Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-06-05:
Som saksordfører for lov om alternativ behandling av sykdom har jeg lyst til å gi helseministeren honnør for å ha lagt fram en sak for Stortinget som utvilsomt betyr et viktig skritt i retning av å modernisere regelverket for alternativ behandling i Norge. Dette innebærer også et skritt i retning av mer ryddighet i bransjen for alternative behandlere og dermed bedre sikkerhet for de mange pasienter som benytter seg av ulike alternative terapier. Jeg vil også gi komiteens medlemmer honnør for konstruktivt arbeid med denne saken. Jeg må likevel medgi at jeg etter hvert under arbeidet med saken så muligheter og behov for å nå lenger på noen områder enn det både saksframlegget fra Regjeringen innebar, og det som flertallet kom til å stå for. Disse områdene vil jeg kommentere senere i dette innlegget. Jeg ser framfor alt på det som Odelstinget vedtar i dag, som et viktig ledd i en prosess som må ta noe tid. Dette gjelder ikke minst tiltak på såkalte utenomrettslige områder, som økt satsing på forskning, dokumentasjon, kvalitetssikring på utdanningsområdet, forsterket faglig utvikling både av personell og innenfor ulike terapier, bedre informasjon til pasienter m.m. Den rettslige reguleringen av alternativ behandling kommer først og fremst til uttrykk i lovens formålsparagraf, der det uttrykkes at loven skal bidra til sikkerhet for pasienter som mottar alternativ behandling. Loven regulerer så utøvernes adgang til å utøve slik behandling. Loven presiserer entydig at medisinske inngrep eller behandling som kan medføre alvorlig helserisiko for pasienter, kun skal utøves av helsepersonell. På samme måte er det bare helsepersonell som skal behandle smittsomme sykdommer, slik det defineres i lov om vern mot smittsomme sykdommer § 1-3. Videre presiserer loven at behandling av andre alvorlige sykdommer og lidelser enn dem som omfattes av § 6 i lov om alternativ behandling av sykdom mv., heller ikke skal utøves av andre enn helsepersonell. Dette lille glimtet inn i lovteksten synliggjør at en foreldet kvakksalverlov nå får nødvendig avløsning. Det har tatt tid å få en sak om alternativ behandling opp i Stortinget. Det har vært tatt mange initiativ, spesielt fra Stortinget. Uten å gi noen historisk gjennomgang kan jeg peke på komitemerknadene til St.meld. nr. 41 for 1987-1988 Helsepolitikken mot år 2000 i Innst. S. nr. 120 for 1988-1989. Videre kan jeg nevne behandlingen av St.meld. nr. 37 for 1992-1993, St.meld. nr. 50 for 1993-1994 og NOU 1998:21 Alternativ medisin – Aarbakke–utvalgets innstilling av 15. desember 1998. Mye av dette danner grunnlaget for saken vi har til behandling i dag. Det har vært en betydelig og kontinuerlig økning i bruken av alternativ behandling i landet vårt de siste 15-20 årene. Flere undersøkelser viser at opp mot 40 pst. av de spurte oppgir å ha benyttet alternativ behandling, og stadig flere ønsker disse behandlingsformene som et alternativ eller supplement til ordinær helsehjelp. Et meget sentralt spørsmål har vært og er problemstillingen omkring såkalte seriøse og ikke-seriøse behandlinger og behandlere. Både for meg og for komiteen har det vært et viktig anliggende å få til både rettslige og ikke-rettslige tiltak som kan være til hjelp i en slik opprydding. Jeg vet at seriøse utøvere i bransjen er sterkt opptatt av dette. Jeg har derfor tro på at vi er på rett vei. Vi har trolig ca. 5 000 organiserte alternative utøvere. Av disse er ca 1 500 autorisert helsepersonell. En undersøkelse blant Den norske lægeforenings medlemmer viser at 4 pst. av legene praktiserte akupunktur, mens 1 pst. praktiserte en av de andre terapiformene. Det er også rett å nevne at gruppen av autoriserte behandlere er svært uensartet. Bransjen framstår i dag som meget uoversiktlig, med over 40 utøverorganisasjoner i tillegg til mange små skoler og kursfirma. Kompetansen er svært forskjellig, naturlig nok. Noen har lang utdanning, andre har svært korte kurs, og mange mangler formell kompetanse. Disse forhold gjør det svært vanskelig for brukerne å orientere seg blant behandlingstilbudene, samtidig som det er vanskelig å vurdere den faglige forankringen i mange terapier. Når dette er sagt, så har jeg i møte med mange som har benyttet seg av alternativ behandling, fått forståelse av at det er et tilbud svært mange vil ha. Og jeg må også i denne sammenheng få understreke den seriøsitet som mange alternative behandlere bygger sitt arbeid og sin terapi på. Ved siden av den rettslige reguleringen som vi nå gjennom egen lov foretar, er det på høy tid at det fra myndighetssiden gis påtrykk og bidras til forbedringer og tiltak for bransjen. Forslagene fra helseministeren bidrar noe til dette. Komiteens innstilling forsterker dette på noen områder, mens et mindretall ønsker å komme lenger. Lovfesting av frivillig registerordning for helsepersonell og andre som driver alternativ behandling, er bra, og det har både komiteens støtte og, etter det jeg forstår, bransjens. Dette innebærer at medlemskap i godkjente organisasjoner gir grunnlag for å være med i registerordninger dersom noen vilkår er oppfylt, som