trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-02-25:
Det er en særdeles merkelig næringspolitisk fusjon vi ser i dag mellom Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet. Denne type statsvisjoner som vi får brettet ut i dag, tror jeg vi må tilbake til før 1946 – da Stortinget unnfanget ideen rundt Norsk Jernverk – for å finne noe tilsvarende til. Forskjellen er at der eide staten 100 pst. av aksjene. Når det gjelder det vi snakker om i dag, ligger eierandelen på statens hånd antakelig et sted mellom 50 og 80 pst. Det er bare en åpen høring som kunne ha gitt et svar på dette spørsmålet, et spørsmål som ingen hittil har vært i stand til å bringe klarhet i. Så presterer Fremskrittspartiets leder et slags glansnummer om at her er det ingen andre enn Investorforum IT Fornebu som har lagt fram konkrete planer. Det kan ikke overraske noen andre enn Carl I. Hagen og Kjell Opseth. Her har Investorforums folk vært fotfulgt av Nils Totland, av Gudmund Hernes, av Grete Knudsen, av Kjell Opseth og av Torstein Rudihagen siden 1995-96. Ja, de har sågar vært betalt for å fremlegge planer, de såkalte visjonære planer, som i dag er skreddersydd for en løsning som man nå ut fra en bråhast er nødt til å ha på plass før den 1. juni. På hestespråket, som jeg har inntrykk av at i hvert fall Opseth er komfortabel med, kan man ikke si det på en annen måte enn at alle de andre potensielle interessentene er utstyrt med minimum 40 m tillegg i dette kolossale oppløp. Og har ikke varsellampen vært tent tidligere hos distriktspolitikerne og utdanningspolitikerne i Arbeiderpartiet, så burde den ha blitt tent i går, da samferdselsministeren redegjorde for infrastrukturkostnadene som vil komme i tillegg. Når det gjelder de 7 000-8 000 studentene som skal inn på 90 000 m2, og også alle de andre som skal inn i de tusentalls boliger på flyplassområdet, snakker vi ikke bare om et beløp på 600 mill. kr som man hittil har tatt høyde for i Norsk veg- og vegtrafikkplan, nei, man må føye til et siffer foran disse tallene. Da tror jeg det blir litt av et reisebrev man sender hjem til sine folk rundt om i Norges land, som er opptatt av sin greie når det gjelder høyere utdanning og ikke minst når det gjelder samferdselspolitiske spørsmål. Helt til slutt: Den måten som Kjell Opseth og Carl I. Hagen nærmest ydmyker næringsministeren på, må vel få næringsministeren nå snart til å kjenne hvor smertegrensen går.
Inge Lønning (Høyre), 1999-02-25:
Det er ikke mer enn rett og rimelig at det blir lang dags ferd mot natt når Stortinget diskuterer norgeshistoriens dyreste visjon. Deler av dagens debatt har fått meg til å tenke på Den hellige skrift, Apostlenes gjerninger, kap. 2, 17: «Sønner og døtre hos dere skal tale profetiske ord, de unge menn skal ha syner, og de gamle blant dere ha drømmer.» Det var pinsedag, og det dreide seg om tungetale. Det har store deler av denne debatt også gjort, med den vesentlige forskjell at tungetalen på pinsedag var forståelig for alle, mens den tungetale flertallet har bedrevet i denne debatt, er uforståelig for de fleste – jeg har inntrykk av også for dem selv. Det er og blir forbløffende at i hele denne debatt har Arbeiderpartiets gruppeledelse totalt glimret med sitt fravær, tatt i betraktning at Arbeiderpartiets leder nettopp har proklamert for hele det norske folk at den viktigste oppgave består i å isolere Fremskrittspartiet fra innflytelse i norsk politikk. Samtidig har Arbeiderpartiet sendt ut samarbeidsinvitter i øst og vest, nærmest som adresseløse sendinger. Men det eneste parti man er i stand til å komme i sengehalmen med, er Fremskrittspartiet. Det er nesten patetisk. Carl I. Hagen presterte i sitt innlegg i dag å bruke Gardermosaken som forbilde for at Stortinget godt kan fatte store vedtak med bind for øynene. Så vidt jeg forstod, fremstilte han den som forbilledlig. Da er det kanskje heller ikke så rart at man opplever radarparet Carl I. Hagen og Kjell Opseth i fri utfoldelse for å forhindre at lyset blir skrudd på, så folk kan få anledning til å se hva det egentlig er som har foregått i denne sak. Det vi står overfor, er antagelig det største statlige næringslivsengasjement relativt sett siden man vedtok å bygge Norsk Jernverk i sin tid. Men det er noen vesentlige forskjeller. Den gang engasjerte ikke staten seg for å båndlegge de dyreste tomtene i Norges land på vestsiden av Oslo for private investorformål. Den gang hadde man dessuten klart for seg hva det var man skulle produsere. Det som kjennetegner dagens visjon, slik den er fremstilt, er at den er komplett innholdstom. Men det som er fremkommet i dagens debatt, er at det finnes verken en utdanningspolitisk begrunnelse som er begripelig, en forskningspolitisk begrunnelse som er begripelig eller en næringspolitisk begrunnelse som er begripelig for at staten skal sprøyte inn milliardbeløp i en selskapskonstruksjon som ingen vet hvorledes skal se ut. Det er ikke egnet til å heve respekten for landets nasjonalforsamling hvis man fatter vedtak på et slikt grunnlag.
