trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Tore Sanner (Høyre), 2019-11-19:
Jeg mener at vi har et godt kunnskapsgrunnlag. Det som ofte er utfordringen, er at kunnskapen og kompetansen er for langt unna barna. Noe av det vår regjering har vært opptatt av, er at vi må bringe mer kompetanse tettere på barna, f.eks. ved å sørge for en sterkere skolehelsetjeneste, eventuelt i samarbeid med ulike typer kompetanse. Det har vært for mye sektortenkning også innenfor dette området. Et barn eller en ungdom med utfordringer har som regel ikke bare én, men flere utfordringer. Da er det viktig at det jobbes på tvers av sektorer, og det er vi som representerer det offentlige, som har ansvaret for å koordinere de ulike tjenestene. Det er nok en utfordring som mange, både ungdom og foreldre, har opplevd – at de plutselig må koordinere de ulike tjenestene. Der har vi en vei å gå, og det er et spørsmål som står høyt på regjeringens dagsorden – hvordan vi kan bygge laget rundt barn og ungdom. Så er det ulike sider av dette. Det ene er det grunnleggende arbeidet vårt for å bekjempe mobbing og å skape et bedre og tryggere læringsmiljø, som må ligge i bunn. Det andre er det mer systematiske arbeidet som må gjøres for å hjelpe og støtte barn og ungdom som sliter. Kunnskapsdepartementet ba også om å få en kunnskapsoversikt over konkrete råd om hva skoler kan gjøre for å motvirke stress, som også er et element av dette. Da fikk vi tilbake fire konkrete råd. Det ene er engasjerende undervisning. Det andre er godt læringsmiljø. Det tredje er jevn arbeidsbelastning. Det fjerde er å unngå utvikling av stresskultur på skolen. Dette er fire konkrete råd som skolen kan jobbe med som det grunnleggende for å bidra til et godt læringsmiljø. Så må vi jobbe systematisk for å både hjelpe og støtte de elevene som sliter. Ikke minst må vi se dem tidlig. Der mener jeg vi har bidratt med både bemanningsnorm og pedagognorm i barnehager – flere trygge voksne i barnehagen, og også lærernormen, som Kristelig Folkeparti fikk gjennomslag for, og som regjeringen har fulgt opp, som også bidrar til at det er flere voksne rundt de minste barna.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-19:
Jeg må innrømme at min tålmodighet med dette er slutt. Her lar vi altså unger møte en skole som vi vet ikke har systematikk eller kompetanse på et av de problemene som gjør at mange detter ut av skolen, og også ut av arbeidslivet etterpå. En av dem som har dette, står her, men det har gått ganske mye dårligere med mange av de andre. Dette handler om å lage en tidsplan for å sikre at elever som har disse problemene, spesifikt, får den opplæringen de har rett på. Så jeg lurer på: Hvor lang tid mener statsråden det skal gå før elever med dysleksi eller dyskalkuli møter en skole som i praksis er dysleksivennlig og har lærere som kan noe om disse problemene?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-19:
Det er nettopp det dette forslaget handler om, og det er nettopp det statsråden og stortingsflertallet nå sier nei til: å ha den systematikken på plass, i hele systemet, og sikre en tidsplan sånn at vi vet at det gjennomføres, og er gjennomført, i hele systemet. Jeg snakker med en del barn, og hvis man spør dem når de er seks år hva de skal når de begynner på skolen, sier alle at de skal lære seg å lese og skrive. Det er ganske ille at vi tillater at man møter en skole der denne kompetansen og systematikken ikke er på plass, og det vil den heller ikke være med regjeringens forslag. Så spørsmålet mitt til statsråden er da: Hvorfor er friheten til å utdanne lærere som ikke kan noen ting om lese- og skrivevansker – altså at det er et valgfag – og friheten for kommunene til ikke å ha denne systematikken på plass, viktigere enn at de elevene som har disse lærevanskene, faktisk møter en skole som kan bistå dem med de problemene de har?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-19:
Hvilken skole man går på, skal ikke avgjøre hva slags opplæring og hjelp man får når man kommer dit, sa nettopp representanten Synnes Emblemsvåg. Det er nettopp det dette forslaget handler om. Det handler om at kommunene har denne plikten, men ikke tar den. Jeg registrerer at mange her har en utrolig stor tålmodighet med kommunene, mens SV og jeg mener at de burde være opptatt av at elevene faktisk får den undervisningen de skal ha, og at den kompetansen som må til, er på plass. Det ble også vist til at de skolene som er dysleksivennlige, gjør det bra. Ja, nettopp! De gjør det. De klarer å hjelpe disse elevene som – noen av dem – ellers ville avskydd skole og læring for resten av livet, for å si det sånn. Men hvis de får god hjelp, kan dette gå riktig bra. Det er helt umulig å skjønne hvorfor man ikke vil sette seg et tidfestet mål for å gjennomføre dette. Det har gått kull etter kull med elever. Det er mange nok, og de har ventet lenge nok. De må få dette nå. Vi er også nødt til å se på lærerutdanningen. Det kan ikke være sånn at vi utdanner småskolelærere som ikke kan noe om dysleksi og dyskalkuli. Det er jo det første man snakker om når man skal på skolen. Jeg registrerer at Høyre og de borgerlige snakker veldig mye om at de er så opptatt av at barn skal lære å lese og skrive. Ja, det skal jeg garantere at jeg er også, for jeg vet alt om å slite med det, og om hvor stigmatiserende det er både i privatliv og arbeidsliv når man gjør dette feil. Jeg vet også at det finnes måter å bedre dette på som norske elever i dag ikke får tilgang til fordi noen sitter og sier at vi kan ikke lage en plan, vi kan ikke pålegge kommunene dette. De har dette ansvaret, men vi kan ikke pålegge dem det. Jo, det kan vi, og det bør vi fordi elevene trenger det. Regjeringen vil heller ikke gjennomføre en tidsplan for at skolene skal være universelt utformet for barn med ulike typer funksjonsnedsettelse. Hva er dette? Skal vi ikke sette oss disse målene og gjennomføre dem? Dette går faktisk helt ned til brudd på menneskerettighetene til elever som ikke får lov til å gå på nærskolen sin, eller som ikke får den opplæringen de skal ha – på tross av alle disse stortingsmeldingene, på tross av alle de store ordene og alle de store planene. Det vi foreslår, er å sette en tidsfrist og gjennomføre en plan, slik at alle skolene skal ha denne kompetansen på plass og prioritere det – og ikke få frihet til å prioritere det bort. Det er SV imot.
