trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-05-31:
Eg kan forsikra representanten Andersen om at det er etablering av eit IT-kunnskapssenter på Fornebu som er det viktigaste for oss, ikkje kva aktør som får tilslaget. Det får verta resultatet av ein grundig prosess. Eg synest dette tyder på at SV er dei som er mest desperate i denne saka, og dei fornektar seg heller ikkje denne gongen som museumsvaktarar. For me ser no etter kvart planlagt etablert store IT-sentrer fleire plassar i Europa. Irland, som er eit lite land, har vorte stor på dette området. Sverige og Danmark går i lag om å utvikla eit kraftfullt IT-senter i Øresund-området, og hovudaktørane ser trongen for å få bygd opp eit tyngdepunkt for utvikling og nyskaping av produkt og tenester på IKT-sida. Sams for desse landa er at dei er medlemer i EU og såleis skulle stå sterkt, men sjølv dei ser at her må det satsast både nasjonalt og internasjonalt. Noreg står åleine og treng av alle grunnar å satsa for å halda på gode krefter og høg kompetanse på dette feltet i Noreg, samt å kunna trekkja til seg spesialkompetanse frå utlandet. Det er vel kjent at SV har gått imot ei slik etablering ut frå frykt for at dette skal øydeleggja for utdanningsinstitusjonane i landet elles. Men har det gått SV hus forbi at etableringa av eit IT-kunnskapssenter på Fornebu har som føresetnad at dei skal spela på lag med utdanningsinstitusjonane og næringslivet i heile landet? Og no høyrer eg i dag at sentrumspartia har same motivasjon. Meiner SV at Noreg er betre tent med Øresund som vårt næraste IT-kunnskapssenter av dette kaliberet enn at private, i samarbeid med staten, går i lag for å etablera eit slikt senter på Fornebu, til nytte for heile Noreg?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg foreslår Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Forslaget fra Edvard Grimstad til endring av §§ 68 og 80 i Grunnloven om Stortingets sammentreden ble satt fram ut fra ønsket om bedre tid for Stortingets budsjettbehandling. Hensikten med forslaget var også at dersom Stortinget kunne åpnes annen eller tredje mandag i september, ville «det være mulig for kommuner, fylkeskommuner og alle andre som er avhengig av statsbudsjettet, å få disse tallene på plass i sine respektive budsjetter i løpet av desember og før deres budsjettår påbegynnes». Etter at forslaget ble satt fram den 30. september 1996, har Stortinget vitterlig behandlet og vedtatt endringer i Stortingets behandling av stats- og nasjonalbudsjettet, etter enstemmige anbefalinger 20. mars 1997 av Stortingets budsjettreformutvalg, som ble ledet av Gudmund Restad, og etter innstilling fra Stortingets presidentskap 5. juni 1997. Jeg er ikke så sikker på om Edvard Grimstad hadde vært så glad for at dette forslaget ble behandlet i dag når det vitterlig har skjedd ting etter at forslaget ble utformet. Jeg mener iallfall at det ikke kan herske noen tvil om at den budsjettreform som Stortinget den 19. juni 1997 vedtok som en prøveordning for perioden 1997-2001, har resultert i en betydelig forbedring når det gjelder tidsbruken i Stortingets budsjettbehandling. Den vesentligste forenkling er jo at salderingen like før Stortinget tok juleferie, nå er falt bort. Hensynet til helheten i budsjettet er ivaretatt allerede fra begynnelsen av budsjettbehandlingen, og jeg vil også mene at fagkomiteenes behandling er styrket i og med at behandlingen av faginnstillingene nå skal være endelige. Som flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen også anfører, har den nye budsjettbehandlingen bidratt til at de samfunnsaktører som er berørt av budsjettprosessen i Stortinget, og da i første rekke kommuner og fylkeskommuner, i dag blir forelagt nødvendige tall fra statsbudsjettet tidligere enn før. Skulle Stortinget tre sammen i september, ville dette bety vanskeligheter i tilknytning til valgår. Det står jo vitterlig også i Grunnloven § 54 at valget skal være «tilendebragt» innen utgangen av september. Derfor sier det seg selv at vi må opprettholde dagens ordning, slik at også fullmaktskomiteen kan legge fram sin foreløpige innstilling umiddelbart for det nyvalgte Stortinget, som altså samles første virkedag i oktober. Jeg vil derfor, ut fra disse betraktninger, på komiteflertallets vegne tilrå at forslaget som Fremskrittspartiet har satt fram om endring i Stortingets sammentreden, ikke blir bifalt.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg skal også være kort. Forslaget fra Carl I. Hagen og Fridtjof Frank Gundersen til ny § 82 i Grunnloven innebærer, som saksordføreren sa, at folkeavstemningsinstituttet blir grunnlovsfestet. Forslagsstillerne viser også til at når det gjelder bindende folkeavstemning, er forslaget fra deres side identisk med den danske grunnlov § 42. Som også saksordføreren, Svein Ludvigsen, gjorde rede for når det gjelder rådgivende folkeavstemninger, uttales det fra forslagsstillerne at det ikke dreier seg om å gi folket en rett til å kreve at visse saker skal tas opp til folkeavstemning, men faktisk om en adgang for et mindretall i Stortinget til å spørre folket til råds når det gjelder forslag som alt er vedtatt, i håp om at dette skal føre til at vedtaket blir omgjort. Lignende forslag er, som det går fram av innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, behandlet flere ganger tidligere. Sist et slikt forslag ble behandlet av Stortinget var 15. juni 1994, og det ble den gangen avvist mot ni stemmer. Stortinget underkastet for øvrig forslaget en ganske bred drøfting i 1992, på bakgrunn av en egen utredning etter oppdrag fra Stortingets presidentskap. Det kan ikke sies å ha kommet fram noen nye argumenter som tilsier en annen konklusjon nå enn tidligere, nemlig at det ikke åpnes for en grunnlovsfestet rett til bindende, alternativt rådgivende folkeavstemninger. Og flertallet i komiteen, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre og Sosialistisk Venstreparti, står da også sammen om konklusjonen om å tilrå for Stortinget at forslaget fra Fremskrittspartiet blir avvist, med den argumentasjonen som foreligger i innstillingen, og som saksordføreren på en grei og rett fram måte har redegjort for.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
