Marit Arnstad (Senterpartiet), 2016-04-12:
Dagens innstilling er en av flere saker der vi kommer i nærheten av å begynne å diskutere hva en oppfølging av klimaavtalen i Paris vil innebære, men der vi egentlig ikke kommer inn i en ordentlig drøfting. Derfor ser Senterpartiet også fram til statsrådens redegjørelse senere i dag. For foreløpig blir denne type debatter liksom tilløp uten hopp, at vi på en måte ikke klarer å gå inn i de viktige områdene som vi må drøfte, og de målsettingene som vi også må drøfte. Senterpartiet mener, som det framgår av innstillingen, at det burde ha vært mulig for områdene utenfor kvotepliktig sektor å sette noen mål før en kommer tilbake med et ferdig forhandlet resultat innad i EU. Vårt anliggende i den sammenheng er at om vi setter oss mål, kan vi også revidere dem og justere dem dersom de endelige avtalene til EU skulle tilsi det. Men problemet med å vente til 2018 eller 2019 synes jeg er svært stort. Det skaper uforutsigbarhet både for næringslivet, for forvaltningen og for det politiske miljøet. Spørsmålene som en jo må stille seg, er: Hvordan ser regjeringen på dialogen med EU? Hvilken kontakt har regjeringen med de enkeltlandene som nå drøfter egne målsettinger, og som drøfter ikke bare togradersmålet, men også 1,5-gradersmål? Hvordan ser en på mulighetene for å kunne stramme inn antallet kvoter innenfor EU-systemet? Hva har en konkret vært i dialog med EU om på det punktet? Det å kunne gå lenger og komme i gang med drøftingene iallfall for de sektorene som er utenfor kvotepliktig sektor, er nødvendig nettopp for å skape mer forutsigbarhet for næringsliv, forvaltning og politikk. Mange av disse sektorene venter på – noen av dem kanskje også i litt skrekkblandet spenning – i hvilken retning dette vil gå. På transportsektoren er det slik at Stortinget i flere tilfeller kommer regjeringen i forkjøpet og gjør vedtak i enkeltsaker som angår transportsektoren, bl.a. når det gjelder ferjer og utslipp, og også når det gjelder nærskipstransporten. Innenfor jordbruket, som jo arbeider aktivt med klimaproblematikken, og som er opptatt av at en er forvaltere av fotosyntesen – og det er helt riktig – lurer en på om avgifter skal bli det eneste svaret på klimautfordringene, noe som ville ha vært svært ødeleggende. Innenfor transportsektoren viser regjeringen stadig vekk til at de satser mer enn noen tidligere. Sannheten er at regjeringen følger opp den nasjonale transportplanen som ble vedtatt i 2013. Sannheten er at jernbaneinvesteringene nå ligger under det som var nivået i 2014-budsjettet. Og sannheten er at spørsmålet om elektrifisering er et av de mest uklare signalene som blir gitt fra denne regjeringen. Har en tenkt å bruke midler og innsats på noe av det som kan være et virkelig godt klimatiltak innenfor jernbanen, nemlig å elektrifisere de strekningene i Norge som fortsatt ikke er elektrifisert? Innen fornybar energi håper vi at vi i energimeldingen som kommer, skal få noe mer svar utover de enkeltsakene som vi har diskutert som angår elektrifisering av plattformer eller grønne datasentre, at vi skal få noe mer overordnede svar og litt mer overordnet strategi for hvordan regjeringen tenker seg både å øke produksjonen av fornybar energi og også å øke anvendelsen av de fornybare energiressursene i Norge. Jeg er for så vidt enig med representanten Andersen Eide i at en må legge vekk det politiske spillet, men mengden av Dokument 8-forslag på dette området tyder også på en frustrasjon i Stortinget over manglende muligheter til å kunne diskutere klimapolitikken i sin helhet. Det er på tide at en også får noe håndfast å drøfte. Regjeringen kan ikke la Stortinget vente til 2019 med å drøfte oppfølgingen av klimaavtalen i Paris.