trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Jeg er enig i at å fokusere på seniorene og seniorenes plass i arbeidslivet er viktig. Så tror jeg også noe av det viktigste nå er å øke avgangsalderen, og da er det ikke de eldste vi har de største utfordringene med. Derfor er IA-avtalens delmål 3 noe av det aller viktigste vi jobber med, som regjeringen har stort trykk på og følger opp. Det å få lagt til rette slik at flere blir stående lenger i arbeidslivet, er noe av det viktigste vi kan gjøre. Heldigvis er den statlige arbeidsgiversektoren et av de områdene vi faktisk har lykkes med. Vi har der evnet å øke avgangsalderen med 1,1 år. Vi jobber med mange tiltak for å få seniorene til å stå lenger i arbeid. Mitt departement har nylig gjennomført et forsøk med 6-timersdag for seniorer – nå ga ikke det den effekten vi trodde. Men vi jobber altså med mange tiltak. IA-avtalens delmål 3 er det viktigste virkemidlet vi har for å få flere seniorer til å være lenger i arbeid.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Det som ligger i at det gir en verdig avgang, er at det gjelder for alle, og at man ikke behøver å oppgi noen spesiell grunn for at man skal slutte når man er 70 år. Man slipper å ha en vurdering av de egenskaper den enkelte personen har. Det er en regel som gjelder alle. Gjennom det behøver du ikke få noen prøving av hvilke egenskaper du har som arbeidstaker. Det er det jeg legger i at det er verdig.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Spørsmålet om arbeidstid berører mange viktige hensyn. Regulering av arbeidstid må søke å balansere disse. Virksomheten skal kunne drive godt og lønnsomt, og institusjoner skal kunne ta vare på sine brukere. Lengre arbeidsperioder for de ansatte kan f.eks. bidra til større stabilitet og kontinuitet i behandlingen, noe som vil være særlig viktig for enkelte brukergrupper. Samtidig skal arbeidstakere ha gode arbeidstidsordninger som gjør det mulig å kombinere arbeid og familieliv, og som gjør det mulig å stå i arbeid i mange år. Dessuten er arbeidstid tett knyttet til lønn. Lange vakter, mange lange vakter etter hverandre og mange nattevakter kan ha negative helseeffekter, både på kort og på lang sikt. Det kan også øke faren for feil og arbeidsulykker. Statens arbeidsmiljøinstitutt har f.eks. i en litteraturgjennomgang vist til at risiko for forskjellige typer ulykker øker med 100 pst. med en arbeidstid på tolv timer, sammenlignet med åtte timer. Dagens lovverk, hvor store avvik fra arbeidsmiljølovens regler om normalarbeidstid må avtales mellom arbeidsgiver og de ansattes organisasjoner sentralt, er ment å ivareta og balansere disse hensynene. Det er likevel ikke sånn at vi én gang for alle og på varig basis kan sies å ha løst de krevende avveiningene som ligger bak bestemmelsene om avvik fra normalarbeidstid ved turnusarbeid i arbeidsmiljøloven. Den debatten som har vært omkring saken, bl.a. gjennom flere artikler i Dagens Næringsliv, har vist at det kan være fornuftig å ta en helhetlig gjennomgang av regelverket og praktiseringen av dette. Samtidig mener jeg det er viktig å vise en edruelig tilnærming til et så viktig og komplekst saksfelt. Arbeidsministeren har gitt Fafo i oppdrag å kartlegge omfanget og praktisering av forholdene mellom lokale avtaleforslag om arbeidstid og faktisk avtaleinngåelse med fagforeninger med innstillingsrett. Arbeidsministeren mottar denne måneden en endelig rapport fra Fafo. Det skal avholdes et møte med partene i arbeidslivet den 30. november om rapporten, for å se nettopp på problemstillingen knyttet til alternative turnuser. Arbeidsministeren har sagt at hun vil komme tilbake til Stortinget med en gjennomgang av saken i en planlagt stortingsmelding om arbeidsforhold og arbeidsmiljø, som etter planen blir lagt fram til våren.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Dagens lovverk er utformet på den måten. Som jeg sa i mitt svar, har arbeidsministeren satt i gang et arbeid med å undersøke omfanget av nettopp den type avslag som representanten Røe Isaksen her nevner. Når vi får det som et bakgrunnsteppe, er det naturlig å drøfte dette med partene i arbeidslivet, og så får det være et bakgrunnsgrunnlag for det arbeidet som skal skje i forbindelse med stortingsmeldingen om arbeidsmiljøloven. Da vil også representantene i denne salen få et bedre grunnlag for å kunne debattere helheten i de spørsmålsstillingene som blir reist.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Jeg tror det er riktig, som mange i denne salen har sagt før, at her er det viktig å avveie forskjellige hensyn. Jeg tror heller ikke det kan være tvil om at det i noen tilfeller kan være en viss ubalanse mellom arbeidstaker og arbeidsgiver i den type forhold. Derfor har det vært en god sikkerhetsventil at fagforeningene sentralt kan gå inn og ha en avgjørende innflytelse på om den type ordninger skal kunne vurderes. Da vil fagforeningene ha mulighet til å veie flere hensyn, ta med seg den kunnskapen som finnes, bl.a. knyttet til det at man får en økt ulykkesfrekvens når arbeidstiden øker. Jeg mener at det har vært en god ordning. Samtidig er det nå satt i gang et arbeid for å se på om omfanget av avslag er stort, og hvorfor det skjer. Arbeidsministeren vil få en rapport om det nå i løpet av veldig kort tid som vil gi oss grunnlag for å reflektere om ordningen er god, og om det er behov for å se på ordningen. Det mener jeg det er riktig å komme tilbake til når vi får den stortingsmeldingen lagt fram.
Sylvi Graham (Høyre), 2010-11-18:
Jeg er glad for at statsråden melder at en skal komme tilbake til denne problemstillingen, og at det kan være mange gode grunner for å vurdere aldersgrensen på 70 år i arbeidsmiljøloven på nytt. Og så har da også både representanten Andersen og representanten Pollestad gitt uttrykk for at det er en viss logikk i forslaget fra opposisjonen. Jeg opplever at man står i spagat. Jeg hører statsråden si at 70-årsgrense er for å få en verdig avgang fra arbeidslivet. Jeg ber statsråden forklare meg hva som er mer verdig ved 70 enn 75.
