Michael Tetzschner (Høyre), 2010-06-16:
Om vel et år har vi et nytt valg, et kommunevalg. Valgnatten kommer eksperter til å intervjue hverandre om hvorfor valgdeltakelsen var så lav, og hvorfor det ikke var så lett å få folk til å stille på liste. Så blir det kanskje satt ned et utvalg som skal se på det, og så leier departementet inn PR-eksperter, som ved neste anledning skal sørge for at velgerne blir minnet om hvor viktig det er at de stemmer. Denne saken vi behandler i dag, kommuneproposisjonen, er faktisk en sak som i mange sammenhenger kommer til å avgjøre om folk synes det er riktig å bruke fritiden sin på å delta i det lokale demokratiet. Det er her vi legger rammene for om det er meningsfylt å snakke om et lokalt selvstyre. Jeg kan ikke se at proposisjonen gir noen håndsrekning til det lokale selvstyret. Den gir ikke handlingsrom for rasjonell og formålseffektiv drift. Noen gleder seg over – og jeg er blant dem – at det er en riktig utvikling når antallet øremerkede tilskudd går ned, men det hjelper ikke hvis de såkalte frie midler verbalt bindes opp av løfter som er gitt av rikspolitikere, og som hver eneste dag utmyntes i nye statlige standarder, retningslinjer, forskrifter og pålegg. Den mest effektive måten å underminere det lokale selvstyret på, er å vedta lover som gir tredjemann, altså publikum, rettslige krav på å få ytelser på tvers av enhver prioritering som måtte ha funnet sted lokalt. Det betyr selvfølgelig ikke at man ikke har sympati for de tjenestene som disse rettighetene gir, men det støter rett og slett sammen med det kommunale selvstyret. Statsråden omtalte proposisjonen bl.a. slik: Vi prioriterer lokal velferd. Det hadde etter mine forestillinger vært enda bedre om det hadde vært et lokalt kommunestyre som kunne si at det hadde prioritert lokal velferd. Det er nemlig slik at hvis man vil innvirke på en kommune, er det naturlig at man engasjerer seg lokalt, og lar seg innvelge i det lokale kommunestyret. Det kan også være et år hvor det kan være riktig å prioritere andre oppgaver enn omsorgssiden. Det kan være at man skal løse noen klimaproblemer, investere i et fjernvarmeanlegg, for å bidra til å gjøre kommunen CO2-nøytral. Dessuten vet vi jo at kommunene ikke er de som setter velferdsoppgavene nederst når de først blir gitt anledning til å prioritere. Kommunepolitikere treffer befolkningen i øyehøyde, og velferd er et viktig anliggende. Så jeg mener at regjeringen kunne også vært mye mer dristig i å gå foran og endre spillereglene, slik at vi kunne gjeninnføre et lokalt selvstyre. Det er noe tafatt og passivt over regjeringens holdning til kommunesektoren. Det er som om man har stivnet i synet på å kunne gjøre det bedre eller særlig annerledes enn i dag. Fortsatt bindes det opp altfor mange ressurser i administrativ dobbeltbehandling. Vi har en fylkeskommune som aldri har fungert demokratisk, som aldri har satt seg i publikums bevissthet som et reelt politisk nivå, og vi har altfor mange kommuner som hver på sitt nes driver dobbeltbehandling og dobbeltadministrasjon der de kunne ha tjent på å slå seg sammen. Vi har til og med en tilskuddsordning som gjør at uhensiktsmessige enheter faktisk har en oppfordring til å fortsette uendret. Vi ser også at det regjeringen gjør når det gjelder skatteinntekter, underbygger det samme. Man er nesten fristet til å tro at man ønsker å få ikke bare befolkningen på klientlisten, men også kommunene. Man er heller ikke offensiv når det gjelder sykefravær i det offentlige. Den diskusjonen vi hadde på ettervinteren om sykefravær, er forduftet etter at regjeringen ikke engang torde å følge rådene fra sitt eget ekspertutvalg. Fortsatt er det mange ressurser som bindes opp i kommunene ved at mellom hver 12. og 13. arbeidsdag i kommunen går tapt. Det vi nå trenger, er en oppgavereform, en klarere fordeling mellom statlig ansvar og kommunalt ansvar, slik at borgerne i en kommune vet hvem de skal holde ansvarlig, og hvilke politikere de skal velge eller ikke gjenvelge.