Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-01:
Norden gir to muligheter, en mulighet til fortvilelse, fordi man synes det produseres ord og ikke handling, men det gir også en mulighet til handling. Jeg velger å holde meg til den siste muligheten, for det er det som kan gi mening. Skal det gi noen mening å operere med et grønt energimarked i Norden, må det være et energimarked som respekterer alle internasjonale avtaleregimer, og hvor man også prøver å ligge i forkant av det. Det gjelder Kyoto, som representanten Djupedal nå var inne på, men det vil jo også måtte gjelde f.eks. hvordan Norge er i stand til å ordne opp med sin egen holdning til gasskraftverk. Det ville være dypt ironisk hvis vi skulle gjennomføre en teknologi som ikke tar inn de reelle priser på forurensning, som ikke tar inn forholdet til CO2-utslipp. Da vil vi være med på å undergrave en slik helhetlig nordisk tenkning. Men er vi villig til å være optimister i den forstand at vi tror at det kan skaffes teknologi – som jo er mulig – som gjør at vi kan deponere CO2, vil selvfølgelig gasskraftverkene inngå i en slik strategi. Nå er det ikke noe nytt i det som jeg nå har sagt. Dette var en stridslinje gjennom store deler av fjoråret her i salen, og det er iallfall helt nødvendig å minne om det hvis det skal ha noen effekt sett i en nordisk sammenheng. Jeg vil knytte kommentarer til to andre forhold. Det er for det første det som mange har kalt den nordlige dimensjon, og som i særdeleshet handler om alt som går mot Barentshavet, om kampen og kontrollen med atomavfall, atomenergi, fra sikkerhet på atomkraftverk til det å kontrollere avfall fra slike kraftverk. Jeg tror ikke det går an å understreke nok hvor viktig dette er. Det gjelder i nordisk sammenheng det vi kan ha vært opptatt av i Norge når det gjelder Poljarnizori-kraftverket på Kola. Men det gjelder selvfølgelig også i nordisk sammenheng forholdet til livsfarlige kraftverk i Østersjøen, der alle de nordiske land således i fellesskap må være opptatt av at vår russiske nabo opptrer på en slik måte at det er sikrest mulig det som skjer, og at vi, så langt det er mulig, på tvers av alle slags byråkratiske og rare hindringer som man etter hvert vet oppstår, praktisk bistår til å få det sikrest mulig. Jeg tror dette er et område hvor nordiske land kan levere noe i fellesskap og har en dyp og tung fellesinteresse av å levere. Et annet område hvor de nordiske land er i ferd med å levere, er det initiativet som jeg har registrert er tatt av nordiske miljøvernministre når det gjelder forsøket på å bekjempe at atomavfall gjøres til handelsvare for den russiske føderasjon, og å unngå at denne handelsvaren transporteres enten gjennom Østersjøen eller utenfor Norskekysten til Kola eller nord for Russland til Japan. Det å bekjempe dette med alle politiske og legale midler, inkludert de midler som ligger i å se på hvor langt vi skal hevde vår suverenitet over sjøterritoriet, er en sak hvor Norden har interesse. Dette er også et felt hvor vi kan trekke inn det man i mange sammenhenger kaller Vest-Norden. Det er jo ingen tvil om at forholdet her vil inkludere Færøyene, Island og Grønland – i det hele tatt inkludere hvordan disse livsviktige farvannene ikke blir gjort til gjenstand for mulighet for atomforurensning. I sin tid var jeg engasjert i noe som het Dounreay-kampanjen. Det er snart 15 år siden. Vi vet jo hvordan ryktene om mulig atomforurensning fra Storbritannia var totalt ødeleggende for noen av våre viktigste eksportvarer på fiskerisiden. Vi vet hvordan det da var mulig å samle Norden, gjennom Nordisk Råd og i ulike sammenhenger, for å protestere mot dette. Det har vel gitt en slags suksess i den forstand at de mest vidtgående planene ble skrinlagt. Jeg tror området som man nå har tatt fatt på å bekjempe, atomavfall, er minst like viktig, for det kan i verste fall være ganske tunge nasjonale interesser som gjør at dette vil være en sak for Russland. Det er livsviktig for oss å stå sammen med andre og bekjempe dette. Jeg vil i denne sammenheng også nevne at det bør være i nordisk fellesinteresse å bekjempe utslippene av bl.a. technetium fra Sellafield og ta dette opp på bredest mulig basis i forhold til britiske myndigheter. Det er ingen tvil om at man i dag finner rester av disse utslippene langs Norskekysten, og ytterligere utslipp, er det blitt meg fortalt fra kilder i miljøbevegelsen, kan, dersom man ikke bringer dette under kontroll, føre til at det ikke vil være mulig å spise krabbe og hummer fra farvannene langs sørlandskysten – og da vil man raskt ikke bare snakke om Norge. Det å opptre konsekvent mot atomavfall, enten det gjelder vår nabo i øst, Russland, eller Storbritannia og Frankrike, må være en viktig oppgave. Det må være et nordisk fellesanliggende. Da bidrar faktisk Norden til å holde allmenningen ren for søppel, og det søppelet vi snakker om her, er radioaktivt søppel. Det er det farligste av alt som finnes. Men jeg tror at det er de områdene hvor vi realpolitisk kan finne fellesinteresser og klare å opptre sammen. Å finne slike realpolitiske fellesområder tror jeg er veldig viktig for å opprettholde initiativ og drive i det som fortsatt kan være et nordisk samarbeid.