Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-23:
Man snakker gjerne om «rusmiddelomsorgen». Det er noe symbolsk ved det begrepet, for i det øyeblikket vi snakker om omsorg og ikke om behandling, ligger det ofte i bunnen få forventninger om at man skal kunne oppnå helbred. Derfor er ethvert steg som tas i retning av å få til en samhandling og et overordnet behandlingstilbud for rusmiddelmisbrukere, viktig. SV har lenge tatt til orde for at man i mye sterkere grad må integrere rusmiddelbehandlingen i den øvrige behandling. Vi er glade for de signaler som Regjeringen gir om at man ønsker å gjøre det. Imidlertid er SV enig i den kritikken som er framkommet. Det at man først tar steget fra fylkeskommunen inn i staten med behandlingstilbudet for rusmiddelmisbrukere, for så i del II å gjennomgå hele feltet, er uheldig. Man burde ha fått til en samordning der man tok alt under ett. Men når man ikke lenger har spesialisthelsetjenesten i fylkeskommunen og man skal behandle rusmiddelmisbrukere i regi av spesialisthelsetjenesten, er det logisk at det må få konsekvenser for organiseringen av den, og at staten får et helt annet ansvar enn man til nå har hatt. Det er tankevekkende når man ser hvordan ulike rusmiddelmisbrukere blir møtt, at man så lenge har kunnet ha et system der man har basert seg på at det skulle være lov om sosial omsorg og ikke lov om spesialisthelsetjeneste eller annet lovverk knyttet til behandlingsapparatet, som først og fremst skulle legge føringer. Min erfaring, mitt inntrykk, er jo at det å få et behandlingstilbud for en rusmiddelmisbruker har vært svært vanskelig. Hvis man tenker seg lidelser, at rusmiddelmisbrukere har åpenbare psykiske problemer, vil det svært ofte være slik at når behandlingsapparatet kommer i kontakt med rusmiddelmisbrukeren, vil det første spørsmålet som melder seg, være: Skyldes de psykiske problemene man står overfor, et rusmiddelmisbruk? Hvis man fastslår det, framstår det i dag som en form for eksklusjonsdiagnose, dvs. at psykiatrien reserverer seg mot å gi et behandlingstilbud til rusmiddelmisbrukeren, og at somatiske sykehusavdelinger kanskje tar imot vedkommende til en kort avrusing for så å skrive vedkommende ut igjen. Det betyr at de henvisningene som skal sendes, ofte sendes fra det lokale sosialkontor. Kommunen skal gi en forhåndsgaranti – det tar lang tid før man får behandlingsplass, og det betyr at rusmiddelmisbrukere i liten grad er motivert for behandling på det tidspunktet tilbudet kan gis. Slik kan naturligvis systemet ikke fungere. Derfor er det etter SVs syn helt åpenbart et behov for å tilrettelegge for at rusmiddelmisbrukere får henvisning på linje med andre som trenger et behandlingstilbud, ved at primærlege, fastlege, skriver en henvisning dersom det er rimelig å vente en tid før behandlingen skjer – eventuelt ved akuttinnleggelse på somatiske sykehusavdelinger, eller rett og slett på psykiatriske avdelinger når det foreligger psykoser, hallusinasjoner, vrangforestillinger som nødvendiggjør behandling, om så mot pasientens vilje. Dette krever jo tilpasninger, bl.a. i lov om psykisk helsevern. Det krever at mye av det som er formulert i dag i lov om sosial omsorg, i stedet skal inn i annet lovverk som gjelder spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten. Og det betyr at man må tydeliggjøre behandlingsansvaret for det personellet som skal ta imot rusmiddelmisbrukeren. Det betyr også at man må skolere helsepersonell på en helt annen måte enn i dag. Jeg er rimelig overbevist om at man faglig har hatt så mye vegring i forhold til rusmiddelfeltet, både blant leger og annet helsepersonell, at man i dag rett og slett faglig ikke står så godt rustet som man burde gjøre. Det å skulle vurdere psykoser og behandling av disse når årsaken er rus og ikke andre tilstander, kan være vanskelige faglige vurderinger. Men det kan umulig være riktig at det at det skyldes rus, skal gjøre at vedkommende ikke skal få et tilbud. Behovet for helhetlig gjennomgang er helt åpenbart til stede. Og jeg håper virkelig at når man får den gjennomgangen, klarer man både å klargjøre ansvaret på en slik måte at fagpersonell ikke kan fraskrive seg det og å koble det opp mot en ressurstilgang innenfor rusmiddelfeltet som gir gruppen det behandlingstilbudet den bør ha. Jeg ser i Regjeringens proposisjon at de nevner en del tall som er både tankevekkende og interessante med henblikk på utviklingen, men naturligvis betenkelige. Her nevnes det at antallet «rusmiddelmisbrukere med et intravenøst, opiatdominert misbruksmønster er anslått til å være mellom 10 000 og 14 000 ved utgangen av år 2000», og at det representerer «omtrent en fordobling i løpet av de siste ti år». Mitt inntrykk er jo at man i alle partier, også i SV, har vært veldig utrygg, usikker, på hva som er en riktig behandlingsstrategi knyttet opp mot gruppen rusmiddelmisbrukere, ikke minst gjelder det tunge rusmiddelmisbrukere. Vi har sett hvordan man har vært på leting i forhold til tiltak med metadon, med Subutex, med andre midler, og hvordan pendelen har svingt mellom restriktiv og veldig liberal tilnærming. Og det som det helt åpenbart er behov for, er at man styrker fagfeltet «rusmiddelbehandling» på en slik måte at det kan oppstå en faglig trygghet også i nasjonalforsamlingen på at man er på rett vei. Kanskje er man det på noen områder i dag, men det føler jeg usikkerhet i forhold til. Når det gjelder tallene på overdosedødsfall, har man jo også sett så store variasjoner fra år til år at man kan være usikker på hva som har effekt, og hva som ikke har det. Derfor håper jeg, og SV, at når Regjeringen nå skal gjennomgå hele rusmiddelfeltet, at man også synliggjør hvordan det rent faglige skal ivaretas, hvordan man kan bruke faggrupper som i dag har kunnskaper, og hvordan man kan styrke faggrupper som i dag ikke har det, på en slik måte at vi over tid ser at de tallene som her nevnes, ikke bare blir høyere for hvert år som går, men at man klarer å gjøre noe med det, at man klarer å gi et verdig tilbud til dem som har et rusmiddelproblem, og da har behandling som en overordnet strategi, ikke omsorg.