trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Annelise Høegh (Høyre), 1999-10-12:
Jeg synes sosialministeren nå, ikke minst i åpningen av sitt innlegg, leverte et interessant bidrag og en interessant påpekning av at alliansene i fordelingspolitikken langt fra er så enkle som Arbeiderpartiet har prøvd å påstå her i dag. For hun pekte på at i det viktigste fordelingspolitiske dokumentet vi behandlet i forrige stortingsperiode, som Arbeiderpartiet la frem, nemlig velferdsmeldingen, gikk alliansene ikke minst mellom Arbeiderpartiet, Høyre og til dels Fremskrittspartiet på den ene siden, som jo er klar over at det å bevare velferdssamfunnet, det å ha en god fordelingspolitikk, bl.a. betyr at det skal lønne seg å jobbe, det skal lønne seg å ta utdanning. Da gikk altså alliansene mellom Høyre og Arbeiderpartiet og delvis Fremskrittspartiet, nettopp fordi vi ser at velferdssamfunnet må trygges gjennom nye velferdsordninger. Men når det gjaldt å stå vakt om det frivillige arbeidet, gi frivillig virksomhet bedre kår, gi mulighet også til private pensjonsordninger, da stod Høyre sammen med Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Jeg la også merke til at sosialministeren for et par dager siden hadde en innsiktsfull og interessant artikkel i Dagsavisen om folketrygden og pensjonsutgiftene i neste århundre. Der trakk hun nettopp frem den urovekkende stigningen når det gjelder uførepensjonen og også den urovekkende utviklingen av AFP-ordningen. Hun hadde en overbevisende argumentasjon, og Regjeringen har en overbevisende argumentasjon i budsjettet for å endre viktige sider ved AFP-ordningen for ikke å favorisere enkelte arbeidstakere, for ikke å gi en overkompensasjon i pensjonssystemet. Men det er jo nettopp på dette området Arbeiderpartiet nå krever at Regjeringen skal gå bort fra disse viktige fordelingspolitiske sidene. Hvordan har sosialministeren tenkt å forholde seg til det?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
La meg kommentere spørsmålet om fylkeskommunen først. Jeg vil understreke at vi ikke har konkludert på forhånd. Vi mener at dette er en viktig sak som fortjener en grundig vurdering og utredning før man tar stilling til hva man skal gjøre, og den debatten skal vi gå inn i. Dette spørsmålet er for viktig til at man bare kan endre det eventuelt gjennom et Dokument nr.8-forslag her i dette huset, slik Fremskrittspartiet nå har forsøkt i flere omganger. De er blitt nedstemt hver eneste gang, og jeg synes man burde ta dette litt mer seriøst enn bare på nytt og på nytt fremme Dokument nr.8-forslag uten å gå inn i materialet på en skikkelig måte. Til det er denne saken for alvorlig. Når det så gjelder kommentarene i forhold til bolig, er det frekt, og det er uriktig, når det blir påstått at Arbeiderpartiet ikke er for å stille tomter til disposisjon og bidra til at de som trenger bolig, skal få det. Og jeg vil også si: Ja, vi er for at de som ønsker det, selvfølgelig skal få bygge og eie sine egne boliger. Men for de gruppene som har det aller dårligst på boligmarkedet i dag, bl.a. her i Oslo – de over 6 000 som ikke har et stelle å bo, de ungdommer som er avhengige av rike foreldre eller besteforeldre – er det ikke først og fremst snakk om å eie en bolig, men om å få lov til å leie en bolig i en periode. Der må jeg si at jeg har ikke akkurat opplevd at Fremskrittspartiet har vært den fremste våpendrageren i å kunne tilby boliger nettopp for de aller vanskeligst stilte på boligmarkedet. Hvis vi mener noe med fordelingspolitikk, er det avgjørende at vi får gjort noe med boligmarkedet, og da dreier det seg om at vi må bygge flere rimelige, nøkterne boliger her i Oslo. For dem som har det aller vanskeligst, som også har andre sammensatte problemer, må vi se på andre typer boliger hvor det er mulig å få behandling i tillegg. Jeg skulle ønske at Fremskrittspartiet heller ville bruke tid og ressurser på å gå inn i det og være villig til å gjøre noe med det i stedet for å kritisere Arbeiderpartiet på et helt uriktig grunnlag.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Jeg kan forsikre representanten Dagrun Eriksen om at vi i Arbeiderpartiet ikke er redde for å ta verken den ene eller den andre debatten, heller ikke om det som representanten Eriksen var inne på. Vi er nå i gang med en ny programdebatt fram mot landsmøtet vårt som skal være i november neste år. I den forbindelsen vil vi selvfølgelig også diskutere disse tingene. Vi har dessuten en meget sterk ungdomsorganisasjon, som er veldig aktiv og som mener mye omkring dette. Vi skal selvfølgelig også lytte til hva de har å si. Jeg trur det er helt avgjørende at vi lytter til hva ungdom har å si. Jeg trur mange ungdommer er opptatt av nettopp det å kunne ha et stelle å bo når de skal studere. Jeg trur mange ungdommer er opptatt av at det er et bra innhold, og et bra miljø på den skolen de skal studere, og jeg trur de er opptatt av at de får seg en jobb når tida er inne for det. Dette er helt sentrale spørsmål for ungdom. Representanten Eriksen reiste sikkert rundt i valgkampen som de fleste andre. Det gjorde også jeg, og jeg møtte mange ungdommer. Det jeg møtte, var nettopp disse tingene som de fleste ungdommer var opptatt av. Arbeiderpartiet har dessuten gått i bresjen for å opprette det vi kaller ungdommens fylkesting, hvor ungdommer i fylkene kan sette seg sammen og bestemme over ting. Ungdomsråd rundt i kommunene trur jeg er en vei vi bør gå videre på. Det bør utvikles i langt flere kommuner. Vi må også tørre å gi ungdommen mer makt. Det har vi gått i bresjen for. Det ønsker vi selvfølgelig også å videreføre. Vi tar ungdom på alvor. Vi skal også fortsette de diskusjoner vi nå er i gang med, både når det gjelder ideologi, og når det gjelder andre ting. Helt på tampen vil jeg bare si at det selvfølgelig er viktig for alle å diskutere innholdet i livet, men viktigere enn f.eks. en verdikommisjon er det å være ute og prate med de ungdommene som faktisk er unge i dag.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