Å fremme forslag til grunnlovsendringer må skje med varsomhet, noe som ikke minst sikres gjennom den prosedyre som skal følges i denne type saker. Sakene nr. 1 og 2 på dagens kart bør ses i en viss sammenheng, da de i stor grad berører de samme saksfelt, nemlig å gi mindre partier en bedre mulighet til å sikre en best mulig bruk av avgitte stemmer. Disse forslagene går ut på å øke antall utjevningsmandater og å senke sperregrensen til 3 pst. av avgitte stemmer. Jeg kan si meg enig i flertallets påpeking av at et fullt ut rettferdig valgsystem er vanskelig å oppnå. Men dette forhindrer ikke at dagens valglov bør videreforedles med tanke på ytterligere forbedringer. Når denne type forslag fremmes, er det et klart signal fra flere partier om den utålmodighet som finnes i saken, til tross for at det er nedsatt et valglovutvalg, som for tiden arbeider med reformer i valglovgivningen. I denne forbindelse vil jeg henvise til at Kristelig Folkeparti når det gjelder mange av forslagene i flere saker på dagens kart, nettopp har henvist til de endringer som vi regner med kommer som en følge av Valglovutvalgets arbeid. Men i sak nr. 1 mener Kristelig Folkeparti, sammen med Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, at det er grunnlag for allerede nå å fremme forslag om at sperregrensen settes til 3 pst., mot dagens grense på 4 pst. En slik senking av sperregrensen vil føre til en større sikkerhet for å få nyttet de avgitte stemmer med representasjon i Stortinget. For eksempel ville et parti med en sperregrense på 4 pst. ved stortingsvalget i 1997 kunne fått hele 103 365 stemmer uten å bli representert i Stortinget. En slik ordning mener vi er svært uheldig og bør derfor snarest endres, uten å vente på mer utredningsarbeid. Urimeligheten i dette tilfellet er klar og bør derfor snarest rettes opp. At Arbeiderpartiet og Høyre ikke ønsker en slik forbedring, må bare beklages. Hva angår forslag knyttet til endring av utjevningsmandat, avventer vi Valglovutvalgets arbeid før endringsforslag til Grunnloven fremmes på dette punktet. Jeg vil derfor henvise til mindretallsforslaget som er fremsatt av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og SV, og som finnes på side 4 i Innst. S. nr. 116..
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-04-27:
For Fremskrittspartiet har det vært avgjørende å få en valgordning som i størst mulig grad vil sikre at én stemme får den samme betydning, uansett hvor den måtte være avgitt. Det reflekterer på mange måter de standpunkter Fremskrittspartiet har tatt i denne innstillingen. Størst mulig likhet for hver stemme har som sagt derfor vært vårt grunnlag. Jeg skal ikke bruke svært mye tid på argumentasjon eller polemikk med andre, men bare slå fast at som en følge av dette grunnsyn er det også at Fremskrittspartiet mener at ordningen med åtte utjevningsmandater ikke sikrer en så rettferdig valgordning som kanskje ville være ønskelig. Derfor har vi tatt opp forslag om å øke antall utjevningsmandater med seks, til 14. Selvsagt vil dette medføre en rekke praktiske problemer i denne salen, men selv om antallet representanter gjennom dette skulle øke til 171, mener vi at ønsket om en rettferdig valgordning må telle mer enn en rekke andre hensyn. Det gjør at vi også når det gjelder deltall, slik det er vist til på side 3 i innstillingen, ønsker deltall 1, noe som vi mener vil medføre at fylker med store og små folketall i gjennomsnitt blir likt behandlet når utjevningsmandatene blir fordelt. Til slutt vil jeg også peke på det som forrige taler var innom, nemlig en sperregrense på 3 pst. Det er Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og SV som står bak dette forslaget. Nå kan vel noen lett fristes til å si at dette kanskje ikke er i tråd med Fremskrittspartiets ønsker, slik noen kunne se det i dag hvor i hvert fall gallupresultatene synes å ligge på den betryggende side av sperregrensen. Men det er altså ikke den beregning som til enhver tid ligger til grunn for vårt standpunkt, men et ønske om at avgitte stemmer skal kunne reflekteres også i representasjon. Jeg viser bare til hva som ble sagt av representanten Holten tidligere i denne sammenheng. Vi går altså inn for å få en sperregrense på 3 pst. For å si det slik: Det er aldri godt å vite hva fremtiden bringer. Med dette vil jeg få lov til å ta opp forslagene som er inntatt i Innst. S. nr. 116 på side 4, forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Sosialistisk Venstreparti, og forslagene nr. 2 og 3, fra Fremskrittspartiet.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-04-27:
I saksordførers fravær skal jeg bare få lov til å si noen få ord knyttet til det forslaget som Fremskrittspartiet fremmer i Innst. S. nr. 118. Grunnlaget for forslaget er et forslag om endring av Grunnloven §§ 68 og 80 fra representanten Edvard Grimstad, og det er slik at det kun er Fremskrittspartiet som har gått i den retning som representanten Grimstad foreslo. Forslaget innebærer i hovedtrekk at Stortinget åpnes tidligere enn det som er gjeldende etter dagens lov. Vi har i vårt forslag funnet det riktig å opprettholde det forslaget som Grimstad bar fram, som gir mulighet for at man kan åpne Stortingets arbeid noe tidligere. Bakgrunnen for dette er rett og slett det problem som har vært gjennom mange år med å få ferdig budsjettene på en slik måte at man føler at arbeidet har blitt gjort grundig nok, at presset henimot slutten blir så stort at dette går ut over de beslutninger som skal tas. Nå er det slik at en budsjettreform er inne som en prøveordning. Det er en budsjettreform som Fremskrittspartiet ikke har vært den mest entusiastiske tilhenger av – for å si det nøyaktig motsatt: Vi har ikke støttet den reformen som her har funnet sted. Det kan kanskje også være årsaken til at et flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, viser til de nye budsjettrutinene og mener at disse i sin form og ved sin gjennomføring gir den nødvendige tid til å håndtere budsjettforslagene, slik at brukerne av budsjettene ikke skal måtte gå i uvisse helt til