Svein Flåtten (Høyre), 2014-02-04:
Interpellanten søker enighet for sitt syn på at inntektspolitisk samarbeid, frontfagmodellen og koordinering i lønnsdannelsen gir bidrag til høy verdiskaping, lav arbeidsledighet, jevn inntektsfordeling og høy reallønnsvekst. Det er vanskelig å være uenig i det, og regjeringen har jo vært helt klar på – det er bare å lese Sundvolden-erklæringen – at den vil arbeide for et velfungerende trepartssamarbeid, som finansministeren har påpekt, for en høy produktivitet, for høy trivsel blant arbeidstakerne og for å sikre et godt organisert arbeidsliv. Men det er ingen modell, ikke noe system alene, som skaper økonomisk vekst og fortsatt bærekraft for velferdssamfunnet. Jeg må si jeg reagerer når man gjør dette til en debatt om bare det å være fagorganisert, ikke minst når representanten Wickholm i innlegget sier at i fagorganisasjonen tar man et personlig ansvar. Hver dag i dette landet jobber det hundretusenvis av mennesker, organiserte og uorganiserte, i titusenvis av bedrifter, som er organiserte eller uorganiserte, for å gi sitt bidrag til at vi kan holde velferdssamfunnet oppe. Tar ikke de et personlig ansvar? Jeg synes faktisk det er uhørt å insinuere noe annet, for det finnes utfordringer utover trepartssamarbeidet i norsk økonomi for å få til økt vekst, økt verdiskaping og ikke minst forbedret produktivitet. Det er enhver regjerings politiske ansvar. Jeg håper at interpellanten utvider sin modelltenkning utover det han beskriver, også til å omfatte det å skape muligheter for økt verdiskaping for et samlet næringsliv gjennom de politiske rammebetingelsene. Vi kommer ikke utenom det når vi skal diskutere det organiserte arbeidslivet. Også det organiserte arbeidslivet er avhengig av at det er økonomisk vekst, og det kan ikke trepartssamarbeidet alene bidra til. De gir et utmerket bidrag, vi vil beholde det, men det er også slik – som interpellanten ganske riktig pekte på – at verden faktisk forandrer seg. Det kreves mer fleksibilitet, det kreves at arbeidslivet innrettes på en annen måte. Derfor handler ikke den norske modellen og det norske velferdssamfunnet bare om lønnsfastsettelse og rettigheter for arbeidstakere. Det handler ikke minst om konkurransekraften i fremtiden, og der er produktiviteten helt sentral. Der har representanten Gahr Støre et medansvar for at veksten har falt gjennom de senere år. Det gjør at vi er mindre konkurransedyktig enn vi var. Vi kan heller ikke diskutere det norske velferdssamfunnet uten å ta utgangspunkt i at vi har vært heldige. Det er ikke noe galt i å ha fått mye, gjerne mest for den saks skyld, men det forplikter oss til å ta vare på verdiene, det forplikter til å forbedre konkurransekraften hele tiden. Derfor må regjeringen gå i spissen for dette., og derfor er det søkelyset vi har satt på produktivitetsveksten, helt sentralt. Det var fraværende hos den forrige regjeringen. Det betyr at vi må legge til rette for omstillinger, for fleksibilitet i arbeidslivet, for ny teknologi. Vi må se på å øke bevilgningene til forskning, utvikling, ikke minst få mer igjen for de investeringene som foretas. Og så må vi forenkle næringslivets vilkår, og ikke minst forenkle næringslivets møte med det offentlige. Mange gode avgjørelser over tid har gitt oss et godt utgangspunkt. Men la oss ikke lukke øynene for at verden endrer seg, for at konkurransen blir hardere, og for at vi må komme med politiske tiltak som forbedrer konkurransekraften og øker produktiviteten, for internasjonalt skjer det veldig mye på dette området. Jeg tror ingen politikere og ingen politiske partier bør hevde noe patent på velferdssamfunnet. Det finnes ikke én modell. Det er summen av et trepartssamarbeid, men det er også i stor grad et spørsmål om den økonomiske politikk til enhver tid er tilpasset gårsdagens utfordringer eller morgendagens utfordringer.