Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-01-10:
Overføring av makt fra norske folkevalgte organer til internasjonale organer er ikke lettvinte løsninger eller beslutninger. Det er vidtfavnende og alvorlige skritt å ta. Det må derfor være en høy terskel for å gi slipp på norsk suverenitet. Grunnloven § 93 ble vedtatt da saken om medlemskap i EEC kom på dagsordenen i 1962. Tre dager brukte Stortinget på å drøfte saken den gang, og det var bred støtte til at det skulle kreves 3/4 flertall dersom Stortinget samtykker i å avgi suverenitet «paa et saglig begrænset Omraade» som det heter i grunnteksten. Kristelig Folkeparti foreslo den gang at det skulle kreves 5/6 flertall, og mange av våre representanter stemte imot bestemmelsen da dette ikke ble vedtatt. Den gang, i 1962, var det snakk om en saklig sett mindre suverenitetsavståelse. I tiden som fulgte, har vi sett en utvikling i Europa mot enda sterkere integrering, slik at vi i dag står overfor en union med betydelig større beslutningsmakt over medlemsstatene. Medlemskap vil derfor innebære en langt mer omfattende avståelse av suverenitet. Saken er derfor blitt enda mer prinsipiell og alvorlig. I en slik situasjon bør vi i det minste ikke bidra til å senke Grunnlovens terskel for EU-medlemskap. Med referanse til representanten Per-Kristian Foss fra Høyre er jeg redd for at hans historieutlegging i beste fall var noe omtrentlig. For det er ikke riktig at ikke spørsmålet om rådgivende folkeavstemning var til stede i 1962. Allerede i innstillingen, da man vedtok å innlede forhandlinger med EEC, peker så vidt jeg kan lese ut fra Innst. S. nr. 165 for 1961-1962 alle medlemmer på nødvendigheten av å vedta en lov om rådgivende folkeavstemning i etterkant når forhandlingsresultatet forelå. Nå vet vi som kjent at det ikke ble noe resultat, at det ikke ble aktuelt den gang. Men det var veldig sterkt inne i bildet på det tidspunktet. Dette peker også Arne Strand på i en kommentar i Dagsavisen nylig. Det forslag som ligger på bordet, innebærer, hvis det skulle bli vedtatt, en endring av spillereglene når det gjelder beslutning om EU-medlemskap. Både i 1972 og i 1994 fulgte vi de samme spillereglene. Først skulle det avholdes en rådgivende folkeavstemning. Dernest skulle Stortinget behandle saken, og vedtak måtte fattes med 3/4 flertall. Selv om det er ulike syn på EU-medlemskap i denne salen, burde vi kunne være enige om å fastholde spillereglene. Noe av det spesielle med grunnlovsforslag er at de må framsettes i løpet av de tre første årene av en stortingsperiode. De skal gjøres kjent, slik at velgerne har mulighet til å påvirke sammensetningen av Stortinget på bakgrunn av slike forslag. I grunnlovssaker er det derfor av betydning at velgerne får vite hva partier og den enkelte som skal velges, vil stemme - før valget til Stortinget finner sted. Nå er det kanskje ikke så mange grunnlovsforslag som blir valgkamptemaer, men i en sak som denne, som kan angå EU-medlemskap, vil det nok være av betydning. Det spesielle med det forslaget vi behandler i dag, er jo også at alle kandidater ved forrige valg ble spurt om hvordan de ville stemme i denne saken, og svarene ble offentliggjort. Dersom representanter skulle stemme annerledes i dag enn det de den gang - før valget i 2005 - sa de ville gjøre, ville de jo ha brutt de løfter de gav velgerne på det tidspunktet. Når det gjelder behandling av grunnlovsforslag, vil jeg også legge vekt på tidsaspektet. Grunnlovsendringer gjøres ikke i hast. Det er en trygghet og sikkerhet i at forslagene er kjent minst ett år før de behandles. Forslag til vedtak etter § 93 krever ikke slik ventetid og trenger ikke ligge over et stortingsvalg. Kravet om 3/4 flertall har kompensert for bortfallet av ventetid. Den foreslåtte endring betyr at selv om det skal avholdes rådgivende folkeavstemning i forkant, vil det bli enklere å avgi suverenitet etter § 93 enn det vil være å endre Grunnloven. Og la meg gjøre det klart - så slipper i hvert fall representanten Carl I. Hagen å spørre meg om det - at det i Kristelig Folkeparti er en klar forståelse for at vi vil respektere folkeavstemningen. Så er det sagt. For Kristelig Folkeparti er det viktig at vi ikke endrer prosedyrereglene i et så fundamentalt spørsmål som suverenitetsavståelse. Vi vil stå på det vi lovet før valget, og stemme mot å endre § 93. Kristelig Folkeparti går også imot forslaget om å grunnlovfeste rådgivende folkeavstemning i saker om suverenitetsavståelse. Det kan tenkes saker der det ikke vil være naturlig med folkeavstemning. Det var det heller ikke da vi sluttet oss til EØS-avtalen. Vi ser ikke fullt ut konsekvensene av slik grunnlovfesting. Det er uansett bred enighet om at den sedvane som er etablert om folkeavstemning i forbindelse med medlemskap i EU, skal gjelde også om spørsmålet igjen blir aktuelt.