Marianne Synnes Emblemsvåg (Høyre), 2019-11-19:
Tidligere i år var jeg på besøk på Søvik skule i Haram kommune, og jeg ble svært imponert over jobben de og andre skoler i kommunen gjør for å hjelpe barn med lese- og skrivevansker. 9 av 13 såkalte dysleksivennlige skoler i Møre og Romsdal ligger der, og disse skolene kan vise til svært gode resultater for barn med lese- og skrivevansker. Gjennom en sertifisering fra Dysleksi Norge får skolene et godkjentstempel som forteller at de jobber godt og systematisk med lese- og skriveopplæring. Dysleksivennlige skoler har ikke mer tid eller ressurser enn andre skoler, men de setter kunnskapen i system og skaper gode rutiner. Dysleksi Norge gjør en svært viktig jobb, men det er ikke slik at skolene må ha akkurat denne sertifiseringen for å være dysleksivennlige. Det viktige er at elever med utfordringer får god og riktig hjelp tidlig i utdanningsløpet, slik at de ikke blir hengende etter. Jo lenger vi venter, jo større blir gapet til klassekameratene. Alle barn må følges opp fra start, før en dysleksidiagnose foreligger. En dysleksidiagnose kan først stilles etter at begynneropplæringen i lesing er i gang og på et tidspunkt da det er forventet at elevene har knekt lesekoden. Normalt er det på 2. trinn, men det kan også være senere. Da har barnet allerede gått glipp av mye. Barn som har kommet langt i sin lese- og skriveutvikling, kan også falle fra på grunn av dårlig motivasjon. Disse barna har derfor behov for ekstra utfordringer. Barn må følges opp der de er til enhver tid. Forskere antar at rundt 2–5 pst. av befolkningen har en eller annen form for dysleksi. Hvilken skole man går på, bør ikke avgjøre hvor raskt man blir fanget opp, eller hvor god hjelp man får. Høyres mål er at ingen skal gå ut av grunnskolen uten å ha lært å lese, skrive og regne skikkelig. Vi fastslo en gang for alle våren 2018 at alle barn skal bli sett og få den hjelpen og støtten de behøver, og på et så tidlig tidspunkt som mulig. Da vedtok Stortinget å støtte regjeringens forslag om innføring av ny plikt til å gi intensivopplæring til elever på 1.–4. trinn som står i fare for å bli hengende etter. Alle skoler og skoleeiere har plikt til å sørge for at elever med lese-, regne- og skrivevansker får tilpasset undervisning. Det er et viktig forslag som debatteres her i dag, og jeg håper kommunene vil sørge for å følge opp sine forpliktelser overfor barna uten at vi i Stortinget setter en absolutt frist for dette.
Guri Melby (Venstre), 2019-11-19:
For Venstre er det ingen tvil om at det alltid er viktigst å satse på den offentlige skolen, og det store, store flertallet av norske elever går i en offentlig skole. Jeg merker meg at det er representanter her som bruker ord som «snikprivatisering» om det som foregår i den norske skolen. Det er et begrep som jeg mener er veldig merkelig å bruke, all den tid det store flertallet av norske barn fortsatt går i den offentlige skolen. Det andre poenget: Jeg tror ikke det er noen her som forsøker å gjøre noe bak noens rygg eller hemmeligholde sin politikk. Jeg opplever at flertallspartiene – Venstre, Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet – er helt åpne om at vi ser positivt på et mangfold i det norske skoletilbudet, og at vi ønsker at det skal være innslag av friskoler, men at vi selvsagt satser aller mest på den offentlige skolen. Jeg reagerer også litt når det trekkes fram hvor viktig det er med åpenhet, og hvor viktig det er å jobbe mot profitt, for det er ingen som har tatt til orde for det motsatte – nemlig at vi ikke skal ha åpenhet og innsyn, og at vi skal ha mulighet til profitt. At det ikke skal være mulig å ta ut profitt fra friskoledrift, er en politikk det er bred oppslutning om. Derfor er det også svært strenge regler. Jeg mener at de eksemplene det har blitt vist til, om at det ved tilsyn har blitt avdekket at noen har gjort feil, viser at systemet fungerer. Det er jo helt riktig at dersom noen har gjort feil, skal det avdekkes, og så skal de tas for det. Det som verken SV, Senterpartiet eller Arbeiderpartiet snakker så veldig mye om, er valgfrihet og foreldres rett til å velge utdanning for sine barn. Det er en rett som Venstre mener er veldig viktig. Det er helt riktig at kommunene skal ha stort rom for å styre over skolepolitikken i sin kommune, men noen ganger mener jeg at politikk også handler om å ivareta mindretallets rettigheter. Et eksempel fra Lærdal: Der ble en grendeskole nedlagt med én stemmes overvekt – fra Senterpartiet. Da kan man jo spørre seg om det alltid er riktig at flertallet i et kommunestyre skal være de som bestemmer – over alle, i alle bygder, i hele Norge. Eller er det også riktig at vi har en slags nødventil i demokratiet som sier at dersom foreldre i et grendesamfunn ønsker å gå sammen for å opprettholde grendeskolen i sin grend, så skal de få lov til det? Er ikke det egentlig helt greit? Er ikke det en måte som flertallet faktisk kan verne mindretallets interesser på? Jeg synes at både innleggene og – kanskje særlig – forslaget fra SV oser av mistenkeliggjøring mot dem som driver privatskoler og friskoler. Jeg tror de fleste av oss som har besøkt mange av disse friskolene og sett hvorfor de er så viktige for folk, skjønner at de aller, aller fleste gjør det fordi de har tro på at dette er et veldig godt utdanningstilbud for ungene. Jeg mener også at forslagene representerer en kraftig inngripen i deres mulighet til å styre sitt tilbud til det beste for ungene.