La meg først få si til representanten Ryssdal at regjeringen Jagland gikk av fordi det ble et borgerlig flertall i Stortinget, og fordi det ble et flertall av partier i Stortinget som i hele valgkampen gikk rundt og sa at de ville ha bytte av regjering. Det var derfor vi måtte gå av som regjering. Når vi nå vil samarbeide med sentrumspartiene, er det ikke for å rette opp noe valgresultat, slik Ryssdal sa. Det er fordi det har skjedd en endring i sentrumspartiene. Det er vi glade for. Vi har sett at det er en åpning for å kunne vri fordelingspolitikken mer i retning av det Arbeiderpartiet står for. Når framtredende personer i sentrumsregjeringen klart har sagt fra om at det bare er gjennom samarbeid med Arbeiderpartiet at vi kan få til en mer rettferdig fordeling, benytter vi oss av den muligheten som ligger der for nettopp å få gjort noe med det. Det er nytt. Det er vi glade for. Derfor har vi også lagt inn helt klare krav til hva som må til for å få en mer rettferdig fordeling enn det som foreløpig ligger i budsjettforslaget fra Regjeringen. Vi håper at vi kan oppnå resultater sammen. De krav som vi har stilt til de forhandlingene, er ikke krav som er skadelige for arbeidsplassene. Det er tvert imot krav som vil føre til at vi greier å minske arbeidsledigheten, som vil føre til at vi greier å få flere folk i jobb. Det er en av de aller største utfordringene vi nå står overfor. Det handler nettopp om fordelingspolitikk så lenge skillet mellom de som har jobb, og de som ikke har jobb, er så stort. Vi vet at det betyr svært mye i en fordelingspolitisk sammenheng. Så til spørsmålet om kommuneøkonomien. Vi sa i vår, da kommuneøkonomiproposisjonen kom, at vi ville foreslå å bevilge ca. 1 milliard kr mer enn det Regjeringen foreslo. Det er ikke riktig som Ryssdal sier, at vi ikke visste hva Regjeringen kom med. Regjeringen presenterte klare tall for oss i kommuneøkonomiproposisjonen. Derfor gikk vi inn for 1 milliard kr mer. Det er også det vi foreslår nå, og vi håper at vi får gjennomslag for det sammen med regjeringspartiene.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Det var interessant å høyre på representanten Brustad, som no opnar for om ikkje anna så ei vurdering av det fylkeskommunale forvaltingsnivået. Då trur eg det blir riktig som eg ein gong spådde, at vi kanskje kan avlyse fylkestingsvalet i løpet av 5-8 år. Men det var ikkje det eg skulle ha replikk om. Eg la merke til at representanten Sylvia Brustad snakka om bustader og bustadprisar på marknaden. Prisane er jo avhengige av at det er tilgang. Dersom det er stor nok tilgang på bustader, ikkje minst stor nok tilgang på tomter, vil det bli ein prisreduksjon. Framstegspartiet har i alle kommunestyre rundt om i landet der vi er representerte, prøvd å gjere noko med at kommunane skal regulere nok tomter til bustadbygging, at det til kvar tid skal vere nok tomter i marknaden som gjer at ein kan halde prisane låge, slik at folk flest kan få bygge og eige sitt eige husvære. Det har vore ein offisiell politikk og ein fornuftig politikk i dette landet i motsetnad til mange andre stader. Men det eg har lagt merke til, er at er det eit parti i Noreg som har vore ein hemsko for å ha nok tilgjengelege tomter rundt om i landet, så er det Arbeidarpartiet. Det kunne ha vore interessant å høyre med kommunalpolitisk talskvinne for Arbeidarpartiet om ho no vil legge eit press på sine nyvalde kommunestyrerepresentantar om å syte for at det til kvar tid er nok tilgjengeleg tomteareal for bustadbygging – ikkje minst om Marka-grensa i Oslo kan opphevast.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Thorbjørn Jagland nevnte i sitt innlegg at ungdom har en sviktende tro på det politiske systemet, og at vi nå ikke kan bryte flere løfter, som for øvrig høres ut som nye toner. Representanten Brustad brukte også mye tid på dette med boligbygging i sitt innlegg, noe som lederen for Arbeiderpartiet også nevnte, og at det å ha en bedre boligbyggingspolitikk ville være en løsning for å få ungdom interessert i politikk. Sosialistisk Venstreparti har tro på at vi kan vinne ungdommens interesse ved å gi 16-åringer stemmerett, og etter å ha deltatt i skolevalgsdebatter sammen med Høyre og Fremskrittspartiet tror jeg deres løsning høres ut som å være billigere øl. Alle disse tingene vitner om at vi tar ungdom altfor lett. Rammebetingelser for unges oppvekstvilkår er viktig, men det aller viktigste er å ta innholdet i livet på alvor. Vi som politikere henger oss opp i rammer, fordi det er dem vi kan gjøre noe med. Men vel så viktig er det å være villig til å diskutere våre egne partiers ideologier. Kristelig Folkeparti er nå inne i denne prosessen. Vi tør. Men det ser ikke ut til at Arbeiderpartiet er like villig til å ta den samme debatten. Jagland innrømmer jo når man etterlyser verdigrunnlag og gammel partibasis hos Arbeiderpartiet, at ingen bare kan bygge på partienes opprinnelige ideologi. Men nettopp da er det viktig at vi tar debatten om ideologi. Er det slik at Arbeiderpartiet er redd for dette og for hva som kan avdekkes da? Vi må tørre å ta opp verdigrunnlaget, samfunnssystemet og lange linjer. På den måten kan vi ta ungdom på alvor og møte dem med en seriøsitet som går utover bare rammebetingelser. Vi i Kristelig Folkeparti er ikke redde for å gjøre det. Vi har en livlig debatt i partiet, og nå utfordrer vi Arbeiderpartiet til å ha det samme.
Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-10-12:
Dersom det blir et budsjettforlik mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet i høst, skyldes det nok først og fremst et kortsiktig behov for Arbeiderpartiet for å rette opp et mistrøstig valgresultat som Arbeiderpartiet ikke var forberedt på. Denne regjeringen ble til fordi Arbeiderpartiet skulle gi opposisjonen et opplæringsprosjekt høsten 1997. Så sent som i fjor vår sa Thorbjørn Jagland at Regjeringen med stortingsflertallets støtte har lagt en udetonert bombe under velferdsstaten. Nå er ikke den bomben mer truende enn at Arbeiderpartiet ved å pøse på med noen skatteøkninger og noen mindre justeringer av bevilgningene nå skal desarmere bomben. Bedre fordelingspolitikk, heter det. Det som er verre, er at det opplæringsprosjektet Arbeiderpartiet har satt sentrumspartiene under, tydeligvis er blitt et glemselsprosjekt hos Arbeiderpartiet. Det de i posisjon advarte mot, går de nå inn for i opposisjon – ikke minst gjennom en skattepolitikk som er et virkemiddel i fordelingspolitikken, der partiet går inn for ting som er skadelig både for arbeidsplasser og verdiskapning. Eller for å ta et eksempel fra Sylvia Brustads komiteområde: Der de før valget advarte mot overbud i kommunesektoren, utstedte de et blankoløfte i forbindelse med kommuneøkonomiproposisjonen i vår om at det skulle bevilges 1 milliard kr mer enn Regjeringen uten å vite hva Regjeringen ville legge frem. Arbeiderpartiet på sitt beste går inn for strukturtiltak som i energipolitikken, og modernisering som landet trenger, og det har de ofte gjort i samarbeid med Høyre. Men det vi ser nå, er at de vegrer seg mot å legge det inn som et premiss i budsjettforhandlingene. Det kunne vært greit å spørre Sylvia Brustad: Når en nå har begynt å tenke nye tanker om fylkeskommunen og om en offentlig sektor som skal tilby skreddersydde tjenester for brukerne, vil en legge opp til at det skal bli et av resultatene i budsjettforhandlingene med regjeringspartiene? Eller: Når skal vi se konkrete forslag på disse områdene?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-10-12:
Jeg tror jeg må gi representanten Rudihagen rett i at ofte har det vært slik at Arbeiderpartiet og Høyre har hatt en relativt sammenfallende forståelse av den virkeligheten som en er omgitt av. Nå er det jo slik at vi ved flere anledninger har anvist forskjellige medisiner basert på samme diagnosen, men jeg tror enhver debatt står seg på å ha et felles utgangspunkt. Når det gjelder det som går på utdanning og kompetanse generelt, og med de utfordringene vi står overfor både hva gjelder omstilling i næringslivet og for så vidt også i det offentlige, har jeg veldig vanskelig for å si at det skal være store skillelinjer. Det er ikke store skillelinjer i norsk politikk hva angår hovedansvaret for utdanning, ei heller på de områdene som Rudihagen var inne på. Vi har jo sågar felles forståelse mellom Høyre og Arbeiderpartiet for en del av den utdanningen som skal finne sted på den nedlagte flyplassen like utenfor her. Det uenigheten har gått på, er bare selve eierskapet. Når det gjelder innholdet og de utfordringene vi står overfor, tror jeg vi har en felles oppfatning. Og det er ingen tvil om at det som blir et av de aller, aller viktigste konkurransemomentene for en høykostnasjon, er kompetansen til det folket som bebor den nasjonen. Og da tror jeg det er veldig viktig å ta de nødvendige grepene nå ved inngangen til det nye hundreåret og prioritere det på topp. Det har Høyre gjort tidligere i denne perioden, det har vi påpekt i valgkampen, det kommer vi også til å gjøre i det alternative statsbudsjettet som vi kommer til å legge fram, om ikke så veldig lenge.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-10-12:
Jeg har overhodet ingen bekymring verken på egne eller på partiets vegne for å ha mistet troverdighet i det som går på landbrukspolitikken, selv om vi ikke til enhver tid finner det hensiktsmessig å stemme for 180º-vendingene fra Hedstrøm. Det hadde jo blitt et sammenhengende hallingkast fra nyttårsaften til julaften i landbrukspolitikken. Vi har gjennom de årlige jordbruksforhandlingene anvist hvor vi ønsker endringer, vi har anvist hvilke provenyer det gir. Det kommer vi også til å gjøre i forbindelse med årets budsjett. Og det er jo slik på dette området som på så mange andre, at når Høyre påviser en nødvendig justering, foretar Fremskrittspartiet en slik 180º- vending. Jeg er helt enig når det gjelder det Hedstrøm antyder om det dumpingfenomenet vi har sett, der 17 000 tonn svinekjøtt og storfekjøtt ble solgt for 3-4-5-6 kr kiloen. Og nå får vi jo heldigvis hjelp av internasjonale avtaler for i det minste å redusere dette vesentlig. Det er et politisk flertall i denne salen som har sluttet seg til det forhold og den beskrivelse at lavere matpriser på jordbruksvarer er et mål. Gapet i priser mellom oss og våre naboland må reduseres. Det tror jeg er en helt nødvendig erkjennelse som man skal ta inn over seg, og jeg føler vel egentlig på bakgrunn av det jeg har lest og hørt av landbruksministeren, og det jeg opplevde i valgkampen i direkte debatt, at det er erkjennelser som går langt inn i Regjeringen. Jeg ser derfor fortrøstningsfullt i møte debatten i forbindelse med landbruksmeldingen som jeg antar kommer som annonsert, nemlig før nyttår. Da vil Høyre på ny ta opp de velkjente og gjennomførbare forslagene som vi har fremmet tidligere.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-10-12:
For å begynne med slutten, hvorfor Høyre vil kutte milliarder i bistand: Vel, nå har vi ikke lagt fram vårt budsjett ennå, og jeg tror representanten Rise kan roe seg relativt godt ned i så måte. Jeg antar at det forslaget vi vil komme med, er vel gjennomtenkt også i forhold til hva som er mulig å bruke på en fornuftig måte. Jeg er enig i de uttalelsene som jeg hørte fra statsministeren for ikke lenge siden, om at det ikke bare er kvantiteten som teller i forhold til bistanden, men også kvaliteten. Det er ikke bare å skrive ut de største sjekkene. Det kan kanskje gi den største selvtilfredsstillelsen i forhold til ens egen eventuelt dårlige eller gode samvittighet, men det gjelder like mye vissheten om at pengene blir brukt på en fornuftig måte. Jeg tror vi er på relativt trygg grunn i så måte. Når det gjelder de betegnelsene som måtte ha vært brukt i krigens hete – det ble nevnt bl.a. luftslott – skal jeg ikke rippe opp i det som ble sagt på kamparenaen ved stortingsvalget i 1997. Det var altfor mye til at jeg kan ta det opp nå. Jeg vil bare henlede representanten Rises oppmerksomhet på mitt aldeles utmerkede innlegg, som jeg antar forefinnes i Stortingstidende, så jeg slipper å gjenta det.