Harald Victor Hove (Høyre), 1998-11-05:
Vi må kunne konstatere at i uken før Nordisk Råd skal ha sin 50. sesjon her i Oslo, har vi fått bekreftet også for 1997 og 1998 at det nordiske samarbeid er viktig, og det gjelder samarbeidet både på regjeringsnivå i Ministerrådet og parlamentarikersamarbeidet i Nordisk Råd. Like viktig er det å fremheve at også det mer folkelige samarbeid og samarbeidet basert på de frivillige organisasjonene er sentralt og vesentlig i Norden. Det er ganske åpenbart at en viktig faktor for det nordiske samarbeidet er knyttet til felles språk og felles kultur. Men jeg tror det er viktig at vi er oppmerksom på at spesielt for Finland er ikke språkfellesskapet det samme som for de tre skandinaviske landene. Med denne måten å formulere det på har jeg latt Island være i en slags mellomposisjon, og det er i og for seg bevisst. Når det særlig gjelder Finland, men også Island, Færøyene og Grønland, er det viktig å være oppmerksom på at vi ikke har det samme språkfellesskapet som de tre skandinaviske landene har. En annen viktig del av nordisk samarbeid i mange perioder – for så vidt lenge før vi fikk Nordisk Råd – har vært lovgivning. Jeg tror det er veldig viktig at vi fortsatt er opptatt av det. En side av lovgivningssamarbeidet er det som har vært nevnt, nemlig samarbeidet knyttet til de tre landene som er EU-medlemmer, i form av felles regelverk i forbindelse med EU og EØS. Det er en viktig side av et lovgivningssamarbeid, og det kan være et visst poeng at dette ikke er noe nytt, men egentlig en slags forlengelse av et gammelt og tradisjonsrikt nordisk lovsamarbeid. Men det er viktig å være klar over at lovgivningssamarbeidet vil være knyttet til områder som ikke er en del av EU/EØS-lovgivningen. Jeg kan nevne at jeg er med i en arbeidsgruppe som skal se på barn og unges situasjon i Norden. Spørsmål om samarbeid knyttet til lovgivning for barn og unge vil være noe av det man antagelig kommer til å gå inn på der. Heller ikke i år klarte Svein Ludvigsen å la være å antyde at det nordiske gjennomslaget i EU kanskje kunne ha blitt sterkere dersom også Norge hadde vært medlem av EU. Det kan man selvfølgelig ikke se bort fra. Men samtidig tror jeg det kan ligge et poeng i at de tre landene som er medlem, kan ha en større tyngde og et større gjennomslag ved at man forut for prosessen i EU har et samarbeid også med de to EØS-landene Island og Norge. Jeg tror at man skal være oppmerksom på at det at Norge og Island står utenfor EU, i en del sammenhenger faktisk også gir en styrke, og at det kan være en fordel for Sverige, Danmark og Finland i noen sammenhenger at land utenfor EU er deltagere i det nordiske samarbeidet. Til slutt vil jeg bare så vidt gå inn på den geografiske dimensjonen for det nordiske samarbeidet, litt på linje med det som både Johan J. Jakobsen, Svein Ludvigsen og Øystein Djupedal var inne på. Det er vel naturlig at 1990-årene på mange måter har blitt et tiår hvor det nordiske samarbeidet har vendt seg mot Østersjøen og Barentshavet på grunn av den utviklingen som førte til at de baltiske land og Russland kom i en helt annen situasjon rundt 1990 enn tidligere. Men i den sammenheng er det viktig å understreke at det også er et Vest-Norden, og det er kanskje et lite paradoks – og noe som vi fra norsk side burde vurdere – at det vestnordiske samarbeid skal være knyttet til Færøyene, Island og Grønland uten at også Norge er deltager. Det kan være et poeng å understreke at store, viktige ressurser som fisk og olje nettopp befinner seg mellom Norge og disse landene i Nordsjøen og i Norskehavet. I den sammenheng, når vi trekker inn Nordsjøen, bør vi kanskje fokusere på at Storbritannia blir et naboland til Norden det også, og det er kanskje en dimensjon vi burde bli litt mer opptatt av.