trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Jeg tror jeg skal minne representanten Gahr Støre på at forskjellene i Norge har økt svakt gjennom veldig mange år, også under de åtte årene han selv satt i regjering. Det betyr ikke at partiene i denne sal skal beskylde hverandre for ikke å være opptatt av å ha et samfunn med små forskjeller – jeg tror alle partiene er opptatt av det – men denne debatten viser at vi har ulike svar. Vi har ulike tiltak og ulike forslag til hvordan vi skal gjøre det. Når det gjelder lønnsdannelsen, har vi et velfungerende system i Norge. Partene i arbeidslivet er selv med og tar ansvar for å forhandle frem lønnsoppgjør som er tilpasset den økonomiske situasjonen vi står i – og det har de gjort. Gahr Støre har selv prøvd å skape et inntrykk av at mye av det vi nå ser, skyldes regjeringens politikk, men han hopper elegant bukk over det faktum at vi har hatt et oljeprisfall, som regjeringen møtte med god politikk, og som partene var med og tok ansvaret for, som bidro til at vi kom ut av den situasjonen.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Jeg tror Fremskrittspartiets partiprogram blir til på samme måte som de blir til i Arbeiderpartiet – gjennom demokratiske prosesser og flertallsbeslutninger. Det er det korte svaret på hvordan programmer blir til i ulike partier. Når denne finansministeren går på jobb, gjør hun det på vegne av en flertallsregjering, basert på en plattform som vi regjerer på, som har som ambisjon å legge til rette for at velferden i dette landet kan trygges videre. Forutsetningen for at vi skal kunne gjøre det, er at vi har et godt, velfungerende arbeidsliv. Og det har vi, både som følge av at vi har gode reguleringer, at vi har ansvarlige parter, og ikke minst at vi har mennesker i dette landet som er villige til å investere kapitalen sin i å skape bedrifter og arbeidsplasser. Det er nøkkelen til at opposisjonen kan bruke hele denne debatten om ulikhet til å kappes om å fremme nye, dyre forslag. Men forutsetningen for å ha råd til å finansiere det er at noen skaper arbeidsplasser og skatteinntekter, og da må vi ikke sende dem ut av landet gjennom skyhøye skatteskjerpelser.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Jeg har svart på det spørsmålet. Hovedspørsmålet til Gahr Støre var hvordan endringer i et partiprogram blir til. De blir til gjennom demokratiske prosesser i de ulike partiene. Jeg antar det er sånn det fungerer i Arbeiderpartiet også. Hvis ikke er jeg sikker på at representanten Gahr Støre vil bidra til å oppklare det. Så til spørsmålet om lønnsdannelsen: Det har jeg også svart på. Hele poenget med det systemet vi har i Norge, er at lønnsdannelsen blir til gjennom partene i arbeidslivet. Jeg har ikke registrert at Arbeiderpartiet har tatt til orde for å endre på det, og det har heller ikke denne regjeringen gjort. Det at vi har ansvarlige parter, bidrar til at vi får lønnsoppgjør som er tilpasset den konjunktursituasjonen norsk økonomi til enhver tid er i. Det ansvaret partene har tatt i kjølvannet av oljeprisfallet, har bidratt til at vi raskere har kommet gjennom de alvorlige konsekvensene av oljeprisfallet. Det skal vi være veldig glade for. Sammen med en lang rekke av de andre politiske tiltakene denne regjeringen har iverksatt, bidrar det nå til at vi har lav ledighet og høy sysselsetting, og sysselsettingsandelen går opp.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Jeg registrerer at opposisjonsleder Gahr Støre bruker fire replikker når vi skal diskutere den store meldingen om ulikhet og muligheter i det norske samfunn, på en diskusjon om hvordan partiprogrammet til Fremskrittspartiet blir til. Det viser egentlig at Arbeiderpartiet ikke har veldig mye å fare med her. Så til debatten om inntektsforskjeller. Inntektsforskjeller oppstår av mange ulike årsaker i et samfunn. Det handler ikke bare om lønnsdannelsen. Hovedårsaken til inntektsforskjeller i et samfunn er skillet mellom dem som er i jobb, og dem som ikke er i jobb. Og vi ser at en av hovedårsakene til at forskjell i inntekt faktisk øker i Norge, noe som også fremkommer godt i denne meldingen, er at innvandringen til Norge har økt. Når det gjelder barnefattigdom, ser vi dette. Det er inntektsforskjellene som har bidratt til det. Men så peker regjeringen i denne meldingen på en lang rekke tiltak som vil være viktige for oss for å holde ulikheten lav. Det handler om arbeid, det handler om kompetanse, det handler om integrering, og ikke minst handler det om å legge til rette for at det investeres mer i dette landet, slik at flere kommer i jobb.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Er det noe jeg har respekt for, er det Stortinget som folkevalgt organ. Jeg har selv vært innvalgt på Stortinget siden 1997. Jeg mener at Stortinget skal gjøre jobben sin med å forvalte oppgavene på en lang rekke områder i et samfunn. Det betyr ikke at alle partier i Stortinget er enige om hvilke virkemidler og tiltak vi skal iverksette. Det er jo derfor vi har debatt. Det er derfor vi har diskusjoner. Det er derfor det fremmes mange ulike forslag. Men jeg synes jo vi skal tillate oss å heve blikket og se på konsekvensene av de flertallsvedtakene denne sal har fattet gjennom de siste seks årene. Konsekvensen er at det går godt i norsk økonomi. Den registrerte ledigheten har ikke vært lavere på ti år. Sysselsettingen går opp, og den går opp bredt over hele landet. Arbeidsmarkedet vårt fungerer. Folk opplever trygghet, glede over å gå på jobben. Det er vekst i alle næringer. Det handler selvfølgelig om skattepolitikk, det handler om konkurransepolitikk, det handler om infrastruktur, det handler om forskning, og det handler om kompetanse.