Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-12-07:
Takk til interpellanten, som tar opp et veldig viktig tema og har gitt mange, inklusive statsråden, anledning til å komme med gode og konstruktive innlegg i en debatt. Det er lovende. Men jeg tror vi må ha som utgangspunkt for denne debatten å ta inn over oss hva som er oppdrettsnæringens situasjon. Det ene er: Jeg har vært involvert i oppdrettsdebatten siden rundt 2000, og jeg har for lengst mistet tellingen på antall statsråder, antall representanter for næringen og antall næringspolitikere som har insistert på at nå fikser vi luseproblemet. Og vi har ikke fikset luseproblemet. Det har bare eskalert, i den forstand at totalvolumet er minst like stort som før, og problemene som følger arbeidet for å løse det, de til dels øker. Det må vi holde opp mot det som skjedde da forurensningslovene ble innført og anvendt på norsk industri på 1970-tallet, 1980-tallet og utover på 1990-tallet. Det var ganske hardhendte greier. Det var ganske strenge krav til at utslipp skulle vekk, det ville komme sanksjoner hvis de ikke forsvant, og det var eksponering i media. Det virket fantastisk fint! Det finnes ikke en sjel i norsk industri i dag som beklager den hestekuren industrien var igjennom, og som har ført til at utslippene fra norsk industri er nede i en tiendedel – eller enda mindre – av hva de var bare for noen tiår siden. Det funker å gjøre næringen ansvarlig. Næringen vokser på det, blir mer effektiv. Det andre vi må ta inn over oss, er hva norsk oppdrettsnæring grunnleggende sett går ut på. Det er et gigantisk eksperiment som forsøker å holde evolusjonen unna, og det kommer til å mislykkes. Når man setter et astronomisk antall vertsdyr ut i et naturlig miljø hvor det finnes en parasitt som har – som alle parasitter – et kolossalt reproduksjonspotensial, skjer tre ting: For det første: Parasittbestanden eksploderer, og det blir en enorm tilgang på parasitter over alt – hele tiden. For det andre: Næringen pøser på med stadig nye og stadig mer desperate virkemidler for å bekjempe parasitten. Og for det tredje: Evolusjonen og parasitten jobber sammen med å utvikle parasitter som blir stadig mer motstandsdyktige mot stadig flere virkemidler, som dermed blir stadig kraftigere og brukes på en måte som både reduserer laksens velferd og fører til stadig større problemer for miljøet som er rundt. Det finnes bare én langsiktig løsning på det problemet, og det er å skille vertsdyret – laksen – og parasitten – lusen – fysisk fra hverandre, enten i lukkede anlegg eller ved å drive oppdrett på steder hvor det ikke er lakselus. Vi er på vei i denne retningen, men det går forbløffende langsomt når man ser på hvordan denne næringen har fått utvikle seg, og det går forbløffende langsomt når man ser på hvilken økonomi som faktisk finnes i den næringen. Dette er jo en industri med bunnsolide økonomiske muskler og veldig stor kapasitet til å ta ansvar for sine egne miljøproblemer. Jeg er fullstendig enig med både statsråden og alle andre som har minnet om at det er svært bekymringsfullt at norsk oppdrettsnæring stadig blir eksponert i norske og internasjonale media, med negativ påvirkning på sitt eget opprinnelsesdyr, laksen, og på sjøørreten, og nå med dyrevelferdsproblemer, som er den dårligste reklamen norsk sjømat kan tenke seg. En næring som ikke på egen hånd umiddelbart tar ansvaret for å løse det problemet, trenger hjelp, og den trenger hjelp fra myndigheter som har som oppgave å sette de kravene som næringen selv år ut og år inn har lovet å etterleve, men ikke etterlever. Da er det interessant med den prinsipielle debatten om hvorvidt Mattilsynet skal eksponere oppdrettere. Jeg minner om hva Mattilsynet gjør med restauranter. De henger geipefjes på restauranter som ikke har god nok hygiene. Det er et steinhardt virkemiddel og snakker direkte til kundene. Det virker som bare det. Noe sånt trenger oppdrettsnæringen.