Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-08:
La meg takke Stortinget for en god debatt og en god innstilling. Slik jeg vurderer det, har Regjeringen fått tilslutning for alle hovedlinjer i det vi la fram for Stortinget, samtidig som Stortinget har foretatt nyanseringer og tillegg på enkelte og viktige punkter. Det er slik det bør være i forholdet mellom regjering og storting. Jeg vil likevel ikke legge skjul på at jeg er særlig fornøyd med at to grunnleggende punkter i Regjeringens utviklingspolitikk har fått en så bred støtte i Stortinget. Det ene er å dreie debatten bort fra relativt små nyanser innenfor norsk bistand og over på de store, brede maktforholdene i verden som fremmer eller hemmer utvikling. Norsk bistand er 4 pst. av verdens bistand. Verdens bistand er en bitte liten kapitalstrøm sammenliknet med veldig mange andre kapitalstrømmer. Det er derfor helt avgjørende at vi bruker bistanden strategisk for å påvirke verdens utvikling, og ikke ser det å perfeksjonere enkeltelementer i norsk bistand som selve hovedmålet for verdens utvikling. Det at de tre k-ene som vi har vektlagt i meldingen – kapital, konflikt og klima – har fått så bred tilslutning, er veldig viktig. Jeg kunne lagt til tre andre k-er som ligger som underliggende temaer – det er kvinner, korrupsjonsbekjempelse og kompetanse. Så er jeg også veldig glad for at vi har fått en dreining i hele utviklingsdebatten, noe som også ble understreket av Siri A. Meling fra Høyre – vekk fra fokus på intensjoner. Intensjonene har fra bistandens første dag vært gode, men ingen annen menneskelig aktivitet måles på sine intensjoner. Det måles alltid på resultater. Derfor har Regjeringen også vektlagt – men det er ikke alltid lett å måle – at det skal være en kontinuerlig evaluering og måling av resultater. Som det står i skriften: «På fruktene skal treet kjennes.» Det er på de resultatene som bistanden leverer, den må måles, og man må kritisere eller være fornøyd. Jeg var i Nuba-fjellene, sentralt i Sudan i forrige uke. Der hadde folk to spørsmål som de stilte, og de går rett inn i debatten her. Det ene var: Vil freden fortsette – gir det mening å bygge opp igjen skolen fordi det vil være fred? Og det andre var: Når kommer regnet? Det spørsmålet har tilknytning til klimaendring. Det var hundre elever i klassene. Lærerne hadde ikke fått lønn det siste året. Likevel, imponerende nok var det utdanning, og enda mer imponerende var det at elevene satt stille på en måte som de ikke gjør der mine barn går på skole. Så utdanningen foregikk, men utdanning kan ikke foregå hvis det ikke er fred, og hvis ikke folk kan forsørge seg som følge av at klimaendringene endrer landbruket. Så illustreres selve kjernepunktet i meldingen, nemlig at klima, kapital og konflikt er underliggende temaer i alt vi holder på med. Jeg skal ikke si mye om konflikt. Det er ingen uenighet i Stortinget om Sudan, Afghanistan og Palestina – i hvert fall ikke Sudan og Afghanistan – som sentrale mottakerland av norsk bistand. Det er utelukkende begrunnet av konfliktdimensjonen. Vi hadde ikke valgt de landene hvis vi hadde satt oss ned med verdenskartet og valgt de minst korrupte, enkleste områdene å drive i, uavhengig av at vi skal bruke pengene til fredsbygging der. Hvis man legger til Liberia, Burundi, Sri Lanka og Nepal, så har vi en stor andel av de viktigste norske utenrikspolitiske engasjementer i land der konflikter er et hovedtema. Klima er det ikke nødvendig å bruke mye tid på å begrunne i denne forsamling. Et samlet storting – med unntak av Fremskrittspartiet, dog ikke Høglund, kanskje er Høglund mer enig med oss andre, ikke vet jeg – anerkjenner at klima er en helt grunnleggende forutsetning for utviklingspolitikk og en av de kjempestore utfordringene i vår tid. La meg understreke at alle midler som er brukt i dette området, har vært addisjonelle og skal være addisjonelle. Det demonstreres til fulle ved at jeg for 14 dager siden var invitert til Den afrikanske unions miljøvernministermøte for å snakke om norske klimafinansieringsforslag og det norske skogprosjektet. Det er jo ingen antydning der til at dette ikke skulle være addisjonelt, slik de måler det – så la oss bare legge det til side. Det Norge har gjort på dette området, er helt ut addisjonelt, helt i tråd med alle regler og noe som internasjonalt bare vekker positiv respons. Kapital, som er det tredje hovedtema: Ja, jeg er enig med Høglund og andre i at proteksjonisme er et stort problem for utviklingsland, og at samhandel internt i Afrika er på et absolutt minimumsnivå. Jeg har tatt sterkt til orde for – og føler også at debatten i Stortinget mer avspeiler det – at private investeringer og den kapitaloverføringen som ligger der, bør anerkjennes som en viktig del av utviklingspolitikken og ikke hovedsakelig ses på som et problem. Kapitalflukten