Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-12-07:
I mange debatter her i Stortinget har jeg tatt opp situasjonen i Midtøsten, og særlig den fastlåste situasjonen mellom israelerne og palestinerne. Det er stor uro i hele regionen nå. Syria har vært tatt opp tidligere – det er veldig alvorlig – og nå har også situasjonen for palestinerne blitt vanskeligere, slik jeg ser det. Det var stor jubel i mange leirer da det ble et solid flertall i FNs generalforsamling for å gi Palestina status som observatørstat. Det var viktig – viktig for det palestinske folket og viktig for det palestinske statsbyggingsprosjektet og en framtidig palestinsk stat. 138 land stemte for å gi landet denne statusen. Det er strålende, men det forplikter også. Det forplikter til å bidra til å få fredsprosessen i gang igjen, selv om det i dag ikke ser helt lyst ut, og det forplikter til å stille opp og si fra når landet blir utsatt for urimeligheter og ulovligheter slik som nå. For midt oppe i all gleden opplever nå Palestina de sterke reaksjonene fra Israel som følge av at de fikk den nye statusen i FN. De holdt tilbake palestinernes egne penger, skatte- og tariffobligasjoner på nesten 93 mill. euro, som skulle ha vært utbetalt nå i desember. Det rammer det palestinske folket direkte. På toppen av det hele har Israel varslet at de skal bygge 3 000 nye bosettinger – helt uakseptabelt. Jeg er glad for at Norge bidrar til de palestinske områdene, bl.a. gjennom det budsjettet vi skal vedta i dag. Men det er også viktig at vi politisk sender sterke signaler til Israel om at de reaksjonene de nå viser, ikke er akseptable. Så registrerer jeg at det er foreslått fra Fremskrittspartiet å kutte i støtten til Palestina og Midtøsten, og de vil kutte i støtten til FNs organisasjon for de palestinske flyktningene. Det er iallfall ikke et godt signal å sende fra Norges side i en tung tid, mener jeg. I utenrikspolitikken er det ikke altfor store uenigheter, og det er bra. Likevel skiller vi lag på enkelte punkter når det gjelder statsbudsjettet. Det gjelder særlig innenfor utvikling og bistand. Når vi ser på de alternative statsbudsjettene, er det faktisk milliarder som skiller mellom regjeringspartiene og Høyre og Fremskrittspartiet. Det er et tydelig signal om hva vi kan forvente ved et eventuelt regjeringsskifte. Høyre kutter over 1 mrd. kr, Fremskrittspartiet kutter over 7 mrd. kr. Disse kuttene ville hatt store konsekvenser hvis de hadde blitt vedtatt, særlig forslagene fra Fremskrittspartiet om å kutte i regionbevilgningen til Afrika og de store kuttene i bevilgningene til FN. Men kuttforslag er én ting – det er også interessant å se på hva slags politikk disse partiene ønsker å føre på dette området. Alle partiene er nå inne i programprosesser fram mot landsmøtene sine til våren, og programforslagene til de aller fleste er lagt fram. Jeg har gått gjennom forslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre, og det vi kan forvente hvis de to partiene finner sammen i regjering, er en klar kursendring. Fremskrittspartiet vil begrense den statlige bistanden, de vil kanalisere bistand til land som åpner for frihandel, altså stille betingelser om det, og de vil gjøre hverdagen til de frivillige organisasjonene helt annerledes. Høyre på sin side vil konsentrere bistanden tematisk og geografisk, altså kutte i antall land vi gir bistand til, og de vil også endre finansieringsordningene for de frivillige organisasjonene. Jeg er uenig i denne kursendringen – det kommer vel neppe som noe sjokk på noen – og jeg er særlig uenig i det å kutte i antall land. For hva betyr det egentlig? Skal vi sitte og detaljstyre hvor organisasjonene kan ha prosjekter? Det er jo bl.a. gjennom dem at vi bidrar i så mange land som vi gjør. Representanten Svein Roald Hansen nevnte Digni, som har partnere i over 40 land. Skal vi gå inn og si at det kan de ikke ha, at nå må de bryte med sine samarbeidspartnere? Det synes jeg er uklokt. Så er jeg bekymret når Høyre vil kutte i støtten til Asia og Latin-Amerika. Begge disse regionene har store utfordringer, som fortjener norsk oppmerksomhet, og som fortjener og trenger norsk bistand. Til slutt: Det er mange som er uenig i at vi skal ha et så høyt nivå på bistandsbudsjettet, og at det er feil å ha 1 pst.-målet. Jeg mener det målet er viktig. I en tid hvor mange land kutter i sine bistandsbudsjetter, er det helt rimelig at vi ikke gjør det, og at vi ser vår andel i forhold til de inntektene vi har. Det gir forutsigbarhet, og det gir trygghet for at Norge fortsatt skal være en sterk bidragsyter internasjonalt.