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Representanten Gabrielsen fokuserte på trontaledebatten sine moglegheiter til å kunne rette søkjelyset mot dei utfordringane vi ser i samfunnet, og dessutan dei meir prinsipielle verdiforankra linene og skiljelinene i norsk partipolitikk. Og det trur eg er viktig og riktig at han gjer. Representanten Gabrielsen var kanskje mest opptatt av at dei skiljelinene som var, gjekk mellom Høgre og sentrumspartia på den eine sida og Arbeidarpartiet og SV på den andre sida. Sjølv forklarte han Høgre sin politikk på en slik måte at eg synest det tvert om var med på å underbygge at skiljelinene i norsk politikk i stor grad går mellom Høgre og iallfall delar av sentrumspartia. Derfor har eg lyst til å klargjere dei skiljelinene litt meir, og utfordrar representanten Gabrielsen på to-tre punkt, for eg trur gjerne at Høgre og Arbeidarpartiet har ei felles forståing av utviklinga i samfunnet. På grunn av den teknologiske utviklinga og ein stadig meir internasjonal økonomi har vi eit enormt omstillingsbehov både i offentleg sektor og i privat næringsliv. Produkta endrar seg, marknaden endrar seg, og økonomien endrar seg. Derfor trur eg at vi har ei felles forståing av at ny kunnskap og kompetanse på ein måte blir viktige innsatsfaktorar. Høgre fokuserte òg veldig mykje på utdanning, kunnskap og kompetanse i valkampen. Men så er spørsmålet: Kven skal gi dette tilbodet om ei god utdanning? Arbeidarpartiet meiner at det offentlege skal ta eit ansvar for det, og det offentlege skal gi eit differensiert tilbod og skal stille krav ut frå føresetnadene. Det gir alle moglegheiter til eit variabelt tilbod, men det gir òg alle moglegheiter til å få eit tilbod uavhengig av den økonomiske situasjonen som ein sjølv eller foreldra er i. Er representanten Gabrielsen samd i ei slik tenking, eller har han ei heilt anna haldning?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Representanten Gabrielsen var i sitt innlegg svært opptatt av å si hvilke sammenfallende interesser Høyre hadde med regjeringspartiene, og det er sikkert vel og bra. Men det er også områder hvor Høyre, i hvert fall verbalt, er særs uenig med regjeringspartiene. Jeg tenker da på landbrukspolitikken. Hvor mange ganger har jeg ikke hørt næringspolitisk talsmann i Høyre uttale at han ønsker mer konkurranse innenfor landbrukssektoren og lavere matvarepriser til fordel for Kari og Ola nordmann? Og det er vel og bra, der er vi og Høyre enige. Han har også beskrevet at gapet i matvarepriser mellom Norge og våre naboland stadig blir større. Og det er en riktig beskrivelse slik jeg ser det. Men når det kommer til de konkrete forslagene, hva gjør Høyre? Jo, noe på konsesjonssiden når det gjelder å erverve jordbrukseiendom og den statlige forkjøpsretten, men det har lett for å bli mye kosmetikk. Vi har en omsetningslov i Norge som regulerer utenlandsdumpingen. I år regner vi med å dumpe 17 000 tonn prima storfe- og svinekjøtt til utlandet for en slikk og ingenting, og dette gjennomregulerte systemet bidrar til å presse prisene oppover i Norge. Denne omsetningsloven støtter Høyre. Og når vi i Fremskrittspartiet fremmer forslag om å fjerne den, stemmer Høyre imot. Det samme gjelder hele jordbruksavtalesystemet som gir garantier til selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen ett år fram i tid. Dette er unike eksempler på et gjennomregulert system og en enorm sløsing i landet vårt. Disse systemene støtter Høyre, men på den annen side ønsker de mer konkurranse og lavere matvarepriser. Har ikke Høyre her mistet noe av sin troverdighet? Hvordan henger dette sammen?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Thorbjørn Jagland brukte en stor del av sitt innlegg til å snakke om faren for atomkrig. Hagen snakket for det meste om Arbeiderpartiet, mens Petersen gav uttrykk for misnøye over tingenes tilstand, særlig over regjeringssituasjonen. Og nå følger representanten Gabrielsen opp med å fortsette å gi uttrykk for frustrasjon. Han gikk også tilbake i historien. Høyre har rett i at det ble skrevet historie da John Lyng snekret sammen et borgerlig regjeringsalternativ i 1963, selv om den regjeringen bare ble sittende i tre uker. Det var dyktig håndverk. Men jeg har lyst til å minne representanten Gabrielsen om John Lyngs strategi forut for 1963 da han overtok som parlamentarisk fører for Høyre. Allerede før valget i 1957 kom det forsiktige følere om et organisert samarbeid mellom Bondepartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Ifølge Langslets Lyng-biografi kom Høyre etter kommunevalget i 1959 på den tanke at det var uheldig at de tre sentrumspartiene samarbeidet, og at de fant fram til et samarbeid i sentrum. Mange i Høyre var bekymret. Og vi husker Høyres totale avvisning i 1996 og 1997 av Senterpartiet som et useriøst parti, på tross av at Høyre har sittet i regjering sammen med Senterpartiet fem ganger. Men hva gjorde John Lyng i 1959? Han begynte ikke å skjelle ut samlingen i sentrum og kalle den for et luftslott eller prøvde å ta livet av samarbeidet. Han sa at det var positivt at noen hadde funnet sammen, det var bra, det var starten på noe, og det betydde at Høyre kunne komme med på et senere tidspunkt. Mitt spørsmål til Gabrielsen er: Hvem anser han for å være John Lyngs arvtaker i dag når det gjelder å snekre sammen samarbeidsløsninger? Nå må jeg også si ut fra at dette er en trontaledebatt, at det var lite av store visjoner og perspektiver i Gabrielsens innlegg. Jordens befolkning passerte i dag 6 milliarder, og flertallet av disse lever i fattigdom. Hvorfor vil Høyre da kutte milliarder i bistanden til de aller fattigste?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-12:
Representanten Øye påstår at det er forskjell – frå mi side – på det eg sa i førre stortingsperioden og det eg gjer no. Lat meg då minna om at eg faktisk har leidd arbeidet i Regjeringa med ei stortingsmelding om utjamning i levekår og inntekter som inneber ein omfattande analyse av kva som har skjedd frå 1986 til og med 1997 – det var så langt vi hadde tal – og som fortel at dei som hadde mest i 1986, har fått forbetra sine inntekter og levekår formidabelt. Dei som hadde minst i 1986, har rett nok fått ei lita forbetring, men dei har sakka akterut i forhold til den gjennomsnittlege inntektsauken, som er på 13 pst. Vidare i denne meldinga føreslår altså Regjeringa tiltak på eit breitt felt for vanskelegstilte i vårt land. Vi fylgjer opp nokre av desse forslaga i budsjettet, og vi inviterer Stortinget til å ta stilling til tiltak som både skal innebera eit meir finmaska tryggingsnett, som skal innebera betre offentlege tenester, og som skal innebera ei mjukare arbeidsline. Vi stod overfor ein heilt spesiell budsjettsituasjon i fjor – det hugsar sikkert òg representanten Signe Øye – der det faktisk ikkje handla om påplussing på budsjettet, men om ei felles sak: å føreslå innstrammingar på 9 milliardar kr. Som eit ledd i den innstramminga fremma vi òg forslaget om redusert sjukeløn. No reverserer vi det forslaget, vi nedjusterer denne inntektsgrensa og føreslår at det skal gjerast gjeldande frå 1. juli 2000.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-12:
Det er rett som representanten Nesvik seier, at Regjeringa har sett i gang eit arbeid for å sjå nærmare på eigendelane, sjå nærmare på kven som blir ramma og kven som bør skjermast, og få til ei ordning der det er to tak – der det altså er eit tak som skjermar storforbrukarar og kronikarar. Det som ligg i budsjettet, er i hovudsak ei prisjustering, og det har rett og slett med det å gjera at eit budsjett skal ha både ei inntektsside og ei utgiftsside. Vi har føreslått ei prisjustering på eigendelane for å ha moglegheit til å yta noko meir når det gjeld helse- og omsorgstenester. Handlingsplanen for eldreomsorga er i rute i kommunane, i oppfylginga frå fylka og i oppfylginga frå departementet si side. Det som eg er oppteken av, er at det er dei eldste eldre, dei som treng det mest, som skal få omsorg og pleie gjennom handlingsplanen. Då er nøkkelordet heildøgns pleie og omsorg. Det er òg slik at det her skal vera lokale variasjonar når det gjeld korleis dette blir utforma. Her skjer det i dag ei tilnærming mellom innhaldet i ein sjukeheim og innhaldet i ein omsorgsbustad, og det er svært mange eldre som opplever at dei no får tilbod om omsorgsbustader som er tilknytte ein sjukeheim. Vi driv no på med ein gjennomgang for å halda Stortinget orientert. Vi vil leggja fram i ei eiga melding våren 2000 kva som er resultatet etter dei to fyrste åra av handlingsplanen. Men våre opplysningar så langt tilseier at fordelinga er i samsvar med det som Stortinget la til grunn, og totalt i handlingsplanen skal det etter 2001 vera ein auke når det gjeld forholdet sjukeheim pr. 1 000 innbyggjarar før og etter handlingsplanen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-12:
Her var det to tema. Det eine var kva frivillig innsats har å seia i det norske samfunnet. Regjeringa ynskjer å gje frivillige organisasjonar og frivillige einskildpersonar rettmessig merksemd. Det kjem fram både gjennom frivilligheitsmeldinga og gjennom auken i talet på frivilligheitssentralar – faktisk 62 i dei åra vi no har hatt ansvaret – likeins gjennom stortingsmeldinga Omsorg 2000. Samtidig set Annelise Høegh søkjelyset på situasjonen framover når det gjeld folketrygda; alle dei som trekkjer seg frå eit yrkesaktivt liv med – vil eg seia –erfaring og kompetanse som skulle ha vore brukt atskilleg lenger. Det er mitt syn at vi treng ein stor arbeidsstyrke i tida framover. Det ser vi på mange sektorar, ikkje minst innan pleie- og omsorgssektoren. Då må vi vera villige til å leggja til rette for på den eine sida at dei eldre arbeidstakarane som har behov for og som ynskjer å tre tilbake frå eit yrkesaktivt liv med verdigheit, skal ha moglegheit til det. På den andre sida må vi ta til etterretning at regjeringa Jagland sette ned eit førtidspensjonsutval som har levert ei innstilling, og som peikar på at det i dag for enkelte yrkesgrupper faktisk svarar seg å gå av med pensjon framfor å arbeida lenger. Ingen er tent med – verken samfunnet, den enkelte person eller den enkelte arbeidsplass – at vi har overstimulans til å ta ut pensjon framfor å halda fram med den erfaringa og den kompetansen som ein eldre arbeidstakar har.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
I forrige stortingsperiode benyttet stortingsrepresentant Meltveit Kleppa denne talerstolen flittig for å tale de svakeste gruppenes sak. Men det var før hun ble statsråd og sosialminister. Derfor var det for Arbeiderpartiet helt utenkelig at sosialminister Meltveit Kleppa i fjor kunne legge fram et forslag om å ta sykepengene fra dem som tjente aller minst, mens de som tjente mest, skulle få mer i form av skattelettelser. Det betyr jo i praksis at denne store gruppen på ca. 200 000 – i stor grad kvinner som er avhengig av inntekten sin selv om den er liten – må jobbe selv om de er syke og egentlig burde vært sykmeldte. Men etter press fra Arbeiderpartiet sa Regjeringen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i vår at de ville rette opp den usosiale feilen. Men det passet ikke å gjøre det da, og man skjøv problemet over til budsjettet for neste år. Nå foreligger imidlertid statsbudsjettet for neste år, og oppsiktsvekkende nok skyver sosialministeren igjen på saken – nå til neste sommer. Dette er lite troverdig og lover ikke godt for fordelingspolitikken her i landet. Skattelistene for i fjor er nå offentlige og lesestoff for folk flest. Det er interessant å se at mange tjener mye, men betaler svært lite i skatt. Her er det noe å hente. Hvorfor er det så vanskelig for sosialministeren å få gjennomslag for de sakene og de gruppene hun var så opptatt av for bare få år tilbake?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Sosialministeren snakket i store og fine vendinger om fordelingspolitikk, om velferdsutvikling, om utjamningsmeldingen sin og en rekke andre ting. Men da virker det underlig for de av oss som har kommet så langt at vi har fått lest budsjettet grundig, at det Regjeringen gjør, er å innføre stadig mer skatt på sykdom i dette landet. Man har en generell utvikling når det gjelder egenandeler som i hvert fall jeg blir veldig bekymret over, for de syke, og gjerne de kronisk syke, i dette landet har problemer når det gjelder økonomi. Er det god fordelingspolitikk fra sosialministerens side stadig å øke egenandelene for syke mennesker i dette landet? Hvorfor kunne ikke sosialministeren og Regjeringen ha ventet på det arbeidet som pågår, eller som i hvert fall skal pågå, når det gjelder å vurdere de totale egenandelene i dette landet? Det er den ene biten. Så litt om det som har å gjøre med oppfølging av handlingsplanen for eldreomsorgen i Norge. I gårsdagens VG står det en artikkel om utviklingen når det gjelder sykehjemsplasser i Norge, og utrolig nok – men dessverre slik Fremskrittspartiet har påpekt tidligere – er det faktisk en nedgang i antall sykehjemsplasser hvis en sammenlikner med 1996. Så spørsmålet mitt til sosialministeren er da: Hvordan ser sosialministeren på denne utviklingen, at det som bygges rundt omkring i kommunene, er omsorgsboliger og ikke sykehjemsplasser, som det er et skrikende behov for i dette landet? Vil sosialministeren gripe fatt i dette, slik at vi nå kan få fart på byggingen av sykehjemsplasser i Norge?
