Olemic Thommessen (Høyre), 2009-01-13:
Stedsnavn er et viktig kulturelt fellesgods, og det er sånn sett ikke urimelig at man har lover og bestemmelser som sier noe om hvordan vi som samfunn skal forholde oss til det. Men det er også viktig at vi har et lovverk som er balansert, og som tar hensyn til dem dette angår. I dette tilfellet snakker vi om gårdsnavn, og gårdsnavn er selvfølgelig noe som også i stor grad angår de som bor på gården, de som eier gården, og kanskje særlig de som bærer slektsnavn som er sammenfallende med gårdens. Vi har en lang og god tradisjon som knytter seg til norske gårder. Det handler om identitet, det handler om et sterkt følt forvalteransvar, og det handler ikke minst om rollen som tradisjonsbærer. De aller fleste norske gårdbrukere eier ikke sin eiendom med samme mentalitet som mange av oss som har et hus vi kanskje lett selger, eller som vi flytter fra hvis vi skifter jobb eller sånne ting. Det å overta en gård er noe som er mye mer omfattende – det handler om å gå inn i en rolle, og det handler om å bære noe videre. Det er et sterkt følt ansvar, og jeg tror at den holdningen norske gårdbrukere representerer, er den viktigste bæreren av tradisjonene videre. Det har i enkelte miljøer vært god latin at dialekt og dialektiske former skal være det som man ser på som den primære bærer av kulturarven, ikke stavemåten. Dette standpunktet er nok i stor grad preget av det nasjonsbyggingsprosjektet Norge var igjennom på 1800- og 1900-tallet, hvor ønsket om fornorskning av stavemåter i forhold til det som altså har vært en dansk tradisjon, har vært sterkere enn kanskje selve hensynet til kulturarvperspektivet. Jeg slutter meg til saksordførerens merknader om at stavemåte også sier noe om kulturarven og den historien vi har vært igjennom, og at det må være viktig å ta med seg videre. Det å forvalte et navn er også en del av utøvelsen av en eiendomsrett, og eiendomsretten sitter dypt i norsk landbrukstradisjon. Det å ha kontroll over eiendommen sin er forutsetningen for at man også skal føle det ansvaret og det forvalteransvaret kulturelt sett som man vil bringe videre, og ethvert inngrep i eiendomsretten bør være særlig godt begrunnet. Det skal være tungtveiende samfunnsmessige, praktiske eller kulturelle behov som skal ligge til grunn dersom man skal gjøre et slikt inngrep. Det er vanskelig å se at de restriksjonsmulighetene som Kartverket har, eller det det offentlige her gjør, reelt sett er godt nok begrunnet, særlig hvis vi ser fremover i tid, når vi vil se at selve det nasjonsbyggende hensynet som vi før baserte oss på, kanskje ikke vil være like sterkt. De som har kjempet frem denne saken, har arbeidet i mange år. Dette har vært en veldig belastende sak for noen som har fått endret gårdsnavnene sine vekk fra det som har vært slektens stavemåte. Dette har vært en stor belastning. De er sikkert glade for at vi nå forhåpentligvis kommer frem til regler som ivaretar disse hensyn også i fremtiden. Men de har selv klagesaker som ligger til behandling. Jeg håper statsråden og departementet vil medvirke til at disse sakene nå blir lagt på is i påvente av nye regler, og at de under klagebehandlingen vil kunne bli vurdert ut fra de nye reglene vi vil få.