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Representanten Lundteigen får det til å høres ut som om jeg ikke tidligere har anerkjent Stortingets rolle som øverste folkevalgte organ i Norge. Det er jeg uenig i. Det er ikke noe jeg innrømmer. Det håper jeg virkelig at alle vi som er en del av det demokratiske Norge, anerkjenner og setter stor pris på. Visitten til lånefinansiert privat konsum er jeg ikke helt sikker på hvorfor representanten Lundteigen kom med, all den tid vi har gjennomført nye og velfungerende reguleringer også på denne delen av utlånsmarkedet, nettopp for å beskytte forbrukerne. Men så til arbeidsinnvandring. Det er nå engang sånn at de første som reiste fra Norge etter oljeprisfallet, var arbeidsinnvandrerne. Det vi nå ser, er at det er ikke der veksten i sysselsettingen kommer. Den kom der under den forrige regjeringen – det er helt riktig. Da kom veksten i sysselsettingen utelukkende fra arbeidsinnvandring. Det må Senterpartiet svare for hvorfor skjedde under deres tid. Nå kommer veksten i det ordinære arbeidsmarkedet, blant dem som har vært utenfor arbeidsmarkedet, og det skal vi glede oss over.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Jeg er ikke helt sikker på hvor det er representanten Lundteigen vil. Antagelig vil han ha en diskusjon om EØS-avtalen. Jeg tror kanskje det er det jeg hører. Jeg tror det et bredt flertall i denne sal som mener at det at Norge er en del av dette markedet, sikrer oss eksport og tilgang på varer og tjenester, og at det sikrer arbeidsplasser, vekst og verdiskaping over hele landet. Det skal vi være veldig glade for. Men å skape et inntrykk av at store deler av det som skjer i vårt arbeidsliv, skjer utenfor denne salens vilje og kontroll – det er jeg uenig i. Vi har en lang rekke lovreguleringer som bidrar til å sikre at vi har et godt og velfungerende arbeidsliv. Og som jeg sa i mitt forrige svar, arbeidsinnvandringen som Lundteigen snakker om, økte kraftig i tidligere år. Nå er det ikke fra arbeidsinnvandring sysselsettingsveksten kommer, nå kommer den faktisk fordi store deler av inkluderingsdugnaden begynner å virke og flere mennesker hjelpes inn i det ordinære arbeidslivet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Ja, det er et mål for regjeringen å redusere forskjellene. Det tror jeg vi har et felles mål om på tvers av alle partigrenser i denne sal. Så er spørsmålet hvilke tiltak vi skal sette inn. Jeg mener denne regjeringen iverksetter tiltak hele tiden for å holde ulikhetene i Norge minst mulig og bidra til å bekjempe fremveksten av dem. Så er det en erkjennelse at det har vært en svak utvikling gjennom de siste 30 årene, under vekslende regjeringer. Jeg tror ingen av de regjeringene har hatt som ambisjon å øke forskjellene. Det er jo derfor vi gjennom denne meldingen peker på noen helt grunnleggende ting vi må jobbe med. Det handler om arbeidslivet, om sysselsetting, om å unngå arbeidsledighet og utenforskap. Det handler om utdanning og kompetansepåfyll gjennom hele livet. Det handler om integreringspolitikk, for det handler jo også om at mennesker med minoritetsbakgrunn som er bosatt i Norge, skal delta i samfunnslivet – bidra, jobbe og betale skatt. Det handler om helse. Det handler om oppvekstvilkår. Det handler om arbeidsplasser. Det handler om deltakelse i kultur, osv., osv. Vi har pekt på alle disse tingene, og vi gjennomfører tiltak hele tiden.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Først: Når det gjelder arbeidsavklaringspenger, er jo hele poenget med å tydeliggjøre det at folk tidligere skal få avklart om de skal tilbake til arbeidslivet, eller om de skal få en varig trygdet situasjon. Den avklaringen tror jeg veldig mange mennesker trenger å få. Derfor mener jeg det er bra at vi nå tar grep for å gjøre det. Så til spørsmålet om skatt. Jeg har til gode å få råd fra IMF eller OECD om å skjerpe skattene i Norge. Snarere tvert imot opplever jeg at det vi har gjort, har bidratt til å styrke vår egen konkurransekraft. Det er i hvert fall et faktum at for høye skatter bidrar til kapitalflukt. Det bidrar til færre bedrifter. Det bidrar til færre arbeidsplasser. Det bidrar til høyere arbeidsledighet. Det bidrar til færre skatteinntekter, og det bidrar til økte trygdeutbetalinger. Det mener jeg er en veldig dårlig vei å gå hvis vi skal ha råd til å finansiere velferdssamfunnet vårt over tid. Da må vi ha et konkurransedyktig skattesystem som gjør at kapitalen investeres her, at arbeidsplassene skapes her, og at vi holder ledigheten på et lavest mulig nivå og sikrer at flere mennesker kommer i jobb.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
I perioden 2008–2014 kom hele veksten i sysselsettingen blant innvandrere. De siste årene har vi sett at arbeidsgiverne i større grad rekrutterer fra den innenlandske arbeidsstyrken, og mange innvandrere har også kommet i jobb, og da særlig innvandrere som var bosatt i Norge da de ble sysselsatt. Da mener jeg regjeringen er i ferd med å begynne å svare. Da svarer vi på utfordringen med manglende integrering, da svarer vi på at flere som har vært utenfor lønnet arbeid, kommer i jobb. Det bidrar til å øke skatteinntektene, som igjen bidrar til å trygge vår evne og mulighet til å finansiere velferdsordningene. Så er jeg veldig opptatt av at vi fortsatt skal legge til rette for at det skal skapes enda flere jobber, enda flere arbeidsplasser, enda flere bedrifter i dette landet. Men da kan vi jo ikke sende kapitalen ut av landet, som er Moxnes’ oppskrift, da må vi sørge for at den investeres her. Det er forutsetningen for at flere kan komme i jobb fremover.