Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-05-22:
De store, felles utfordringene vi står overfor - klimatrusselen, fattigdomsbeskjempelsen, internasjonal terror og kriminalitet - har én ting felles: De krever alle et sterkere og mer forpliktende samarbeid mellom landene. Vi har mange av de redskapene vi trenger. Vi har mye av kunnskapen om hva som må gjøres. Det som mangler, er den politiske viljen til å gjøre det som er nødvendig. Det gjelder, som utenriksministeren pekte på, ikke minst viljen til å gjøre de internasjonale styringsorganer i stand til effektiv handling. Det er gjennom vel 50 år bygd opp en rekke internasjonale organer, med FN-systemet i sentrum, som har bidratt, og som skal bidra til å bygge en bedre organisert verden, bygd på rettsstatens prinsipper, menneskerettigheter og demokrati - et nettverk av samarbeidsorganer og mekanismer som gjør det mulig å løse både felles utfordringer og konflikter gjennom samspill og samarbeid i stedet for gjennom konflikt og krig. For Norge har dette forent de to pilarene vår utenrikspolitikk hviler på - interessepolitikken og engasjementspolitikken. Vi har vært en aktiv og engasjert støttespiller for en bedre organisert verden. Men skal dette byggverket utvikles videre for å settes i stand til å finne framtidsrettede løsninger, må også vi vise sterkere vilje til å oppgi mer av den snevre egeninteressen. Vi og andre land må være villige til å gi fra oss mer av vår formelle suverenitet til fordel for en felles handlingsevne som kan skape reelle svar på felles problemer. Det gjelder våre posisjoner i WTO-forhandlingene, som må ut av dødvannet. Det som nå skjer, er at det utvikles et kappløp om tosidige frihandelsavtaler, og vi ser bekymringsfulle tegn på isolasjonistiske trekk i amerikansk politikk. De vestlige landene må oppgi sine privilegier når det gjelder innflytelse i FN og andre organer. De store, folkerike landene, hvis økonomi får en sterkere og sterkere innvirkning på verdensøkonomien, må få sin rettmessige tyngde i fora der beslutninger kan tas. Hvis ikke, vil de ikke bli en integrert og aktiv deltakende partner i fellesskapet. Uten dem får vi ikke internasjonale organer med beslutningsvilje og gjennomføringsevne. Det er her i Europa vi har kommet lengst når det gjelder evnen til å utvikle et nært og forpliktende samarbeid mellom land. I morgen skal starten til det som i dag er EU-samarbeidet, markeres under en stor konferanse i Haag. Det er da 60 år siden mange av datidens framsynte ledere samlet seg til The Congress of Europe. Det var starten på det som siden har utviklet seg til en mer enn 50 års suksesshistorie, hvor krig og konflikt er erstattet med samarbeid og samspill. EU-samarbeidet er, som utenriksministeren sa i sin redegjørelse, den viktigste regionale beslutningsarena vi har i vår verden. Det er samtidig vår viktigste samarbeidsarena - økonomisk og sikkerhetspolitisk. Derfor har vi da også brukt mye energi på å kople oss på det europeiske samarbeidsprosjektet, selv om vi ikke har valgt den vanlige medlemskapsveien. Det at vi har valgt denne spesielle varianten for deltakelse, har, som utenriksministeren pekte på, gjort det krevende for Norge å få tilgang til beslutningene i en del sammenhenger. Det er interessepolitikken som har ført til at vi kopler oss på den europeiske samarbeidsarenaen hver gang samarbeidet utvides til nye områder. Vi bør nå diskutere om ikke den engasjementspolitiske søylen i vår utenrikspolitikk bør føre til at vi engasjerer oss sterkere i den samarbeidsarenaen som er vår aller viktigste, både når det gjelder våre økonomiske og sikkerhetspolitiske interesser, men også når det gjelder å få oppslutning om og gjennomslag for de verdier vi ønsker å fremme i denne verden. For det er våre europeiske naboer som er de nærmeste til å bidra til at disse verdiene får gjennomslag i arbeidet med å bygge en bedre organisert verden, og ikke minst en bedre verden for de milliarder av mennesker som fortsatt mangler så mye på å kunne føle trygghet for morgendagen. Hvis jeg oppfattet representanten Samuelsen riktig, mente han at hvis Norge hadde vært medlem av EU, ville vår nordområdepolitikk blitt bestemt i Brussel. Hvis det hadde vært riktig, forstår jeg at Samuelsen er imot norsk EU-medlemskap, men det vi forsøker, er å få EU-landene og EU som system interessert i vår nordområdepolitikk. Vi forsøker å få dem til å forstå at nordområdepolitikken i Europa ikke stopper ved Schleswig-Holstein. Vi tar med alle de utenriksministere og parlamentarikere vi kan, så langt nord vi kan. Det er et tegn på at det tvert imot hadde vært slik at vi hadde hatt støttespillere i det arbeidet vi driver der oppe, som favner så vidt. Så hvis det er grunnen til at representanten Samuelsen er imot EU, vil jeg anbefale ham å finne andre argumenter.