trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Jeg vil bare sterkt ta avstand fra det siste innlegget vi hørte. Vår tanke er at der vi kan gjøre noe på lovfronten, der må vi gjøre noe, og derfor har vi fremmet dette forslaget, som går på at de som søker oppholdstillatelse i Norge, skal vi foreta en test av. Det glapp ut av meg, sa representanten Erna Solberg når det gjaldt min henvisning til New Zealand. Nei, det var bare fordi New Zealand er et land som mange partier i denne salen sammenlikner Norge med. Enten det gjelder samferdselssiden eller andre områder der det skjer utvikling på New Zealand, har flere stortingskomiteer gjennom flere perioder på Stortinget valfartet til New Zealand for å få ideer om hvordan det norske samfunnet skal utvikles. Og når jeg henviste til New Zealand, var det for å vise at det i hvert fall er ett land som har hatt en stor diskusjon om dette. Det var uenighet om det, men regjeringen har i hvert fall fremmet forslag om at de vil ha det. Dette bare til oppklaring. Jeg synes det er trist at vi skal få en avsporing av det gode forslaget vi har, ved at representanten Erna Solberg og andre her ikke vil gjøre noe til felles beste for det norske samfunnet.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-06-11:
Det finst hospitantordningar i andre land. Både USA og Canada har etablert sine ordningar der folk frå utlandet bur i ein kvalitetssikra familie, og jobbar t.d. i frivillige organisasjonar, i kyrkjelydsarbeid eller tek utdanning, og det fungerer altså godt. I Noreg finst det ingen slike ordningar. Men i ei stadig mindre verd oppstår oftare enn før ynsket om å arbeida eller vera i Noreg i ein kortare tidsperiode, utan at ein på nokon måte har tenkt å slå seg ned i Noreg. Det vert då opplevd som svært firkanta at Noreg er stengt for menneske som kanskje er svært idealistiske og har tenkt å gjera ein innsats saman med sine venner, som stiller opp som vertsfamilie. Eg kjenner til fleire slike tilfelle der menneske, spesielt frå Aust-Europa, ivrige i humanitært arbeid i heimlandet, ynskjer å besøka samarbeidspartnarar her i Noreg og jobba for heimlandet sitt i utlandet for ein periode. Men når utlandet då er Noreg, er det vanskeleg. Dei som ikkje kjem inn under nokon av unntaka i utlendingslova og verken søkjer om politisk asyl eller om opphald på humanitært grunnlag, har svært avgrensa moglegheiter for mellombels opphald. Dette er for firkanta i ei verd der vi treffest over landegrensene og kommuniserer hyppig med kvarandre. Vi som er forslagsstillarar, vurderer det som uheldig dersom mangel på fleksible reglar fører til at utlendingsregelverket vert misbrukt. Framfor å strekkja eller utvatna regelverket er det forstandig å etablera eigne ordningar for mellombels opphald, slik som dei har gjort det i andre land. Regjeringa, ved kommunalministeren, seier at dette er det ikkje behov for. Men mine og mange andre si oppleving er altså ei anna: Det er eit lite tilpassa regelverk. Heldigvis seier ein samla komite at dette må utgreiast, og eg reknar med at Regjeringa f.eks. til neste vår kan koma med ei positiv innstilling, slik at særleg entusiastiske menneske, som dette ofte dreier seg om, også kan få gjera ein ekstrainnsats i Noreg.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-06-11:
Dei spørsmåla som er generelle og store, er ofte dei vanskelegaste å svara på. Men når representanten lurer på kva som skjedde under Bondevik-regjeringa, var det verkeleg ein del ting som skjedde. Noko av det som skjedde, var at for fyrste gong i heile etterkrigstida stoppa flyttestraumen opp. Det gjorde den ikkje heilt tilfeldig, trur vi. Vi trur at det var på grunn av at distrikta fekk ei slags tru på framtida, og det er viktig. Eg trur at jordbruksoppgjeret som bøndene for fyrste gong faktisk var litt fornøgde med, var ein del av det. Ein fekk eit forslag som ein var fornøgd med, og det snudde noko av trenden i samfunnet vårt. Så flytta vi ut statlege arbeidsplassar, og vi gav lovnad om at dette skulle gjerast. Vi sat sjølvsagt for kort tid til å få gjort det som vi ville. Kommuneøkonomien hadde også ei innretning som eg trur gjorde at flyttestraumen stoppa opp. Vi er stolte av det. Eg må berre innrømma det. Vi er stolte av det som vi klarte å gjera. Korleis kan så offentleg engasjement kvela distrikta? Engasjement er kanskje feil ord å bruka i den samanhengen, men offentleg regelstyring kan kvela kva som helst, også engasjement eller utvikling i distrikta. Vi må vera forsiktige så vi ikkje skaper reglar som er tilpassa ein snever del av Noreg, f.eks. rundt Oslo, og så brukar vi det på Nord-Noreg eller indre Hardangerfjorden. Det passar ikkje saman. Meldingane er mange frå folk som ynskjer å gjera noko for si bygd, og som vert stansa av reglar og forordningar som dei ikkje skjønar skulle vore der i det heile teke.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-06-11:
Vegar er viktige, sa representanten frå Framstegspartiet. Det er bra at vi er einige om noko. Derfor har Kristeleg Folkeparti vore oppteke av å fremja vegutbygging, og i Nasjonal transportplan har vi for ein tiårsperiode fått heile 9 000 mill. kr meir til vegar og vegutbygging. Når eg brukar det store talet, er det ikkje fordi eg ikkje kan dela, men fordi Framstegspartiet ofte brukar dei store tala. 900 mill. kr kvart år til veg vil sjølvsagt bety noko, sjølv om det er sant at landet er langt og stort, og veginvesteringar pr. meter er dyre i Noreg i forhold til det dei er i mange andre land. Avstandskostnader er eit problem for næringslivet, for flyreisene òg. Eg skal innrømma at Framstegspartiet har eit poeng her når ein kan reisa for halve prisen til New York i forhold til det det kostar å reisa til Tromsø, og det er ei problemstilling som vi er nøydde til å ta på alvor i ei meir internasjonal verd. Samtidig går noko av avgiftene og inntektene som kjem inn til statskassa, tilbake igjen til ein del distrikt. Vi har også det, som vi må ta på alvor, at miljøet er det viktigaste rammevilkåret vi har i verda for å kunna leva her vidare. Forureininga må ein også ta på alvor. Men sjølvsagt – å tenkja er å samanlikna, og samanlikninga mellom Oslo–Tromsø og Oslo–New York viser at prisen til Tromsø er vel dryg.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-06-11:
Det stemmer at Kristeleg Folkeparti er saman med Senterpartiet og SV om svært mange merknader – ei stund var det så mange merknader at eg lurte på om det kunne verka urovekkjande; ein kunne tru vi var eitt parti. Det er vi trass i alt ikkje. Men i distriktspolitikken har vi mange samanfallande synspunkt. Når det gjeld kultur, har Kristeleg Folkeparti skrive ein eigen liten merknad om kultur, som SV ikkje sluttar seg til. Det forundrar meg. Den går på at kulturen, Kyrkja, idretten og frivillige organisasjonar er viktige for at det skal blomstra ute i Distrikts-Noreg. Det har kanskje noko med at vi har ulikt syn å gjera, men for meg var det viktig å understreka dette. Det er viktig for Kristeleg Folkeparti å understreka at vi ikkje berre treng noko å leva av, vi treng også noko å leva for. Kunst og kultur er ein slik dimensjon som vi ynskjer å ta vare på. Så om representanten frå SV trur at vi ikkje vil understreka det, er det altså ei gigantisk misforståing. Så til dette med lokal fridom. Kristeleg Folkeparti er med på mange merknader der ein understrekar lokal fridom, der ein understrekar behovet for eit enklare Noreg, og der ein understrekar at ein på lokalt plan må kunna ta eigne avgjerder som er tilpassa lokalsamfunnet. Då får det stå si prøve at det er ein merknad som vi ikkje er med på.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2001-06-11:
Senterpartiets og flertallets skatte- og avgiftspolitikk, inklusiv flypassasjeravgiften og avskrivningsreglene, er et godt eksempel på dårlig distriktspolitikk. Så sier representanten Meltveit Kleppa at vegbevilgningene kunne vært berget. Ja, Senterpartiet har sviktet våre felles løfter i hele fireårsperioden når det gjelder bevilgning til veg. Men Senterpartiet ser ut til å ha behov for lys i tunnelen hvert fjerde år, og i forbindelse med revidert finner man så plutselig ut at man skulle hatt bevilgninger til veg. Høyre har foreslått en halv milliard og signalisert subsidiær støtte til alle derunder liggende forslag, men når vi nærmer oss votering, er disse forslagene vekk, og sentrum er spredt for alle vinder. Spørsmålet blir: Er det et poeng for Senterpartiet å gå inn i sommerferien med mange gode forslag som det ikke kan bli flertall for? Og er det ikke også slik at dette distriktsopprøret som er nevnt i innlegget til saksordføreren, langt på veg må sies å være rettet mot Senterpartiet og budsjettforliket med Arbeiderpartiet? Jeg kan ikke se at Senterpartiet med stor tyngde kan flagge støtte til et distriktsopprør nærmest mot seg selv.
Einar Johansen (Arbeiderpartiet), 2001-06-11:
Når representanten Østberg tar opp en del viktige ting, vil jeg gjøre oppmerksom på at det som er tilfellet, er jo at Kristelig Folkeparti i de siste budsjettene vel i stor grad har hatt en hånd på rattet i den sammenheng. Men det er klart at vi trenger en opptrapping på de områdene som er nevnt. Jeg tror også at hvis vi ser på den transportplanen som er vedtatt, vil vi se at det vil bli en opptrapping, men ut fra et distriktshensyn har man vel bestandig et ønske om at det skal gå fortere. Når man så viser til investeringer og de utsagn som kom fra fylkesvaraordføreren i Finnmark, er det i hvert fall min mening at vi har store utfordringer i Finnmark når det gjelder oppdrett og på fiskeri – på begge disse områdene ligger det utviklingsmuligheter som vil gi distriktene en ny giv dersom man håndterer det på en riktig måte. Vi har også gass utenfor Hammerfest – det såkalte Snøhvit-feltet. I den forbindelse skal det gjøres store investeringer, både på land og på den øya som er base for det som skal skje der ute. Det er store utfordringer, som også krever veldig høy kompetanse hos de som skal jobbe der. En del kompetanse har man i Finnmark, og noen som har reist ut, kan komme tilbake igjen og jobbe på den type arbeidsplasser. Så hvis både fiskeri, oppdrett og dette Snøhvit-feltet kommer i gang innen rimelig tid, tror jeg vi har utfordringer i Finnmark som vi kan ta fatt på. Vi er 74 000 mennesker, så det er nok begrenset hvilke store investeringer vi kan gå i gang med. Vi kan ikke regne med at investeringer i størrelsesordenen Gardermoen og OL er investeringer som skal komme Finnmark til gode, men vi har utfordringer hvis vi tar dem og griper dem.
Einar Johansen (Arbeiderpartiet), 2001-06-11:
Representanten Solberg peker på at meldingen stort sett bare inneholder veldig mange ord. Det hadde jo vært mulig for Høyre å komme med radikale forslag som hadde betydd noe mer enn det som er fremmet, men det har jeg ikke sett. Jeg vil bare vise til det jeg startet med, at det egentlig var stor enighet om det meldingen legger opp til som en målsetting, og så var det en del uenighet om hvordan man skulle nå den målsettingen. Men når man snakker om distriktspolitikk, er det mange biter som skal falle på plass. Det kan være kommuneøkonomi, det kan være samferdsel, det kan være helse osv., og før man ser alle de bitene under ett, er det nok vanskelig å peke på helt eksplisitte ting som må gjøres, og bare stoppe med det. Man må nok se ting i en bedre sammenheng. Når det så gjelder det med mangel på arbeidstakere, er det for så vidt riktig det som blir hevdet. En måte å løse det på er selvfølgelig bedre skolering, og – som jeg var inne på i mitt innlegg – at man får et skoleverk som utdanner ungdom til de arbeidsplassene som er der, og ikke utdanner dem til å reise bort til andre områder av landet. Import av arbeidskraft er jo et tema som har versert, og man har også fått en viss åpning for å importere arbeidskraft fra våre nærområder i Russland. Det har vel vært hevdet i særdeleshet fra dem som i fiskeindustrien får den arbeidskraften, at det er god arbeidskraft, men det har vært litt lang saksbehandlingstid. Jeg har imidlertid forståelsen av at det holder man på å rette på. Det er klart at ved så store utbygginger som Snehvit-feltet vil man også trenge arbeidskraft utenfra i perioder under oppbyggingen, men i driftsfasen vil det jo stabilisere seg, slik det vanligvis gjør i slike saker.