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Hvis noen tror at det skal gå an å hente inn 10-20 milliarder kr, som er en underdekning i forhold til en viss forutsetning som gjaldt for en del år siden, gjennom å spare på driftsutgiftene, så tar de feil. Det er rett og slett umulig. Det man er nødt til å gjøre, er å gå inn og se på Forsvarets driftsorganisasjon, Forsvarets ambisjoner og Forsvarets organisasjon og struktur og få det tilpasset til den økonomiske virkelighet man har i dag. Man trenger ikke ha så stor panikk i forhold til de forutsetninger man ser for seg i år 2016, når vi befinner oss i år 1999, for en ting kan jeg si med hundre prosent sikkerhet: verden kommer ikke til å se ut slik i 2016 som vi i dag antar at den vil gjøre. Forsvarets oppgaver endrer seg fra år til år, og Forsvarets utfordringer endrer seg fra år til år. Man må være opptatt av at man foretar de riktige disposisjoner i morgen for de investeringer som gjøres, og her er det nær sagt ganske mye å gå på. Jeg har tillit til at dersom Stortinget er i stand til å gi Forsvaret og Forsvarets ansatte de muligheter de trenger for å møte disse utfordringene, og vi skrur ned våre ambisjoner i forhold til hva vi ønsker oss, vil det være mulig å beholde både et invasjonsforsvar begrenset til én landsdel og et høyt engasjement når det gjelder de internasjonale oppgavene. Men det forutsetter at Stortinget må ta på seg ansvaret for å tilleggsfinansiere selve driftsutgiftene for de internasjonale oppgaver, dersom man beslutter at denne ressursen skal brukes. Og så får vi alle håpe at vi etter hvert greier å utvikle en så god sikkerhetspolitisk profil og innsats på det vi gjør, at konfliktløsning ved militær hjelp blir noe som tilhører fortiden og ikke fremtiden.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Nettopp i en slik jobb som både Kristin Halvorsen og jeg har, med ansvaret for Stortingets kontrollvirksomhet, bør vi være opptatt av at kontroll- og revisjonsvirksomheten foregår på den enkleste, mest fornuftige og mest strukturerte måten. Jeg blir lei meg når likningsfunksjonærer forteller meg at de bruker en tredjedel av dagen sin på å lage forslag til virksomhetsplan for neste år, den andre tredjedelen til å rapportere hva de gjorde i går, og den siste tredjedelen til faktisk å gjøre den jobben de er satt til. Selv om dette er satt på spissen, synliggjør det på mange måter hvilken situasjon vi er kommet i, nemlig at vi stiller en hel masse krav til rapportering og kontroll, uten å tenke over konsekvensene når det gjelder den jobben som skal gjøres overfor den norske befolkning, altså de som har krav på tjenesteproduksjon. Jeg er sikker på at hvis vi var villig til å diskutere andre måter å løse dette på, ville det være mulig for oss å få til en modernisering og effektivisering av offentlig sektor som gjorde at privatiseringsdebatten ble en ikke-debatt. Alle ville da se at det å skulle etablere to- og tredelte systemer, der noe skal være offentlig og noe skal være privat, faktisk vil føre til mer administrasjon og mindre tjenesteproduksjon når dette etter hvert settes i system. For et lite land som Norge, med 4,5 millioner mennesker, med tross alt begrensede menneskelige ressurser, ville det være helt galimatias å gå inn for en politikk som gjorde at vi delte opp det stakkars lille velferdssamfunnet som vi tross alt har, og som har en god kvalitet, men tross alt er begrenset i flere deler der vi måtte lage administrative systemer for å kontrollere og revidere.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-10-12:
Representanten Kosmo snakket på slutten av innlegget sitt om å stole på dem som skal gjøre jobben. Tidligere i innlegget snakket han om Forsvaret, NATO osv. La oss koble de to utsagnene som han der kom med. Jeg vil gjerne få ham til å utdype hva slags holdning han har, ikke minst i forhold til det budsjettforliket som Arbeiderpartiet har tatt initiativet til overfor mellompartiene, når det gjelder Forsvaret og den underbalansen som Forsvaret sliter med. Forsvarsministeren sa jo selv i Oslo Militære Samfund for kort tid siden at underbalansen var mellom 10 og 20 milliarder kr. Det er klart at man med et slikt misforhold kan begynne å stille spørsmål om hvorvidt man kan stole på dem som skal gjøre jobben, når Stortingets flertall ikke gir Forsvaret ressurser som står i forhold til de mål man også trekker opp. General Frisvold har sagt at man kanskje må kutte 2 milliarder kr hvert år i driftsutgifter for å bringe