Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-05-31:
Det mest siterte uttrykk fra denne talerstol er Johan Sverdrups «all makt i denne sal». Vårt demokratiske system hviler imidlertid på et prinsipp om deling av makten – mellom den lovgivende, den utøvende og den dømmende makt. Det er en maktdeling som er viktig av flere grunner, også den prinsipielle, som handler om å sikre en klar fordeling, ikke bare av makt, men også av ansvar. Det er 46 år siden landets siste ettpartiregjering mistet sitt flertall i valg – et flertall som hadde vart gjennom fire valgperioder. Siden 1961 har vi bare hatt to perioder med flertallsregjeringer før dagens regjering – Borten-regjeringen fra 1965 til 1971 og Willoch II-regjeringen fra våren 1983 til valget i 1985. I 32 av de siste 36 år har vi altså hatt mindretallsregjeringer. Like viktig: Fire av de seks siste stortingsperiodene har endt med en annen regjering enn den som ble dannet etter valget. Dette er en utvikling som vitner om at det blir mer og mer krevende å danne stabile regjeringer som med utgangspunkt i valgresultatet kan sette ut i livet en politikk som har fått støtte i valg. Det er dette som er bakgrunnen for forslaget om å innføre krav om en positiv parlamentarisk støtte ved regjeringsdannelser, såkalt investitur, kombinert med en betinget oppløsningsrett. Grunnlovsforslaget får støtte fra et flertall i komiteen, men dessverre ikke tilstrekkelig bred støtte til å bli vedtatt ved voteringen senere i dag, ser det ut til. Et krav om at et flertall aktivt stiller seg bak en ny regjering, er selvsagt ingen lettvint løsning i en situasjon hvor Stortingets sammensetning gjør en regjeringsdannelse politisk krevende. Men det vil gi grunnlag for en sterkere forpliktelse mellom en ny regjering og et flertall i Stortinget, enten resultatet blir en flertallsregjering, som i dag, eller en mindretallsregjering med et parti i Stortinget som støtter den politiske plattformen for regjeringsdannelsen, slik det var i forrige periode. Høyre, som går imot forslaget, peker i innstillingen på at innføring av investitur vil svekke den parlamentariske handlefriheten i vesentlig grad. Det er en vurdering som gjenspeiler den holdning at mulighetene for å manøvrere fleksibelt er viktigere enn å legge grunnlaget for at det kan føres en mer stabil politisk kurs gjennom hele valgperioden. Det er jo det siste som er hensikten med å få et tydelig avklart og mer forpliktet flertall bak en regjering. Kristelig Folkepartis og Senterpartiets medlemmer sier i sin merknad noe av det samme som Høyre: «Dermed reduseres også regjeringens muligheter for fleksibilitet med hensyn til å få støtte til regjeringens politikk fra ulike partier.» Men dette resonnementet svikter når det hevdes at det er regjeringens politikk de kan få støtte til fra ulike partier. Erfaringen fra Bondevik I-regjeringen er jo at det ikke var Regjeringens politikk de fikk støtte til. Fleksibiliteten går altså ut på å kunne velge i hvilken retning regjeringen må justere sin politikk. Det er riktig at dette gir rom for en politisk slalåmkjøring som gir større overlevelsesmuligheter for en mindretallsregjering, men et grunnlag for en langsiktig og stabil politisk styring gir dette ikke. Innføring av investitur må nødvendigvis knyttes sammen med muligheten til å skrive ut nyvalg hvis det viser seg at det ikke er mulig å sikre flertall for en ny regjering. Det argumenteres mot oppløsningsrett med at det kan misbrukes av regjeringen i perioder hvor meningsmålingene er gunstige. Nå er det ikke et slikt oppløsningsforslag som ligger til behandling. Om grunnlovsendringen skulle bli vedtatt, ville det ikke være mulig for regjeringen å skrive ut nyvalg, uten at det er i tilknytning til et nederlag eller i tilknytning til et mistillitsvotum her i salen, eller at det er en situasjon hvor det etter fire forsøk ikke er mulig å få flertall for dannelsen av en ny regjering. Dessuten fikk komiteen under sin studietur til København innsikt i europeisk forskning på dette feltet som viste at det normale når en regjering skriver ut nyvalg, er at regjeringspartene mister noe oppslutning. La meg også kort kommentere grunnlovsforslaget som ligger i Innst. S. nr. 192, om oppløsningsrett. Det er et forslag som i sin innretning bare skiller seg fra oppløsningsdelen i forslaget om å innføre investitur og oppløsning ved at Stortinget etter et nyvalg skal velges for en ny fireårsperiode. Oppløsningsdelen i det andre forslaget begrenser perioden ved et nyvalg til resten av den inneværende stortingsperiode. Arbeiderpartiet mener, i likhet med Fremskrittspartiet, at investitur og oppløsning henger sammen. Når et flertall har støttet dannelsen av en regjering, er det en rimelig styrking av regjeringens stilling overfor Stortinget at den utstyres med et nytt maktmiddel, nemlig muligheten for å skrive ut nyvalg hvis den lider nederlag i Stortinget og dens politiske grunnlag er borte. La meg avslutningsvis kommentere noen av de øvrige merknadene i innstillingen. SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet argumenterer med at kravet til den sittende nasjonalforsamling om å gi landet en regjering øker når det ikke er adgang til å skrive ut nyvalg. Situasjonen i dag er jo den at det eneste kravet til Stortinget for at det skal dannes en regjering, er at et flertall ikke aktivt sier nei til den nye regjering. Å sitte musestille og la ett eller