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Dette er en viktig debatt, og jeg hører finansministeren flere ganger si at det er bra med et samfunn med små forskjeller. Men én ting er jo hva man sier, en annen ting er hva man gjør, og en tredje ting er hva man skriver. I forrige periode minnet jeg finansministeren en del ganger på hva hun hadde i programmet sitt. Som statsråd går man jo med det i bakhodet når man går på jobb: Hva er det jeg har i programmet mitt? Finansministerens parti gikk til valg i 2013 på et partiprogram der det sto: «Det er ikke en offentlig oppgave å utjevne lønnsforskjeller som naturlig oppstår i arbeidsmarkedet.» Det er en klar holdning, og det må jo bety at det er greit at de forskjellene oppstår, at de utvikler seg, og at de får konsekvenser for samfunnet. I 2017 fjernet Fremskrittspartiet denne formuleringen fra sitt program, den forsvant ut. Jeg synes det er interessant å se, siden forskjellene fortsetter å øke. Så jeg vil stille finansministeren to spørsmål: Hva var grunnen til at Fremskrittspartiet fjernet den formuleringen etter fire år i regjering? Og oppfølgingsspørsmålet: Er det en offentlig oppgave å utjevne forskjeller eller ikke?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Takk for svar på de spørsmålene jeg ikke stilte. Jeg skal gjenta de spørsmålene jeg stilte: Hva var grunnen til at Fremskrittspartiet fjernet den delen i sitt program som gjør at finansministeren nå går på jobb uten det i sitt program? Og det er fristende å stille følgende spørsmål: Er det en offentlig oppgave å utjevne forskjeller som oppstår i arbeidsmarkedet, eller ikke?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Da stiller jeg spørsmålet for tredje gang. Mens det i forrige periode sto i programmet at det ikke var et mål for politikken å utjevne lønnsforskjeller, at det ikke er en offentlig oppgave, så står det nå ikke i programmet. Spørsmålet lyder da: Er det en offentlig oppgave, politikkens oppgave, å utjevne forskjeller som oppstår i arbeidsmarkedet? Ja eller nei?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Jeg trenger ikke finansministeren til å fortelle denne sal at partiprogrammer blir vedtatt demokratisk. Det skjer i mitt parti, og det skjer i finansministerens parti, og det skal vi være glade for. Spørsmålet er jo politikken. En behøver heller ikke få et svar fra finansministeren om at lønninger i store deler av norsk arbeidsliv blir til gjennom forhandling mellom parter. Men det er en forskjellsutvikling i formue – og det er jo en hovedgrunn, som regjeringen bruker tre–fire sider på i en stor melding på over hundre sider, til at forskjellene øker – og også gjennom inntekter. Spørsmålet er: Når inntektsforskjeller øker, er altså finansministerens svar at det er avgjort gjennom forhandlinger mellom partene, og at det ikke er en politisk oppgave å gjøre noe med det. Det er slik vi må tolke det. Det betyr at den formuleringen de hadde i sitt program, gjelder fortsatt, selv om den ikke står i programmet. Men da kan man jo høre en gang til fra finansministeren: Er det en offentlig oppgave – etter at det er inngått avtaler om hvordan inntektsutviklingen skal være i samfunnet vårt, og inntekter kommer på flere måter, bl.a. gjennom lønnsinntekt – å bekjempe de forskjellene, eller er det ikke det?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-05-28:
Statsråden la vekt på at utviklingen i arbeidslivet er svært viktig. Statsråden erkjente at forskjellene øker. Da synes jeg spørsmålet fra representanten Gahr Støre er ganske betimelig: Hva er Stortingets rolle oppi dette? Hvordan ser regjeringa Stortingets rolle? Skal Stortinget, som det folkevalgte organet, bruke sin makt og myndighet til å organisere arbeidslivet slik at forskjellene blir mindre? Ja eller nei?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-05-28:
Det er korrekt at det er mye som går bra. En av de viktigste årsakene er at vi har et stadig økende lånefinansiert privat konsum som utløser en enorm etterspørsel. Men det er ikke mitt spørsmål. Statsråden innrømmer nå at Stortinget har en rolle i å dempe forskjellene. Vi har en faktisk situasjon med fri arbeidsinnvandring, vi har fri tilgang på arbeidskraft fra EØS-land utenfor Norden som har helt andre og dårligere lønns- og arbeidsvilkår enn dem vi har. Da er det ikke særlig overraskende at forskjellene øker. Senterpartiet og Fremskrittspartiet har ulikt syn på EØS-avtalen, men vi burde ha en felles virkelighetsforståelse av hva som skjer i arbeidslivet. Mitt spørsmål er derfor: Fører dagens frie arbeidsinnvandring til større jevnbyrdighet i norsk arbeidsliv, et mer velorganisert arbeidsliv og mindre forskjeller?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-05-28:
Forskjellene i Norge har økt over tid. Det startet før nåværende regjering. Vi er enige om det. Vi er enige om at Stortinget er det øverste folkevalgte organet. Vi er enige om at stortingsrepresentantene før de blir valgt, agiterer for at man skal gjøre det sånn og sånn bedre for folk. Ingen agiterer for større forskjeller. Alle agiterer for større jevnbyrdighet. Og så har vi et system med fri arbeidsinnvandring fra EØS-området utenfor Norden, som innebærer at tilbud på og etterspørsel av arbeidskraft for yrke etter yrke blir endret, noe som fører til at maktforholdene i arbeidslivet endres. Organisasjonsgraden har gått ned. Er ikke statsråden enig i at systemet utenfor demokratisk kontroll i Norge på arbeidsområdet innebærer grunnlaget for økte forskjeller?