Inge Lønning (Høyre), 1999-02-25:
Evnen til undring er verdifull og vel verd å ta vare på. Jeg registrerte at representanten Opseth undret seg over det sterke engasjement, i et meget engasjert innlegg. Samtidig forsøkte han å fremstille det som om det ikke er noen forskjell i sak i det hele tatt mellom flertallets standpunkt og mindretallets standpunkt i innstillingen fra komiteen. Det er virkelig forbløffende hvis representanten Opseth har deltatt i den langvarige komitebehandlingen og ikke engang har oppdaget den forskjellen. Den forskjellen ligger jo i at flertallet ønsker at staten her skal engasjere seg i en selskapsdannelse med omfattende forpliktelser og omfattende økonomisk risiko. Og hvis ikke det er en forskjell i standpunkt, er det meget vanskelig å skjønne hva politiske forskjeller er. Representanten Hagen undret seg også. Han undret seg over at jeg skulle ha skutt med kanoner på en visjon. Det er omtrent det siste våpenet jeg ville finne på å bruke mot immaterielle størrelser som visjoner. Men i min bransje er visjoner som regel gratis. Flertallets visjon i denne saken er aldeles ikke gratis. Den innebærer, som jeg sa, et ganske drastisk statlig engasjement sammen med private kapitalinteresser, og samtidig er det grunnleggende uklart hva det er det beskrevne prosjekt fra flertallets side egentlig omfatter av virksomhet. Det eneste som er klart, er at arealet man ønsker å disponere, er mange ganger større enn det som kan brukes til det som hevdes å være primærformålet, nemlig utdanning og forskning. Jeg må få lov å minne representanten Hagen om – som jeg gjorde i et tidligere replikkordskifte i formiddag – at Fremskrittspartiet selv så sent som i fjor skrev sammen med Høyre i Budsjett-innst. S. nr. 2: «Disse medlemmer mener investorer som ønsker å utvikle et ITK-senter på Fornebu må basere seg på å betale markedspris for eiendommene.» Jeg går ut fra at det, etter vanlig norsk, betyr at det skal skje på den måten markedspris normalt testes på, nemlig ved å overlate det til markedet. Dernest skrev Fremskrittspartiet sammen med Høyre for et år siden: «Disse medlemmer ønsker ikke at staten skal inngå selskapsdannelser sammen med private aktører i etterbruken av Fornebu…» Det må være tillatt for alle å undres, og det jeg undres over, er hva som har skjedd etter den tid som har ført Fremskrittspartiet til det nøyaktig motsatte standpunkt, 180o rundt, av det partiet inntok for et år siden.
Inge Lønning (Høyre), 1999-02-25:
Fremskrittspartiets leder vedgikk at partiet hadde fått en litt annen forståelse. Det jeg siterte i sted, viser at partiet mener nøyaktig det motsatte av det man mente for et år siden. Hvis dette er en litt annen forståelse, blir det spennende å se hva som skjer den gangen partiet virkelig kommer til en annen forståelse! Det man har bestemt seg for, er jo faktisk å gå inn på en tanke som man for et år siden tok uttrykkelig avstand fra, og det uten at det er fremlagt et eneste argument for at det er nødvendig at staten inngår i en slik selskapsdannelse for at man skal få til det IT-prosjektet som det i utgangspunktet var enighet om, på Fornebu. Det er ikke i løpet av denne debatt fremlagt et eneste argument, som jeg har hørt, som kan godtgjøre at denne konstruksjonen er nødvendig. Da er det å spille ganske høyt med statens midler å gå inn for det prosjektet som Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet går inn for. Jeg konstaterer til sist at(presidenten klubber) fremdeles glimrer Arbeiderpartiets gruppeledelse med sitt totale fravær i denne debatt. (presidenten klubber)
Inge Lønning (Høyre), 1999-02-25:
Jeg takker statsråden for et meget positivt svar. Det er, som statsråden pekte på, to parter i denne sak. Det er forskningsmiljøene, og det er oppdragsgivere som har råd til å kjøpe forskning. Når det gjelder forskningsmiljøene, er det arbeidet statsråden pekte på nødvendigheten av, godt i gang. Så vidt jeg kjenner til, er det lagt inn i den organiserte forskerutdanningen ved alle våre universiteter et innslag av nettopp forskningsetikk. Og den viktigste problemstilling i den sammenheng er naturligvis integritet – hvorledes kan man opptre så samvittighetsfullt og forsiktig fra forskningsmiljøenes side at det ikke kan reises noen mistanke om at man lar seg kjøpe i en tidsalder hvor mer og mer av forskningen må finansieres som oppdragsforskning? Det er livsviktig for forskningens troverdighet og status i samfunnet at det ikke kan reises noen tvil om forskningsmiljøenes og forskernes integritet. Det aller mest positive med statsrådens svar var det han sa om initiativ i retning av å innskjerpe overfor samtlige fagdepartementer de tilsvarende etiske regler for forvaltningens atferd på dette området, fordi det er i like høy grad spørsmål om oppdragsgivernes integritet og om å forebygge muligheten for at det kan reises tvil om nettopp den integriteten. Jeg deler statsråd Lilletuns oppfatning av at det er naturlig og ønskelig at en fagstatsråd sørger for å skape betryggende avstand mellom seg selv og de forskningsmiljøene han ønsker å bestille forskning fra. Det bør være minst en armlengdes avstand imellom, slik at man unngår mistanke om at vedkommende statsråd er med på å utforme forskningsprosjektet og deretter evaluerer det samme forskningsprosjekt som han selv har bestilt. Erfaringene med den aktuelle sak, som har fått meg til å reise denne interpellasjonen, viser i tillegg at jo nærmere en statsråd måtte være til å være faglig delaktig i den forskning han bestiller i kraft av – jeg hadde nær sagt – sin sivile rolle og ikke sin politikerrolle, desto større behov er det for å sikre den avstanden. Da bør det sikres en dobbelt så stor avstand som ellers. Jeg er meget tilfreds med statsrådens svar, og imøteser det opprydningsarbeid som statsråden lovet på forvaltningens side.