Einar Johansen (Arbeiderpartiet), 2001-06-11:
Når representanten Andersen er inne på at det var et snevert innlegg, tenker han vel antakelig på det med tidsforbruket. På 5 minutter er det selvfølgelig begrenset hva man klarer å ta med seg, og da konsentrerte jeg meg om det jeg kan mest om, nemlig det yrket som jeg har holdt på med i ca. 40 år, all den tid det står flere ting om det i tilknytning til saken. Når det gjelder bevaring av bosettingen, kan det nok være mange ting å peke på der. Men det nytter iallfall ikke å stimulere til økt antall arbeidsplasser i distriktene hvis man skal følge Fremskrittspartiets modell, der f.eks. SND ikke skal ha noen rolle i det hele tatt. SND er nok et av de viktigste virkemidlene vi har i distriktene når det gjelder å skape arbeidsplasser. Når det gjelder offentlige arbeidsplasser i distriktene, er det klart at det må ikke være slik at man sier: Her skal det komme 100 offentlige arbeidsplasser, og så får vi nå se om vi finner på noe å gjøre. Det må jo være arbeidsplasser som har en mening, og som må legges til et eller annet sted, ikke bare fordi man i den og den kommunen trenger noe å gjøre – det er ikke snakk om sysselsetting, det er snakk om arbeidsplasser med meningsfylt arbeid. Vi har mange eksempler. Vi har Innkrevingssentralen i Bjørnevatn, som, så vidt jeg vet, har over 100 ansatte, og som gjør en utmerket jobb, og med lite gjennomtrekk, nettopp fordi det i distriktene ikke er så stor konkurranse om arbeidskraft, og da har en også mer stabil arbeidskraft, noe både arbeidsgiveren og samfunnet tjener på. Jeg tror også Posten har en egen avdeling i Hammerfest som steller med regnskap osv., hvis jeg ikke er feil orientert. Det er også stabile arbeidsplasser som man må legge til et eller annet sted, og det er den type arbeidsplasser man tenker på og ikke sysselsettingsprosjekter.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Representanten Einar Johansens innlegg ble noe snevert i forhold til de mange temaer som denne meldingen inneholder. Han begrenset seg stort sett til å skjelle ut Fremskrittspartiet og Høyre, for deretter utelukkende å snakke om fiskeri. Men la meg sette fokus på det som er et veldig sentralt element og tema i norsk distriktspolitisk debatt, nemlig det å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret i distriktene. Distriktsdebatten har utviklet seg til å bli en debatt om mer penger og mer støtte til utkantkommunene og det å etablere arbeidsplasser. Arbeiderpartiet sier i innstillingen at det ikke først og fremst er pengemangel som er det store problemet for norske utkanter, men at det må skapes flere arbeidsplasser i distriktene. Det er selvsagt en riktig analyse, men samtidig synes Arbeiderpartiet å være enig i at utflytting av statlige arbeidsplasser er en god distriktspolitisk strategi. Da vil jeg gjerne utfordre Arbeiderpartiet litt rundt det med utflytting av statlige arbeidsplasser. Er Arbeiderpartiet enig i at det, slik Fremskrittspartiet hevder, bør ligge samfunnsmessige fordeler til grunn ved en desentralisering av statlige arbeidsplasser, altså at det må ligge praktiske, økonomiske eller effektivitetsøkende gevinster for landet til grunn dersom vi skal velge å desentralisere og flytte ut statlige arbeidsplasser? Eller vil Arbeiderpartiet gå inn for utflytting av statlige arbeidsplasser begrunnet i distriktspolitiske hensyn alene? Jeg skulle likt å få en avklaring fra Arbeiderpartiet på mine spørsmål.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Norge er et stort land, nevnte representanten Anita Apelthun Sæle riktig nok, og samferdsel er grunnlaget for både næring og bosetting i distriktene. Veinettet er viktig, sa Sæle innledningsvis. Det er klart at det er prisverdig at hun er opptatt av samferdsel. Det er dyrt, det er en hemsko for norske distrikter med de avgifter vi har på avstander her i landet. La oss, siden representanten fokuserte på samferdsel, fokusere på de særnorske avstandsulempene, som også Kristelig Folkeparti har gjort sitt beste for å maksimere gjennom høye avgifter. Jeg tenker ikke bare på den distriktsfiendtlige særnorske avgiftspolitikken på bil og drivstoff, men på avgifter vi har på avstander gjennom flyreiser, som, så vidt jeg har skjønt, også Kristelig Folkeparti har vært med på å heve nivået på opp til de store høyder. For tur-retur Tromsø koster en flybillett nå over 6 000 kr. I snitt er avgiftsdelen her i landet ca. 34 pst. på flyreiser, mens i resten av Europa er det samme avgiftsnivåsnittet ca. 15 pst. Man betaler altså rundt 2 500 kr i avgift på en flyreise tur-retur Tromsø–Oslo. Jeg vil spørre Kristelig Folkeparti om de virkelig ikke innser hvor lite hensiktsmessig slike særnorske flyavgifter er i distriktspolitisk sammenheng, når hun innledningsvis nevnte at vi har et stort og langt land. Alle vet jo det. Vi har et land som er avhengig av et godt kommunikasjonsnettverk, ikke bare når det gjelder vei, men fly blir mer og mer viktig i vår tid. Og så presterer vi her i landet å legge så store avgifter på flyreiser at det nesten ikke er mulig å reise med fly.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-01:
På vegne av representantene Inge Lønning, Berit Brørby og meg selv foreslår jeg avvikling av stiftelsen «Mindegaven til Norge 1914 fra det norske utfytterfolk i Nord-Amerika» og overføring av stiftelsens kapital til stiftelsen «Norsk Utvandrermuseum».
