Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2003-12-11:
Av de mange fagbudsjetter Stortinget behandler i disse dager, er kulturbudsjettet et av dem som har kommet best ut. Med andre ord: Vi kan gratulere kulturministeren som en budsjettvinner i 2004. Så spørs det om Kultur-Norge vil føle seg særlig trøstet ved det. Den som har litt kjennskap til forholdene, vil si at det er heller tvilsomt. For vi vet at mulighetene når det gjelder å satse på kultur, er store over hele landet, og det er langt flere behov enn dem som blir imøtekommet. Derfor burde vi ha mangedoblet kulturbudsjettet, egentlig. Er det noe vi som sysler med politikk i dette skjæringsfeltet mellom børs og katedral, har lært, så er det at om ikke børsen trenger katedralen, trenger i alle fall katedralen børsen. Med andre ord: Den som trodde at kunst og kultur kun dreier seg om noen åndelige verdier som bobler opp av seg selv, uten å ha noen materielle budsjett-krykker å lene seg til, tar feil. Slik er det ikke, og det har neppe noen gang vært slik. Det blir ofte hevdet at selv små bevilgninger over kulturbudsjettet skaper store ringvirkninger ute. Slik er det ofte, men slett ikke alltid. For kultur koster. Kvalitet koster. Profesjonalitet koster. Å være en kulturnasjon koster, det vet alle, også en finansminister. Men vi må ha råd til å være det. Og det har vi i Norge. I forrige uke ble det publisert en forskningsrapport som satte kritisk søkelys på den offentlige støtten til kulturlivet, og konklusjonen var, ifølge Aftenposten 5. desember, at store deler av norsk kulturliv kan klare seg uten offentlig støtte. Det er en gammel påstand som noen prøver å føre bevis for. Jeg skal ikke angripe forskeren her, for påstanden kan høres også med jevne mellomrom i det politiske miljø, og påstanden er for seiglivet til at et halvt hundre åpne høringer om kulturbudsjettet kan klare å avlive den. En av påstandene var at statsstøtte til aviser og bøker er feilslått. For å ta den første: Innkjøpsordningen for skjønnlitteratur. Det lar seg ikke benekte at den har vært svært viktig, ja, jeg vil si avgjørende for framveksten av en hel brigade dyktige forfattere i Norge de senere årene. Vi vet hvordan det var før ordningen i sin tid kom. Det er derfor svært positivt at Regjeringen vil styrke innkjøpsordningene, ikke bygge dem ned. Også innkjøpsordningen for fonogrammer ble styrket med 3 mill. kr i dette budsjettet. Det er svært bra. Så til støtten til avisene. Ingen kan heller benekte at pressestøtten har vært medvirkende til at vi i lille Norge har en stor flora av forskjellige aviser, fra de små lokalavisene, de riksspredte meningsbærende avisene og nr. 2-avisene, i tillegg til de store region- og riksavisene. Det norske folk er blitt betegnet som verdens mest avislesende folk. Vi tror dette har stor verdi, ikke minst for demokratiet vårt. Derfor er vi glad for at det har vært vilje til å beholde produksjonsstøtten i budsjettet på samme nivå de siste årene. Dette bør den også være på i tiden framover. Avis-Norge vil i tiden som kommer, møte store tilleggsutfordringer i form av økte portoutgifter. Produksjonsstøtten vil ikke strekke til for å kompensere disse portoøkningene. Derfor er det viktig at offentlige myndigheter bidrar til å finne løsninger også i forhold til dette, så vi kan forhindre at mange må nedlegges. Den offentlige støtten omfatter flere medier. Ikke minst er filmstøtten viktig, som mange her i dag har pekt på. I neste års budsjett er den videreført med en liten økning. Som kjent har Norge de siste årene hatt en betydelig oppgang i produksjon av kvalitativt gode filmer, som har trukket mange til kinolokalene. Dette har så ført til en debatt om den såkalte billettstøtten som utbetales til produsentene i etterkant. Det er forståelig at spørsmålet reises når det oppleves som at suksessfilmene, på grunn av billettstøtten, drar av gårde med midler man helst ville beholdt til nye produksjoner. Likevel vil jeg advare mot at det nå i forbindelse med den varslede gjennomgangen av støtteordningen blir gjort endringer i denne fordelingen som bidrar til å svekke incentivene i ordningen. Forutsigbarhet er også et viktig stikkord i denne sammenheng. Det er avgjørende at det finnes oppegående selskaper og aktører som er villige til å investere egne midler i film. Uten disse stopper ordningen opp. Kringkastingslisensen har også vært tema i høst. Den er svært viktig og umistelig som et mediepolitisk virkemiddel. Med en inntekt i størrelsesorden godt over 3 milliarder kr er den nesten på høyde med det årlige kulturbudsjettet. Takket være den kan vi i Norge holde oss med et av Europas mest solide, reklamefrie allmennkringkastingsselskap. Ser man ikke det, må man være helt blottet for – skal vi si – antenner. Hva angår spørsmålet om en avgiftsøkning, kom vi i regjeringspartiene etter hvert til at det ville være riktig å foreta en justering igjen i år, slik det skjedde i budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene. Ikke minst med tanke på utbyggingen av det digitale bakkenettet, som