Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-10-04:
Det virket som om representanten Solberg forventet en replikk fra meg, men det kan hun ta med ro! I sommer rykket senterpartiveteranene Marit Arnstad og Steinar Ness ut i Dagsavisen og erklærte sentrumsalternativet i norsk politikk for dødt. Utspillet fikk stor oppmerksomhet, og mang en politisk kommentator nikket anerkjennende til påstanden om at «Sentrum som regjeringsalternativ er i dag utan politisk kraft og utan realisme». Det er for sterkt å si at jeg ble «djupt såra og vonbroten», men utspillet skuffet. For Kristelig Folkeparti har det alltid vært viktig å framheve sentrum som en tredje vei i norsk politikk, en sterk politisk kraft og et realistisk alternativ til ytterfløyene, først og fremst fordi det finnes et sterkt verdifellesskap i sentrum. Det merkes fremdeles godt at de tre sentrumspartiene er sprunget ut av samme rot, og at motkulturene er en del av vår felles arv. En vilje til å bygge levende samfunn nedenfra – med utgangspunkt i enkeltmennesker, familier, lokalmiljøer, organisasjoner og næringsliv – kjennetegner det politiske sentrum. Samtidig forenes vi i respekten for menneskeverdet, solidaritet med de utsatte og ansvar for miljøet. Vi har stått for et sterkt verdialternativ i distriktspolitikk, miljøpolitikk, flyktningpolitikk, familiepolitikk og i kampen for en mer rettferdig verden. I tillegg til verdifellesskapet har sentrumspartiene samlet en sterk oppslutning i befolkningen, selv om styrkeforholdet samlet og mellom partiene varierer. Et interessant trekk ved høstens kommune- og fylkestingsvalg var at sentrum kom styrket ut. Det er ikke minst interessant fordi valgkampen i stor grad ble preget av en klassisk toblokktenkning. Meningsmålingene etter valget har bekreftet en slik trend. Ryktene om sentrums død er betydelig overdrevet. Verdifellesskapet og styrken viser at sentrum fortsatt er og må være et tredje alternativ i norsk politikk. I dag er norsk politikk mer polarisert enn noen gang. Partiene på fløyene, SV og Fremskrittspartiet, setter sitt preg på debatten. Men det er ikke på fløyene det naturlige tyngdepunktet i norsk politikk og de beste politiske løsningene finnes. Det er i sentrum. La meg slå fast: Kristelig Folkeparti er et ikke-sosialistisk sentrumsparti. Kristelig Folkepartis førstevalg vil alltid være sentrum. Det er der vi hører hjemme. Ethvert framtidig regjeringssamarbeid som vi skal delta i, må ha et tyngdepunkt i sentrum. Dagbladet meldte på valgdagen – i et omfangsrikt og rikt illustrert oppslag – nyheten om at Norge av FN var kåret til verdens beste land å bo i. Det er ikke lenger noen stor og fersk nyhet, men mye tyder på at vi kommer til å beholde vandrepokalen med inskripsjonen «Verdens beste land å bo i» i mange år framover. Kongeriket går så det suser. Levestandarden forbedres for de fleste av oss år om annet. Oljerikdommen trygger velferd og sosial sikkerhet. Norge er en privilegert øy i verden, og det skal vi være takknemlige for. Gode velferdsordninger, stor sosial mobilitet, lav arbeidsledighet og høy verdiskaping er viktige faktorer i menneskers livskvalitet. Vi trenger noe å leve av. Likevel må vi spørre oss: Er Norge verdens beste land å være menneske i? Er det bare disse materielle indikatorene som er avgjørende for kvaliteten på livene våre? Noen eksempler viser en annen side av medaljen: Tid er blitt mangelvare for mange enkeltpersoner og familier.Stadig flere nordmenn mangler fellesskap med andre. De er ensomme. Ikke minst gjelder dette barn som mangler voksenkontakt, og det gjelder eldre som sitter mutters alene.Antallet henvendelser til Kirkens SOS fra mennesker i krise øker stadig.Hvert femte barn vokser opp i utrygge hjem med rusmiddelmisbruk, voldsbruk eller alvorlige psykiske lidelser. Undersøkelser viser at norske barn er verdens rikeste, men langt fra verdens lykkeligste. Viser ikke dette at vi kanskje bommer som politikere? At vi har glemt å anerkjenne noen verdier som viktige for folks livskvalitet, slike som fellesskap med familie og venner, tid til å puste, trygghet i hverdagen og et rent miljø rundt oss? Livskvalitet kan ikke måles i kroner og øre eller omsettes i et marked. Livskvalitet kan heller ikke garanteres gjennom statlige velferdsreformer. Derfor har Kristelig Folkeparti i Stortinget tatt initiativ til en debatt om hvilke indikatorer som skal legges til grunn når vi skal måle kvaliteten på samfunnet og planlegge veien videre. Tiden er moden for en bred debatt om konsekvensene av materialismen, forbrukskulturen og den overdrevne markedstenkningen. Tiden er moden for å ta steget fra velferdsstat til livskvalitetssamfunn. Også