Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2014-12-09:
Representanten Sandberg fant at det var uttrykt mye glede i denne debatten. Det er mye å glede seg over på et felt hvor det er kanskje større tverrpolitisk enighet enn på mange andre områder, men det er også noe å uroe seg over i debatten. Det skal jeg komme tilbake til. Det som det vel er uttrykt mest glede over, er at man får et bistandsbudsjett som ligger nær 1 pst. av BNI, men det er takket være Kristelig Folkeparti og Venstres innsats – ikke regjeringens. Det debatten ikke har avklart, er om denne forestillingen skal gjentas også neste år. Eller for å bruke representanten Hareides bilde: Må Kristelig Folkeparti og Venstre også levere premiene fra årets julebasar til neste års basar? Det vil i så fall være uverdig og så tvil om Norges vilje til å bidra til en mer rettferdig verden. Det året som er gått, har på utenriksområdet vist at utenriksministeren ofte må gå til andre enn regjeringspartneren for å sikre en trygg oppslutning om sin politikk. Fremskrittspartiets nestleder og medlem av utenrikskomiteen sår tvil om vårt forhold til folkeretten og utelukker ikke å sende våpen til kurderne i Syria. Og i dagens innstilling ser vi altså at Fremskrittspartiet ikke står sammen med resten av komiteen om å understreke «Norges interesse av en internasjonal rettsorden der forholdet mellom stater reguleres gjennom en stadig tettere vev av forpliktelser, normer og konvensjoner. Internasjonale organisasjoner spiller en viktig og nødvendig rolle i arbeidet for å sikre en slik utvikling». Dette har vært en bærebjelke i norsk utenrikspolitikk i hele etterkrigstiden. Dette var også Fremskrittspartiet enig i i fjorårets budsjettinnstilling. Så hva som har skjedd dette siste året som forklarer snuoperasjonen, kan man bare undres på. Så svarer Fremskrittspartiets utenrikspolitiske talsmann i replikkordskiftet med meg at de mener vi bør være kritiske til disse organisasjonene, bl.a. til FN. Ja, selvsagt! Vi skal være aktive medlemmer. Internasjonale organisasjoner blir det medlemslandene gjør dem til. Men alle de store utfordringene vi står overfor – terror, migrasjon, den nye sikkerhetsutfordringen i Europa, arbeidsledighet i våre naboland, smittsomme epidemier som ebola, klima – har én ting felles: De krever samarbeid mellom land, og da er internasjonale organisasjoner og institusjoner helt nødvendig. Men det aller viktigste er at denne veven av internasjonale institusjoner, normer og konvensjoner er viktigst for små land, de som før ble kasteballer for de store. Derfor er denne snuoperasjonen fra Fremskrittspartiet alvorlig. De angriper et viktig fundament for norsk utenrikspolitikk og for hvordan vi best kan ivareta våre interesser i en omskiftelig verden. Det har gjennom flere år vært norsk politikk å arbeide for en verden fri for masseødeleggelsesvåpen, basert på forpliktende og verifiserbare avtaler som omfatter alle land, samt å arbeide for at atomvåpnene skal ha mindre vekt i NATOs sikkerhetspolitikk med sikte på nye nedrustningsforhandlinger og en styrket NTP-prosess. I interpellasjonsdebatten 5. juni i år fra representanten Marit Nybakk, om arbeidet fram mot Tilsynskonferansen for ikkespredningsavtalen i 2015, sa utenriksministeren at han delte visjonen om en atomvåpenfri verden. Derfor var det med undring at vi så at disse målsettingene ikke var gjentatt i budsjettproposisjonen under målene i kapitlet om internasjonale nedrustningsforhandlinger. De sto der i den proposisjonen som utenriksminister Brende arvet fra regjeringen Stoltenberg, men ble altså tatt ut i den proposisjonen han selv har utformet. Nå er målene å være aktiv bidragsyter for et styrket ikke-spredningsregime og en aktiv bidragsyter i FN, NATO og andre organisasjoner på nedrustnings- og ikke-spredningsområdet. Det er bra. Men visjonen om en verden fri for atomvåpen og andre masseødeleggelsesvåpen ble altså tatt ut. Nå har utenriksministeren i replikkordskiftet i denne debatten bekreftet at han er enig i visjonen og målsettingen om en verden fri for masseødeleggelsesvåpen. Da regner jeg med at vi finner igjen denne målsettingen i utenriksdepartementets budsjettproposisjon neste høst, så vi slipper å ha usikkerhet og en ny debatt om det da. Fremskrittspartiets hovedtalsmann hevdet at regjeringen med sitt forsvarsbudsjett følger opp ord «med handling». Høyres hovedtalsmann, representanten Helleland, erkjente imidlertid at forsvarsbudsjettet ikke er helt i tråd med langtidsplanen, og ba om støtte fra Stortinget til å finansiere den omstillingen som fortsatt gjenstår, og som blir krevende – med nye fly og senere sikkert nye ubåter. Og forsvarsministeren pekte på at det til dels er betydelige mangler i strukturen i forhold til utholdenhet. Min hukommelse fra de fire foregående år i utenriks- og forsvarskomiteen er at dette ikke er en ny verken erkjennelse eller informasjon. Dette har jeg hørt før, både fra forsvarssjefer og forsvarsministre. Forsvarsministeren har selvsagt helt rett i at dette ikke er ordnet i ett budsjett, eller på ett år, men det hadde kanskje vært riktig å starte så fort som mulig når det krever tid. I de fire foregående år hadde Høyre mellom 500 og 600 millioner mer enn Stoltenberg-regjeringens forsvarsbudsjett, og Fremskrittspartiet hadde 1 milliard mer – hvert år. Hvorfor har da ikke en regjering med disse to partiene prioritert mer penger til Forsvaret enn knapt å følge opp vår regjerings langtidsplans nivå for 2015, som de mente var så altfor lavt? Det handler jo om å prioritere, og når Høyre og Fremskrittspartiet har fått muligheten til å foreslå millioner som Forsvaret faktisk ville fått, unnlater de altså å gjøre det. Det tror jeg mange merker seg og er skuffet over. Til slutt: Europaministeren ville ikke svare på mitt spørsmål om han ville respektere flertallet her i salen når det gjelder prosenttoll på harde oster og hortensia, i artikkel 19-forhandlingene. Det får vi akseptere ved inngangen til forhandlinger, men jeg forutsetter at Stortinget blir konsultert før regjeringen legger inn sine tilbud i disse forhandlingene.