Sigurd Grytten (Arbeiderpartiet), 2000-06-07:
Fatima-prosjektet ble etter flere års utredning og planlegging foreslått i St.meld. nr. 32 for 1988-89, Norsk veg- og vegtrafikkplan 1990-93. Stortinget vedtok utbyggingen av fastlandsforbindelsen til Magerøy den 28. mai 1993 på bakgrunn av St.prp. nr. 47 for 1992-93. Prosjektet ble den gang vedtatt med 88 mot 14 stemmer. Det er i dag viktig å peke på at argumentene som ble fremmet mot prosjektet den gang, gjaldt manglende lønnsomhet og ikke manglende informasjon. Det kom i St.prp. nr. 47 også klart frem at Fatima-prosjektet hadde et lavt kost-nytteforhold sammenliknet med et forbedret fergetilbud. Komiteens anliggende er ikke å vurdere hensiktsmessigheten i Stortingets ulike vedtak, og derfor heller ikke fornuften i Stortingets vedtak den 28. mai 1993. Fatima-prosjektet er et resultat av en politisk prioritering, hvor det ble lagt avgjørende vekt på hensynet til at Nordkapp var utpekt som nasjonalt satsingsområde for reiseliv. Prosjektet var enstemmig vedtatt i kommunestyre og fylkesting. Det var et betydelig press fra lokalt hold på grunn av ressurskrisen innen fiskeriene og høy arbeidsledighet. Dette veide også tungt i beslutningen om Fatima-prosjektet. Når kontroll- og konstitusjonskomiteen valgte å behandle Fatima som egen sak, hadde dette sin bakgrunn i at det var skjedd omfattende endringer i prosjektet og i de økonomiske overslagene etter at Stortinget hadde fattet vedtak i saken. Det er kritikkverdig når kostnadsoverslaget sprakk med 62,9 pst. Dette er en overskridelse som går langt utover den usikkerheten på pluss/minus 25 pst. som gjerne knyttes til prosjekter som legges frem på hovedplannivå. Når Arbeiderpartiet ikke støtter merknaden om at «usikkerheten på hovedplan-nivå skal settes til +/25 pst., mens det på detaljplan-nivå opereres med en usikkerhet på +/ 10 pst.», skyldes dette at det ikke er noe påbud om at usikkerheten skal settes til 25 pst. på hovedplannivå. Vi kan med andre ord ikke vise til en regel som ikke eksisterer. For eksempel var usikkerheten når det gjaldt prosjektene Hardangerbrua og Trekantsambandet Sveio-Stord-Bømlo, også på pluss/minus 10 pst. Komiteens øvrige medlemmer har tydeligvis ikke tatt hensyn til dette faktum. Når det er sagt, vil jeg si at Arbeiderpartiet er av den oppfatning at erfaringene fra en rekke samferdselsprosjekter hvor kostnadsrammen har sprukket, tilsier at usikkerheten bør settes til 25 pst. på hovedplannivå. Et annet moment som bør vurderes for fremtiden, er når Stortinget skal gjøre forpliktende vedtak i et prosjekt. En del erfaringer fra prosjekter som har gått utover kostnadsrammen, kan tyde på at Stortinget bør gjøre forpliktende vedtak på et senere tidspunkt i prosjekteringen. En del forhold rundt Fatima-prosjektet var imidlertid umulige å forutse i prosjekteringen. Dette gjelder spesielt Nordkapptunnelen, hvor de geologiske forholdene var annerledes enn det forundersøkelsene viste. Ifølge Samferdselsdepartementet er det svært vanskelig å skille ut hvilke ekstrakostnader som er en direkte følge av de geologiske forhold. I den grad det er mulig å anslå dette for de forskjellige deler av prosjektet, er følgende resultat beregnet av Samferdselsdepartementet i 1993-kroner: Honningsvågtunnelen 76 mill. kr, Nordkapptunnelen 157 mill. kr, Kåfjord-Vesterpollen 20 mill. kr, Veidnes-Alfbaklia 14 mill. kr og andel av fellesutgifter 15 mill. kr – totalt 282 mill. kr. Dette utgjør 72 pst. av de totale kostnadsoverskridelsene på 393,3 mill. 1993-kroner. Når det gjelder det økonomiske sluttregnskapet for prosjektet, er dette ikke klart ennå, da alle kostnader ikke er oppgjort. Det er foreløpig ikke utarbeidet en økonomisk sluttrapport for prosjektet, og den rapporten vil vise hva midlene er brukt til og hvilke arbeidsoppgaver som har krevd store ressurser. Det er viktig at den økonomiske sluttrapporten forelegges Stortinget på en egnet måte. Et annet punkt som vies noe oppmerksomhet i komiteens merknader, er utvidelsen av Honningsvågtunnelen fra 8 til 9 meter for å lage gang- og sykkelvei. Dette ble gjort etter at Stortinget hadde fattet vedtak om saken. Jeg er glad for at saksordføreren kom med den opplysningen at kostnadsoverskridelsene som følge av merkostnaden med den utvidelsen faktisk er kommet frem, selv om man i komiteens merknader viser til at de ikke er lagt frem, noe han beklaget. Så da skal jeg la den saken ligge, og regner vel med at vi endrer på det. Flere har i ettertid stilt seg kritisk økonomisk sett til at man vedtok fastlandsforbindelse fremfor forsterket fergetilbud. Med de overskridelsene vi har sett i ettertid, er det lett å sette spørsmålstegn ved prosjektets nytteverdi i forhold til de kostnader samfunnet har hatt. Komiteens oppgave har vært å kontrollere gjennomføringen av selve prosjektet, og ikke selve vedtaket om prosjektet. Fatima-saken reiser to prinsipielt viktige spørsmål. Det første er når Stortinget må anses å ha overtatt ansvaret for de aktuelle handlinger. I dette tilfellet ble Stortinget gjennom de årlige budsjettproposisjoner holdt løpende orientert om utviklingen i byggeprosjektet. I St.prp. nr. 1 for 1997-98 gis det f.eks. detaljerte opplysninger om overskridelser i størrelsesorden 43 pst. eller 281 mill. kr. Under behandlingene i Stortingets organer er det ikke fremkommet merknader, og de nødvendige bevilgningsvedtak ble truffet. Det var først da Riksrevisjonen i sine kommentarer til statsregnskapet for 1998 slo ned på overskridelsene at diskusjonen om riksrett ble utløst. Det andre spørsmålet gjelder en statsråds opplysningsplikt. Dette er på mange måter et vanskelig tema. Opplysningsplikten har vært det dominerende grunnlag for parlamentarisk kritikk. Det er ikke alvoret i de handlinger som er begått, men hvorvidt Stortinget er informert underveis, som blir hovedtema. Spørsmålet om hvilken informasjon Stortinget skal ha, vil være et skjønnstema. En fare ved å kreve detaljerte opplysninger er at Stortinget overlesses av dokumenter av mer eller mindre relevant karakter. Det er veldig lett i ettertid å finne frem opplysninger som man kan hevde skulle vært fremmet for Stortinget. Det er lett å gjøre i ettertid. Det blir farlig hvis man i enhver sak skal finne frem enkeltopplysninger som man mener skulle vært lagt frem for Stortinget, og kritisere statsråden for at de ikke er blitt det. Det ligger en skjør balanse i det å beholde prinsippet om opplysningsplikt og det å si at opplysningsplikten ikke er overholdt ut fra enkeltdetaljer. Det er et viktig diskusjonstema for Stortinget. Hvordan Stortinget skal håndtere statsrådens opplysningsplikt i forhold til Stortinget bør diskuteres videre.