Inge Lønning (Høyre), 1999-02-25:
Jeg har ikke reist en interpellasjon om Reform 94, og slik sett var vel det meste av representantens Knudsens innlegg et innlegg i en helt annen debatt enn det interpellasjonen dreier seg om. Det hun polemiserte mot, var antakelig, hvis jeg oppfattet det riktig, en formulering som falt i et avisintervju for en tid tilbake, men som ikke har noe som helst med min interpellasjon og debatten her i salen i dag å gjøre. Det saken dreier seg om, er ikke Reform 94. Det er heller ikke statsråd Hernes" håndtering av følgeforskningen i forbindelse med Reform 94, men det er dette som illustrasjon av et generelt problem som gjelder offentlig initiert oppdragsforskning. På dette punkt siterte jeg i mitt interpellasjonsinnlegg Gudmund Hernes selv i Dagbladet 30. januar i år, som en klar illustrasjon på at den daværende kirke-, utdannings- og forskningsminister faktisk ikke ønsket å skille rollen som professor og rollen som statsråd, men tvert imot betrakter det som forbilledlig at han fusjonerte de to rollene og opptrådte i begge egenskaper på samme tid. Det er nettopp det som for meg er foruroligende, at en så intelligent person ikke er i stand til å se faren ved en slik fusjonering av to helt forskjellige roller, nemlig rollen som politisk maktutøver og rollen som forsker. Da er det grunn til å tro at det kan være ganske mange som ikke er i stand til å se forskjellen. Nettopp derfor er jeg glad for at statsråden så klart svarte at han ser nødvendigheten av å ha en klar avstand mellom den politiske maktutøver og forskningsmiljøene, og jeg satte særlig stor pris på at statsråden klart og tydelig sa at han ville gjøre en arbeidsinnsats for å innskjerpe dette i alle departementers interne kultur med tanke på fremtiden. Derfor er det med atskillig tilfredshet jeg konstaterer at med unntak av lederen for kirke-, utdannings- og forskningskomiteen har alle deltakerne i interpellasjonsdebatten vært 100 pst. enige i de synspunkter som statsråden gjorde rede for i sitt første svar. Derfor er det også med atskillig forventning jeg imøteser forskningsmeldingen, som vi får anledning til å debattere i denne sal. Jeg går ut fra at statsråden kan bekrefte at resultatene av det arbeidet han initierer, vil man kunne studere i forskningsmeldingen.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 1999-02-25:
Representanten Kjell Opseth utfordra meg ganske kraftig, synest eg, på mitt svar til Rita Tveiten før i dag då ho spurde om kva eg meinte med å bruka nemninga «samrøre» i Bergens Tidende. Eg viste vel til dei mange andre presseoppslaga og spesielt til programmet Brennpunkt, som i beste fall lét etter seg eit uklårt inntrykk. Ingenting av dette står i innstillinga, så det står ikkje på trykk, som eg jo sa. At dette skulle vera det verste som er sagt frå denne talarstolen, stiller eg meg undrande til, for liknande ting er teke opp att til det keisame i dag, sist også i innlegget før meg. Eg vil håpa at det ikkje er noko i påstandane som er komne – det hadde vore ein fordel – men eg skjønar ikkje kvifor ikkje Arbeidarpartiet nettopp derfor syntest at ei opa høyring kunne ha avklart all uklårleik og spørsmål som framleis er utan svar. Men representanten Opseth må tilgi meg at eg er forbausa, forundra og litt skremd over at staten skal gå inn med pluss/minus to milliardar kroner i eit eigedomsselskap med ei rekkje uavklarte spørsmål. Dette vert eit nytt gigantisk statsselskap. Ein må håpa på at pengane vert forrenta, men det står att å sjå. Det er også uforståeleg for meg korleis dette kan skje når Arbeidarpartiet tidlegare har sagt at realiseringa av eigedomen på Fornebu skulle delfinansiera Gardermoen. No vert ingenting selt. Og vidare likar eg lite at det har slik hast med å koma i gang at ein ikkje stiller krav til den private økonomiske biten i eigedomsselskapet. Ein stiller jo krav til visjonar og planar og IT-krav elles, men ikkje til kroner i potten, balansen i eigarskapen, selskapsstrukturen. Eg synest det er utilfredsstillande.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-25:
Representanten Lønning holdt nettopp et meget glimrende innlegg, som viste at det verken er en utdanningspolitisk, en forskningspolitisk eller en næringspolitisk begrunnelse for IT Fornebu. Det er i det hele tatt ingen god begrunnelse, det var en visjon – noe som noen trodde var en god idé, men som nok viser seg ikke å være det. Men det er et problem her, og det er at erkjennelsens lys kom litt seint til Høyre og sentrum også, og nå står jeg og føler at dette på en måte er et skip som har satt seg i bevegelse, og som man ikke helt har klart å stoppe. Jeg skulle ønske at det var flere som sa såpass klart som Lønning gjorde nå, at dette tror vi kanskje er en dårlig idé. Det hadde vært lurere å bruke disse pengene i utdanningssystemet på en annen måte. Men det at alle kastet seg på ideen da den kom, har ført til at vi er i den situasjonen vi er i i dag. Så har jeg lyst til å si litt om historien om Gardermoen. Det er i hvert fall to vedtak som vi nå baler med samtidig, som henger sammen med Gardermoen. Det ene er etablering av skytefelt i Hedmark. Det er en del av Gardermopakka. Der gjør Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet felles sak og sørger for at det her blir et vedtak. Også andre ser ut til å være med på det. Den andre biten, som jeg husker veldig godt fordi jeg da var fylkesvaraordfører i Hedmark, var at da vi diskuterte dette, var den politiske begrunnelsen for å legge flyplassen til Gardermoen at man skulle trekke utviklingen østover og nordover. Det var Arbeiderpartiets begrunnelse. Men når man har åpnet opp dette spennende, interessante området midt i Oslo, har man plutselig glemt den målsettingen man hadde, nemlig et politisk ønske om å trekke utviklingen en annen veg – ikke sørover og vestover, men nordover og østover. Kan det være uenighet om at det var riktig? Men det var den begrunnelsen dere hadde, og det var det dere lovte, og nå løper dere fra det, for dere ønsker å skape en magnet som trekker veldig sterkt den andre vegen, og som trekker kompetansen ut av et område som absolutt hadde trengt det. Jeg har også en visjon og en idé. Jeg har en visjon om at Norge skulle bruke mulighetene sine og rikdommen sin til å bygge ut norsk skole og forskning på en slik måte at enhver elev og enhver lærer kunne få utviklet kreativiteten og kompetansen sin maksimalt, og at skolene skulle være de viktigste og mest spennende og oppdaterte samlings- og utviklingshusene i hele landet. I denne visjonen ligger det et samarbeid mellom næring, forskning og utdanning på kryss og tvers, og staten skulle styre sin innsats gjennom bevilgninger til utdanning og forskning og bidra til infrastruktur gjennom å opptre som oppdragsgiver og kjøper av forskning. Jeg håper at det snart er flere som får denne visjonen sammen med SV.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-25:
Det er en ting jeg er enig med Hagen og Opseth i, for også jeg er litt forundret over intensiteten til de andre partiene som har vært med på ferden her, men som etter hvert har skjønt at dette bar galt av sted. Men at spørsmålene kommer opp igjen og opp igjen og det ikke fins noen svar, det er altså en realitet. Det er grunnen til at vi er så skeptiske og at vi kjemper så hardt mot dette. Jeg klarer ikke å lite på Hagens vurderingsevne og kritiske sans til hva han får høre, når han klarer å si at penger har vi nok av, de trenger vi ikke, mens han på den andre siden klarer å argumentere for at dette prosjektet gir vi til Fred. Olsen og IT Fornebu, for de har så mye penger, så de har jo ikke noe ønske i verden om å tjene mer. Når man får høre sånne argumenter for hvorfor man forhandler, og ønsker å forhandle direkte med noen, må man bli skeptisk. Og til slutt: Vi har ikke fått noe svar på denne 50-50-modellen, som Opseth nå var oppe og snakket om, og vi har ikke fått svar på eller flertallets vurdering av hvordan dette(presidenten klubber) prosjektet gjennom en konkurs kan sette statens eiendeler over styr. (presidenten klubber)
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-25:
Interpellanten har tatt opp et viktig spørsmål og kommet med noen ganske alvorlige påstander. Statsråden var sterk og klar på enkelte områder, men det kom litt liten avklaring på de konkrete spørsmålene som var reist. Og det hadde vært greit å få et litt klarere svar akkurat på disse. Når det gjelder statsrådens svar og vektlegging av fri forskning, får statsråden full støtte for det fra SV. Men jeg har lyst til å si litt om bestillerrollen i et moderne samfunn i forhold til forskning, for den er viktig, og den skal klart følges av kjøreregler som skal gå på etiske prinsipper. Jeg er veldig glad for at statsråden sier han skal gjøre det. Men man må være litt forsiktig så man ikke avpolitiserer bestillerrollen, i den forstand at den som bestiller forskning, også bestiller kunnskap som er med på å utvikle samfunnet. Det er et mer generelt prinsipp, men det er ikke likegyldig hvem som bestiller, og hva som blir bestilt av forskning. Så skal sjølsagt den forskningen som blir bestilt, være uavhengig og drives av etiske kjøreregler, sånn at man ikke kan bestille det svaret man vil ha. Men hvordan denne bestillerrollen innen forskningen blir håndtert i framtida, blir svært viktig etter min mening. Nå er det mye forskning som blir bestilt, som ikke nødvendigvis burde vært bestilt. Det offentlige burde ha en mye mer aktiv bestillerrolle for å få fram kunnskap som samfunnet trenger. Når det gjelder Reform 94 og evalueringen av den, er det vel også en bit av det som går på utålmodighet i forhold til å få fram endringer. SV føler seg som en av dem som var med på å kjempe fram reformen og var sterke på det, men gikk sjølsagt også med på en del kompromisser fordi vi ville ha reformen igjennom, på tross av at vi visste det var en del svakheter ved den. Vi har ganske stor utålmodighet nå for å få noen av resultatene fra forskningen opp på bordet, slik at vi kan gå i gang med en endringsprosess, for det er deler av reformen som ikke er god nok. Spesielt tror jeg det dreier seg om elever som har problemer med å få fullført kompetanse. Den andre biten av det er om man har klart å finne et system for samarbeid med næringslivet og fagopplæringen som er godt nok.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-02-25:
Det har vært nevnt noen ganger at dette er en sak Stortinget har behandlet flere ganger tidligere. Det som på mange måter er grunnlaget for dagens debatt, er en oppfølging av det vedtak Stortinget gjorde i juni 1998. Da bestod flertallet bak komiteens innstilling av Arbeiderpartiet pluss regjeringspartiene. Gjennom St.meld. nr. 13 for 1998-99 fulgte Regjeringen opp det Stortinget hadde vedtatt i juni 1998. Denne gang har et annet flertall, Arbeiderpartiet pluss Fremskrittspartiet, funnet at man ikke uten videre er fornøyd med den oppfølging Regjeringen gjorde i forhold til dette vedtaket. Det er for så vidt en ærlig sak. Likevel kan det være et poeng å fremheve at det man er uenig i, er den oppfølging Regjeringen har gjort i forhold til behandlingen i juni 1998, mens enkelte har prøvd å fremstille det som at man ikke har fulgt opp behandlingen. Det har flere ganger i dagens debatt vært referert til et innslag i NRK1 i går kveld. I det aktuelle programmet ble det flere ganger, når det ble gitt uttrykk for tvil om hva flertallet ville, vist til at dette kunne en lese seg til i flertallets merknader. Der ville en finne klare svar. På denne bakgrunn startet jeg med store forventninger å lese komitemerknadene en gang til, det måtte være noe jeg ikke hadde fått med meg ved første gangs lesning. Og jeg må innrømme at jeg ble skuffet. Flertallsmerknadene er i realiteten på mange punkter både uklare og mangelfulle. Et godt eksempel på det fikk vi gjennom en oppklaringsrunde her i dag, hvor representanten Hagen understreket at det i flertallsmerknadene ikke stod ett ord om boliger tilknyttet IT Fornebu. Det er helt rett. Det står ikke et ord om boliger i flertallsmerknadene. Det som står, er følgende: «Flertallet viser til at IT-Fornebu har uttrykt ønske om å få kjøpe 515 dekar omfattende bl.a. Koksa, Terminalbygget og tomten fram til Telenor. Flertallet mener at dette arealet er aktuelt til IT- og kompetansesenter.» For å finne ut at det i det arealet som var nødvendig for et IT- og kompetansesenter, også inngikk noe over 200 dekar til boliger, måtte man faktisk gå til vedlegget og lese et svar fra Næringsdepartementet. Det hadde vært et langt bedre beslutningsgrunnlag for Stortinget hvis det hadde vært eksplisitt nevnt at det også var snakk om boliger. Staten går inn med betydelige midler knyttet til Fornebu – om det er 1,5 milliarder, 2 milliarder eller 2,5 milliarder, kan alltids være et åpent spørsmål. Dette betyr at man går inn med betydelige midler til utvikling i det sentrale Norge. Hvilke midler skal man ha mulighet til å gå inn med når det gjelder utvikling av IT i det regionale Norge?
