Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-22:
Denne interpellasjonen berører legefordelingen i Norge og utviklingstrekk knyttet til den gjennom 1990-tallet. Jeg vil legge særlig vekt på de rekrutteringsvanskene man nå ser innenfor primærhelsetjenesten, men i noen grad vil også forskjellene i rekruttering på spesialistnivå bli berørt. Når det gjelder strukturen på det norske helsevesenet, er det på mange felter grunn til å trekke fram kvalitetene. Fra lov om kommunehelsetjenesten kom i 1984 og framover mot 1990 var det god rekruttering til legestillinger innenfor primærhelsetjenesten. Også mange små kommuner opplevde da en stabil legedekning, med god rekruttering til ledige stillinger. Selv om det bildet er blitt til dels dramatisk endret gjennom 1990-tallet, er det etter mitt syn viktig å se kvalitetene i den strukturen som ble skapt gjennom lov om kommunehelsetjenesten. Det er også viktig å understreke at man gjennom ulike undersøkelser har kunnet påvise at lokalsykehusene har en betydelig avlastningsfunksjon for de større sykehusenhetene, og i mange tilfeller er effektiviteten ved småsykehusene vel så høy som ved de store sykehusenhetene. Det vil være så vel en urealistisk som uhensiktsmessig målsetting å søke å endre helsevesenet tilbake til en tidligere struktur. Likevel må målsettingen om å ivareta primærhelsetjenesten som basis for helsevesenet ivaretas og videreføres. I forlengelsen av det vil det også være viktig å ivareta og videreutvikle en spesialiststruktur som ikke blir stadig mer sentralisert, men der man fortsatt lykkes i å spre spesialistene til de ulike helseregionene og fylkene ut fra de behov for spesialisttjenester som er i befolkningen. Jeg har i det følgende lyst til å peke på en del utviklingstrekk gjennom det siste tiåret. Fra 1995 til 1998 tilkom det, ut fra tall fra Universitetet i Tromsø, 720 nye leger i Norge. I samme periode ble det 30 færre leger i Nord-Norge. I Finnmark hadde bare 11 av 19 kommuner fast tilsatte kommuneleger siste halvår i 1997, og 38 pst. av stillingene innen kommunehelsetjenesten var uten fast stillingsinnehaver. Nord-Norges andel av legene var i 1981 10,3 pst., og tallet steg til 11,3 pst. i 1995. Siden har andelen gått dramatisk ned på kort tid, slik at den i 1998 var på bare 9,7 pst. Fra 1995 til 1998 økte antall yrkesaktive leger i helseregionene 1 og 2 med 12,4 pst. Økningen i helseregionene 3 og 4 var hver på ca. 9 pst., mens den i helseregion 5 i samme tidsrom gikk tilbake med 0,4 pst. Men det fenomenet som her beskrives, er ikke noe rent Nord-Norge-fenomen. Ved ett av sykehusene i Sogn og Fjordane var seks av 21 stillinger ubesatt i oktober 1998. I en av kommunene i samme fylke var alle de fem kommunelegestillingene besatt av utenlandske korttidsvikarer, etter at man noen år før hadde hatt en stabil tilsetting i alle stillingene. Ved sosialkomiteens besøk i de ulike fylkene hørte vi om rekrutteringsvansker også til fylker som Hedmark og Oppland, og til og med ved Sentralsykehuset i Akershus ble det uttrykt at det kan være vanskelig å klare å trekke spesialistene til seg fra Oslo-sykehusene eller fra private spesialistlegesentre. Når det gjelder primærhelsetjenesten, ser man også store vansker med å få til en hensiktsmessig og koordinert organisering i det sentrale østlandsområdet, ikke minst betinget av skapte forventninger i befolkningen til at diagnostikk og behandling bør skje på et mer spesialisert nivå enn hos allmennpraktiker. Et fenomen som har gjort seg sterkt gjeldende de siste årene, er at andelen utenlandske leger har vært økende. Av totalt 14 394 leger i Norge pr. 1. september 1998 hadde 1 538, eller 10,7 pst., utenlandsk statsborgerskap. Andelen i 1990 anslås ut fra tall fra Den norske lægeforening til 2 pst., og i 1993 til 3 pst. Med bakgrunn i det som har vært oppfattet som en legemangel, kan det umiddelbart synes positivt at man har klart å rekruttere utenlandske leger. Den største andelen er fra nordiske land, med 59 pst., mens Tyskland er representert med ca. 14 pst. av de utenlandske legene. Språkproblemer og forskjellig kultur- og utdannelsesbakgrunn kan imidlertid gjøre at der andelen av utenlandske leger – spesielt fra land utenom Norden – blir svært høy, endres også det medisinske tilbudet til befolkningen fordi legen ikke har røtter eller relasjoner knyttet til den befolkningen som skal betjenes. Legen kan også mangle basiskunnskaper om norske rettsforhold innen sentrale områder som trygdemedisin og sosialmedisin, og pasienter kan ha vansker med å bli forstått, eller å forstå legen, dersom legen mangler de nødvendige språkkunnskaper. Det er derfor av interesse å se på