Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-10-18:
Jeg vil også slutte meg til rekka av representanter som har gitt honnør til representanten Dørum for å ha tatt opp et veldig viktig tema, som dessverre også er tilbakevendende, og som vi kanskje burde ha fått ryddet av veien for en stund siden. I juni var representanten Dag Ole Teigen og jeg vertskap for et seminar i Stortinget om psykiatri, tvang og menneskerettigheter. Da var dette temaet i høyeste grad oppe. Det var for så vidt ett av flere elementer som organisasjoner og enkeltpersoner på området tok opp med oss. Men det er klart at de var spesielt opptatt av den biten som går på å bli hentet av uniformert politi når man er i en ekstremt sårbar og vanskelig situasjon og kanskje skal legges inn ved hjelp av tvang. Selv om interpellasjonen angår politiet og hvordan de opplever disse situasjonene – det har jeg stor sympati for, det er en veldig viktig bit – har jeg likevel veldig lyst til å fokusere først og fremst på pasienter og pårørende og deres opplevelser av dette, for å utfylle bildet litt. Mental Helse, Rådet for psykisk helse og Landsforeningen for Pårørende innen Psykiatri har i flere år påpekt det uverdige og krenkende i at psykisk syke mennesker hentes på den måten. Menneskerettslig kan det heller ikke forsvares. Menneskerettighetene stiller krav om nødvendighet og forsvarlighet før tvang kan tas i bruk. Men vi vet at det, i hvert fall innimellom, ikke er slike vurderinger som ligger til grunn, men i stedet forebyggende hensyn for hjelperne, mangel på personell eller på sivile biler. Den europeiske torturkomiteen har kritisert Norge for forebyggende bruk av håndjern og fotlenker i slike situasjoner. Dette er blitt fulgt opp på ulike måter, både fra myndighetshold gjennom initiativ som er tatt fra departementet, fra Sosial- og helsedirektoratet og også fra politisida og justissida, og så har noen av de regionale helseforetakene tatt initiativ, f.eks. i Bergen med den såkalte «psykebilen», i Oslo og i Trondheim. De frivillige organisasjonene på feltet har anmodet oss om å sørge for lignende praksis i alle helseforetak. Der er det en tilbakeholdenhet fra departementets side, bl.a. fordi det er viktig å ta hensyn til lokale variasjoner. Det er vi fra SVs side i utgangspunktet enig i. Men det er samtidig viktig at vi er utålmodige og etterspør de erfaringene som er gjort fra de regionene, foretakene og politidistriktene som har iverksatt tiltak, for å få vite hvordan det har fungert, og for å sørge for at det blir spredd med høyt tempo, og at det ikke somles på dette feltet. For det er veldig alvorlig når vi får kritikk fra menneskerettslig hold for ikke å ivareta menneskerettslige forpliktelser, og da særlig overfor en gruppe mennesker som kanskje er aller nederst og mest sårbare. Så det vil være interessant å få vite f.eks. om det er foretatt en evaluering av den såkalte «psykebilen» i Bergen. Vi har forstått det sånn at det ikke er blitt gjort, men det må jo være en viktig bit for å få spredd erfaringene. På mange måter er bildet av uniformert politi som legger en psykisk syk person i jern, kanskje et av de mest konkrete bilder vi kan tenke oss på at det fortsatt er milevis mellom hva som aksepteres for somatisk syke mennesker, og hva som aksepteres for dem som har en psykisk lidelse. For pårørende er disse situasjonene så dramatiske at jeg tror det er vanskelig for oss andre å fatte det. I fjor kom det en rapport som gir oss et viktig innblikk i akkurat dette. Rapporten er skrevet av høgskolelektor Karen Louise Pedersen fra Diakonissehjemmets høgskole. Rapporten viser at politiassistert tvang er en stor tilleggsbelastning i en situasjon som fra før er meget vanskelig å håndtere for familien. I oppsummeringen til rapporten kan vi lese: «Det er stigmatiserende når politiet opptrer uniformert, og det er krenkende at syke mennesker blir påført håndjern i slike sammenhenger. Den syke blir kriminalisert og familien kjenner seg krenket.» Samtidig skriver forfatteren at «politiet også kan fremstå som «de gode hjelperne» for pårørende». Men det er fordi: «Helsevesenet gir i det vesentlige ingen støtte og oppfølging. Familien må håndtere sine kriser selv.» Videre står det i rapporten at majoriteten av informantene har opplevd at polititvang skjer fordi pårørende ikke blir hørt eller trodd når de ber om hjelp til den syke. Slik tvang beskrives også som en konsekvens av svingdørsproblematikken. Og: «Mange av informantene har erfaring med at helsevesenet uten omsvøp lar politiet ta oppgaven med å bringe den syke til legevurdering.» Dette er alvorlige påstander som vi er nødt til å ta på alvor. Det betyr at vi både må sørge for at det er konkrete retningslinjer som sier noe om hvordan dette skal håndteres, som tar opp i seg de menneskerettslige forpliktelsene, og ikke minst at vi lytter til de personene dette angår, og som kan fortelle oss hvordan dette foregår i deres hverdag.