Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Det er slående hvor militariserte utenriksdebattene i Stortinget og ellers har vært i den siste tiden, og særlig etter den 11. september 2001. Den amerikanske journalisten Dana Priest har nylig utgitt en bok om hvordan USAs utenrikspolitikk militariseres stadig mer. Hun snakker om maktforskyvningen i USA der Central Command vokser seg stadig større enn State Departement, og der utviklingen i stadig større grad går i retning av at det er militære virkemidler som skal løse vesentlige utenrikspolitiske utfordringer. Det har blitt lettere å ty til militær maktbruk i løpet av de senere årene, og det virker som om terskelen for hvor alvorlig det er å gå til krig, er senket. Også i den norske debatten har selvsagt diskusjonen om militær deltakelse i Afghanistan og Irak vært altoverskyggende i utenriksdebattene de senere år. Slik må det nødvendigvis også være. Militær maktbruk er det mest dramatiske man kan ty til i internasjonal politikk, men det skygger lett over det som er den viktigste internasjonale innsatsen, kampen mot fattigdom, konfliktforebygging osv. På den internasjonale dagsorden er det selvfølgelig de områdene der det smeller, dit CNN drar, som får mest oppmerksomhet, mens det som er det viktigste, nemlig det forebyggende arbeidet, er lett å glemme. Men utenriksministerens redegjørelse gir jo en mulighet for å ta et litt større overblikk enn det som har preget mye av den utenrikspolitiske debatten i Stortinget i den senere tid, nemlig akutte kriser og konflikter. SV er glad for at vi i løpet av våren skal få en bred debatt om utviklingspolitikken, fordi det kommer en egen stortingsmelding om dette. Vi er også glade for at globaliseringsmeldingen snart skal behandles. Det gir oss en mulighet for en bredere gjennomgang av de internasjonale forhold. Men vi savner likevel i utenriksministerens redegjørelse en nærmere gjennomgang av sammenhengen mellom fattigdomsbekjempelsen på den ene siden og sikkerhetspolitikken på den andre siden. Norsk utenrikspolitikk er i veldig stor grad preget av at vi har én supermakt i verden som tar seg til rette etter eget forgodtbefinnende. Bush’ siste State of the Union-tale er et svært godt bevis på det. Langt inne i de mest USA- og NATO-vennlige kretsene i Norge er det stor uro over dette, mens det i det politiske miljøet og i stortingsdebattene har mindre betydning. Nils Morten Udgaard har en artikkel i Aftenposten den 22. januar om disse forholdene – en meget bekymret artikkel. Og han er ingen SV-er, la oss slå det fast! Han konkluderer slik: «NATO har vært selve bærebjelken i forholdet mellom USA og Europa i mer enn 50 år. Nå ser Bush stadig tydeligere på alliansen som en politisk og militær verktøykasse for USA, og ikke som et felles politisk verksted. Det er noe ganske nytt.» For SV er det merkelig at denne erkjennelsen ikke er tydeligere fra Regjeringen eller fra Arbeiderpartiet i debatten om Norges forhold til USA og Norges utenrikspolitikk. Det må da være flere enn SV som synes det er beklagelig når Bush bruker Norges deltakelse i Irak som et argument mot en sterkere FN-styring og som et argument for hvor internasjonalisert det er, mens mange av de EU-landene som Jagland gjerne vil være bestevenn med, er langt mer kritiske og etterlyser et helt annet internasjonalt grep om denne konflikten. Det er også merkelig for oss at det ikke er mye større uro over den dobbeltheten som ligger i Norges deltakelse i Irak, den uklarheten som det må være rundt vår deltakelse, på den måten at vi er i en sammenheng med deler av okkupasjonsmakten, men har vårt eget mandat, som vi kaller for et eget humanitært oppdrag. Selv om framstillinger i løpet av den senere tid har vært misforstått og overdrevet i forhold til hvordan det formelt sett henger sammen, vil det reelt sett stadig vekk være et problem, nettopp fordi situasjonen på bakken er uklar. Jan Petersen legger veldig stor vekt på de transatlantiske bånd. Det er et veldig kjent favorittema for oss som har kjent Jan Petersen gjennom mange år. Men vi synes det er veldig rart at han ikke går mye nøyere inn på den analysen som det er behov