Guri Melby (Venstre), 2019-11-19:
Representanten Knutsdatter Strand sa at det er de lokalt som vet aller best hva stoda er. Det er jeg jo enig i, i mange saker, men kan man ikke dra det enda litt videre og si at det er foreldrene som vet best hva som er aller best for sine barn, og at det er lokalbefolkningen i en grend som vet best hva som er bra for sin grend? Jeg er enig i at lokalpolitikere skal ha stor rett til å bestemme over skolepolitikken i sin kommune. Derfor er det også en del av loven at dersom en privatskole får en negativ konsekvens, kan det selvsagt veie inn, men det kan likevel ikke være det hensynet som trumfer alle andre hensyn. Vi må også kunne ta hensyn til enkeltindividet. Alle de gangene jeg har besøkt en montessoriskole eller en steinerskole eller andre friskoler rundt omkring, for det er stort sett ofte det det er, så snakker de om at veldig mange av ungene som går der, enten kommer fra det lille lokalsamfunnet, eller at det er unger som ofte ikke finner seg til rette i den offentlige skolen. Mange steder er den lille friskolen det eneste alternativet de har til en stor offentlig skole, og hvis den skolen ikke hadde funnes, hadde altså den familien – de foreldrene og den eleven – ikke hatt noen valgmuligheter. Tradisjonelt har det vært bred oppslutning om at vi skal ha mulighet til å etablere friskoler i Norge. Heldigvis velger de aller, aller fleste foreldre den offentlige skolen, og det er jeg veldig glad for, for det er en viktig fellesarena. Men jeg synes – med de innleggene som kommer her fra de rød-grønne partiene – at man beveger seg svært langt i retning av egentlig å ønske å innskrenke muligheten til å etablere friskoler. Jeg mener det er en retning som er svært bekymringsfull, og som jeg ikke ønsker at vi skal ta i dette landet.
Guri Melby (Venstre), 2019-11-19:
Jeg vil også påpeke at jeg synes representanten Henriksen har en svært snever definisjon av hva som utgjør mangfoldet i en skole. Jeg har møtt lærere og rektorer ved friskoler som ikke er mest opptatt av at de har andre fag eller andre timer på timeplanen, men som f.eks. mener at de jobber på en helt annen måte enn det man gjør i den offentlige skolen. De har et helt annet system for oppfølging av den enkelte elev. De har kanskje fleksitid og praktiserer det på en helt annen måte enn i den offentlige skolen. Lærerne jobber kanskje på en annen måte enn det de ofte gjør i den offentlige skolen. Jeg har møtt rektorer som tidligere har vært ansatt i den offentlige skolen som nå har startet egne friskoler, nettopp for å få mulighet til å jobbe på den måten de mener fremmer best læring for elevene – ikke for å ha flest mulig annerledes fag på timeplanen, men for å greie å støtte opp om barnas utvikling på den måten de mener er best.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-11-19:
Arbeiderpartiet er opptatt av å ha en god offentlig fellesskole samtidig som vi har private skoler som et supplement som gir foreldrene mulighet til å velge pedagogiske eller religiøse alternativer. Da dagens regjeringspartier endret friskoleloven i 2015, var det en liberalisering, selv om den ikke gikk like langt som under Bondevik II-regjeringa, da Kristin Clemet var statsråd. I 2015 åpnet man bl.a. for såkalte profilskoler, altså en privat skole som i praksis skiller seg svært lite fra det offentlige tilbudet i sum. Man kan tilby profilskoler på nesten hvilket som helst område, og forskjellen mellom dem og den offentlige skolen trenger ikke å gjelde mer enn to undervisningstimer i uka. Private yrkesfagsskoler skal tilby samme utdanningsprogram som den offentlige skolen. Da er ikke privatskoler lenger et supplement, men en konkurrent til den offentlige skolen. Resultatene etter disse årene med en Høyre-ledet regjering er tydelige. På Erna Solbergs vakt har det blitt nesten 40 pst. flere elever i private grunnskoler, og denne regjeringa har godkjent over tre ganger så mange privatskoleplasser i året som den rød-grønne regjeringa gjorde. I mange tilfeller skjer det mot kommunens vilje, til og med mot Utdanningsdirektoratets anbefaling. Dette er en snikprivatisering av den norske skolen, og vi mener regjeringa har lagt opp til en utvikling som sakte undergraver den offentlige skolen. Kanskje går det ingen alarmer nå, men jeg vil si at utviklingen er alarmerende. Det regjeringspartiene burde gjøre, er å ta inn over seg situasjonen der ute i mange norske kommuner. Elevtallsutviklingen viser oss at det i årene framover vil være nedgang i elevtallet i mange kommuner. Når privatskoler har fått godkjent sine skoleplasser nærmest til evig tid, er det kommunen som må ta ned kapasiteten ved offentlige skoler. En av de viktigste oppgavene lokalpolitikerne våre har, er nettopp skolestruktur. De har gjerne grundige debatter og gjør vanskelige avveininger når man skal endre skolestrukturen i sin kommune eller sitt fylke. Når regjeringa godkjenner privatskoleplasser mot kommunens vilje, til og med mot Utdanningsdirektoratets anbefaling, gjør det jobben til kommunene svært vanskelig. Av og til oppdager vi politikere at vår retorikk ikke passer helt med virkeligheten. Det er det som skjer i denne saken: Høyre og Fremskrittspartiets prinsipielle og ideologiske argumenter møter virkeligheten ute i kommunene, og det som nå skjer hvis utviklingen fortsetter, er at det offentlige skoletilbudet undergraves på sikt.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-11-19:
Svaret på det siste spørsmålet fra representanten Gudmundsen er nei. Denne saken handler ikke om hvorvidt man med vilje misforstår hverandre eller ikke. Det handler om hvordan man skal styre skoletilbudet i Norge. Dilemmaet i skolepolitikken når det gjelder avveiningen mellom det offentlige skoletilbudet og godkjenning av privatskoleplasser, er et dilemma som regjeringspartiene ikke ser ut til å anerkjenne. Man kan sitte i et kommunestyre og ha lange debatter om skolestrukturen – enten fordi elevtallet endrer seg og man må gjøre noe med fagmiljøene, eller på grunn av økonomi – og mellom de debattene kan det også være et valg der folk har stemt på de partiene man er enig med i skolestruktursaker. Så blir det opprettet en privatskole. Den blir godkjent, og så blir hele debatten om skolestruktur nærmest lagt i skuffen. Det er et stort dilemma for mange av landets lokalpolitikere. Den utviklingen betyr jo i praksis at folkevalgte ikke har den styringen av skolestrukturen som man burde ha. Det som er bekymringsfullt, er at det er en utfordring som kommer til å øke fordi elevtallet