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-11-01:
På vegne av representanten Ulf Erik Knudsen og meg selv vil jeg fremme forslag om lov om endringer i lov om pengespill 28. august 1992 nr. 103, slik at etter at det er foretatt fondsavsettelser, skal selskapets overskudd fordeles med en halvdel til idrettsformål og en halvdel til kulturformål. På vegne av representanten Ulf Erik Knudsen og meg selv vil jeg også fremme forslag om lov om endringer i lov 8. april 1981 nr. 7 om barn og foreldre, barnelova, om at saker om farskap skal avgjøres ved DNA-test, og lov om endring i lov 13. august 1915 nr. 6 om rettergangsmåten for tvistemål, tvistemålsloven, om at saker om farskap skal avgjøres etter reglene i barnelova.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2001-04-05:
Jeg foreslår Marit Nybakk.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-04-05:
Det er liten politisk uenighet i den foreliggende innstilling, som går på en lovfesting av pasientskadenemndsordningen. Den nåværende ordningen som ikke er lovfestet, men som ble etablert ved en kgl. resolusjon i 1988, har så langt fungert etter intensjonen, nemlig at pasientene ved klage til Pasientskadeerstatningen ikke pålegges å dokumentere at det er foretatt feilbehandling eller svikt i behandlingen fra behandlingsstedet eller behandlerens side. Antall skadeerstatningsutbetalinger har vært sterkt økende de senere år, men på den annen side har det ikke vært noen særlig økning av erstatningsspørsmål i det sivile domstolsapparatet. Fra Fremskrittspartiets side vil vi bemerke at erstatningsbeløpene gitt gjennom Norsk Pasientskadeerstatning synes noe lave i enkelte tilfeller i forhold til de erstatningssummer som er fastsatt i det vanlige rettsapparatet for behandlingsskader. Fremskrittspartiet er glad for at det i § 18 i det opprinnelige lovutkastet åpnes for at andre enn pasienter skal kunne reise sak for det vanlige rettsapparatet etter at sluttbehandling er foretatt av Pasientskadenemnda. Her fraviker Fremskrittspartiet flertallet, idet flertallet har begrenset klageadgangen til kun å gjelde pasientene, mens lovproposisjonens § 18 åpner for at også andre kan bringe saken inn for rettsapparatet. Fremskrittspartiet har derfor tillatt seg å fremme som sitt forslag den opprinnelige § 18, slik den forelå i proposisjonen. Fremskrittspartiet er for øvrig fornøyd med at det er et flertallsforslag om å endre § 10, som har som konsekvens at Pasientskadenemnda skal utrede alle klagesaker, også klager som er reist mot privat helsetjeneste og forsikringsselskap. Begrunnelsen for denne endringen er at pasientene kun skal ha ett sted å henvende seg med sine klager og slippe en erfaringsmessig lang strid med ulike forsikringsselskap. Videre har flertallet poengtert at det er viktig for å få en mer ensartet behandling av ulike klagesaker at det er én instans som utreder saken fullt ut. Til slutt vil jeg understreke viktigheten av at den nye pasientskadeloven nå vil omfatte alle typer helsetjenester, det være seg i offentlig eller privat regi, og ellers omfatte skader som oppstår der helsepersonell har vært involvert. Positivt er det også at flertallet har fått med en tilføyelse om at man også kan reise pasientskadesak i forbindelse med behandlingsreise til utlandet. Dette er en vesentlig trygghetsfaktor for disse pasientene. Til slutt vil jeg ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet som er tatt inn i innstillingen.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-04-05:
Da utkastet til denne loven ble fremlagt, skapte det en viss debatt, og da særlig om hvem det var som skulle kunne opprette sentrale helseregistre. Utgangspunktet for loven var at man ved hjelp av forskrifter skulle kunne regulere hvilke registre som skulle kunne opprettes. Dette var det mange som var uenig i, da en mente at det var Stortinget som måtte opprette disse registrene med personopplysninger, dersom det skal utløse opplysningsplikt fra helsepersonell uten tillatelse fra den opplysningene gjelder. Det er derfor gledelig at det er en samlet komite som står bak at det i disse tilfellene er Stortinget som skal ta konkret stilling til en slik eventuell opprettelse av denne type helseregistre. Komiteen legger videre i innstillingen stor vekt på at personvernet må ivaretas på en best mulig måte. Slik Fremskrittspartiet ser det, er lovens formålsparagraf en sikkerhet for at dette vil kunne bli fulgt opp på en god måte. Det heter bl.a. der: «Loven skal sikre at helseopplysninger blir behandlet i samsvar med grunnleggende personvernhensyn, herunder behovet for personlig integritet, privatlivets fred og tilstrekkelig kvalitet på helseopplysninger.» Det må innrømmes at dette har vært en meget vanskelig sak med en rekke forskjellige avveininger, det være seg spørsmål om hvem som skal kunne opprette registrene, i hvor stor grad en skal ta hensyn til eventuelle synspunkter fra Datatilsynet, og ikke minst hvordan en skal kunne klare å ivareta personvernet til den enkelte på en best mulig måte. Dette er slik Fremskrittspartiet ser det, nå ivaretatt på en god måte i komiteens innstilling til Odelstinget.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-04-05:
Når vi til slutt er enige om det meste, skal man naturligvis ikke plage med intrikate spørsmål, og det er egentlig ikke noe ønske om å være intrikat heller. Men som det var påpekt i sted, har mindretallet – og SV tilhører det mindretallet – foreslått at man ikke skal foreta endringer i smittevernloven, fordi man mener at man bør behandle smittevernloven som andre lover, og når man får et system knyttet til lov om helseregistre, kan det synes ulogisk at den skal særbehandles. Jeg spør – jeg hadde nær sagt av nysgjerrighet – fordi jeg har litt vansker med å oppfatte hva som ligger i det flertallssynet at det er nødvendig å endre § 2-3 i smittevernloven. Jeg har absolutt en viss forståelse for det hvis det vil være vanskelig for helseministeren å redegjøre for det, for jeg synes spørsmålet er komplisert – jus er komplisert. Og dette er ikke noe forsøk på å sette helseministeren fast. Det understreker jeg.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-04-05:
Det lovforslaget vi nå behandler, er viktig og angår egentlig oss alle. Lovforslaget om helseregistre og behandling av helseopplysninger har et tosidig formål: Loven skal bidra til å gi helsetjenestene og helseforvaltningen informasjon og kunnskap, bl.a. om befolkningens helseforhold og årsaker til nedsatt helse og utvikling av sykdom. Samtidig skal loven sikre personvernet. Lovforslaget ble fremmet av sentrumsregjeringen og er ikke trukket tilbake av arbeiderpartiregjeringen. Komiteen har nedlagt et grundig arbeid, noe ikke minst saksordføreren har æren for. Det kan derfor se ut som om komiteens innstilling i betydelig grad avviker fra det opprinnelige lovforslaget. Det er imidlertid ikke riktig. Det er nemlig spesielt ett forhold som komiteen har ønsket å endre i forhold til proposisjonen, og det er at helseregistre med personidentifiserbare helseopplysninger ikke skal kunne opprettes gjennom forskrift, men skal behandles i Stortinget. Slike registre hvor helseopplysninger kan føres tilbake til enkeltpersoner, bør ikke opprettes uten at man har hatt en forsvarlig gjennomgang av formålet med og behovet for et slikt register. Dette hensyn ivaretas etter Kristelig Folkepartis mening best gjennom en åpen politisk behandling. Når det gjelder øvrige typer registre, der opplysningene er behandlet på en måte som gjør at de ikke kan tilbakeføres til enkeltpersoner, er det ingen grunn til å kreve tilsvarende behandling. Etter Kristelig Folkepartis mening har loven fått en god balanse mellom enkeltmenneskets personverninteresse og samfunnets behov for opplysninger som kan føre til kunnskap om sykdom og behandling, noe som i siste instans vil komme alle til gode. En samvittighetsfull registrering gir oss gode holdepunkter for kunnskap om sykdommers utbredelse og forekomst, noe som igjen kan gi grunnlag for tiltak for å motvirke disse sykdommene. I tillegg kan vi få opplysninger knyttet til behandlingsmetoder og medikamentbruk, noe som kan avsløre både positive og negative effekter. Helseregistre er et viktig redskap for folkehelsen. Helseregistre bør mest mulig baseres på samtykke og frivillighet, og er derfor avhengig av tillit i befolkningen. Med vår tids elektroniske databehandling er det en vanskelig, men svært viktig oppgave å sikre at informasjonen er korrekt, relevant og nødvendig for registrets oppgaver. Etter min mening ivaretar lovforslaget dette hensynet på en god måte. Jeg ser det også som betryggende at komiteen står samlet om denne loven. Riktignok mener Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti at det ikke er grunn til å endre § 2-3 i smittevernloven, slik proposisjonen og komiteflertallet foreslår. Dette oppleves neppe som dramatisk, verken av flertallet eller mindretallet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-04-05:
Siden representanten Ballo ikke liker å stille intrikate spørsmål, og ikke ønsker å sette helseministeren fast, hadde jeg selvfølgelig foretrukket at han ikke hadde interpellert i sakens anledning heller. Og siden han spesielt ber om en forklaring på flertallets begrunnelse for saken, foretrekker jeg å få anledning til å sette meg bedre inn i flertallsbegrunnelsen før jeg kommer tilbake til representanten Ballo med et intrikat svar på et intrikat spørsmål.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-02-20:
Jeg vil på vegne av meg selv, Lodve Solholm og Ulf Erik Knudsen få fremsette et forslag om opphevelse av lov 6. juni 1975 nr. 29 om eiendomsskatt til kommunene.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2001-02-20:
Som jeg sa i mitt første innlegg, er det tre forhold som er særlig viktige under denne behandlingen. Det gjelder avgrensningen i § 1, det gjelder de demokratiproblemer knyttet til bruk av fullmakt som utenriksministeren nettopp var inne på, og det gjelder at en foreslår at virkeområdet for loven utvides til også å gjelde utenfor samarbeidet innenfor den felles utenriks- og sikkerhetspolitikk i EU. Når det gjelder det første spørsmålet, om avgrensning i § 1, presiserte jeg i mitt innlegg at Regjeringens intensjon ikke har vært å utvide dette til militære aksjoner, men at formuleringen på ingen måte var avgrenset i forhold til intensjonen, og at det må være viktig for lovgiver å sørge for at det er mest mulig samsvar mellom lovens intensjon og det som faktisk står i lovens paragraf. Ved siden av dette, slik utenriksministeren også refererte til, har paragrafen fått en tilføyelse som går på at dette også kan gjelde angrep fra ulike geriljagrupper. Så i forhold til det som Kjell Engebretsen mente var en feil understreking fra min side, vil jeg si at jeg aldri har påstått at Regjeringen skulle ha andre intensjoner med dette. Men jeg mener at lovforarbeidet fra Regjeringens side på dette punktet ikke var godt, og at det var nødvendig å få rettet opp lovteksten i tråd med intensjonen. Når det gjelder demokratiproblemet, er jeg glad for både det som er sagt i brevet fra utenriksministeren, og det som utenriksministeren også nå la til. Det er en avveining mellom på den ene side å ha en åpen demokratisk debatt om alle sider, og på den annen side å ta hensyn til de viktige forhold som gjelder en rask implementering av sanksjonsvedtakene i tråd med hva andre land gjør. Og når hensynet til en rask implementering er viktigere og mer vesentlig enn det som måtte komme av en slik åpen debatt, må en slik fullmakt kunne gis. Det er flertallets oppsummering. Det substansielle i komiteens behandling går jo på dette med utvidelsen. Og jeg er glad for at det har fått bred tilslutning, at en ser at virkeområdet for en slik fullmaktslov også må kunne omfatte andre områder enn de som ligger innenfor EU. Men det er på helt klare, gitte premisser, hvor en forutsetter tilslutning fra våre nærmeste samarbeidspartnere innenfor forsvars-, utenriks- og sikkerhetspolitikken, som de fleste EU-land og USA. Johan J. Jakobsen uttrykte til slutt at han mente at flertallet i grunnen var helt enig med mindretallet. Jeg tør påstå at mindretallet har hentet mange av sine argumenter fra flertallet, og det sier litt om den situasjonen, at en i store trekk faktisk er samstemt om hva som er nødvendig å presisere under denne behandling. Men i motsetning til mindretallet har altså flertallet kommet til at presiseringen, innrammingen og den nye lovformuleringen er av en slik karakter at det må være mulig på forsvarlig vis å vedta det foreslåtte lovutkastet.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Meget raskt – for det første: Saken slik den nå foreligger, er meget god, og komiteens flertall er meget fornøyd med de formuleringene som nå ligger der. Jeg må også her si at saksordføreren, som er identisk med komiteens leder, etter vår oppfatning har gjort en aldeles strålende jobb med det som har skjedd. Det som gjorde at jeg reagerte som jeg gjorde, var at saksordføreren etter min oppfatning gav uttrykk for at etter komiteens behandling, hadde fullmakten til Regjeringen blitt innsnevret, altså at Stortinget hadde funnet at de ikke kunne gi Regjeringen den fullmakten som Regjeringen selv mente at den trengte, og at endringene i § 1 skulle ha gitt en slik effekt. Men nå forstår jeg at vi er enige om at denne behandlingen i Stortinget bare har vært av oppklarende karakter, språket er blitt litt annerledes, mens fullmakten til Regjeringen ligger på samme nivå som Regjeringen selv har signalisert at den hadde behov for.
