Carsten Dybevig (Høyre), 2004-06-02:
Fremskrittspartiets Jan Arild Ellingsen og André Kvakkestad har fremsatt forslag om å endre skadeserstatningsloven § 5-2 slik at det ikke gis mulighet til å lempe på erstatningsansvaret dersom grunnlaget for et erstatningsansvar skyldes en forsettlig straffbar handling. I begrunnelsen fremhever forlagsstillerne at det er et viktig prinsipp at man skal stå til ansvar for sine handlinger. Det er mange lovlydige borgere med liten betalingsevne som samtidig har stor gjeld. I slike tilfeller mener forslagsstillerne at skyldneren vil måtte leve med kravet og forsøke å finne frem til en nedbetalingsplan. Forslagsstillerne kan ikke se at kriminelle skal ha det bedre enn andre som har pådratt seg gjeld. Komiteens flertall, som består av Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og SV, deler forslagsstillernes syn, at enhver skal stå til ansvar for sine handlinger, men er samtidig opptatt av at straffen ved forsettlige straffbare handlinger skal gjenspeile handlingens straffverdighet. Det er viktig å understreke at erstatningsansvaret ikke ivaretar de samme hensyn som straffen gjør. Først og fremst skal straffen virke allmennpreventivt og gjenspeile alvorligheten i et lovbrudd. Erstatningen skal hovedsakelig kun gjenopprette det konkrete økonomiske tap den skadelidte er påført. Høyesteretts praksis på dette området er utvetydig og slår i sine avgjørelser fast prinsippet om at skadelidte skal ha full erstatning når økonomisk tap er lidt. På spørsmål fra komiteen tilkjennegir Justisdepartementet dette i brev av 17. mars 2004. Lempningsregelen er og skal være en unntaksregel. Gjeldende rettspraksis viser altså at det ved vurdering av lempning av erstatningsansvaret i høyeste grad blir tatt i betraktning om det foreligger en forsettlig straffbar handling. Graverende skyld skal i seg selv stenge for lempning, uten hensyn til om det økonomiske ansvaret er meget tyngende. Så i praksis har § 5-2 vært praktisert tilnærmelsesvis slik forslagsstillerne ønsker, nemlig at lempningsregelen i skadeserstatningsloven § 5-2 etter Høyesteretts praksis er blitt anvendt meget strengt. Praksis fra Høyesterett viser også at skadevolderens skyld er et tungtveiende moment ved lempningsvurderingen. Blant annet er lempning avvist i saker om grove integritetskrenkelser. En slik praksis fra Høyesterett er svært relevant når spørsmålet om lovendring i skadeserstatningsloven § 5-2 drøftes. Begrunnelsen for å innføre lempningsregelen i 1973 var at den skulle være en sikkerhetsventil mot for omfattende erstatningsansvar i enkelttilfeller. Et for omfattende erstatningsansvar vil i enkelttilfeller kunne virke ødeleggende for både betalingsevnen og betalingsviljen og dermed kunne slå uheldig tilbake på den skadelidte. I noen tilfeller vil en for streng praksis også medføre at det blir langt vanskeligere å oppnå en gjeldsordning dersom gjelden stammer fra straffbare forhold. Avslutningsvis vil jeg nevne at i saker som gjelder strafferett og erstatningsrett, er det av stor betydning at domstolene har en viss frihet til å velge sanksjon, uten at lovgiver setter for stramme rammer. Bare på en slik måte kan rettsavgjørelser bli best mulige i det enkelte tilfellet. Rigide regler vil faktisk kunne virke mot sin hensikt og dermed svekke muligheten for å idømme erstatning. Komiteens flertall avviser av ovennevnte grunner forslaget om å endre lempningsreglene i skadeserstatningsloven.