siste del av Stortingets møter om høsten for å få rede på hva utfallet ble. Slik sett viser saken i dag på en måte en sammenheng mellom de partier som støtter den nye budsjettordningen her i Stortinget, og de partier som mener at den gamle ordningen burde ha fortsatt. Evalueringen, når prøveperioden er omme, vil vise hvorledes dette oppfattes av Stortinget til sjuende og sist, og jeg skal ikke bidra til å forsøke å forutsi hva utfallet av denne evalueringen måtte bli. Men vi har altså valgt å støtte de tanker som representanten Grimstad tok opp, og det innebærer at vi gjennom forslaget ønsker å starte tidligere på året, i tråd med alternativ 2, hvor ordene «den første Søgnedag i October» i Grunnloven § 68 erstattes med «den tredie Mandag i September». Vi mener at dette vil være egnet til å danne et grunnlag som gir Stortinget rikelig mulighet til å benytte tiden på høsten fullt ut. Det er klart at dette vil innebære problemer, vil noen hevde, i de år hvor det foreligger valg. Det ville det praktisk være mulig å tilpasse seg. Jeg har merket meg at komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti i utgangspunktet har forståelse for forslaget, og jeg har også merket meg at Sosialistisk Venstreparti i sine merknader er innstilt på i hvert fall å aktivere Stortinget mer i høstfasen enn hva som har vært den praktiske hverdag. Med disse kommentarer tar jeg opp forslaget fra Fremskrittspartiet, som er inntatt på side 3 i innstillingen.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-04-27:
Vi skal til sammen behandle seks grunnlovsforslag i dag, og la meg allerede nå understreke at for Høyre er terskelen høy for å anbefale grunnlovsendringer. I så måte er det når det gjelder forslagene nr. 2 og 3 i Dokument nr. 12, kanskje ikke overraskende at Høyre avviser endringer i valgordningen. Jeg tror heller ikke at forslagene vil oppfylle forslagsstillernes ønske om en mer rettferdig forholdsmessig representasjon gjennom å øke antall utjevningsmandater, uten at det samtidig medfører andre problemer. En slik endring bør i så fall ses i sammenheng med et eventuelt fremtidig forslag om en viss omfordeling mellom fylkene, reduksjon av antall representanter eller en heving av sperregrensen. Å senke sperregrensen eller å øke antall representanter er imidlertid ikke aktuelt for Høyre. De foreliggende grunnlovsforslagene om endring i valgordningen er i og for seg gamle kjenninger for Stortinget. Tilsvarende forslag er blitt behandlet to ganger tidligere og forkastet. Det er kanskje heller ingen stor overraskelse at flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen innstiller på at forslagene bør lide samme skjebne denne gangen, og Høyre er en del av dette flertallet. Flertallet kan sikkert ha forskjellig vektlegging og argumenter for de ulike begrunnelsene for å foreslå forslagene avvist også denne gangen. Men i Høyre legger vi stor vekt på at man ikke i utide bør kaste om på Grunnlovens bestemmelser, kanskje aller minst reglene om hvordan Stortinget skal sammensettes. Jeg vil ikke påstå at dagens valgordning er perfekt, og at den ikke kan tenkes forbedret, men problemet er at den perfekte valgordningen sannsynligvis ikke finnes i det hele tatt. Det er nemlig vanskelig å foreslå konkrete forbedringer uten at man samtidig får en rekke svakheter med på kjøpet. Stortinget vedtok vår nåværende valgordning så sent som våren 1988. Det man gjorde den gangen, var ikke bare en flikking på de reglene man hadde, men det representerte i virkeligheten en ganske omfattende og prinsipiell reform. Og det er vanskelig å se at den valgordningen som nå har fått virke ved tre valg, har innebygd negative sider av et slikt omfang at det skulle være maktpåliggende å foreta endringer allerede nå. Man bør i alle fall ta seg tid til å avvente resultatet av Valglovutvalgets arbeid. For øvrig vil jeg understreke at en viktig grunn for Høyre til å avvise økt antall utjevningsmandater er at dette svekker Grunnlovens grunnprinsipp om fylkene som valgdistriktsenheter. For øvrig viser jeg til saksordførerens redegjørelse og anbefaler flertallets innstilling på alle punkter.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-04-27:
Også i denne saken anbefaler Høyre sammen med flertallet at forslaget avvises. Faktisk er det vår oppfatning at forslaget er foreldet i den forstand at den nye budsjettreformen som skal gjelde for perioden 1997-2001, har betydd en betydelig forbedring i Stortingets arbeidsform, og de berørte samfunnsaktørene får tidligere kunnskap om for dem viktige data. Slik sett kan man si at behovet for tidligere sammentreden ikke lenger er det samme som tidligere, og på det punktet mener jeg at representanten Røsjorde tar feil når han refererer til budsjettproblemene like oppunder julekvelden. Det var et problem før budsjettreformen, og erfaringen hittil er at det er et tilbakelagt problem. For øvrig viser jeg til representanten Skaugs innlegg og sier meg enig i hans argumentasjon. Det vil etter Høyres mening også være ikke uvesentlige ulemper knyttet til i valgårene å fremskynde sammentredelsen til september. Å flytte valgdagen fra midten av september til august/september er nemlig ikke uproblematisk, men det måtte jo være en konsekvens av å samle Stortinget tidligere enn i dag. Det var også representanten Røsjorde inne på i sitt innlegg. Konklusjonen blir altså at Høyre ikke anbefaler forslaget, men står sammen med flertallet om at endringen i Grunnloven §§ 68 og 80 skal avvises.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-04-27:
Jeg kunne være fristet til å anbefale at man bare ble sittende. Som saksordfører skal jeg nemlig bare gi en kort redegjørelse for forslaget i Dokument nr. 12:7 for 1995-1996 fra Carl I. Hagen og Fridtjof Frank Gundersen om en ny § 82 i Grunnloven om en bindende, alternativt rådgivende folkeavstemning. Forslaget innebærer at folkeavstemninginstituttet ville bli grunnlovsfestet. For øvrig viser forslagsstillerne til at forslaget om bindende folkeavstemninger i realiteten er identisk med gjeldende dansk grunnlov. Når det gjelder rådgivende folkeavstemninger skal dette ikke være en rett for folket til å kreve at visse saker skal tas opp til folkeavstemning, men en rett for et mindretall i Stortinget til å spørre folket om råd når det gjelder forslag som er vedtatt, i håp om at dette skal føre til at vedtaket blir omgjort. Forslagsstillerne mener også at forslaget vil stimulere interessen for politikk og samfunnsstyring, fordi de mener at folkeavstemninger gir den enkelte velger mulighet til å påvirke direkte i avgjørelsen av større konkrete saker. Flertallet er ikke enig i dette synet. Det er et solid flertall, Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre og Sosialistisk Venstreparti, som viser til at grunnlovsforslaget om alternativ A.1 og A.2 tidligere er behandlet og forkastet fire ganger siden begynnelsen av 1980-årene. For flertallet er det ikke mulig å finne nye argumenter som skulle tilsi at Stortinget skulle grunnlovsfeste verken bindende eller rådgivende folkeavstemning. Når det ellers gjelder forslaget i Dokument nr. 12:7 for 1995-1996, som jeg altså er saksordfører for, skylder jeg å gjøre oppmerksom på at det bare er Fremskrittspartiet som støtter forslaget. For Høyres vedkommende står vi fast på at rådgivende folkeavstemninger bør begrenses til unntakstilfeller og særlig viktige spørsmål. Til det trenger vi ikke noen grunnlovsendring, og Høyre vil stemme for at også forslaget om alternativ B.1 og B.2 avvises.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-04-27:
Det var egentlig representanten Hove i replikkveksling med representanten Husøy som fikk meg til å be om ordet. Der gav han inntrykk av at Europarådskonvensjonen av 15. oktober 1985 om det lokale selvstyret nærmest var å oppfatte slik at vi var pålagt å grunnlovfeste det. Senere, i sitt hovedinnlegg, gikk han jo tilbake på det og hadde et mer nyansert og riktig syn på det. For det kan ikke herske tvil, det er ikke et pålegg om grunnlovfesting. Det er også en av grunnene til at vi ikke går inn for det, i tillegg til at vi synes det er unødvendig. De to forslagene vi behandler, har vært behandlet før og avvist. Det er i og for seg ikke noe sterkt argument, men det er et sterkt argument at en samlet kontroll- og konstitusjonskomite ikke finner et eneste nytt argument for at vi skulle skifte syn fra den gangen vi sist avviste det. Så får heller representanten Lund være skuffet, slik han gir uttrykk for. Men jeg er overrasket over at det ikke er oppfattet som et tankekors for representanten Lund at vi i over 150 år har hatt kommunalt selvstyre uten at det har vært grunnlovfestet, og uten at det har svekket det kommunale selvstyret. Til representanten Hove vil jeg gjerne ha bemerket at jo da, i Høyre mener vi at kommunene er en viktig del av vårt samfunnssystem, men det kan umulig være slik at man er nødt til å grunnlovfeste det for at så skal være tilfellet. For Høyre er det heller ikke mulig å finne et eneste holdbart argument for at en grunnlovfesting skulle gjøre det kommunale selvstyret mer effektivt eller styrke enkeltmenneskets rettsstilling, så her er jeg enig med saksordføreren som tok opp dette i sitt hovedinnlegg. Så konklusjonen fra min og Høyres side blir at forslagene ikke vil få noen som helst praktisk betydning og må anses som rene symbolmarkeringer fra forslagsstillernes side, hvilket jeg oppfattet representanten Hove var inne på og innrømmet i sitt første innlegg. Høyre avviser med andre ord begge forslagene.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-04-27:
Jeg har ingen problemer med å være enig med representanten Hove i det siste han sier, nemlig at det går godt an å arbeide for et sterkt kommunalt selvstyre uten at det er grunnlovfestet. Og det er nettopp det som er argumentet for en samlet kontroll- og konstitusjonskomite, at det kommunale selvstyret ikke blir svekket om disse forslagene blir avvist. At representanten Hove mener at dette er et nytt forslag og et sterkt argument for å grunnlovfeste i og med at fylkeskommunen nå er tatt ut av forslaget i forhold til det forrige, synes ikke jeg er noe argument som overbeviser Høyre, og det har tydeligvis heller ikke overbevist noen andre i komiteen. Når det så gjelder konvensjonen som er vedtatt, og som Norge har undertegnet, er spørsmålet: Burde vi ikke forplikte oss til her og nå å stemme for denne grunnlovfestingen? Det synes jeg ikke, og jeg har argumentert i mitt hovedinnlegg for hvorfor så ikke bør være tilfellet.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-27:
Andre land bringes inn i debatten. India har altså det britiske valgsystemet med énmannskretser – det valgsystem som mest av alt favoriserer de store partiene. Det som er årsaken til det indiske problemet, er at landet faktisk er en verdensdel, slik at det f.eks. finnes regionale partier som bare har representanter fra et område med 50 millioner innbyggere, fordi det er det største parti i den delstaten, men ikke et eneste mandat fra noen annen delstat. Så det passer egentlig ikke inn i denne debatten. Derimot er det slik at veldig mange land har forskjellige sperregrenser. Israel har vel den laveste. Hvis man har nok til å få ett mandat i nasjonalforsamlingen, får man ett mandat i nasjonalforsamlingen. Hele landet er én valgkrets. Danmark har 2 pst. Tyskland har 5 pst., og Sverige har rundt 4 pst., hvis jeg ikke husker feil. Det finnes ingen fasit på disse tingene, og dette er en debatt vi må kunne føre. For så å ta det positive. Jeg er enig med komiteens leder i at det er en sammenheng mellom styringsdyktighet, sperregrense og de forslagene Arbeiderpartiets leder har kommet med. Jeg synes det er positivt at komiteens leder uttrykte en forsiktig støtte til de ideene som Arbeiderpartiets leder har kommet med, nemlig å lage et system som gjør at man tvinger fram flere flertallsregjeringer i Norge. Det oppfatter jeg som en erkjennelse av at den tiden er over da Arbeiderpartiet kunne regne med flertall alene, regne med å styre landet alene. Arbeiderpartiet har ikke hatt rent flertall i Norge siden valget i 1957, og sannsynligheten for at den situasjonen skal komme igjen, er vel nærmest lik null. Derfor må vi altså diskutere alle disse tingene på nytt, etter mitt syn. Men jeg er enig at vi trenger både en debatt om partienes framtid og en debatt om et styringsdyktig parlamentarisk system. Men de to debattene henger sammen, og jo mer Valglovutvalget kan legge opp til en bred og intens debatt om alle disse sidene, jo bedre er det etter mitt skjønn.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-27:
Komiteens leder klarte ikke å dy seg for å komme med en finte, for å bruke det uttrykket, til Venstre i forhold til dette spørsmålet. La meg der først si at når komiteens leder kommer med et forsvar for Høyres grunnlovskonservatisme i disse spørsmålene, synes jeg det er underlig at Arbeiderpartiet gjør det, samtidig som de angriper Venstre, når vi er i den situasjonen at Høyre ganske kort etter at det ble etablert, stod imot Venstres kamp for allmenn stemmerett, først for menn, og deretter stemmerett også for kvinner. Det er en kamp Venstre svært gjerne vedkjenner seg, mot Høyres grunnlovskonservatisme. Ellers kan jeg til representanten Kosmos orientering opplyse at Venstre gikk inn for en grense på 3 pst. også på 1960-tallet, da Venstre hadde en betydelig større prosentandel. Og ethvert parti kan komme til å oppleve den skjebnen at de eventuelt kan bli inhabile i disse spørsmålene. For øvrig til spørsmålet om styringsdyktighet. Er det mulig å påvise noe land i Norden – for å avgrense litt – hvor man i dag er i den situasjon at styringsdyktigheten er knyttet til spørsmålet om hvor grensen går for utjevningsmandat og det at et parti blir representert i nasjonalforsamlingen? Hovedproblemet i dag er vel at man i enkelte land har partier som ikke har innrettet seg etter det forhold at de ikke lenger vil kunne ha en realistisk mulighet til å danne flertallsregjering alene.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-27:
Det er med en viss undring jeg leser den komiteinnstillingen som foreligger. Det er en rekke punkter hvor jeg syns det er grunn til å stille spørsmål ved argumentasjonen, men jeg skal bare raskt ta tre av dem i forhold til saksordførerens innlegg. For det første sies det i innstillingen at spørsmålet om lokalt selvstyre og grunnlovfesting av dette gjelder forholdet mellom offentlige myndigheter, og at den enkelte innbyggers rettslige stilling ikke blir påvirket. Jeg må vedgå at jeg stiller meg undrende til dette argumentet. Er det ikke slik at stemmerett må oppfattes som den fundamentale og basale rettighet for en borger i et samfunn? Og vil det ikke da være slik at det å kunne utøve stemmerett også i lokale anliggender og forhold, nettopp må være helt fundamentalt for den enkelte borgers rettslige stilling? Jeg må si at jeg stiller meg sterkt undrende til dette argumentet. Det andre spørsmålet går på følgende: Sist spørsmålet om grunnlovfesting av lokalt selvstyre ble behandlet, var i 1988. Etter det tiltrådte Stortinget i 1989 Europarådskonvensjonen om lokalt selvstyre. Har det ingen betydning for vurderingen til Arbeiderpartiet at Norge har påtatt seg en internasjonal forpliktelse til å grunnlovfeste det kommunale selvstyret? Og for det tredje: Man sier at anerkjent praksis ivaretar det lokale selvstyret. Hvilke problemer vil det være med de forslag som er fremsatt, i forhold til den anerkjente praksis?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-27:
Til spørsmålet om å grunnlovfeste symboler: Nei, hvis det var rene symboler, er jeg vel egentlig enig med representanten Husøy i at jeg ikke ville grunnlovfeste dem. Men det er en del symbolske verdier – eller en del verdier som man kanskje også kan kalle symbolske, og som samtidig har klar tyngde som verdier – som man etter hvert faktisk har sett et poeng i å grunnlovfeste. For å nevne dette med både menneskerettigheter og miljø, og for så vidt også det at man skal ha et ansvar for å sikre at folk får arbeid – for å ta de grunnlovsbestemmelsene som vi har i § 110, og også i noen bokstavtilføyelser til § 110 – er det nettopp symboler og verdier som man har oppfattet som så viktige at man har villet grunnlovfeste dem. Vi oppfatter det altså slik at det kommunale selvstyret har en slik tyngde og verdi at det er viktig å grunnlovfeste dette. Så til spørsmålet om hvorfor det haster så enormt. Tja – det er vel for det første fordi det er denne gangen vi behandler grunnlovsforslag som ble framsatt i forrige periode, og vi får ikke noen ny anledning i denne perioden. Så det er ikke spørsmål om at det haster så fælt, men det er nå det eventuelt må gjøres. Dessuten gjorde man det altså ikke for elleve år siden da man sist hadde sjansen. Det kunne være naturlig å stille spørsmålet motsatt vei: Når skal man eventuelt komme dit at man ville kunne tenke seg å gjøre det? Og så til dette om det er ønskelig. Det er klart at hvis man grunnlovfestet kommunalt selvstyre, ville det gi kommunene noe større tyngde. Det ville nettopp kunne være et grunnlag for kommunene til på en bedre måte å utvikle sin lokale egenart, og det kunne nettopp være en måte å få til noen av de andre tingene på, og å gi det noe større tyngde, som representanten Husøy var inne på.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-27:
Det er ikke nye argumenter, sier representanten Ludvigsen. Det er selvfølgelig opp til den enkelte selv å bestemme hva man oppfatter som nye argumenter eller ikke. Men jeg vil da påpeke det jeg har vært inne på tidligere, og som jeg vil utfordre representanten Ludvigsen direkte på, nemlig det forholdet at det forrige forslaget, som ble forkastet, også inneholdt en grunnlovfesting av fylkeskommunene, hvilket de forslag vi nå har til behandling, ikke gjør. Dessuten er altså Europerådskonvensjonen kommet til i mellomtiden. La nå diskusjonen om Norge er forpliktet folkerettslig eller ikke til å grunnlovfeste dette selvstyret, ligge lite grann, og så vil jeg heller utfordre representanten Ludvigsen, som, i likhet med meg, ikke var representant da konvensjonen ble vedtatt: Når man stemmer for en konvensjon som har som forutsetning at det er sterkt ønskelig med og på en måte forutsetter grunnlovfesting, burde man ikke da også føle seg forpliktet til å stemme for en grunnlovfesting, og så fikk man heller akseptere at det ikke lot seg gjøre fordi vi har forskjellige flertallsregler for henholdsvis en konvensjon og et grunnlovsvedtak? Og bare til slutt: Symboler kan av og til være viktige, i alle fall når de gir uttrykk for grunnleggende verdier. Jeg kan forsikre både representanten Husøy og representanten Ludvigsen om at Venstre skal arbeide aktivt for å ivareta det kommunale selvstyret også utenom spørsmålet om en grunnlovfesting av det, og dermed på en måte være med på å gjøre grunnlovfestingen unødvendig.