i veldig mange kommuner i årene framover går ned. Det dilemmaet ser ikke Høyre og Fremskrittspartiet. Selv en godkjenning av et begrenset antall private skoleplasser kan skape ganske store utfordringer for en kommune og for de offentlige skoleplassene. Det er ikke sånn at det enten finnes en magisk pengebinge der ute som bare finansierer de private skolene, eller at vi har et overskuddslager av lærere. Det er ikke sånn det er. Hver eneste krone som går i statsstøtte til de private skolene, kommer i praksis fra de offentlige budsjettene. Lærerkrefter og andre oppstår ikke automatisk bare fordi departementet har godkjent en privatskoleplass. Siden 2013 har høyreregjeringa hevdet at hensynet til lokal skolestruktur skal prioriteres. I praksis har høyreregjeringa godkjent over 20 000 nye privatskoleplasser, 150 nye skoler, og antall elever i private grunnskoler har økt med nesten 40 pst. For Arbeiderpartiet er det åpenbart at det er viktig at de folkevalgte skal ha bedre styring av skolestrukturen i sin kommune og gjøre det de mener er nødvendig. I en tid med økt mangfold og økt polarisering av den offentlige debatten er det enda mer nødvendig og viktig at vi beholder og styrker den offentlige fellesskolen som en arena der alle elever møtes.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-11-19:
Det jeg mener vi ikke har fått svar på i dag, og heller ikke får i andre debatter, er: Dersom argumentet for dagens privatskolelov eller for at man skal stemme mot de forslagene som er i salen i dag, er mangfold, hvorfor er det da sånn at økningen i private skoler under denne regjeringa først og fremst kommer på skoler som er nesten helt lik det offentlige tilbudet? De er nærmest som en konkurrent – enten profilskoler, som i praksis kan skille seg ut med to timer i uka, eller yrkesfagskoler som har de samme utdanningsprogrammene som offentlige skoler. Da endringene var oppe i Stortinget i 2015, var argumentet fra Høyre at det bl.a. måtte satses mer på realfag. Man skulle få flere realfagsgymnas, var salgsargumentet. Fasiten så langt er at det er opprettet ett realfagsgymnas. Den store endringen er bl.a. at det har kommet mange idrettsungdomsskoler med et tilbud som omtrent ikke skiller seg fra det offentlige tilbudet. Jeg mener det er grunn til å spørre om det er skoler som tilbyr noe vesentlig annet enn det den offentlige skolen skal tilby. Det blir en konkurrent – ikke et supplement.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-11-19:
Først vil jeg takke statsråden for en fyldig og god redegjørelse om dette vanskelige og alvorlige temaet. Jeg tror kanskje han ikke fikk med seg spørsmålet jeg stilte innledningsvis i mitt forrige innlegg. Det hadde vært interessant å høre statsrådens tanker om hvordan mangfold i skolen kan bygge bro over til nettopp arbeidet for å bedre den psykiske helsen blant barn og unge. Jeg er for så vidt ikke enig i at det ikke finnes noe mål for det psykiske arbeidet, målet må nettopp være å få ned antallet selvmord blant de unge, som skyter i været. Det kan vi ikke leve med. Så må jeg si at i dag, 19. november, markerer vi den internasjonale mannsdagen her på Stortinget, bl.a. med et seminar i regi av Venstre og Mannsforum – så gratulerer med dagen, president. Som statsråden husker godt, leverte Stoltenberg-utvalget sin rapport om kjønnsulikheter i den norske skolen i april i år. Den tegner på mange måter et sørgelig bilde av situasjonen for guttene i møte med skoleverket. Jenter har gjennomgående bedre språkforståelse enn gutter allerede i fire–seksårsalderen. Kjønnsforskjellene i lesing og regning er små i starten av grunnskolen, men utvikler seg til det bedre for jentene i tenårene. Nær 70 pst. av dem som trenger spesialundervisning i grunnskolen, er gutter. Jentenes karakterer er bedre enn guttenes. Frafallet i videregående skole er klart størst blant gutter. Langt flere jenter enn gutter tar høyere utdanning. Forskjellene øker, noe som er særlig alvorlig i morgendagens kompetansesamfunn, der kunnskap etterspørres i større grad enn i dag, samtidig som sysselsettingen i det som i dag er mannsdominerte næringer, avtar. Menn har lavere forventet levealder enn kvinner, menn er gjennomgående mer barnløse enn kvinner, særlig menn med lav utdanning. Dette kan åpenbart kobles mot selvmord og selvmordstanker. I alderen 15–24 år er det to ganger så mange gutter som jenter som begår selvmord. Totalt er det to tredeler flere menn som tar sitt eget liv, og medianalderen for selvmord i Norge er 47 år. Venstre har i lang tid arbeidet for en opptrappingsplan for barn og unges psykiske helse. For mange av våre velgere, og for meg, var det derfor en skuffelse at det ikke var mulig å få til en betydelig økonomisk satsing i kombinasjon med den opptrappingsplanen som endelig kom. Dette er selvsagt et ønske som Venstre kommer til å ta med seg inn i framtidens budsjettforhandlinger. Vi kan ikke slippe dette, bl.a. fordi tiltak knyttet til tidlig innsats for psykisk helse åpenbart henger sammen med den triste statistikken vi opplever når det gjelder selvskading og selvmord i den yngre generasjonen. Jeg håper jeg har statsrådens støtte i dette arbeidet.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-11-19:
Jeg takker for gode og nyttige innlegg fra alle kanter i denne saken. Det er viktig å fokusere på dette, for det omfatter så mange mer enn akkurat de nærmeste. Det er beregnet at det er mellom 5 000 og 6 000 pårørende, nærstående og etterlatte som i Norge i dag har problemer etter et selvmord. Det er det viktig å ta med seg. Så takker jeg representanten Knutsdatter Strand for å ha utdypet innholdet i YAM-programmet. Det ble jeg først klar over under budsjetthøringen i år. Det gjorde et dypt inntrykk på meg hvordan det ble lagt fram. Det dreier seg ikke bare om terapeutisk eller profylaktisk behandling i ungdomsskolen – det dreier seg også om å skape et kunnskapsgrunnlag, som jeg forstår at statsråden etterlyser. Mental Helse trenger 10 000 barn, i anførselstegn, for å gjennomføre dette programmet. Det vil etter organisasjonens mening bety mye for å danne et grunnlag for hvordan man kan jobbe videre med disse sakene. Jeg legger merke til at folkehelse og mental livsmestring er en vesentlig del av den nye læreplanen. Det ønsker jeg velkommen. Jeg ser fram til å sette meg bedre inn i det. Det melder seg da følgende spørsmål: Hvordan skal vi utdanne lærere til dette? Hvilket kunnskapsgrunnlag skal vi basere oss på? Det kunne det være interessant å høre statsrådens mening om.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-11-19:
Det blir jo rent intimt, dette – denne salen gir meg en mulighet til å skryte uhemmet av en regjeringspartikollega uten fare for å bli motsagt. Men litt malurt må det vel være lov til å komme med. Den problemstillingen som representanten Stensland tar opp, er veldig god. Den går på mange måter rett inn i kjernen av en slags perspektivmelding for helsevesenet. Der spiller andre yrkesgrupper enn akkurat de tradisjonelle, leger og sykepleiere, en veldig viktig rolle. Optikerne går inn i det. Det er viktig å se på andre yrkesgrupper når vi diskuterer framtidens helsetjeneste. Så vil jeg minne om – og det husker sikkert både statsråden og representanten – at i Granavolden-plattformen har vi en overskrift der det bl.a. står «et bærekraftig velferdssamfunn». Det tok også statsråden opp. Jeg vil legge vekt på bærekraftighet. Stenslands intensjon med interpellasjonen stiller jeg meg ikke tvilende til – tvert imot: Jeg synes den er veldig betimelig, og det er bra med en utredning om dette spørsmålet. Men øyelegenes reaksjon på dette er at optikernes rolle på mange måter kan være kostnadsdrivende, og det er det interessant å få tatt opp i en utredning: I hvilken grad kan vi se for oss en overdiagnostisering, at optikerkjeder som har stor og dyr apparatur, diagnostiserer i større grad – hadde jeg nær sagt – enn det som er ønskelig, og henviser til øyeleger når de selv ikke er i stand til å tolke resultatene av undersøkelsen, en undersøkelse som øyelegen i utgangspunktet kunne ha sagt var unødvendig? Det minner meg om at vi i dag har noen som har tatt til orde for å se nærmere på «vi-vil-ha-MR-samfunnet», altså en situasjon der det kommer en pasient til fastlegen og sier at han har problemer med en hofte, hvorpå fastlegen foreskriver fysioterapi og opptrening. Så svarer pasienten at «ja, men jeg vil ha MR», hvorpå legen sier «ja, men hør her, jeg har 40 års erfaring med det du lider av, og jeg vet hva du trenger – basta», hvorpå pasienten bytter fastlege og trolig får MR hos en annen. Dette er kostnadsdriving, og det er åpenbart at noe av det samme kan finne sted når vi slipper andre yrkesgrupper inn. En synsundersøkelse hos en optikerkjede – faktisk en lavkostnadsoptikerkjede – koster 645 kr, mens fastlege betaler man i dag 240 kr for hvis man oppsøker en spesialist i allmennmedisin. Dette er en problemstilling jeg synes det er verdt å ta tak i, og som jeg vet at Legeforeningen er opptatt av. Men samarbeid, som egentlig var kjernen i Stenslands innlegg, er jeg selvsagt for. Og heri ligger den betydelige verdien av interpellantens interpellasjon.
Sveinung Stensland (Høyre), 2019-11-19:
Takk til representanten Grimstad, som tar opp en problemstilling som virkelig er aktuell, dessverre, og som angår altfor mange. Det kan være umulig for oss andre å sette oss inn i den smerten som kan drive et menneske til å ta sitt eget liv. Det kan også være helt umulig for oss andre å skjønne hvor smertelig det er for foreldre og pårørende som opplever noen som sliter slik. Dette er virkelig en utfordring for dem det angår, og det er også en utfordring for hele samfunnet. Derfor mener jeg det absolutt er på sin plass å løfte denne debatten inn i stortingssalen. Jeg er enig med statsråden: Alt ansvar kan ikke ligge på skolen i denne sammenhengen. Men det er samtidig slik at skolen er en utmerket arena for å ta opp denne tematikken, og i de nye læreplanene som akkurat har kommet, er – som statsråden sa – folkehelse og livsmestring en viktig del. Hva hører til folkehelse og livsmestring om ikke selvmord? Og når vi ser på psykisk uhelse som den utfordringen den har blitt, spesielt blant unge, må det virkelig være noe som har med folkehelse og livsmestring å gjøre. Det har vært en stor debatt og mye snakk om fysisk aktivitet og frukt i skolen. Det må være minst like naturlig å forebygge psykisk uhelse og forebygge selvmord i skolen. Når så mange unge sliter at dette oppfattes som et fenomen, når vi ser selvmordsgrupper på sosiale medier, er vi nødt til å styrke forebyggingen og ikke bare behandlingen. Der har regjeringen gjort en del allerede. Vi har fått betydelig flere helsesykepleiere og kommunepsykologer. Fra neste år skal alle kommuner ha tilgang på kommunepsykolog. Det er viktige tiltak. Men jeg er enig med interpellanten, som ønsker å få mer oppmerksomhet om noen av disse programmene, som er godt dokumentert. Interpellanten trakk selv frem YAM. Jeg vil berømme Mental Helse for arbeidet med det programmet. Det er et program jeg mener absolutt har en plass i dette arbeidet. Så får vi jobbe videre med dette. De trenger ressurser for å få det på plass. Jeg håper at en i regjeringens arbeid med forebygging av selvmord også tar med skolens rolle, og gjerne gjennom denne typen programmer. Det er helt legitimt å snakke om fysisk aktivitet og frukt i skolen, og det bør være minst like legitimt å snakke om forebygging av selvmord i skolen.
Sveinung Stensland (Høyre), 2019-11-19:
Jeg vil takke statsråden for et utfyllende svar, som viser at dette er en problemstilling som er tatt på alvor, og at en jobber med de forskjellige terapiområdene, f.eks. diabetes, som er veldig viktig. Etter hvert som denne debatten har rast i media rundt omkring, har jeg blitt spurt om hvorfor jeg er så opptatt av optikere. Mitt svar på det er at jeg ikke er spesielt opptatt av optikere. Jeg er heller ikke så opptatt av øyeleger; det jeg er opptatt av, er pasienter – pasienter som trenger hjelp, pasienter som får synsskader fordi de ikke får hjelp tidsnok, og pasienter som ikke blir godt nok fulgt opp. Det eneste målet mitt når det gjelder øyehelse, er bedre tjenester til dem som trenger det. Og hvis vi kan bruke kompetansen bedre på de forskjellige fagområdene, er jeg villig til å se på det. Hvis vi legger til grunn det statsråden her sier, er dette ivaretatt på best mulig måte med et godt arbeid innenfor både direktorat og departement. Jeg ser frem til den videre utviklingen av dette. Jeg er også glad for signalene om at en har et eget arbeid på sanseapparatet, som de fleste tar for gitt helt til det begynner å svikte. Det er en kjent sak at både syn og hørsel er et viktig grunnlag for livskvalitet. En viktig grunn til fallskader er nettopp at en har sviktende syn, og vi vet at de som faller, gjerne kan knekke lårhalsen eller noe annet. Det kan være starten på innleggelse på sykehjem, og mange kommer seg aldri opp av sengen når de først har falt og skadet seg. Tusen takk for svaret fra statsråden.
