Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-03-26:
Jeg vil også begynne med å takke utenriksministeren for en, som vanlig, interessant, engasjert og innsiktsfull redegjørelse. Ifølge OECD vil verdens giverland bruke 642 milliarder kr på bistand til den tredje verden i 2010. Av dette bidrar Norge med 27 milliarder kr. Dette er 4,2 pst. Norges befolkning utgjør 0,7 promille av verdens befolkning. Det betyr at vi bruker 60 ganger så mye pr. innbygger som gjennomsnittet i verden. Bruken av en så enorm budsjettpost må følges nøye. Det er dessverre grunn til å kritisere Regjeringens forvaltning av bistandsmilliardene. For det første: Hjelpen smøres for tynt utover. I 2009 ble det gitt bistand til halvparten av verdens land, ca. 100 land. Norge burde heller konsentrere seg om noen få land, lære disse landene godt å kjenne og yte velrettet hjelp for å få disse landene opp på et anstendig nivå. Så får vi heller forhandle frem noen avtaler med andre giverland, som får konsentrere seg om de landene Norge kutter ut, mot at de slipper å være så tungt inne i de landene vi velger å prioritere. For det andre: Kampen mot korrupsjon er tillagt altfor liten vekt. Ifølge bladet Bistandsaktuelt fikk Utenriksdepartementet i fjor 101 nye saker om korrupsjon til behandling. De aller fleste gjaldt bistand. Jeg mener omfanget av korrupsjon i mange av mottakerlandene gjør bistanden meningsløs. Økonomisk vekst og utvikling av velstand og velferd er umulig når landets myndigheter preges av korrupsjon. Budsjettstøtte og annen hjelp til korrupte diktaturer bidrar dessverre også til at de korrupte diktatorene fortsetter med å vanstyre sine land. For det tredje: Vektleggingen er feil når det gjelder forholdet mellom ressursbruk og resultatoppnåelse. Regjeringen er uhemmet stolt over at bevilgningene til bistand har kommet opp i 1 pst. av Norges bruttonasjonalinntekt. Dette burde ikke være noe mål i seg selv. Det er viktigere hva pengene brukes til, enn å bruke så mange penger som mulig. For det fjerde: For mange små prosjekter gjør at viktigere tiltak mister prioritet. I et svar til Fremskrittspartiets finansfraksjon av 15. oktober i fjor opplyser Utenriksdepartementet at Norge vil bruke penger på i alt 770 prosjekter, med under 5 mill. kr til hvert. Hele 123 prosjekter gjennomføres med rammer på mindre enn 500 000 kr. Det får et komikkens skjær over seg når det er Norge som skal ha ansvaret for å bevare plantasjearbeidernes folkedanser på Sri Lanka, og at Norge skal betale for en bokmesse i Asmara i Eritrea. For det femte: Regjeringen er ikke tilstrekkelig opptatt av bistandseffektivitet. Norge var aktiv pådriver for å få til Paris-erklæringen i 2005. Det viktigste var da å sette utviklingslandene i stand til å utøve effektivt lederskap over sin egen utviklingspolitikk og til å koordinere utviklingsaktørene. I et svar til representanten Øyvind Vaksdal den 9. mars i fjor skrev statsråd Erik Solheim at Norge er aktiv i den internasjonale prosessen for bistandseffektivitet, og henviste til Paris-erklæringen. Nå er Paris-erklæringen glemt – Regjeringen har sviktet også her. For det sjette: Vi vet ikke om hjelpen virker. Regjeringen har ikke villet gjennomføre en reell evaluering av bistandsarbeidet og bruken av u-hjelpsmilliardene. NORAD har de siste tre årene laget rapporter om norsk bistand. Men verken metoden eller omfanget av den informasjonen som er innhentet, er tilnærmet adekvat. Det gjør det vanskelig å identifisere feilbruk av ressurser og enda vanskeligere å styre ressursbruken inn mot de viktigste behovsområdene. For det syvende, sist, men ikke minst: Det brukes altfor mye penger. 27,4 milliarder kr er bistandsbudsjettet på i 2010. Det er mer enn Norges samferdselsbudsjett, det som brukes på veier, jernbane, flyplasser, post, telekommunikasjoner og tilskudd til kollektivtrafikk i vårt eget land. Det er en merkelig prioritering. Fremskrittspartiet vil gjøre dette ganske annerledes. Fremskrittspartiets bistandspolitikk består av følgende hovedelementer: Det første er at fattige land skal få bistand, men vi vil knytte strenge krav til bistanden. Mottakerlandene må utvikle demokrati, menneskerettigheter, markedsøkonomi og frihandel, slik at landene etter hvert frigjør seg fra avhengigheten av økonomiske tilskudd. Dernest må vi være knallharde i våre krav til bekjempelse av korrupsjon. Korrupsjon er et hinder ikke bare for et demokrati, men også et hinder for trygghet og velstand for alminnelige mennesker. Bistand skal ikke være en permanent løsning, men en midlertidig hjelp til selvhjelp.