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Representanten Solheim trekker opp en rekke vidtgående prinsipielle spørsmål i forhold til folkestyrets utfordringer i årene framover. Det er en interessant debatt, og det er selvsagt nødvendig at man tar en slik debatt før det blir for sent. Jeg må imidlertid si at min frykt for folkestyrets sammenbrudd ligger mer i at vi ikke er i stand til å etablere lovgivende og utøvende forsamlinger som er i stand til å gjennomføre de beslutninger som tas, enn at de ulike grupperinger i dette landet ikke skal kunne få plass i de lovgivende forsamlinger gjennom valg. Derfor syns jeg det er en umulighet å diskutere og ta stilling til, slik som Sosialistisk Venstreparti i dag gjør, å sette ned sperregrensen uten å se dette i sammenheng med hvordan det i fremtiden skal være mulig å danne regjeringer som skal være i stand til å gjennomføre de beslutninger som Stortinget tar som et resultat av valgene. Derfor har det initiativet Arbeiderpartiets leder, Thorbjørn Jagland, er kommet med, om å diskutere hvordan vi skal forplikte oss til å etablere styringsdyktige regjeringsalternativer, også i nær sammenheng med hvordan vi legger til rette for et valgsystem som gjør at folket skal være representert i Stortinget. Jeg kan langt på vei følge de tanker Erik Solheim gjør seg med de utfordringer vi står overfor, selv om ikke jeg er like negativ til partienes mulighet til å kunne fornye seg og ta opp de utfordringer vi står overfor. Alternativet, som blir såkalte valglister basert på enkeltsaker, ser jeg for meg som en meget negativ utvikling for folkedemokratiet. Da vil det være enkeltsakene som styrer, istedenfor perspektiver knyttet til helheten. Det som forundrer meg når Sosialistisk Venstreparti har en slik innfallsvinkel i denne debatten, er at de hopper på forslaget om å sette ned sperregrensen uten å se dette i en større sammenheng. Så tillater jeg meg også å si – uten at representanten Svein Ludvigsen har behov for noe forsvar – at når man går på og skal gjøre endringer i verdens eldste praktiserende konstitusjonelle system, som Norge faktisk har, syns jeg det gjør godt at folk har tid til å tenke seg om og bruker – man kan gjerne si – en grunnlovskonservatisme som grunnlag for sin behandling av de ulike sakene. Onde tunger sier jo – selv om vi kanskje ikke skal snakke så veldig mye om habilitet i disse tider – at egentlig er Venstre faktisk inhabil når det gjelder å votere i spørsmål om sperregrensen, slik som det ligger i dag. Det gjør at alle i og for seg har sine motiver når man går inn i slike debatter som dette, og da syns jeg det er et sunt prinsipp at man ikke går på endringer før man er sikker på – og har oversikt over – konsekvensene av de endringene som foretas.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg betviler ikke Venstres historiske kamp for å få innført større grad av demokratiske valgordninger i dette land. På den annen side er det synd at ikke Venstre har beholdt noe av sin innstilling til hvordan en håndterer ulike politiske utfordringer. Venstre var en gang et radikalt parti, det er det ikke lenger. Derfor er den sammenlikningen helt unødvendig. For øvrig må jeg si at det såkalte verdens eldste demokratiske land, India, som en konsekvens av sine valgordninger nå går til sitt fjerde valg for overhodet å få etablert en styringsdyktig regjering. Det syns jeg i hvert fall på mange måter synliggjør at det ikke går an å drøfte spørsmålet om utjevningsmandater, spørsmålet om hvor fleksibel valgordning vi skal ha for å få sammensatt et storting på en slik måte at folkeviljen blir fulgt i ett og alt, uavhengig av tanker og ideer om hvordan man skal få etablert et styringsdyktig alternativ. Derfor henger disse diskusjonene etter mitt syn sammen, og man bør derfor ikke gå for det ene forslaget uten at man har diskutert alternativene i forhold til den andre ytterlighet.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Ja, i den grad Valglovutvalget greier å skape grunnlaget for den nødvendige debatt, og Stortingets partier gir seg tid til å gjennomføre denne debatten! Hvis det blir slik når Valglovutvalgets forslag legges fram mot slutten av år 2000, at noen får panikk og skal gjennomføre alle endringer til valget i 2001, tror jeg vi kommer til å få vanskeligheter med å få en gjennomdrøftet og god ordning. Derfor må alle i tiden fram til Valglovutvalget skal levere sin innstilling, søke å delta i den offentlige debatt på en slik måte at vi faktisk kan danne grunnlaget for at Valglovutvalget kan gjøre seg opp noen meninger om sentrale spørsmål. Så er jeg i og for seg enig i at man ikke kan sammenlikne Norge og India. Det som var mitt poeng, var den klare sammenhengen det er mellom valgordninger og muligheten til å få et flertall som gjør at folk får det de fortjener, nemlig en utøvende makt som kan ivareta deres interesser. Folks interesser blir ikke ivaretatt ved ørkesløse debatter i et parlament.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
Som representanten Røsjorde allerede har påpekt, har Kristelig Folkeparti stor forståelse for intensjonen med forslaget. Det har vært høyst utilfredsstillende de ganger Stortinget først har ferdigbehandlet neste års statsbudsjett i slutten av desember. Vi mener imidlertid at de nye budsjettrutinene langt på vei imøtekommer de behov kommuner og fylkeskommuner har, i og med at de blir forelagt nødvendige tall fra statsbudsjettet tidligere nå enn før. Etter vår oppfatning er derfor forslagsstillerens formål i stor grad ivaretatt gjennom den nye budsjettreformen. En fremskynding av Stortingets sammentreden vil dessuten kunne innebære vanskeligheter i tilknytning til valgår og et økt tidspress på regjeringens forberedelser til fremleggelsen av statsbudsjettet. For øvrig viser jeg til komiteflertallets merknader, og anbefaler komiteens tilråding: Forslag nr. 5 i Dokument nr. 12 bifalles ikke.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
