Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-10-28:
Jeg synes det er prisverdig at interpellanten er opptatt av å måle resultater. Det er viktig at vi systematisk evaluerer de mange og ulike tiltakene i arbeidsmarkedspolitikken for å trekke lærdom av dem og høste erfaringer. Og det gjør vi jo. Arbeidsministeren har nettopp gjort rede for det relativt omfattende evaluerings- og forskningsarbeidet som pågår på dette feltet. Rent bortsett fra at forskerne også skal ha noe å drive med, er jeg tilbøyelig til å mene at vi kanskje evaluerer i meste laget uten helt å vite hva vi skal bruke evalueringene til. I noen grad tror jeg også at forskere brukes til å slå inn åpne dører. Dessuten er jeg helt enig med interpellanten i at vi må se nærmere på hvilke resultater vi måler, og hvor relevante de er. Etter mitt hode er det eksempelvis ganske innlysende at vi trenger et mangfold av arbeidsmarkeds- og rehabiliteringstiltak fra landsende til landsende for å møte de mange og svært ulike behovene i arbeidsmarkedet. Jeg vil ikke undervurdere behovet for ny kunnskap, men advare mot at mangel på kunnskap blir en slags unnskyldning for handling – verken når vi høster positive eller når vi høster negative erfaringer. Dessuten må vi aldri glemme at de som har nedsatt arbeidsevne, er like forskjellige som alle andre. Vi har ulike behov. Derfor gjør vi individuelle arbeidsevnevurderinger. Derfor stiller vi krav om individuell plan for hver enkelt. Om vi skulle trenge mer viten om noe, er det ikke tiltakene, men om hver enkelt får den hjelpen de har behov for, som bør undersøkes nærmere. Jeg skal bruke et eksempel for å belyse hva jeg egentlig mener. For litt siden fikk jeg anledning til å møte en arbeidsgruppe innenfor kvalifiseringsprogrammet i hjemfylket – altså en lite ensartet gruppe mennesker som hadde fått en ny sjanse i livet. Det ble et uforglemmelig møte med mennesker som etter år med rusavhengighet endelig ble inkludert i arbeidslivet. De gjorde nytte for seg og fikk lønn for sin innsats – ikke mye, men litt. Felles for dem var at de hadde greid å bryte et livsløp som ikke bare ville påført dem selv og deres pårørende ytterligere sorg og lidelse, men som i tillegg ville ha kostet samfunnet millioner av kroner i en uviss framtid. Men viktigst av alt var det at de alle som én var i ferd med å bygge opp et håp om ei framtid med arbeid og inntekt, fast bopel og kanskje en familie og et sosialt nettverk. Jeg vet ikke hvordan det har gått med dem siden, og jeg trenger ikke vite så mye om det heller. Skjønt erfaringene med kvalifiseringsprogrammet er gode. Men jeg vet at om én eneste av dem jeg møtte, klarer seg gjennom kvalifiseringsprogrammet på vei mot arbeid eller utdanning, er det verdt både innsatsen og prisen. Kan hende det er en fotnote til Høyres krav om stadige resultatvurderinger. Kan hende har de hentet noen ideer fra Høyre-skolen og ønsker å slå et slag for ytterligere konkurranse i arbeidsmarkedet. Sammen med rigide anbudssystemer, som Høyre også er en tilhenger av, fører det gjerne til ensretting og monopolisering også på arbeidsmarkedet. Når resultatene teller, er det alltid de lettest formidlingsbare arbeidssøkerne som stikker av gårde med de største ressursene. Da vet vi at deltakerne i kvalifiseringsprogrammet i Vestfold blir tapere nok en gang. Vi kjenner jo Høyre. Markedsretting og markedstenking gjennomsyrer deres politikk. Likevel kan det jo være at jeg ser spøkelser i nattemørket. Derfor skal jeg gi interpellanten en sjanse til å mane dem fram i dagen – kort sagt, gjøre et nytt forsøk på å forklare hensikten med denne interpellasjonen.