i denne debatt trenger Norge et tredje alternativ. Sosialismen og liberalismen har det til felles at de begge er materialistiske i sin natur. Sosialismen har sterk tro på at økt levestandard gir økt livskvalitet, og liberalismens credo er markedsmekanismene. Slik skiller de seg fra kristendemokratiet, som er en verdiorientert sentrumsideologi uten en dogmatisk vekstfilosofi. Overproduksjon og overforbruk i den rike del av verden er hovedårsaken til de store, globale miljøproblemene. Forbrukskulturen har skapt en alvorlig ubalanse i naturen. I løpet av de siste årene har Ola og Kari økt sitt forbruk med 40 pst., og slår prognosene til, vil vi ha doblet forbruket fra dagens nivå innen 2030. Det er ikke bærekraftig. Det er naivt å tro at vi kan løse miljø- og klimaproblemene uten å legge om vårt forbruksmønster og vår livsstil. Vi kommer ikke utenom upopulære tiltak som koster. Her må jeg med respekt å melde si at stortingspresidentens tale ved Stortingets åpning både var mer visjonær og mer realistisk enn Regjeringens trontale. Nye, teknologiske løsninger kan hjelpe oss et stykke på vei, men ikke hele veien, slik Regjeringens synes å tro. Etter vår mening bærer Regjeringens klimapolitikk preg av en teknologioptimisme som grenser til naivisme, og en manglende føre var-tenkning. Å sørge for en mer offensiv klimapolitikk som tar trusselen på alvor, og setter i verk tiltak med effekt, blir vår viktigste oppgave som folkevalgte de kommende årene. Regjeringen har så langt skuffet i klimapolitikken. Klimameldingen er djerv i sine målsettinger, men den er overraskende kraftløs i sine tiltak, og det må være et tankekors at Fremskrittspartiet som ikke engang fullt ut vil erkjenne klimaproblemene, er det eneste partiet i Stortinget som har applaudert meldingen så langt. Tiltakene i meldingen er omvendt proporsjonale med svulstigheten i programerklæringen. I klimapolitikken trenger vi at noen tar lederskap. Det vil koste å ta ansvar og stå i bresjen for de tiltakene som er effektive for å redusere klimagassutslippene. Kristelig Folkeparti er klar til å ta ansvar for framtiden og bidrar gjerne til å stramme opp klimameldingen i Stortinget, slik at oljenasjonen Norge kan få en klimapolitikk å være bekjent av. Vi har med respekt å melde en viss erfaring med å stå for upopulære ting som i det lange løp viser seg å være nødvendige. Arbeiderpartiets partisekretær viser imidlertid en interessant vilje til å se realitetene i øynene. I VG 17. september sier Martin Kolberg at han har en drøm om å stanse vekstkarusellen – av hensyn til vår felles framtid. Endelig en framtredende representanten fra Arbeiderpartiet som tør å sette spørsmålstegn ved vekstfilosofien. Norsk politisk debatt handler i stor grad om hvordan vi kan få karusellen til å gå enda litt fortere, og det gjelder enten finansministeren heter Per-Kristian Foss eller Kristin Halvorsen. Derfor trenger vi slike debatter som Kolberg forsøker å reise. Jeg er ikke alltid like begeistret for Kolbergs initiativ til debatter, men denne debatten trenger vi. Ser vi på jordkloden som en stor kake, har hvert menneske i prinsippet rett på et stykke hver, en slags økologisk andel. Den økologiske andelen er den delen av jordas ressurser hver enkelt kan forbruke uten at det går ut over andre mennesker eller kommende generasjoner og deres mulighet til å forbruke det samme. Jordas tåleevne er ikke ubegrenset. I grell kontrast til Vestens overforbruk står det faktum at over en milliard mennesker lever i absolutt fattigdom. Men kloden tåler ikke at alle mennesker skal ha vestlig levestandard. Da vil den ganske enkelt kollapse. Skal vi løfte flere milliarder mennesker ut av fattigdommen, er vi nødt til å dele ressursene mer rettferdig. Miljø- og fattigdomsproblemene er vevd inn i hverandre. Miljøproblemer skaper fattigdom, og fattigdom skaper miljøproblemer. Fattigdommen holder milliarder av mennesker i lenker, og menneskeverdet krenkes på det groveste hver eneste dag. Slik er fattigdommen vår tids største etiske utfordring. Jeg er glad for at denne regjeringen, ved statsministeren, har valgt å ta et lederskap globalt i kampen mot fattigdom. Det gjør meg stolt. Samtidig er det viktig å si at det er ingen sak som er viktigere for oss enn å bekjempe den globale fattigdommen gjennom handel, gjeldslette, bistand og politiske reformer. Tiden er overmoden for at vi nå oppnår det første delmålet i opptrappingen av bistanden, nemlig 1 pst. av BNI. Jeg håper at vi får se det tallet i morgen. Det handler ikke om veldedighet, men om rettferdighet. Ja det handler om å ta det enkelte menneskets verdighet på alvor, uansett hvor på kloden han eller hun lever.