I «the House of Commons» i november 1947 uttalte Winston Churchill følgende: «No one pretends that democracy is perfect or all-wise. Indeed, it has been said that democracy is the worst form of Government except all those other forms that have been tried from time to time.» Eller om vi oversetter det siste til norsk: «Demokrati er den verste styringsformen som finnes, bortsett fra alle de andre formene som er blitt prøvd opp gjennom tidene.» Demokrati er en god ting. Samtidig vet vi at det er en tidkrevende, dyr og ofte lite effektiv styreform. Jeg tror at den grunnlovsendring som er foreslått, vil gjøre demokratiet både dyrere, mer tidkrevende og ikke nødvendigvis bedre. Vi vet at det er et stort og kostbart apparat som settes i gang ved folkeavstemninger. I begrunnelsen for forslaget står det at folkeavstemninger framstår som en korreksjon til det representative demokrati. Jeg mener at vi allerede har flere midler vi kan bruke for å søke å korrigere det representative demokrati. Vi har partiapparat, vi har media, vi har folkeopinion og meningsmålinger, og vi har valg, ikke bare hvert fjerde år, men annethvert år. Gjennom alle de midlene kan folk være med og gi uttrykk for sin mening og være med og påvirke. Forslag om bindende folkeavstemninger har vært behandlet og forkastet flere ganger i Stortinget. Etter Kristelig Folkepartis oppfatning er det ikke framkommet noen nye argumenter som tilsier at vi skulle bifalle innføring av bindende folkeavstemninger denne gangen heller. Når det gjelder rådgivende folkeavstemninger, er vi av den oppfatning at det bør begrenses til helt spesielle situasjoner, og vi bifaller heller ikke alternativene B.1 og B.2.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
Det er ikke greit å være uenig med sine venner. Kristelig Folkeparti har forståelse for ønsket om å grunnlovfeste det lokale selvstyret, med den begrunnelsen at en slik grunnlovfesting kanskje ville bidra til et sterkere gjennomslag for lokaldemokratiet i praktisk politikk. Reell makt til folkevalgte organ er i hvert fall for de fleste en forutsetning for at de skal finne det meningsfylt å engasjere seg i politisk arbeid og ta ansvar for samfunnsutviklingen. Når vi allikevel ikke vil bifalle forslaget, er det begrunnet i at det lokale selvstyret allerede har lang tradisjon og tyngde, og at det etter vår mening neppe vil ha betydning for et styrket lokaldemokrati om dette prinsippet skal bli grunnlovfestet. For øvrig vil jeg vise til representanten Ludvigsens innlegg og anbefale komiteens innstilling.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
:Innst. S. nr. 120 og Innst. S. nr. 121 om kommunalt selvstyre kan ses i sammenheng fordi Innst. S. nr. 121 om ny § 110 d i Grunnloven er dekket i Innst. S. nr. 120. Komiteen går ikke inn for noen av forslagene om å grunnlovfeste kommunalt selvstyre. Det kommunale selvstyre har vært praktisert i over 160 år. Komiteen mener at det kommunale selvstyret er et viktig og dypt forankret prinsipp, og kan ikke se at det har vært noen ulempe at Grunnloven ikke har bestemmelser om ordningen. De foreslåtte endringene vil ikke gjøre lokalt styresett mer effektivt eller mer rasjonelt. Endringsforslagene vil heller ikke styrke den enkelte innbyggers rettslige stilling. Derimot er det uklart hvilke rettslige virkninger de foreslåtte bestemmelsene vil kunne få. Komiteen ønsker ikke utilsiktede begrensninger i Regjeringens og Stortingets handlefrihet og vil unngå at grunnlovsendringer skaper uklarheter om disse forhold. Komiteen mener at Europarådskonvensjonens tekst må tolkes som et ønskemål og ikke som et absolutt krav. På denne bakgrunn går komiteens innstilling enstemmig ut på å avvise forslagene. Fra Arbeiderpartiets side mener vi at en verdidebatt om lokalt selvstyre vil måtte gå på andre forhold enn å grunnlovfeste noe det i dag ikke er tvil om er en anerkjent praksis i et velutviklet lokalt demokrati. Det ene forslaget er fra statsråd og partileder Lars Sponheim. Vi finner bakgrunnen for forslaget i partiet Venstres program, hvor man ønsker større frihet i kommunene for å beholde mer av inntektene fra lokal verdiskaping, f.eks. ved å bestemme eget skattenivå. Jeg ser at forslagsstillerne opprettholder sine forslag, og gjør da oppmerksom på at de ikke er representert i konstitusjonskomiteen. Arbeiderpartiet er redd for at en slik grunnlovsfesting vil svekke, og skape uklarheter om, mulighetene til å gjennomføre en nasjonal fordelingspolitikk. Jeg vil også vise til at Kristelig Folkeparti, Venstre og Senterpartiet foreslo grunnlovfesting av lokalt selvstyre overfor Kommunenes Sentralforbunds landsting i 1996. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet la fram et alternativt forslag om å gå mot dette, og det ble vedtatt. Så det forslaget man diskuterer her i dag, falt altså i Kommunenes Sentralforbunds landsting. En debatt om utvikling av lokaldemokratiet er en svært viktig og nødvendig debatt. En grunnlovsendring etter de forslag som foreligger, er ikke svaret på de utfordringer vårt lokale folkestyre står overfor. Lokaldemokratiet trenger fornyelse, ikke grunnlovfesting med uklare konsekvenser. Jeg ønsker også å vise til at det i dag er flere utvalg som jobber med de forhold som grunnlovsforslagene er inne på. Vi bør avvente disse utvalgsarbeidene før vi eventuelt foretar omfattende lovendringer til beste for det lokale folkestyre.