Sveinung Stensland (Høyre), 2019-11-19:
Jeg vil gjerne takke min kjære kollega Grimstad, som som regel er i nærheten av svaret – i alle fall inne på kjernen i det som diskuteres. For å bringe litt malurt inn i debatten, eller Artemisia absinthium, som min faggruppe velger å kalle det, og dette er viktig: Jeg trakk også frem innvendinger i mitt innlegg. Det er ikke sånn at vi bare kan slippe dette fri. Når det gjelder dette med overdiagnostisering, som representanten Grimstad var inne på, tok jeg opp villscreening, og det er en utfordring. Nordmenn er det mest gjennomlyste folket i Europa. Det er ingen land der det tas flere MR- og røntgenundersøkelser. Vi har også svært store blodprøvetakingstall. Vi må ikke komme dit at vi slipper dette helt fritt. I svaret sitt er statsråden svært tydelig på at dette skal utredes nøye, og det er viktig. Det er ikke sånn at vi skal trykke på en knapp, og så bare overfører vi tjenesten fra legene til optikerne – det er ikke det jeg er ute etter. Og vi vil ikke ha MR-samfunnet. Jeg tror ingen vil ha det. Det jeg tror vi vil ha, er et samfunn der vi forebygger unødig helseskade. Det er jo selve målet med helsepolitikken. Det er i lys av det vi må tolke denne debatten, nemlig å sørge for at folk ikke blir unødig syke fordi de ikke får den kontrollen og oppfølgingen de skal ha. Så bringes det opp at det koster 645 kr hos en billigkjede å få gjort undersøkelser og 240 kr hos en fastlege. Det er i beste fall å forlede folket. Det er sånn at når fastlegen tar 240 kr fra pasienten, tar han også litt fra fellesskapet. 240 kr er bare egenandelen, så kostnaden ved å gå til fastlegen er betydelig høyere enn det det vises til. Men for pasienten er det rett. Folk med øyeproblemer som skal til undersøkelse og er under utredning og oppfølging etter operasjon, f.eks., er gjerne pasienter som ser dårlig. Det betyr at det er ikke alltid bare pasienten som skal oppsøke en avdeling i en annen by eller et annet sted, det er pasienten og en pårørende. Svært ofte er det gjerne en sønn, en datter, en mor eller en far som må følge den som har problemer med synet. Så dette gjelder ikke bare pasienten, det gjelder også pårørende. Jeg tror det er viktig å jobbe videre med dette av hensyn til både pasienter og pårørende i Norge. Takk for en fin debatt for dem som ønsket å være med på den.
Nils Kristen Sandtrøen (Arbeiderpartiet), 2019-11-19:
Jeg vil takke næringskomiteen for godt samarbeid i denne saken om innstillingen til representantforslaget, som i alt inneholder 15 forslag som enten direkte eller indirekte handler om jordbruk og mat. Komiteen vil understreke at spørsmål om jordbruk er viktig for helheten i samfunnet vårt. Det handler først og fremst om jordbrukets viktigste oppgave med nettopp å produsere mat. Det handler om hvor folk skal bo i landet vårt, at vi skal ha arbeidsplasser i alle deler av Norge. Det handler om å kunne ivareta det biologiske mangfoldet gjennom f.eks. beiting. Og det handler om sikkerhet – og sikkerhet i møte med et mer uforutsigbart klima. I Norge har vi myndigheter som legger fram oppdaterte og gode, faglig gjennomarbeidede kostholdsråd. Det har vist seg at de har stått seg meget godt, og komiteen understreker at det er mange folk i Norge som har et godt og variert kosthold. Det er også en av grunnene til at vi har opplevd økende levealder i løpet av de siste tiårene. Komiteen vil understreke at kosthold også handler om kultur. Både i ulike deler av Norge og i verden er det slik at matvaner og matkultur er påvirket av hvilke typer råvarer som er tilgjengelige, og som egner seg for dyrking i de ulike verdensdelene. Slik er det også med landet vårt: Det er geografiske forskjeller i landet når det gjelder hvilken sammensetning man ser i kostholdet, men komiteen understreker også at ulike nyanser av kosthold kan gi god helse. Komiteen merker seg at forslagsstilleren har positive mål om økt matproduksjon på norske ressurser, som er en målsetting næringskomiteen synes er veldig viktig, og som også er helt i tråd med vedtatt politikk fra Stortinget, bl.a. ved behandlingen av jordbruksmeldingen. Så vil jeg gå litt over til forslaget fra noen av komiteens medlemmer, også Arbeiderpartiet, som jeg representerer. Vi ønsker å påpeke at det også har positive effekter for klimaet hvis en øker andelen av norskprodusert mat, så vi ønsker å få en sak som kan vise klimaeffekten av det. Da er det viktig at vi har de verktøyene som trengs politisk for å kunne produsere mat i Norge. Med det ønsker jeg å ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-11-19:
Dette representantforslaget er ein del av den såkalla kampen mot kjøt som har vorte den store klimasyndaren i den offentlege debatten. Eg vil halda fast ved at det som har skapt klimakrisa, og som me må ta på største alvor, er eit for høgt forbruk av kol, olje og gass. Det er ikkje det at me har hatt beitedyr i Noreg, som har gjort det. Det er òg verdt å merka seg at landbruket faktisk er ein av dei sektorane som har hatt nedgang i CO 2 -utsleppa. Når det gjeld kosthaldsråd, og kva ein vel å eta, og kva ein vel å handla, meiner Senterpartiet at det er eit personleg val. Myndigheitene skal gje råd – og har gjeve råd i form av kosthaldsråd – men eg meiner me skal avgrensa oss til det. For Senterpartiet er det eit mål at utsleppa frå norsk matproduksjon skal ned. Me vel å måla det i utslepp per produsert eining, altså kor mykje eller kor lite ein slepp ut når ein produserer 1 kilo biff, 1 egg eller ei anna landbruksvare. Det må vera målet. Eitt av forslaga me har peika på, er at me treng konkret klimarådgjeving på kvart enkelt gardsbruk, og det