trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-05-05:
Jeg har ikke tenkt å bruke så mye av Stortingets tid på en enstemmig innstilling fra komiteen. Jeg har bare lyst til å minne om at noen av de viktigste boligpolitiske poengene ikke står å lese i saken, men befinner seg utenfor den. Det er en samlet komité som anbefaler Stortinget å vedta en utvidet låneramme i Husbanken. Men man kan også stille seg spørsmålet om Husbankens økte låneramme er mer egnet til å behandle symptomer enn å løse problemer. Det som nå bør bekymre de som er interessert i offentlig boligpolitikk, sammen med dem som driver i bransjen og er utbyggere, er det veldige presset som er etablert fordi boligprisene stiger uten at det har sin bakgrunn i arealknapphet eller stigning i arbeidsinnsats og materialer. En del av stigningene i boligprisene skyldes rett og slett velmente vedtak i denne sal og utformingen av politikken i hverdagen fra departementet. Det jeg tenker på, er at vi i mange andre sammenhenger vedtar ideelle standardkrav som pålegges byggebransjen, og som ikke umiddelbart fører til tilsvarende stigning i bruksverdien for dem som er i markedet og etterspør boliger. Det er et grunnleggende problem som jeg tror vi skal reflektere mer over, og i andre sammenhenger enn det akkurat denne saken, med sin begrensede horisont, innbyr til. Det er nettopp summen av innsigelser, barrierer og ideelle standardkrav som til slutt lager en prislapp som gjør det vanskelig for mange, ikke minst våre nye landsmenn og våre kommende generasjoner, å etablere seg i boligmarkedet. Derfor er den beste boligsosiale politikk å angripe det kostnadsbildet som rammer alle som er på boligmarkedet, enten den boligen de etterspør, er finansiert av Husbanken, eller den er finansiert av det vanlige kredittmarkedet. For øvrig viser jeg til merknadene fra komiteen. Det er ikke noe eget forslag fra Høyre, idet vi er med i den enstemmige innstillingen fra komiteen.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-05-05:
Det er utmerket hvis økt finansieringsbehov utløses av at det er flere boliger som bygges. Det er ikke fullt så utmerket hvis det skyldes at det er det samme antallet boliger som bare er blitt dyrere. Det var derfor jeg i mitt første innlegg henledet oppmerksomheten på at det er en del ikke ønskede effekter av summen av standardkrav som kan være satt her i salen, men jeg skal ikke underslå at det i mange kommuner heller ikke er noe sterkt press for å drive frem en høyere byggeaktivitet og en høyere boligdekning. Da jeg lyttet til representanten Karin Andersen – som vel kan sies å uttrykke hva regjeringen mener, ettersom hun representerer et regjeringsparti – lå det lite løfter for fremtiden der med tanke på at man kunne se noe mindre fordomsfullt på dette med standardkravene. Så der er det tydeligvis ikke noe særlig hjelp å vente. Da er det vi andre som må bekymre oss for at selve produksjonskostnadene stiger, uten at de som etterspør boligene, føler at de har fått en bedre bokvalitet. Grunnleggende sett er det også spørsmål om det er det offentlige som skal definere hva den enkelte boligsøker opplever som kvalitet. Det kan være at noen ønsker seg en treværelses leilighet med et normalt utstyrt våtrom, mens andre har ambisjoner om at de skal klare seg med ett rom og et meget stort og overdimensjonert våtrom. Jeg mener at Stortinget må være åpent for å vurdere virkningene av ideelle standardkrav som tidligere er pålagt byggebransjen. Det er ingen som er uenig når statsråden sier at regjeringen ønsker at alle skal bo «trygt og godt» – det tror jeg enhver regjering vi har hatt i moderne tid, har formulert noe i retning av. Men i praksis kan det vise seg litt annerledes, for vi vet jo at den rød-grønne regjeringen stadig har hatt folks bolig som et meget yndet skatteobjekt. Det skapes usikkerhet, særlig hos dem som etter de rød-grønnes mening bor i litt for store leiligheter i litt for fine strøk – selv om de kanskje har bodd der hele livet. Så der er man også inne på tanken om å presse folks boligkonsum bort fra personlige valg og mer i retning av en kollektivistisk tankegang. Da blir det jo mer problematisk å se at det er innhold i disse flotte programerklæringene.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-05-05:
For det første vil jeg presisere at jeg ikke har karakterisert representanten Andersen som fordomsfull, men sagt at man etter en tid kan se fordomsfritt på hvordan ideelle krav som man har innført under de beste hensikter, kanskje ikke akkurat virker slik som man trodde på forhånd. Mens jeg nå er her oppe, kan jeg også avslutte min deltagelse i debatten med å si at om to år er det viktigste boligpolitiske temaet vi diskuterer, formodentlig ikke om det skal bygges for 200 000 nye innbyggere i Oslo, men hva vi gjør for å hjelpe dem som kanskje har overinvestert i forhold til at man har vent seg til det lave rentenivået som et nytt normalnivå. Jeg kunne tenke meg å høre om statsråden har gjort visse stresstester i departementet med tanke på hva som ville skje med boligmarkedet hvis gjennomgående rente steg fra 3 ½ til f.eks. 7 pst.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Vinning og makt er målet bak den organiserte kriminaliteten, og man skyr få midler for å oppnå en slik målsetting. Daglig leser vi om brutaliteten i en slik kamp for å vinne fram. Den som så på Brennpunkt på tirsdag, fikk også et innblikk i hvordan man fra de kriminelle MC-miljøene arbeider for å rekruttere ungdommer inn i organisert kriminalitet. Jeg synes det som ble framstilt i Brennpunkt, var skremmende, og også tankevekkende. Den volds- og ransbølgen som var i Kristiansand for en tid tilbake, der mindreårige sto bak de fleste ran, mener mange er et eksempel på koblingen mellom de kriminelle MC-miljøene og kriminelle ungdomsmiljø. Utfordringene vårt samfunn står overfor, er ganske formidable. Vår felles oppgave er å gjøre det vi kan for å hindre at disse miljøene mislykkes i sitt rekrutteringsarbeid. Kampen mot énprosentmiljøene er et slikt eksempel. Det som ble gjort i Nedre Eiker og Ringsaker, viser