Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-12-15:
Stormaktsrivaliseringen mellom USA og Kina har blitt det tydeligste omdreiningspunktet i internasjonal politikk. Russland er stadig mer selvhevdende og utøver nå et betydelig militært press mot Ukraina. Demokrati og rettsstat er under sterkt press i mange deler av verden, og desinformasjon og konspirasjonsteorier preger samfunnsdebatten flere steder. Det er et behov for å bygge tillit og motstandsdyktige samfunn. I dette urolige farvannet må Norge fortsette å jobbe for å styrke NATO og fortsette det arbeidet vi startet i 2014 med å fordype det sikkerhetspolitiske samarbeidet med nære europeiske allierte og nordiske land. USA er vår viktigste allierte, og regjeringa skal nå inn i et intenst og viktig arbeid med proposisjoner til Stortinget om SDCA – tilleggsavtalen om forsvarssamarbeid med USA. Avtalen er viktig for å ivareta norske interesser. Vi må også fortsette å styrke samarbeidet med EU, fordi også det tjener norske interesser. Nordområdene er Norges viktigste strategiske ansvarsområde. Nordområdemeldingen som ble lagt fram for et år siden, viser dette tydelig. Solberg-regjeringa la gjennom åtte år fram gode og tydelige tiltak for å håndtere de tre dimensjonene i nordområdepolitikken: Det internasjonale bildet i Arktis, forholdet til våre naboland i Barentsregionen og på Nordkalotten og utviklingen i Nord-Norge. Norske interesser i Arktis hevdes best gjennom et sterkt, livskraftig og kompetent Nord-Norge. Meldingen viser hvorfor økonomi og samfunnsutvikling i landsdelen og at det bor folk i nord, er et nasjonalt anliggende og har strategisk betydning for hele landet. Russland har alltid vært en dimensjonerende faktor i norsk utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikk. Vi samarbeider der vi har felles interesser, og den forrige regjeringa søkte også å etablere nye samarbeidsområder, som arbeidet mot plastforsøpling i Barentshavet. Vi har en tydelig linje som NATO-medlem, og står opp mot brudd på folkeretten og menneskerettighetene. For meg er der derfor overraskende at Støre-regjeringa i budsjettforliket med SV kutter 15 mill. kr i nordområdetiltak, som vil gå direkte ut over folk-til-folk-samarbeid og prosjektsamarbeid med Russland. Det er kanskje spesielt overraskende siden utenriksministeren, da hun var opposisjonspolitiker, ofte kritiserte den forrige regjeringa for ikke å bevilge mer penger til nordområdetiltak og samarbeid med Russland. Flere av landene på Vest-Balkan er i en svært skjør situasjon, der polarisering, manglende politisk inkludering og økonomisk tilbakegang kan gi betydelig risiko for ekstremisme og at utenforstående krefter kan spille opp konfliktene. Solberg-regjeringa nær doblet bistanden til Vest-Balkan, og det er etter min mening nokså oppsiktsvekkende at Støre-regjeringa kutter bevilgningen med 128 mill. kr, i en tid da arbeidet for tettere europeisk og euroatlantisk integrasjon kanskje er viktigere enn noensinne. Jeg er urolig for at Norge i det utenriks- og sikkerhetspolitiske klimaet vi ser, skaper usikkerhet blant våre venner og allierte. Beslutningen om å delta som observatør på statspartskonferansen for Forbudstraktaten har skapt irritasjon og undring blant allierte. Punktet om å etablere felles møteplasser for å diskutere sikkerhetspolitiske utfordringer i nord, som regjeringa ikke kan forklare hva er, hvem det skal omfatte, eller hva som skal være på agendaen, har skapt samme reaksjon. Det skal aldri og kan aldri være tvil om Norges verdimessige tilhørighet som en sterk forsvarer av folkeretten og menneskerettighetene sammen med liberale demokratier i Vesten. Regjeringa har Høyres fulle støtte i å fortsette arbeidet med å stille krav til bruk av EØS-midlene, ikke vike unna de krevende diskusjonene knyttet til menneskerettigheter og rettsstat, bl.a. i Polen og Ungarn. I juni i år la Solberg-regjeringa fram en ny ytringsfrihetsstrategi. Den er svært viktig, fordi retten til å kunne ytre seg fritt og ha fri tilgang til informasjon er grunnleggende forutsetninger for demokrati. Disse rettighetene utfordres stadig oftere, og de som ytrer seg, opplever stadig oftere å bli truet, å bli hetset og å bli utsatt for vold, og i verste fall drept. Veldig ofte har det ingen konsekvenser for gjerningspersonene. Jeg syns årets nobelprisvinnere på en tydelig og sterk måte forklarte hva det koster å stå opp for ytringsfriheten. Etter at Solberg-regjeringa i sin periode prioriterte en kraftig økning i bevilgningene til internasjonalt menneskerettighetsarbeid, er jeg overrasket over at regjeringa i budsjettforliket med SV har valgt å kutte i bevilgningen til menneskerettigheter med 30 mill. kr. Ytringsfrihet, tros- og livssynsfrihet og retten til å elske den man vil, må beskyttes. Det må også menneskerettighetsforsvarerne. FN