Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-02-03:
Bakgrunnen for debatten i dag er, som kjent, min redegjørelse i Stortinget 21. desember i fjor. Der gikk jeg grundig igjennom de faktiske forhold både vedrørende forhandlingene om sammenslutning, Regjeringens oppfatning av innholdet i avtalene og bakgrunnen for beslutningen om frivillig avvikling av selskapet. Innstillingen fra samferdselskomiteen viser at det er tverrpolitisk enighet om at en frivillig oppløsning av det sammenslåtte selskapet av Telia og Telenor var en riktig beslutning, slik som forholdene hadde utviklet seg i desember i fjor. Jeg har også merket meg at flertallet er av den oppfatning at prosjektet i utgangspunktet var industripolitisk riktig, og ville kunnet skape et nordisk teleselskap med betydelige synergieffekter i form av konkurransekraft, størrelse og markedsverdi, et selskap som kunne ha gjort seg gjeldende på det internasjonale telemarkedet. Det uttrykkes på denne bakgrunn skuffelse over at fusjonen ikke lyktes. Etter min oppfatning var den fremforhandlede avtale en god og balansert avtale, som ville vært fordelaktig for begge land dersom den hadde blitt fulgt opp. Avtalen var basert på tillit mellom partene. Da St.prp. nr. 58 for 1998-99 ble lagt fram og behandlet i Stortinget, hadde Regjeringen ingen indikasjoner på at avtalen skulle bli brutt. Ut fra de kontakter som hadde vært, både skriftlig og muntlig, hadde vi grunn til å tro at de svenske eierne hadde samme forståelse av aksjonæravtalen som oss. Et flertall i komiteen uttrykker seg kritisk til Regjeringens informasjon til Stortinget i denne saken. Noe av den fremsatte kritikk gjelder manglende problematisering av forholdet mellom avtalerett og selskapsrett, og mangel på påpeking av punkter i avtaleverket som vedrører stemmerettsreglene. Regjeringen mente i utgangspunktet at informasjonen til Stortinget var tilstrekkelig som grunnlag for den beslutning Stortinget ble invitert til. Men det er alltid Stortinget som selv i siste instans bedømmer hvor mye materiale, drøfting og problematisering som bør inngå i det beslutningsgrunnlag som Regjeringen tilstiler Stortinget. Når et flertall på dette grunnlag retter kritikk mot Regjeringen, tar vi denne innover oss og aksepterer den. Det er en vurderingssak hvor mye skriftlig materiale som skal legges inn i fremstillingen i en proposisjon. Jeg ser – slik saken utviklet seg – at de selskapsrettslige rammeforholdene kunne vært ytterligere belyst og problematisert. Det samme gjelder spørsmålet om styret kunne gjøre selskapsrettslige gyldige vedtak i strid med aksjonæravtalen, slik det som kjent skjedde i det omstridte lokaliseringsspørsmålet. Når det i sin tid ikke ble ansett nødvendig å gå nærmere inn på dette i proposisjonen, var det bl.a. fordi vi var overbevist om at det var enighet mellom avtalepartene om forståelsen av aksjonæravtalen, og vi la til grunn at begge parter ville respektere og følge den. Det skjedde som kjent ikke. Fra svensk side er dette aldri begrunnet med at man ikke var enig i den styringsmekanismen som aksjonærene hadde bygd inn i avtalen. Det var tolkningen av hvilke avgjørelser som måtte treffes etter de spesielle stemmerettsreglene, som ble brukt som forklaring på at den svenske styrelederen brukte sin dobbeltstemme til å avgjøre plasseringen av ledelsen av forretningsenhetene i det omstridte møtet den 8. desember. Jeg har lagt merke til at også komiteens flertall mener at forarbeidene til dette avtalepunktet taler for den norske tolkningen av bestemmelsene. I min redegjørelse oppsummerte jeg bakgrunnen for Regjeringens fortolkning av aksjonæravtalen i fem punkter: 1. Avtalepunktet ble på norsk initiativ fremforhandlet fordi selskapene ikke i tide ble enige om lokalisering av ledelsen av forretningsenhetene.2. Den norske stortingsproposisjonen, hvor vår forståelse av aksjonæravtalen og stemmerettsreglene er gjengitt, var forelagt det svenske næringsdepartementet og for øvrig gjennomgått på møte med to tjenestemenn fra hvert departement, uten at det kom innsigelser på dette punkt fra Sverige.3. Statsråd Rosengren bekreftet i brev av 30. august 1999 at aksjonæravtalen skal gjelde hvis EU-kommisjonen godtok sammenslåingen. Det gjorde som kjent EU-kommisjonen. Statsråd Fjærvoll presiserte i brev av 1. september 1999 at de spesielle stemmerettsreglene gjaldt ved spørsmål om lokalisering.4. Statsråd Rosengren gjentok i brev av 23. september at avtalen skulle respekteres. 