for, nemlig: Hva er egentlig NATO i dag? Det verdiges jo ikke ett ord av Bush, men er altså bærebjelken i norsk sikkerhetspolitikk. Det er kjent at det var på NATOs initiativ man påberopte seg artikkel 5 i Atlanterhavspakten etter terrorangrepet den 11. september – ikke på USAs initiativ. Og da krigen mot Afghanistan startet, hadde ikke USA noe behov for å påkalle alliansens solidaritet. Nå har NATO ansvar for ISAF-styrkene i Afghanistan, mens «Enduring Freedom» fremdeles er under USAs kommando og pågår utenfor Kabul. Nå starter diskusjonen om hvorvidt NATO skal ha en rolle i Irak, men vi får ikke noen synspunkter fra Regjeringen med hensyn til hvilken måte dette skal skje på. Det viktigste beviset for at utenrikspolitikken i større grad militariseres, er jo oppbyggingen av NATOs hurtigreaksjonsstyrke. Norge skal også bidra tungt til denne. Det kommer til å beslaglegge betydelige ressurser og mye personell. Det er altså en styrke som man legger opp til skal kunne operere verden rundt på fem dagers varsel. Det reiser mange vesentlige og viktige problemstillinger som hadde fortjent en større oppmerksomhet, nemlig: Hvordan i verden skal det være mulig å legge opp til en demokratisk behandling av hvordan dette skal kunne skje, og på hvilken måte skal det styres? Hvor vellykket har så den ensidige fokuseringen på militære virkemidler i kampen mot terror etter den 11. september vært? Selv om SV var imot at USA skulle gå til angrep på Afghanistan, har de militære angrepene mot Al Qaida gitt resultater for treningsmuligheter og våpenmakt for Al Qaida. Men man har jo ikke lyktes i å ta lederen, Bin Laden, som med sin blotte eksistens oppildner til terror mange steder. Situasjonen er nå fremdeles meget alvorlig og kan bli alvorligere. Taliban er i ferd med å styrke seg igjen. Lokale krigsherrer rekrutterer på nytt. Opiumsdyrkingen er i ferd med å ta seg opp igjen. Det vil ta mange år før man kan oppsummere om krigen mot Afghanistan var vellykket. Når det gjelder situasjonen for kvinnene i Afghanistan, får vi mange rapporter om at den går i retning av forverring. Den totale innsatsen mot terror og krigen mot Irak som ledd i kampen mot terror kan ikke oppsummeres som noen suksess. Irak er nå et trekkplaster for terrorgrupperinger i hele regionen, og selvmordsaksjoner blir nærmest daglig utført mot okkupasjonsmakten, ikke minst mot sivile irakere. Der er tapene størst. Det er ikke bare SV som stiller seg kritisk til dette. For en kort tid siden rettet gjesteprofessor Jeffrey Record ved den amerikanske hærens krigsskole en flengende kritikk mot at USA i Irak har åpnet for en ny front og gjort strategien i terrorbekjempelsen veldig uklar. Hele dette bakteppet som jeg nå tegner, er en begrunnelse for at vi i mye større grad må fokusere på det som faktisk virker i kampen mot terror. Militær makt kan aldri være noe annet enn en liten del og kan aldri være det som på sikt stabiliserer. Terrortrusselen må møtes med et bredt spekter av virkemidler, der etterretning og sivil gjenoppbygging må være de viktigste pilarene framover. Det er veldig viktig at nettopp Norge bruker sin stemme internasjonalt for å framholde dette. Da trengs det også en mye mer kritisk gjennomgang i Stortinget av hva slags type etterretning og på hvilken bakgrunn man nå har tatt beslutningen om å gå til krig mot Irak. Det frustrerer oss at diskusjonen om manipulering av etterretning, som nå senest er dokumentert i Huttons rapport, går høyt veldig mange andre steder, men ikke i stortingssalen. Det kommer til å være en stor utfordring og et problem for Norge, for vi er også avhengige av den etterretningen vi får fra andre nasjoner, når vi som et lite land skal ta beslutninger. Det er viktig at utenriksministeren fokuserer så sterkt på situasjonen i nordområdene. Det ble meldt på radioen i dag at halvparten av alle russiske barn lever under fattigdomsgrensen. Grensen mellom Norge og Russland er en av de grensene i verden som har størst forskjeller i levestandard fra den ene til den andre siden. Vi har et meget stort problem når det gjelder atomsikkerheten i nordområdet. Fokus i norsk utenriksdebatt burde vært mye større på dette.