Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2005-03-04:
Det er en vond og vanskelig sannhet at noen barn blir utsatt for eller er vitner til vold og overgrep. Det at de er barn, og at vi helst skal få fram en vond sannhet så skånsomt som mulig, gjør avhørssituasjonen forferdelig vanskelig for barna og deres pårørende. Dette stiller store krav til dem som skal utføre avhørene. Det har blitt gjort en del på dette feltet de senere årene. Men vi har til nå ikke funnet den optimale løsningen. Det vi må få til, er at barna blir beskyttet, at deres rettssikkerhet blir ivaretatt, samtidig som sannheten kommer for en dag. I Vestfold har vi et incestsenter som har nattevakter, på tross av at Barne- og familiedepartementet har sagt at sentrene egentlig ikke skal være døgnåpne. Til dette senteret kom en natt en søskenflokk fra Vestlandet, haikende med en trailer som skulle østover. De orket ikke flere overgrep. De hadde lest om at dette senteret i Vestfold hadde nattevakter på plass til å ta seg av dem som ikke klarer å leve med sine vonde opplevelser når mørket siger på. Det er forferdelig vondt å høre slike historier fra virkeligheten, men det er dagens virkelighet. Den må vi prøve å gjøre noe med. Jeg forstår at de på senteret sier at de ikke kan holde stengt om natta, på tross av hva departementet sier, for det er ofte på nattestid livet er vanskeligst for dem det her gjelder. Vi mener det er behov for et Barnas Hus så fort som mulig – et sted der det finnes kompetanse på medisinsk behandling, riktig omsorg og muligheter til å bearbeide opplevelsene, der de kan få oppfølging fra de fagfolkene de allerede er blitt kjent med, men også et sted der etterforskning, avhør, undersøkelser og observasjoner kan gjøres på ett sted. Da slipper barna å reise fra det ene mer utrygge stedet til det andre for å oppleve enda flere vanskelige og ubehagelige situasjoner. Det er viktig at fagfolkene samarbeider på tvers, trenes til å sette det krenkede voldsutsatte barnet i sentrum og lærer av hverandre, slik at det blir lettere å finne fram til riktige gjerningspersoner eller gjerningsperson og framskaffe fellende bevis som retten kan forholde seg til, og at det er et sted som får lov til også å ha nattevakter. Alt dette kan oppfylles i et Barnas Hus, håper og tror vi. I et slikt hus kan etterforskere, statsadvokater, bistandsadvokater, medisinsk personell og omsorgspersonell komme sammen på én arena. Dette er mer effektivt, og kvalifiserte fagfolk som samarbeider, kan kanskje få fram en vond sannhet raskere og mer skånsomt enn hva som nå er tilfellet. De barna dette gjelder, kan få hjelp til å bearbeide det de har opplevd, ha et sted å komme til og bli fulgt opp på en forsvarlig måte. Foreldrene kan ha et sted å få hjelp, gode råd og veiledning, og ikke som i dag, at de føler seg helt alene med senvirkninger og problemer de ikke vet hvordan de skal takle riktig til barnets beste. Nå er det avgjørende at Regjeringen ikke somler. Den må handle effektivt og sette dette i gang så fort som råd er, til beste for de barna vi vet utsettes eller har vært vitne til vold og overgrep, og som har det svært vondt i dagens Norge. Til slutt tar jeg opp de mindretallsforslagene som foreligger fra SV og Arbeiderpartiet.