Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2001-12-12:
For Arbeiderpartiet er det en hovedoppgave å bekjempe fattigdom, arbeidsledighet og sosiale forskjeller. Vår helse- og sosialpolitikk bygger på ideene om sosial trygghet og rettferdighet gjennom rettferdig fordeling av goder og forpliktelser og fellesskapets ansvar for å finansiere grunnleggende helsetjenester og sosiale tjenester. Arbeiderpartiet vil verne om fellesskapets ansvar for å sikre alle i landet likeverdige tilbud. Jeg er glad for at vi har ordnet oss slik i Norge at det offentlige finansierer en større andel av helsetjenestene enn i de fleste land vi naturlig kan sammenligne oss med, dvs. land innenfor OECD-området. Målt i andel av brutto nasjonalprodukt fører helseutgifter og utgifter til pleie og omsorg Norge opp på tredjeplass i EU/EØS-området. Et særtrekk ved denne sosialdemokratiske modellen er måten vi bruker vår rikdom på. Vi har i vårt budsjettforslag satt en rekke fellesoppgaver foran det ønske som så mange har, om å gjøre oss selv enda mer velstående. Vi har derfor prioritert utbygging av eldreomsorgen med ytterligere 4 000 nye sykehjems- og omsorgsplasser utover den tidligere vedtatte handlingsplanenoppfølging av Nasjonal kreftplan, plan for utstyrsinvesteringer og Opptrappingsplan for psykisk helseen sykehusreform der formålet med statlig eierskap og ny organisering er å få mer ut av hver helsekrone, gi et mer likeverdig tilbud over hele landet og fjerne uverdig og unødvendig ventetid Vi har startet kampen mot stadig høyere egenandeler på sosial- og helsetjenester for de med dårligst betalingsevne og kroniske sykdommer. Vi har fulgt opp det vi lovet i handlingsplanen for sosial og økonomisk trygghet. Jeg nevner som eksempel økning i barnetillegget i folketrygden for uføretrygdede med 5 136 kr pr. barnenslige forsørgere med funksjonshemmede barn får rett til barnetilsyn og forhøyet hjelpestønadny stønadsordning for unge som blir alvorlig syke under utdanning, og som ikke har opparbeidet rett til sykepengergunstigere avkorting av pensjon for psykiatriske pasienter i langtidsinstitusjonlandsdekkende forsøksordning for arbeids- og utdanningsreiser for funksjonshemmede Jeg er glad for det flertallet som er for at alle unge funksjonshemmede som bor i institusjon, og som ønsker å flytte ut, fortsatt skal følges opp og få sitt tilbud utenfor institusjonen. Jeg er glad for flertallet for flere tolketimer til døve og økt bevilgning til funksjonshemmedes organisasjoner. Jeg er derimot lei meg for at vi ikke fikk flertall verken for mer penger til personlige assistenter for funksjonshemmede, til Ryggforeningen i Norge eller til organisasjonene Velferdsalliansen, Natthjem for prostituerte og Rettferd for Taperne, som gjør et fantastisk arbeid for dem som ofte på grunn av medmenneskers egoisme og krenkende adferd og samfunnets forsømmelser har fått ufortjente vansker i livet. Jeg nevnte foran utviklingen av egenandeler. Jeg er meget tilfreds med at vi for første gang i min tid på Stortinget har fått forslag om å sette et lavere generelt egenandelstak på medisiner og legehjelp enn tidligere. Arbeiderpartiet foreslo i finanskomiteen å sette egenandelstaket ned fra 1 450 kr til 1 350 kr og fikk tilslutning til dette. Banebrytende og bra! Likevel er det slik at vi ikke har maktet å skjerme de som har behov for omfattende helse- og sosialtjenester og medisiner godt nok. Det er dessverre slik at noen som bare har folketrygden å leve av, også kan ha de største personlige utgifter til egenandeler. Dette viser undersøkelser både fra brukerorganisasjoner og annen forskning. Slik kan vi ikke ha det. Arbeiderpartiet sørget for