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Denne debatten ble innledet med at representanten Asheim, leder av vår finanskomité, hyllet trepartssamarbeidet. Det er bra at han gjør det, men det er all mulig grunn til å minne representanten Asheim på Stortinget om at vi har en finansminister som sier at den norske modellen står i veien for det norske folk. Det er av den typen dobbeltkommunikasjon som høyresiden bedriver med tanke på at de på den ene siden opptrer såkalt seriøst og på den andre siden driver med uriktig politisk propaganda. Jeg legger merke til at finansministeren later som hun ikke hører dette, men det er all mulig grunn til å få sagt det veldig tydelig. Om dette er et problem for representanten Asheim, vet jeg ikke, men det ville være interessant om han kunne avklare akkurat dette – om han synes det er fint å ha en finansminister som uttaler seg slik om det han selv mener er viktig med tanke på både norsk økonomi og den aktuelle situasjonen vi diskuterer her i Stortinget i dag. Jeg tror ikke Asheim mener dette, men nå er de enige om noe annet: De representerer den første regjeringen i moderne tid som sier at de anerkjenner det uorganiserte arbeidslivet. Det er jo et anslag mot hele grunnideen i trepartssamarbeidet som forutsetning for at vi kan føre en økonomisk politikk som skaper likhet. Her også avslører høyresiden sin tydelige dobbeltkommunikasjon. Representanter fra høyresiden sier ganske systematisk at Norge er i front på mange måter når det gjelder likhet og kampen mot ulikhet. Men situasjonen er jo den at det går i gal retning. Det er det som er tema i denne debatten. Og hva handler dette om? Jo, det er resultatet av en villet politikk fra regjerings side på minst tre områder: Det er uriktige skattelettelser, det er attpåtil, når de har gjennomført skattelettelsene, overforbruk av oljepengene på en slik måte at det undergraver framtidens muligheter til å opprettholde et rettferdighetssamfunn, og det er kutt for de svakeste. Jeg har ikke tid til mye, men la meg bare si at det å kutte i barnetillegget for uføretrygdede og i arbeidsavklaringspengene og det å nekte pensjon fra første krone er jo tiltak av politisk karakter som peker direkte i retning av ulikhet. Det er den situasjonen vi har, og jeg må bare si jeg undrer på hvor lenge Kristelig Folkeparti og Venstre skal være med på denne ferden. Det er av stor interesse å se hvor langt de er villige til å gå med tanke på at samfunnet gradvis blir liberalisert og nedbygd.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2019-05-28:
Jeg tror ikke kamerat Kolberg får svar på det spørsmålet her og nå. Når både miljø, økonomi og sosiale forhold hensyntas, skapes bærekraftig utvikling. Som helsepolitiker deler jeg ambisjonene i FNs bærekraftsmål nr. 3: god helse. Vi vil sikre god helse og fremme livskvalitet for alle, uansett alder. I 2016 var det overordnede temaet i arbeidet med bærekraftsmålene «Leaving no one behind». Alle skal med, ingen skal bli glemt. Jeg kjenner i dag et ansvar for å løfte en gruppe som har vært gjenstand for debatt i denne salen mange ganger. Det har blitt en sak som vi ikke har kommet til rette med. Jeg tenker på de papirløse emigrantene og deres helsesituasjon. Det er greit å begynne sine innlegg med å si at Norge er best i verden. Men på dette området, helsetjenester til de papirløse, befinner Norge seg i klassen som gir minst – sammen med noen få andre land i Europa, som Bulgaria og Polen. De fleste andre land i Europa gir betydelig bedre helserettigheter til de papirløse. I land som Belgia og Nederland har papirløse mer eller mindre de samme helsemessige rettighetene som befolkningen for øvrig. Tidsskriftet The Lancet har publisert en oppsummering av helsesituasjonen blant papirløse i ulike land, og budskapet var tydelig: I land som Norge, med restriktiv lovgivning og få helserettigheter, har papirløse 38 pst. økt risiko for å dø tidlig og mer enn 50 pst. økt forekomst av psykiske lidelser. Papirløse lever kanskje de hardeste livene i Norge, uten rett til arbeid, skolegang, helsetjenester og økonomiske velferdsytelser. Organisasjonen bestående av en gruppe papirløse, Mennesker i Limbo, sier selv at de ønsker å bidra og få muligheter til å jobbe hvitt mens de venter. Helsepersonell i Norge gir de papirløse i hovedsak nødvendig helsehjelp ved fare for nært forestående død, varig sterkt nedsatt funksjonstilstand, alvorlig skade eller sterke smerter. Men selv da kreves det betaling, som mange av de papirløse ikke er i stand til å dekke. Den siste tiden har vi som helsepolitikere vært svært opptatt av fødetilbud. Mitt engasjement for kvinner som skal føde, gjelder også for papirløse, og jeg kjenner til eksempler på at papirløse kvinner må føde hjemme uten profesjonell helsehjelp. Representanter fra ulike partier har spurt seg: Bør ikke det offentlige ta et større ansvar? Tidligere leder i Kirkens Bymisjon Sturla Stålsett sa det: Ingen mennesker på norsk jord skal nektes fri og profesjonell helsehjelp. Kristelig Folkeparti sier som FN: «Leaving no one behind». Alle skal med, ingen skal være glemt.
Nils Kristen Sandtrøen (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Her om dagen så jeg om igjen den gode serien Kampen om tungtvannet. Et av de viktige budskapene som den fortellingen formidler, var hvor viktig det var for folk i Norge i motstandsarbeidet å kjempe for friheten til et rettferdig samfunn, men også for et likere samfunn. En av dem som deltok i motstandsarbeidet, og som senere har reflektert litt over hva slags reise Norge gikk gjennom etter annen verdenskrig, sa det veldig godt: Vi så på det demokratiske arbeidet som en fortsettelse av innsatsen i krigsårene, for det handlet ikke bare om å skape frihet fra undertrykking, men også om frihet til å skape et bedre samfunn – og et likere samfunn. Helt siden annen verdenskrig har – i grove trekk – landet vårt blitt stadig bedre. Velferdsstaten har blitt utbygd, viktige ordninger som folketrygden har kommet på plass, Statens lånekasse er en stor suksess, og vi har sørget for at folk flest har en lønn å leve av. Det som skjer i dag derimot, er at en stor gruppe går tilbake. Det er noe nytt, og det er det som er debatten her i salen. I tidligere tiår har vi alle sammen gått litt fram – i ulik takt, men fram. De siste årene er det derimot sånn at tre av ti har blitt dårligere stilt. Under Erna Solbergs regjeringstid har 30 pst. gått tilbake, og det skjer samtidig som de rikeste drar ifra. Derfor får vi nå det store gapet og de raskt voksende forskjellene. Vi må se på de konkrete sakene hvis vi skal få ned forskjellene. Arbeiderpartiet vil løfte økonomien og framtidstryggheten til en million nordmenn med pensjon fra første krone. Men da sier høyreregjeringen nei. Når vi foreslår at alle ungene våre skal få mat på skolen, så alle har den samme konsentrasjonen og muligheten til å lære, er svaret nei. Og når vi vil forsterke arbeidsmiljøloven, sånn at vi får flere faste jobber, som er det viktigste grunnlaget for hvordan lønningene fordeles, og som vi kan bidra med fra Stortinget, da kjemper høyreregjeringen med Siv Jensen og Asheim innbitt imot og vil virkelig ha midlertidige stillinger inn i lovverket. Så vi trenger å kjempe hardt på alle fronter, for vi vet at det er landene med minst forskjeller som er best for alle.