at man kan oppnå noe hvis man vil. Meldingen nevner også hvordan de kriminelle miljøene opererer avhengig av hva som til enhver tid gir mest profitt, vurdert opp mot oppdagelsesrisiko og straffereaksjoner. I den forbindelse vil jeg også fokusere litt på det som i meldingen omtales som «ny kriminalitet», eller datakriminalitet. Det er en av de raskest voksende kriminalitetaktiviteter over hele verden, og dekker et stort spekter av ulovlig kriminalitet, som økonomisk vinning, hacking, nedlasting av barnepornografi, virusangrep på websider hvor man fremmer rasehat, for å nevne noe. Jeg synes meldingen beskriver godt de utfordringene vi har på disse områdene. En del av en sånn forbrytelse kan skje i minibanken her på Karl Johan. Bare minutter etterpå forsvinner pengene dine ut av kontoen i en minibank i Chile. Det er et eksempel på global kriminalitet, som etter hvert også blir hverdagskriminalitet for mange, også her i landet. En annen stor utfordring er derfor om vi klarer å tilpasse lovverket til denne nye formen for kriminalitet. Jeg synes justisministeren skal ha ros for raskt å endre loven, slik at det ble ulovlig å besitte utstyr til skimming. Jeg skal ta et annet eksempel der jeg mener det bør ses litt på lovverket, som bør harmoniseres i forhold til resten av verden. Vi har en organisasjon som heter STOP, som jobber for å bekjempe ulovlig streaming og ulovlig tilgang til fjernsynssendinger som mottas via parabol, digitalt bakkenett osv. Det er etter hvert blitt en stor kriminalitet, og man kan tjene store penger. Det er en dom her i Oslo som viser at den som sto bak her, tjente 15 mill. kr. I noen tilfeller nevnes en fortjeneste på 70 mill. kr på denne typen kriminalitet. Vi har en strafferamme i Norge på bare ett år når det gjelder denne type kriminalitet, mens man i Danmark har seks år. Det synes jeg man bør se på og gjerne harmonisere lovverket i forhold til andre land.
Gerd Janne Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Økonomisk kriminalitet og finansielle misligheter har gode vekstvilkår både i Norge og internasjonalt. Stikkord er: mye penger i omløp, grådighetskultur, mer komplekse økonomiske transaksjoner, enkelt å flytte midler over landegrensene og, dessverre, større aksept for den typen kriminalitet i mange miljøer. Det er sterke krefter, som må møtes med egnede og tilstrekkelige virkemidler. Samarbeid på tvers av sektorer og landegrenser er helt nødvendig for å kunne komme den typen kriminalitet til livs. Det blir stadig enklere og raskere å overføre penger både innenlands og over landegrensene. Den økonomiske kriminaliteten er ofte grensekryssende, og de involverte opererer gjerne i flere land og har ulik nasjonalitet. Samfunnsutviklingen i retning av økt internasjonalisering og globalisering bare forsterker dette bildet. Det stiller økt krav til effektive tiltak mot hvitvasking av penger. Dette er penger tjent på kriminalitet, som i neste omgang brukes til finansiering av ny kriminalitet og terrorvirksomhet. Nye regler skal gjøre det vanskeligere å utnytte det finansielle systemet vårt til hvitvaskingsformål. Kampen mot hvitvasking, menneskehandel, narkotikahandel og terrorfinansiering er viktige byggesteiner i arbeidet med å skape et tryggere samfunn og for å begrense økonomisk kriminalitet. Hvitvaskingsloven, som vi fikk i 2009, er et viktig tiltak for finanssektoren i deres kamp mot kriminalitet. De sentrale pliktene etter hvitvaskingsreglene er å identifisere kunder og rapportere mistenkelige transaksjoner til Økokrim. Loven omfatter ikke bare finansinstitusjoner og verdipapirforetak, men også advokater, revisorer, regnskapsførere og andre som er forhandlere av verdifulle gjenstander, deriblant bilforhandlere. Dette er en viktig lov i kampen mot den økonomiske kriminaliteten. Tilsyn med finansinstitusjoner er også et viktig våpen i bekjempelsen av økonomisk kriminalitet. Da må muligheten til dette være til stede. Det var bakgrunnen for at hawala-virksomhet og andre pengeoverføringsvirksomheter ble tillatt i Norge. Slike virksomheter blir brukt til overføring av svarte penger til land som ikke har et oppegående banksystem. Men mange lovlydige mennesker er også avhengige av systemet for å kunne sende penger hjem til sine slektninger i opprinnelseslandet. Systemet har imidlertid bydd på store problemer med tanke på innsyn og offentlig kontroll, i og med at det ikke har vært regulert innenfor norsk lov. I fjor kom dette på plass, og det er et viktig verktøy for oss i bekjempelsen av hvitvasking av penger og finansiering av ny kriminalitet. Helt til slutt: Stortinget har vedtatt og skal vedta flere skatteavtaler med andre land. Mange av disse avtalene er med land som vi omtaler som skatteparadiser. Det er også viktige instrumenter for å bekjempe hvitvasking og økonomisk kriminalitet, for denne typen kriminalitet er internasjonal og organisert og kan bare bekjempes om vi samarbeider internasjonalt.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Først takk til justisministeren for et positivt svar. Det gleder mange – også andre enn meg. Jeg mener at svaret, med sine henvisninger til det som er gjort, understreker den humanistiske grunntonen i justisministerens kriminalpolitikk, og det synes jeg er veldig bra. Fengsler er det sosiologer kaller for totalitære institusjoner. I disse er noe av hensikten å bryte mennesker ned for så å bygge dem opp igjen. Dette er jo straffens mål: å bygge dem opp igjen til lovlydige mennesker. Fengslene har lang tradisjon for kun å forholde seg til straffedømte som kriminelle. Totalitære institusjoner gjør nettopp det. De reduserer menneskenes roller. Slike institusjoner forstørrer den ene rollen ved mennesket. I fengslene er det den kriminelle rollen som har fått plass. Statsrådens svar viser hvordan den rød-grønne regjeringen har latt, og også vil fortsette å la, også andre roller tre fram: mor, far, datter, sønn, bror eller søster, roller som ofte er viktigere enn rollen kriminell når vi tenker rehabilitering, men som i dag ikke får verken næring eller muligheter til å vokse. Den rollen barna bryr seg om, er