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg er stygt redd for at det ikke vil dempe undringen til representanten Hove, men som jeg sa i mitt første innlegg, fremgår bakgrunnen for dette forslaget veldig klart i Venstres program, og det er også forklart med ønsket om annerledes skatteinnkreving lokalt, ut fra den lokale verdiskapingen. Det vil etter Arbeiderpartiets standpunkt svekke muligheten til å drive nasjonal fordelingspolitikk. Når det gjelder at vi er redde for at dette forslaget også vil dreie seg om en diskusjon om forholdet mellom forvaltningsnivåer, tror jeg, nettopp slik jeg sa i mitt første innlegg, at det ikke vil styrke innbyggernes rettslige stilling, men føre til en debatt om kompetanse på ulike nivåer. Hvis det er slik at representanten Hove mener at det er et problem, har jeg lyst til å svare med at da må han også påpeke hva som er svakheten i dag. Jeg oppfatter det ikke slik ute i Distrikts-Norge at det er grunnlovfestingen som er svaret på utfordringene som lokaldemokratiet står overfor, og jeg viste også til at det var et solid flertall i KS" landsting som mente at grunnlovfesting ikke var svaret på utfordringene. Når det gjelder konvensjonen, har vi sagt at den er å oppfatte som et ønskemål og ikke som et absolutt krav. Og jeg minner om at komiteen er enstemmig, så dette er faktisk ikke bare Arbeiderpartiets linje heller.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg registrerte at representanten Hove forsøkte seg på en fornuftig gjennomgang av for- og motargumenter, og han lyktes bare delvis med det. Når han spør om det er nødvendig med grunnlovfesting, kan vi jo bare vise til at det har fungert i 160 år – et resonnement som han langt på vei selv fulgte. Så til dette om det er ønskelig. Til det sa representanten at dette var en markering, og det finnes da et flertall i denne salen som mener at symbolverdier ikke bør grunnlovfestes. Det er altså ikke noe folkekrav, verken fra kommunestyrer eller fra folket, om å grunnlovfeste dette. Jeg synes det er feil å si at lokalt selvstyre bare tilhører festtalene. Kommunene har mulighet til å utvikle selvstyre innenfor de rammene vi har i dag. Jeg har lyst til å spørre representanten – han er helt sikkert kjent med at både Sundsbø-utvalget og Oppgavefordelingsutvalget er i arbeid – om hvorfor det haster så enormt med å grunnlovfeste dette uten videre utredninger, hvis det ikke var for Venstres program. Og så må jeg få tilbakevise at jeg har lest Venstres program, men jeg har strengt tatt måttet sette meg inn i hva de mente om selvstyre.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg er ikke overrasket over at Fremskrittspartiet ikke er særlig opptatt av distriktspolitikk. Jeg tror ikke det er noe nytt, verken for meg eller andre i denne salen. Arbeiderpartiet har aldri sagt at det er skadelig at folk flytter på seg. Vi har aldri tatt til orde for at en skal lage lover eller regler som gjør at folk må bo i den kommunen de er født i. Slik er det selvfølgelig ikke. Vi har tvert imot sagt at det er ikke sikkert det er skadelig, jeg tror faktisk i mange sammenhenger det kan være bra at ungdom f. eks. flytter ut av en kommune i en periode for å ta utdanning, få erfaring, osv. Men det er klart at det må være et hovedproblem for – skulle jeg mene – de fleste politiske partier at flyttestrømmen nå er blitt så sterk som den faktisk er. Vi vet jo at det spesielt er kvinner og ungdom som ikke vender tilbake. Det er noe vi i hvert fall er opptatt av å gjøre noe med, men vi har selvfølgelig aldri tatt til orde for at vi skal vedta hvor folk skal bo. Det er ikke ønskelig. Når det gjelder det representanten Andersen tok opp om arbeidslivet, er det ett hovedsvar på dette med manglende kompetanse hos enkelte, og det er den store etter- og videreutdanningsreformen som nå sannsynligvis blir satt i verk, men jeg har ikke opplevd at Fremskrittspartiet har vært en spesielt sterk støttespiller i den sammenheng. Ellers er det nå en stor utfordring å sørge for at vi greier å sikre sysselsettinga, at vi faktisk greier å hindre at det blir flere som blir gående arbeidsledig. Det er en del mørke skyer på himmelen i den sammenheng, og jeg vil minne om at vi fortsatt har over 60 000 ledige i Norge pr. i dag. I tillegg må vi selvfølgelig sørge for å koble ledige stillinger med folk som er ledige, men vi har, som sagt, ikke til hensikt å vedta at folk må flytte hit eller dit, og heller ikke at de må bli i sin kommune. Også på dette området er vi for valgfrihet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg tror i hvert fall vi kan trekke én konklusjon etter at denne regjeringa har sittet i regjeringskontorene ca. 15 måneder, og det er at Regjeringa er milevis fra de løfter som i alle fall Senterpartiet gav uttrykk for før de kom i regjeringsposisjon. Jeg vil minne om utsagn og vedtak om at folketallet i alle landets kommuner skulle opprettholdes. Det ble moderert til at de skulle snu flyttestrømmen, og så ble det ytterligere moderert til å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret, som er i tråd med vår målsetting. Det mener jeg er ganske langt fra de løfter som ble gitt, og det må være lov til å minne om den kritikk som ikke minst Arbeiderpartiet ble utsatt for mens vi satt i regjering og Senterpartiet satt i opposisjon. Da var det jo så enkelt å snu flyttestrømmen. Så kommer Senterpartiet inn og overtar statsrådsplassen i Kommunal- og regionaldepartementet, og vi ser at flyttestrømmen øker ytterligere. – Det er ikke tall som Arbeiderpartiet har funnet fram, det er tall som Statistisk Sentralbyrå har funnet fram. Men jeg har gitt statsråden honnør for at de nå opptrer mer nøkternt og mer realistisk i forhold til den virkeligheten vi lever i. Da tror jeg at mulighetene for å få til noe sammen er større enn når statsråden prater med store ord om noe som det ikke er mulig å få til i praksis. Det finnes ingen trylleformular for hvordan vi skal greie å snu flyttestrømmen. Vi kan ikke bestemme hvor folk skal bo gjennom vedtak i denne salen. Så til det som ble sagt om kommunesatsinga. Det er riktig at vi ikke var med på alle beløp når det gjaldt direkte distriktssatsing, som Regjeringa foreslo, men vi foreslo i stedet ca. 1 milliard kr mer til kommunene og 1 milliard kr mer i omfordeling fra de skattesterke til de skattesvake kommunene. Jeg tror det er mye mer målrettede og viktige tiltak enn bare å vedta ganske små tiltak på områder som i og for seg kan ha betydning. Men det er den store distriktspolitikken som er avgjørende for om vi får dette til, og her spiller Kommune-Norge en svært viktig rolle.