André Oktay Dahl (Høyre), 2012-02-07:
Jeg har lyst til å takke interpellanten. Jeg registrerer én ting: Det er ni kvinner og tre menn som engasjerer seg i denne debatten. Det er ganske symptomatisk. Jeg skal ta opp et tema som er nevnt i en bisetning, nemlig vold mot menn. Jeg er styremedlem i Norsk Krisesenterforbund. 23. november i fjor arrangerte vi en konferanse som het Historier som ikke finnes – menn utsatt for vold i nære relasjoner. Det var en veldig god tittel, for tallene viser at av dem som rent faktisk er utsatt for vold i nære relasjoner, er det 16,7 pst. av mennene som henvender seg til hjelpeapparatet, mens 83,3 pst. av kvinnene henvender seg til hjelpeapparatet. Hvis man googler henholdsvis «vold mot kvinner» og «vold mot menn», vil man i det første tilfellet få opp 7 750 bilder, mens man får 916 bilder når det gjelder vold mot menn. Hvis man titter på bildene, er det enda mer ekstreme kjønnsforskjeller. På bildene av kvinner utsatt for vold er det blåmerker, kvinner som verger seg, og man ser voldsutøver. Når det gjelder menn som er utsatt for vold, er det ikke bilder av blåmerker i det hele tatt. Man har ofte bilder av kvinner som faktisk blir utsatt for vold. Ellers så er det komiske bilder. Det er Finbeck og Fia og komedier som kommer opp når man googler. Det sier ganske mye om kjønnsforskjellene og hvordan man ser på denne type tematikk. Det finnes altså nesten ikke forskning. Menn melder altså – som jeg nevnte – fra veldig sjeldent. De føler, om mulig, enda mer skam. De opplever ekstreme fordommer, for en skikkelig mann blir vel ikke banket opp av kona. Det brukes i barnefordelingssaker. Menn passer ikke med offerbegrepet, og forskning vi har til nå, er i hovedsak på hegemoni, feministisk forskning, hvor veldig mange faktisk søker å unngå at menn får et tilbud, fordi det er kamp om ressurser, det passer ikke inn med begrepene man har opparbeidet seg gjennom mange år. Det er noe av grunnen til at menn ikke blir sett. På konferansen kom det noen eksempler fra virkeligheten, hvor det var voldsutsatte menn som sto frem og fortalte hvordan det hadde vært å møte hjelpeapparatet. Den ene fortalte at legen hadde sagt til han at det var jo bare å legge seg på sofaen hvis kona var litt vanskelig. Så var det et eksempel med han som ble utsatt for voldtekt. Da var reaksjonene på nettet at han skulle jo bare være glad han «fikk seg». Så var det det siste eksempelet. Han var svensk. Han ble til slutt så desperat etter å ha blitt slått og knivstukket av kona si at han til slutt sa at han hadde utøvd vold mot kona si, for å slippe unna. Og da ble det action. Han hadde i år etter år møtt hjelpeapparatet med blåmerker og alt. Ingen spurte hva han hadde blitt utsatt for. I det øyeblikket han sa at han hadde slått, var han kjempeglad, for da ble han fengslet, så han kom seg bort fra sin voldelige partner. Han tok på seg all skyld. Han satt der faktisk i flere år. Til slutt var det ett menneske som skjønte hva han hadde vært utsatt for, nemlig vold fra sin kvinnelige partner. Det var det ingen som hadde tenkt seg. Naboene trodde selvfølgelig at det var han som banket kona, og så stygt på ham, men det var hun som var voldsutøveren hele tiden. Vi hadde en liten parallelldebatt i VG i forrige uke om hersketeknikker. Det var en kvinnelig representant som sa at det er ikke bare menn som driver med hersketeknikker; det gjelder begge kjønn. Jeg synes den debatten er ganske symptomatisk for hvordan denne debatten føres, fordi man legger kjønnsspesifikke ting til grunn for det som er akkurat det samme, selv om menn er i stand til å utøve sterkere fysisk vold. Men de er kanskje i enda mindre stand til å verne seg mot noe av den verste volden de opplever fra en kvinnelig partner, på grunn av samfunnets fordommer. I offentlige kampanjer er det mange penger som blir brukt på at det bare er menn som kan stoppe vold mot kvinner. Vi ser forskjellen mellom legninger. Når det gjelder heterofile gutter, er det 2–4 pst. som melder om vold fra foreldre eller søsken, mens når det gjelder homofile gutter, er det 16 pst. som melder om det samme – altså en åttedobling av hva som er vanlig. Når det gjelder vold blant homofile, er holdningen at der det er to menn, er det bare en måte gutta gjør opp på. Det er holdningen i samfunnet. Til slutt vil jeg bare nevne at til den konferansen 23. november var både Justisdepartementet og Barne- og likestillingsdepartementet gjentatte ganger invitert, men ingen fra departementene hadde tid til å komme – første gangen en slik konferanse var avholdt i Norge, meg bekjent. Så mitt spørsmål til statsråden er: Alt det andre som er sagt her, er jeg enig i, men hva vil statsråden gjøre for å ta inn over seg denne tematikken også, som interpellanten – honnørfylt nok – i hvert fall har nevnt i en bisetning?