Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2008-11-13:
Det er all grunn til å være seg meget bevisst hvordan vi forvalter samfunnets positive holdning til bistand og utviklingshjelp. Det dreier seg om to ulike forhold: Vi må som bevilgende politikere kunne vise egne velgere og skattebetalere at ressursene brukes godt, og at de gir dokumenterbare resultater. I den andre enden har vi mottakerne, de menneskene som skulle dra nytte av innsatsen. Dem må vi også kunne se i øynene og vite at ja, innsatsen nådde frem slik den skulle uten unødig svinn. Dette var sikkert også noe av bakgrunnen da verdenssamfunnet i mars 2005 vedtok reformprogrammet The Paris Declaration on Aid Effectiveness. Hovedintensjonen var å utvikle et partnerskap der utviklingslandene skulle være ansvarlige for egen utvikling. Det var også enighet om at givere og mottakere skulle holde hverandre gjensidig til ansvar for å oppnå konkrete utviklingsmål. Bistand kan ikke alene gi den utviklingspolitikken som f.eks. kan føre til oppfylling av FNs tusenårsmål, eller MDG. Det er bred aksept for at demokrati, økonomisk vekst, sosial utvikling og miljøhensyn er viktige forutsetninger for utvikling i alle land, liksom likestilling, respekt for menneskerettigheter og bærekraftige miljøløsninger vil være grunnlaget for å bedre livet for fattige kvinner, menn og barn. I 2008 håper en at tre ulike internasjonale konferanser skal bidra til å sette fart i disse målsettingene. Det er The Accra High-level Forum on Aid Effectiveness i september, FNs High-level Event on the MDGs i New York også i september, og oppfølgingsmøtet Financing for Development i Doha om ca. to uker. Jeg er klar over at Doha-møtet vil behandle et bredt sett av tema. Et av dem er utbyggingen av effektivitet i bistanden og utviklingsarbeidet, slik det fremgår av sluttdokumentet fra Accra, som er oversendt møtet i Doha som et bidrag. Dette er også grunnlaget for denne interpellasjonen. Jeg vil konsentrere meg om to hovedelementer: mottakerlandets eierskap til egen utvikling og åpenhet om dokumenterbare utviklingsresultater. Først om styrking av eierskapet til egen utvikling. Etter Accra legges det opp til at utviklingsland tar sterkere ansvar for og styring med egen utvikling. Det betyr at landets eget parlament og sivile samfunn må trekkes med på en mer aktiv måte i utformingen og overvåkingen av politikken. Giverne forventes på et slikt grunnlag å respektere prioriteringene, investere i mottakers institusjoner, gjøre økende bruk av landets egne systemer i bistanden og å øke den langsiktige forutsigbarheten av bistandsmidlene. Givers bruk av mottakers nasjonale systemer var allerede tema i Paris-deklarasjonen, og innbefattet bl.a. systemer for offentlig finansforvaltning, innkjøp, revisjon, og for vurdering av sosiale og miljømessige forhold. Dette er ment som et viktig bidrag til mottakers oppbygging av egen kapasitet, og etter Accra har giverne forpliktet seg kraftig og meget eksplisitt til å følge opp. Det er imidlertid verd å merke seg at partene i Accra også la til at givere og mottakere sammen ville vurdere kvaliteten på landsystemene, i en prosess der mottaker tar ledelsen ved hjelp av omforente metoder og hjelpemidler. Dette er etter mitt syn helt avgjørende. Kombinasjonen av bistand overført i form av budsjettstøtte og tillit til at utviklingslandet har egne forvaltningssystemer som holder mål, kan bli et høyt spill. Og spillet dreier seg ikke bare om store penger, men også om tiltro i vår egen befolkning til at vi lykkes i å gjøre dette til beste for dem som virkelig trenger det. Det bør derfor være avgjørende for Stortinget å få høre statsrådens syn på hvordan Norge i Doha vil følge opp denne utfordringen. Hvordan kan vi bidra til å sette kjøtt på dette beinet, som dessverre mange steder er nokså avgnagd? Som