fra utviklingsland er en drenering av penger ut fra de fattige over i skatteparadiser. Jeg vil gratulere Eva Joly, som nå er valgt inn i Europaparlamentet. Det gir en fantastisk mulighet for å kombinere hennes gigantiske internasjonale standing på dette området med norske innspill. I neste uke legges innstillingen fra det såkalte kapitalfluktutvalget fram. Jeg kan allerede nå varsle at det kommer til bli sterke saker med hensyn til hva det sier om hvor mye penger som tas ut av de fattigste landene i form av kapitalflukt inn i skatteparadisene. Jeg er også glad for det forslaget som Stortinget har tatt opp på dette området, som er i tråd med ting jeg har snakket om det siste året, nemlig å få utredet hvordan Statens pensjonsfond – Utland kan få en åpning for mer investeringer i utviklingsland. Det er veldig bra at Regjeringen bes om å se videre på dette. La meg til slutt kommentere andre ting som har vært framme i debatten. Jeg er enig med Morten Høglund i at den nordiske posisjonen i FN bør brukes sterkere. Jeg er også enig med min svenske kollega Gunilla Carlsson om at vi bør bruke den posisjonen til å ha et kraftigere trykk på FN-organisasjonene. De siste tallene som er framlagt, viser at Norge alene er den tredje største bidragsyteren til FNs utviklings- og humanitære innsats – altså bare alene. Hvis vi legger sammen alle de nordiske landene – jeg vet ikke om USA er større enn de nordiske landene til sammen – er det sannsynlig at de nordiske landene til sammen er den største bidragsyteren. Vi bør bruke dette sterkere til å påvirke politikken i disse organisasjonene. Jeg vil gjerne ha dialog med Sverige og andre for å få det bedre til. Så var saksordfører Høybråten og andre inne på dette med globale goder. La meg understreke der at den viktigste oppbygging av globale goder er jo den som foregår på det nasjonale plan. Når Afghanistan bidrar til sikkerhet i Afghanistan, har det betydning for den globale sikkerheten. Det har betydning for oss med hensyn til terrorisme. Hvis et land i Afrika bidrar til å beskytte sitt land mot smittsomme sykdommer, er det også gunstig for de globale godene, for det hindrer sykdomsspredning til oss. Men så er det også en komponent av global innsats for dette, f.eks. foregår massevis av dette arbeidet når det gjelder helse, gjennom Verdens helseorganisasjon, og når det gjelder sikkerhet, gjennom mange andre organisasjoner. Jeg tror vi har en betydelig jobb å gjøre for å se på hva det er av dette som naturlig vil falle inn under bistand, og hva som bør komme inn under andre budsjettkapitler, og forholdet mellom disse. Men hvis man skal få mye midler til det som globalt vil bli anerkjent som globale fellesgoder, vil det meste skje innen nasjonale budsjetter i enkeltland og vil derfor naturlig være bistand, og så vil det være enkeltkomponenter som naturlig ikke vil være det. Så får vi se på det og utrede dette grundigere framover. La meg også kommentere den såkalte fortrinnsdebatten. Det å vektlegge norske fortrinn er jo det samme som å vektlegge det som det er etterspørsel etter fra de fattigste landene. Det er ikke hva vi selv måtte bli enige om er norske fortrinn, som betyr noe. I det øyeblikket vi har noen såkalte norske fortrinn, som vi må ha et markedsføringsbyrå til å reise rundt i verden og innprente og ha reklamekampanje for å fortelle at dette er norsk fortrinn, kan vi bare glemme det. Norske fortrinn er de temaene hvor det er etterspørsel etter Norges særlige kompetanse. Opplagte tema er kvinnespørsmål, som Marit Nybakk var inne på. Vi trenger ikke å markedsføre det for at folk skal vite at Norge og de nordiske land har en særlig kompetanse på kvinnespørsmål. Et annet like opplagt område er energi, enten det er god oljeforvaltning, vannkraft eller etter hvert faktisk er blitt solenergi. Det er områder også hvor det er globalt anerkjent at Norge har noe særlig å fare med. Så når vi snakker om fortrinn, er det identisk med etterspørselsstyring, for det er bare der hvor utviklingsland selv ser seg tjent med denne spesielle kompetansen, at vi skal vektlegge det. Det er jo helt i tråd med den såkalte Paris-dagsordenen som nå er erstattet av den såkalte Accra-dagsordenen, nemlig at hvert land skal gjøre det de er spesielt gode på, slik at man i samme land unngår å ha ti forskjellelige bilaterale utdanningsprogrammer, som ikke gir det landet noe vesentlig. Til slutt vil jeg bare si: Jeg støtter vektlegging på utdanning, som har vært gjort av flere, og som også står i innstillingen. Men vi må bare være klar over hva det faktisk betyr. Igjen Sør-Sudan i forrige uke: De ønsket desperat mer penger til utdanning. Men den eneste realistiske måten å gjøre det på er enten gjennom frivillige organisasjoner eller gjennom Verdensbanken og FN-systemet, som har et kontrollapparat på bakken som sikrer mot at pengene blir misbrukt.