trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-01-15:
Vi debatterer i dag en viktig sak, men vi kunne ha ventet med den. Kystpartiet velger å støtte flertallsinnstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. Årsaken er at Regjeringen har nedsatt et utvalg som skal legge fram sin innstilling i 2005. Såpass lang tid kunne vi ha ventet. Derfor støtter Kystpartiet flertallsinnstillingen. Arbeidet som utvalget gjør, skal belyse flere ting som det er nødvendig å utrede bedre før man kommer til en konklusjon. Blant annet er økonomien veldig viktig når det gjelder dette. Kystpartiet mener selvfølgelig at det skal være religionsfrihet og livssynsfrihet på like vilkår for alle innvånere i riket. Vi kan ikke se at statskirkeordningen går på tvers av dette. Tvert imot mener vi at det at vi har statskirke, er med på å styrke de andre tros- og livssynsamfunnene i Norge økonomisk, fordi vi har ordningen med at alle tros- og livssynsamfunn får lik støtte for hvert medlem. Kystpartiet må i denne saken støtte Arbeiderpartiet i deres syn. Også vi ønsker en åpen, samlende folkekirke som bidrar til å styrke fellesskapet, fellesskapsverdiene, nestekjærligheten, menneskeverdet og omsorgen for enkeltindividet. Statskirken er en viktig del av vår kulturhistoriske arv, og den fungerer i dag både som trosbærer og som kulturbærer. Slik som samfunnet har utviklet seg fram til i dag, med mye utrygghet, mener Kystpartiet at statskirkeordningen, slik som den fungerer i dag, er bra. Den er en trygghetsfaktor for mange, også svake grupper. Dette er en faktor som vi ønsker å ta vare på. Siden det fremdeles er mange viktige punkter å utrede i denne saken, avventer Kystpartiet Stat-kirke-utvalgets konklusjon. Vi kan derfor ikke støtte forslaget fra Øystein Djupedal og Hallgeir H. Langeland. Når det gjelder utnevning av tillitsmenn og tillitskvinner i Kirken, bør det gå klart fram av det som jeg har sagt tidligere, at dette bør tilligge staten. Vi kan derfor heller ikke støtte forslaget fra Carl I. Hagen. Vi går altså imot begge forslagene. Vi er et parti som skal verne om Grunnloven – den skal ikke forandres i tide og utide. De som laget Grunnloven, var fornuftige folk, selv om dette er noen år siden.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-01-15:
Grunnloven bør ikke endres i tide og utide. Den skal heller ikke detaljregulere alle forhold i samfunnet. Men i dagens situasjon er selve menneskelivet mer utsatt enn på lenge. Derfor er det viktig å få en ekstra vektlegging av livsvern i det lovverket som står over og er retningsgivende for andre lover. Det er en økende tendens i samfunnet til å gradere noe så fundamentalt som selve livet. I mange land diskuterer man om livet skal kunne avsluttes før man dør en naturlig død. Én ting er å gi smertelindring. En helt annen ting er det å ta liv. I den grad økonomiske momenter kommer inn i vurderingen av om et menneskeliv skal avsluttes, er vi virkelig på ville veier. Moderne vitenskapelige metoder gjør det i dag mulig å påvirke selve skaperverket. Forskere i mange land presser på for å kunne eksperimentere med de menneskelige gener og med allerede påbegynte menneskeliv. Slike eksperimenter kan ha helt uforutsigbare konsekvenser. En spesiell grunnlovsbestemmelse om vern av liv vil også ha føringer på den ordinære lovgivningen på dette feltet. Som et verdikonservativt sentrumsparti med stor lojalitet overfor Grunnloven er det derfor naturlig for Kystpartiet å støtte forslaget som Kristelig Folkeparti har fremmet, om vern av liv.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2004-01-15:
Når jeg har vært med på å fremme forslag om at Kirken selv skal kunne utnevne biskoper og proster, er det knyttet til et ønske om å videreføre reformprosessen som gir Den norske kirke større ansvar og selvstendighet. I Kristelig Folkeparti betrakter vi Den norske kirke som et trossamfunn. Biskoper og proster er ledere i et trossamfunn – og er slik et åndelig lederskap. Dette understrekes ved at biskopene er faste medlemmer av Kirkens lærenemnd. Slike oppgaver mener vi klart hører inn under Kirkens indre anliggende, som det politiske system ikke har mandat til å påvirke. Det politiske miljøet i Norge har langt på vei akseptert dette prinsipp ved at man har vist vilje til å respektere resultater av den valgprosess ved bispeutnevnelser som Kirken selv har organisert. Det oppstår imidlertid problemer når Regjeringen, som kirkelig statsråd, overprøver utfallet av Kirkens egen prosess. For meg blir konsekvensen at Grunnloven dermed må endres på det punktet. Flere partier viser i dagens innstilling at man må avvente forslagene fra det oppnevnte Stat-kirke-utvalget, før man går inn på å endre Grunnloven ved å fjerne statens rett til å utnevne geistlige. Jeg mener en slik argumentasjon er lite prinsipiell, og at den viser liten vilje til å videreføre den kirkelige reformprosess. Etter min mening gir innstillingen fra flertallet inntrykk av en oppfatning der man legger for stor vekt på utnevnelse av biskoper som en kjerneoppgave i dagens statskirkeordning, eller som «rosinen i pølsa», slik saksordføreren uttrykte det. Kjernen i statskirkeordningen er ikke knyttet til utnevnelser av det åndelige lederskap, men tilslutningen til Den norske kirke som statens religion gir dermed Den norske kirke en særstilling framfor andre kirkesamfunn. Å overlate valg av biskoper til Kirkens organer rokker derfor ikke ved kjernen i statskirkeordningen. Etter min mening er det ingen nødvendig sammenheng å avvente prosessen rundt forholdet stat/kirke før man gir Kirken økt indre selvstyre i form av det avgjørende ord ved utnevnelser til lederstillinger. I Kristelig Folkeparti mener vi tiden er inne for en nyordning av forholdet mellom stat og kirke. Dette har en rekke implikasjoner som må utredes nærmere, men utfallet av en slik nyordning må uansett bygge på respekt for Kirkens indre liv. Spesielt viktig er det å beholde det nære forholdet mellom Kirken og det norske folk. Dette er et ønske som Den norske kirke selv har. Etter min mening vil ikke dette forholdet bli avgjørende påvirket av at Kirken selv utnevner sine biskoper. Kirken selv er interessert i å vise fram og utøve et lederskap som vinner oppslutning i folket. Det er imidlertid trist dersom spørsmålet om utnevnelser av biskoper skal bli brukt som en del av et politisk spill rundt statskirkeordningen, noe en argumentasjon om behovet for en samlet helhetlig vurdering åpner for. Jeg har imidlertid fortsatt det håp at man kan tilnærme seg dette spørsmålet på en prinsipiell måte. Det blir ikke flertall for vårt forslag i dag, men debatten vil fortsette, og nye forslag vil komme.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2004-01-15:
