Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-03-26:
Det vil i 2050 være dobbelt så mange mennesker over 67 år sammenliknet med i dag. Tallet på mennesker med demens vil øke til 130 000 i løpet av 30–40 år. Både levekår og nye behandlingsmetoder gjør at mennesker lever lenger og bedre med sykdom, og den nye generasjonen eldre har også bedre helse og større ressurser til å møte alderdommen med. Innen 2030 må det bygges 60 000 nye sykehjemsplasser og omsorgsboliger, og det vil være behov for 54 000 flere årsverk i omsorgssektoren. Kommunenes Sentralforbund, KS, presenterte mandag forrige uke tall for økningen fra 2005 til 2006 i antall yngre brukere av pleie- og omsorgstjenester. Det ble mer enn 4 000 flere brukere under 67 år, til 54 650 brukere, og mange av disse har sammensatte og komplekse diagnoser som krever store ressurser. Både rusproblemer, problemer innen psykiatri og funksjonsnedsettelser er årsaker til hjelpebehovet. Utfordringene vi som samfunn står overfor, er enorme når det gjelder å mestre de utfordringene som venter. Helse- og omsorgskomiteen har i sin innstilling til St.meld. nr. 25 for 2005-2006, Mestring, muligheter og mening, Framtidas omsorgsutfordringer, stilt seg bak de utviklingstrekk og prognoser som det er redegjort for i meldingen. Det er bred enighet om at det fortsatt skal være kommunene som skal gi helse- og omsorgstjenester ut fra en demokratisk tankegang. Komiteen understreker at det er nødvendig med nasjonale strategier som kan sette kommunene i stand til å løse de store omsorgsutfordringene vi står overfor, og komiteen viser til de fem nasjonale strategiene som Regjeringen har beskrevet. Mennesker med behov for omsorgstjenester må møte helse- og omsorgspersonell med kompetanse. I dag er det slik at halvparten av dem som jobber med psykisk utviklingshemmede, er ufaglærte. Utdanningskapasiteten i videregående skole og i høyskoler og universitet må økes. Videre må det satses på etterutdanning og videreutdanning. Kommunene må prioritere å frigjøre ansatte fra sine arbeidsoppgaver for å investere i videreutdanning og dermed i økt kunnskap, for å øke kvaliteten på omsorgstjenestene. Et eksempel fra dagens virkelighet: Rapporten fra fylkesmannen i Møre og Romsdal viser at kommuner i fylket vil få store problemer i årene som kommer med å rekruttere kvalifisert personell til helse- og omsorgssektoren. Tilbudet innen videregående opplæring for voksne er usikkert der. Bare halvparten av kommunene planlegger å opprette læreplasser for de nye helsefagarbeiderne som skal ut i lære fra høsten 2008. Fylket har heller ikke opprettet tilbud om fagskoleutdanning innen helse- og sosialfag for personell på videregående nivå. Økt satsing på kvalitet i helse- og omsorgstjenestene i kommunene innebærer bl.a. bedre legedekning, og alle partier, med unntak av Fremskrittspartiet, støtter Regjeringens forslag om kriterier for lokal normering av legedekning. Men i tillegg mener vi det er behov for normering også av andre faggrupper i sykehjemmene. Komiteen er positiv til Regjeringens avtale med KS om organisasjons- og ledelsesutvikling og tverrfaglig kompetanseheving. Opposisjonspartiene mener at en autorisasjonsordning for sosionomer og barnevernspedagoger vil kunne virke inn på kvaliteten på tjenestene samt øke rettssikkerheten for mottakerne av tjenestene, og ønsker at Regjeringen initierer dette så raskt som mulig. Hele komiteen er opptatt av forskning, og da særlig praksisnær omsorgsforskning, bl.a. innenfor demens, psykiatri og eldreomsorg, og foreslår bl.a. at det nasjonale forskningsprogrammet for forskning på eldreomsorg tilknyttet Norges forskningsråd, styrkes. Ett av de viktigste områdene som komiteen har jobbet med, er planlegging, og da særlig at kommunene skal planlegge for et tilstrekkelig antall sykehjemsplasser og omsorgsboliger. Det er en forutsetning for å gi forsvarlig omsorg til de sykeste eldre og andre pleietrengende. Statens helsetilsyn har i sine tilsynsrapporter påpekt at kapasiteten på sykehjemsplasser i mange kommuner er på grensen til det uforsvarlige. Det er også behov for avlastningsplasser, korttidsplasser, rehabiliteringsplasser og langtidsplasser. Dette er viktig ut fra den stilling sykehjemmene vil få på sikt, når stadig mer medisinsk behandling vil