Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-05-03:
Først av alt en stor, stor takk til interpellanten som reiser et tema som er enormt vanskelig. Han pirker borti vår dårlige samvittighet, og det er aldri helt greit. Han retter søkelyset mot de nedverdigende forholdene Palestinas flyktninger er påført gjennom generasjoner, bl.a. av den vestlige verden, herunder oss. UNRWA er et forsøk på å bøte på uretten, «selve livlinen for millioner av palestinske flyktninger i Gaza, på Vestbredden, i Jordan, Syria og Libanon», som statsråden understreker i sitt innlegg – et bra bilde, livlinen. Problemet er at livlinen ikke er sterk nok. På kommunalkomiteens reise i Midtøsten fikk vi se det til fulle. Noen har ved UNRWAs hjelp hodet over vann, andre har det ikke. Interpellasjonen munner ut i et betimelig spørsmål: Kan vi som giverland bidra til reformer som kan gi palestinerne et bedre liv? Vi var altså i Jordan, Syria og Libanon. Libanon var verst. Vi så det ved selvsyn ved besøk i flere flyktningleirer bl.a. Shatila i Beirut. Sporene etter massakren i 1982 var der fortsatt. Det var søppel, mangel på vann, elektriske ledninger som hang i tjafser. Hver dag døde det mennesker i leiren, voksne som skjøtte brutte ledninger, barn som ville hente en ball som landet i ledningene. Hva om noen fjernet de tjafsene, f.eks. Norge? Samtidig kunne vi lære opp noen til elektrikere med fagbrev. Jeg har etter tips fra utenriksministeren selv spurt EL & IT om de kan hjelpe. Da kunne vi fått ett lite, positivt resultat etter reisen vår – vi får se. Nå var jo årets 1. mai-innsamling i regi av Norsk Folkehjelp til palestinske flyktninger. Det jeg nå også vet, er at EL & IT og Statnett er i gang med et lignende prosjekt i Gaza – så kanskje? Hvis regjeringen kunne bidratt noe, hadde det vært ypperlig. UNRWA kan neppe bidra så mye. Vi møtte dem i Beirut. Da hadde de holdt på et helt år bare for å få tillatelse til å legge en vannledning inn i en av de andre leirene. Dessuten mangler de penger. Vi møtte også Norsk Folkehjelp i Libanon. De tegnet et bilde av mennesker uten håp, som lever i total eksklusjon fra resten av samfunnet, med færre rettigheter enn palestinske flyktninger i andre Midtøsten-land og på Vestbredden. Det amerikanske universitetet i Beirut har dokumentert at over 60 pst. av palestinerne der lever i fattigdom, 9 pst. i ekstrem fattigdom. Økt tilgang til yrkesopplæring og arbeid, mat, helsetjeneste og infrastruktur må iverksettes for å bedre situasjonen. Nytt ledningsnett i Shatila og et par–tre palestinske elektrofagbrev hadde i hvert fall ikke vært feil satsing, heller et lite bidrag i riktig retning. UNRWAs representant sa klart ifra at dette er noe de ikke makter i dagens situasjon. Vi møtte også representanter for myndighetene og Hizbollah. Begge brukte som argument for ikke å gjøre noe med palestinernes elendighet her og nå at de skal reise tilbake. Palestinerne selv holder også denne fanen høyt, men ikke som argument for elendige levekår her og nå. Statsråden er inne på det samme i sitt svar. Integrering i vertslandene og gjenbosetting i tredjeland er uaktuelt så lenge forhandlingene med Israel om retten til retur ikke er avsluttet. Men det er etter min mening en særdeles dårlig unnskyldning for å la folk leve i elendighet i generasjon etter generasjon. Det må da være i hele verdens interesse at palestinerne, når de endelig får vende tilbake, er utdannet, har yrkeserfaring, er sunne og friske, har livsgnist og kan bidra til stabilitet og demokrati i regionen gjennom evne til å styre seg selv fra dag én. Hvis ikke, hva kan da komme til å skje? 10. desember 1948 vedtok FN Verdenserklæringen om menneskerettighetene. Ethvert individ har noen grunnleggende moralske og juridiske rettigheter som stater ikke kan krenke. I prinsippet gjelder de alle. Virkeligheten er annerledes. Det er et stort paradoks at palestinernes liv som flyktninger teller nøyaktig like mange år som menneskerettighetserklæringen selv – nesten som toeggede tvillinger, begge født i 1948, helt forskjellig av utseende, tross samme opphav, i dette tilfellet annen verdenskrig. Til forskjell fra andre tvillinger: La oss håpe for vår alles del at den første forblir sunn og frisk, mens den sistnevnte går en snarlig død i møte. I mellomtiden kan vi se hvordan vi kan bidra med lindrende behandling, slik interpellanten etterlyser.