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Ulikhet er et politisk ansvar å forebygge og redusere. Vi må, som min kollega Sandtrøen sa akkurat nå, se på de konkrete tiltakene. I disse dager er Arbeiderpartiets forslag til en kompetansereform for arbeidslivet til behandling i Stortinget. Jeg vil bruke anledningen til å understreke at en bred og omfattende kompetansereform kommer til å være helt sentral for å motvirke de ulikhetene som er i ferd med å vokse fram, og som kommer til å bli dypere i møte med de raske teknologiske endringene som vi står midt i – om ikke regjeringen griper inn. Kunnskap og kompetanse er grunnlaget for vår vekst og velferd, og det er nødvendig for å lykkes med de omstillingene som Norge skal igjennom. Norsk arbeidsliv melder om et økende udekket kompetansebehov, men færre tar etter- og videreutdanning, og aller minst tar de som har lite fra før. Det er urovekkende at regjeringen ikke tar tilstrekkelig grep for å løse kompetanseutfordringen. Til forskjell fra den spinkle reformvarianten de har kommet med i ettertid, har Arbeiderpartiet en kompetansereform som er kraftig og helhetlig. Den er rettet både mot dem som er i arbeid, og mot dem som er utenfor arbeidsmarkedet. Vi sikrer at arbeidstakerne ikke overlates til seg selv i møte med disse endringene, at det ikke bare er opp til dem selv å holde seg oppdatert, men at de opparbeider seg en rett til etter- og videreutdanning. Vi skyver ikke alt ansvaret nedover på bedriftene, men sikrer at staten blir med og finansierer dette løftet. Vår reform bygger selvsagt på trepartssamarbeidet og den norske modellen, og den fremmer tettere kobling mellom utdanningsinstitusjoner, næringsliv og offentlig sektor. Vi ser i Arbeiderpartiet at digitalisering og automatisering kommer til å endre arbeids- og samfunnslivet raskt og fundamentalt. Svaret vårt er en kompetansereform som reelt sikrer like muligheter for å lære hele livet. Målet vårt er å få flere inn i arbeid, flere til å forbli i arbeid og bedre resultater i arbeidslivet. Lik tilgang til kunnskap og kompetanse kommer til å bli avgjørende for å hindre sosial ulikhet, fremme trygget for arbeids- og samfunnsdeltakelse og sikre at Norge får dekket sitt kompetansebehov framover. Vi i Arbeiderpartiet jobber grundig og systematisk for at ny teknologi ikke skal skape mer polarisering og ulikhet, men i stedet bidra til økt velferd og ny vekst for alle – i hele landet.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Jeg skal si noen ord om forholdet mellom ulikhet og kriminalitet. Det ligger en skjult utfordring her, som jeg opplever at vi i norsk politikk har tatt litt for lite på alvor, og jeg tror vi kommer til å få utfordringer med det i årene som kommer. Jeg vil først bare si at jeg hadde en vakker opplevelse her om dagen. Jeg kjørte ferge i Møre og Romsdal og hadde lyst på kaffe og svele. Jeg oppdaget at det kunne jeg få kjøpt, men det var ingen steder å betale. Det var ingen mennesker der. Jeg skjønte etter hvert at det var selvbetjening for kaffe og svele. Jeg kikket meg rundt og fant ut at jeg kunne stjele så mye kaffe, svele og sjokolade som jeg ville. Det gjorde jeg selvfølgelig ikke nettopp fordi at dette var et system basert på tillit. Det er helt avgjørende at vi har det sånn i Norge – et system basert på tillit. Tilliten mellom folk i Norge er høy. Det er lav kriminalitet. Faktum er at kriminaliteten når det gjelder vinning og vold, ikke øker. For de aller fleste er dette et trygt samfunn. Men det er mørke skyer. Fra internasjonale studier vet vi at økende ulikhet i land får store skadevirkninger. I slike land har tilliten mellom folk blitt dårligere. Det blir mer rus, mer vold, mer kriminalitet og flere sitter i fengsel. Hvorfor er det sånn? Forskere sier at når ulikhetene øker og folk ser at andre drar fra, stikker av med goder og utnytter fellesskapet, opplever de seg selv som tapere i ulikhetskampen. Det fører da til økt risikoatferd – i alt fra pengespill, uforsvarlig lånevirksomhet, risikabel helseatferd, mer kriminalitet og vold. Dette handler altså ikke om fattigdom. Det handler om forskjeller. På tross av økende ulikhet i Norge har dette heldigvis ikke slått til ennå – foreløpig. Men kan vi være sikre på at dette vil vedvare? Ser vi til andre land, er svaret nei. Skal vi sikre dette tillitsbaserte samfunnet, forhindre oppblomstring av kriminalitet, ungdomskriminalitet, gjengkriminalitet, holdninger som at det er greit å gjøre innbrudd osv., ja da må vi for framtiden også sikre oss at ikke utviklingen med økt økonomisk ulikhet fortsetter. Det er ikke sikkert at jeg om ti år vil ha den samme gode erfaringen på den ferga som jeg hadde nylig. Hvis denne regjeringen og den neste regjeringen ikke greier å snu dette, vil regjeringer framover også måtte ta ansvar for at kriminaliteten i Norge faktisk vil øke. Det er et alvorlig ansvar å ta, og da hjelper det altså ikke å prøve å forebygge kriminalitet med økte straffer, dobbeltstraff på Holmlia osv., når man selv har lagt opp til strukturelle forhold som gjør at kriminaliteten øker.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Jeg ønsker å forfølge problemstillinger rundt returavtaler. Jeg må si at jeg var veldig imponert over utviklingsministeren. Han hadde ikke sittet mange dagene i stolen før han var veldig tydelig på å si at den Granavolden-plattformen han var blitt minister for, ønsket han å obstruere. Det var snakk om å legge opp til at man skulle presse land til retur ved å straffe dem på bistandsområdet. Statsråden sa at det var helt uaktuelt. Mitt spørsmål er: Hva betyr dette i praksis for deg? Hva slags debatt har statsråden hatt med justisministeren om dette spørsmålet? Og på hvilken måte har statsministeren akseptert at utviklingsministeren helt åpenlyst har obstruert når det gjelder regjeringserklæringen?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Slik jeg hører ministeren nå, virker det som om han har moderert noe av det som ble sagt om dette i februar. Da sa du at det var uaktuelt å bruke bistand som pressmiddel for å sikre returavtaler. Nå hører jeg noe annet. Nå snakker vi om at det er ulike metoder, osv. for å få på plass retur. Men står du ved det utsagnet, at det er uaktuelt å bruke bistand som pressmiddel for å sikre returavtaler?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Beklager, president.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Jeg ba om ordet kun for kanskje å komme med en kort merknad til innledningen av representanten Heggelunds innlegg, en betraktning om meg. Jeg har ingen andre kilder til statsrådens meninger om returavtalen enn det jeg har lest i mediene. Med utgangspunkt i regjeringsplattformen sier utviklingsministeren den 3. februar i Dagsavisen: «Det er uaktuelt å bruke bistand som pressmiddel i flyktningpolitikken.» Det ble i den samme artikkelen tolket av Jon Engen-Helgheim fra Fremskrittspartiet. Han sier: «Å benekte en enighet i regjeringsplattform fordi man ikke liker det er håpløst.» Med andre ord: Det ble altså av en annen representant i et annet regjeringsparti betraktet som en obstruksjon av regjeringsplattformen. Det er mulig at representanten Engen-Helgheim mener at det er upresist. Men jeg oppfatter at slik dette ble tolket i offentligheten, ønsket utviklingsministeren her å fortelle at han var uenig i denne delen av regjeringsplattformen.
Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Seks av ti nordmenn mener at vi nå har en todelt helsetjeneste, der lommeboken din avgjør hva slags hjelp man får. Vi ser at de økonomiske forskjellene mellom folk i Norge øker, målt i både inntekt og formue. Samtidig vet vi at ulikhet er dårlig for folks helse. Land med store økonomiske forskjeller mellom folk har også mer psykisk og fysisk sykdom. Kamp mot ulikhet er kamp for folks helse. Derfor har vi alltid kjempet for å styrke vår felles helsetjeneste. Derfor har vi også i seks år advart mot den privatiseringen som Bent Høie og høyreregjeringen har ført. I Storbritannia har myndighetene gradvis lagt til rette for kommersielle selskaper, samtidig som de underfinansierer sin offentlige helsetjeneste, National Health Service. Den er nå i krise, med mangel på helsepersonell samtidig som tilbudet for vanlige folk blir dårligere. Det har vært en økning i bruken av privat helseforsikring i Norge. Vi er nå oppe i 550 000 forsikrede. Det er en økning på over 170 000 siden valget i 2013, da Bent Høie sa at det ikke ville være et marked for helseforsikringer etter Høyres privatiseringsreform. Et samfunn der forsikringsselskapene i større grad spiller en rolle, er en amerikanisering av helsetjenesten. Det er feil vei å gå. På fredag kunne vi på TV 2 høre en lege fra Aleris si at de forsikringsselskapene som dekker en større grad av eksperimentell kreftbehandling, vil vinne markedsandeler. Det betyr at den tryggheten helsetjenesten skal gi, blir mer og mer noe folk opplever at man må kjøpe seg gjennom forsikring. Så langt i denne regjeringsperioden har Arbeiderpartiet prioritert over 10 mrd. kr mer til sykehusene enn regjeringen – fordi vi frykter en todeling av vår felles helsetjeneste. Vi kunne hatt råd til flere kliniske studier og mer behandling, og vi kunne hindret behovet for private helseforsikringer. Hvem man er og hvor man bor, burde ikke få avgjøre om man får hjelp når man trenger det. Den voksende ulikheten vi diskuterer i dag, er også motoren for en fortsatt todeling av helsetjenesten. Det vil Arbeiderpartiet ha en aktiv politikk mot, ikke en aktiv politikk for.
Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Statsrådens første redegjørelse, 23. mai, bekrefter norsk utviklingspolitikk. Statsrådens forgjenger sa i sin redegjørelse i fjor: «Kvinners seksuelle og reproduktive helse og rettigheter trues av krefter som vil reversere det vi har oppnådd.» Det er bra at Ulstein gjentar det samme her i dag. FNs tredje bærekraftsmål, god helse og livskvalitet for alle, og FNs femte bærekraftsmål, likestilling mellom kjønnene, er for mange to sider av samme sak. Det er også verdens mensdag i dag. Jeg grudde meg litt til å si det – jeg klarte å si det – fra talerstolen. En rapport fra UNESCO viser at én av ti jenter sør for Sahara uteblir fra skolen når de har mensen. Det er hele 20 pst. av et skoleår. Så mye som en tredjedel av verdens skoler mangler trygge toaletter, noe som gjør det vanskelig for jenter å håndtere mensen på skolen. Det er helt nødvendig at mannlige ledere snakker om mensen for å bryte tabuer, for å løse praktiske utfordringer og for å sørge for at jenter kan ta del i samfunnslivet. Jeg vil utfordre statsråden til å snakke om mensen, som flere har gjort – jeg hørte at statsråden ikke tok den utfordringen til seg i sitt innlegg. Men på denne dag tenker jeg på de damene som faktisk ønsker seg mensen mer enn noe annet, fordi de bærer på et barn de ikke greier å føde eller ta ansvar for. Millioner av kvinner og jenter lever i land hvor abort er helt eller delvis forbudt, hvor prevensjonsmidler er utilgjengelig, og hvor makten gjennom verdikonservative og religiøse ledere står i veien for kvinners og jenters muligheter til å bestemme over sin egen kropp, egen seksualitet og eget liv. Norge har vært et fyrtårn for likestilling. Mange kjenner ikke Norge igjen etter at statsministeren gjorde innstramminger i norsk abortlov til en hovedsak i forhandlingene om et nytt flertall her hjemme. Verdens strengeste abortlover finnes i Latin-Amerika, i Asia og i Afrika, og det rammer de aller fattigste kvinnene og jentene hardest. I flere land er det totalforbud mot abort. 97 pst. av aborter utført i Afrika regnes som utrygge, 95 pst. i Latin-Amerika. Bare 6 pst. av aborter i i-land skjer under utrygge omgivelser. Verdens helseorganisasjon tror at det blir utført rundt 22 millioner utrygge aborter på verdensbasis årlig, og bare 5 millioner av disse kvinnene blir innlagt på et sykehus. De kan ikke fortelle hva som feiler dem, hvorfor de er skadet. I mange samfunn er abort linket til sterke fordommer. Det er en motvilje mot å utføre aborter. Til og med det å snakke om abort kan være tabu. Statsråden må ikke bare snakke om mensen, han må også snakke om abort. Likestillingsnasjonen Norge har en arv og en forpliktelse. Redegjørelsen befester norsk utviklingspolitikk, og jeg er glad for at man så tydelig – både statsråden og hans partifelle Hareide – tar avstand fra Trump og «the global gag rule». Men dessverre trenger vi både engasjement og innsats i den viktige internasjonale kampen for lovlig abort, og der hadde jeg ønsket meg et større engasjement fra statsråden.