsmelding om ABM-satsingen som ble behandlet på tampen av forrige periode. Og det er flott å se hvordan de to etterfølgende regjeringer har fulgt opp de målsettinger Stortinget har vedtatt både når det gjelder forslag til bevilgninger og igangsetting av utviklingsprosessen. Jeg er overbevist om at få har begrep om hva som er gjemt i hyller, mapper og magasiner rundt om i landet, og som etter hvert blir gjort tilgjengelig på en ny måte. Dette åpner nærmest en ny verden når det gjelder kunnskapsformidling og gjenopprettelse av kontakt med våre kulturelle røtter, i en tid der vi står i fare for å miste denne kontakten. Så vet jeg at det har oppstått uro innen de ulike delsektorene fordi man frykter en uheldig sammensmelting av de tre områdene. Stortinget har uttrykkelig sagt at dette ikke skal skje. Tvert imot skal det foregå en parallell styrking innenfor alle de tre områdene arkiv, bibliotek og museum. Vi vet at det er store etterslep, ikke minst innenfor arkiv- og bibliotekområdet, inklusiv Nasjonalbiblioteket, men også på museumsfeltet. Det er derfor laget en opptrappingsplan for alle disse tre områdene, som Stortinget må følge opp i de nærmeste årene. Og det er i ferd med å bli etablert et fellesorgan, ABM-utvikling, hvor det skal bygges opp en kompetanse på hvert av de tre delområdene. En svært positiv effekt av arbeidet med ABM-meldingen er ikke minst det samarbeid som er i ferd med å komme i gang på tvers av departementsgrensene, og da særlig mellom institusjoner som hører inn under Utdannings- og forskningsdepartementet og Kulturdepartementet. Den igangsatte prosess med sammenslåing av de to statlige tilsynsorganene på biblioteksektoren og innlemming i ABM-organet er direkte lovende og legger grunnlaget for etableringen av et strategisk utviklingsorgan som kan lede an i den viktige ABM-prosessen. ABM-prosessen har også bibrakt planer om etablering av et nytt norsk kunstmuseum på Tullinløkka. Bak disse planene ligger ønsket om å få en bedre og mer enhetlig publikumsmessig tilgang til de ulike kunstinstitusjonene i området. Når vi nå ser tendenser til sprekkdannelse i denne muren, kan det henge sammen med uroen rundt framdriften av slike prosjekter i Norge. Jeg vil bare si at dette prosjektet er for godt til å bli ødelagt. Det er å håpe at de som nå skal i gang med å konkretisere dette nærmere, snart kan legge fram mer konkrete planer. Fra vår side mener vi det bør være fullt mulig, til tross for det budsjettkutt vi har foretatt i forbindelse med den siste budsjettavtalen. Og mens jeg beveger meg innenfor dette området: Svært mange var leie for at øremerkingen av den statlige støtten til mobile bibliotektjenester, i hovedsak bokbusser, og bibliotekbygg ble fjernet. Kristelig Folkeparti stemte mot dette. Det vi nå ser, bl.a. som følge av at øremerkingen forsvant, er at antallet bokbusser går nedover. I budsjettavtalen har vi klart å få lagt et lite plaster på såret. Heretter vil det finnes en liten post på 1,5 mill. kr, som det kan søkes om midler fra til mobile bibliotektjenester. Et annet svært positivt resultat av budsjettavtalen mellom samarbeidspartiene og Arbeiderpartiet er, som også andre talere før meg har vært inne på, gjenopprettelsen av kunstfagstipendet. Jeg sier det slik fordi Kristelig Folkeparti stemte mot fjerning av kunstfagstipendet i 1997, og partiet senere har programfestet at de vil gjeninnføre det. Nå har det skjedd, men nå heter det etableringsstipend. Det har en litt annen utforming enn den tidligere ordningen hadde, ved at hele stipendet utbetales først etter at studiet er gjennomført, mens det tidligere ble utbetalt underveis i studiet. Men fortsatt vil det utgjøre differansen mellom det vanlige studiestipendet og det opprinnelige kunstfagstipendet på 66,6 pst., og skal kunne brukes enten til konvertering av studielån eller til etablering i yrket. Et av de områdene det var knyttet mest spenning til før budsjettet ble fremlagt i høst, var pressestøtten. Kristelig Folkeparti er glad for at vi til tross for det forholdsvis betydelige kuttet vi måtte tåle i første runde under budsjettforhandlingene, likevel har holdt det vi har sagt, at målet er å videreføre pressestøtten om lag på samme nivå som i forrige år. Vi er overbevist om at avisene og det skrevne ord representerer en av de viktigste verdiene i det norske samfunnet som vi ønsker å ta vare på. I et så pass begrenset marked som det norske vil det være helt påkrevd at vi opprettholder pressestøtten på dette nivå av hensyn til demokrati, ytringsfrihet og mangfold. Avisene er en viktig kultur- og verdibærer, både i lokalsamfunnet og nasjonalt. Vi er også glade for at det er funnet rom for en styrking av filmbevilgningen. Til tross for utbyggingen av TV er ikke film blitt et mindre viktig medium. Vi ser også at flere norskproduserte filmer har hatt suksess i det siste. Den omorganiseringen som er gjennomført på dette området, håper vi skal bidra til ytterligere å styrke norsk film i konkurranse med et sterkt kommersialisert marked. Det vi trenger, er gode, verdibevisste filmskapere som kan danne motkulturer og bidra til bevisstgjøring når det gjelder bruk av norsk språk, og fremfor alt satsing på filmer som kan ta kampen opp mot det som virker forrående og ødeleggende og bidrar til å skade barn og unges utvikling og også bryte ned familierelasjonene. Jeg ser at taletiden snart er ute. Jeg hadde gjerne sett at jeg kunne si noe om et par ting til, så jeg varsler at jeg vil komme tilbake med et kort innlegg. Det ligger, som vi vet, veldig mange utredninger på kulturfeltet, utredninger som vi vil komme tilbake til i den kommende perioden(presidenten klubber) (presidenten klubber)