Michael Tetzschner (Høyre), 2012-11-20:
Jeg vil begynne med å si at Høyre støtter innstillingen i sin substans. Det vil si at vi utvider Husbankens låneramme til 20 mrd. kr. Men det vi har tillatt oss å påpeke, er den problemstillingen som foregående taler, representanten Haugli, var inne på. Det er for det første vår bekymring for at den innstrammingen, som Finanstilsynet gjorde før nyttår 2011/2012, ødela mange unge familiers etableringsplaner. Med et slag økte man kravet til egenkapital med 50 pst. – fra 10 til 15 prosentpoeng. Det kan jo ha den virkningen at mennesker som har en utmerket økonomi, som har begynt i ny jobb etter utdannelse, men som ikke har en historikk med oppspart kapital og heller ikke har «foreldre i baklommen» – for å si det sånn – som gir dem backing, vil få nei. Og vi har fått en del meldinger om at akademikerpar, der begge har fått solide jobber, men som altså har for lav egenkapital, blir nektet dette. Det er da vi sier at det må gjøres en kredittvurdering, på bankfaglig grunnlag, som ansvarliggjør låntakerne med hensyn til risikoen ved å ta opp lån – risiko for at renten kan stige. Og så må banken på sin side vurdere gjeldsbetjeningsevnen hos dem som søker lån. Det underlige er, siden man skjuler seg bak faglige begrunnelser, at dette altså skal ha en prisdempende effekt. Nå inneholder jo selve saken at man skal tilføre Husbankens låneramme 33 pst. mer – altså 5 mrd. kr – uten at det er problematisert om dét kan ha noen innvirkning på presstendensene i byggemarkedet og boligmarkedet. Men det er altså disse førstegangsetablererne, som fra før av har minst midler, og som følgelig ville ha etterspurt de billigste og rimeligste boligene, som altså skal være ofre for en slik innstramming. Vi kan berolige representanten Haugli med at vi også er opptatt av at vi har solide banker. Men da burde man kanskje se på bankenes utlånspraksis når det gjelder usikrede forbrukslån, for de ligger jo mye dårligere an i en situasjon hvor man gjennomfører stresstester eller – enda verre – kommer ut for finanspolitisk uvær. Så er det jo også denne paradoksale virkningen: Etter at man har presset mennesker, som kunne betalt boligen gjennom finansiering fra normale banker, så henviser man dem til låneordninger som egentlig er reservert for de svakerestilte på boligmarkedet. Risikoen ved dette er jo at de som ordningen egentlig var designet for, blir stående bakerst i den køen. I tillegg vil jo startlånene ofte ha egenkapitalen ned mot 0 pst., samtidig som kommunene også har en mellompartsrisiko og tar kredittrisikoen videre på vegne av Husbanken. Så det er mange paradokser, som det er grunn til å dvele ved, i denne saken. Og igjen ser vi at regjeringen ikke har noe samlet grep om boligpolitikken. Den er fragmentarisk. Vi stemmer for denne saken fordi den avbøter noen av de andre problemene som denne regjeringen har skapt – eller sett til at Finanstilsynet har skapt. Da må jeg også si at det ikke er spesielt imponerende av et radikalt parti som Arbeiderpartiet en gang var, å si at Finanstilsynet nå er blitt deres viktigste drivkraft i boligpolitikken. Det synes jeg er en nokså defensiv holdning – det er også andre spørsmål som må avveies. Så spør representanten Haugli – siden vi innrømmes en viss kreditt for å ha villet ha en egenkapital – hvorfor vi har blitt stående ved 10 pst. og ikke et hvilket som helst annet tall. Svaret på det er at 10 pst. var utgangspunktet, det var det som markedet hadde innrettet seg på, det var det de boligsøkende hadde innrettet seg på. Så regjeringens «fremslipping» av Finanstilsynet, hvis de har funnet på dette på egen hånd, viser egentlig noe om teknokratiets seier ved å kunne slå i stykker fremtidsplanene for unge mennesker som hadde tenkt å etablere seg i boligmarkedet.