Sylvi Graham (Høyre), 2010-11-18:
Presidenten har en veldig god idé der. Jeg gjør det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-11-18:
Jeg har lagt merke til at når det er noe regjeringen er imot, men de allikevel forstår at det er en god idé, er det plutselig veldig komplisert og vanskelig. Det er en standardformulering. Da er det vanskelig, og det er forskjellige hensyn som skal veies mot hverandre og sånn. Jeg har fortsatt ikke klart å gripe hva slags hensyn det er på den ene siden. Det jeg lurer på, er: Statsråden sier at ett av hensynene er hensynet til en verdig avgang. Jeg skulle gjerne hørt statsråden beskrive litt mer hvorfor det er en verdig avgang å få sparken fordi du har nådd en viss alder. Hvis statsråden kan utdype hva hun mener er verdig i det, så hadde det vært fint.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-11-18:
Firmaet som vant Ferds sosiale entreprenørskapspris i år, vant med et veldig enkelt konsept. De setter barnevernsbarn som bruker barnevernsinstitusjonene, opp i møter med kommunepolitikere, i institusjonene. Dialog, rett og slett. Det er noe så enkelt. Det aller fremste ønsket som disse barnevernsbarna har når de blir spurt om hva de ønsker seg, er at de som jobber der, kan være til stede i lengre perioder. Det er det denne saken dreier seg om. Det er akkurat det samme på eldresenteret. Det er akkurat det samme på sykehjem. Det er brukernes behov som står i sentrum, og så er alle de andre tingene bonuseffekter. Så vet jeg, som også representanten Graham sa, at det er mange forsøk på dette rundt om. Blant annet i nabokommunen til min hjemkommune, Skien, i Telemark, var det et forsøk. Det ble avsluttet fordi fagforbundet sentralt sa nei. Fagforbundet lokalt sa ja. Spørsmålet mitt til statsråden er derfor: Hvorfor skal fagforbundet sentralt ha vetorett – at man ikke har tillit til de lokale tillitsvalgte?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-11-18:
Jeg hører det, og det er positivt – la meg bare understreke det. Det er positivt at det kommer en sak om det. Men det må da være slik at regjeringen og regjeringspartiene har en form for mening om dette i utgangspunktet? Altså: Dagens situasjon er at man har en rekke forsøk som lever under svært ustabile kår. Man vet aldri om man får fornyet forsøket sitt fra år til år, og makt og innflytelse er tatt ut av lokalsamfunnene og delegert over til sentrale ledd. Jeg er helt enig i at vi skal ha anstendige vilkår i arbeidslivet. Derfor har vi en arbeidsmiljølov. Den rokker ikke ved dette i det hele tatt. Derfor har vi også fagforeninger lokalt som er i stand til å gjøre nettopp det som alle her sier at de kan forestille seg, nemlig å jobbe i 13 timer, 12 timer eller 10 timer. Derfor har vi lokale tillitsvalgte. De skal være med, de blir spurt, men nå er det altså delegert til sentrale ledd. Jeg vet at statsråden har en lang bakgrunn som ordfører. Hun har sikkert gjort seg noen refleksjoner rundt hvorfor det er slik at dette skal avgjøres i Oslo, og ikke lokalt i den enkelte kommune.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2010-11-18:
Jeg synes denne saken viser at det er liten sammenheng mellom det regjeringen sier de har som mål, og det de ønsker å legge til rette for skal skje. Når det snakkes om at det er viktig at eldre får en verdig avslutning på arbeidslivet, er jeg helt enig i det. Eldre skal stimuleres til å jobbe, dvs. de skal stimuleres til, og kunne få lov til, å stå i arbeidslivet hvis det er mulig. I dag er det dessverre ikke mulig for alle. Det er ikke slik som Anette Trettebergstuen sa, at arbeidsgivere er så veldig flinke til å legge til rette. Det er mulig noen private er det, det er mulig noen i staten er det, men kommunene er i hvert fall ikke det når det gjelder fastleger. Komiteen har fått brev fra en fastlege som er veldig bekymret for at han når han fyller 70 år, mister avtalen med kommunen. Han mister sine 1 700 pasienter, men har full rett til å fortsette å praktisere. Han er ikke ansett uskikket til å være lege, legene får lov til å praktisere utover 70 år, men de får ikke lenger lov til å ta imot pasienter som får dekket utgiftene av det offentlige. De får bare ta imot privatbetalende pasienter. Nå vet vi også at kommunene har stort behov for høy kompetanse når det gjelder helsepersonell. De burde ha stort behov for leger. Det har vært kritisert at de fleste legene jobber i sykehusene. I stedet for å ta vare på legene man har, legene som er fullt kompetente til å jobbe med pasienter, sier man dem opp på grunn av 70-årsregelen. Er det en verdig avslutning på en lang legepraksis å måtte miste hele pasientgrunnlaget sitt og kanskje måtte søke nye pasienter som må betale privat? Det er altså regjeringens politikk. Dette gjelder sikkert også mange andre yrkesgrupper. Vi vet jo at eldre er friskere, de har ofte høy kompetanse, de har mye erfaring og mye å bidra med, og det er lite verdig å bli oppsagt fra en stilling og kanskje måtte søke seg noe nytt eller starte en egen praksis bare på grunn av at man har passert 70 år. Det er veldig synd at ikke regjeringen kan slutte seg til dette forslaget nå, for det er da faktisk Stortinget som skal sitte og ta avgjørelser og ikke partene i arbeidslivet. Partene i arbeidslivet skal selvfølgelig ha rett til å uttale seg, rett til å være med og forhandle, men en eller annen gang må Stortinget sette foten ned. Denne saken er overmoden. Den skulle vært behandlet for lenge siden. Så lenge vi har opptjening av pensjonspoeng til 75 år, burde ikke dette vært et spørsmål engang, det skulle vært en selvfølge at det skulle vært innført uten at denne saken hadde kommet opp i dag.