flere partier danne en mindretallsregjering har ingen konsekvenser, for etter at den regjeringen er dannet, står de som ikke sa nei, helt fritt i forhold til regjeringen. De siste 30 årene har vi hatt to regjeringer med meget smal parlamentarisk basis: Korvald-regjeringen fra 1972 til 1973, med 43 av 155 av Stortingets representanter bak seg, og Bondevik I-regjeringen, med bare en fjerdedel av representantene som grunnlag. Så skriver Kristelig Folkeparti, SV og Senterpartiet at «fravær av oppløsningsrett kan derfor styrke samarbeidsevnen og virke disiplinerende på alle partier, uavhengig av om de er i posisjon eller i opposisjon». Det skal i debatten bli interessant å høre hvilket empirisk grunnlag denne analysen hviler på. Den erfaring Arbeiderpartiet gjorde i mindretallsregjering utover på 1990-tallet, var den stikk motsatte. Nettopp det at dagens ordning gir så stort rom for det Høyre betegner som fleksibilitet, betyr at ethvert opposisjonsparti kan unndra seg ansvaret ved å presse det på andre. Effekten blir mindre disiplin, hvis man med disiplin tenker på hvilken posisjon som tjener saken, eller hvilke hensyn som ligger lenger framme enn neste valg – for ikke å si neste gallupmåling. Fristen til å drive politisk svarteperspill blir større. Hovedpoenget kan ofte bli å påføre regjeringen nederlag. Jeg har stor forståelse for at man i Kristelig Folkeparti har en betydelig stolthet knyttet til at partiet har sittet i førersetet i tre regjeringer de siste 35 årene, partiets størrelse tatt i betraktning. Men det er likevel å ta litt hardt i når partiet i en særmerknad går veldig langt i å opphøye mindretallsregjeringer til den regjeringsform som den egentlig beste. Det er vel få regjeringer – om noen – i moderne tid som har funnet seg i så mange nederlag i Stortinget som sentrumsregjeringen. Når det til tross for det høye antall mindretallsregjeringer har gått bra med Norge, ligger forklaringen ikke i denne regjeringsformen. Den ligger for det første i at det er få regjeringer som har vært stilt overfor krevende situasjoner på en stund, fordi vårt økonomiske fundament er blitt så godt, dernest i at Norge er et egalitært samfunn, med små forskjeller – også mellom de politiske partiene. Men det er ikke i gode tider, det er i krevende tider at mindretallsparlamentarismen settes på prøve. Siste gang det skjedde, var vinteren 1986. Da kom kravet om økonomiske innstramminger. Og da gikk den daværende mindretallsregjeringen på grunn. Ønsket om å holde fast ved mindretallsregjeringers muligheter for å veksle partnere blir i Kristelig Folkepartis særmerknad opphøyet til et demokratisk gode, fordi det gir Stortinget større innflytelse. Et slikt resonnement rokker faktisk ved det grunnleggende prinsipp om arbeids- og ansvarsdelingen mellom regjering og storting. Dette ansvarsdelingsprinsippet hviler jo igjen på den erkjennelse at Stortinget, som er godt egnet til mye, ikke er egnet som et utøvende politisk organ. En utvikling i retning av mer og mer detaljstyring fra Stortinget vil gradvis redusere regjeringen til et ekspedisjonskontor for skiftende stortingsflertall, fra sak til sak. Hvis vi ser på utviklingen i bruken av anmodningsvedtak, så er den økt kraftig de siste par periodene. I sesjonen 2002–2003 var det hele 242 anmodningsvedtak. Det er et uttrykk for at regjeringen svekkes som initiativtaker og premisslegger for den politiske styringen. I summen av disse anmodningsvedtakene finnes det ingen klar politisk linje. De peker i mange og ulike retninger og ville, om de var fulgt opp og satt ut i livet, trolig ført til uoversiktlige virkninger og utgjort en trussel mot økonomien. I tillegg ville en slik utvikling bidratt til at ansvaret for den politikk som ble satt ut i livet, ville blitt uklart og utflytende. Det ville, som Maktutredningen peker på i sin innstilling, ført til at velgerne mistet interessen for politikk. Det ville blitt vanskelig å få øye på sammenhengen mellom valgresultatet – altså det velgerne stemte på – og den politikken som ble ført. De som vil opphøye mindretallsregjeringens mer fleksible muligheter til en demokratisk styrke, ser jo også helt bort fra en del erfaringer med Plaza-forlik o.l. i sene nattetimer for å få statsbudsjettet på plass. Ikke alle elementene i de forlikene har vært til glede for norsk økonomi. At et sentrumsparti ser sin egen innflytelse tjent med disse fleksible mulighetene, kan man forstå. Men hvis man skal vurdere hva som gir grunnlag for en stabil økonomisk politikk med utgangspunkt i det mandat velgerne gir i valg, må perspektivet nødvendigvis bli et annet. Det er dette perspektivet som burde ligge til grunn for alle partier i denne saken. Norge er det eneste land i Europa uten mulighet til å oppløse parlamentet og skrive ut nyvalg i løpet av en valgperiode. Den gjennomsnittlige levetid for en norsk regjering mellom 1945 og 1996 er litt over to år. De har altså bare vart vel halve valgperioden. Det er synd at vi ikke benytter denne muligheten til å legge grunnlaget for at fremtidige regjeringer kan dannes gjennom en positiv parlamentarisme og dermed på et avklart grunnlag i Stortinget. Det ville bidratt til større stabilitet og en bedre avklaring av hvem som har ansvar for hva gjennom en stortingsperiode. Det burde være en fordel både for posisjon og opposisjon, og det ville utvilsomt være en fordel for velgerne, som skal vurdere resultatene ved neste valg.