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Debatten i dag må, dersom ein har høyrt på den og ser på innstillinga samtidig, ha vore oppklarande for ein del i forhold til den informasjonen som er gått ut gjennom media så langt. For det første: Det er eit klart fleirtal her på Stortinget – ja faktisk alle unntatt SV – som vil ha eit IT- og kunnskapssenter på Fornebu av internasjonal betydning, eit kunnskapssenter som består av samlokalisering av utdanning, forsking og næringsliv som skal samhandle med regionale utviklingsmiljø på ein slik måte at dei ikkje syg ressursar frå dei, men tvert om tilfører dei ressursar som dei har behov for for å kunne vere der dei er, og som igjen skal samhandle med internasjonale miljø. Rett nok er det nokon som harselerer over dette og påstår at det er ein gammalmodig idé, ja faktisk har det òg vore harselert over alderen på dei som står bak ideen. Men ser ein seg litt rundt i verda, vil ein sjå at det ikkje er riktig – eg har nokre eksempel å vise til: Dei seinare åra har det vore fleire slike satsingar, t.d. på eit kunnskapssenter i Austin i Texas i eit samarbeid mellom myndigheitene, University of Texas og høgteknologibedrifter. Ein har nyleg oppretta ein kunnskapspark i Madison i Wisconsin i eit nært samarbeid mellom myndigheitene, University of Wisconsin og høgteknologibedrifter, og ein har ved University of Cambridge, England, ei tilsvarande satsing for å kombinere næringsutvikling og kunnskapsutvikling. Eg skal stoppe der, men det er mange slike eksempel på at dette ikkje er nokon gammalmodig idé. Det andre som nå må vere klart for alle, er at det ikkje ligg noka subsidiering frå staten overfor spesielle interessentar i det som skal skje på Fornebu – her vil i alle tilfelle EØS-reglane vere bestemmande for den overdraginga som eventuelt skal gå føre seg. Tvert om vil det sannsynlegvis vere ei veldig god økonomiforvaltning frå staten si side å sitte som eigar av eigedomen og ta del i verdiauken. Det neste som har kome fram i debatten i dag, er ein insinuasjon om alle slags rare samrøringar, mystiske ting i «det lukkede rom», ein skjult dagsorden – det har vore gjentatt og gjentatt. Men ingen har dokumentert påstandane – og her utfordrar eg spesielt repesentanten Gabrielsen, som seier at bevisbyrda ligg på vår side. Han har ikkje ein gong argumentert for det. Alt han gjer, er å vise til at eg var statssekretær i ei tid da ansvaret for Fornebu blei overført frå Luftfartsverket til Statsbygg. På det nivået argumenterer ein for å grunngje insinuasjonen om ei såkalla samrøring. Det som òg går klart fram, er at ein del statsrådar nå protesterer mot all verda – men dei har sagt ja til å vere med på ferda. Og det må dei sanneleg gjere, skal dei ta vare på posisjonane sine i tida framover.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Eg forstår at folk snart begynner å bli nøgde av debatten, men det var statsråd Lilletun som likevel fekk meg til å be om ordet da han prata om at Arbeidarpartiet og Framstegspartiet nå vil bruke 2,3 milliardar kr til dette prosjektet. Eg trudde for det første at dagens debatt hadde avklart at det her er snakk om å sitte på nokre eigardelar ei tid, i staden for å selje dei no, og så kanskje ta ut ein verdiauke med tida. Det er jo ei langsiktig, god investering for staten. Det er ikkje snakk om å bruke 2,3 milliardar kr. Det andre er beløpet 2,3 milliardar kr. Statsråd Lilletuns eiga regjering har kome til Stortinget ved fleire høve og informert om at det truleg er eit altfor høgt verdioverslag. Det er sagt at kommunedelplan 2 for Bærum kommune legg opp til ein så pass låg utnyttingsgrad at det vil redusere verdien. Det står i Regjeringas eige budsjettopplegg. For det andre har Næringsdepartementet informert om at ei IT-føring legg visse avgrensingar og reduserer verdien. Og for det tredje er vi informerte om at det må gjerast ein god del opprensking på Fornebu, som òg vil koste ein del pengar. Nettoverdien av dei areala som staten har på Fornebu, er difor ein heilt annan enn 2,3 milliardar kr. Kva for opplysningar er riktige? Er det dei som Regjeringa tidlegare har gitt, eller er det dei som statsråd Lilletun nå opererer med?
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-02-25:
Informasjonsteknologi har vakse til å verta ein framtidsretta gigantindustri. I dette bør Noreg liggja i forkant. Nå ser det ut til at dette hastar så mykje at ein ikkje får gjort det førearbeidet som trengst i ei så viktig sak. Her ser det ut til at makt og fornuft ikkje lenger spelar på lag når det gjeld å få dette avgjort. Det kan sjå ut som om Investorforum, som står bak planane, har meir pengar enn IT-kompetanse. Det verkar òg som om dette er eit opplegg for eigedomsutvikling på lang sikt. I helga kom meldinga om at ni av ti IT- og databedrifter ikkje har nokon planar om å flytta, utanom Telenor med Hermansen, som jo er ein av eigarane i IT Fornebu. Generalsekretær Per Morten Hoff i Kontor- og Datateknisk Landsforening seier etter Stavanger Aftenblad 22. februar i år: «Dette er en politisk beslutning helt uten forståelse for hvordan vår bransje fungerer. Vi trenger ikke klynge oss sammen på Fornebu, vi har teknologien, det vi trenger er kapital som kan sprøytes inn i nye og spennende selskaper.» Det har synt seg at i denne saka er det nokon som veit svært godt kva dei skulle gjera. Og mange har late seg køyra over av det Andreas Hompland kallar eit «lærestykke i dyktig lobbyisme og politisk forførelse». Me har til nå ikkje sett noko til utbyggingskostnadene og dei omprioriteringane av milliardar som Fornebu-prosjektet vil krevja i samferdselsinvesteringar. Men det kjem nok. Og kven vert taparane i dette? Jau, det offentlege utdanningssystemet, Distrikts-Noreg med sine ønske om universitet, f.eks. i Stavanger, og skattebetalarane med sine pengar, som eit visst parti her er så oppteke av. Det same partiet er òg svært så redd for å gi bort subsidiar. Nå er dei òg redde for konkurranse. Kva er det som har hendt sidan dei nå går inn for å gi Fred. Olsen og co. ei sterkt subsidiert tomt og bygningar? Det går også fram av ei utsegn til næringskomiteen at sentrale utdanningsinstitusjonar som NTNU og SINTEF i Trondheim åtvarar mot å la ein privat utbyggjar få så sterk innverknad over utdanninga. Etter utsegn frå NTNU og SINTEF, som ikkje er nokon kven som helst, vil dette svekkja det offentlege utdanningssystemet og fungera sentraliserande. Det er dette og mange liknande utsegner me pliktar å leggja til grunn når me nå seier nei til fleirtalsforslaget frå komiteen.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-02-25:
Eg tykkjer det er fint at interpellanten tek opp dette temaet. Senterpartiet er oppteke av at me skal ha nok barnehageplassar til alle som ønskjer det, og likeins av målet om full barnehagedekning innan år 2000. Dermed vil det vera behov for nye barnehageplassar til og med opptaket for hausten år 2000. Ein del av dette snakka me om i samband med budsjettet, men det skjer mykje nå på denne sektoren, og det er viktig å følgja med. Eg var med og støtta innføring av kontantstøtta, men det har heile tida vore eit vilkår at det skulle vera eit reelt val for foreldra, anten kontantstøtte eller barnehageplass. Då trengst det nok barnehageplassar. Sjølvsagt vil behovet for nye barnehageplassar variera frå kommune til kommune. Enkelte kommunar har god dekning, særleg for born over tre år. Andre manglar plassar for alle aldersgrupper. Det seier seg sjølv at det er ei stor utfordring for kommunane å finna fram til det verkelege behovet. Sjølv har eg hatt tanke for distriktsbarnehagane og deira lagnad. Eg er kjend med at nokre av dei har måtta leggja ned, eller ikkje har kome i gang, kanskje som følgje av innføring av kontantstøtta. Det har iallfall hendt i eit par av mine nabokommunar på Jæren. Dette kan jo vera greitt nok for dei som nyttar seg av kontantstøtta, men dei som slett ikkje hadde tenkt seg det og av mange grunnar gjerne ville hatt barnet sitt i barnehage, vil då ikkje ha noko reelt val lenger. Derfor reknar eg med at det i evalueringsarbeidet med kontantstøtta vert lagt mykje vekt på desse sidene, og likeins at det kjem tiltak for å hindra nedlegging. Eg er einig med statsråden i at lokale variasjonar kan gjera det mindre tenleg å ha nasjonale normer for kva som er full barnehagedekning. Landet vårt er så ulikt samansett når det gjeld alder, spreidd busetjing, type arbeidsplassar og folkekonsentrasjonar, at det for mange kommunar ville vera feil å byggja på nasjonale normer. Me treng òg dei private barnehagane, som til nå har dekt mykje av tilbodet til dei små under tre år. Bortfall av denne typen vil også kunna medverka til at det ikkje vert noko reelt val for foreldre. Derfor er det så viktig å passa på. Derfor må me alle gjera vårt for å setja inn dei rette tiltaka for å få fart på kommunar som ikkje har nådd målet, og samstundes syta for at eksisterande plassar vert vidareførte.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-02-25:
Man kan av og til, når en hører innlegg som det siste her, spørre hva vitsen er med stortingsdebatter. Jeg skulle gjerne fått demonstrert hvor i flertallsmerknadene og flertallsinnstillingen og i forslagene det står noe om subsidiering. Det er tilbakevist gang på gang. Det eksisterer ingen subsidiering i det hele tatt. Inge Lønning kom med en kanonade mot denne visjonen. Det kunne vært interessant å høre hvorfor Høyre egentlig er enig i visjonen, men vil organisere den på en litt annerledes måte. Høyre er jo med på at det skal være et informasjons- og kunnskapssenter på Fornebu. Men i stedet for at ett selskap skal koordinere og tilrettelegge det, så skal det gjøres av myndighetene på utdanningssiden, og så skal man invitere bedrifter til å etablere seg hver for seg. Sluttresultatet er ment å være nesten nøyaktig det samme. Hvorfor er Høyre da med på visjonen, men er ganske enkelt uenig i den praktiske måten å tilrettelegge og organisere dette på. Og så hører vi Inge Lønning, som altså har en kanonade mot alt det som Høyre er med på selv. Det er ganske merkverdig. Så snakkes det om at det skal bli så veldig mye veier og transport, bane og tog osv. på Fornebu. Det avgjørende er jo hva Bærum kommune regulerer området til. Det kommer an på antall arbeidsplasser som man etablerer der, ikke hva disse arbeidsplassene eventuelt produserer. Det kommer an på hvor mange boliger som legges til Fornebu. Det er jo helt uavhengig av den saken vi drøfter her i dag. Det har ingen ting med denne saken å gjøre i det hele tatt. Likevel bringes det inn at dersom man ikke følger flertallets måte å organisere det på, og det ikke er noen annen måte enn den flertallet har pekt på, blir det ikke noe av. Det er jo ingen løsning fra flertallet eller fra Regjeringen på hvorledes man egentlig skal få dette til, så det er egentlig en merkverdig debatt. Så snakkes det om at man for evig tid skal satse enorme offentlige midler, enda flere representanter for flertallet har gjort det klart at senere hen, når virksomheten er i gang og går bra, så kan statens aksjer i dette selskapet – i hvert fall har vi sagt det, og jeg tror også Arbeiderpartiet har sagt det – eventuelt selges ut igjen. Spørsmålet er tidspunktet – om man skal selge sine verdier nå i form av tomter og bygninger, eller om det skal inn i noe som er samfunnsbygging, samfunnsskaping, skape vekst for fremtiden, og så trekke pengene ut på et senere tidspunkt. Pengene har vi ikke bruk for, for det er snart 150 milliarder kr i et utenlandsk fond som disse pengene går inn i. Det er ikke pengene i seg selv man trenger, for det er jo finanspolitikken som styrer hva man bruker penger til i dette landet, ikke at man mangler pengene som sådan. Jeg må si jeg er meget forundret over denne debatten, og fastholder at vi vil støtte flertallets innstilling.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-02-25:
Jeg trodde dette var en alminnelig politisk debatt etter forretningsordenens § 35. Jeg vil be presidenten vurdere det. Det har vært sagt at på en måte har Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet sagt ja til arealønsket fra IT Fornebu. Det har vi ikke. Vi har registrert at det er et ønske fra den ene interessenten. Det er det eneste vi har sagt på det punktet. Det er riktig som Inge Lønning sier at vi etter hvert har fått litt større forståelse for at for å få dette gjennomført, må det være noen som har en slags helhetsmessig styring med det. For å få det på beina, har vi revurdert vårt standpunkt når det gjelder at staten blir deleier. Vi har altså heller ikke den statsskrekk som enkelte har tillagt oss, og særlig ikke når det gjelder utdanningssiden, som er et statlig ansvar. Men det skal betales markedspris, og den blir etablert på den måten som er helt normal, nemlig gjennom en uavhengig markedstakst etter EØS-reglene. Der har vi altså ikke snudd. Og det er ikke noen som har snakket om noen risiko når det gjelder at disse eiendommene vil være verdifulle. Der er det ingen risiko i det hele tatt.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Eg må vedgå at også eg er litt forundra over det veldige engasjementet i denne debatten, for i realiteten er heile Stortinget, unnateke SV, samd i at vi skal ha eit IT-kompetansesenter på Fornebu. Det ein er ueinige om, er korleis ein skal peike ut dei som skal byggje ut dette – om det skal skje gjennom bingometoden, ved å selje det til høgstbydande, utan at dei som byr, har nokon som helst planar i retning av eit IT-kompetansesenter på Fornebu, eller om ein skal velje ut private aktørar etter kva for planar dei har for eit framtidsretta nasjonalt IT-kompetansesenter av internasjonalt format. Og då spør eg meg: Kvifor det veldige engasjementet frå enkelte? Så blir eg – for å seie det mildt – litt frustrert, for no har vi drive på her ein heil dag og diskutert om fleirtalet sitt forslag er å subsidiere. Og det er ingen som kan dokumentere at det er noka subsidiering, men dei tek det opp att og opp att. Eg trur fordundre meg dei etter kvart begynner å tru det sjølv. Det som er det faktiske forhold, er at her skal det vere ein takst, og den taksten blir avgjerande for verdien som staten legg inn i dette selskapet. Eg kjem nettopp frå ein debatt saman med statsråd Sponheim og representantar frå IT Fornebu, som liksom sit på den store, stygge ulven, og dei gjev uttrykk for at om Stortinget har som føresetnad at her skal det vere 50-50, ja, så er det det grunnlaget m.a. IT Fornebu må halde seg til. Eg synest no at vi bør prøve å få denne debatten inn på det sporet den skal vere, og det er at det er relativt stor semje i denne salen om at vi skal ha eit IT-kompetansesenter på Fornebu, men det skal skje meir eller mindre tilfeldig etter Høgre og regjeringspartia sitt syn, og i meir ordna forhold etter Arbeidarpartiet og Framstegspartiet sitt syn. Så til dette med SINTEF og NTNU. SINTEF og NTNU var for det i utgangspunktet. Så har altså regjeringspartia og Regjeringa delvis gjeve oss gale opplysningar, og så snudde dei. Men eg veit at i dag, når dei har fått lese innstillinga, som er heilt identisk med den vi hadde i juni i fjor, så nær som for vedtaket si skuld, så er NTNU og SINTEF positive til det opplegget som ligg føre.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-02-25:
Etter å ha gått ganske høyt på banen i sitt første innlegg, forsøker representanten Hagen, med godt følge av representanten Opseth, nærmest å gi inntrykk av forbauselse over at det skulle være både engasjement og innsigelser mot det som flertallet her har foreslått, altså det som ligger i Arbeiderpartiets og Fremskrittspartiets forslag. Skulle dette forslaget være så selvinnlysende godt at alle spørsmål og alle innvendinger liksom skulle falle døde til jorden? Dette er et prosjekt med et statlig engasjement som er sterkere enn vi har sett på ganske lenge. Og representanten Hagen sa at hvis dette går bra, kan jo staten trekke ut sine aksjer av selskaper, og på den måten er dette også et langsiktig, fornuftig investeringsobjekt. Med andre ord: Det er en risiko i dette, for Hagen sa hvis det går bra – og det er all grunn til å ta forbeholdet hvis, for det er selvfølgelig en risiko. Hvis dette var et slikt gullegg som det en her får inntrykk av, ville selvfølgelig privat kapital stilt opp for hele dette prosjektet uten problemer. Men fordi også mindretallet ser at det er nødvendig med en statlig medvirkning fordi det er en risiko, er vi enige om at et statlig engasjement er nødvendig. Poenget er at det er et hav av forskjell i omfanget av statens engasjement. De arealer som Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet anser nødvendige for å realisere flertallsforslagets visjon, er identisk med det som IT Fornebu har lagt fram som det de anser for å være nødvendig. Og det er her en stiller det store spørsmålet: Er det uten videre slik at den visjonen IT Fornebu har, og som de har gjennomarbeidet, er den som tar best vare på de verdifulle arealene, som uten videre er den som gir best avkastning av de meget viktige og verdifulle eiendommene ute på Fornebu? Det er 530 000 m2 gulvareal som går med i denne visjonen, ifølge flertallets forslag, hvorav 260 000 m2, ca. halvparten, går med til andre formål enn det som har med selve IT-idéen å gjøre. Det er disse relasjonene, det er den måten å bruke statens eiendommer og statens verdier på, som mindretallet mener en bør gå meget nøye gjennom for å få opp alternativer, for på den måten å sikre seg at det som blir stående igjen som den beste idé, virkelig er blitt gjennomprøvd, prøvd mot andre muligheter, og prøvd på de premisser som mindretallet har lagt til grunn i sitt forslag.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-02-25:
Jeg tror en må forberede seg på at vi nå går inn for landing i denne saken. Jeg tror vi skal gjøre det på en litt annen måte enn det Opseth gjør når han prøver å fremstille det som om det er en stor grad av enighet her. La oss i hvert fall være så redelige – enten vi sitter på den ene eller den andre siden av bordet – å si at her er det et fullstendig motsatte utgangspunkt for hvordan vi skal løse dette. Grete Knudsen spurte i sitt innlegg om de andre har lagt fram sine visjoner. Jeg tror tiden er inne til å legge visjonene litt til side nå og begynne å se på realitetene i denne saken. Og la oss bare erkjenne at det er en total uenighet om hvordan dette skal gjøres. Det fremgår veldig eksplisitt og greit av innstillingen. Og det er unødvendig for så vidt fra noen av partene å prøve å overdrive dette. Men når en hører Carl I. Hagen si at vi i siste instans her kan selge oss ut, så skal en i hvert fall være klar over én ting, og det vet de fleste som har prøvd å selge: For at man skal få solgt en ting, må det være en kjøper som er villig til å betale det som er aktuelt. Og jeg tror dette flertallet ikke har til hensikt å begynne å selge ut dette. Men det som har vært bra i denne debatten, er at vi har fått en avklaring på det helt vitale spørsmålet. Jeg er ikke helt sikker, men jeg forutsetter nå – så kan jo de som representerer flertallet korrigere i ettertid