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Det er et viktig tema som representantene Røe Isaksen, Graham, Høie, Sjøli og Røbekk Nørve tar opp, nemlig ufrivillig deltid. Ufrivillig deltid er et alvorlig problem for dem det rammer. Det betyr utrygghet for inntekt, men også for hvilke andre rettigheter man opparbeider seg ved f.eks. arbeidsløshet eller når man blir pensjonert. For samfunnet er dette sløsing med arbeidskraft og misbruk av menneskelige ressurser når vi går inn i en tid hvor vi trenger alle hender og hoder vi kan få i produktivt arbeid. I denne sammenheng er det grunn til å nevne regjeringens satsing i forslag til statsbudsjett, de 25 mill. kr som ble satt av til en treårig satsing på pilotprosjekter for alternative arbeidstidsordninger og å spre kunnskap og løsninger som også andre virksomheter kan benytte seg av for å skape flere heltidsarbeidsplasser. Det er også grunn til å nevne i denne debatten andre viktige innspill som bl.a. fagbevegelsen har kommet med, som kan være riktige og viktige virkemidler, nemlig årlig drøftingsplikt med tillitsvalgte og en eventuell rett til heltid. Komiteens flertall mener bestemmelsene og håndheving av arbeidsmiljølovens bestemmelser om arbeidstid er viktig for å sikre et inkluderende arbeidsliv som innebærer at arbeidstakere skal kunne stå lenge i arbeid. Det er i dagens bestemmelser en stor grad av fleksibilitet for å ivareta hensynet til både brukere og ansatte. Bestemmelsene om store avvik fra normalarbeidstid ved turnusarbeid blir i dag håndtert gjennom avtaler mellom arbeidsgiver og de ansattes organisasjoner sentralt. Komiteen har gjennomført høring der partene i arbeidslivet deltok. Her var det ulike syn, men jeg har spesielt merket meg arbeidstakerorganisasjonenes påpekning av at maktbalansen i den enkelte virksomhet lokalt kan være skjev. Mange tillitsvalgte og medlemmer vil kunne oppleve det som en nødvendig sikkerhetsventil at hovedorganisasjonene må godkjenne en endring utover ti timer. Statsråden har varslet en gjennomgang av den problemstillingen som reises om alternativ turnus i stortingsmeldingen om arbeidsforhold og arbeidsmiljø som vil bli lagt fram våren 2011. I en slik gjennomgang er det viktig å kartlegge omfanget av problemstillingen som reises i representantforslaget. Samfunnets mål om et inkluderende arbeidsliv hvor flere kan stå lenger i arbeid, forhold knyttet til helse, miljø og sikkerhet samt hensynet til stabilitet for brukere må stå sentralt i arbeidet med en slik gjennomgang. Videre trenger man også å få klarlagt hvilken kompetanse som kreves for en fornuftig håndheving av dagens regler. I erkjennelsen av at det kan være viktige hensyn som står opp mot hverandre, og at det kan være vanskelig å finne en rett balanse, ber flertallet statsråden om å komme tilbake til Stortinget med en gjennomgang av regelverket og praktiseringen av dagens bestemmelser om alternativ turnus i arbeidsmiljøloven. Komiteens flertall innstiller på at forslaget vedlegges protokollen.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Debatten viser at det er mange og krevende hensyn vi må komme tilbake til når vi skal ta en helhetlig gjennomgang. Men jeg synes også det er verdt å merke seg den kimen til splid som enkelte av høyrepartiene prøver å så mellom sentrale tillitsvalgte og lokale tillitsvalgte. For at regjeringspartiene skal vurdere en endring i retning av det man foreslår, må det i hvert fall være i forvissning om at vi har likeverdige parter lokalt. Når representanten Robert Eriksson går så hardt ut som det han gjør, viser han også med Fremskrittspartiets alternative budsjett at han fyrer av gårde et direkte angrep på de lokale tillitsvalgte. Grunnen til at jeg sier det, er at Fremskrittspartiet i sitt alternative budsjett går inn for å fjerne hele fradraget for fagforeningskontingent. Og en tillitsvalgt som skal gjøre jobben sin på en god måte lokalt, er avhengig av mange medlemmer for å være en likeverdig part. Så politikken må legges om fra Fremskrittspartiets side til heller å være med på å bygge mer likeverdige parter lokalt, hvis man ønsker oppslutning om det forslaget.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2010-11-18:
Det er kanskje naturlig at presidenten avklarer det spørsmålet som ble reist av representanten Karin Andersen, men Høyre er i utgangspunktet innstilt på å støtte presidentskapets anbefaling, selv om vi ser at det er anført argumenter også for annen komitéplassering fra representanten Dagfinn Høybråten. Vi mener at tiltakene som skisseres i redegjørelsen, gjør det naturlig at den går til justiskomiteen som fagkomité. Det betyr jo ikke at vi utelukker at det på et senere tidspunkt, hvis det skulle komme opp nye elementer i denne saken, også kan bli aktuelt å diskutere saken i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Men slik den nå står, mener vi det er naturlig at tiltakene diskuteres og behandles i justiskomiteen.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2010-11-18:
Det er jo riktig at presidentskapet har behandlet denne saken. Det er også slik at i det presidentskapsmøtet var to av presidentene ikke til stede – to partigrupper var altså ikke representert i det presidentskapsmøtet. Det blir lagt fram et forslag til vedtak i salen, og så kommer det, litt som lyn fra klar himmel, opp andre forslag, som tydeligvis noen i presidentskapet kjente til. Det var derfor man hadde bytte av president. Jeg synes det er grunn til at partigruppene får lov til å diskutere dette på nytt igjen. Jeg støtter SVs forslag om å utsette saken, slik at presidentskapet kan diskutere dette i morgen tidlig og så komme med forslag til hvilken komité dette skal sendes til, i møtet i morgen. Jeg anbefaler Fremskrittspartiets gruppe å stemme for utsettelse.
