Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-12-09:
Dette er et utdanningsbudsjett som går dagens og framtidens arbeidsliv i møte. Framtidens arbeidsliv vil møte oss med minst tre store utfordringer: For det første vil forholdet mellom antallet yrkesaktive og antallet som trenger omsorgstilbud, bli betydelig endret. Det vil være færre i yrkesaktiv alder og flere pleietrengende. For det andre vil en mindre andel av stillingene i arbeidsmarkedet kunne bli fylt av ufaglærte. Dette er en utvikling som vi allerede har sett over lengre tid, og det er en følge av både teknologiutvikling og økt kompetansebehov. For det tredje er det voksende økonomier i andre deler av verden som blir mer og mer konkurransedyktige og konkurransevillige. Vi må se utover våre egne grenser, og vi må ha ambisjoner om et høyt kunnskapsnivå i vår befolkning som kan matche de utviklingstørste nye økonomiene i verden. Derfor satser vi på kvalitet i alle ledd av utdanningsløpet, fra barnehagene til høyere utdanning. Utdanning handler både om egenutvikling og om å få de grunnferdighetene man trenger for å kunne delta og å bidra i arbeidslivet. Vi tar konsekvensen av at ufaglærte vil streve mer i årene som kommer, og vi forsterker arbeidet mot frafall i videregående. Med tidlig innsats vil vi utstyre dagens ungdom med de ferdighetene de trenger for å få et godt fotfeste i arbeidslivet. Vi tar konsekvensen av den ventede studentbølgen ved å foreslå 2 200 nye studieplasser i høyere utdanning. Og vi anerkjenner arbeidslivets framtidige behov ved å fordele disse på spesifikke utdanninger der vi ser at behovet vil være stort, som lærerutdanning og helse- og sosialfag. Vi har høye ambisjoner for høyere utdanningssektoren, og har økt bevilgningen med nesten 6,8 mrd. kr fra 2005 og fram til dette budsjettforslaget. Men vi stiller også krav om samarbeid og arbeidsdeling på viktige fagområder for landet og til spissing av institusjonen. Som Bjørnstjerne Bjørnson en gang sa: «Blant hundre som grubler, til tenker blir én.» Vi kan ikke i dag spå akkurat hvilke tenkere vi trenger om 50 år, og hvilke tanker de skal tenke. Det er noe av grunnen til at vi har foreslått å øke bevilgningene til grunnforskningen med 60 mill. kr. Totalt får forskning og utvikling en nominell vekst på 550 mill. kr fra saldert budsjett. Det er tydelige prioriteringer av kunnskap i et forholdsvis stramt budsjett. Nå er jeg av den oppfatning at man kan ikke bare måle ambisjoner i størrelsen på pengebruken. Man er også nødt til å se på viljen til å stille krav til pengene – det er tross alt fellesskapets penger det her er snakk om. Det var en viktig del av vurderingen til arbeidsgruppen bak rapporten Handlingsrom for kvalitet, som forsknings- og høyere utdanningsministeren bestilte, nemlig at det er viktig å styrke den strategiske ledelsen og evnen til å prioritere. Det er viktige grep for å sikre kvalitet i utdanning og forskning. Vi har økt midlene til sektoren, men vi knytter også forventninger til pengebruken, enten det handler om studieplasser eller om SAK-midler. Vi vil ikke bare være et administrasjonskontor for kunnskapsnasjonen, vi vil lede. Jeg merker meg at ikke alle opposisjonspartiene er like visjonære. Fremskrittspartiet og Høyre driver primært overbudspolitikk innenfor høyere utdanning – mer og mer og atter mer til det samme. Venstre vil ha flere studieplasser, men har ikke uttrykt noen formening om hvordan de vil fordele plassene. Med tanke på de utfordringene som Norge står overfor, framstår dette som ganske lite visjonært. Politikk er ikke å kaste penger etter institusjoner, det er å prioritere, lede og ha en helhetlig analyse av hva utfordringene består i. Som Oslo-representant registrerer jeg også at Høyre i Oslo er i utakt med Høyre sentralt om ambisjonene for etter- og videreutdanningstilbudet. Jeg kan ikke se noen grunner til at man skal hvile på laurbærene i Oslo-skolen og senke ambisjonene der, selv om jeg registrerer at det dessverre er tilfellet. Avslutningsvis vil jeg gjerne knytte en kommentar til noe representanten Hanekamhaug sa i sitt innlegg. Hun siterte nemlig Egil «Drillo» Olsen for å gi legitimitet til Fremskrittspartiets ønske om å satse mer på enerne. Jeg vil gjøre oppmerksom på – det er offentlig kjent – at Egil Olsen er kommunist. Det viser jo også at vilje til å satse på enerne ikke er spesielt unikt for Fremskrittspartiet. Forskjellen er vel først og fremst at vi samtidig – tverrpolitisk, vil jeg si – vil utfordre både de som strever mest, og de som gjør det godt på skolen i dag, som ønsker å lære mer, men at vi, vår side av den politiske ideologilinjen, ikke ønsker å la det gå på bekostning av de elevene som strever.