f.eks. krav til god forretningsførsel, dokumentasjon av gyldig forsikring som også dekker eventuelt erstatningsansvar overfor pasienter, m.m. I proposisjonen er det også tilkjennegjort stort sprik med hensyn til organisering og kvalitet innen utdanningen i bransjen. Variasjoner synliggjøres gjennom omfanget av utdanning i alt fra helgekurs til mangeårig deltidsundervisning. Jeg mener at et av hovedgrepene for å sikre en ryddigere og kvalitetsmessig bedre bransje, går gjennom forbedringer i utdanningen for mange. Det er derfor synd at det bare er Arbeiderpartiet og Senterpartiet som mener at den foreslåtte registerordningen også burde gjelde for de private utdanningsinstitusjonene. Dette kunne ha skapt mer ryddighet og nødvendig oversikt. Jeg oppfordrer helseministeren til å vurdere dette i etterkant av denne behandlingen. Det er bare de samme partiene som også mener at sikringen av pasientdata bør bedres betydelig. Derfor har vi foreslått en forskriftshjemmel for departementet for å sikre dette etter mønster fra bl.a. lov om behandling av personopplysninger og lov om helseregistre og behandling av helseopplysninger. Dette kunne ha vært et bidrag til ytterligere å profesjonalisere bransjen. Ryddighet og klarhet i personopplysningsspørsmål er viktig. Jeg ber også departementet overveie dette i ettertid. Komiteen støtter klart opprettingen av et kontaktforum mellom organisasjoner av alternative behandlere, brukerorganisasjoner og myndighetene og et felles sekretariat for disse. Dette kan bli viktig og nyttig, spesielt nå i en startfase. Opplæring og utdanning innenfor feltet er en stor utfordring. Utdanningsfeltet er ikke regulert av offentlige myndigheter, men er stort sett selvregulert, og slik må det trolig i hovedsak være framover. Men komiteen mener at myndighetene i framtiden må gi incentiver til å utvikle utdanningsfeltet i framtiden sammen med bransjen. Det er imidlertid etter min og mindretallets mening behov for å få opprettet et halvoffentlig utdanningsråd, som kunne settes sammen av representanter for utøverorganisasjonene, de private utdanningsinstitusjonene i bransjen og offentlige myndigheter. Et slikt råd kunne vært en inspirator i arbeidet med å kvalitetssikre utdanningstilbudene. I proposisjonen tas det til orde for en mer hensiktsmessig samordning av bransjen, men virkemidlene og tiltakene mangler i stor grad. Behovet for mer samordning er åpenbart. Over 40 enkeltorganisasjoner som ukoordinert skal forholde seg til bl.a. myndighetene, vil framstå med svak gjennomslagskraft, og myndighetene må forholde seg til en sprikende og dårlig organisert bransje. Den enkelte lille utøverorganisasjon vil vanskelig kunne håndtere store og komplekse utfordringer innenfor egen medlemsmasse og i myndighetskontakten. Jeg mener at departementet burde starte et arbeid med sikte på å få opprettet en hovedorganisasjon for organisasjonene i bransjen. Selv om det bare er Arbeiderpartiet og Senterpartiet som i innstillingen støtter denne ideen, så burde dette kunne være et tema for det foran nevnte kontaktforumet. Tiden får vise når flere synes at dette blir en nødvendighet. Forskning er meget viktig. Økt forskningsinnsats og systematisk innhenting av andre lands forskning er viktig. Opprettelsen av Nasjonalt forskningssenter innen komplementær og alternativ medisin er svært bra, og dette senteret fortjener økt støtte, også med tanke på etablering av satellittmiljøer i neste omgang ved andre forskningsinstitusjoner. Spørsmålet om autorisasjon er komplekst. Det Stortinget kan og bør gjøre, er å trekke opp grunnleggende retningslinjer med tanke på eventuelt å gi nye grupper autorisasjon. Dette deles vel i prinsippet av hele komiteen, selv om et mindretall ber Regjeringen om å vurdere navngitte terapier for autorisasjon. Merverdispørsmålet er heller ikke enkelt, men jeg viser her til de merknader der departementet får støtte for å gå videre i vurderingen av andre terapiformer enn dem som i dag er unntatt for merverdiavgift. Begrepet «alternativ behandling» er neppe det begrepet som best dekker innholdet i bransjens utøvelse, men begrepet er enkelt og folkelig, og flertallet har støttet departementet i dette. Arbeiderpartiet og Senterpartiet vil primært velge begreper som bedre synes å samsvare med det som benyttes i en rekke land, f.eks. betegnelsen «komplementær og alternativ medisin». Etter en såkalt total vurdering, der en ønsker å finne forståelse både i skolemedisinske kretser og i alternative behandlingskretser, har disse to partiene valgt begrepet «komplementær og alternativ behandling». Jeg tror at den loven vi nå vedtar, og de ikke-rettslige tiltak som fremmes, vil bringe denne saken framover. Det er et stort behov for det, fordi veldig mange bruker disse terapiformene enten som den eneste behandlingsformen eller som et tillegg til andre. Det betyr at myndighetene burde vise litt mer interesse for det enn det som nå kommer fram i flertallsinnstillingen. Jeg tror at tiden snart vil vise at det er nødvendig å komme videre både med tanke på å kvalitetssikre det som skjer av behandling, og samtidig gjøre brukerne tryggere på hvilken behandling de faktisk får.