Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2011-10-11:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen er et ønske om at Norge skal bli det første slavefrie landet i verden. Det handler om frigjøring av mennesker som er fanget i slaveri. Spørsmålet er: Hvordan gjør vi vårt for at det moderne slaveriet skal bli historie? Siden den første handlingsplanen mot menneskehandel ble utarbeidet av Bondevik-regjeringen i 2003, har norske myndigheter løpende vurdert og justert tiltakene som er igangsatt for å motarbeide menneskehandel og hjelpe dens ofre. Det er bra at regjeringen nå har fulgt opp med en ny og oppdatert plan. Budskapet er fortsatt at regjeringen vil bekjempe alle former for menneskehandel, nasjonalt og internasjonalt. Jeg vil gi ros og anerkjennelse til regjeringen for at den viderefører og styrker innsatsen på dette området, slik det kommer til uttrykk i statsbudsjettet for 2012. Regjeringen fremmer der to viktige forslag: å endre barnevernsloven slik at det blir adgang til å tvangsplassere barn i inntil seks måneder i tilfeller der det er mistanke om menneskehandel, og å styrke bevilgningene betydelig for å lage tilpassede institusjonstilbud til barna. Det er veldig bra. Vi må samtidig slå fast at menneskehandel er vår tids slaveri. Et av mine mål med denne debatten er at vi skal begynne å bruke det begrepet, kalle fenomenet ved dets rette navn. Vi trenger mer kunnskap, økt bevissthet, større satsing og sterkere prioritering fra norske myndigheters side. De uløste problemene er store. Omfanget av menneskehandelen er økende, og få av ofrene får den hjelpen de trenger. Vi må gjøre mer, slik at det moderne slaveriet blir historie i vår tid. Menneskehandel er å utnytte barn, kvinner og menn til å utføre arbeid og tjenester ved bruk av vold, trusler og andre kontrollmekanismer. Mennesker behandles som varer som kan kjøpes og selges for å settes i arbeid. I Norge er menneskehandel definert i straffeloven § 224, forbud mot handel med mennesker. Men jeg mener altså at vi må begynne å snakke om menneskehandel som vår tids slaveri, både fordi det faktisk er slavearbeid vi snakker om, og fordi begrepet slaveri på en bedre måte enn menneskehandel fokuserer på situasjonen for dem det gjelder. Menneskehandel beskriver egentlig bare en del av problemet. Når vi snakker om menneskehandel, er fokuset på handel over grenser, men det er faktisk ikke bare der problemet ligger. Det store problemet ligger i selve slaveriet og den grove utnyttelsen av mennesker. Mange tror vel at slaveriet ble gjort til historie en gang på 1800-tallet. Ifølge den internasjonale antislaveriorganisasjonen, Free the Slaves, er sannheten den at det finnes mer enn 27 millioner mennesker som lever i slaveri i verden i dag. Dette er mennesker som er fanget, og som mot egen vilje tvinges til å arbeide – uten betaling og uten mulighet til bare å dra sin vei. Dette er – nå, mens vi lever – flere enn alle dem som ble ofre for den transatlantiske slavehandelen, som varte i 350 år. Dette er virkeligheten, på tross av at slaveri i dag er forbudt i alle land i verden. Vi vet at barn holdes som sexslaver i Kambodsja, som barnesoldater i Uganda. Vi vet at mennesker lever i tvangsarbeid i India, som prostituerte i Moldova og som husslaver i Frankrike. Vi vet at kvinner, unge og minoriteter er spesielt utsatt. Romene er blant dem som er mest utsatt for menneskehandel i Europa. Vi vet at menneskehandel foregår også i Norge. Barn, kvinner og menn utnyttes til tvangsarbeid, prostitusjon, til tigging og kriminalitet – også i vårt eget land. For kort tid siden ble to litauiske menn i Bergen tingrett dømt til fire og et halvt års fengsel for grov menneskehandel. Retten har dømt dem for å utnytte flere mindreårige, alle fra alkoholiserte og oppløste hjem i den samme byen i Litauen. De ble lokket på turer til Norge. De ble utnyttet til kriminelle handlinger. Ifølge dommen var barna uten nære omsorgspersoner i Norge. De hadde ikke penger til mat eller andre ting. De hadde ingen returbillett til Litauen, de hadde dårlige hygieniske forhold og vasket seg på bensinstasjoner. Dette er første gang noen er dømt for menneskehandel ved å utnytte mindreårige til vinningskriminalitet i Norge. Slaveri er ikke noe som bare berører fattige mennesker i u-land. Det handler om fattigdom og ønsket om en bedre framtid, ønsket om en jobb, om sårbare mennesker hvis nød og drømmer utnyttes av profittsøkende banditter. Det handler om tvang, vold, mentale lenker, trusler og undertrykkelse. Men det handler også om mangel på rettssikkerhet og håndhevelse av lov og rett, om korrupsjon, om mangel på kunnskap og bevissthet på myndighetsnivå – og i offentligheten og blant «folk flest». Ifølge Tina Davis, som er aktivist, forfatter og filmskaper, er en av hovedhindringene for en slavefri verden mangelen på bevissthet: Det er uvitenhet om slaveri i våre egne bakgårder som tillater slaveriets eksistens. Hun understreker at når bevissthet og