Stefan Heggelund (Høyre), 2019-01-30:
Det finnes ikke noe viktigere for oss å løse, for det er så veldig mye annet som hviler på at vi klarer å løse dette – klimaendringene må definere politikken som føres, den offentlige debatten og de løsningene vi velger. Klima er komplisert, det er vanskelig å kommunisere, og det finnes ingen enkle løsninger. Det må strukturelle endringer til. De må være gjennomgripende og gjennomsyrende, og de må omfatte alt. Det innebærer en omstrukturering og en omstilling i alle sektorer. Men det blir bare vanskeligere hvis vi venter. Menneskeskapte klimaendringer krever mer av oss hvert eneste år som går. Det er ikke lenger mulig å kalle seg økonomisk ansvarlig og samtidig ikke jobbe for å bekjempe klimaendringene. Økonomisk er det uansvarlig, men det er også uansvarlig hvis vi vil at generasjonene etter oss skal kunne nyte de fantastiske naturverdiene dette landet har å by på. Det er uansvarlig med tanke på matproduksjon, uansvarlig hvis vi vil ta hele landet i bruk og det skal være mulig å bo på steder hvor det alltid har bodd nordmenn. Men det er også moralsk uansvarlig overfor verdens fattige. Forskjellen på 1,5 grader og 2 grader er hvor mange hundrevis av millioner som blir dømt til et liv i fattigdom. Jobber man ikke aktivt for å bekjempe klimaendringene, er man ikke bare uansvarlig, man er også usolidarisk. Vi må ha en ny måte å tenke på og operere på for at vi skal kunne bevare det vi har. Det er en viktig konservativ verdi. Vi skal ikke slutte med økonomisk vekst, slik enkelte i denne salen tar til orde for, for det vil gå ut over vår velferd. Ikke bare det: Det vil gjøre det helt umulig for verden å nå sine bærekraftsmål. Nei, vi må frikoble vekst fra utslipp. Den norske velferden skal være en grønn velferd. Det betyr at når regjeringen hever målet for ikke-kvotepliktig sektor til 45 pst., skal vi være klar over at det er et vanskelig mål å nå. Det fordrer at alle sektorer bidrar, og at alle sektorer kutter, og det er nettopp det denne regjeringen legger opp til i plattformen. Ambisjonsnivået heves, ja, men i plattformen følges det også opp med den handlingen som er nødvendig. Norsk klimapolitikk skal handle både om å stille krav og om at vi som fellesskap bidrar til den omstillingen som trengs. Derfor skal vi gjøre det dyrere å forurense hvert eneste år, samtidig som vi alle sammen er med på å gjøre norske arbeidsplasser grønnere, f.eks. med den massive satsingen som denne regjeringen har på klimateknologi. Norge har unike muligheter når det gjelder nullutslippsløsninger. For det første har vi vist hvordan man kan skape et marked for nye nullutslippsløsninger gjennom elbilpolitikken. Verden ser til den, og vi er blitt et testmarked. Samtidig er nesten all energien vi forbruker i Norge, fornybar. Vi har en helt særegen kompetanse på utvikling av fornybar energi, men også på lagring. Den kompetansen gir vårt land enorme muligheter, men det gir også muligheter for at vi kan hjelpe til å fase ut kull på internasjonal basis. De globale klimagassutslippene har gått opp – mesteparten av det er på grunn av kull. Mange fattige land planlegger å bygge flere kullkraftverk, og det er ikke så rart, for det er ca. én milliard mennesker i verden i dag som ikke har energi. De trenger hjelp fordi vi vil at disse landene skal kunne hoppe over fossilfasen. Klarer vi ikke å bidra til dette, kan vi bare glemme å løse klimaproblemene. Men det er det regjeringen legger opp til at vi skal klare – en internasjonal satsing og et internasjonalt initiativ for nettopp å få faset ut kull og for nettopp å hjelpe u-land med å bygge fornybar energi. Dette er den mest offensive og helhetlige regjeringsplattformen som noen gang er lagt fram i Norge på klimaområdet – og det skal vi være ganske stolte av.