Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2007-10-04:
Jeg vil i mitt innlegg ta opp tre utfordringer for framtida. Den første er den som flere har vært inne på som den desidert største utfordringa vi har – miljøutfordringa. Vi ser alle sammen at det blåser, det regner, det er mer uvær enn noen gang. I andre land i fattige deler av verden ser vi at de opplever tørke, de mister mulighetene til vann. Vi har faktisk klimaflyktninger som er nødt til å rømme til andre områder for å overleve. Vi har nettopp hatt TV-program med Børge Ousland som kommer fra nordområdene og forteller at det er en dramatisk utvikling når det gjelder issmelting rundt Svalbard og Nordpolen. Dette er den største utfordringa vi har, og den som kommer til å kreve mest også av norske politikere i årene framover. Vi vet at det er de vestlige landene som forurenser desidert mest. En nordmann slipper ut ti ganger så mye som en fra India og hundre ganger så mye som en fra Etiopia. Det er derfor vi som må ta tak i dette hvis vi skal klare å få gjort noe med de store klimautfordringene. Det andre spørsmålet jeg har lyst til å ta opp, er utviklinga mot et ego-samfunn. Når vi er kåret til landets beste land å bo i, er det fordi vi har bygd på den nordiske velferdsmodellen der mottoet har vært: Du skal gjøre din plikt og kreve din rett. Vi opplever nå også i kommunalkampen at når diskusjoner om f.eks. eiendomsskatt kommer opp, får vi en ego-tenkning der viljen til å yte er mindre enn før. Derfor tror jeg at denne diskusjonen rundt ego-samfunnet skal vi våge å ta: Hvordan vi skal klare fortsatt å ha en stor fellesskapskake som vi alle sammen kan være med på å dele. Det er den beste måten å drive sosial utjevning på. En avis skrev om stappmettsyndromet for noen år siden: Nå er jeg så stappmett at jeg blir irritert. Vi blir mer og mer stappmette, men likevel blir vi mer og mer irriterte. Den utfordringa må vi ta på alvor. Hvorfor blir vi det? Hvorfor blir vi som bor i verdens beste land, mer og mer irriterte? Den diskusjonen syns jeg vi skal ta. Jeg tror at vi må ta inn over oss at det – for all del – er personer i dag som har det vanskelig, men de fleste av oss har det ufattelig godt, og vi er faktisk nødt til å være mer solidariske med hverandre i forhold til å finne gode fellesskapsløsninger. Den tredje utfordringa er i forhold til avpolitiseringa vi ser rundt oss. Den har to sider. For det første har vi en avpolitisering som vi egentlig har vært skyld i sjøl de siste tjue-tretti årene ved at vi har flyttet politisk makt fra politikere til både embetsverk og organer utenfor det politiske systemet. Det er vi skyld i sjøl og kan faktisk gjøre noe med, sjøl om det er krevende. Men den mest alvorlige avpolitiseringa er den som skjer ved at folk opplever politikk som spill og spetakkel og mindre som politisk håndverk. Vi får nemlig politikerforakt på den måten. Vi som er satt til å ta en del viktige grep, klarer ikke ta de grepene fordi det er spillet som får fokus. Legitimiteten vår blir svekket så lenge det er spillet som står i fokus og ikke det politiske håndverket. Derfor tror jeg vi er nødt til å ta en diskusjon om politikerrollen og hvordan vi skal bekle den framover. For å snakke mer om det som skjer framover: Jeg tror vi er nødt til å bli langt mer modige politikere. Vi er nødt til å ta mer modige valg som et samlet kollegium. Jeg synes Helmut Kohl tok et modig valg ved Tysklands samling – sjøl om skattene økte vesentlig for vesttyskerne, tok han et modig valg. Dagens regjering i Norge tar også modige valg. I forhold til klimaspørsmål og andre ting er man i ferd med å ta en del modige valg som faktisk også krever en god del av hver enkelt av oss. Vi må kunne si til norske innbyggere: Vi er nødt til å ta en del modige valg. Men det vil også kreve en del av oss som bor i dette landet dersom vi skal lykkes med de valgene. Det er denne regjeringa i ferd med å gjøre. Vi snakker ofte om Einar Gerhardsen og Erik Brofoss som bygde landet. Dem er vi stolte av, og det skal i fortsatt være. Denne regjeringa er i ferd med å bygge om landet, og det krever politisk mot. Vi er i ferd med å gjøre det, men vi trenger også støtte fra et samlet Stortinget i en slik jobb.