må òg liggja forsking til grunn for det. Difor styrkjer Senterpartiet klimaforskinga innan landbruket. Men me kjem ikkje unna at Noreg er eit land som stort sett består av gras, og der me dyrkar gras. Det graset kan ikkje me som folk eta direkte; det må me omsetja gjennom eit dyr for å laga mat av. Skal me bruka dei norske ressursane, må me bruka grasareala våre, me må bruka beiteareala våre. Då er det ikkje rett å starta ein kamp mot kjøt. Eg sakna i dette forslaget noko om fisk og sjømat – klimavenleg mat er ikkje nemnd. Det vart heller ikkje nemnt fisk og sjømat då ein i Oslo-skulen skulle innføra kjøtfrie skulemåltid. Og eg må seia at eg synest denne debatten har spora litt av når til og med det å ha ein kjøtfri dag har vorte tilnærma ein livsstil. Det er vel ingen som har kome på at det å ha pannekaker på ein måndag skulle ha noko med livsstil å gjera – det handlar om å ha noko til middag. Eg vil meina at me alle tener på å fokusera på det som er målet, nemleg at me skal ha eit sterkast mogleg landbruk, og at norsk landbruk skal styrkja sitt klimafortrinn i åra framover. Det er det som vil vera Senterpartiets utgangspunkt for denne debatten.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-11-19:
Eit av dei viktigaste klimatiltaka me kan gjennomføra etter Senterpartiets syn, er å styrkja tollvernet sånn at me får auka forbruk av norsk kjøt, norsk frukt norske grønsaker, for det er ingen tvil om at desse matvarene, produsert i Noreg, har eit lågare klimagassutslepp enn tilsvarande importerte. Spørsmålet mitt er eigentleg todelt. Vil statsråden få kunnskap om kva det vil bety for klimagassutsleppa å auka norskdelen, og ser statsråden behov for å styrkja tollvernet for å ta ut dette potensialet i form av reduserte klimagassutslepp?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-11-19:
Eg takkar for svaret. Me var i ein situasjon for nokre år sidan der me hadde underdekning av norske produkt. No er me der at me har marknadsbalanse og kanskje til og med overproduksjon, samtidig som ein har import. I klimakampen må me snu alle steinar, og då er spørsmålet mitt igjen: Vil statsråden ta initiativ til at me får tal på bordet som viser kor mykje me klarer å redusera klimagassutsleppa om me f.eks. aukar delen frukt og grønt med 20 pst. eller 30 pst., og om me aukar norskforsyninga av kjøt med eit visst tal? Statsråden har rett i at det ikkje er gjeve store nye kvotar import, men det er heller ikkje gjeve skjerpingar av tollvernet.
Steinar Reiten (Kristelig Folkeparti), 2019-11-19:
I saken som Stortinget nå har til behandling, blir det fremmet hele 23 forslag – opprinnelig 15 fra Une Bastholm på vegne av MDG og 8 fra resten av opposisjonen. Intensjonene er utvilsomt de aller beste, der hovedhensikten er å videreføre og styrke en mat- og landbrukspolitikk som oppfyller bærekraftsmål på en god måte. Likevel blir det problematisk når en tar mål av seg til å vedta hva folk skal ete på gitte ukedager, der det offentlige står for matserveringen, endre skatte- og avgiftspolitikken, legge om systemet for toll på landbruksprodukt og pålegge regjeringen detaljerte føringer for kommende jordbruksoppgjør – i ett og samme representantforslag. Landbrukets viktigste oppgave er å produsere sunn, næringsrik og trygg mat til norske forbrukere. Norge er et land preget av fjell og daler, fjorder og utmark, og kun 3 pst. av landarealet vårt er dyrket. Av det arealet er det bare en tredjedel som kan brukes til å produsere korn, frukt og grønnsaker. De resterende to tredjedeler av jordbruksarealet er i hovedsak kun egnet til gras og beite. For å kunne utnytte dette arealet til matproduksjon må en produsere kjøtt og melk i Norge. Dette handler rett og slett om at vi skal ha et levende jordbruk i hele landet. Kristelig Folkeparti mener at det er opp til den enkelte å ta vare på sin egen helse gjennom et sunt kosthold. Samtidig er det selvsagt slik at de valgene som forbrukerne gjør, nødvendigvis også vil påvirke produsentene i verdikjeden for landbruksprodukter. Norge har gode nasjonale kostholdsråd med anbefalinger for et sunt kosthold fra norske helsemyndigheter. Kostholdsrådene er godt dokumentert, og de blir endret jevnlig, i tråd med ny kunnskap. Hva forbrukerne velger å kjøpe, må i utgangspunktet være opp til hver enkelt. Likevel har vi en nasjonal handlingsplan for bedre kosthold i befolkningen, som ble lansert av regjeringen i mars 2017. Handlingsplanen, som er utarbeidet i fellesskap mellom sju departement, inneholder en rekke mål og tiltak, herunder mål om å øke forbruket av grønnsaker, frukt og bær, grove kornvarer og fisk med 20 pst. Planen er basert på de nasjonale kostholdsrådene som er utarbeidet av Helsedirektoratet. Tiltakene i handlingsplanen skal bidra til sunt kosthold og måltidsglede for å fremme helse og forebygge kostholdsrelaterte sykdommer. Handlingsplanen for kosthold har også bærekraft som et viktig element, og viser til at et plantebasert kosthold og økt inntak av fisk vil bidra til å nå både helsepolitiske og klimapolitiske mål. Regjeringen vil selvsagt fortsette sitt arbeid i tråd med de målene og tiltakene som er nedfelt i handlingsplanen for bedre kosthold. Når det gjelder virkemidler for å nå de politisk bestemte målsettingene i landbrukspolitikken, det være seg økt produksjon av korn, frukt og grønnsaker eller den finstemte balansen mellom prisen på korn og kraftfôr, mener vi i Kristelig Folkeparti at dette er noe som partene i jordbruksoppgjøret må bli enige om i de årlige forhandlingene. Å la Stortinget gi for sterke føringer på dette saksområdet vil på sikt bidra til å svekke forhandlingsinstituttet.
Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2019-11-19:
I Norge skal vi, som flere har vært inne på, produsere sunn, næringsrik og trygg mat, og det gjør vi også. Hva du og jeg velger å putte i handlekurven når vi står i butikken, må være opp til hver og en av oss. Riktignok har norske butikker et magert utvalg sammenlignet med de fleste land i Europa. Det er som kjent kun tre personer i Norge – én fra hver at de tre store aktørene Coop, NorgesGruppen og REMA – som bestemmer hva du og jeg finner i butikkhyllene, men det er en annen diskusjon, som vi nok får rikelig anledning til å komme tilbake til. Innenfor det vi faktisk kan velge blant, mener Høyre at det må være reell valgfrihet. I det øyeblikket man er med på at det skal være lov å ta egne valg, fordrer det også en respekt for at noen tar det man selv kanskje mener er feil valg. Om du er kjøttsulten og har lyst på kjøtt, enten det er leverpostei og kalkunskinke på brødskiven, kjøttsuppe til lunsj eller et stykke reinsdyr fra Finnmark på fredagskvelden, ja, da skal det selvfølgelig være helt greit, uten å bli mistenkeliggjort eller belagt med skam. Det skal også være greit uavhengig av alle livets faser. Det er ikke en offentlig oppgave å tvinge en 87-åring på sykehjemmet til å ha en vegetardag i uken. For mange vil det være fremmedgjørende, og det vil også være et inngrep i og en begrensning av ett av få goder som kanskje gjenstår i livets sene fase. Høyre har vært med på å etablere og arbeide frem en handlingsplan for bedre kosthold. Den så dagens lys tidligere i år. Der er det en rekke tiltak for å dreie kostholdet i en sunnere og mer bærekraftig retning. Forbruket av frukt, bær og grønt skal økes, grove kornvarer og fisk likeså. Sunt kosthold og måltidsglede er målet. Det skal ikke nås med pisk, men – passende nok – med gulrot. Norge har svært gode kostholdsråd som revideres jevnlig, etter hvert som vi får ny kunnskap. Det ser til og med ut som om Høyre og regjeringens politikk virker. Kjøttforbruket går noe ned, frukt, grønt og bær går opp, og det samme gjør omsetningen av proteinrike vegetarprodukter. Dette er ikke noe jeg finner på, dette har jeg hentet rett ut av teksten i representantforslaget vi diskuterer i dag. Forslagsstilleren mener vi kun skal ha så mange husdyr som det er ressursgrunnlag for i Norge. Det ville i så fall føre til – om det skulle innføres – en dramatisk reduksjon av nåværende husdyrbesetning. I tillegg til å lage ødegårder i svartedauden-klassen ville det også føre til økt import av kjøtt, for folk slutter ikke å spise kjøtt selv om det ikke er fra Norge. Da er spørsmålet: Hva i all verden er bærekraftig med dette forslaget? Vi er for glade i kjøtt – og jeg har lyst til å avslutte med et sitat fra John Cleese: Hvis Gud mente vi ikke skulle spise dyr, hvorfor i all verden lagde han dem da av kjøtt?
Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2019-11-19:
FNs klimapanel har i år slått matalarm og lagt fram rapporter som viser at vi må legge om landbruksproduksjonen globalt, kutte kjøttforbruket, redusere matkastingen og spise mer plantebasert. Også norsk landbrukspolitikk må legges om for å kunne drive et bærekraftig jordbruk der matproduksjonen baseres på norske ressurser. I dag spiser nordmenn 40 pst. mer kjøtt enn verdensgjennomsnittet. Det er uheldig for miljø, matsikkerhet, folkehelse og dyrevelferd, men også for selvforsyningen. Norge er nødt til å iverksette tiltak som frigjør norske jordbruksarealer som er egnet for det til å dyrke mer korn, frukt og grønt. Det kjøttet vi skal spise i framtiden, bør i større grad være basert på norske ressurser. Dagens kjøttproduksjon er helt avhengig av importerte fôrråvarer. Samtidig går norske grasarealer ut av drift. Ved å flytte arealbruken vår ut av landet skaper vi også et dobbelt miljøproblem. Vi øker presset på verdens regnskoger, og vi lar artsrike norske kulturlandskaper forsvinne. Med på kjøpet får vi en storstilt sentralisering og mindre selvforsyning. Derfor legger Miljøpartiet De Grønne fram flere forslag her i dag for å reversere utviklingen. I landbruksdebatten er det mange som sliter med å ha to tanker i hodet på en gang. Det er mulig med økt beitebruk og redusert kjøttforbruk samtidig. Det er omtrent det som vil være resultatet hvis salen stemmer ja til de ti løse forslagene jeg legger fram her i dag, samt de tre mindretallsforslagene som ivaretar en del av de opprinnelige forslagene fra Miljøpartiet De Grønne. Jeg mener det er særlig viktig at vi innen næringspolitikken får vedtatt et politisk mål som er i samsvar med anbefalingene fra helsemyndighetene om kjøttforbruk. Hvis dette kombineres med klok landbrukspolitikk, får vi høyere selvforsyningsgrad og levende bygder med på kjøpet. Viktige virkemidler er styrket tollvern på kjøtt, frukt og grønnsaker og avvikling av moms på frukt, grønt og vegetabilske kjøtterstatninger. Den samfunnsøkonomiske gevinsten av at befolkningen følger Helsedirektoratets kostråd, er enorm. Usunt kosthold er ujevnt fordelt, men det koster likevel staten 154 milliarder helsekroner hvert år. Selv om vi ikke skal inn og detaljstyre, skal ikke næringsinteresser få dominere nordmenns kunnskap om mat. Priskampanjer rundt jul og grillsesongen er eksempler på dette. Da selger dagligvarekjedene kjøtt langt under innkjøpspris, noe som fører til tap, som igjen kompenseres med å øke prisene på andre varer. Med det tar jeg opp forslagene fra Miljøpartiet De Grønne.
Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2019-11-19:
Debatten blir alltid litt annerledes når det er snakk om kjøtt. Jeg har gjort meg noen refleksjoner om det. Det stemmer helt at det er en ganske ny sak at noe som oppleves som så privat, noe av det aller nærmeste – hva vi setter på bordet foran oss, hva vi serverer våre barn, kulturen vår, den matidentiteten vi har – blir politikk. Det blir det fordi det påvirker selvforsyning, det påvirker dyrevelferd når det er høyt prispress i landbruket, og det påvirker vår evne til å svare på store behov i verden for å produsere mer mat. Jeg ønsker egentlig bare at statsråden skal reflektere litt rundt dette at vi politikere har et ansvar når de private valgene våre til sammen får så store konsekvenser for fellesskapet. Er statsråden enig i at det er et mål at næringspolitikken skal følge opp også helsepolitiske mål og andre mål, f.eks. for selvforsyning i Norge, eller mener statsråden at hvor mye kjøtt vi setter på bordet, er en ren privatsak?