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Et eget sted å bo til en overkommelig pris er avgjørende for å kunne leve et selvstendig og godt liv. Arbeiderpartiet mener at så mange som mulig skal eie sin bolig, og den skal være av god kvalitet. Forskjellen mellom å eie og leie egen bolig er i ferd med å bli en av ulikhetsfaktorene i samfunnet. De som har råd, kjøper seg bolig tidligere enn før. BSU er en god ordning for dem som har god økonomi og penger til overs, men fungerer ikke for å løse alle unges boligbehov. Den fjerdedelen som tjener minst, får mindre i skattefradrag for BSU-sparingen enn den fjerdedelen som tjener mest. Det er blant de unge med høyest inntekt samt unge fra familier med høy formue vi finner flest som sparer det maksimale beløpet i ordningen. Førstegangsetablererne blir stadig eldre. Færre av dem som mottar bostøtte, eier egen bolig. Dette er funn vi som politikere må ta på største alvor. Nok en gang reduserte regjeringen utlånsrammene i Husbanken i sitt budsjett for 2019, og med det svekket regjeringen Husbanken som boligpolitisk verktøy. Vi støtter ikke en nedbygging av Husbanken og mener det er nødvendig å øke Husbankens rammer med 9 mrd. kr. Vi økte derfor Husbankens låneramme til 25 mrd. kr i våre budsjetter. Bostøtten er avgjørende for at folk med lave inntekter skal kunne skaffe seg et hjem eller beholde sitt hjem. Problemet er både økte boligpriser i byene, og at det er mange tusen færre som kvalifiserer til å få bostøtte sammenliknet med tidligere. Derfor har vi styrket bostøtten med 100 mill. kr. Regjeringen har svekket bostøtten, slik at det i 2017 ble utbetalt nesten 300 mill. kr mindre i bostøtte enn i 2013. Dette går ut over de aller svakeste blant oss. Regjeringen kommer nå etter, men ennå er vi ikke der den rød-grønne regjeringen var i 2013. Vi vil gi kommunene flere virkemidler til å bygge boliger med god kvalitet for alle. Kommunene må få mulighet til å gi folk nye veier inn i boligmarkedet. Regjeringen er for passiv i dette spørsmålet. Se bare hva byrådet i Oslo har foreslått. Nå må vi gi Oslo verktøyene de trenger for å gi flere mulighet til å gå fra å leie til å eie egen bolig.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
For høyresiden er ulikhetsdebatten en maraton i bortforklaringer. De vil gjøre alt de kan for å slippe å snakke om den viktigste årsaken til at ulikheten i makt og rikdom øker. De vil gjerne snakke om innvandring, som om det er de som har minst i det norske samfunnet, som har hovedansvaret for økt ulikhet, og om skole, som om det er lærernes skyld at ulikheten øker. Men til tross for alle bortforklaringene synes jeg det er ganske mye bra med denne meldingen, som regjeringen – motvillig – ble pålagt av Stortinget å lage. Den beskriver hvordan ulikheten i makt og rikdom øker i Norge, at det går raskt, at konsekvensene kan være alvorlige, og at hovedårsaken er at de rikeste i det norske samfunnet drar ifra. Vi har i dag fått mange forsøk på å utfordre SV og venstresiden i spørsmålet om fattigdom. Det er egentlig modig av representantene for regjeringspartiene å dra i gang en fattigdomsdebatt, for det er jo disse partiene som har gjennomført det ene kuttet etter det andre som har gjort at de med minst i det norske samfunnet stiller svakere enn før. Jeg tenker på kuttene som har rammet uføre forsørgere, pensjonistene som for femte år på rad opplever underregulering av pensjonene, aleneforeldrene, kronikerne, som har fått økte egenandeler, og dem som er kastet ut av ordningen med arbeidsavklaringspenger, og som er henvist til sosialhjelp. Derfor er fattigdomsdebatten en viktig del av ulikhetsdebatten, men den viktigste årsaken til at ulikhetene øker, er at de rikeste drar ifra. Så får vi høre at det ikke er noe problem. Jo, det er et problem når makt og penger samles på færre hender enn før. Ulikhetsdebatten handler om maktfordelingen i samfunnet, om hvem som skal bestemme, og den handler om hvordan makten skal fordeles. Så når to tredjedeler av de 100 rikeste i Norge er arvinger – de har arvet formuer i stedet for å ha skapt formuer – sier det noe om en maktkonsentrasjon i Norge som vi ikke vil ha. Ulikhetsdebatten handler om det sosiale limet i samfunnet vårt. Det handler om tilliten folk imellom. Det handler om behovet for å oppleve at folk får som fortjent, at vi står sammen, at vi har fungerende fellesskap. Derfor er den økende ulikheten i makt og rikdom en trussel mot det beste ved Norge: de små forskjellene og de sterke fellesskapene. Derfor berører ulikhetsdebatten oss alle sammen og kvaliteten på dette samfunnet – ikke bare de aller fattigste og de aller rikeste, men oss alle sammen. Vi trenger det motsatte av den politikken som føres i Norge i dag. Vi trenger en fordelingspolitikk som er for de mange og ikke for de få på toppen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Penger er makt og gir makt, og hvis man vil se hva som er viktig for en regjering, kan man holde øynene stivt på pengene og se hvem som får, og hvem som mister. Jeg har hørt litt på denne debatten i dag, og jeg har bl.a. hørt flere fra regjeringspartiene snakke om at de har styrket bostøtten. Jeg har med meg årsrapporten fra Husbanken for 2018. Jeg har gått nøye gjennom tallene, og jeg har sett på disse tallene over mange år. Der er det slik at noen av de få som får – og det er altså tusenvis som har mistet bostøtten siden denne regjeringen tok over – får bitte lite grann mer i bostøtte hver måned. Men man må jo kikke på de andre tallene også. Hvordan har det gått med boutgiftene til disse menneskene? Jo, gjennomsnittlig boutgift per måned