balanse mellom oppgaver og ressurser på den ene siden og investering og drift på den andre siden. Jeg hadde derfor lyst til å få representanten Kosmo til her å utdype hva slags tanker man gjør seg om de forestående forhandlinger mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene når det gjelder Forsvarets fremtid, og om ressursbruken og ressursprioriteringen som skal gjøre at man er i stand til å stole på dem som skal gjøre jobben. Og er man villig til å ha en litt annen holdning fra Arbeiderpartiets side til dette med å finansiere de fredsbevarende og fredsskapende operasjonene i utlandet i forhold til det nasjonale forsvaret, som delvis kommer i motsetning til hverandre når det gjelder konkurransen om ressursene?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Regjeringen har satt ned to utvalg som skal se på norsk sikkerhetspolitikk. Det vesentlige spørsmålet i forhold til investeringer og bruk av forsvarsmidler var at man gav seg tid til å se an hva de rådene de kom med, faktisk dreide seg om – i stedet for Ludvigsens bekymring om at ikke alle automatisk er villig til å punge ut. Poenget er vel i første omgang å finne ut hva man faktisk skal forsvare seg mot, og på hvilken måte man skal gjøre det. Men det var ikke det jeg tok ordet til i forhold til Kosmos innlegg. Det var en litt merkelig avslutning for en som er leder i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite, og som i utgangspunktet burde være en som elsker å kontrollere alle underliggende etater og alle departementer. Men velvillig tolket skjønner jeg hva som er poenget, nemlig å gjennomgå offentlig sektor på en slik måte at man er sikret å bruke folk – som kanskje er den viktigste ressursen i offentlig sektor – men også å bruke penger på en slik måte at man får høyest mulig tjenesteproduksjon ut av dem. En viktig utfordring da er å se på om offentlig sektor faktisk er så ineffektiv som mange vil ha det til. Jeg tror det eksisterer en del myter om dette. Vi har f.eks. sammenlignet helsevesenet i USA med det offentlige helsevesen i Norden, og det viser seg av 25 pst. av pengene i det privatiserte helsevesenet i USA går til administrasjon, mens 6-7 pst. av pengene i det norske helsevesenet går til administrasjon. Kan hende det likevel er for mye! Og det er helt opplagt behov f.eks. på sykehussektoren for å administrere på en helt annen, effektiv måte, slik at pasientene blir tatt skikkelig hånd om. Den store utfordringen jeg tror at Arbeiderpartiet, SV, og kanskje også sentrumspartiene står overfor, er å møte den privatiseringsbølgen som vi ser kommer på mange områder i offentlig sektor, med en skikkelig vilje til omstilling og med et omstillingsprogram som også gir mulighet til å dele opp i ulike enheter – selvstyrte enheter, mer makt til de ansatte. Er det f.eks. tanker som Jørgen Kosmo og jeg kunne samarbeide om?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Fra SVs side har vi i grunnen savnet statsråd Lilletun i løpet av valgkampen. Der skulle vi gjerne hatt gode, gamle Lilletun i fri flyt, slik som vi kjente Opposisjons-Lilletun. Det er jo – tror jeg – et faktum at Lilletun fikk til mer på utdanningssektoren i opposisjon sammen med Høyre og SV, for sentrum, Høyre og SV hadde flertall forrige stortingsperiode og fikk til mye på utdanningssektoren, mens ambisjonsnivået nå er kraftig jekket ned. Vi skulle gjerne ha utstyrt Lilletun med litt mer penger til litt mer satsing, for vi har særlig en ungdomsskole som hadde fortjent en mye større politisk oppmerksomhet, færre elever i klassen, opprustede lærere, mulighet for å flytte undervisningen ut, få spennende folk inn, mens virkeligheten rundt omkring i klasserommene mange steder pr. i dag er at de kanskje har råd til halvannen bussbillett i løpet av en hel høst. Det blir det kjedelig og dårlig undervisning av, som ikke oppfyller læreplanen. Nå har det fra regjeringshold vært sagt at skolen må vente, vi skal innføre en stor reform når det gjelder eldreomsorgen. Den må komme først, og så må skolen komme deretter. Men det er en ganske gammeldags, avleggs måte å tenke utdanning på, for utdanning er investering i framtidens kunnskaps- og kompetansesamfunn, og hvis vi ikke foretar nødvendige investeringer, har vi også lite å høste. Kan jeg få vite om statsråd Lilletun er enig i at utdanning må vente, og at alle løftene i Voksenåserklæringen, som er Regjeringens erklæring til velgerne i løpet av en fireårsperiode, ikke lar seg realisere, for om to år er den perioden faktisk ute!