Det er interessant å lytte til representanten Lønning, og hans kunnskaper er store på dette området. Imidlertid synes jeg at hans argumentasjon i det siste innlegget nettopp understreker viktigheten og riktigheten av å få et stat-kirke-utvalg – Gjønnes-utvalget – ganske enkelt fordi han understreker det behovet vi har for å gå gjennom og modernisere stat-kirke-forholdet. Videre synes jeg det er interessant at man i forhold til de forslag som går på utnevnelse av biskoper og proster, trekker fram problemene omkring regjeringens sammensetning. Da må jeg vel også kunne peke på at det er noe som hører med i bildet, og som nettopp er et argument for at man må ha en bredere gjennomgang av situasjonen. Men samtidig tar ikke det høyde for at de kirkelige organer etter den tid har blitt utviklet, bl.a. med et kirkemøte, og vi har dermed representative kirkelige organer som kan overta funksjoner. Likevel rokker man ikke ved den grunnleggende kjernen i statskirkeordningen, som ikke alene er knyttet til utnevnelse av geistlige. Det er bare ett element. Den problematisering som representanten Lønning dermed har gjort omkring dette, understreker bare behovet for det stat-kirke-utvalget som vi har fått, og den videre modernisering som man antakeligvis er nødt til å gjøre her også i forhold til vår konstitusjon.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-15:
Det var nærmest for å oppklare ikke en åpenbar misforståelse, men en mulig misforståelse. Jeg hadde inntrykk av at Lyngstad oppfattet meg dit hen at jeg argumenterte mot behovet for en totalgjennomgang av kirkeordningen. Jeg argumenterte faktisk for det motsatte, nemlig at det nettopp er behov for det. Derfor kan man ikke plukke ut enkeltelementer og forandre dem uten å sørge for en totalgjennomgang. Hvis man skal følge realiteten i både Kristelig Folkepartis og Fremskrittspartiets forslag, så følger det etter mitt skjønn med tvingende nødvendighet at da må man demontere lex Mowinckel, det som heter kirkelig statsråd, og sannsynligvis også Kongens bekjennelsesplikt, simpelthen fordi dette ikke lenger har noen mening.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-15:
Forslagsstiller Carl I. Hagen var opptatt av at hans forslag vil føre til redusert avmakt hos folk, og folks avmakt i forhold til å kunne være med og beslutte rammene for sine egne hverdagsliv må vi ta på alvor. Men vi tror at den viktigste grunnen til at folk føler avmakt i forhold til de politiske beslutningsprosessene, er at det er flere saker, store saker, som nå er tatt vekk fra de folkevalgte organ og overført til andre arenaer, f.eks. til markedet, til de indre styrerommene, til foretak, f.eks. helseforetak, hvor folk tilsynelatende har mye mindre å si nå enn de hadde før da det var mer politisk styring. Jeg vil også nevne AS-ifisering, f.eks. når det gjelder Posten, som et eksempel på at folk har følelsen av at de har mindre å si i forhold til rammen for sine egne hverdagsliv. Carl I. Hagen sa – i hvert fall fikk jeg inntrykk av det – at den mest opphøyde form for demokrati er markedsstyring. Det innebærer jo at man kan styre gjennom størrelsen på lommeboka, og det er etter SVs oppfatning ikke særlig demokratisk. Så var Carl I. Hagen inne på et spesielt spennende resonnement, nemlig det at folk selv skal kunne få lov til å være med og si noe om prioriteringer. Det er en spennende tanke. Det er også derfor man i Porto Alegre og i flere andre byer i Brasil, under venstreorientert styre, har innført systemet med deltakende budsjettering. Jeg utfordrer Fremskrittspartiet til å være med på å utvikle den måten å la folket få lov til å være med og prioritere på. Jeg tror det gikk tydelig fram av innlegget mitt at også SV ser positivt på ordningen med initiativrett. Det var også derfor jeg sa at initiativretten bør det ses nærmere på, men da inntatt i f.eks. valgloven, og ikke i Grunnloven. Men hovedgrunnen til at SV går mot dette forslaget, altså alternativ C, er at det, som jeg sa, har veldig store svakheter, bl.a. at en ikke avgrenser i forhold til saker en kan ta opp, og at en ikke tar hensyn til våre internasjonale forpliktelser gjennom internasjonale konvensjoner. Forslagene må også vurderes i forhold til minoritetsvernet, slik det kommer fram og blir uttrykt gjennom Grunnloven §§ 93 og 112, som jeg sa, og også i forhold til det faktum at en ikke har noen avgrensninger med hensyn til kommersielle aktører, som jo har fått kjempearbeidsrom både i USA og Sveits. Det at kommersielle aktører skal kunne legge rammene for initiativretten, synes jeg ikke er særlig demokratisk.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-01-15:
Tilsvarende forslag som dette har vært behandlet her i salen flere ganger tidligere og har hver gang blitt avvist. Som saksordføreren også viste til, har det vært brede drøftinger om dette temaet i flere sammenhenger, og senest i forbindelse med Valglovutvalgets arbeid, der man også avviser en slik ordning som disse forslagene legger opp til. De folkevalgte organene har vært og vil fortsatt være selve bærebjelken i vårt demokratiske system. Det er altså de folkevalgte og ikke fagfolk eller eksperter som skal ha ansvaret for å foreta avveininger mellom ulike hensyn på vegne av fellesskapet i dette landet. Viktige beslutninger skal derfor kanaliseres gjennom fellesskapets organer. Nå skal det imidlertid sies at det oppstår av og til situasjoner hvor det er naturlig å be folket om råd, og hvor det politiske miljøet er enig om det, og et slikt spørsmål har vist seg flere ganger å være vårt forhold til EU, om Norge skal bli medlem av