Jan Petersen (Høyre), 2001-02-20:
I prinsippenes verden er ikke dette noen enkel sak, fordi den helt åpenbart forrykker forholdet mellom storting og regjering. I virkelighetens verden tror jeg imidlertid at saken er forholdsvis grei. Det skyldes ikke minst at komiteen gjennom behandlingen har rammet fullmakten ganske tydelig inn. Det ene ligger i understrekningen av konsultasjoner med Stortingets organer, men det som kanskje er viktigere, er at man samtidig understreker at hvis det er en meget kontroversiell sak, så skal den fremlegges som lovproposisjon. Ja, komiteen knytter faktisk sine resonnementer om kontroversiell sak opp til at det skal være bred enighet om tiltakene blant våre nærmeste internasjonale samarbeidspartnere. Jeg har ikke for vane å sitere fra innstillinger, men jeg vil allikevel gjøre et lite unntak denne gangen, fordi jeg synes at det komiteen skriver, er særlig viktig. Den sier bl.a.: «Flertallet legger til grunn at dersom det ikke er bred enighet blant våre nærmeste internasjonale samarbeidspartnere, herunder de fleste EU-landene og USA, er det en indikasjon på at aktuelle sanksjonsvedtak internasjonalt er så kontroversielt at Regjeringen må trekke Stortinget inn på normal måte ved å legge fram lovproposisjon om sanksjonene.» – Det må man si er ganske klar tale – meget fornuftig, meget bra. Den tredje innrammingen ligger i at man bare skal anvende fullmakten når sanksjonene blir vesentlig svekket ved tidsforbruket. Det tror jeg ikke vil oppstå i mange tilfeller. Vi husker fra tidligere hjemmelslover at de er meget, meget enkle i sin utforming, for å si det litt forsiktig. Derfor er det nesten bare Stortingets reglement som setter grensen for hvor raskt slike saker skal behandles. Derfor tror jeg sant å si at dette er en fullmakt som ikke vil bli anvendt i svært lang tid, og den vil i mange tilfeller heller ikke tilfredsstille disse formelle kravene. Det eneste som jeg må innrømme jeg har litt problemer med å forstå, er hvorfor noen henger vedtaket opp mot vedtak i Sikkerhetsrådet. Det spørs om ikke dette er noe som er spilt over fra en helt annen debatt, nemlig debatten om det folkerettslige grunnlaget for militære tiltak, slik som vi hadde det i Kosovo. Der er debatten om sikkerhetsrådsvedtak relevant. Men jeg må ærlig talt innrømme at i denne saken synes jeg ikke det er spesielt relevant.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-02-20:
Den fullmaktslov som blir vedtatt av Odelstinget i dag, vil ha en helt annen overskrift enn den lovproposisjon som Regjeringen la fram i fjor høst. Når komiteen sier at den opprinnelige fullmakten ikke er presist formulert, er det en hensynsfull formulering. Som en enstemmig komite sier, måtte proposisjonen oppfattes slik at fullmakten gjelder «alt som EU måtte vedta innen området for den felles utenriks- og sikkerhetspolitikken». Saksordføreren brukte uttrykket at proposisjonen var «åpen som en låvedør». Det lovutkast flertallet støtter, gjør det klart at den fullmakt Regjeringen ber om, kun omfatter ikke-militære tiltak. Det siste utkastet omfatter heller ikke lenger bare vedtak som er gjort av Den europeiske unionen innenfor den felles utenriks- og sikkerhetspolitikk, men gjelder generelt for iverksetting av internasjonale tiltak i forbindelse med visse økonomiske sanksjoner. Når Senterpartiet har valgt å gå imot den foreslåtte fullmaktsloven, skyldes det i hovedsak to forhold: For det første: Proposisjonen sannsynliggjør etter min og Senterpartiets oppfatning ikke behovet for en ny fullmaktslov, i tillegg til den lov vi allerede har når det gjelder vedtak i FN, og hvor Norge er folkerettslig forpliktet til å følge opp vedtak. For det andre mener Senterpartiet at en må søke å unngå så langt det er mulig, at viktige saker, som bl.a. kan omfatte sanksjoner overfor andre land, blir behandlet på en slik måte at ikke offentligheten gis tilfredsstillende innsyn. Presiseringen fra flertallets side om at slike saker skal behandles av den utvidede utenrikskomiteen, er selvsagt viktig, men det dreier seg allikevel om behandling i et lukket møte uten offentlig innsyn. Flertallet åpner for bruk av denne fullmaktsloven også i tilfeller hvor et sanksjonsvedtak ikke har fått den nødvendige støtte i FNs sikkerhetsråd. Etter Senterpartiets og SVs mening er det spesielt betenkelig at Regjeringen gis en vidtrekkende fullmakt i sanksjonssaker hvor en av stormaktene har lagt ned veto i Sikkerhetsrådet. Den fullmaktslov som ligger til behandling, innebærer at det overføres beslutningsrett fra storting til regjering. Forholdet mellom storting og regjering forrykkes, slik Jan Petersen helt korrekt uttrykte det. Det er en utvikling som Senterpartiet ikke ønsker å bidra til, iallfall ikke med utgangspunkt i en sak hvor behovet for loven ikke kan sies å være særlig godt begrunnet. I løpet av de siste 14 år er det, som saksordføreren nevnte, vedtatt bare én norsk lov om omfattende økonomiske sanksjoner. Det virker lite sannsynlig at det vil kunne oppstå situasjoner hvor det vil være naturlig og rimelig at hensynet til en rask reaksjon i en sanksjonssak skal gå foran hensynet til åpenhet og offentlig debatt før sanksjonsvedtaket fattes. Mot denne bakgrunn vil jeg anbefale at Odelstinget ikke gir sin tilslutning til den foreslåtte fullmaktslov. Jeg sitter igjen med det inntrykk at flertallet i prinsippet egentlig er enig med mindretallet, men som Jan Petersen sa, i virkelighetens verden inntar en et annet standpunkt, et ikke-prinsipielt standpunkt.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-20:
SV kommer til å gå imot innstillingen. Dette gjør vi til tross for at innstillingen er blitt vesentlig mindre kontroversiell enn proposisjonens formuleringer. Slik som innstillingen nå er blitt, vil fullmakten trolig ha liten praktisk betydning, så vi velger en prinsipiell innfallsvinkel til problemet. Det er nå presisert at fullmaktsloven gjelder ikke-militære tiltak, og den er heller ikke ensidig knyttet opp til vedtak fattet av EU innenfor rammen av det utenrikspolitiske og sikkerhetspolitiske samarbeidet. Vi velger likevel å stemme mot, og vår begrunnelse er en kombinasjon av prinsipielle og pragmatiske grunner. Først de prinsipielle grunnene. Denne typen fullmaktslov er uheldig fordi den avskjærer en forutgående åpen politisk debatt. Vårt demokrati og vårt folkestyre er under press, og det er flere symptomer på svekket tillit til folkestyret, bl.a. økende politikerforakt. Den utenrikspolitiske debatten er også nesten fraværende i det norske samfunn. Det er derfor viktig at vi ikke åpner for at viktige utenrikspolitiske beslutninger kan holdes unna den offentlige debatten. Dette vil helt sikkert ikke stimulere en debatt som vi sårt trenger. Formuleringene i innstillingen åpner for at det kan iverksettes tiltak uten folkerettslig grunnlag, altså hvis noen legger ned veto i Sikkerhetsrådet. Dette er nytt i forhold til loven av 1968, og det er en prinsipiell, viktig nyorientering. Selv om flertallet, som saksordføreren har presisert, forutsetter konsultasjoner med Stortinget, blir det etter vår oppfatning galt å gi Regjeringen en slik hjemmel i slike saker. Så den rent pragmatiske innfallsvinkelen. Siden 1987 har det kun én gang vært vedtatt en omfattende lov, det vil si i 1999 med sanksjonene mot Rest-Jugoslavia. Erfaringene tyder derfor på at det er lite behov for den type fullmakt, og det er vanskelig å se at det vil oppstå situasjoner der hensynet til rask reaksjon går foran hensynet til åpenhet og offentlig debatt. Derfor mener vi at denne fullmakten ikke bør gis.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Slik det er fremkommet i debatten og som det fremgår av proposisjonen, er siktemålet å muliggjøre hurtig norsk tilslutning til ikke-militære tvangstiltak i form av avbrytelse av økonomisk og annet samkvem hvor nasjonal iverksettelse ellers ville nødvendiggjort en særlov. Regjeringen har selvfølgelig ikke noe imot at det skjer en avgrensning mot militære aksjoner og at dette får uttrykk i selve lovteksten, selv om det ikke framstår som nødvendig, for det går jo fram av Grunnloven § 25 at man ikke kan iverksette militære aksjoner uten at Stortinget gir sitt samtykke. Regjeringen har selvfølgelig ikke her tenkt på militære aksjoner, for hvis den hadde gjort det, måtte man ha fremmet forslag om å endre Grunnloven, og det har jo ikke vært aktuelt her. Siden tiltak også kan være aktuelle mot bevegelser eller persongrupper, er Regjeringen også enig i den foreslåtte presisering med tilføyelse av ordene «eller rørsler» i lovutkastets § 1. Regjeringen antar at initiativ til aktuelle tiltak hvor det ikke oppnås egnede vedtak i Sikkerhetsrådet, som regel vil komme opp innen rammen av EUs felles utenrikspolitiske og sikkerhetspolitiske samarbeid. Som nevnt, vil slike tiltak ofte også støttes av en bredere krets av land som også vil være nære samarbeidsland for Norge. Regjeringen ser imidlertid at det kan være situasjoner hvor det ikke lykkes å oppnå enighet om egnet tiltak internt i EU, men hvor tiltak støttes av land som står oss nær, både i og utenfor EU. Det kan derfor også være aktuelt for Norge å ta stilling til tilslutning til tiltak av slike toneangivende kretser med stater, selv om jeg også vil si at det er svært lite sannsynlig at det blir bred internasjonal enighet om noe som det ikke er bred enighet om i EU. Hvis det ikke er bred enighet i EU, må vi regne med at det er så kontroversielt at det heller ikke kan være bred enighet internasjonalt. Derfor er jeg glad for det som står i innstillingen, at i så tilfelle må man bringe det inn for Stortinget. Men jeg har altså ikke noe imot at denne presiseringen blir gjort. Regjeringen har ikke noe imot komiteens endringsforslag, som knytter norsk tilslutning til internasjonale tiltak. Så har jeg lyst til å si til slutt at jeg gjør oppmerksom på at lovforslaget foranlediger en avveining av hensynet til effektivitet og hurtighet når det gjelder våre reaksjonsmuligheter i en utenrikspolitisk krisesituasjon på den ene siden, og hensynet til innsyn og offentlighet ved en fullstendig lovbehandling på den annen side. Dette er et vanskelig prinsipielt spørsmål, og Regjeringen vil i sin vurdering av behovet for å utnytte denne delegering av lovgivningsmyndighet derfor særlig ha for øye hvorvidt humanitære hensyn eller vesentlige aspekter knyttet til fred og sikkerhet i den enkelte krisesituasjon tilsier at tiltak vedtas uten opphold. Dette vil skje etter konsultasjon med Stortingets organer. Og for igjen å presisere: Det har aldri vært på tale å endre det fundamentale forhold at skal man iverksette militære tiltak, må man holde seg til Grunnloven.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen og Aud Blattmann.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-04-04:
På vegne av representanten John I. Alvheim og meg selv vil jeg fremme forslag om å utvide granskningskommisjonen for å vurdere forholdene ved dykkingen i Nordsjøen i pionertiden med et nytt medlem som skal inneha dykkerfaglig kompetanse, samt gi Nordsjødykkeralliansen en observatørstatus i kommisjonen.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-04-04:
Jeg tillater meg å foreslå økonomisk kompensasjon til tidligere private aksjonærer som ble slettet i forbindelse med bankkrisen. Og på vegne av Øystein Hedstrøm og meg selv tillater jeg meg å fremme forslag om å unnta bedrifter som blir momspliktige 1. juli 2001, fra investeringsavgift.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2001-04-04:
Jeg tillater meg å fremme forslag om å innføre en regelmessig og pliktig helseundersøkelse av jenter fra de kulturmiljøer som praktiserer kjønnslemlestelse av jenter, og innføre straffeansvar for foreldrene til de jentene som blir utsatt for kjønnslemlestelse.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2001-04-04:
Jeg har et spørsmål til bistandsministeren basert på en rapport fra Verdensbanken med tittelen «Aid and Reform in Africa». Den har en rekke interessante funn som gir grunn til å stille spørsmål ved mye av den etablerte u-hjelpen som gis fra den vestlige verden. Rapporten ble utgitt den 27. mars i år, og den er omtalt i Vårt Land mandag den 2. april under tittelen «Bistand kan gjøre vondt verre». Vårt Land skriver: «En studie av bistandens effekter i ti afrikanske land viser at bistand kan virke stikk mot sin hensikt hvis den ukritisk pøses inn i land som ikke ønsker eller er i gang med sosiale og økonomiske reformer. I stedet for å fremme reformer, kan bistand i slike tilfeller støtte en elendig politikk og forsinke positive forandringer.» Vil bistandsministeren sørge for at norsk u-hjelp ikke gis til land som ikke selv er villig til å igangsette nødvendige reformer i tilstrekkelig omfang? Og er bistandsministeren enig i at norsk u-hjelp til land som ikke forplikter seg til reformpolitikk, ofte kan virke mot sin hensikt, og at hjelpen ikke gagner de fattige på lang sikt?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2001-04-04:
Jeg synes ikke jeg fikk et tilfredsstillende svar på mine spørsmål, fordi, som det også står i Vårt Land: «I stedet for å fremme reformer, kan bistand i slike tilfeller støtte en elendig politikk». Ved å støtte et lands styresett som er elendig, der man ikke vil ha reformer, og som er diktatorisk, kan man altså holde diktatorene og den elendige styreformen i live videre, i stedet for at det vil kunne skje endringer. Så jeg vil gjenta spørsmålet: Vil bistandsministeren gå gjennom norsk bistandspolitikk og sørge for at den ikke går til land og regimer som ikke selv er villig til å sette i verk de nødvendige reformer? Og når bistandsministeren snakker om et moralsk ansvar, går jeg ut fra at hun er enig i at et moralsk ansvar i hvert fall tilsier at man ikke gir bistand dersom den virker stikk imot sin egentlige hensikt og forlenger en elendig situasjon for de fattige i landet. Så vil statsråden sørge for at det knyttes betingelser til den politikk som føres i mottakerlandene, bl.a. at man fører en markedsøkonomisk politikk, og at man insisterer på et demokratisk styresett og respekt for menneskerettighetene?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-04-04:
Jeg har den glede på vegne av Øyvind Korsberg og meg selv å fremme forslag om å frita kjøreskoler for merverdiavgift.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2001-04-04:
Mitt spørsmål går til miljøvernministeren. USA har sagt nei til Kyoto-avtalen. Det er Fremskrittspartiet svært glad for, fordi Kyoto-avtalen er tuftet på et syltynt vitenskapelig grunnlag. Klimapanelet tar heller ikke hensyn til forskere som har andre teorier om hvorfor man har klimaendringer. Det er også flere forskere som stiller seg tvilende til klimapanelets spådommer. Det er en avtale som årlig vil koste staten og industrien milliardbeløp i de få land som akter å gjennomføre avtalen. Den profilerte direktøren for CICERO, Senter for klimaforskning, Knut Alfsen, mener at Kyoto-avtalen må kastes på skraphaugen. Vil statsråden følge Alfsens syn?
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2001-04-04:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er riktig at det bare er Fremskrittspartiet i denne salen som er imot Kyoto-avtalen. Men det er jo med en viss glede jeg registrerer at det er andre utenfor denne sal som deler vårt syn. Prosessindustriens Landsforening mener at Norge og Europa nå ikke bare kan kjøre videre, i og med at det har oppstått en ny situasjon med hensyn til konkurransevridning. Og det er jo ganske merkelig at Norge og kanskje noen andre land i Europa skal ta på seg forpliktelsene med å løse såkalte klimaproblem. Slik situasjonen er nå, virker den ganske fastlåst med hensyn til USAs beslutning, og det synes jeg er rimelig bra. Statsråden har jo varslet at det skal komme en stortingsmelding om virkemiddel i klimapolitikken. Vil statsråden fremme den meldingen? Og vil statsråden ta industrien med på råd i og med at det har oppstått en ny situasjon?
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Det vitenskapelige grunnlaget for det internasjonale klimaarbeidet blir stadig tydeligere. Derfor er jeg glad for at det kun er Fremskrittspartiet i denne sal som så sterkt betviler det grunnlaget som det internasjonale samarbeidet er tuftet på. Nå opplever vi tilbakeslag i samarbeidet ved at USA har reist tvil om det er riktig å fortsette arbeidet med Kyotoprotokollen. Kostnadene ved det internasjonale klimaarbeidet vil vinnes tilbake i tifold dersom vi får gode internasjonale virkemidler på plass. Kyotoprotokollen er derfor den rammen som det vil være riktig å gå videre med for å få til et internasjonalt klimasamarbeid. Vi er derfor fra norsk side innstilt på å bruke det vi har av krefter for å få USA og andre land tilbake til arbeidet med å få til internasjonale forpliktende avtaler, slik at alle landene kan starte arbeidet med å gjennomføre de forpliktelsene de har tatt på seg i Kyotoprotokollen.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Jeg vil arbeide videre med den meldingen, og Regjeringen vil fremme den. Og jeg vil selvfølgelig holde nær kontakt med viktige miljøer i Norge, bl.a. industrien, under utarbeidelsen av den meldingen. Det er riktig at det nå kan synes som om det er en fastlåst situasjon. Ikke desto mindre har det vært mye aktivitet blant de landene som deltar i den internasjonale klimaprosessen de siste dagene. Det er også fra amerikansk hold uttrykt vilje til å gå videre i diskusjoner. Senest i går kveld hadde jeg et telefonmøte med representanter for den amerikanske administrasjonen. Også fra amerikansk side bekreftes det interesse for å gå videre i samtalene, basert på Kyotoprotokollen og Klimakonvensjonen.