Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-04-29:
En kamerat av meg fortalte meg en historie da vi begynte behandlingen av mobilmeldingen. Han hadde en søster som giftet seg i 1981, og av foreldrene sine fikk hun en bryllupsgave som var helt unik på den tiden, et fast telefonabonnement med kun seks måneders ventetid. Tyve år etter kan Erlend Loe skrive bøker om truckfører Kurt. De som har lest dem, vet at truckfører Kurt har en sønn som er ca. tre år, heter Bud og har mobiltelefon, og vi trekker knapt på skuldrene av det. Mye har skjedd når det gjelder telefoni, og vi som har vært med på hele mobiltelefonutviklingen, husker den gangen mobiltelefonen var slepbar og ikke bærbar. I det norske mobilmarkedet i dag har Telenor ca. 60 pst. og NetCom ca. 30 pst. av markedet. Siden vi fikk liberaliseringen, har vi hatt sektorspesifikke reguleringer. Nå har vi også fått et EU-direktiv som gjør at vi må likebehandle aktører med stor markedsmakt, dvs. alle over 20 pst. På tross av de sektorspesifikke reguleringene i markedet mener Regjeringen i denne stortingsmeldingen at vi ikke har virksom konkurranse i mobilmarkedet. Det er noe som det kan gå an å diskutere, men som vi i denne omgang har valgt å slutte oss til på tross av noen paradokser i det. På tross av den manglende effektive konkurransen har Norge lave mobiltelefonpriser sammenlignet med resten av Europa. Det er riktig at Danmark har lavere SMS-priser enn Norge, men også i Norge ligger disse prisene lavt. Prisene på mobiltelefoni i Norge falt kraftig i perioden fram til 1998, men siden den gang har de vært ganske stabile. I tillegg er vi nødt til å innse at Norge har verdens beste mobilnett, best dekningsgrad der folk bor, og også, på tross av norsk topografi, best flatedekning. Vi må også ta med i bildet at det ikke er nettoperatørene, NetCom og Telenor, som kan levere de billigste mobilabonnementene, det er det faktisk videreselgerne i markedet som gjør. Telepolitikk handler om mer enn å kunne tilby gode og billige teletjenester til hele landet. Telebransjen er også en viktig del av norsk næringsliv og må derfor også behandles som det. Telenæringens forsknings- og utviklingsarbeid ligger langt over det som er gjennomsnittet i norsk næringsliv. Skal norsk telenæring fortsatt ligge i front når det gjelder utvikling av nye tjenester, er det avgjørende at vi har sterke norske aktører. Telenæringen utgjør slik sett en ikke uvesentlig del av dagens norske kunnskapsbaserte næringsliv og er et fundament for utvikling av flere kunnskapsbaserte arbeidsplasser i Norge. Telepolitikk handler derfor om å balansere forbrukerpolitikken og behovet for gode og billige tjenester over hele landet med en offensiv næringspolitikk for IT-sektoren hvor telenæringen spiller en sentral rolle. Jeg er derfor glad for at komiteens flertall, her Arbeiderpartiet, SV og Fremskrittspartiet, i innstillingen skriver at telebransjen må behandles på linje med annet næringsliv, og påpeker at det drives et godt forsknings- og utbyggingsarbeid i dag, og at det er viktig at vi fortsetter det om vi skal klare å styrke det også i framtiden. Mye av debatten om denne mobilmeldingen har handlet om utviklingen av et 3G-nett i Norge, altså den tredje generasjonen mobiltelefoninett, bredbånd for mobiltelefoni – det som gjør at vi kanskje til høsten, når det kommer i gang, kan ta bilder med mobiltelefonen og sende hjem til håpefulle besteforeldre eller tanter og onkler, det som gjør at vi kanskje kan abonnere på scoringer i Premier League og ikke bare få resultatene, men også se scoringene på mobiltelefonen vår. Det blir sikkert fint, og jeg tror det er et marked for det. Men jeg tror også at vi skal ha med oss et paradoks i dette. Til helgen er det premiere på en film som heter «The Matrix Reloaded». Vi som så den første Matrix-filmen, skjønner hva det innebærer, for disse tjenestene har eksistert på film i 10–15 år. Jeg tror at vi snart er i ferd med å få en generasjon som synes at denne utviklingen ikke lenger går fort, den går litt tregt. I «The Matrix Reloaded» vil vi se tjenester som vi bare kan drømme om, men som en oppvoksende generasjon snart ønsker skal være der nå! Jeg tror det er farlig hvis vi fører en politikk der man tenker: Oj, dette går så fort, nå må vi passe på litt! Hvis vi skal være i front med å utvikle nye tjenester, hvis vi skal være i front i utviklingen av IT-industrien, er vi nødt til å se at vi trenger å strekke oss. Denne meldingen handler jo også om at det ikke har gått så fort, og at det ikke har stått så bra til i IT-industrien som det er ønsket. Når vi må behandle dette, er det fordi man ikke klarer å fylle opp konsesjonene ut fra de krav som ble stilt for bare tre år siden. I 2000 ble det altså tildelt fire 3G-konsesjoner: Tele2, Telenor ASA, NetCom og Broadband Mobil fikk. Ingen av dem er i stand til å oppfylle det man ønsket den gangen. Det er derfor vi nå behandler dette. To av selskapene har levert tilbake konsesjonene – ett har gått konkurs. Da må man ta noen grep. Et bredt flertall i denne komiteen støtter at konsesjonene skal lyses ut på nytt. Jeg tror også alle ønsker at man skal prøve å få inn i hvert fall én ny aktør. En strategisk aktør for å få fart på 3G-utbyggingen i Norge vil være en aktør som ikke eier, driver eller har interesser i et GSM-nett i dag. Det vil være den som er mest sulten på å få bygd ut et 3G-nett fort. Samtidig tror jeg også at mange av oss skjønner at tre-fire heldekkende parallelle 3G-nett neppe vil være samfunnsøkonomisk lønnsomt. Vi vet at 3G krever flere basestasjoner enn GSM gjorde. Det er også viktig å se på teknologien som gjør telefoni mellom GSM-nett og 3G sikker. Det er viktig å få det på plass før nettet åpner. Et bredt flertall – alle unntatt Senterpartiet – mener at vi nå må åpne for å gi påbud om nasjonal roaming for å gjøre dette interessant i den hensikt å få inn spesielt nye strategisk viktige 3G-aktører. Og absolutt alle sammen mener at vi bør få til dette så raskt som mulig. Det er viktig hvis Norge skal ligge i front når det gjelder å skape IT-basert og kunnskapsbasert næringsliv. Regjeringen har tatt noen grep som flertallet ikke er enig i. Regjeringen vil lyse ut konsesjonene til en minstepris, som er satt til 200 mill. kr. Mye har skjedd på to år. Den finansielle situasjonen til de aktuelle selskapene er endret dramatisk. Hvis vi ser på det europeiske markedet, har europeiske teleselskaper betalt 1 000 milliarder kr i engangsavgifter, og det er bare noen små som er oppe og går. Vi står altså i en situasjon som er ny, og vi vurderer det som urealistisk å tro at vi klarer å få inn en strategisk 3G-aktør ved å ha en minstepris. Derfor har vi ikke ønsket at det skal være noen minstepriser. Regjeringen har også sagt at Telenor og NetCom skal betale kompensasjon for den utsettelsen som NetCom og Telenor har fått på utbyggingen av sitt nett. Vi tror ikke at det er riktig at man gjør det. Regjeringen argumenterer med at denne utsettelsen er samfunnsøkonomisk lønnsom. Hvis man argumenterer med det, vil det altså være samfunnsøkonomisk ulønnsomt å tvinge dem til å betale en slik kompensasjon. Det vil heller ikke være et tiltak som gjør at man fremmer en rask utbygging av 3G-nettet i Norge. Flertallet er enige om at vi skal stille krav til også den nye konsesjonæren om å være med og delta i utbygging i de ulønnsomme strøkene. Vi skal ikke få et nytt skille i Norge mellom dem som har tilgang på denne teknologien og dem som ikke har det. Det er viktig at vi tar et samfunnsansvar for en utbygging som gjør at disse tjenestene skal komme hele landet til gode. Jeg tror at dette er noe av det viktigste vi kan tenke på når vi snakker framtidig distriktspolitikk og infrastruktur. Helt til slutt vil jeg si at når det gjelder forslaget om samordning, er jeg veldig glad for at Fremskrittspartiet subsidiært vil støtte forslaget fra SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet i innstillingen, slik at samferdselskomiteen vil kunne få seg forelagt en samlet framstilling av utbyggingen av all digital infrastruktur.