vil innebære et stort økonomisk løft også for NRK, er det viktig å gi institusjonen en så god plattform som mulig. Så står det likevel ikke til å nekte at arbeidet med kulturbudsjettet for 2004 i noen grad har vært preget av en vente og se-holdning. Denne budsjettprosessen var liksom ikke helt stedet for drøfting av store og viktige strukturelle spørsmål, siden man nå skal gå i gang med den nye kulturmeldingen. Det er der de store linjer for den framtidige kulturpolitikken skal trekkes opp, og grunnlaget for kultursatsingen i neste tiårsperiode legges. Men når det er sagt, vil jeg si at dette budsjettet likevel er svært viktig med tanke på oppfølgingen ikke minst når det gjelder de siste storsatsingene på kulturområdet i Norge. Det gjelder for det første markeringen av tusenårsskiftet, og med uavhengighetsjubileet går man mot et nytt høydepunkt, samtidig som det også vil kulminere i 2005. For det andre gjelder det byggingen av operahuset, som går etter planen – et kjempeløft for nasjonen. Og så for det tredje, ABM-reformen. Også den er i god gjenge, selv om vi ligger noe etter på tidsskjemaet når det gjelder statlige bevilgninger. Men det er ikke verre enn at vi med et par kraftanstrengelser i de kommende år vil være kommet langt på vei. Tar vi med Den kulturelle skolesekken, som i hovedsak er et prosjekt som vil ligge utenfor dette budsjettet, og som vi nylig behandlet i Stortinget, utgjør disse områdene, som jeg har nevnt, et betydelig kulturløft for landet i tiden etter århundreskiftet. Så et par ord til om operasatsingen. Det er ikke tvil om at prosessen rundt bygging av operahus har bidratt voldsomt til å øke interessen for denne kunstformen også andre steder i landet. At det nå finnes elleve aktive operamiljøer utenfor hovedstaden, er et bevis på dette. Hittil er alle disse miljøene avspist med smuler fra statens lomme. Stortinget har sagt at det skal komme mer. Det er laget en nasjonal plan for produksjon av opera og ballett. Dette må følges opp, samtidig som Den Norske Opera trenger en jevn økning i driftstilskuddet i årene fram mot innflyttingen i nytt hus. Husk at det er regnet med at man kan vente en dobling i tilstrømmingen til det nye operahuset i forhold til i dag. Større hus, flere scener, osv. fordrer også økt bemanning og flere ressurser. Samtidig opplever vi at utålmodigheten er stor ute i landet. Det er på denne bakgrunn vi må se den nærmest symbolske omfordelingen som ble foretatt i budsjettavtalen denne gang, ved at et mindre beløp ble kuttet i bevilgningen til Den Norske Opera og fordelt på fem små operaselskaper utenfor hovedstaden. Vi vet at dette ble svært godt mottatt. Så sa jeg at ABM-reformen var i god gjenge. Denne reformen er et bevis på at Stortinget kan bidra til strukturendringer og fornyelse også i Kultur-Norge. Det har skjedd svært mye allerede på kort tid siden ABM-meldingen ble behandlet, først og fremst med etableringen av ABM-utvikling, som i virkeligheten har blitt til ved en slags fusjon mellom institusjoner som tidligere lå under forskjellige departementer, samtidig som den planlagte konsolideringsprosessen på museumsområdet allerede er kommet godt i gang. Det er viktig at det faglige koordineringsorganet som ABM-utvikling skal være, også i tiden framover får de virkemidler og det albuerom de trenger for å videreføre prosessen på en god måte. Selv om mye har skjedd, er det likevel ennå langt fram til ABM-visjonen er realisert. Den handler om revitalisering av museene, styrking av bibliotekene som kunnskaps- og informasjonsmagneter i lokalmiljøene, og ikke minst om et fortsatt tidsmessig arkivlandskap som omfatter både det statlige Arkivverket, de kommunale arkiv og ikke minst den private delen av arkivområdet, som ikke kan vente stort lenger før de også må få oppmerksomhet. Hele arkivområdet står fortsatt overfor store utfordringer når det gjelder digitalisering. Alt dette jeg har nevnt, er på en måte basis for at ABM-visjonen om én elektronisk dør inn til hele vår nasjonale hukommelse skal bli realisert. Men ennå står mye igjen før vi er der. Jeg har i mitt innlegg valgt å fokusere på noen store hovedområder. Jeg kunne ha sagt mye om alt det verdifulle som skjer i små og store fora i kulturlivet. Det kunne også ha vært på sin plass og berørt prioriteringsproblemet i norsk kulturliv, jeg tenker ikke minst på forholdet mellom institusjonskulturen og den kulturen som utfolder seg utenfor de store institusjonene. Det får vente til meldingen. Dette og mye mer vil bli gjenstand for debatt når den tid kommer. Til slutt vil jeg bare si at Kristelig Folkeparti er glad for at vi kom i mål med budsjettavtalen. Vi takker også, og vil gjerne rose vår partner Arbeiderpartiet, for ryddige forhandlinger. Selv om vi ikke klarte å banke løs mer enn ca. 8 mill. kr som vi kunne strø utover landet til gode formål – denne summen utgjør nærmest en mikroskopisk del av kulturbudsjettet – så tror vi likevel disse midlene er viktige, og at det viser seg at de kanskje kan bety det lille ekstra for veldig mange ute i landet.