den organisasjonen. Det er helt logisk et spørsmål som man legger ut til folket, for at fol-ket skal kunne gi et råd. Men disse avstemningene skal altså være rådgivende. I siste instans må det være folkets valgte som skal treffe de endelige beslutningene og stå til ansvar overfor folket for de beslutninger man har tatt. Dette er systemet etter Grunnloven i dag, og slik vi ser det, er det ingen grunn til å endre på dette. De forslagene som nå foreligger, framstår etter sin ordlyd som om disse folkeavstemningene, henholdsvis bindende eller rådgivende, nærmest skal være et middel for å sikre Stortingets mindretall en mulighet for omkamp dersom avgjørelsen i denne salen går dem imot. Vi kan ikke se at det er en ønskelig løsning, og vi synes heller ikke at en slik modell skal gis støtte. I tilknytning til de ulike varianter av alternativ C om initiativrett, hvoretter en viss andel av de stemmeberettigede skal kunne kreve et spørsmål avgjort ved folkeavstemning, vil jeg her vise til at Stortinget tidligere gav sin tilslutning til å ta inn en bestemmelse om innbyggerinitiativ i kommuneloven. Etter vårt syn kan både innbyggerinitiativ og folkeavstemninger være positive virkemidler i lokal sammenheng. Utover det vil jeg slutte meg til hva saksordføreren gav uttrykk for i sitt innlegg i denne saken.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-01-15:
Først vil jeg si at jeg tror ikke at vi er overordnet folket, men folket har gitt oss et oppdrag som vi er forpliktet i forhold til. Når Carl I. Hagen sier at dette med lav valgdeltakelse er en av de tingene han vil gjøre noe med, er det jo slik, ut fra de erfaringene man har der folkeavstemning brukes systematisk og ofte, bl.a. i Sveits, at i de sveitsiske kantonene er nå – om jeg er riktig orientert – valgdeltakelsen nede i 20 pst. Det er altså ikke mulig å engasjere folk på den måten i valg etter valg. Når man en sjelden gang har en folkeavstemning i store og viktige prinsipielle spørsmål, vil det være stort engasjement, stor deltakelse, og de beslutningene som blir fattet av folket, selv om de er rådgivende, vil ha en slik autoritet at de folkevalgte følger dem uansett.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-01-15:
Jeg vil komme med noen få, korte kommentarer, ettersom jeg totalt slutter meg til hva saksordføreren sa i sin innledning her. Arbeiderpartiet er også av den oppfatning at dette forslaget ikke på noen måte, dersom det skulle bli vedtatt, endrer rettstilstanden i Norge. Grunnen til at jeg bad om ordet, er at ut fra Arbeiderpartiets synspunkt i denne saken kommer ikke vern av liv og en eventuell grunnlovfesting av det i strid med retten til selvbestemt abort. Grunnen til at jeg nevner dette, er SVs merknad i denne saken, som Arbeiderpartiet ikke slutter seg til, nettopp ut fra det syn at dette forslaget ikke ville endre rettstilstanden i Norge. Om det hadde blitt vedtatt, hadde det ikke stått i strid med retten til selvbestemt abort.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-01-15:
Representanten Skarbøvik sier at SV og Arbeiderpartiet gjør spørsmålet om retten til liv til et spørsmål om selvbestemt abort. Vi gjør altså ikke det. Arbeiderpartiet for sin del avviste det ganske klart, og jeg viser til mitt tidligere innlegg her i dag, hvor jeg sa at dette forslaget, om det skulle bli vedtatt, ikke vil endre rettstilstanden i Norge. Vi er helt overbevist om at ved en prøving i Høyesterett mellom dette grunnlovsforslaget og eksisterende lovgiving om retten til selvbestemt abort ville man komme til at de ikke stod i strid. Vi går altså imot å ta inn dette, fordi vi mener det er unødvendig. Vi er enig i Lønnings resonnement rundt hvordan Grunnloven bør fungere. Så til et annet innlegg fra den samme Lønning som jeg ikke er like enig i, hvor vi fikk en forelesning i biologi. Nå kan ikke jeg mye om biologi, men det som ligger i vår merknad, og som man nærmest ble bestyrtet over kunne stå i en innstilling i 2004, er følgende resonnement: Når en kvinne blir gravid og ikke ønsker å gjennomføre fødselen, men ønsker å avbryte svangerskapet og gjør det før den fastsatte fristen, og dersom samfunnet for sin del nekter henne denne avbrytelsen, er det vår oppfatning at det er et angrep på hennes kropp. Så kan man diskutere forståelsen av begrepet «integritet». Men man får da tillate oss den mulighet å legge vår fortolkning i dette, og det er dette som ligger til grunn for vår tenkning, vår forståelse og vårt resonnement rundt denne merknaden.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-01-15:
Dette forslaget har noe av det samme i seg som det forrige forslaget vi behandlet. Jeg har stor forståelse for innholdet i forslaget. Debatten vil gå på: Er det riktig, hensiktmessig og nødvendig å legge en slik bestemmelse inn i Grunnloven? Rettstilstanden i Norge vil med dette forslaget heller ikke endres. Da er det et åpent spørsmål om det er riktig å legge det inn i Grunnloven. Det er bred enighet om at samfunnet har et ansvar for å sikre sine innbyggere en tilfredsstillende bolig så langt det er praktisk mulig. Denne retten er omhandlet i FN-konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, og den er en del av den norske lov gjennom lov om menneskerettigheter. Vi mener at så langt lovverket kan ivareta dette, så er det ivaretatt i Norge. Det som dette forslaget og en del andre forslag viser, er at vi bør ha en diskusjon om hva slags grunnlov vi egentlig vil ha. Uttrykket «Ret til», formulert inn i Grunnloven, kan etter hvert miste sin mening dersom alle gode formål skal legges inn i Grunnloven på denne måten. Det gjør at forslaget om å få nedsatt en grunnlovskommisjon, som vi ikke fikk tilslutning til, til de grader ser ut til å ha sin berettigelse, og vi bør igjen, tror jeg, se på muligheten for å få en skikkelig gjennomgang av vår grunnlov – hvordan vi skal bruke den i framtiden, og hvilken fordeling vi skal ha mellom den allmenne lov og Grunnloven.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-01-15:
Det går godt an å føre fornuftige resonnement for at lovgjevar kan gje folk ei lov som det ikkje er grunnlag for, ut frå det at ein ikkje kan vere presis nok. Det kan godt hende at det i forhold til ein grunnleggjande viktig ting for eit menneske som det å ha arbeid, ikkje er lett å praktisere ei presis lovgjeving. Samtidig veit vi at Regjeringa for tida har til behandling lovgjevinga i forhold til ytringsfridom. Ytringsfridom er vi einige om er ein viktig menneskerett, som finst òg i Grunnlova, men eg trur nok at Stortinget òg kjem til å diskutere innhaldet i lov om ytringsfridom. Så det at Stortinget ikkje nødvendigvis er heilt einig på alle punkt, er ikkje eit argument for at ein ikkje skal ta det inn i lova. Så vidt eg hugsar, er retten til eit skikkeleg miljø i dei seinare åra teken inn i Grunnlova. Og vi veit at Stortinget nesten konsekvent er ueinig når det gjeld kor langt ein skal gå i føre var-prinsippet i forhold til den retten. Likevel, så vidt eg hugsar, stemte eit nesten samla storting for dette, men her skal eg ta eit atterhald, for eg har ikkje fått sjekka det før debatten, og difor tek eg eit atterhald. Eg må seie at den som i dag har levert den sterkaste argumentasjonen for forslaget frå Kristeleg Folkeparti, er representanten Inge Lønning. Men dessverre har den gode argumentasjonen som representanten Lønning har ført, ikkje overbevist han sjølv. Det beklagar sjølvsagt eg, men eg er alltid takknemleg for god argumentasjon uansett. Så håper eg at den argumentasjonen har overbevist mange andre i salen om at det er rett å stemme for grunnlovsforslaget.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2004-01-15:
Retten til liv er den mest grunnleggjande av menneskerettane, og som representanten Inge Lønning understreka, er det utan denne retten faktisk absurd å snakka om andre menneskerettar. Berre når ein lever, er det interessant å krevja ytringsfridom og trusfridom, rettar som naturleg nok er grunnlovfesta – det skulle berre mangla – i Noreg. For grunnlovsfedrane såg at det var viktig å spikra fast grunnleggjande og viktige rettar. Kvifor er då ikkje retten til liv så langt grunnlovfesta? Det er sannsynlegvis fordi, som fleire har vore inne på, at det var sjølvsagt og udiskutabelt på det tidspunktet. I dag er det ikkje slik lenger. Aktiv dødshjelp vert på skremmande måte praktisert i land på kontinentet, der sjølv barn vert overlatne til ei slik løysing. Det er gode grunnar til å byggja eit så sterkt vern mot pasientdrap som det er mogleg å få til, i denne forsamlinga. Eit forslag om aktiv dødshjelp vart også fremja som eit privat lovforslag i denne sal i førre periode, men heldigvis vart det avvist av eit stort fleirtal. Eg treng ikkje vera spåkvinne for å anta at den utfordringa kjem på nytt. Derfor er det skuffande at ingen andre parti enn Kristeleg Folkeparti og Kystpartiet er villige til å grunnlovfesta den grunnleggjande menneskeretten, nemleg retten til liv. Eg håpar på at mange enkeltrepresentantar på ein slik bakgrunn vil støtta forslaget. Så meiner naturlegvis vi i Kristeleg Folkeparti at dagens abortlov ikkje gjev det ufødde barnet nødvendig rett til liv. Kristeleg Folkeparti er krystallklar på at mennesket er unikt og verneverdig, og at retten til liv må ha forkøyrsrett. For etter konsepsjon er det berre tid, næring og eit godt miljø som skal til for at barnet skal sjå sola og vera ein av oss, verta ein medlem av den store menneskelege familien. Eg meiner at dersom du ikkje som eit vedunderleg lite barn i mors mage har menneskeverd, kan du neppe få det seinare. Ingen utviklar seg til eit menneske. Du er eit menneske frå du vert skapt. Kristeleg Folkeparti vil slåst for at livet skal vera ukrenkjeleg, og vi vil behandla barnet i magen som barnet på armen. Det har nemleg rett til liv og menneskeverd. Likevel veit Kristeleg Folkeparti at vårt forslag ikkje ville endra abortpraksisen om det vart vedteke i dag. Det måtte først eit fleirtal til for å avskaffa abortloven. Representanten Kjell Engebretsen har rett i det. Men det ville verna menneskeverdet der retten til liv i framtida kan verta trua – anten det er bestemor som er utsett, eller det er bio-/genforskinga som utfordrar etikken. Derfor er det formålstenleg å fastslå retten til liv i Grunnloven akkurat no, og derfor er eg heilt ueinig i Inge Lønning sin konklusjon, trass i ein god tale. Eg synest at det er trist om stortingsfleirtalet neglisjerer denne moglegheita til å slå ein ring om retten til liv, om dei svakaste og om menneskeverdet.
Henrik Rød (Fremskrittspartiet), 2004-01-15:
I likhet med et stort flertall i komiteen er også Fremskrittspartiet av den oppfatning at det ikke er nødvendig og ikke hensiktsmessig å grunnlovfeste retten til bolig som en egen bestemmelse. Det er et stort flertall i komiteen som er enig i det. Jeg føler likevel behov for å knytte noen kommentarer til det, så ingen skulle falle for fristelsen til på en måte å framstille det slik at det at man går imot et slikt grunnlovsforslag, betyr at man også går imot intensjonene i forslaget, for Fremskrittspartiet støtter selvfølgelig også at alle bør ha, og skal ha, et tilfredsstillende sted å bo. Det er veldig viktig i et land som Norge, med det klimaet vi har her. Det er to grunner til at vi har kommet til at dette ikke bør grunnlovfestes. Det er først og fremst fordi Norge har innkorporert i vårt lovverk FN-konvensjoner som sikrer menneskerettigheter. Det er således grunnlovfestet i Norge at menneskerettighetene skal gjelde. Og slik vi tolker dette, ligger det i det at alle skal ha et tilfredsstillende sted å bo. Det andre som også er et veldig viktig poeng, er at man ikke skal endre Grunnloven i tide og utide. Det er det veldig mange som har vært inne på i flere av de grunnlovsforslagene som vi har hatt oppe her i dag, og jeg synes at det i særlig grad gjør seg gjeldende i denne saken. Det er slik at hvis man vil, kan man på en rekke områder innenfor politikken som utøves innenfor alle felt som man kanskje opplever som særlig viktige, fremme forslag om å ta dette inn i Grunnloven. Det er fullt mulig å fremme forslag om det, men hvis man skulle gjøre det i enhver sak, ville man til slutt komme i en situasjon hvor Grunnloven er fullstendig utvannet. På den bakgrunn vil heller ikke Fremskrittspartiet støtte dette forslaget.