mamma- og papparollen. Selv om samfunnet både skal og må straffe en omsorgsperson, forsvinner ikke mamma eller pappa for barna. Det blir bare mer vanskelig. Dette er en bør barna ikke skal bære alene. Barna er opptatt av ting kriminalomsorgen ikke har tradisjon for å tenke på: at det er innestengt luft på besøksrommet, at fengselsbetjenter pakker opp og ødelegger det fine papiret på gaven til mor eller far, at det er strenge restriksjoner på å snakke sammen i telefon, at de ikke kan gå tur i skogen, gå på kino eller delta i bursdager sammen. Jeg er veldig fornøyd med at statsråden nå vil vurdere en lovfesting, og at han også signaliserer så tydelig behovet for samarbeid med både andre offentlige instanser og frivillige organisasjoner. Jeg vil be statsråden ta med seg de erfaringene som helsetjenesten har gjort, og det var også statsråden inne på i sitt innlegg. Da må det være en forståelse av ordningen som er lik i alle fengsler, og det må ha en tydelig ledelsesforankring. I helsesektoren snakkes det nå mye om pasientforløp. Kanskje man kunne tenke på noe tilsvarende i kriminalomsorgen? Jeg ser fram til debatten her i salen og de innspill som helt sikkert vil komme, og som ministeren og departementet kan ta med seg i det videre arbeidet.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Takk til debattantene som har ytret seg i denne saken. Jeg synes det har vært en veldig god debatt. Den viser at dette er viktige temaer, som jeg også hørte ble nevnt i forrige sak, som vi stort sett er enige om, men som likevel er viktig å debattere i Stortinget. Justisministeren var inne på dette med ressurser – og jeg støtter ham på det. Erfaringene han viser til, viser at det går an å gjøre mye med lite. Det er ikke alltid at rop om mer penger, flere folk og bedre ressurser er nødvendig for å komme ganske langt. I Kristiansand har de allerede begynt arbeidet med å planlegge en barnekontakt i fengselet. Det gjør de fordi de ser at det er viktig, og de ser at det gir gode resultater. De ser også at det er nødvendig for å rehabilitere dem som skal ha sin straff, men også med tanke på barna, så de ikke kommer til å lide senere. Representantene Håheim, Oktay Dahl og Klinge var inne på dette med rehabilitering innenfor kriminalitet, rus, psykisk helse, og også tilknytningen til arbeidslivet, og flere var inne på de dårlige levekårene. Det er klart at når de innsatte har lav tilknytning til arbeidslivet, mister de muligheten til å skape sine egne verdier og verdier for sin familie. Selv om vi er enige om det meste, mener jeg at den rød-grønne politikken innenfor arbeidslivet vil være mye bedre for både innsatte og familien til innsatte i det virkelige liv. Så trakk Ørsal Johansen opp et veldig viktig punkt, og det er alle de dilemmaene som kriminalomsorgen er preget av – forholdet mellom foreldre og barn, forholdet mellom ektefeller, og rettferdighet innad i fengslene. Det er vanskelig, men det betyr ikke at vi ikke må gjøre noe. Rettferdighet er for meg ikke det at alle behandles likt, men at de behandles ut fra behov som den enkelte har. Representanten Chaudhry var inne på dette med registrering og relasjonsperspektivet i en videre setting. Det er også viktig å få med seg, men jeg tror samtidig at det er viktig å begynne i én ende. Så skal jeg bare gi et tips: Da jeg jobbet i sektoren og spurte folk når de kom inn til vår klinikk om hvor mange barn de hadde, sa mødrene eksakt antall barn, men fedrene underslo. Når vi gikk dypere inn i det, viste det seg at fedrene hadde en forestilling om at når de ble spurt om hvor mange barn de hadde, var det dem de hadde omsorgen for, men ikke dem de var far til. Det er bare et tips om å spørre riktig når man skal registrere. Så får jeg avslutte med å støtte Oktay Dahl og si som man sier på Sørlandet: Det nytter ikke bare å si halleluja – vi må gjøre det også.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-05-05:
Jeg takker for svaret, sjøl om jeg ikke syns at det akkurat var et svar på de tingene jeg spurte om, og som heller ikke i praksis oppleves der ute sånn som justisministeren nå legger det fram. Det fins nå snart egne organisasjoner for dem som blir rammet av dette. Jeg tror at de aller fleste nordmenn tror at finner man noen å være glad i som ikke bor innenfor EØS-området, og man gjør alt riktig og fyller ut skjema og gifter seg, skal det, i hvert fall når man får barn, mye til at den familien splittes. Jeg tror nordmenn går rundt og tror det. Det er veldig mange som får en hard – jeg vet ikke om det er parlamentarisk å si trøkk i trynet, president, men de får i hvert fall et stort møte med norsk byråkrati når de oppdager at det ikke er sånn. Jeg er helt enig med statsråden i at barns beste skal gjelde i utlendingslovgivningen. Det er nesten alle barns beste å bo i Norge. Men her er det snakk om barn som faktisk bor i Norge, men som vi fratar muligheten for å vokse opp med en mor og en far, som de faktisk biologisk sett har, og som har lyst til å bo med sine barn. Det er greit at man tvangsutsender kriminelle og straffedømte. Jeg skulle gjerne ha sagt noe om det også – men det har jeg ikke tid til – for jeg føler at det ikke blir gjort på en måte som gjør at det er varig nok. Min innvending er den samme innvendingen som barneombudet hadde da de la fram sin supplerende rapport til FNs komité for barnets rettigheter av 2009, om at enhver utvisning av en forelder, selv begrenset utvisning på to eller fem år, vil ha store konsekvenser for barnet. Vi har en rekke saker. Jeg vil si at ukentlig får jeg henvendelser fra folk som opplever at de har fått brutt familielivet sitt, enten på grunn av byråkrati, eller som den saken som jeg nevnte i forhold til Kamerun, eller på grunn av at man oppfatter det slik at man har funnet et ærlig og ordentlig menneske som bare har jobbet litt for lenge i Norge til å gjøre ting ordentlig. Man kan gjerne diskutere det innvandringspolitiske og de innvandringsregulerende hensynene, men mitt ankepunkt går på at barn ikke skal lide for voksnes valg. Når vi ser at barn blir tatt hit – barn blir også holdt skjult som ulovlige immigranter – blir voksnes valg veldig avgjørende for barns framtid, og vi dømmer dem for at de bokstavelig talt har blitt med på de voksnes lass. I tillegg dømmer vi familier til å skilles, ikke fordi de har gjort noe strafferettslig galt – jf. forrige interpellasjon – men faktisk fordi vi har et regelverk som ikke verdsetter barn godt nok.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-05-05:
Jeg vil først kommentere to av innleggene. Først til Haugli: Han kunne umulig ha hørt det jeg sa i begynnelsen, for jeg mener at det ikke skal være barns beste som skal legges til grunn, for det er umulig. Men jeg kan si at da utlendingsloven ble behandlet, foreslo Venstre i denne salen: «Jo viktigere avgjørelsen er for barnet, desto mer skal det til for å la innvandringsregulerende hensyn få forrang. Et avslag på bakgrunn av innvandringsregulerende hensyn må være forsvarlig i et barnerettslig perspektiv.» «Forsvarlig i et barnerettslig perspektiv» var begrepet vi brukte, ikke noe om at det skal være til barns beste. Det er det vi har stått for. Det forslaget fikk Kristelig Folkepartis og Venstres stemmer. Så til Helleland: Jeg vil påpeke at jeg har jobbet med dette feltet lenge. Jeg vet at det finnes ulike versjoner. Alle versjoner som ble framført fra denne talerstolen, er sjekket mot UDIs vedtak. Så dette er ikke mailer som er lastet opp. Jeg vil ha meg frabedt at man tror at vi ikke skjønner det. Dette har vi jobbet med for lenge til det. Jeg har lyst til å avslutte med fire utfordringer til justisministeren, basert på det som er sagt, i og med at justisministeren faktisk skal komme med en melding på området. For det første: Er det mulig å få en konsekvensutredning når det gjelder innvandringspolitiske hensyn knyttet til følger for barna. Dette er ikke snakk om barn som enten skal være her eller ikke, men det er snakk om barn som får splittet familiene sine. For det andre: Er det også mulig å få til en ordentlig analyse av hvor mange barn som faktisk blir utvist på grunn av innvandringspolitiske hensyn? Hvor mange barn er det det gjelder i Norge i dag? For det tredje ønsker Venstre at vedtak som fører til familiesplittelser, til at mor, far og barn ikke får bo sammen lenger, behandles i full nemnd og behandles ved personlig frammøte – dette er ved utlendingsloven, og ikke ved straffeloven, som jeg mener det skilles klart mellom. For det fjerde mener vi at det må være en grense for hvorvidt barn kan dømmes for foreldres valg, og at det må være en grense når det gjelder når de barna har en egen rettighet i seg selv. Som sagt: Barns beste kan aldri legges til grunn alltid i forhold til alt mulig annet lovverk. Selv om Barnekonvensjonen ble inkorporert da Venstre satt i regjering, er det ikke på den måten Barnekonvensjonen kan forstås. Men jeg mener det er grenser for hvor lenge vi skal kunne dømme barn for voksnes valg. Jeg mener at det skal være tungtveiende grunner for innvandringspolitiske hensyn, og at brudd på utlendingsloven skal dømmes hardere når man ser alle barna som blir offer for dette.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-05-05:
Først vil jeg begynne med å takke Kristelig Folkeparti for dette Dokument 8-forslaget, som jeg syns er veldig konstruktivt, og som jeg hadde håpet hadde fått enda mer støtte, sjøl om de har fått mye støtte. Så har jeg lyst til å understreke et aspekt som kanskje ikke har vært dratt fram av så mange: Skal fosterhjem fungere godt, forutsetter det også et barnevern som fungerer godt i førstelinjetjenesten. Når jeg snakker med folk som har vært fosterforeldre lenge, er det én ting som går igjen, og det er at de har lært mer enn de har lært bort, og de har fått mer enn de har gitt. Men avgjørende for om hvorvidt de syns det har gått bra, er veldig ofte hvor god førstelinjetjenesten er. Det utrolig fine ved å kunne ha én fast person i barnevernet som kontaktperson, som kontrollmyndighet, som samtalepartner, som rådgiver f.eks. over lang tid i et barns oppvekst, er med på å gi en trygghet både til fosterhjem og fosterbarn som gjør at denne jobben blir mye lettere å gjøre. Derfor har Venstre også vært veldig opptatt av at førstelinjetjenesten, altså det kommunale barnevernet, må sørge for å ha stabil og god arbeidskraft og gode ressurser for å klare å gjøre den jobben ordentlig. Det er nøkkelen til at livet som fosterforeldre skal bli mye lettere og til at rettssikkerheten til fosterbarn også skal kunne ivaretas. Det syns jeg er et viktig aspekt, og det har blitt tatt opp i veldig mange av de andre forslagene. For å si det sånn: For regjeringas del er det jo ikke akkurat mangel på ideer fra denne sal på grep man kunne tatt, som er regjeringas problem. Det er utallige forslag i forbindelse med hele dette feltet som har kommet de siste årene. Men feltet bærer også litt preg av at vi har skiftet statsråd, og en må liksom begynne på nytt igjen hver gang. Derfor har jeg nok forventning om at denne statsråden skal ha litt mer fart i jobbinga enn bare å begynne på nytt. Det er veldig mange som venter der ute på å få til gode resultater. Jeg vil bare si at vi i Venstre støtter alle forslagene som opposisjonen har lagt fram, og kommer til å stemme for dem. Vi skal også sørge for at hvis statsråden trenger flere gode ideer om ting en skal gjøre på barnevernsfeltet, vil vi gjerne være med og bidra.