Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2000-11-30:
Etter at verdens fremste klimaforskere har presentert enda sikrere, enda dystrere og enda verre prognoser for de klimaendringene vi står foran, etter et mildest talt unormalt og forstyrret klima både i Europa og i andre regioner, etter roseblomstring og knopper på busker og trær på de rareste tidspunkter her hjemme, ja, da kunne man kanskje forventet at nå må man klare å bli enige i Haag. Men så skjer det motsatte; klimaforhandlingene klapper sammen. Det var ikke nok vilje til å gjøre noe med utfordringene. Egeninteressene stod i veien, kostnadene ble for store – ingen ville ofre noe. Klimaendringene er et resultat av menneskeskapte utslipp. Når klimaendringene endrer luftstrømmer og havstrømmer, endres også været. Det blir ekstremt. Det har vi sett i det siste over hele kloden. Men det er ikke vi som kommer til å få det verst. Det er utviklingslandene som vil bli hardest rammet, og de har all mulig grunn til å stille knallsterke krav i forhandlingene. Etter at Kyotoprotokollen var ferdigforhandlet i 1997, sa alle partiene på Stortinget, bortsett fra Fremskrittspartiet, at dette bare var et første skritt på veien. Etter 2012 blir jobben enda verre og enda mer krevende. Nettopp derfor er nederlaget desto større. Man klarte ikke engang å bli enige om hvordan man skulle gå det første skrittet. Nettopp derfor forventer Kristelig Folkeparti at Regjeringen og Arbeiderpartiet nå virkelig legger seg i selen, slik at vi for det første oppfyller våre egne forpliktelser, og for det andre bidrar til at forhandlingene kommer på skinnene igjen. For sentrumsregjeringen var det et viktig prinsipp at hovedtyngden av utslippsreduksjonene skal tas hjemme. Vi skulle kunne vise demonstrerbar fremgang innen 2005 gjennom konkrete tiltak. Da skulle det være grunnlag for å ta i bruk de fleksible gjennomføringsmekanismene, bl.a. kjøp av kvoter. For å få gjennomslag for det siste, måtte vil altså gjøre de to første tingene. Disse fleksible mekanismene skal bare være et supplement. Dette er stadfestet i Kyotoprotokollen. Et supplement innebærer at vi i alle fall gjennomfører halvparten av våre forpliktelser hjemme. På dette punktet har Regjeringen vært unødvendig uklar i det siste. Ved Stortingets behandling av Kyoto-avtalen våren 1998 fremhevet Arbeiderpartiet «viktigheten av at Norge gjennomfører en betydelig del av forpliktelsene ved nasjonale tiltak». Jeg vil derfor be miljøvernministeren være helt klar på at supplement etter Norges vurdering innebærer at mer enn halvparten tas hjemme som nasjonale tiltak. Dette er et nøkkelspørsmål i forhandlingene. Om en ikke skal gå inn for å tallfeste dette, bør Norges budskap være klart og tydelig: Vi tar hovedtyngden av tiltakene hjemme. Hvis ikke, stiller vi oss åpne for en begrunnet mistanke om at vi egentlig er interessert i å kjøpe oss fri. De mislykkede forhandlingene i Haag gjør det enda viktigere å gjøre jobben hjemme bedre, og langt bedre enn det Regjeringen hittil har vist. Og så opplever man at det første Regjeringen gjør når man kommer hjem, er å si ja til et nytt gasskraftverk. Men man reduserer ikke klimautslippene ved å øke dem. Gasskraftverket i Skogn fører til at Norge kommer på linje med USA når det gjelder innrapportert økning i utslipp av klimagasser. Norge er altså på full fart fram i ledelsen blant klimaverstingene. Regjeringen går fra føre var-prinsippet til «håper det går bra»-prinsippet. Dette vil ikke bare svekke Norges troverdighet i de internasjonale forhandlingene, det kan også påvirke våre posisjoner, for spillereglene er ikke på plass. Norge risikerer nå å få en egeninteresse i å få en så dårlig klimaavtale som overhodet mulig, en avtale med hull og et svekket håndhevelsesregime. Det vil ramme miljøet. En kraftig økning av utslippene i en tid hvor de burde reduseres, gjør dessuten reduksjonen mye tyngre, mye tøffere og mye dyrere å ta når den først kommer, og det gjør den. Ikke minst vil det bli svært vanskelig, for ikke å si umulig, å vise demonstrerbar fremgang i form av gjennomførte klimatiltak innen 2005. Slik det i dag ser ut, med Regjeringens politikk, vil vi faktisk vise en demonstrerbar tilbakegang innen 2005. Det vil også bli vanskeligere for Norge å være troverdige når vi argumenterer for fleksible gjennomføringsmekanismer, ikke minst når det gjelder å få utviklingslandene med oss. Alle vil tro at vi er mest interessert i å kjøpe oss fri og håpe at det går bra til slutt. I denne saken kan vi ikke tillate noen hvileskjær. Vi må jobbe langs to linjer. For det første må vi feie for egen dør. Vi må gjøre jobben her hjemme. Det vil si at Regjeringen snarest må fremme forslag om tiltak for å redusere de norske utslippene. Jeg håper at vi unngår å se nye gasskraftverk komme, for da blir jobben enda verre, og da blir det enda verre å få forståelse i befolkningen for de tøffe tiltakene vi må ta i andre sektorer. Det andre jeg håper vi vil se, er at Regjeringen jobber hardt internasjonalt for å få klimaforhandlingene tilbake på sporet, at Regjeringen i den sammenheng synliggjør at man vil ta minst halvparten av klimatiltakene hjemme, og at vi får det nasjonale kvotesystemet knyttet til dette på plass så snart som mulig. Jeg håper at miljøvernministeren kan komme tilbake til begge disse spørsmålene i sitt avsluttende innlegg.