5. Styreleder Jan Åke Kark sa i et intervju den 30. september at det ikke var aktuelt å bruke dobbeltstemme i styret i spørsmål om lokalisering av deler av virksomheten, og at det må være enighet og aksept fra begge land. Det er bred enighet om at det ville vært ønskelig at lokaliseringen av forretningsenhetene hadde vært avklart før sammenslutningsavtalen ble inngått. Det var imidlertid ikke på noe tidspunkt eierne som forhandlet om dette forholdet. Det skyldes at lokalisering av forretningsenhetene er knyttet opp til organiseringen av selskapet som sådant, og dermed en viktig del av selskapets forretningsstrategi. Årsaken til at selskapene ikke ble enige om lokaliseringen allerede i mars, var i hovedsak at utviklingen av en forretningsstrategi for det nye selskapet ikke var klar på det tidspunktet. Styrets myndighet i lokaliseringsspørsmål ble spesielt omtalt i proposisjonen under punkt 6.2.4. Punktet slår fast at det nye selskapets styre skulle beslutte hvordan ledelsen av forretningsområdene skulle plasseres. Det heter også i samme punkt: «Siktemålet må være at en oppnår en så slagkraftig forretningsmessig organisering av det samlede konsern som mulig. For å få dette til må den videre planlegging av organisasjon og ledelsesfunksjoner i det enkelte forretningsområdet, herunder lokaliseringsvalgene, skje som en integrert del av den strategiutviklingsprosess den utpekte forretningsområdeledelse skal gjennomføre …» Det hadde som sagt vært en fordel om lokaliseringen hadde vært avklart i mars – før sammenslåingen av selskapene. Som eiere kunne vi imidlertid ikke tvinge igjennom et lokaliseringsvalg på et tidspunkt der strategiutviklingsprosessen ikke var avklart. Det var en meget stor og omfattende sammenslåing med et betydelig strategiarbeid som ble foretatt. Et konstruktivt samarbeid må baseres på gjensidig tillit og trygghet for at avtaler holdes. Det faktum at lokalisering ikke var foretatt i mars, må ikke tas som en indikasjon på at det da var manglende tillit mellom partene. Vi undertegnet som kjent avtalen. Men den andre parten fulgte ikke opp. Derfor så vi til slutt ingen annen utvei enn at selskapet nå blir oppløst. Jeg er enig med hva komiteen samlet sier når den om dette konstaterer at den utløsende faktor var den manglende vilje i den svenske regjering til å instruere sine styremedlemmer på generalforsamling i henhold til aksjonæravtalen, og konstaterer at Regjeringen satset på en strategi for å få den svenske eier til å overholde avtalen slik den norske regjering forstod den. Nå er det viktig å lære det vi kan lære av denne prosessen, og gå videre. Som jeg sa i min redegjørelse 21. desember i fjor, vil Regjeringen følge opp budsjettforliket mellom regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet om delprivatisering og børsnotering av Telenor, og presentere dette for Stortinget i vår. I den innstilling som behandles i dag, foreligger det et forslag, fra Fremskrittspartiet og Høyre, hvor en «ber Regjeringen samle statens eierinteresser i norsk næringsliv i ett departement». Det er gode grunner for det prinsippet som ligger i dette forslaget. Men det må gjennomgås med tanke på alle aktuelle selskaper; for noen vil dette være enklere enn for andres vedkommende. Saken var så vidt jeg husker, oppe i forbindelse med Stortingets behandling av eierskapsmeldingen. Regjeringen sa det da og er innstilt på en slik gjennomgang av dette forhold for de ulike selskapene hvor staten har eierinteresser, og på det grunnlag vurdere prinsippet i det forslaget som er fremsatt av de to partier.