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Interpellanten tar opp et viktig tema. Kjernen i problemet er noe hun selv sier: Det er nesten i alle barns interesse å vokse opp i Norge, for det store flertall av barn i verden ville hatt det bedre i Norge. Jeg oppfatter at representanten Skei Grande har et genuint ønske om å bedre barns situasjon. Men de regelendringene hun tar til orde for, å gjøre barns beste til et hensyn som trumfer alle andre hensyn, vil de gjøre barns situasjon bedre eller verre? Allerede i dag ser vi eksempler på at barn er et middel for foreldre som ønsker seg et bedre liv. Barn smugles og gjemmes, er deler av transport i regi av kriminelle nettverk, osv. Jeg er redd representanten Skei Grande risikerer å oppnå det stikk motsatte av det hun ønsker, at enda flere barn blir brukt som middel. Om vi gjør barn kun til et middel som alene skal avgjøre søknader om opphold, er jeg helt sikker på at vi får se mer av dette. Jeg synes representanten Trond Helleland hadde et godt innlegg. Han pekte på hvor vanskelige og sammensatte disse vurderingene er. Representanten Svendsen påsto i sitt innlegg at regjeringen konkurrerer om å ha Europas strengeste asylpolitikk. Det kan ikke stå uimotsagt. Norge er blant landene som tar imot aller flest asylsøkere i forhold til folketall. Dette er ikke et resultat av at vi fører Europas strengeste asylpolitikk, men et resultat av at vi fører en rettferdig politikk som legger til grunn at den enkeltes rettssikkerhet må være det avgjørende.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Det var representanten Tetzschners innlegg som fikk meg til å tegne meg på nytt. Jeg deler hans bekymring for at inngangsbilletten på boligmarkedet blir for høy, og jeg er helt enig i at det viktige er å se hvordan hele boligmarkedet fungerer. Men når representanten Tetzschner antyder at det er miljøkrav og krav til universell utforming som fører til at boligprisene går opp, da mener jeg han tar feil. Denne kritikken har vi hørt før, fra representanter fra entreprenørbransjen. Etter hva jeg forstår, er det kun 3 pst. av omsatte boliger som er nye boliger med de krav som representanten Tetzschner refererte til. Ja, det er mulig de har blitt litt dyrere, men om vi skal lete etter årsaker til prisvekst, er vi nødt til å se på de øvrige 97 pst. av omsatte boliger. Og der handler det om tilbud og etterspørsel, og det er begreper som både Tetzschner og hans partifeller er godt kjent med. Når antall boliger ikke øker, men etterspørselen stiger, øker prisene. Bare i Oslo venter SSB at det blir 200 000 nye innbyggere innen 2030. Det betyr at det må bygges 5 000 nye boliger hvert år. Det skjer ikke i dag. Skal vi lykkes, må representantens Tetzschners partifeller i Oslo rådhus ta sin del av ansvaret. Om vi skal peke på tre hovedutfordringer, tror jeg de kan oppsummeres slik: areal, areal og areal. Dette er et ansvar kommunen må ta. Jeg synes det er veldig flott at Oslo Høyres leder er opptatt av dette, og jeg samarbeider gjerne om hvordan vi kan få det til på en god måte. 5 mrd. kr er mye penger, og det er ikke hver dag Stortinget flytter så mye penger enstemmig. Det er heller ikke hver dag vi diskuterer boligpolitikk. Det burde vi gjøre oftere. Jeg synes det har vært mange gode innlegg, og jeg gleder meg over at vi er enige om styrkingen av Husbanken.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-05-05:
I denne debatten mener jeg det er viktig å ha en realistisk og åpen tilnærming til saken. Jeg mener at vi som posisjonsparti har vært åpne for at vi har utfordringer i barnevernet som må løses over tid. Det er kanskje ikke helt korrekt når man sitter i posisjon, men jeg føler at opposisjonen i hvert fall fyller sin rolle med ikke å anerkjenne noe av det gode arbeidet som regjeringen har satt i gang. Utfordringen i barnevernet er todelt. Det ene handler om struktur, det handler om internkontroll, det handler om samarbeid og mye om det overordnede. Det andre handler om penger. Det siste er vi godt i gang med når vi bevilger mer penger til stillinger i det kommunale barnevernet. Det første vil ta mer tid. Da er det lett å være i opposisjon og fremme forslag som tidvis forenkler krevende problemstillinger. Mange forslag har vært fremmet, og det er noen gode forslag. Så å si alle intensjonene i mange av de forslagene som har vært fremmet, både nå og tidligere, er regjeringen allerede i gang med i sin vurdering og gjennomgang av barnevernet. Men det vil jo ikke være ansvarlig hvis vi ikke klarer å se barnevernet i en sammenheng og venter på den gjennomgangen som faktisk er satt i gang. Dagens barnevern er vi enige om ikke fungerer godt. Jeg tror at hvis vi bruker tid og får kunnskapen på bordet, vil vi få et godt barnevern som står seg over tid, slik at man ikke trenger disse helhetlige gjennomgangene av barnevernet så mange ganger. Så til full fosterhjemsdekning: Som statsråden også var inne på, er det forskjell på full barnehagedekning og full fosterhjemsdekning. Å prøve å si at det er det samme er jo som å si at det ikke er et tilbud tilpasset det enkelte barn som er det viktigste. Når det gjelder rekruttering av fosterhjem, har vi allerede vært inne på flere ting. Jeg kan gjerne gjenta det: Vi åpner for de ideelle, vi har rekrutteringskampanjer – både landsomfattende og regionale – og vi satser mye på kunnskap for å vite mer om situasjonen for fosterforeldre. Ja, vi har utfordringer i det kommunale barnevernet, men vi skal også ta med oss at Helsetilsynet går målrettet på de kommunene der de venter å finne avvik, der de tror at det er noe å påpeke. Derfor blir det nesten en tendens til svartmaling i beskrivelsen av Kommune-Norge, for det er faktisk også veldig mye bra. Gjennom en satsing på det kommunale barnevernet og fokus på samhandling og internkontroll tror jeg vi vil få se at færre kommuner er på de listene som har mange avvik. Det er klart at det hjelper med penger til det kommunale barnevernet, men denne regjeringen er jo i gang med å bevilge mer penger til det kommunale barnevernet. Jeg har stor tro på at det også skal komme penger til det kommunale barnevernet i budsjettet de neste årene. Jeg vil si at vi er i gang med veldig mye. Jeg håper jo at opposisjonen ser at vi er på rett vei, og at man faktisk er godt i gang med mange av forslagene. Selv om man ikke er enig i innretningen og detaljene i forslagene, er intensjonen der.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-05-05:
Jeg mener det er viktig at denne type store saker diskuteres i Stortinget. Jeg er glad for at vi har debatt om det. Denne saken handler jo, som representanten Håbrekke var innom, også om forpliktelse. Jeg vil gjenta det som er sagt flere ganger, at vi er i gang med et stort arbeid. Når dette arbeidet, og denne evalueringen, er på plass, når vi har fakta på bordet, mener jeg det vil være naturlig at det kommer som en sak til Stortinget. Jeg synes jo også at det ville vært veldig flott hvis vi kunne ha fått et bredt forlik i Stortinget i denne saken, nettopp fordi jeg tror vi er enige om så veldig mange av målene. I mellomtiden er det selvsagt bra med debatt. Hvis man skal gå inn på det som er «respektløst», vil jeg ikke si at vi har hatt noen belærende tone. Men det må jo være lov til å si at dette er todelt. Det ene er å bevilge penger, som kan gjøres over hvert statsbudsjett. Det andre er et arbeid som tar litt tid, og som faktisk krever at man har en del fakta og en del evalueringer på plass. Men det er jo noe med å kunne erkjenne at det faktisk skjer et arbeid, og det synes jeg det er litt spesielt at man i det hele tatt ikke ser. Det er klart at vi har mye igjen, men vi har jo gode forklaringer på hvorfor det er nødt til å være sånn. Så håper jeg at man, når det kommer en sak til Stortinget om dette, kan begynne å diskutere om man skal sette seg mer konkrete mål når det gjelder hva slags planer man skal ha framover. Men dette arbeidet må man se i litt ulike etapper, nettopp fordi det er krevende problemstillinger. Det må man også ha respekt for. Når man skal arbeide med dette, må man ha en del ting på plass. Så synes jeg det er veldig bra at opposisjonen er engasjert i disse spørsmålene, og jeg synes det er viktig at vi har debatt underveis. Jeg er sikker på at statsråden nå tar med seg mange av de innspillene i det arbeidet som foregår, og så kan vi jo gå tilbake og se på både forslag og debatt. Når Stortinget får en sak om dette, er jeg sikker på at det er veldig mange ting man kan enes om.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-05-05:
Jeg må puste ganske dypt før jeg starter på innlegget mitt, for jeg ble kraftig provosert over å høre representanten Andersen. Her har vi muligheten til å debattere hva vi kan gjøre for å få et bedre barnevern. Opposisjonen er rastløs! Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Venstre og Høyre fremmer hver måned forslag om og tiltak for å bedre barnevernet. Så går representanten Andersen opp og fremstår som en slags syvende far i huset, som skal fortelle og belære opposisjonen hvordan barnevernet er, og hvordan hverdagen der er. Så sier hun mellom linjene at det ikke er lett å sette seg inn i alle delene av barnevernet og prøver å påstå at opposisjonen ikke har peiling på hva vi snakker om. President, jeg synes det er respektløst. Det er respektløst overfor opposisjonen, som på barnevernets og barnevernsbarnas vegne er utålmodig. Til statsråd Lysbakken vil jeg si: Det er riktig, jeg synes statsråden er på rett vei. Han har ambisjoner for barnevernet, og det er jeg glad for. Men når opposisjonen er rastløs, er det fordi Lysbakken er den fjerde barne- og familieministeren i løpet av fem og et halvt år. Lysbakken er den fjerde barne- og familieministeren som setter seg i departementet og sier at nå skal vi gjøre alt så mye bedre for barnevernet, nå skal vi snu hver stein, vi skal gå gjennom alt – alt skal bli så mye bedre. Det har de rød-grønne sagt i nesten seks år, og ingenting skjer. Barnevernsbarna sitter der ute og har ikke tid til å sitte og vente på utredninger og panel og evalueringer. Hvis vi ser på hvor mange saker regjeringen har lagt frem for Stortinget når det gjelder barnevernet, er det sørgelig trist. Derfor synes jeg man kan spare seg den litt hånlige tilnærmingen til opposisjonen og de forslagene vi kommer med, og den belærende tonen de rød-grønne har overfor opposisjonen, som jobber veldig hardt, og som jobber hver eneste dag for å ta initiativ til å fremme tiltak for å bedre situasjonen for barnevernsbarna. Det er en situasjon der 300 av fosterhjemsbarna ikke har jevnlige samtaler med sin tilsynsfører, noe de har krav på. Det er 11,1 pst. av barna som ikke engang har tilsynsfører, og det er brudd på loven. Det er 110 av landets kommuner som ikke engang har akuttberedskap 24 timer i døgnet. Situasjonen er alvorlig.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-05:
Alle ønsker at barn skal få fosterhjem når de trenger det. Det er altså ingen som ikke deler ønsket om full fosterhjemsdekning, men det er, som flere har sagt før meg, noen forskjeller på det. Hvis man ser på hva som har skjedd etter at vi styrket barnevernet, ser man at det har meldt seg veldig mange flere som trenger hjelp av barnevernet. Så det er veldig vanskelig å vite akkurat hvor mange det er. Jeg er veldig glad for at det har skjedd, for jeg tror at dette er riktig. Barnevern handler selvfølgelig ikke bare om fosterhjem, det handler om mange som henvender seg til barnevernet for å få hjelp i hverdagen. Det er veldig bra. Men vi vet at når vi jobber mer med dette, så kommer det flere. Det andre som jeg er veldig opptatt av, er at noen av de tøffeste henvendelsene jeg får på dette området, er fra de barna som har blitt flyttet fra fosterhjem til fosterhjem fordi det passet ikke, det klaffet ikke, det var ikke gjort en god nok jobb til at fosterhjemmet skulle greie den oppgaven de hadde fått, enten det gjaldt den støtten de fikk, eller at folk passet sammen. Det var ikke gjort en kvalitetsmessig god jobb. Derfor syns jeg at erkjennelsen blant en del av mine medrepresentanter nå er litt lav når det gjelder å gjøre en kvalitetsmessig god jobb. Det har ikke noe å gjøre med at vi syns det er greit at barn står og venter, men det har å gjøre med at vi må ha en rekruttering som gjør at vi også unngår at disse barna flytter og flytter. Da Laila Dåvøy var barneminister forrige gang, fikk jeg bl.a. henvendelse fra noen som hadde blitt fosterforeldre omtrent over natten fordi barnevernet kjente dem og trodde det var ordentlige folk, og det var det jo. Men de fikk bare en telefon: Vi har et barn her, kan du ta det? De måtte jo bare gjøre det. Den gangen gikk det bra. Men slik går det ikke an å ha det. Da kan man få full dekning, men man må ha andre systemer enn det. Så er det dette med å stemme ned forslag. Jeg har lang erfaring i Stortinget, for å si det sånn, og jeg har nok også fremmet ganske mange forslag som jeg vet bl.a. Kristelig Folkeparti har vært hjertelig enig i, men som de har stemt imot. Poenget nå er at det er mange ting på gang, så det har noe å gjøre med å slå inn åpne dører. Med et arbeid som er på gang, skjønner jeg at man har behov for å markere seg. Og jeg tror på engasjementet for det det er, det har jeg ingen grunn til å stille noen spørsmål ved. Men det er ikke sikkert den måten er den mest produktive. Så er det riktig at det har vært store reformer i barnevernet, og mange av oss var nok mer kritiske til en del av de grepene som ble gjort. De evalueres nå. Det er ingen tvil om at det over tid har vært satset svært mye på barnevernet. Vi har fremdeles store utfordringer foran oss, så det kan godt hende at den evalueringen som nå blir gjort, viser at det er noen nye grep som må tas på dette området, for at det skal fungere bedre.