Nikolai Astrup (Høyre), 2010-11-16:
På vegne av representantene Line Henriette Hjemdal, Borghild Tenden og meg selv har jeg gleden av å legge frem et representantforslag om endring i drivstoffavgiftene for motorkjøretøy.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
Jeg har den glede å fremme et representantforslag på vegne av Bent Høie, Trine Skei Grande, Per Sandberg og meg selv om en helhetlig gjennomgang av brudd på lovfestede rettigheter.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-11-16:
På vegne av representantene Anders B. Werp, Bent Høie, Elisabeth Røbekk Nørve, Michael Tetzschner og meg selv har jeg gleden av å fremme et forslag om styrkede forbrukerrettigheter ved kjøp av bolig.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-16:
Som jeg sa, så ba vi Stoltenberg tenke 10–15 år fram i tid og være djerv. Samtidig erkjenner vi at utviklingen går i raskt tempo på mange områder, og at utfordringene i Europa er store og ikke lette å forutsi. Men jeg tror summen av dem peker i retning av at de nordiske land har interesse av samarbeid. Dette forsvarssamarbeidet er i utgangspunktet tuftet på en materiell interesse, og at man samarbeider om trening, innkjøp og opplæring, som små land har behov for i en høykosttid. Nå ser vi på område etter område i Europa at andre land gjør det samme. Denne utviklingen må fortsette. Vår utfordring som folkevalgte blir jo å se på hva som er de politiske implikasjonene av en slik utvikling, og også erkjenne hva som har skjedd etter den kalde krigen i form av at skranker er løftet bort. Vi skal huske at det var tabu å debattere utenriks- og forsvarspolitikk i Nordisk Råd så sent som til tidlig på 1990-tallet. Da er spørsmålet: Hvilke ordninger reflekterer vår tids behov? Regjeringens holdning er at vi kan gå vesentlige skritt videre uten å rokke ved de forpliktelsene Norge, Danmark og Island har i NATO, og de forpliktelsene Danmark, Sverige og Finland har i EU. Hvordan uttrykker vi da en solidaritet i Norden anno 2010 til 2020-tallet? Det er annerledes enn da de store debattene pågikk på 1940- og 1950-tallet. Jeg tror at vi gjennom debatter som den vi har i dag, og med tett kontakt med andre nordiske parlamentarikere kan bidra til å løfte en del av disse spørsmålene videre. Nettopp fordi vi sa at Stoltenberg skulle tenke i et 10–15-års perspektiv, skal vi heller ikke forhaste oss. For det er viktig at man får med de ledende miljøene i de ulike sektorene, slik at de føler at denne solidaritetstankegangen faktisk reflekterer interesser, og at det er mulig å levere. I tom solidaritet er det ikke mye varme og glede å hente, og det gjelder også mellom land. Derfor var debatten på Reykjavik viktig. Denne debatten er viktig, og jeg vil i dette innlegget oppfordre til at også parlamentarikere har kontakt med sine nordiske kolleger for å holde denne debatten levende. Det er viktig for at den blir tatt videre konkret, og det vil spille tilbake igjen på vår evne til å mobilisere ressurser og vilje til samarbeid om de 12 andre punktene. Særlig dette med ressurser blir viktig å kunne illustrere at samarbeid vil være ressursbesparende. Det tror jeg alle regjeringer i økende grad vil være opptatt av i årene som kommer.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-16:
Jeg er ikke her og nå i en posisjon til, og heller ikke villig til, å peke på India med et særlig ansvar. Jeg vil bruke formuleringen at partene, og da mener jeg India og Pakistan – og jeg vil også vektlegge betydningen av å trekke med befolkningen i Kashmir – har ansvar. Man kan, når man lytter til indiske representanter, få en ganske systematisk fremstilt sak som eksponerer Indias utfordring med terror, ulovligheter fra pakistansk område, som setter indiske sikkerhetsstyrker på store prøver. Man kan likeledes lytte til pakistanske fremstillinger som viser til manglende fremdrift i retning av avklart status for Kashmir og voldsbruk fra sikkerhetsmyndighetene. Jeg tror at det å peke på at en av partene har et særlig ansvar, egentlig svekker vår mulighet til å presse begge parter. Jeg tror at det som er veien å gå nå, er to spor. Det ene er at det som jeg tolker som en klar vilje fra den indiske statsministeren, nemlig å fortsette dialogen mellom India og Pakistan og få den over i et bredere og mer forpliktende, dypere politisk spor, må fortsette – forhåpningsfullt uten de avbrytelser som terroraksjonen i Mumbai førte til. Det må ikke skje igjen. Samtidig må også Pakistan i praksis vise at det ikke springer ut grupper fra kasjmirske områder, som igjen rammer India. Altså: Begge parter har en rikholdig dagsorden å ta fatt i på hver sin side for å skape både tillit og fremgang. Så tror jeg, som representanten sier, at det er av betydning å ha internasjonal oppmerksomhet om temaet, i FN, i en regional sammenheng og i forholdet til USA – men også andre aktører i regionen. Dette minner litt om Afghanistan; man får ikke en løsning på den bestemte konflikten uten at nabolandene rundt er med og bygger opp under den. Så, ja, et ansvar for partene, men jeg tror ikke det vil tjene denne utviklingen at Norge valgte ut én av partene og sa at den hadde et særlig ansvar. De må lykkes sammen for at dette spørsmålet skal komme nærmere en løsning.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-16:
La meg igjen takke interpellanten for å ha reist dette spørsmålet. Så vil jeg stille et motspørsmål, som oppsummering. Hvorfor i all verden er norske parlamentarikere i fredelige Oslo, i fredelige Norge, opptatt av denne konflikten oppe i fjellområdene i den regionen vi nå har snakket om? Hvorfor bruker vi tid og engasjement på det, setter oss inn i konflikten, engasjerer oss i den? Jo, det er av den enkle grunn at det berører en lang rekke mennesker som det er lett å få nærhet til og – skal vi si – innlevelse med. Det bygger seg videre til at vi har en politisk forståelse av denne konfliktens betydning for et mye bredere konfliktmønster i regionen, og, i siste forstand, som storting og regjering oppfatter vi at utviklingen i Kashmir faktisk også kan få betydning for vår egen sikkerhet i en verden hvor så mye henger sammen. Fra den analysen kan vi lede tilbake igjen til at det er et engasjement i Norge, blant mange nordmenn, i denne sal, igjen i egne grupper og også i regjeringen, for å gjøre det Norge kan for å bidra til at også denne konflikten kommer inn på et rett spor. Jeg synes at mye av analysen her i dag har vært god, i retning av at partenes ansvar er understreket, i betydningen av at vi internasjonalt har rett til å fokusere på dette. Det følger opp en annen debatt, om hvorvidt det er innblanding i andre lands indre anliggender at man engasjerer seg i spørsmål knyttet til menneskerettigheter, flyktninger, overgrep, spredning av uroligheter og terror. Nei, vi kan ikke se på det som innblanding i indre anliggender. Det er faktisk anliggender for regionen og for verden som helhet. Jeg kan si det slik at vi i Utenriksdepartementet, ved våre ambassader i de gjeldende land – de er flere enn to – men særlig i India og Pakistan og gjennom de ulike internasjonale fora der vi deltar, fortsatt vil fokusere på denne konflikten og ha kontakt med Stortinget om det i oppfølgingen.