Martin Engeset (Høyre), 2002-02-07:
Jeg vil først innledningsvis takke saksordføreren for en grundig og balansert fremstilling av saken. Jeg må med en gang medgi at denne saken ikke har vært helt enkel, fordi – som det har vært gjort rede for – utgangspunktet var en konkret sak som tidligere statsråd Bekkemellem Orheim hadde befatning med. Nå er det i og for seg riktig at komiteen ikke har gått tungt inn i vurderingen av denne enkeltsaken, men samtidig har vi gjennom behandlingen av saken gjort oss kjent med en betydelig del av korrespondansen og vurderingene som den tidligere politiske ledelsen gjorde seg i saken, slik at vi kjenner betydelige deler av dokumentgrunnlaget. Nå er det også slik at i forhold til en enkeltsak, må vi både i komiteen og ikke minst her i plenum være veldig varsomme for ikke å komme i skade for å si noe som skal og bør være unntatt offentlighet. Det skal vi alle være forsiktige med. Men når vi har levert den innstillingen vi har, hvor vi på viktige punkter står samlet i komiteen, men på ett punkt deler oss, skal jeg orientere om hvorfor vi i Høyre gjør det. For det første er det slik – og her har alle vært tydelige – at det er barnets beste som skal være utgangspunktet og det avgjørende for konklusjonen i denne typen saker, ikke foreldrenes behov, at det å adoptere ikke skal være noen rettighet noen har. Det er et veldig viktig utgangspunkt. Jeg tror også det er viktig å være klar over et dilemma, og det går for så vidt litt på hvordan man skal organisere dette arbeidet fremover – og da til nåværende regjering – at man på den ene siden selvfølgelig skal forsøke å ha nærhet og lokal kunnskap i vurderingen av søkeres omsorgsevne og kvalifikasjoner som fremtidige adopsjonsforeldre, men at man på den annen side samtidig må være varsom slik at ikke nærheten blir så nær at en på en måte ikke klarer å ha den nødvendige avstand til søkerne i forhold til bekjentskapsbånd, vennskapsbånd eller hva det måtte være. Spesielt i små kommuner er faren større for at slike ting kan oppstå enn i kommuner som er større, eventuelt kommuner som samarbeider om denne typen vurderinger. Lokal kunnskap er viktig, men nærheten må ikke bli for nær. Så tror jeg også det er viktig at vi ved behandling av denne typen saker – når jeg sier vi, så tenker jeg på Norge som nasjon – ikke behandler dem på en måte som kan bringe Norge i miskreditt i utlandet. Det er det fare for. Dersom enkeltpolitikere eller enkeltpartier forfølger sine politiske kjepphester for langt i denne typen saker, kan vi komme i skade for å bringe Norge i miskreditt i forhold til andre land som skal avgi barn til adopsjon i Norge. Det tror jeg det er viktig å være bevisst på. Så noen ord til slutt om dette med Bekkemellem Orheims overprøving av de faglige råd ved Statens ungdoms- og adopsjonskontor. Gjennom den korrespondansen som vi har fått, og er blitt gjort kjent med, går det frem at Statens ungdoms- og adopsjonskontor mente det forelå såpass tvil at konklusjonen i den angjeldende sak skulle og burde blitt avslag. Tidligere statsråd Bekkemellem Orheim har i sine vurderinger til komiteen også medgitt at dette var en vanskelig og komplisert sak, og at hun på grunn av det var i tvil. Men konklusjonen hennes ble altså allikevel innvilgelse. Det er her jeg for min del mener det halter. I den grad det i denne typen saker er tvil om omsorgsevne, bør den tvilen komme barnet til gode, ikke søkerne, for det er barnet som er den svake part, og som har et beskyttelsesbehov. Derfor konkluderer vi som vi gjør i våre merknader som er inntatt i innstillingen.