Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-04-10:
Utviklinga i arbeidsmarknaden er og har i lengre tid no vore svært bekymringsfull. I dag opplever me at nær 100 000 personar står utan arbeid. Derfor er det skuffande at stortingsfleirtalet ikkje vil stø Arbeidarpartiet sitt framlegg om å opprette 5 000 nye tiltaksplassar. Dette hadde vore ei god handsrekking til alle dei som står i kø for å få arbeid. Dette kunne ha gitt god kvalifisering til fleire tusen ledige. Min påstand er at Regjeringa gjer altfor lite for å møte den aukande arbeidsløysa. Både bemanninga på Aetat og tiltaksnivået har i lang tid vore altfor lågt. I tillegg fører denne regjeringa ein nærings- og industripolitikk som er altfor defensiv. Arbeidarpartiet har åtvara Regjeringa og stortingsfleirtalet fleire gonger det siste året. Politikken, utviklinga og retninga stiller Framstegspartiet seg bak. Historia gjentek seg kvar einaste gong Høgre er i regjeringskorridorane. Da går det dårleg for industrien, og da går det dårleg for arbeidarane. Det er eit faktum at det i 2002 var det høgaste talet på konkursar nokosinne. Og det er eit faktum at 60–70 personar er blitt arbeidsledige for kvar dag denne regjeringa har hatt ansvaret. Dersom Regjeringa ville prioritere kampen mot arbeidsløysa, hadde dei gjort det, i staden for å dele raust ut store skattelettar. Arbeidarpartiet meiner at me må ta meir i bruk naturressursane våre, gjennom auka foredling av fisken, ved å utvikle reiselivet og ved å ta i bruk naturgassen i Noreg. I tillegg er det behov for meir nyskaping og fleire nyetableringar. Det er berre dette som vil gje fleire nye arbeidsplassar i Noreg. Her kan staten medverke med betre utdaning, meir forsking og ikkje minst ved å bruke SND sine verkemiddel på ein meir aktiv og offensiv måte. Andre verkemiddel er det me har til behandling i dag, nemleg arbeidsmarknadstiltak. Arbeidarpartiet meiner at dei må trappast betydeleg opp. Derfor foreslår me 5 000 nye tiltaksplassar dersom det skal monne. Når om lag 100 000 personar står utan arbeid, er dagens tal på tiltak på langt nær nok for å møte dei utfordringane som den aukande arbeidsløysa gjev. Me veit at tiltak har positiv verknad, og at det kvalifiserer til arbeid. Statistisk sentralbyrå sine analysar av ordinære tiltaksplassar i 2001 viste at 43 pst. av dei som var deltakarar på arbeidsmarknadstiltak, var i arbeid seks månader seinare. Av den gruppa som ikkje var på tiltak, hadde berre 27 pst. fått arbeid innanfor same tidsrommet. I 1997 hadde me her i landet éin tiltaksplass pr. tre ledige. I dag er nivået éin tiltaksplass pr. åtte ledige. Derfor er eg mest skuffa over at SV og Senterpartiet er så defensive her. I staden for å stå saman med Arbeidarpartiet om ei skikkeleg satsing går dei altså saman med regjeringspartia og Framstegspartiet og legg seg på eit nivå på 1 500 plassar mindre enn det Arbeidarpartiet foreslår. I dagens økonomiske politikk ser me enkelte positive trekk. Renta går ned, og kronekursen likeins. Problemet er berre at dette skjer samtidig med at arbeidsløysa stig kraftig. Eg trur ikkje eg tar munnen for full når eg vil hevde at ei av årsakene til rentenedgangen og til at kronekursen går ned, er at arbeidsløysa stig. Og dersom regjeringspartia skal ta æra for lågare rente, ja, da må dei òg ta «æra» for den stigande arbeidsløysa. No ser me i tillegg aukande arbeidsløyse blant grupper som arbeider i skular, og grupper som har omsorgsoppgåver i kommunane. Arbeidsløysa her – innanfor helse, omsorg, pleie og undervisning – heng nøye saman med den sveltefôringa av kommunane som regjeringspartia og Framstegspartiet står for. Eg oppfattar dette som ein vilja politikk, som etter mitt skjønn er heilt uakseptabelt. Til slutt: Me støttar det forslaget som går på tryggleikstiltak i samband med Kongehuset. Og så vil eg ta opp forslaget frå mindretalet i innstillinga.