Harald Victor Hove (Høyre), 1999-06-10:
Det er ikke vanskelig å være med og gi uttrykk for at man deler den gleden som alle før har gitt uttrykk for i dag. Vi er vel på mange måter i dag egentlig der vi sist helg håpet vi skulle være når utenriksministeren gav sin redegjørelse på mandag, men som vi dessverre ikke var, fordi man fikk en viss utsettelse i avslutningen av forhandlingene. Samtidig var situasjonen den at mandagens redegjørelse og debatt langt på vei hadde som en forutsetning at vi i løpet av få dager ville komme dit vi har kommet i dag. Som flere har gitt uttrykk for, og som statsministeren en rekke ganger har sagt: Det viktige nå er å vinne freden. Og da er det sentralt å framheve det internasjonale ansvar som er knyttet til å ha et utgangspunkt i et FN-mandat for det videre arbeid, og at det er en oppgave som NATO, EU, OSSE, Russland og partnerlandene i fellesskap må gå inn og ta. Vi må vente, og regne med, at mange vil ha utålmodighet i forhold til å se resultater i fortsettelsen, og det er vel en utålmodighet som man på mange måter skal ønske i forhold til bl.a. at flyktninger skal kunne vende hjem. Samtidig må vi være forberedt på at vi må utvise tålmodighet, for det kommer åpenbart til å ta tid før alle flyktningene vil kunne vende tilbake, og dernest vil det ta år før man kan regne med at det internasjonale samfunn vil kunne trekke seg tilbake og langt på vei si at nå er det opp til befolkningen og landene i området selv å stå for den videre utviklingen. Erfaringene fra Bosnia har vel i høyeste grad vist nettopp det. En annen ting vi også må være forberedt på, er hva man vil kunne komme til å oppdage inne i Kosovo når man nå får mulighet til å komme tilbake. Det vil lett kunne være ting som overskrider de fantasier som man tross alt har, i forhold til at det har skjedd ting som er grusomme. Gjennomføringen av uttrekking og innsetting av internasjonale styrker er vel det som nå først må stå på dagsordenen, og også gjennom OSSE å komme inn med et mer sivilt og ikke-militært nærvær i tillegg. Når det gjelder nødhjelp og humanitær hjelp, er det noe som må rettes mot alle, uansett hvor de måtte befinne seg, om det er i Kosovo, i Serbia, i Montenegro, i Makedonia og i Bosnia. Her vil det ikke kunne være noen begrensning i forhold til innsatsen. Jeg vil gjerne understreke det som Jan Petersen sa om akkurat forholdet mellom nødhjelp og humanitær hjelp på den ene siden, og det som gjelder gjenoppbygging. Der vil det kunne være litt andre problemstillinger å ta innover seg. Når det gjelder hva som videre skal skje etter nødhjelp og humanitær hjelp, er det viktig at man kommer i gang med å legge planer, og at man også er forberedt på å komme i gang med det videre arbeidet. Men samtidig må man avvente situasjonen før man kan si sikkert hva som skal gjøres. Man kan ikke gjøre alt samtidig. Men det er ganske åpenbart at det er en stor grad av enighet i det internasjonale samfunn om at det må settes i verk en gjenoppbyggingsplan for området som enkelte har valgt å kalle en Marshall-plan. Og denne planen må i utgangspunktet ikke utelukke noen, og det vil i prinsippet også gjelde for Serbia. Når det gjelder Serbia konkret, er det viktig å støtte de demokratiske krefter, men samtidig unngå å understøtte Milosevics regime. Jeg tror jeg bare vil si det såpass klart at hvordan man skal finne balansepunktet her, er i hvert fall ikke jeg beredt til å gi noe direkte svar på i dag. Og siden jeg er den siste som kommer til orde før statsministeren skal få et avslutningsinnlegg, får jeg si at det som har vært situasjonen under hele denne konflikten, og som også veldig klart kommer til uttrykk i dag, er at enigheten i Stortinget har vært markert og sterk, og at uenigheten har vært knyttet til mer avgrensede spørsmål.