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2010-11-16:
Jeg takker utenriksministeren for et fyldig svar og god informasjon. Jeg synes svaret viser at regjeringen har trykk på denne saken, og at Stoltenberg-rapporten er svært aktuell og forutseende. Jeg synes også dette viser at de nordiske land, med sin geografiske nærhet og sin gode dialog, har bruk for et enda nærere samarbeid om forhold det hittil ikke har vært så mye samarbeid om. De nordiske landene er små hver for seg, men sammen har vi en betydelig størrelse både når det gjelder areal, folketall og ressurser – ikke minst har vi sammen en meget sterk økonomi sett i verdenssammenheng. Derfor må det nordiske samarbeidet utvikles videre også på nye områder – herunder må også unødvendige grensehinder brytes ned. Jeg er enig med utenriksministeren i at Stoltenberg leverte, og jeg er glad for at gjennomføringen er godt i gang. Jeg synes også at det arbeidet som nå skjer, og som forankres i Norden, er bra, og også at man ser utover Nordens grenser; det gjelder både kontakt med de baltiske land og internasjonale operasjoner. Jeg er også veldig glad for at utenriksministeren er så opptatt av punkt 13 i Stoltenberg-rapporten om en solidaritetserklæring og den gjennomtenkte holdningen utenriksministeren har til det spørsmålet. Jeg synes også de paradoksene som han her påpekte, er viktig å ha med seg. Jeg ser fram til debatten, og jeg håper at den bringer fram innspill som kan være nyttige i det videre arbeidet både for utenriksministeren og for oss andre her i Stortinget.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2010-11-16:
Jeg vil takke både utenriksministeren og representantene her i Stortinget for en god debatt, og også takke for at interpellasjonen ble så godt mottatt hos alle som har hatt ordet. Utenriksministerens signal til stortingsrepresentantene om å holde denne debatten levende i tiden som kommer, tror jeg alle har oppfattet og vil ta med seg i det videre arbeidet. Jeg synes også at debatten har spent over hele området på en god måte, og med gode innspill. Jeg er enig med representanten Kielland Asmyhr i at årets sesjon i Nordisk Råd var svært god. Han sier at det var den beste i løpet av hans år i Nordisk Råd. Jeg vil si at det var den beste i mine ni år i Nordisk Råd. Jeg mener at debatten om Stoltenberg-rapporten og de tilstøtende spørsmål her var sterkt medvirkende til at man fikk en slik levende debatt i Nordisk Råd. Jeg tror derfor at denne debatten bidrar sterkt til å vitalisere den nordiske debatten og det nordiske samarbeidet. Jeg synes representanten Eriksen Søreide hadde mange interessante og viktige poeng, men jeg er altså ikke av dem som ser at det er noe stort problem at de nordiske land har forskjellig ståsted når det gjelder NATO og EU. Et samarbeid i Norden om disse spørsmålene framstår ikke som noe annet enn et viktig samarbeid. Representanten Tetzschner sier at jeg er høystemt i mine formuleringer. Ja, kanskje er jeg det, men jeg ser altså ingen motsetninger i aktivt engasjement fra det enkelte land, fra de øvrige medlemmer, samtidig som det samarbeides om disse spørsmålene på nordisk plan. Jeg vil ikke tvinge alle nordiske land inn i EU og NATO for å samarbeide tettere seg imellom i Norden. Jeg er enig med representanten Høybråten i at forandringen ellers i verden gjør at vi i Norden må arbeide enda tettere sammen. Jeg tror faktisk at det nordiske samarbeidet aldri har vært så viktig som nå, når vi ser på verden rundt oss, og slik tolker jeg også representanten Høybråten i det han sa. Takk igjen for en god debatt. Dette er nok et tema vi får rikelig anledning til å komme tilbake til i tiden som kommer.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
Jeg vil også berømme interpellanten for å ta opp et viktig spørsmål. Denne saken har jo vært diskutert, delvis i hvert fall, her i Stortinget tidligere. Den har også vært tema for debatt i Nordisk Råd flere ganger. Stoltenberg-rapportens fortrinn er jo at den er enkel i formen. Den er kortfattet. Den er meget konkret i innholdet. Den er praktisk i innholdet, og den skisserer altså 13 punkter som alle nordiske land bør ha stor interesse av blir gjennomført. For ikke veldig lenge siden hadde vi her i salen en debatt om det nordiske samarbeidet og regjeringens årlige rapport om dette samarbeidet. Da etterlyste jeg mer konkretisering av det nordiske samarbeidet, og også at Nordisk Råd burde jobbe med saker som mer konkret berører innbyggernes hverdag og forhold som vi raskere kan se resultater av. Stoltenberg-rapporten er nettopp en slik sak som er meget konkret i innholdet, og som vi relativt raskt bør kunne se resultater av. Etter debatten om det nordiske samarbeidet som vi hadde her i Stortinget, har vi hatt den årlige sesjonen i Nordisk Råd, i Reykjavik, hvor også utenriksministrene var. Vi hadde en interessant utenriks- og forsvarspolitisk debatt. Sesjonen i Reykjavik var etter min oppfatning den mest vellykkede sesjonen vi har hatt i de fem årene jeg har vært medlem i Nordisk Råd. Det lover også godt for den debatten vi skal ha med våre nordiske kollegaer i årene som kommer. Noe av grunnen til at jeg føler at den sesjonen var så vellykket, er at det på sesjonen var en del enkeltsaker som ble konkretisert og satt på dagsordenen, og som det ble gode debatter rundt. Jeg synes at utenriksministeren hadde en veldig god redegjørelse om