Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2008-10-24:
Denne høsten har verden opplevd noe som kan karakteriseres som en økonomisk tsunami. Det som var i ferd med å utvikle seg til en total kollaps i finansmarkedet, hvis ikke en rekke lands myndigheter hadde gått inn med store redningspakker, må man tilbake til 1929 for å finne maken til. Det mest skremmende er at ingen forutså dette. I natt sa USAs mangeårige sentralbanksjef, Alan Greenspan, at han var sjokkert over at pengemarkedet hadde brutt sammen. Hvordan dette kunne skje, forstår han fortsatt ikke, sa han bl.a. på høringen i den amerikanske kongressen. Konsekvensene av de feilene som er blitt gjort de siste årene i den amerikanske økonomien, vil hele verden få merke. Den har smittet over til Europa, Latin-Amerika og Asia. Millioner vil bli arbeidsledige, og bedrifter vil gå konkurs. Jeg tror mange ennå ikke har forstått hvor alvorlig denne krisen er. Men noe er uansett klart. Dette har vist oss at verden trenger mer politikk, ikke mindre. Dette har igjen vist at det kan få fatale konsekvenser når nasjonalstaten blir maktesløs. Alle roper på styrket og forbedret regelverk av finanssektoren. Regelverket må komme på et overnasjonalt nivå, for finanskrisen er internasjonal, politikken er nasjonal. Nasjonalstatens rolle strekker ikke til når verden rammes av grenseoverskridende kriser. Det finnes rett og slett ikke muligheter til å løse denne type kriser innenfor nasjonalstatens rammer. EU har bygd opp politiske institusjoner i 50 år. De har en felles sentralbank, en felles valuta og et felles marked, og politiske forum med makt. Men krisen har vist at heller ikke EU var forberedt på dette, og at mange medlemsland i starten var mest fokusert på egne interesser. Etter noe nøling viser nå Europa lederskap. Frankrikes president Sarkozy foreslår et tettere samarbeid og koordinering av den økonomiske politikken. Dessuten er det EU som viser vei ved å foreslå reformer av finansmarkedet og dets aktører, og forsøker å trekke USA med på dette. EU spiller en sterkere rolle globalt enn noen gang. Mye av dagens reguleringer av det norske finansmarkedet er gjennomført etter vedtak i EU, som igjen blir gjeldende i Norge gjennom EØS-avtalen. Derfor vil det meste av det EU etter hvert vil diskutere seg fram til og vedta, bli gjeldende rett i Norge. Det sørger EØS-avtalen for. Som det er blitt sagt mange ganger på denne talerstolen og i den offentlige debatt i Norge – dette medfører at vi som nasjon har et stort demokratisk problem. EU vil nå i ukene, månedene og årene som kommer, diskutere, utrede og vedta mange direktiver som vil regulere det europeiske finansmarkedet, inkludert det norske finansmarkedet. Det skal den som ønsker mer politisk styring, være svært glad for. Det beklagelige er at norske stemmer ikke har plass i denne prosessen, med unntak av å vedta alle de EØS-direktivene som måtte komme – til slutt. Det er ingen dristig spådom å hevde at det vil skje, enstemmig, uten debatt i denne salen. Vi er altså i den underlige situasjon at det er bred enighet i Norge om bedre og sterkere reguleringer av finansmarkedet internasjonalt. Den jobben blir så gjort i EU, dvs. våre naboland unntatt Island. Vi – og de enn så lenge – vil ikke være med på det. Hvorfor ikke? Vi vil ikke være med fordi vi er ubekvem med arenaen dette skjer på. Vi liker at det skjer, men ikke at det skjer i EU. Nordmenn sitter altså nok en gang som tilskuere på tribunen, ikke fordi vi ikke liker spillet, men fordi vi ikke er tilfreds med valget av stadion. Det er beklagelig. Til slutt vil jeg takke utenriksministeren for en god og aktuell redegjørelse, som tross de strenge selvpålagte båndene denne nasjonen har lagt på seg selv, klarer å gi norsk europapolitikk innhold.