Henrik Rød (Fremskrittspartiet), 2004-01-15:
Som de aller fleste sikkert er enige i, representerer den norske kulturarven veldig store verdier, og den er med på å gi nasjonen og innbyggerne identitet og fellesskapsfølelse. Jeg mener at det selvfølgelig er veldig viktig å bevare de samlingene som man besitter, på best mulig måte. En stor del av samlingene forvaltes og oppbevares av offentlige museer. I tillegg er det selvsagt også private samlinger og private museer, men denne saken dreier seg om forholdene ved de offentlige museene. Det er meget beklagelig at Riksrevisjonen har avdekket at det innenfor offentlig oppbevaring og forvaltning av denne type samlinger er store svakheter. Det vises konkret til manglende sikkerhet i forhold til brann, manglende sikkerhet i forhold til tyveri, og at samlingene også blir utsatt for nedbrytende faktorer som gjør at de ødelegges på sikt. Det er to årsaker til dette, slik som jeg leser det. Den ene er selvsagt det som man alltid møter, nemlig mangel på økonomiske ressurser. En annen årsak som det henvises til, er at departementene som har ansvaret for de ulike museene, i for liten grad følger opp museene og gir faglige råd om hvordan disse tingene skal oppbevares. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at bevaring og sikring av den type samlinger som vi snakker om her, må foretas på en tilstrekkelig god måte. Det er viktig for at framtidens generasjoner skal få gleden av det og kunnskap om vår felles historie og arv. Det er derfor viktig at myndighetene, storting og regjering og videre nedover, gir de enkelte museer mulighet til å ivareta disse samlingene på en tilstrekkelig god måte. Man kan gjøre dette på to måter. Det ene er – som representanten Kosmo utmerket redegjorde for – ut fra mitt ståsted at man kanskje i sterkere grad må gjennomføre en strengere prioritering av hva man skal satse på. Det tror jeg er helt avgjørende. Det andre som jeg tror er helt avgjørende, er at man må sørge for at man har tilgjengelige ressurser, og at de er tilstrekkelige. Det kan man enten gjøre ved å si at man må øke rammene fra Stortingets side, eller man kan prøve å være kreativ i forhold til å øke inntektene på annen måte. Det er det som vi i Fremskrittspartiet har tatt særlig til orde for i vår særmerknad, dette med å øke inntektene. I den sammenhengen viser vi til at Stortinget tidligere har behandlet et forslag i Dokument nr. 8:98 for 2002-2003, som også er vedtatt, hvor man gir museene anledning til å leie ut og låne ut kunstgjenstander til organisasjoner, bedrifter eller privatpersoner. Det er, slik som jeg ser det, en veldig positiv ordning, som vil ha flere positive virkninger. Punkt 1: Som jeg sa innledningsvis, får man selvfølgelig opp inntektene ved museene. Punkt 2: Man får disse gjenstandene ut til et mye bredere publikum. Og punkt 3: Man får ned magasineringsbehovene ved museene. Jeg har selvsagt ikke tro på at denne ordningen alene kan være med på å bedre forholdene ved museene, men jeg tror at det kan være et positivt bidrag.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-25:
Det blir et litt merkelig regnestykke når representanten Larssen tar dette Dokument nr. 8-forslaget, som altså ble fremmet parallelt med budsjettprosessen, separat, istedenfor å se på helheten i budsjettoppleggene, der SVs innsats i forhold til bistand, i forhold til sør-politikken og i forhold til aidsbekjempelse er uomtvistelig, og der vi også har en egen profil og en rekke forslag. Vi har i budsjettprosessen sett på forskjellige løsninger for å få til dette Tromsø-prosjektet, som har vært et viktig prosjekt. Vi kunne ideelt sett tenkt oss en annen måte å skaffe disse pengene på enn det som blir gjort, men dette er altså, når vi ser på helheten i vår profil og helheten i de to forslagene som står opp mot hverandre, ingen tvil om hvem som har den største satsingen når det gjelder de spørsmålene som Heidi Larssen prisverdig er opptatt av. Det er nok mye som kunne vært hentet fra vårt budsjett som ville hjulpet de sakene som Larssen tar opp, i langt større grad enn det som er i det budsjettet hun selv stemmer for i kveld.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-25:
Det er i sannhet modig av Gjermund Hagesæter å framstå som så offensiv i dette spørsmålet her. De som fulgte med da disse 350 sjøfolkene hadde sin demonstrasjon på Skoltegrunnskaien i Bergen, vil jo ha fått med seg at demonstrasjonen også var rettet mot Fremskrittspartiet, fordi Fremskrittspartiet ikke prioriterte å opprettholde nettolønn under de forhandlingene som de har deltatt i. Så her har Gjermund Hagesæter selv et forklaringsproblem som er langt større enn vårt, for SV er det partiet som har vært konsekvent i denne saken hele tiden. Vi har aldri vinglet og aldri snudd. Vi var før valget i 2001 fullstendig ærlige overfor sjøfolkene om hva vi mente om nettolønnsordningen. Vi har sagt det, og vi har stått ved det vi har sagt. Andre partier har derimot et større forklaringsproblem i forhold til dette. Jeg er, som alle andre i Bergen, forferdelig lei meg over det som har skjedd. Det vi har opplevd, er den tredje største masseoppsigelsen i byens historie. Det er en ulykke for oss alle, men årsaken til at det skjer, er ikke det SV har gjort i Stortinget, men at vi har et rederi som til tross for 60 pst. overskudd i tredje kvartal i år og mulighet til å la sjøfolkene stå i jobb neste år har valgt å la alle gå nå – og det var rederiets eget valg.