status for de 13 punktene som Stoltenberg la frem i sin rapport. Når en slik rapport blir lagt frem, og det er relativt stor enighet mellom de nordiske land om at dette bør gjennomføres, er spørsmålet hvor lang tid vi fra parlamentarisk side skal forvente at det tar før det konkrete samarbeidet blir gjennomført. Nå hørte jeg at utenriksministeren på flere av punktene sa at samarbeidet var kommet godt i gang. Jeg kunne tenke meg at interpellanten, eventuelt utenriksministeren, kommenterte dette i sine kommende innlegg, og at Nordisk Råd som forum på et eller annet tidspunkt om ikke så altfor lenge, kanskje om et år eller to, ba om en skriftlig redegjørelse fra utenriksministerne om hvilke av disse forslagene som faktisk er gjennomført. Jeg er klar over at det vil ta relativt lang tid å få gjennomført en del av disse punktene og få dem til å fungere i praksis. Men på et eller annet tidspunkt bør vi fra Nordisk Råds side sette klare frister for når noe bør være gjennomført. Når det gjelder dette med solidaritetserklæring, støtter vi selvfølgelig opp om det. Spørsmålet er hvilket reelt innhold det har i forhold til status quo i dag. Det er klart at hvis et nordisk land blir angrepet i dag, vil det jo være naturlig at de nordiske land uansett stiller opp. Det er klart at en konkretisering av et slikt forslag vil være med på å gi et større nordisk samhold.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
I denne stortingsperioden kommer Fremskrittspartiet til å utvise et stort engasjement innenfor justispolitikken – det tror jeg de som er i denne sal, har lagt merke til så langt – og det er fordi Fremskrittspartiet vil være den fremste eksponenten for å skape et trygt Norge. Der kommer vi til å være kreative, vi kommer til å være offensive, i de forslag som vi vil fremme her i denne sal i så måte. Dessverre må jeg si at vi ikke ser det samme engasjementet fra regjeringspartiene. Regjeringspartienes justispolitikk er preget av en stivhet og av at man ikke tør å tenke nytt og ta noen sjanser. Det sier jeg fordi vi stadig vekk ser en rekke representanter fra de rød-grønne partiene, deriblant første nestleder i komiteen, Jan Bøhler, som stadig er ute i pressen og gir uttrykk for en politikk som kan oppfattes å ligge nær den som Fremskrittspartiet står for. Men når Fremskrittspartiet fremmer forslag her i denne salen – forslag vi skulle tro at det skulle være et langt bredere flertall for – ja, så støtter ikke de samme representantene opp om de forslagene. Hvis vi skal se litt på hva som er sagt i denne salen så langt i dag, så har representanten Bøhler sagt at det er et stort problem med salg av narkotika fra asylsøkere her i Oslo langs Akerselva. Spørsmålet er: Hva gjør Bøhler og hans meningsfeller i slike situasjoner? Situasjonen blir bare verre. Fremskrittspartiet har ikke foreslått at noen bestemt gruppe skal ha straffeskjerpelse, det er i forhold til en handling, i forhold til det å misbruke den tilliten man har fått ved å kunne komme til Norge og søke om asyl.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
Statsråden var i sitt innlegg inne på denne soningsoverføringsavtalen som Norge nå har inngått med Romania. Nå var justiskomiteen, som statsråden er kjent med, nylig i Romania. Vi opplevde stor interesse fra rumenske myndigheter for å få effektuert denne avtalen. Rumenerne viste stor velvilje til å ta imot sine borgere som har begått kriminelle handlinger i Norge. Da er mitt spørsmål til statsråden: I hvilken grad ser han at denne avtalen nå vil bli effektuert, og hvor mange ser han for seg kan bli overført i det nærmeste året?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
Jeg synes det har vært trist å høre på statsråd Storberget i denne saken, for det er åpenbart at han skjønner at han har en dårlig sak. Vi opplever nå at statsråden og enkelte representanter for regjeringspartiene kommer med udokumenterte påstander om Fremskrittspartiets politikk. Det er to hovedhensikter med å sette noen i fengsel. Den ene er at det skal være individualpreventivt – at den enkelte som har begått en straffbar handling, skjønner at dette ikke er lurt. Den andre hovedårsaken er jo at man skal verne samfunnet. Dette bygger Fremskrittspartiet sin kriminalitetspolitikk på. Jeg tror heller ikke det er noen i denne salen som er uenig i at det er hovedhensiktene med å sette folk i fengsel. Å påstå fra Stortingets talerstol at Fremskrittspartiet ikke ønsker innhold i soningen, at Fremskrittspartiet ikke ønsker at folk skal kunne ta utdanning, og å hevde at folk ikke skal kunne ha arbeid i fengsel, skulle ha vært påtalt av presidenten, for det er relativt usaklig argumentasjon. Men når vi diskuterer hvordan straffegjennomføringen skal være allmennpreventiv, er det helt åpenbart at det vil være stor forskjell på norske fanger og utenlandske fanger. Det er den problemstillingen vi har ønsket å ta opp i dette representantforslaget. Når utenlandske fanger, som kommer fra landsbyer i Afrika eller fra Romania, hvor komiteen nylig har vært, hvor levestandarden er milevis unna hva man har i Norge, havner i Halden fengsel, der man får alle mulige tilbud – man får daglønn, man får tre gode måltider om dagen, man får de klær man trenger, og man får eget rom med bad – er det klart at man må sette spørsmålstegn ved hvor allmennpreventivt det er for den gruppen. Statsråden sa at utenlandske kriminelle som skal ut av landet, ikke skal prioriteres i Halden fengsel. Kan statsråd Storberget her fra Stortingets talerstol komme med en garanti i forhold til den uttalelsen?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