skje i framtidens sykehjem. Vi ser at liggetiden på sykehusene stadig går ned, og at andelen svingdørspasienter øker. Det er behov for mer medisinsk og etisk kompetanse ved mange sykehjem for å hindre at pasienter sendes unødig til legevakt og sykehus, kanskje fordi sykehjemmet mangler nok kompetanse. Dette vil spare både pasienter og pårørende for økte belastninger og bidra til riktigere utnyttelse av spesialisthelsestjenestens ressurser og til større verdighet for dem det gjelder. Mange kommuner har avhjemlet sykehjem og definert dem som omsorgsboliger for å spare penger til bl.a. medisiner, medisinsk-teknisk utstyr og til tilsynslege. Det må være pasientenes behov for helse- og omsorgstjenester som skal styre balansen mellom sykehjem og omsorgsboliger, men det er viktig at finansieringsordningene ikke motvirker dette. Derfor mener opposisjonspartiene, med unntak av Venstre, at en ordning der medisiner, medisinsk-teknisk utstyr og eventuelt nødvendige tjenester fra enkelte yrkesgrupper for pasienter i sykehjem bør vurderes finansiert, slik det gjøres for omsorgstrengende som bor i egen bolig, herunder i omsorgsboliger. Komiteen imøteser innsats fra Regjeringen for å få flere ansatte i helse- og omsorgssektoren til å jobbe i full stilling, og komiteen ber Regjeringen om å evaluere dagens praksis og vurdere om arbeidsmiljøloven § 14-3 praktiseres etter sin hensikt samt vurdere om loven bør skjerpes ytterligere. Større stillinger vil bidra til større kontinuitet og kvalitet i omsorgstjenestene. Det er mye i meldingen komiteen er enig i, både strategiene fra Regjeringen og en del av tiltaksforslagene fra partiene på Stortinget, hovedsakelig initiert av Kristelig Folkeparti og de andre opposisjonspartiene. Alle opposisjonspartiene har vært opptatt av mer presise og flere konkrete tiltak enn det som framkommer fra Regjeringen. Til sammen er nærmere 100 konkretiseringer skrevet inn i innstillingen, som merknader og forslag. Det er likevel en rekke tiltaksforslag regjeringspartiene ikke vil være med på. Etter min mening er det mest skuffende at de ikke vil forplikte seg til følgende: å bevilge midler direkte til opprettelse og drift av palliative enheter i kommuneneå sikre at alle kommuner får spesialkompetanse i lindrende behandlingstatlig stimuleringstilskudd til opprettelse og videreutvikling av eldresentreå opprette etiske komiteerkoordinator i kommunene i samspill med rådgiver på sykehusene for familier som får et funksjonshemmet barn Her ønsker ikke regjeringspartiene å forplikte seg, selv om de i sitt eget forslag ber Regjeringen vurdere noe av dette. Enda mer skuffende er det når Regjeringen heller ikke vil forplikte seg på en helhetlig plan og vedta en ramme for satsingen fram til 2015, slik vi har gjort ved mange store forlik i denne salen tidligere. Jeg må innrømme at jeg som saksordfører for meldingen hadde forventninger om at vi kunne komme til enighet om å lage en ny forpliktende plan etter modell fra 1997, da representanten Hill-Marta Solberg fikk gjennom den store satsingen på eldreomsorg. Den var forpliktende og svært vellykket. Det ser vi resultatene av i dag, med nær 20 000 nye omsorgsboliger, 4 500 nye sykehjemsplasser og 95 pst. eneromsdekning. Det var derfor svært skuffende for alle opposisjonspartiene da regjeringspartiene ikke gikk med på forslaget om en forpliktende plan. Det gjøres en flott jobb i mange kommuner, og mange eldre og pleietrengende får gode omsorgstjenester. Likevel vet vi at ikke alle funksjonshemmede, rusmiddelavhengige, psykisk syke eller eldre får den hjelpen de trenger. Gjennom en forpliktende handlingsplan ville vi sikret forutsigbarhet og verdighet for alle med behov for omsorgstjenester. Regjeringspartienes merknad om å komme med en egen sak i forbindelse med statsbudsjettet for 2008 i stedet for en helhetlig fremdriftsplan med penger, er ikke forpliktende nok. Den er lite framtidsrettet. Regjeringen sier i meldingen at det er ved hvert budsjettforslag det enkelte år at økonomien skal planlegges. Her vil de tydeligvis ikke ha noen innblanding fra en mindretallsopposisjon. Opposisjonspartiene kan selvsagt ikke stemme for et forslag om en egen sak uten forpliktelser og økonomi. Det var et forlik vi ville ha, ikke et årlig diktat fra en flertallsregjering.