Heidi Larssen (Høyre), 2004-11-25:
Representanten Lysbakken fortsetter der representanten Djupedal sluttet: sterkt engasjement i forhold til Regjeringens, og spesielt Høyres, usosiale politikk. Like sterkt engasjement er det ikke når det gjelder SVs egne forslag, så jeg får hjelpe litt til. I dag behandles også et Dokument nr. 8-forslag. SV går her inn for å ta 6 mill. kr fra bistandsbudsjettets konto for bekjempelse av aids for å gi til en konsert i Tromsø – en konsert som koster 30 mill. kr, og som noen håper vil gå med overskudd. Her tar man penger som skulle gå til fattige, aidssyke kvinner i Afrika eller i Russland, for å subsidiere en konsert i Norge. Jeg må få spørre representanten Lysbakken om det er et ledd i SVs sosiale profil å ta fra de aller sykeste og fattigste i verden for å gi til friske, betalingsdyktige konsertgjengere i Norge?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2004-11-25:
Representanten Bjørlo Lysbakken prøver å hevde at det er ingen samanheng mellom skattenivået og arbeidsplassar, og då trur eg at Bjørlo Lysbakken har følgt litt dårleg med. Han treng ikkje å gå lenger enn til sin eigen heimby Bergen, der fjerning av nettolønnsordninga for utanriksferjene nettopp har medført at 350 mister arbeidet sitt. Dette skjer ved at Fjord Line finn det nødvendig å flagge ut på grunn av at SV og regjeringspartia ikkje går inn for, og ikkje vil ha, dei same rammevilkåra som våre konkurrentland har, og dermed vil ferjene tene på å flagge ut. Til Bergens Tidende seier gruppeleiar i Bergen SV, Oddny Miljeteig, at det er vondt og trist at SV har medansvaret for at 350 fagforeiningskameratar no mister jobben. Mitt spørsmål til Bjørlo Lysbakken er: Føler han sosialt samvit for desse 350 som no mister arbeidsplassen sin, eller gjer han ikkje det?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-11-25:
Jeg har et spørsmål knyttet til budsjettforliket. Det står i budsjettforliket: «ISF-andelen settes til 60 pst. fra 1. januar 2005.» Og videre: «Regjeringen bes i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2005 komme tilbake med en vurdering og forslag som sikrer kostnadskontroll, jfr. Hagen-utvalgets innstilling.» Hagen-utvalget sier jo om kostnadskontroll at det må fastsettes en maksimumsgrense for stykkprisrefusjon. For å få kostnadskontroll må man altså forhindre at pasientbehandlingen vokser for mye. Representanten Alvheim lovpriste tidligere i dag i et innlegg forliket og antydet en vekst i pasientbehandlingen i 2005 på om lag 6 pst. Spørsmålet mitt blir: Kan sykehusene nå planlegge fritt med vekst i pasientbehandlingen, og vil staten uansett betale regningen som kommer fram som følge av økt ISF-utbetaling?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-11-25:
Et av de viktigste målene i barnehagesektoren er å få nok plasser, å få plass til alle barn som har behov for det. Det bygges nå flere barnehageplasser enn på mange, mange år, og utbyggingen har ikke stagnert. Det som er viktig, er at mange av plassene som bygges i dag, går til barn som allerede har barnehageplass. Altså: Man ønsker full barnehageplass istedenfor deltidsplasser. Når vi har satt opp et mål, ikke om 9 000 plasser, men om at 9 000 flere barn skal få barnehageplass i 2005, kan det bety både 12 000, 13 000 og 14 000 plasser, for en barnehageplass er både en deltidsplass og en heltidsplass. 9 000 barn skal altså få plass i 2005. Dette står veldig godt beskrevet i vårt budsjett.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-11-25:
Jeg vil vise til barnehageforliket som ble inngått mellom de ulike partiene på Stortinget i juni 2003. Det er faktisk slik at vi nå er på vei med denne innfasingen. I neste års budsjett vil vi gå et skritt videre. Fra 1. august neste år skal de private barnehagene få dekket 85 pst. av kostnadene, tilsvarende de kommunale barnehagene. Vi er da et meget langt skritt på vei mot en ytterligere likebehandling av private og offentlige barnehager. Vi er altså på vei, og dette kommer vi til å følge opp.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-11-25:
I erkjennelsen av at flere og flere barn vil ha heldagsplass i barnehagene, har også Regjeringen sagt at med 20 000 barn på venteliste pr. september 2004, og med den farten i barnehageutbyggingen som vi har, ser vi at vi kommer til å bruke 2005 og 2006 om vi prioriterer at alle skal få en plass, før vi går videre med trinn 2 i maksimalprisordningen. Det er kommunene som bygger barnehageplasser. Vi har hatt omfattende informasjonskampanjer, og vi har satt i gang en rekke tiltak for at kommunene skal bygge fortere. Men kommunene sier at dette tar tid. Så til barnehageloven. Vi har aldri tidligere hatt ute på høring, eller kommer til å få, en barnehagelov som til de grader er spekket med kvalitetskrav. Vi har et helt nytt innholdskapittel. Det vil ikke være én barnehage i det norske samfunnet som vil kunne drive med disse strenge kravene til kvalitet, uten høyt kvalifisert pedagogisk personell. Regjeringen skal ta stilling. Vi har ulike alternative forslag som vi ikke har tatt stilling til ennå.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2004-11-25:
Jeg fulgte statsrådens innlegg med interesse, og ventet med spenning på å høre statsrådens vurderinger av hvordan det skal være mulig å få fart og fortgang i barnehageutbyggingen her i landet. Det var med stor undring jeg måtte konstatere at ikke ett ord om det ble nevnt i statsrådens innlegg. Under Laila Dåvøys ledelse av Barne- og familiedepartementet har dessverre utbyggingen av barnehageplasser nærmest stagnert. I Sem-erklæringen var målet full dekning i 2003. Nå skriver vi snart 2005, og det er fortsatt langt fram. I 2003 var målet å bygge 12 000 plasser – det ble drøyt 7 000. I 2004 var målet 12 000 plasser – det blir kanskje 7 000. I 2005 har Regjeringen til alt overmål redusert ambisjonsnivået til 9 000 plasser. 20 000 unger står i kø for å få barnehageplass, og barnehage er – og blir – et helt sentralt element i en god barne- og familiepolitikk. Mitt spørsmål er: Når anser statsråden det mulig å nå målet om full barnehagedekning?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2004-11-25:
Jeg må si det var med stor undring jeg hørte på Sponheims innlegg her for kort tid siden. Jeg lurer på hvor statsråden befant seg da forhandlingene med Fremskrittspartiet foregikk. Han kunne i hvert fall ikke ha vært til stede når han står i salen i dag og sier at det er ved hjelp av Fremskrittspartiet, og avtalen med Fremskrittspartiet, at delingsmodellen nå blir fjernet. I sin iver etter å være konstant og systematisk uenig og imot Arbeiderpartiet må jeg nok forklare statsråd Sponheim at det faktisk er Arbeiderpartiet som støtter modellen for næringsbeskatning. Det er ikke Fremskrittspartiet. Så vidt jeg vet, har de stilt seg utenfor hele den saken. Det er ikke en del av avtalen. Det er altså Arbeiderpartiet som sørger for det flertallet på skattesiden. Så her er det åpenbart at landbruksministeren overhodet ikke er oppdatert på hva som har foregått i Stortinget, og det er da nødvendig å bruke min replikk for å presisere hva som er fakta.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2004-11-25:
Fra Fremskrittspartiets side føler vi at vi har en god dialog med Regjeringen i familiepolitiske spørsmål. Et av de områdene hvor man er kommet til enighet i de budsjettforhandlingene vi har hatt forut for denne debatten, er barnehager. Det er bl.a. enighet om at man skal vurdere det såkalte enhetskostnadsprinsippet. Dette er etterlyst, bl.a. av private barnehager, for å sikre at de faktisk får de midlene de skal ha, og at midlene ikke forsvinner i ellers slunkne kommunekasser. Jeg skal ikke be statsråden om å forskuttere sine konklusjoner i denne vurderingen. Men mitt spørsmål er: Vil statsråden si seg enig i at enhetskostnadsprinsippet vil kunne være en garanti om mest mulig lik behandling av private og offentlige barnehager?