hvilken geografisk fordeling det har vært av de utenlandske legene som har kommet til Norge. Den laveste relative andelen finner vi i Aust-Agder og Vest-Agder, Vestfold, Oslo og Akershus med ca. 7 pst. Til sammenligning er nå andelen av utenlandske leger i Finnmark 25 pst., i Sogn og Fjordane 24 pst., mens den i Nord-Trøndelag, Hedmark og Nordland ligger mellom 16 og 17 pst. Det kan synes som om andelen av utenlandske leger er en markør for problemene med rekruttering av leger, med høyest andel av utenlandske leger der rekrutteringsvanskene er størst. Den innsatsen disse legene gjør, skal man vite å verdsette, men når enkelte kommuner ikke lenger greier å rekruttere leger med norsk bakgrunn, er det samtidig et kraftig alarmsignal knyttet til strukturen på helsetjenestetilbudet, siden noe av stabiliteten og kontinuiteten innenfor primærhelsetjenesten dermed forsvinner. Det er grunn til å påpeke særlig to fenomener som gjør seg gjeldende knyttet til legefordelingen. Det ene er at det har funnet sted en generelt bedret rekruttering til sykehusene på bekostning av primærhelsetjenesten etter at det for noen år siden ble bedrede lønnsvilkår for sykehuslegene. Den manglende rekrutteringen til primærhelsetjenesten synes å ha virket selvforsterkende ved at presset på de gjenværende legene har økt. En del av dem har til dels valgt å gå inn i sykehussektoren i stedet, mens noen bevisst har søkt seg til større, sentrale steder med en stabil primærhelsetjeneste, der arbeidsforholdene har vært mer velordnet. I tillegg kommer at den geografiske fordelingen av legene viser en stadig større grad av sentralisering, bort fra typiske distriktskommuner og inn mot større befolkningssentre, og da særlig i det sentrale østlandsområdet. Konsekvensen av manglene som oppstår innenfor primærhelsetjenesten, kan være at en stadig større andel av den medisinske diagnostikken og behandlingen skjer på et unødvendig høyt behandlingsnivå, lenger borte fra brukernes hjemsted og med økt ressursbruk som konsekvens. Et eksempel på dette kan være andelen øyeblikkelig hjelp-innleggelser ved de ulike sykehusavdelingene. Ut fra en rapport til Sosial- og helsedepartementet skrevet av Eva Holmsen i 1996, utgjorde andelen øyeblikkelig hjelp-innleggelser ved norske sykehus 48 pst. i 1988, mens tilsvarende andel i 1995 var 62 pst. Ved indremedisinske avdelinger er nå denne andelen mellom 70 og 90 pst. av alle innleggelser. Økningen i antall innleggelser ved sykehusene fra 1991 til 1996 var på 8 pst., men siden øyeblikkelig hjelp-andelen økte med 16 pst. i samme tidsrom, var det i realiteten en nedgang i planlagte innleggelser fra 1991 til 1996. Det er grunn til å anta at en velfungerende primærhelsetjeneste vil virke avlastende for antall øyeblikkelig hjelp-innleggelser ved at en større andel av behandlingen da skjer i hjemkommunene. Det er dermed ikke noe motsetningsforhold mellom tiltak som vil virke rekrutterende og stabiliserende for primærhelsetjenesten, og en bedret og mer effektiv ressursbruk ved sykehusene. Det er tvert imot grunn til å tro at sykehusene vil kunne utnytte sin virksomhet langt bedre dersom man sikrer stabile forhold innenfor primærhelsetjenesten. Å påpeke virkemidler som på kort sikt vil medføre en bedret legefordeling, og da særlig med bedret rekruttering til primærhelsetjenesten, er ikke lett. Det synes viktig å kartlegge årsakene til den etter hvert skjeve fordelingen, slik at tiltak som kan igangsettes, er målrettede. SV vil derfor tro at det vil være i alle parters interesse dersom Regjeringen igangsetter en slik kartlegging, som også inkluderer en vurdering av virkemidler for en bedret legefordeling. Et virkemiddel som på kort sikt vil kunne tenkes å bedre legerekrutteringen, er en utvidelse av turnustjenesten for leger i distriktene fra et halvt til ett år. Dersom man mener at primærhelsetjenesten skal danne basis for legetjenestene, er det et åpenbart misforhold mellom det hele året som turnuslegene er på sykehus, og det halve året som de er i distrikt. Så vel selve legestudiet, som i all hovedsak er sykehustilknyttet, som plikttjenesten etter endt studium bidrar til å vektlegge den spesialiserte sykehusmedisinen på bekostning av basisfaget allmennmedisin. Det forslaget som fremmes her i dag, søker å bidra til å kompensere for denne forskjellen. Ved å vektlegge distriktspsykiatrien spesielt som en andel av den utvidede distriktsturnustjenesten kommer man også opptrappingsplanen for psykiatri i møte, der jo distriktspsykiatrien vektlegges særskilt. Med bakgrunn i det som her er sagt, vil jeg hermed ta opp de to forslagene som SV har fremmet i forbindelse med interpellasjonen i dag.