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Det var svært interessant å høyre på Grethe Fossum i dag. Eg trur det er lenge sidan eg har høyrt eit så godt innlegg utan kritikk av Regjeringa eller sentrumspartia. Når det gjeld det viktige som Grethe Fossum peika på, nemleg ein god familiepolitikk og ein god kulturpolitikk, synest eg det er positivt. Eg vil hevde at familiepolitikken aldri har fått så mykje merksemd som den har fått dei siste par åra etter at sentrumsregjeringa kom til makta. Det har vore mykje diskusjon om utfordringane i familien i høve til å gje foreldre meir tid i lag med ungane og i høve til barnehagepolitikken. No er det vel for mykje forlangt å skulle tru at Grethe Fossum kunne seie noko positivt om kontantstøtta, men det har i alle fall medverka til å skape ein skikkeleg debatt om kva vi kan gjere for at barn og vaksne skal få meir tid i lag. Eg er samd med Grethe Fossum i at det er viktig å få gode barnehagar og nok barnehagar, og at ein får fleksible ordningar tilpassa foreldres og barns behov. Men ser ikkje Grethe Fossum at det i dei siste åra har vore ei auka satsing på familiepolitikken? Det har blitt bygd fleire barnehageplassar. Ein foreslår no sjølvstendige rettar for fedrar, barnetrygd opp til 18 år og ei heving av kontantstøtta – noko eg ikkje skal utfordre henne til å seie noko negativt om, for der veit eg at vi er usamde. I forhold til kulturpolitikken har det også vore ein auke i satsinga etter at sentrumsregjeringa kom til makta. Kvart år har ein fått meir midlar til kultursatsing, og eg er einig i at det er svært viktig å gje gode kulturtilbod til alle folk, og at det vil bli eit skilje i kunnskap dersom tilgangen på kultur berre blir reservert for enkelte grupper. Så utfordringa i forhold til det kommersielle er at vi får ein kultur som er tilpassa alle. Det er viktig. Eg håpar at Grethe Fossum har lagt merke til den auka satsinga vi har hatt på dette området.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Jeg kan love representanten Molvær Grimstad at det ikke skal bli noen vane at jeg ikke kritiserer Regjeringen, men jeg følte at siden dette var den siste trontalen i dette årtusen, ville jeg veldig gjerne se litt framover og fortelle lite grann om Arbeiderpartiets syn på det som skal skje i år 2000. Jeg tror vi alle har en utfordring når det gjelder familiepolitikken. Det vi ikke har vært flinke nok til i den perioden som har gått, er å se på barnehagen som et godt tilbud for barn og diskutere hva som kan gjøres bedre i barnehagen, og hvordan den kan gjøres billigere. Jeg ser nok at Regjeringen har satset på flere barnehager, men det har dessverre med skam å melde vært utrolig puslete. Vi var alle enige om at i år 2000 skulle vi passere en milepæl, da skulle det ikke være noen køer i barnehagen, men så har denne regjeringen i løpet av to år klart å hindre at det målet blir oppnådd, uten at jeg skal diskutere mer om det. Jeg synes det er interessant å sammenlikne tall. Jeg minner om at hvis vi ser på det rene kulturbudsjettet, altså tar vekk idrett, pressestøtte og det andre, bevilger vi 3 milliarder kr til kulturtiltak. Det er omtrent det samme som det går til kontantoverføring til barnefamilier som får kontantstøtte. Jeg synes det bør være et tankekors når denne regjeringen snakker så mye om kultur og barne- og familiepolitikk.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Dette synes jeg var forvirrende. Det er faktisk slik at jeg som er medlem av Arbeiderpartiet, og har sagt noe om at vi bør ha en skatteskjerpelse på 2 milliarder kr, ikke er i stand til å regne ut hva det vil koste for hver enkelt familie i dette landet. Det er faktisk slik at det skal det forhandles om. Hvis denne familien har fått tankene ut av Hill-Marta Solbergs og Thorbjørn Jaglands hode om hva de har tenkt å gjøre i forhold til dette, må jeg si at det vil være noe underlig. De forhandlingene og de problemene det vil medføre for den enkelte familie, kommer nok noe senere. Det er helt klart at våre skatter, men også avgifter er med på å regulere barnefamilienes inntekter. De 2 milliarder kr som Arbeiderpartiet har tenkt å stjele fra de rikeste i dette landet, har de faktisk tenkt å bruke en del av til å utjevne, slik at de familiene som har det vanskeligst, skal få det lettere. Jeg synes at denne Robin Hood-taktikken er ganske bra, men jeg skjønner godt at Høyre ikke vil stjele fra de rike og fordele til dem som ikke har så mye. Det er faktisk Høyres sjel.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-10-12:
Representanten Fossum snakket varmt om barnefamiliene og veldig varmt om hvor lite de ønsker å skille mellom folk, hvor ivrige de er etter å utjevne forskjellene i Norge. Men det hun ikke snakket om, var at skatter også er en del av en utjevningspolitikk, og de grepene som man gjør på skatteområdet, kan få direkte innvirkning på familiepolitikken. Det som er god familiepolitikk, avgjøres ikke bare av hvilke overføringer til barnefamiliene som man kan finne på budsjettets utgiftsside. Det viktigste er jo at familiene har en inntekt, at de får mulighet til å ta ansvar for seg selv. Den varslede skatteskjerpelsen på ikke børsnoterte selskaper vil ramme mange familier i forbindelse med generasjonsskifte i familiebedrifter. Jeg skal bruke et helt konkret eksempel, for da blir liksom tingene litt nærmere. Da blir det ikke bare teori. Jeg har her en faks fra en ung arving til en familiebedrift. Da hennes far og onkel døde med to måneders mellomrom, etterlot de seg to enker, seks voksne barn i alderen 20-30 år og to maritimt relaterte bedrifter med til sammen 220 ansatte. Arvingenes talskvinne skriver: «På grunnlag av de forutsetningene og rammebetingelsene vi da hadde, valgte vi alle å engasjere oss i bedriftene og overta for å videreføre tradisjoner» og arbeidsplasser. Den varslede skatteskjerpelsen betyr at disse nå får 6 mill. kr ekstra skatteskjerpelse hvis de skal overta bedriften. Resultatet blir at det har de ikke råd til, for hele bedriftens bundne kapital ligger i produksjonsutstyr. Dette er en skattepolitikk som denne regjeringen nå ønsker å gjennomføre, og som Arbeiderpartiet ikke bare vil støtte, men skjerpe. Hvordan kan familiepolitikken forsvares ut fra konsekvensen av så mange tapte arbeidsplasser?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Når det gjeld kommuneopplegget, har ein brukt det same systemet når det gjeld overføringar til skulane som både føregåande regjeringar og denne regjeringa tidlegare har brukt. Det har altså ikkje vore brukt noko nytt system i år – det har ikkje automatisk vore regulert når elevtalet har gått ned, og heller ikkje når det har gått opp. Når det gjeld påstanden om at det vil verte ei innstramming, er realiteten at det er ein realauke i utdanningsbudsjettet. Det er ein vekst på 4,3 pst., som er godt over det som er prisstiginga, og eg har i mitt innlegg då sagt at kan hende den auka satsinga kjem. Det som er realiteten, er at vi har prioritert aller fremst lærarkompetanse og IKT-satsing. Vidare har vi prioritert å gjennomføre kompetansemeldinga, slik som den var lovd i forhold til partane i inntektsoppgjeret, og like eins har vi prioritert å gjennomføre oppstartinga av satsinga på forsking – alt viktige nysatsingar. Difor er det absolutt nysatsing i dette budsjettet. Det er prioritert framfor dei tiltaka som gjeld stipend og klassetal, som representanten Oppebøen Hansen omtalar. Når det gjeld det med ungdomsskulen og talet på elevar i klassen, set vi i gang med eit forsøk for auka lærardekking etter eit anna system. Når det gjeld handlingsplanen for lærarrekruttering, seier eg meg lei for at den ikkje er komen tidlegare. Det er eit svært omfattande og vanskeleg arbeid. Eg kan stadfeste at mi målsetjing er å leggje den fram i løpet av oktober, og då håpar eg at vi kan få ein spennande diskusjon om den her i Stortinget.