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-25:
Representanten Hill-Marta Solberg tok opp dette med utbygging, men statsråden svarte ikkje på når ho forventar full dekning av barnehageplassar. Statsråden må gjerne bruke svaret til meg til å prøve å svare Solberg på spørsmålet om når vi kan forvente å ha full utbygging. Eg vil elles følgje opp dette med kvalitet, for kvalitet i barnehagen var viktig då vi inngjekk det historiske barnehageforliket. Statsråden har sendt på høyring eit forslag til ny barnehagelov, eit forslag som etter SV sitt syn vil svekkje kvaliteten i barnehagane og svekkje barnehagane som læringsarena. Ein far i Ålesund seier det slik: Generelt er det allereie for få faglærte i barnehagane. Assistenten i barnehagen gjer ein god jobb, men nokon må ha det overordna ansvaret, og det meiner eg er naturleg å plassera hos ein pedagog. Forslaget til ny barnehagelov er ein enkel måte for sentrale politikarar å gå frå lovnader på. I staden for å byggje nytt puttar Regjeringa fleire barn inn i dei barnehagane som allereie eksisterer. Dermed vert det full barnehagedekning til ein billig penge. Kva er statsrådens kommentar til denne faren i Ålesund?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-11-25:
La meg først si at det som står i budsjettavtalen, det står. Det står, som representanten Hanssen riktig refererte, at vi skal komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett med å se på hvilke tiltak som er nødvendige å sette inn for ikke å få uønsket virkning av det faktum at man endrer ISF-andelen. Det er ingen tvil om at i forbindelse med at vi hadde 60 pst. ISF-andel tidligere, var det også noen utslag av det som var negative. Det er nok å nevne en del sykdomsgrupper som ikke er inne i ISF-ordningen, eksempelvis psykiatri, kroniske lidelser, rusomsorg og en del andre ting som det er helt åpenbart at man må ivareta interessene for. Når det gjelder å antyde hvor syke det norske folk skal være til neste år, om veksten blir 1, 2, 3, 4 eller 6 pst., er ikke det, så langt jeg vet, noe vi politikere kan vedta. Vi får se hva som skjer, men det er ingen tvil om at innenfor et budsjett på 65 milliarder kr er vi også nødt til å ha budsjettstyring som gjør at vi har en viss form for kontroll, uansett hva som måtte skje. Det er det som ligger i det.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-11-25:
Bakgrunnen for at det har oppstått en debatt rundt det, er det faktum at vi, som vi sa i revidert nasjonalbudsjett, kom til å sette i gang en prosess – det har vi gjort – for å se på situasjonen i Oslo-regionen. Når man går inn og ser på den historiske årsaken til at man har valgt å legge en slik helsepolitisk berlinmur midt gjennom hovedstaden, ser man fort at man ikke har brukt dypsindige tanker for å fastlegge dette. Det er veldig vanskelig å finne noen i det hele tatt som argumenterer sterkt for at det er meget klokt å ha det som vi har det. Det i seg selv burde jo tilsi at man gjør noe. Spørsmålet er hva man skal gjøre. I den utredningen som nå er på høring, er det skissert tre–fire forskjellige alternativer. Uansett kommer jeg i hvert fall til å inneha det standpunktet at noe må gjøres. Jeg kan ikke sitte og se på at det fattes investeringsbeslutninger som åpenbart mangler den nødvendige koordinering. Jeg tror det er ganske viktig, som representanten Alvheim sa, å ha pasienten i sentrum. Mitt utgangspunkt for hvordan jeg skal bruke de pengene Stortinget i dag skal bevilge til helse, er: Hvordan skal jeg få mest mulig frem til pasienten? Da tar jeg i mindre grad hensyn til nåværende og tidligere fylkespolitikere, nåværende og tidligere direktører og andre som har hatt tanker rundt dette. Det er hva som tjener pasienten, som vil være retningsgivende for hva jeg skal mene, i hvert fall.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-11-25:
Først til aktivitetsnivået knyttet til spesialisthelsetjenesten. Det er jo omtalt i St.prp. nr. 1, basert på de premissene vi hadde der. Det er helt åpenbart at det å øke ISF-andelen til 60 pst. vil kunne influere på dette, men det vil også ha betydning hva Hagen-utvalget vil legge inn for å påvirke dette. Det ligger jo økonomiske incentiver i slike strukturer, og de vil antakeligvis virke. Når det gjelder å skape usikkerhet om fremtidig struktur, har vi en prosess på gang hvor vi leter etter alternative måter å gjøre det på i forhold til slik det er i dag, og for å se på om vi kan utnytte ressursene enda bedre enn hva som er tilfellet i dag. Når det gjelder om statsråden kan garantere at dette kommer til Stortinget, er det det å si om det: Vi meddelte i revidert nasjonalbudsjett at det vil bli lagt frem for Stortinget, ikke fordi loven krever det, og på tross av at Stortinget også i lovtekst har vedtatt at det er Kongen i statsråd som fastsetter regiongrensene, men fordi jeg mener at det er et så viktig politisk spørsmål at det eneste naturlige er å fremlegge det for Stortinget.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-11-25:
Må jeg få replisere at skal man først referere fra et innlegg av representanten John Alvheim, får man referere det korrekt. Jeg snakket om 5 pst., ikke om 6 pst. Jeg har med glede registrert at helseministeren vil gjøre noe med sykehusstrukturen i Oslo-regionen. Det er sannelig på høy tid, hvis det er slik at vi skal ha pasientene i fokus, og det bør vi jo. En sammenslåing av sykehusene i Oslo-regionen til ett foretak burde etter min mening overflødiggjøre de regionale foretakene i sør og øst. Deler helseministeren mitt synspunkt i så måte?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-25:
Jeg vil først si at jeg synes det er ganske oppsiktsvekkende at statsråden ikke kan anslå omtrent hva man forventer til neste år når det gjelder aktivitet i spesialisthelsetjenesten. Det er jo det som bestemmer kostnadene totalt. Det at man nærmest antyder her at det blir ren gjetning hvor mange som blir behandlet, kan ikke være en akseptabel tilnærming fra en statsråd. Det som jeg er opptatt av og setter spørsmålstegn ved, er nettopp inndelingen av helseregioner. Gjennom de utspillene som statsråden har hatt, er det skapt usikkerhet om den framtidige strukturen knyttet til helseregionene og hva statsråden egentlig har tenkt å foreta seg med det. Det er jo gjennom vedtak i Stortinget at man har fått dagens regioninndeling. Det pågår altså nå en omfattende debatt omkring kanskje en framtidig ny regioninndeling, ikke bare knyttet til helseforetakene, men også til andre aktiviteter. Kan statsråden forsikre at spørsmålet knyttet til regioninndelingen av helseforetakene vil bli brakt fram til Stortinget, slik at det vil være etter en forutgående debatt og eventuelle vedtak at man endrer en slik struktur?
