Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-14:
Det vi diskuterer i dag, er altså en lovendring som skal ha som utgangspunkt at det skal være inngått en avtale mellom helseforetakene og private laboratorier og røntgeninstitutter før refusjonsrett utløses. Det er en ordning som SV er for. Vi har tatt til orde for ikke bare at det skal medføre at man får refusjon fra trygden, men at hele refusjonsordningen bør innbakes i helseforetakene, og at helseforetakene i sin helhet bør disponere de midlene som går til utbetaling av tjenester knyttet til private laboratorier og røntgeninstitutter. Vi har tatt til orde for det samme når det gjelder privatpraktiserende spesialister, herav også psykiatere og psykologer. At det er nødvendig med en slik samordning, slik at man får en kritisk gjennomgang av bruken av ressurser, finnes det mange eksempler på. En tid tilbake hadde jeg selv en personlig erfaring med det. For en relativt bagatellmessig plage i et kne ble jeg henvist til en røntgenundersøkelse og MR-undersøkelse av kneet. Ved en telefon fra den som henviste meg til et herværende privat røntgeninstitutt tok det tre dager å komme til den undersøkelsen. Det var jeg selvfølgelig godt fornøyd med, inntil jeg snakket med en pasient som hadde fått konstatert kreft, og som så skulle ha en oppfølgingsundersøkelse, også det med MR. Vedkommende fortalte meg da at hun skulle til undersøkelse tre uker senere ved et av sykehusene i Oslo. Det var for meg en ganske sjokkartet opplevelse at jeg for noe jeg fint kunne ha ventet med – sikkert i flere måneder – skulle få en undersøkelse tre dager senere, mens en pasient som allerede var operert ut fra en kreftdiagnose, skulle måtte vente ved et offentlig sykehus i over tre uker for å få den samme undersøkelsen. Man kan godt si, slik representanten Heieren Hundhammer var inne på, at her har man i en konkurransesituasjon vunnet i regi av det private ved at man har utviklet et mer effektivt system. Men det er ikke så enkelt. Det er ikke sånn at pasienten står tilbake som vinner hvis de som skulle hatt den høyeste prioriteringen, slik som i det eksempelet jeg nevner her, ender opp med å måtte vente lengst. Det burde selvsagt være sånn at man samordnet de henviste pasientene til det private røntgeninstituttet og til det offentlige, for så å prioritere dem i helsekøen som hadde det største behovet. Det burde selvfølgelig vært jeg som hadde ventet, og ikke hun. Jeg merker meg at Heieren Hundhammer sier i sitt innlegg: «Høyre er opptatt av at konkurransesituasjonen mellom offentlige og private virksomheter må opprettholdes.» Er det noe som har forundret oss i SV, er det at man holder fast ved den typen målsettinger. Det som skulle kunne gi pasientene et bedre helsetjenestetilbud, kan umulig være konkurransesituasjonen, jf. det eksempelet jeg nevnte. Det må være samarbeidet. Det må jo være slik at ved å få det offentlige og det private til å samarbeide tettere om pasienten, få til kjeder som henger i hop, sikre at de som har det høyeste behovet, også blir prioritert først, utvikler vi et bedre helsevesen. Helsevesenet er i det hele tatt særdeles lite egnet for konkurranse. Det vi ser i enhver konkurransesituasjon, er at hvis noen vinner i konkurransen, er det andre som taper. Hvis det vi er opptatt av ved å utvikle kjeder i helsevesenet, er at vi skal styrke hvert ledd i kjeden, kan vi selvfølgelig ikke utvikle et system hvor man skal utkonkurrere hverandre i kjeden, sånn at enkeltledd i kjeden går tapt på veien. Det betyr jo at man ikke lenger har en kjede; man har ledd som fungerer helt enkeltvis, men som ikke fungerer i et samforhold seg imellom. I SV er vi mye mer opptatt av at vi bør se på hvert enkelt nivå og se på hvordan vi kan få det nivået til å fungere i en samforståelse med de andre nivåene, sånn at man i sum sikrer at de pasientene som har de største behovene, også er de som prioriteres i helsekøen. Sånn sett kan dette være et viktig skritt på veien. Selvsagt bør det være i helseforetakenes interesse å inngå driftsavtaler som gjør at man utnytter kapasiteten innenfor det offentlige og det private i et felles samarbeid på en best mulig måte, sånn at de dårligste pasientene får den høyeste prioritet. Jeg tar opp det forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet som er inntatt i innstillingen.