Jeg må si – og det sa jeg i mitt forrige innlegg – at jeg er forundret over statsrådens tilnærming i denne debatten, og jeg ble ikke mindre forundret etter det siste innlegget. Jeg sitter rett bak statsråden, så jeg har registrert at han har vært her i salen under hele debatten. Det kan tyde på at statsråden mener at Fremskrittspartiet ikke ønsker at det skal være noe innhold i soningen, og at vi er imot innholdssatsingen i soningen. Det er Fremskrittspartiet ikke. Men Fremskrittspartiet ønsker at det skal være forskjell på innholdet i soningen for dem som skal være her i landet etter endt soning, og for dem som ved første mulighet skal sendes ut av landet. Det er en betydelig forskjell, og det ville overraske meg om statsråd Storberget og regjeringspartiene mener at de to gruppene skal ha det samme innholdet i soningen. Det er derfor vi har denne debatten. Det er hele den problemstillingen Fremskrittspartiet ønsker å ta opp ved å ta opp dette forslaget om hvem som skal sone i Europas mest moderne fengsel. Så er man inne på dette med sikkerhetsaspektet i fengslene. Jeg har også vært og snakket med ansatte i et av Norges største fengsler. De sier at innenfor fengselsmurene er det omtrent ville tilstander, det er de innsatte som styrer, og på grunn av regjeringens budsjettpolitikk når det gjelder kriminalomsorgen, er det altfor få ansatte i forhold til de fangegruppene som er der. Det er en tilbakemelding som vi som er i justiskomiteen, er nødt til å ta alvorlig.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
Forebygging er usedvanlig viktig når det gjelder å hindre at unge begår kriminalitet. Og når de først gjør det, er det viktig at vi griper tak i dem og får dem på rett vei. I denne saken har opposisjonen med Fremskrittspartiet og Høyre fremmet 16 gode, konstruktive forslag, som samtlige blir nedstemt av statsrådens parti og samarbeidspartnerne. Det er klart at regjeringspartier som hele tiden stemmer ned gode forslag – f.eks. forslag nr. 3 om at hver skole skal ha sin politikontakt, noe som ikke er vanskelig å få til, men som det er viktig å få på plass – gjør at regjeringen virker svært lite offensiv i å meisle ut en forebyggende politikk. Er statsråden enig i at regjeringspartiene godt kunne ha stemt for mange av disse forslagene?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
Jeg er enig i at vi skal se nærmere på prioriteringene i norsk politi. Det tror jeg er på sin plass å gjøre, og jeg imøteser de vurderinger og prioriteringer som statsråden ønsker å legge frem for Stortinget i denne sammenheng. Det får vi se når det kommer. Men det er klart at et forslag som forslag nr. 3 her ikke er et veldig ressurskrevende forslag. Det handler om at både elever, lærere og foreldre har kontaktpersoner som de vet de kan ta kontakt med i de tilfellene de har behov for det. Er statsråden enig i at mange av de forslagene – om ikke samtlige – som opposisjonen her har lagt frem, er forslag som vil virke forebyggende?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
Interpellasjonen om ID-tyveri som representanten Werp har fremmet, reiser en meget interessant debatt, for det viser jo hvilken rivende samfunnsutvikling vi har hatt i de siste 20–25 år. For 25 år siden hadde vi ikke mobiltelefoner, de aller fleste av oss hadde ikke pc-er hjemme, vi hadde ikke tilgang til Internett, vi betalte ikke regninger elektronisk, vi hadde stort sett ikke kort for å komme inn på Stortinget eller på andre arbeidsplasser, og det var ikke elektroniske bompengeringer. Dette viser altså hvilken rivende utvikling man har hatt. Og jeg tror det aller meste av dette er en utvikling vi alle gjerne vil ha. Jeg husker da jeg fikk min første bankbok, som jeg hadde lenge. Da måtte jeg gå i banken og levere 100 kr over disk, og så skrev bankpersonalet, som for øvrig kjente min familie tre generasjoner tilbake og var trygg på hvem jeg var, beløpet inn for hånd og satte et frimerke pålydende 100 kr i boka. Nå tror jeg ikke at jeg har vært i et banklokale på flere år. Dette viser den utviklingen vi har hatt. Vi legger altså igjen elektroniske spor overalt. Og det har skapt en helt ny arena for kriminalitet – en type kriminalitet som får store konsekvenser for dem som rammes. I tillegg gir dette også muligheter for store gevinster for dem som ønsker å begå kriminalitet innenfor dette området, og det er en type grenseløs kriminalitet. En person kan i dag altså legge igjen elektroniske spor over hele verden ved bare å sitte på et kontor her på Stortinget, ved å kjøpe ting på nettet, foreta betalinger, osv. Derfor kan også disse sakene være utfordrende å etterforske for politiet. Det krever store ressurser. Dette fikk justiskomiteen god innføring i da vi besøkte Økokrim tidligere i år. Elektroniske spor kan også være lette å slette, slik at det kan være vanskelig å finne ut hvor kilden er. Dette kan sette samfunnssikkerheten i stor fare. I dag er jo bl.a. hele banksystemet vårt basert på det elektroniske, og det skal antageligvis lite til før disse systemene kan settes ut av spill. Jeg sendte før helgen et skriftlig spørsmål til justisministeren, som jeg antar at han ennå ikke har besvart. Det fremkom i media nå nylig at det er 140 000 pass som er blitt borte på seks år – det er ganske mange pass i løpet av ett år. Hva skjer med de passene, og hvilken holdning har norske myndigheter i forhold til å følge det opp? Et annet poeng er: Hva bidrar det offentlige med for å begrense muligheten for å begå identitetstyveri? Vi har jo den årlige debatten med skattelistene, hvor økonomisk informasjon om hver enkelt innbygger legges ut på nettet – tilgjengelig for enhver. Stadig flere offentlige tjenester kommer heldigvis på nettet. Men hva gjør det offentlige for å begrense mulighetene for å snappe opp og få tak i informasjon som hver enkelt av oss legger ut? Det synes jeg justisministeren kunne si en del om, for dette handler om at både det offentlige og hver enkelt av oss må ha en aktiv holdning til hvordan vi skal begrense dette. Og så trenger vi en stor personverndebatt i Norge.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2010-11-16:
Eg vil takke utanriksministeren for ei svært god utgreiing, og særleg det som utanriksministeren avslutta med å seie, at Noreg må bidra på den måten me kan i dette arbeidet. Det synest eg er særdeles viktig. Så synest eg det var ei god utgreiing som òg tek opp ein del av problemstillingane knytte til dette, m.a. kva betyding Kashmir-konflikten har for urolegheitene me òg ser i andre delar av denne regionen. Eg synest det er interessant, når me veit om det fokuset og den merksemda Afghanistan får, å sjå den manglande interessa som denne konflikten har. Eg vil òg ta opp eit anna poeng, for eg la merke til at utanriksministeren brukte ordet «partene». Det er lett å seie at det er partane som må løyse opp i denne konflikten – og det ligg i den forklaringa utanriksministeren gav om at Pakistan har vist vilje til å få til ei fredeleg løysing. Dei har òg, som utanriksministeren sjølv sa, peikt på at Noreg kan spele ei rolle, mens India peiker på den bilaterale konflikten. Da er mitt spørsmål til utanriksministeren: Ligg det eit særleg ansvar på den eine parten for å kome til forhandlingsbordet og vise større vilje? Da tenkjer eg nettopp på India. Så til, slik eg òg var inne på, Obama sitt besøk. Eg er glad for at USA sin administrasjon tek opp dette, og det er mogleg at denne saka òg var oppe i dei interne møta. Obama gav òg offentleg uttrykk for at USA ikkje ville ta på seg noka spesiell rolle, men appellerte til partane sjølve om å få framgang i saka. Eg trur det er behov for eit sterkare internasjonalt press, særleg mot India, men òg mot Pakistan for å få til ei fredeleg løysing. Eg har lyst til å peike på at mens tida går, er det òg viktig at me får til eit arbeid langs med – la oss kalle det – ei humanistisk linje. Da tenkjer eg rett ut praktiske tiltak for å forbetre livssituasjonen, tryggleiken og menneskerettane til dei som bur i området. Eg meiner at Noreg må, som utanriksministeren seier, gjere det me kan. Eg meiner det no ligg eit særleg ansvar på India for å kome til ei sterkare forhandlingsløysing i denne konflikten, og vil utfordre utanriksministeren nettopp på det: Ligg det no eit særleg ansvar på India i denne konflikten?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2010-11-16:
Eg vil takke for ein veldig god debatt, for svært mange gode innlegg, ja eg vil faktisk seie at eg kan stille meg bak alle innlegga som er haldne i løpet av denne debatten. Det har for så vidt òg vore godt å oppleve noko anna enn debattar om bompengar, om noko som kan vere litt viktigare i denne salen. Nettopp det å setje denne konflikten på dagsordenen, som fleire har omtalt som den gløymde konflikten, og sjå kor viktig han er, synest eg denne debatten har gjort på ein god måte. Eg opplever at det er ingen som ikkje seier at denne konflikten må løysast av partane. Men at det er behov for eit tydelegare internasjonalt press for å få det til, trur eg er viktig. Eg har lyst til å trekkje fram det Svein Roald Hansen på ein så god måte tok fram, det som nettopp gjeld den tredje parten og det folket som bur i Kashmir, at ei løysing som me ønskjer skal vere ei fredsløysing, må vere bygd på deira premissar. Dei må vere med på dette. Dei er den tredje parten inn i denne konflikten. Eg vil òg trekkje fram det som Peter Gitmark tok opp, USAs rolle. Det er gitt noko ulike signal frå USAs administrasjon, men eg er fullt og heilt einig i det Gitmark seier, at her har USA moglegheit til å spele ei sterkare rolle. Det er nokon som har stilt spørsmål ved kva eg la i «Indias rolle». Då har eg lyst til å gjenta det eg sa, for eg meiner at det er viktig. Det er viktig både for India og for Pakistan at me får løyst Kashmir-konflikten. For India, som har ambisjonar om å bli medlem av FNs tryggingsråd, vil ei løysing av Kashmir-konflikten vere ein stor fordel. India er verdas største demokrati og vil jo få kreditt for ei løysing som opnar grensene og sikrar menneskerettane for det kasjmirske folket. Eg tok òg opp kva denne konflikten betyr for regionen som heilskap, knytt spesielt til situasjonen i Afghanistan. Det er ikkje tvil om at ei løysing her vil bidra positivt, både på grunn av dei utfordringane me har med terrorisme i regionen, og på grunn av at dette området er ein stad der terrorismen dessverre gror i dag. Òg Noregs rolle er blitt teken opp. Eg er derfor glad for det som utanriksministeren seier: Noreg må bidra på den måten me kan. Eg forstår òg av den utgreiinga som utanriksministeren hadde, at dette er ein konflikt som den norske utanrikstenesta følgjer tett.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-16:
Jeg beklager å forlenge det statsråden kalte en lang dag. Dette er en viktig diskusjon. Jeg tenkte bare å bidra med noen refleksjoner kanskje litt på siden av representantforslaget, men likevel høyst relevant, mener jeg. Jeg vokste opp i det som er Årets barne- og ungdomskommune, Trondheim, og i likhet med mange på min alder har jeg minner fra hvordan det forebyggende arbeidet gikk for seg på 1990-tallet i byene rundt omkring i landet. Det hadde mange ulike uttrykk. Noen uttrykk gjorde mer inntrykk på meg enn andre, og politiet hadde vekslende hell med å klare å fange vår oppmerksomhet i kampen mot både alkohol, ulovlige rusmidler og annen uønsket atferd og aktivitet. Jeg husker kanskje spesielt en seanse på barneskolen med Konstablenes Maggaband. Det var et politiband som framførte låter med oppbyggelige tekster. De ble en hit i Trondheim på 1990-tallet. Den kassetten er fortsatt i sirkulasjon og er veldig populær blant folk på min alder. Jeg sier ikke dette verken for å spore av eller for på noen som helst måte å latterliggjøre politiets innsats i min oppvekst, men tvert imot for å komme med et litt annet poeng. Noen uker etter et av disse besøkene fra politiet på ungdomsskolen, tryglet jeg mine foreldre om å få delta på årets nattrock på ISAK, som er kultursenteret i Trondheim. Det så ikke jeg på som forebyggende arbeid i det hele tatt. Det gjorde jeg heller ikke da jeg deltok i en teatergruppe som heter Caramba, som satte opp en forestilling finansiert av kommunen som en del av kommunens forebyggende arbeid. For meg var dette et teaterstykke som jeg deltok i. Mitt poeng med disse digresjonene er at forebyggende arbeid som er rettet mot ungdom, kanskje er aller mest effektivt når ungdommen oppfatter det som noe annet eller noe mer enn forebyggende arbeid, at det oppfattes som noe meningsfylt, noe som gir dem mestringsfølelse, noe som får dem til enten å føle seg som popstjerner i noen timer, eller at de føler at de bidrar til samfunnet med noe veldig nyttig som de ellers ikke får bidra med. Det er en dimensjon som jeg syntes manglet nesten fullstendig i innstillingen. Der var forebyggende arbeid redusert til noe litt statisk og et fint begrep, men tomt for det kvalitative innholdet som er så viktig for at forebyggende arbeid skal fungere. Jeg tror jeg kan hevde, uten at mange er uenig med meg, at noe av det aller viktigste forebyggende arbeid som foregår i landet, utøves i idrettsklubber, og kanskje spesielt i kulturinstitusjoner. Det er det viktig ikke å glemme når vi til stadighet diskuterer nye forbud og lovtekster.