har økt med 1 114 kr. Hvordan har det gått med inntekten til disse menneskene – for dette er folk som virkelig har lave inntekter? Jo, den har gått ned med 420 kr måneden fra 2014 til 2018. Da hjelper det veldig lite at bostøtten har økt med 350 kr. I det regnestykket er det altså 1 184 kr i minus. Man skal være ganske fattig for å få bostøtte i Norge. Snittinntekten for de familiene er på 130 000 kr. Så sier regjeringen i revidert budsjett at det til og med er 3 100 færre som skal få bostøtte nå framover, og det er fordi de har fått økt inntekt. Ja, det er fordi de akkurat har bikket over den grensen som er så lav i dag at nesten ingen familier med inntekt på over 200 000 kr har fått bostøtte. Hva mister de familiene da? Hva mister de familiene som akkurat bikker over den inntektsgrensen? Jo, snittutbetalingen for bostøtte er på ca. 31 000 kr. Det er en katastrofe for familier som har så dårlig råd. Dette er noe av det veldig alvorlige som denne regjeringen ikke har rettet opp. Vi bruker altså mindre penger nå, ifølge Husbankens årsrapport, på bostøtte enn vi gjorde i 2014, til og med mindre enn vi gjorde i 2009. Det er bare å følge med på hvem det er denne regjeringen har råd til å bistå. Det er dem med de største husene, de største eiendommene og de største inntektene, mens de folkene som sliter aller mest med å kunne være trygge i hjemmet sitt og å kunne se ungene sine i øynene hver kveld og si til dem at her skal vi bo, har ikke denne regjeringen råd til. Da øker forskjellene, og forskjeller er gift i samfunnet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Vi diskuterer nå en stortingsmelding som regjeringen egentlig ikke ville ha, som har vist at regjeringens politikk øker forskjellene, og så stemmer regjeringspartiene selvfølgelig systematisk imot alle de forslagene som ligger i innstillingen for å dokumentere hvordan politikken virker. Det har denne regjeringen og flertallet gjort hele veien. Vi har fremmet forslag om å se på virkningene av de usosiale kuttene. Det vil ikke regjeringen vite. Vi fremmer forslag om å se på virkningen av å gi store, enorme, skatteletter til Norges rikeste, sterkeste og mest formuende personer. Regjeringen vil ikke vite av det. Vi blir nok nødt til å fremme disse forslagene om igjen for å få fram dokumentasjon, for det er veldig tydelig at regjeringen sjøl ikke vil dokumentere hvordan politikken virker. Jeg har hørt flere representanter være oppe her i dag og snakke om integreringsløftet. Det har jeg sett litt lite til, for å være helt ærlig. SV har fremmet forslag om det som all forskning sier, nemlig at skal folk komme i jobb, enten man går på Nav, eller man går på introduksjonsordningen, må man tette gapet mellom hva folk kan, og det arbeidslivet krever. Derfor har SV fremmet forslag om at de som har falt ut av arbeidslivet, og de som har kommet til Norge og ikke har kompetanse eller ikke kjenner norsk arbeidsliv, skal få mulighet til å fullføre kompetanse gjennom disse ordningene. Det er den ordentlige arbeidslinja. Den linja som regjeringen har, er jo fattigdomslinja: Hvis du ikke klarer det vi har bestemt, tar vi fra deg ytelsen, og du skal stå uten ytelse i ett år, sjøl om du er sjuk og ikke eier nåla i veggen. Det blir folk sjuke av, og folk får ikke jobb. SV foreslår at også de som går på Nav, skal få ordentlige tiltak – Riksrevisjonen har dokumentert at vi kaster bort milliarder på tiltak som ikke virker. Det burde regjeringen ta fatt i hvis man mener at flere skal komme i jobb. For det er det som virker – det at folk kan få fullføre en kompetanse de har begynt på, en kompetanse som noen i arbeidslivet har bruk for, og kanskje også i en hastighet som har sammenheng med den helsa man har. For alle sier også at folk skal arbeide sjøl om de har litt dårlig helse. Men da må vi jo sørge for at de ordningene som skal gi folk muligheter til å skaffe seg kompetanse, er rigget slik at de kan klare å fullføre samtidig som de har dårlig helse. Det er veldig mange forslag vi har fremmet som regjeringen har stemt ned, som er god integreringspolitikk, som er god arbeidslivspolitikk, og som ville bidra til at forskjellene i samfunnet gikk ned. For det er ikke noen tvil om at det er bedre å være i jobb enn å ikke ha en jobb. Det er heller ikke noen tvil om at det er bedre å være rik og frisk enn å være syk og fattig. Men regjeringen vil jo ikke dokumentere og se hvordan virkningene av deres egen politikk er.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Det vi diskuterer nå, er hva vi gjør framover når vi ser at forskjellene øker. Regjeringen klipper systematisk hull i sikkerhetsnettet for de mest vanskeligstilte og syr silkeputer under armene på de aller friskeste og rikeste. Det er sannheten. Jeg hører noen av representantene for Høyre gå opp på talerstolen og snakke om sjølforskyldt fattigdom. Ja, det er mange som gjør dumme ting i livet sitt, og noen får svi hardt. Noen går helt uskadd gjennom det. Noen tjener til og med penger på det og kommer fra det uten en eneste ripe i lakken, fordi det er urettferdig. Noe av det som er skjevest fordelt, og som er viktigst når vi skal se hvordan det går med oss i livet, er helse. Veldig lite av det kan vi noe for sjøl, og det er helt systematisk skjevfordelt mellom dem som har mye, og dem som har lite. Derfor ønsker SV å redusere forskjellene for å gjøre det mulig, også for folk med dårlig helse, å klare seg bedre.