Bente Stein Mathisen (Høyre), 2010-03-19:
Norge skårer høyt på levekårsindekser og er et av de beste land i verden å bo i. De aller fleste har det bra her i landet, men likevel vet vi at noen opplever å være fattige i dette rike landet, og det er kanskje ekstra vanskelig fordi det er så mange som har det så bra. Særlig er det vanskelig for barnefamilier. Her må politikere og den sittende regjering ta noe av skylden. Det har blitt gitt løfter og skapt noen forventninger som ikke er fulgt opp. Det bevilges mye til å bekjempe fattigdom i Norge, men det treffer ikke målet. Fattigdomsdebatten i Norge er et sammensurium av ulike tiltak som har hatt altfor liten effekt. De grupper som var fattige på 1990-tallet, er fremdeles fattige. Dette er alvorlig. Det er alvorlig for dem som strever med økonomisk vanskelige kår, fordi de loves bedring som ikke kommer, og det er problematisk fordi vi bruker mye på ting som ikke virker. Kjennetegnet på dem som er fattige, er at mange av dem faller utenfor arbeidslivet. Derfor er første målsetting å sørge for at så mange som mulig gis mulighet til å komme i jobb for å bli selvforsørgende. Det handler altså også om å gjenvinne selvrespekten. For å få til dette er vi avhengige av å bruke flere virkemidler. Det må legges til rette slik at folk kan bli kvalifisert for de jobbene som finnes, og da nytter det ikke med et kvalifiseringsprogram som stenger enkelte grupper ute, som f.eks. rusavhengige og trygdede med restarbeidsevne. Vi må gjøre det lønnsomt å jobbe både gjennom å kombinere jobb og trygd og gjennom målrettede skattelettelser for dem med lave og vanlige inntekter. Vi må sørge for å bremse inngangen til fattigdom. Vi må nå vekk fra den situasjonen som vi ser med altfor stort frafall i den videregående skole. Skolen er kanskje den viktigste arenaen for fattigdomsforebygging. Samtidig er det kanskje her vi har lyktes dårligst med å skape rom for sosial mobilitet. Dette til tross for årelange forsøk med venstresidens likhetseksperimenter. Vi må skape en skole hvor alle sikres muligheter i voksenlivet. Vi kan ikke akseptere at én av fem elever går ut av skolen uten å lese og skrive godt nok for de krav som arbeidslivet stiller. Skolen må gis mulighet til å se hver enkelt elev og gi den enkelte en best tenkelig mulighet til å hente ut sitt potensial. Det er én dimensjon i fattigdomsdebatten som ofte blir borte, og det er hva den enkelte kan gjøre for seg selv. Det offentlige hjelpeapparatet kan stille opp med mye, men skal et menneske lykkes med å komme ut av en vanskelig situasjon, krever det stor egeninnsats. I helsevesenet bruker vi uttrykket hjelp til selvhjelp. I Nav-systemet og ute i kommunene er det mange gode hjelpere, veiledere og støttepersoner som kan motivere og oppmuntre dem som har behov for tilrettelegging for å komme i gang. Jeg vil derfor advare mot en fattigdomspolitikk som følger venstresidens fattigdomsretorikk, nemlig å stille opp med enda flere støtteordninger for å gjøre livet enklere. Dette er et defensivt og feilaktig utgangspunkt. Mitt mål, og Høyres mål, er å hjelpe mennesker ut av fattigdom ved å stille krav, ved at flere gis mulighet til å komme i jobb og til å få tilbake styringen av eget liv. Målet må være at flere kan greie seg selv.