Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-12-18:
Jeg synes det er litt merkelig begrepsbruk tidvis i debatten – jeg hørte bl.a. representanten Bergo. Det er slik at staten er borgernes apparat for i fellesskap å opptre i samfunnsfellesskapet og samfunnet. Men det sivile samfunn, som i Norge har en lang tradisjon, og som består av frivillige organisasjoner, er ikke et supplement til statens apparat, det er noe av grunnlaget for at vi har stat. Det er jo i hele tilnærmingen til dette, hvor man etter hvert har begynt å krysse av frivilligheten på en virksomhetsplan i kommuner og stat, at vi kommer galt av gårde. La meg ta noen eksempler fra det sosiale, kanskje diakonale, landskap. Vi har ideelle organisasjoner som har startet behandlingstiltak for rusede folk. I dag presses en del av disse behandlingstiltakene ved anbud bl.a. fra «Helse Størst», Helse Sør-Øst. I anbudsbruken kjører profesjonsspråket i juridisk formdrakt over det kloke folk har lært gjennom livets harde skole, og over god faglighet om hva som skal til for å hjelpe folk som sliter. Vi har nå kommet i den svarte situasjonen at er du i fengsel, får du et glitrende tilbud om skole. Det er bra. Er du i en rusinstitusjon, må institusjonen i dag kjempe livet av seg for å sikre at du får skole. Hva er dette et uttrykk for? Det er et uttrykk for at noe av virksomheten i det sivile samfunn, med sosiale tradisjoner, som har vært svært viktig i Norge bl.a. på rusfeltet, men også på andre områder, presses nå av statens apparat i juridisk formdrakt til å stoppe å levere noe som alle som har peiling, vet er fornuftig. Da er frivilligheten ikke engang blitt et supplement, da er den blitt noe som man rett og slett ikke forstår. Man forstår rett og slett ikke det fenomenet som er der. Jeg vil ikke si at det gjelder den sittende statsråd, men apparatet gjør det ikke I sin tid har jeg hatt noen kollokviegrupper med den ærede arbeiderpartirepresentant Bernt Bull. Vi har kollokviegruppen fordi vi av og til føler at det både i kommune og stat sitter folk som nesten ikke skjønner det frivillige liv, med mindre de har tatt statsvitenskap. Det frivillige liv må man ha på pulsen, man må skjønne det, og så må man lytte til det språket som en fagmann som Håkon Lorentzen har, når han beskriver hva dette er i sin kjerne, og når Håkon Lorentzen stiller sitt advarende utrop. Det er bare å tro meg, jeg har en del fartstid både i kommunal og i statlig tjeneste. Jeg vet at det finnes massevis av velvillige folk, men det hjelper ikke med velvillige folk hvis man ikke har en presis oppfatning om det sivile samfunn som en forutsetning for å bygge fellesskap, som en forutsetning for å bygge stat, og det hjelper ikke hvis man ikke har skjønt hva dette har bidratt med. Da brukte jeg med vilje tilfellet rusinstitusjoner, for det blir jo helt galt at man prøver å presse livet av institusjoner – hvis man har skjønt noe så enkelt som at folk som sliter med livet, trenger skole. Det får du i fengsel – ros til det. Men kommer du i en rusinstitusjon, har du trøbbel, fordi profesjonen eller en eller annen forvaltningsinteresse kjører over livets gode og kloke skole. Frivilligheten forvalter livets kloke og gode skole. Det er derfor det er trukket opp en ideologisk og praktisk frontlinje i dagens debatt.