Kristin Clemet (Høyre), 2004-11-25:
Jeg vil avkrefte at jeg er lei av å snakke om ressurser, så jeg skal gjerne snakke om det, også når det gjelder grunnskolen. Det jeg var opptatt av i går, var kommunenes egne tall for ressursbruk i skolen. Når det gjelder høyere utdanning, er det vi har levert nå, et meget godt budsjett for høyere utdanning. Det betyr at ca. halvparten av kullet kan gå inn i høyere utdanning i Norge, og de kan gjøre det gratis. Det er i ferd med å bli et særsyn internasjonalt. Jeg er klar over at Arbeiderpartiet overbyr oss når det gjelder en del elementer i forhold til studentene og høyere utdanning i dette budsjettet, men jeg har veldig god samvittighet, for for studentene er det ikke bare viktig hva slags studiefinansiering de har – som er blitt bedre – men også at de har et godt studietilbud. Det vi har gjort, i motsetning til hva Arbeiderpartiet planla, er å fullfinansiere kvalitetsreformen. Det tallet som skulle til for å fullfinansiere kvalitetsreformen, var klart før regjeringsskiftet, men i et brev til komiteen den gangen skrev den daværende utdanningsminister Trond Giske at han ikke var innstilt på å fullfinansiere kvalitetsreformen, og at dette var noe man måtte kunne få til innenfor de midler man hadde til rådighet. Vi har stilt over 1,1 milliarder kr til rådighet bare som følge av kvalitetsreformen. Det har gitt studentene et mye bedre studietilbud. Da kommer de raskere igjennom, og da får de også mindre lån å bære med seg senere i livet.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-11-25:
Kvalitetsreformen er fortsatt fullfinansiert med 1 144 mill. kr. I tillegg er UH-sektoren i vår periode tilført nesten 500 mill. kr som en del av finansieringssystemet. Vi har meget god kapasitet ved høyere utdanning. Ca. 50 pst. av kullet kan begynne i høyere utdanning. Vi gjennomfører nå en kvalitetsreform som ser ut til allerede å gi resultater. Det vil si at det blir plass til flere hvis flere studenter kommer igjennom på normert tid. Studentene har fått økt kostnadsnormen med ca. 10 000 kr. Det er ingen egenbetaling i høyere utdanning i Norge. Vi foreslår å lovfeste et gratisprinsipp. Jeg tror jeg kan forsikre om at dette er i ferd med å bli en ganske sjelden øy i det internasjonale bildet, selv hvis vi sammenlikner med våre nærmeste naboland, så jeg mener at det er godt budsjett for høyere utdanning. Men jeg legger ikke skjul på at det har vært veldig viktig i år også å prioritere den store skolereformen som nå skal gjennomføres. Derfor ligger det et forslag her til et stort kompetanseløft, allerede med 500 mill. kr i 2005. Det er jo midler som også indirekte i stor grad tilføres universitets- og høyskolesektoren.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-11-25:
Etter min oppfatning angriper vi ikke finansieringssystemet. Jeg tror, hvis jeg husker riktig, at samtlige institusjoner innenfor universitets- og høyskolesektoren går i pluss i dette budsjettet. Men myndighetene i Norge og Regjeringen har aldri, og jeg tror heller ikke Stortinget har gjort det, fraskrevet seg muligheten til å regulere kapasitet i universitets- og høyskolesektoren. Samlet sett har dette vært nødvendig av budsjettmessige hensyn, men jeg mener ikke heller at de i noen vesentlig grad angriper unge menneskers mulighet til å begynne i høyere utdanning. Ca. 50 pst. begynner der. Hvis man har oppfylt minimumskrav i Norge, kommer man inn i høyere utdanning. Og nå gjennomfører vi kvalitetsreformen, hvor altså flere studenter gjennomfører på normert tid. Det vil også frigjøre kapasitet i universitets- og høyskolesektoren.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2004-11-25:
Jeg hadde egentlig tenkt å ta opp Arbeiderpartiets bekymring for nedskjæring i skolesektoren på grunn av Regjeringens sultefôring av kommunene, men så har jeg registrert at det var en omfattende debatt her i spørretimen i går, og at statsråden ifølge Dagens Næringsliv gikk lei av hele temaet. Derfor har jeg tenkt å ta opp en annen sak, som lettere anskueliggjør Regjeringens ansvar for dårligere tilbud til unge. Regjeringen kutter 4 000 studieplasser i høyere utdanning. For det første er det et slag i ansiktet på utdanningsinstitusjonene, som har gjort en veldig god jobb med å sikre at studentene gjennomfører studiene. Men først og fremst er det helt uforståelig i en tid der ungdomskullene øker, og der ungdom har særskilte problemer på arbeidsmarkedet. Det andre punktet er at Regjeringen også har latt studentene få betale dyrt. Mener statsråden at nivået på lån og stipend er for høyt når en skal studere på heltid, ettersom hun gir studentene et nulloppgjør tredje år på rad?