hvis jeg tar feil – at det er et 50-50-selskap eid av staten og private investorer flertallet mener vi skal ha. De aktiva som skal inn i selskapet, er statens tomt, det er i sin ytterste konsekvens Oslo kommunes tomt, de ca. 300 dekar, og deler av Koksa-tomten, dvs. 515 dekar, som for så vidt er beskrevet i innstillingen. Det betyr at vi får en egenkapital på statens hånd på mellom 2 og 3 milliarder kr. Det kan like godt bli 2,1 som 2,9, la oss ikke hefte oss i detaljer. Det som i alle fall er helt sikkert, er at vi etablerer det største selskap hvor staten er deleier sammen med private investorer, og her ligger kjernen i uenigheten. Høyre og SV og Regjeringen ønsker å etablere en utdanningsbit innenfor 8 000 m2, og legge noen relativt løse føringer, som er kalt IT-føringer, som også reduserer verdien av tomten, og som statsråden har anslått til å være i størrelsesordenen 200 – 300 mill. kr. Jeg har vanskelig for å skjønne den sårheten som Rudihagen legger for dagen ved at det er opplyst hvem som var statssekretær og statsråd i Samferdselsdepartementet den angjeldende høsten. Hvis dette var en slik strålende idé man hadde kommet på da man førte dette inn i St. prp. nr. 1, burde man ta æren for at man hadde satt dette på et spor, og at det i dag krones med hell ved at man har fått med seg Fremskrittspartiet i tidenes desidert største industripolitiske engasjement fra statens side sammen med private.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Det er mange som har gitt uttrykk for at de er forundret over denne debatten. Det er faktisk jeg også, men i tillegg til det er jeg forskrekket. Jeg er forskrekket over at det går an å ordlegge seg slik som enkelte gjør, hvis man ser på de faktiske forhold i denne saken. Etter Unn Aarrestads innlegg er det nødvendig enda en gang å sitere hva Senterpartiet var med på i budsjettinnstillingen fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen. Der sa de følgende, og det er lenge siden: «Dette flertallet ser det også som ønskelig at staten deltar aktivt i arbeidet med å realisere visjonen om et internasjonalt attraktivt» – internasjonalt attraktivt - «IT- og kunnskapssenter på Fornebu.» Videre sa de: «Dette flertallet mener på denne bakgrunn at det gjennom en kombinasjon av salg, formålsbestemte langsiktige festeforhold og selskapsdannelser i fellesskap med private aktører vil kunne ligge til rette for medvirkning …» Jeg spør da meg selv: Hvordan kunne Senterpartiet være med på disse formuleringen når man i dag ser hvordan de opptrer? Hvordan kunne de være med på å si at staten skulle eller kunne delta aktivt, og med eiendommer om nødvendig? I siste liten hoppet de av, og så dolker de oss i ryggen, for å si det brutalt, men det er det som skjer. Jeg har ikke noen annen forklaring på det enn at det rett og slett er redsel fordi det er blitt mediestøy omkring saken. Da sviktet motet. Etter denne debatten får man seg også til å si at man skal gi Fred. Olsen disse eiendommene. Hvordan er det mulig å ordlegge seg på en slik måte? Det er denne regjeringen, som bl.a. Senterpartiet er med i, som skal avgjøre hvem som skal delta, hvilke private aktører som skal være med på dette. Og jeg må si at tross alt har jeg faktisk såpass tillit til Regjeringen at jeg tror de er i stand til å velge de riktige. Inge Myrvoll antydet at det skulle bli vanskelig å forsvare denne saken i Distrikts-Norge. Jeg tror ikke jeg vil ha det minste problem med å forsvare det som vi er med på i dag. For hva er alternativet? Hva er alternativet til at staten går inn aktivt og tungt? Jo, det er at private investorer fritt kan etablere et IT-senter på Fornebu, og da har vi ingenting å stille opp med, ingenting å påvirke, og hva da med støvsuging av kompetanse fra universiteter og høyskoler og fra Distrikts-Norge?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-25:
Det er frå fleire gjennom debatten sagt at Regjeringa ikkje har fylgt opp det som var føresetnaden frå Stortinget si side då Stortinget sist behandla denne saka, og eg skal derfor prøve kort å ta med kva det er som er gjort i forhold til det som var innstillinga. Ein har kome tilbake til Stortinget med eit statleg engasjement. Vi seier til og med at vi skal eige det som har med utdanning å gjere, og leggje til rette for utdanning. Spørsmålet var anten å eige aleine eller saman med andre. Den delen som gjeld utdanning, seier vi at vi skal eige, og det er det våre parti her i Stortinget framleis går inn for. Så er det sagt at når det gjeld arealet, har vi ikkje fylgt opp. Av dei interessentane som har meldt seg, har ein bede om 90 dekar, ein om 200 dekar og ein om 500 dekar. Kva har Regjeringa fylgt opp? Vi har fylgt opp med det som er igjen av statens eigedom, ca. 200 dekar, altså det som var gjennomsnittet for dei interessentane som hadde meldt seg. Eg synest at det òg er ein rimeleg måte å fylgje opp på. Så vert det sagt at det på ein måte er å ikkje ta saka på alvor at vi skal ha eit internasjonalt senter – seinast vart no Senterpartiet skulda for at dei ikkje fylgde opp, og at dei hoppa av og lét Arbeidarpartiet sitje igjen med problemet. Om ein går tilbake og ser på det som er lagt av føringar, så har Regjeringa fylgt dei opp. Forskjellen her er at mens Regjeringa seier at vi tek det økonomiske ansvaret for det som går på utdanning og forsking, så seier fleirtalet her i dag at dei er villige til å setje inn ein eigardel på mellom 1,5 og 2,9 milliardar kr. Det er ein ganske dramatisk forskjell. Og eg skulle kunne anvise svært mange andre plassar der vi kunne bruke dei same pengane. I tillegg har i alle fall Arbeidarpartiet, som er ein del av dette fleirtalet, vore med på å disponere 2,3 milliardar kr i årets budsjett til saldering. Dei tek ein no vekk og svekkjer dermed budsjettet med 2,3 milliardar kr. Eg veit ikkje kven som bruker å snakke mest om økonomisk ansvar. Eg synest i alle høve det er godt å snakke om det, og her svekkjer ein altså budsjettet med 2,3 milliardar kr. Eg vil påstå at Regjeringa har fylgt opp det den fekk som pålegg. Næringsministeren, som IT-ansvarleg, har på ein god måte lagt dette fram for Stortinget i denne meldinga, og derfor er det ikkje hold i at vi ikkje har fylgt opp. Så er det ei usemje her i dag i forhold til kor tungt ein skal gå inn på eigarsida, og Regjeringa ser det ikkje som oppgåva si å drive bustadutvikling på Fornebu.