å reise spørsmålet om å fjerne egenandelen på blå resept-medisin for uføretrygdede og alderspensjonister og har nå oppnådd støtte for dette. Og vi har foreslått bedre ordninger for refusjon av høye utgifter til tannbehandling. Men vi er ikke i mål med dette. Det må være mulig å få til en ordning som skjermer kronikere, storforbrukere og folk med lav inntekt mot høye egenandeler på helse- og omsorgstjenester. Det må gå an i samspill med brukerorganisasjonene å finne fram til effektive ordninger som fjerner de ordninger som i dag virker usosiale. Jeg er meget skuffet over at stortingsflertallet begår en stor urett mot de barnløse ved å kaste alle utgifter på de unge par som vil prøve å skaffe seg barn gjennom kunstig befruktning, utgifter opp mot 120 000 kr. Med dette etableres det en ordning for dem med svært god økonomi. Vi risikerer at unge med vanlige inntekter må sette seg i gjeld for å prøve å bli foreldre. Dette er usolidarisk. Jeg er også misfornøyd med at ikke stortingsflertallet, bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet, har tatt de nye signalene fra opptreningsinstitusjonene om en svært alvorlig økonomisk situasjon, på større alvor. Regjering og storting må nå makte å få til et finansieringssystem som gir dem som driver godt, et forutsigbart og godt driftsgrunnlag. Sosialkomiteen, og jeg formoder også departementet, er godt orientert om medisiner som kan gjøre livet enklere for Alzheimer-pasienter. Det er nå på tide å ta i bruk de medisinene som har dokumentert effekt, og få disse inn i blåreseptordningen. Stortingsflertallet har gitt Regjeringen denne utfordringen. Samtidig må det nå ryddes opp i medisinene til leddgiktpasientene, slik at disse kan få den beste behandlingen. Jeg har som mangeårig medlem av sosialkomiteen vært med på å fremme saken om fastleger for det norske folk, etter at vi hadde gjennomført meget vellykkede forsøk i fire norske kommuner gjennom flere år, og etter at vi hadde innhentet erfaringer fra andre land, f.eks. Danmark, som har hatt ordningen gjennom mange tiår. Jeg ser at de som var mot ordningen, nemlig Høyre og Fremskrittspartiet, nærmest på ideologisk grunnlag nå har funnet det riktig å prøve seg på en omkamp, med grunnlag i det som kan synes å være en sviktende vaktberedskap i noen kommuner – ja kanskje begrenset til Oslo. Det er ikke fastlegeordningen i seg selv som legger grunnlaget for, eller som hindrer, god vaktberedskap. Men jeg kan ha en nagende følelse av at den forhandlingsmakten som legene fikk gjennom en noe for ettergivende lovgivning, kan ha fratatt noen kommuner muligheten til å etablere den lovfestede vaktordningen. Dette bør helseministeren se på. Samtidig må eventuelle barnesykdommer i ordningen lukes bort, dersom slike finnes. Jeg står meget støtt på at det er riktig å gi norske pasienter rett til en lege og legen plikt til å ta seg av og ha ansvaret for navngitte pasienter. Vi ser at den forventede effekt, bedre legedekning og bedre fordeling av legene i landet, er i ferd med å slå til. Dette er svært viktig for et rettferdig helsevesen. Jeg ser med spenning og forventning fram til den statlige overtakelsen av sykehusene. Jeg har gjennom politisk arbeid både på fylkesnivå og nå i Stortinget opplevd et stadig økende svarteperspill om ansvaret for pasientene. Selv om vår spesialisthelsetjeneste er av meget god kvalitet, er både kvaliteten og tilgangen forskjellig fra fylke til fylke. Slik kan vi ikke ha det. Staten har som eier fått muligheten til både å styre og å ta tak der det trengs, og Stortinget kan og skal legge nasjonale føringer og kontrollere at disse blir fulgt opp av Regjeringen gjennom helseforetakene.