kunnskap spres, og når enkelttilfeller avsløres i offentligheten, da kan målet om en slavefri verden nås, da kan frihet for alle sikres. Situasjonen er altså langt fra håpløs. Det finnes konkrete løsninger for å stoppe slaveriet. Over hele verden arbeider modige mennesker for å frigjøre og hjelpe slaver. Myndigheter begynner å våkne og å sette inn tiltak, og i motsetning til i andre perioder av historien er ikke den globale økonomien avhengig av slavearbeid. Menneskehandel er riktignok en milliardindustri som ifølge FN har passert narkotikahandel som verdens nest største illegale økonomi. Men dette er tross alt bare en liten del av den globale økonomien, og det er bred moralsk enighet om at slaveri er uakseptabelt. Slaveri er illegalt i alle verdens land, og mange nødvendige mekanismer for å hindre slaveri er på plass. Det betyr at målet om en slavefri verden faktisk er et realistisk mål. Vi kan sikre frihet for alle. Det er håp. Jeg stiller i interpellasjonen spørsmålet: Hva kan vi gjøre som enkeltindivider, i våre lokalsamfunn og på myndighetsnivå, for å bidra i kampen mot menneskehandel? Jeg ser fram til å høre justisministerens svar og synspunkter. Denne kampen handler jo i stor grad om tiltak som regjeringen har iverksatt, vil iverksette og kan iverksette. Jeg vil her spesielt nevne sexkjøpsloven. Det er et faktum at Stortinget har bestemt at det å kjøpe sex er en kriminell handling. Den loven har en svært viktig betydning – den har en strafferettslig betydning, og den har en viktig symbolsk betydning. Kriminalisering av kjøp av seksuelle tjenester er imidlertid bare ett av flere tiltak som skal til for å bekjempe prostitusjon og menneskehandel, men det er et vesentlig bidrag for å hindre rekruttering av kunder. Og ikke minst, loven markerer en holdning fra samfunnets side: Det er uakseptabelt å kjøpe et annet menneske. Det handler til syvende og sist om å ta vare på menneskeverdet. Men kampen mot menneskehandel handler ikke bare om lover og myndighetstiltak. Kampen handler også om hva vi som enkeltmennesker gjør. Noen gode råd fra antislaveriorganisasjonene er at vi må tilegne oss mer kunnskap for å avsløre moderne slaveri og spre bevissthet om dette i våre lokalsamfunn. Vi kan støtte organisasjoner som arbeider mot slaveri. Vi kan støtte aktivister og frivillige organisasjoner som arbeider med menneskerettigheter, gi støtte til voldsofre, til hjemløse og andre vanskeligstilte, og vi kan gjøre vårt ved å stille spørsmål til ansvarlige myndigheter. I Kristelig Folkeparti er vi mange som har et sterkt engasjement i antislaverikampen. Kristelig Folkepartis landsmøte vedtok i vår en resolusjon som inneholder en rekke forslag til tiltak, bl.a. om intensivering av samarbeid over landegrensene, om spesielt fokus rettet mot barn som er offer for menneskehandel. Særlig mindreårige asylsøkere er sårbare – det vil andre fra Kristelig Folkeparti ta opp i denne debatten. Politiets innsats og samarbeid internasjonalt og med andre aktører nasjonalt må styrkes. Det må bli enda mer undervisning i skolen, ikke bare om slaveriet som en gang var, men også om det moderne slaveriet. De som arbeider i offentlige etater og instanser som er i nærheten av å kunne avsløre menneskehandel, må ha kunnskap til å gjøre nettopp det, og det må de få gjennom sin utdanning. I Nordisk Råd var det flere av oss som i siste sesjon opplevde en ganske intens debatt om dette spørsmålet. Line Barfod, en kollega i det danske Folketinget, leder arbeidsgruppen mot menneskehandel i Den parlamentariske østersjøkonferansen, som i starten av september kom med sine første anbefalinger til regjeringene rundt Østersjøen om hvilke tiltak som bør settes i verk for å bekjempe slaveriet. Det ble en veldig tankevekkende debatt og en av grunnene til at jeg har reist saken her i Stortinget i dag. Jeg regner med at den norske regjeringen vil se nøye på anbefalingene og raskt vurdere hvordan disse kan følges opp. Et av forslagene fra arbeidsgruppen er at man må sikre faste bevilgninger til politi, til beskyttelsestilbud, til sosiale myndigheter og til arbeidstilsyn. Arbeidsgruppen legger også vekt på at man må bort fra å behandle mennesker som utsettes for slaveri, som illegale innvandrere. Vi må ha en menneskerettighetsinngang til disse spørsmålene. Disse menneskene har krav på vår hjelp og beskyttelse, sier Line Barfod fra det danske Folketinget. Hvis vi virkelig vil, og setter av tilstrekkelig med tid og ressurser, kan vi bekjempe slaveriet. Det er i bunn og grunn et spørsmål om menneskeverd. Om en uke markerer Storbritannia en antislaveridag som det britiske parlamentet har vedtatt å etablere. Der er målet å øke bevisstheten om alle som i Storbritannia og i verden for øvrig er fanget i moderne slaveri. Jeg vil spørre vår statsråd om det ikke kunne være en idé at vi også i Norge gjør noe tilsvarende det som det britiske parlamentet har bestemt, og dermed øker bevissthet og engasjement i Norge, og internasjonalt, mot slaveri.