givere må vi forvente at forvaltningssystemene i utgangspunktet holder visse minimumskvalitetsstandarder. De må slett ikke være avanserte eller perfekte. Derimot er det viktig at systemene som sådan blir regelmessig monitorert, og at de over tid viser tegn til positiv utvikling. Ingen «quick fix», men at det går rette veien fra et forsvarlig utgangspunkt. Så til det andre tema, åpenhet og dokumenterbare utviklingsresultater. Til syvende og sist vil utviklingspolitikken bli bedømt ut fra den innvirkning den faktisk har hatt på tilværelsen for verdens fattige. Da må virkningen kunne dokumenteres. Det vil forutsette en større åpenhet og ansvarlighet for hvordan utviklingsmidler brukes. Åpenhet og ansvarsplassering vil også i seg selv være sterke utviklingsdrivere. Et fokus må være på oppbygging av kostnadseffektive evalueringsverktøy. Det kan være nasjonale statistikker, budsjettering, planlegging, eller metoder for monitorering. Som giver har vi erfaring fra investering i nettopp slike formål. Og etter som verktøyet blir tilgjengelig, må det anvendes målrettet, bl.a. til å følge bedring av bistandens effektivitet. Et annet fokus må være på «transparency», eller åpenhet, og ansvarsplassering for måloppnåelse. Dette har vært et sentralt tema like siden Paris-deklarasjonen, og flere virkemidler er aktuelle. For å gjøre bistanden mer transparent må mottakerlandets regjering forholde seg til eget parlament, som bør være delaktig i prioriteringen av formål for bistanden, ha oversikt over finansiering, innkjøp, regnskap og revisjon i henhold til prioriterte programmer, og som også må få tilbakemelding om resultater og måloppnåelse. Felles resultatvurdering fra giver og mottaker vil styrke åpenheten, som også må gi innsyn for det sivile samfunnet. Dette er forutsetninger for et tillitsforhold som jeg gjerne vil høre statsråden bekrefte er en del av vår norske standard. Jeg har også en forventning om at det er med i grunnlaget for norske bidrag i Doha – ikke som uttrykk for mistillit til mottaker, men som virkemiddel i en felles anstrengelse for at bistanden skal gjøre en forskjell for dem det gjelder. Accra anbefaler at en så bygger videre ut med «peer review»-ordninger, og deltakerne forpliktet seg til å gjøre en evaluering av hva en har oppnådd allerede ved utgangen av 2009. En stor bistandsaktør som Norge bør etter mitt syn være aktiv i den prosessen. Et hovedformål med disse ordningene er selvsagt å motvirke korrupsjon, som vi vet er til stede i varierende grad i mange av de områdene hvor vi er aktive. Et særlig ønske fra utviklingslandene er langsiktig forutsigbarhet. Behovet for regelmessig rullering av tre- til femårsplaner for budsjettering og tiltaksplaner gir dem økt trygghet for å engasjere seg med sine begrensede ressurser i arbeidet. Selv om giverne i Accra fant å kunne strekke seg langt for å imøtekomme mottakerlandene på dette punktet, medfører det en del problemer for oss. Vi har selv en år-til-år-budsjettering av bistandsmidler. Tidligere behandlet Stortinget en utviklingspolitisk melding ca. hvert åttende år, sist i 2004. Nå ser det ut til at neste melding kommer allerede våren 2009. Langsiktige prioriteringer i form av tematiske og geografiske konsentrasjoner synes også å bli stadig mer kortvarige. Og en ny regjering i 2009 vil selvsagt gjøre sine egne vurderinger. Hvordan kan statsråden se for seg at en kan tilgodese mottakers ønske om langsiktighet? Og er statsråden enig i at slike langsiktige ordninger i tilfelle må være forankret i Stortinget? Oppsummert er jeg spent på om statsråden kan bekrefte at de temaene som her er omtalt, vil være naturlige deler av hans eget bidrag i Doha, og på hvordan en fra norsk side vil bidra til videre forbedring av bistandens effektivitet og med åpen dokumentasjon av mål, innsats og resultater.