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-05:
Jeg skjønner at jeg må ha truffet et svært sårt punkt hos representanten Hofstad Helleland, når jeg påpeker at det å fremme forslag i Stortinget og bli nedstemt har vært et forhold mellom opposisjonen og posisjonen i alle år. Slik var det da representanten Hofstad Hellelands parti satt i regjering. Da ble også forslag som man egentlig var enig om, stemt ned. Regjeringens begrunnelse var som regel: Vi er i gang med arbeidet. Og det er det vi sier. Så sier representanten Hofstad Helleland igjen at det skjer ingenting. Jo, vi har styrket barnevernet. Vi er i gang med viktig arbeid for å få fram et kvalitetsgrunnlag som vi vil invitere Stortinget til å være med og diskutere et samarbeid om. Og da synes jeg faktisk det er litt respektløst å si at nei, det spiller ingen rolle, vi vet best nå, derfor skal vi bestemme akkurat nå, akkurat som man gjorde i budsjettet, der man bare satte en strek over 500 mill. kr til Bufdir og sa at det var en grei ordning – når vi nå snakker om hvem som skal skaffe fosterhjem, nemlig den etaten som også trenger å bli behandlet på en respektfull måte.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-05:
Jeg slutter meg til innlegget som Haugli nå nettopp holdt. Jeg synes nok det er litt spesielt når representanten Tetzschner mener at det er «fordomsfullt», som han sa, å være opptatt av universell utforming, at folk ikke skal få en unødvendig skyhøy strømregning, og at vi skal bruke for mye strøm unødvendig, og at vi lager et boligmarked som er slik at folk, sjøl om de skulle havne i rullestol, fritt skal kunne få velge litt mer hvor de vil bo hen. Så snakker han også om «et normalt utstyrt» bad, f.eks. Ja, jeg tror det er mange som, for å si det slik, bor på det som kalles understandard, som godt kunne tenkt seg et normalt utstyrt bad. Og det er slik at folk skal kunne komme inn der også om man blir litt skrøpelig. Så det er litt spørsmål om å tenke litt framover og se på bolig som en langvarig investering, som kanskje også skal omsettes flere ganger. For slik er det jo med boligmarkedet i Norge i dag. Det er et av de mest liberale boligmarkeder som finnes i Europa. Derfor trodde jeg også at representanten Tetzschner var litt mer klar over hvilke effekter man får av det, bl.a. at når det er mye sentralisering og fri prisdannelse, øker prisen voldsomt noen steder. Det er jo en villet utvikling, mens SV ønsker at vi skal ta større ansvar i den sosiale boligpolitikken og også ha en sterkere distriktspolitikk enn det Høyre ønsker seg, nettopp for at det skal være attraktivt å bo mange steder i landet. Så har jeg behov for, når Tetzschner også svinger innom andre ting som denne regjeringen har gjort, bare å understreke det faktum at de endringene vi har gjort i formuesskatten, som også slår inn på formuesverdsettingen av bolig, har gjort at svært mange mennesker i dette landet nå slipper formuesskatt på boligen sin, fordi vi har økt bunnfradraget vesentlig. Det har hjulpet veldig mange folk, det, som før, da Høyre satt i regjering, betalte formuesskatt av boligen sin, men som nå slipper. Så her har det skjedd mye bra fra denne regjeringen. Men det er vel slik som kommunal- og regionalministeren sa, at den store endringen i norsk boligpolitikk er at boligen har gått fra å være et hjem til å bli en investering. Det har gjort at vi har fått noen drivere inn i dette boligmarkedet som har gjort at prisen har blitt høy, og at mange ungdommer og andre vanskeligstilte får det vanskelig. Derfor er det grepet som regjeringen nå gjør, så viktig og så riktig, og derfor blir stortingsmeldingen om boligpolitikken også så interessant og viktig framover, slik at vi kan lage et boligmarked som kan være litt mer romslig for noen flere.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-05:
Kulturministeren har lovt at 1 pst. av statsbudsjettet skal gå til kultur innen 2014, statsministeren har lovt full sykehjemsdekning innen 2015, og som jeg refererte, lovte Kristin Halvorsen i 2005 full barnehagedekning innen to år. Hva er det disse ministrene har misforstått, siden de er så opptatt av å sette tidsfrister for når de skal nå målene sine?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-05:
Jeg hører hva statsråden sier, og det minner meg faktisk litt om det tidligere kunnskapsminister Øystein Djupedal sa, da han sto her i 2006 og 2007 og skulle forklare hvorfor det likevel viste seg å være så veldig vanskelig å nå målet om full barnehagedekning i løpet av den tidsfristen som var satt. Resultatet kom jo, men det kom altfor sent i forhold til løftet, men det kom etter en enorm innsats fra regjeringen, med milliarder, med kreativitet når det gjelder justeringer av krav, når det gjelder å se på nye virkemidler, osv., fordi det av regjeringen var definert som et overordnet politisk prosjekt. Vi måler ikke antall hjem i forhold til antall barn; vi måler faktisk med tanke på at køen skal bort. Det er det som er kriteriet. Så jeg spør igjen: Er det kanskje slik at de områdene som jeg nevnte i min forrige replikk, av regjeringen er identifisert som å være en god del viktigere enn å få full fosterhjemsdekning?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-05:
Jeg har ved flere anledninger gitt ros til regjeringen, bl.a. for øremerking av midler på årets statsbudsjett, for økninger til fylkesnemnda og for andre grep når det gjelder barnevernet, og det står jeg fortsatt ved. Til statsrådens siste innlegg vil jeg minne om at representanten Andersen Eide i sitt innlegg gikk gjennom de positive merknadene som de rød-grønne og Kristelig Folkeparti står sammen om i innstillingen, nettopp om de ideelle. Det var ment som ros, og jeg håper det også blir oppfattet som det. Når vi faktisk kritiserer hvor langt man har kommet, vedstår jeg meg min rett til det. Vi hadde en runde i spørretimen for et år siden, og da svarte statsråden at han straks skulle gi beskjed til Bufdir om de signalene. Jeg trodde at alt var i orden, og så gikk det nesten et halvt år. Da kom ansatte i Bufetat bort til meg og fortalte: Vi er så glade for det statsråden svarte på ditt spørsmål i spørretimen, men vi har ennå ikke hørt et pip fra våre ledere om at det er noen ny politikk, og vi ser at det trengs. Så ringte jeg Dagsrevyen og ba dem se på saken. Men da Dagsrevyen hadde ringt og ringt til Bufdir og departementet, så kom nyheten om at det skulle utlyses en anbudskonkurranse. Nå har det gått et år, og nå skal den lyses ut. Jeg synes det tar lang tid. De nye signalene kunne ha kommet raskere, for så skal formalitetene gjennomføres. Men de nye signalene ute i systemet som gjør at organisasjonene opplever en ny hverdag, har det tatt lang tid med – det vil jeg påpeke. Så brukes det som argument at det er så vanskelig med full fosterhjemsdekning i forhold til andre mål. Ja, i barnehageforliket i 2002 ble det sagt: Vi trenger 40 000 barnehageplasser fram til 2005. 40 000 barnehageplasser – det er vanskelig, det! Det var faktisk mange ledige barnehageplasser da, akkurat som det er ledige fosterhjem i dag. Men de var kanskje på feil sted, på feil sted i byen – ulike ting. Det er mange utfordringer med å nå et mål, men med store politiske prosjekter følger det alltid en forpliktelse, og så følger det en tidsfrist. Som jeg sier: Vi måler ikke forholdet mellom ledige hjem og barn som trenger fosterhjem. Vi måler rett og slett den køen som skal bort, og vi bør kunne bestemme oss for at den køen skal bort. Og vi kan sette en tidsfrist. Da legger vi et press på oss selv, vi legger press på regjeringen, og regjeringen legger press på etatene sine. Og det skaper endring! Slik har det alltid vært. Når vi sammen har løftet viktige ting her i salen, så har vi operert på den måten. Det viser også regjeringens politiske prosjekter på andre områder. Jeg venter på at Jens Stoltenberg appellerer til det norske folk i nyttårstalen sin, og sier at noe av det viktigste vi skal få til, er full fosterhjemsdekning, og at hele regjeringen stiller seg bak en kampanje for at vi skal komme i mål.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-05:
En kort merknad: Jeg viser til representanten Dåvøys siste innlegg, som jeg synes var en god oppsummering. Ja, det er vanskelig og krevende å rekruttere fosterhjem. Ja, det er forskjell på å bygge barnehageplasser og å rekruttere fosterhjem. Men det som er felles for de to områdene, akkurat som for alle andre områder som vi ønsker å oppnå noe på i politikken, er at forpliktelse skaper engasjement, forpliktelse skaper et press på oss selv og nedover i systemet blant alle de tusenvis av medarbeiderne i barnevernet som skal prioritere hver eneste dag når det gjelder sine arbeidsoppgaver. Hvis man mener at de faglige vurderingene i barnevernet gjør at man ikke kan ha politiske visjoner og politiske ambisjoner, mål og handlingsplaner, slik som man har i andre sektorer, er det en gedigen fallitterklæring for barnevernet. Så det mener jeg ikke holder. Det er mulig å kombinere faglige vurderinger og politiske ambisjoner.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-05:
Stortinget har aldri sagt at barnevernet skal se bort fra de vanlige faglige kriteriene for hva som skal til for å være et godt fosterhjem. Men Stortinget har sagt at ofte kan det være slik at vi kan finne et godt fosterhjem i barnets nære familie, og hvis det er mulig, skal barnevernet forsøke å finne en slik løsning. Det gjør også barnevernet. Det er en ganske stor andel av de fosterhjemmene vi har i dag, som nettopp er i barnets opprinnelige nettverk eller familie. I den kampanjen vi nå har gående, legger vi også ekstra vekt på å finne fram til flere fosterhjem i barnets nære familie. Men det er selvfølgelig slik at det kan ikke være noen automatikk i at nær familie har krav på å bli fosterhjem, for barnevernet må stille de samme krav til dem som til andre familier om at fosterhjemmet skal være trygt og godt nok, tilpasset de behov barnet har. Med de retningslinjene som utgangspunkt skal barnevernet, hvis det er mulig, finne fram til et fosterhjem som er i nært nettverk eller i familien.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-05:
Det er ikke ministrene som har misforstått, men det er representanten Håbrekke som har misforstått, som tror at det er like lett å lage frister for barnevernsbarn som det er for barnehagebygging eller når det gjelder kulturpenger. Hvert enkelt barn skal ikke bare ha et tilbud; de skal ha det rette tilbudet for seg. Jeg kunne oppnådd full fosterhjemsdekning i dag. Regjeringen kunne bare slakket på kravene til individuell tilpassing, men med det resultat at flere flyttet. Vi har flere fosterhjem enn fosterbarn, men vi skal ha det rette hjemmet for hver enkelt. Derfor trenger vi mange flere. Det finnes ikke noe politisk vedtak som kan sikre at vi har nok fosterhjem til 2013, for vi trenger en dugnad ute blant folk som stiller opp for at vi får de riktige fosterhjemmene. Det representanten Håbrekke driver med her, er en grov forenkling av hva som skal til for å nå målene, og jeg skulle ønske at han la det vekk og isteden bidro konstruktivt for å finne løsninger på hvordan vi kan rekruttere flere. Det finnes ingen magiske trylleformler, det finnes ikke noe politisk vedtak som løser dette, bare hardt arbeid for å verve flere gode fosterhjem.