anslår at antallet mennesker med behov for humanitær hjelp kommer til å øke dramatisk også i 2022. Fra 2020 til 2021 økte antallet med 40 pst., til 235 millioner mennesker. FN anslår nå at behovet vil øke med ytterligere 17 pst., til 247 millioner, i 2022. De raskt økende humanitære behovene i verden de siste årene er også grunnen til at humanitær bistand var en tydelig prioritet for Solberg-regjeringa. Det humanitære budsjettet ble doblet i vår tid. I lys av det vi vet om behovene, er et av de mest oppsiktsvekkende grepene fra Støre-regjeringa i tilleggsproposisjonen at de kutter 270 mill. kr i bevilgningene til humanitær bistand over post 70 og omdisponerer nesten 1,2 mrd. kr til en såkalt solidaritetspott. I verste fall kan det bidra til å fragmentere den humanitære bistanden og undergrave de strategiske partnerskapene med seks norske humanitære organisasjoner, ved at store midler flyttes fra velfungerende kanaler til en solidaritetspott regjeringa verken har klart å forklare hva er, hvordan den skal virke annerledes enn dagens organisering, hvordan den skal kunne hjelpe flere mennesker i nød, eller hvordan den skal innrettes. På fredag var både utenriksministeren og jeg til stede i rådhuset og hørte ikke mindre enn tre nobelforedrag, både fra årets to vinnere, Maria Ressa og Dimitrij Muratov, og fra fjorårets vinner, Verdens matvareprogram ved generaldirektør David Beasley. Beasleys budskap var krystallklart: Tall fra Verdens matvareprogram, WFP, viser at 42 millioner mennesker i 43 land er på randen av sultkatastrofe. Sult fortsetter å øke globalt i en akselererende tempo. De siste beregningene fra WFP viser at nesten 283 millioner mennesker i 80 land opplever akutt sult. Dette er en tendens som selvfølgelig har blitt dramatisk forsterket under pandemien. Nettopp i denne situasjonen velger Støre-regjeringa og SV å kutte i kjernestøtten til Verdens matvareprogram – ikke bare én, men to ganger, først 200 mill. kr i tilleggsproposisjonen fra regjeringa og så 120 mill. kr i budsjettforliket med SV. Den andre store bekymringsfulle konsekvensen av pandemien er at flere hundre millioner barn har stått uten skolegang. Mange millioner barn vil aldri komme tilbake på skolen igjen. Det rammer hardt. Ikke bare mister de viktig læring, de mister også den beskyttelsen skole og utdanning gir. Det betyr at flere små jenter risikerer å bli giftet bort, og flere barn blir utsatt for tvangsarbeid. Nettopp i denne situasjonen velger Støre-regjeringa å kutte 662 mill. kr i utdanning for barn i fattige land i 2022, og halverer den forpliktelsen Norge har inngått med Det globale partnerskapet for utdanning for de neste fem årene. De internasjonale reaksjonene har vært spesielt sterke fordi organisasjoner og mottakere forventer at Norge er et land som står ved forpliktelsene sine. Det er skadelig for Norges omdømme internasjonalt, som en pålitelig partner. Jeg har hørt utviklingsministeren forsvare kuttet med at det ikke er en juridisk forpliktelse, men det er et usedvanlig tynt forsvar for et dramatisk kutt. Vi har forpliktet oss politisk, og GFP har aldri tidligere opplevd at et land har gått bort fra et løfte som er gitt. Sant å si har vel heller aldri Norge gjort noe sånt. I et svar til Stortinget sier utviklingsministeren at vår satsing på klima, mat og energi vil få ringvirkninger innen utdanning, og at effekten av utdanning svekkes hvis skolebygg ødelegges av klimarelatert uvær. Det er en åpenbar kobling, men det er ingen motsetning mellom å jobbe med det langsiktig og det som handler om utdanning i dag, og det rettferdiggjør ikke et dramatisk kutt i utdanning for barn i fattige land. Uten Støre-regjeringas kutt kunne ifølge Det globale partnerskapet for utdanning mer enn 3,7 millioner barn fått utdanning, og 17 000 jenter kunne unngått å bli giftet bort. Når det gjelder pandemiens to store konsekvenser, at mennesker sulter og at barn mister skolegang, velger altså Støre-regjeringa å kutte bevilgningene. Det er heller ikke et prioriteringsspørsmål. Hvis regjeringa virkelig ville prioritere sult og utdanning, kunne den bare latt være å kutte bistandsrammen med 750 mill. kr. Jeg har tidligere tatt opp med utviklingsministeren at regjeringa brått har skrinlagt planene om at Norge skal være vertskap for UNICEFs globale knutepunkt for helseinnovasjon, og det fremmer vi forslag om i dag. Norge har om drøyt to uker sittet et år i FNs sikkerhetsråd. Det har vært et krevende og viktig år, og Norge har vært sentral i svært viktige beslutninger. Om drøyt to uker overtar vi presidentskapet i rådet. Jeg vil komme nærmere tilbake til Norges rolle og arbeid i Sikkerhetsrådet i forbindelse med utenriksministerens redegjørelse om dette den første uka i januar, som jeg ser fram til. Jeg tar med dette opp de forslagene vi er en del av.