Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Vår største utfordring i tiårene som ligger foran oss, er det de lærde kaller demografiske endringer. På enkelt norsk betyr det at vi har lyktes med å bygge opp en folkehelse som gjør at vi blir stadig eldre. De siste generasjonene, som min egen, har ikke vært like flinke til å sørge for at flere barn kommer til, på nivå med det man gjorde etter krigen, da det ikke var uvanlig med store barnekull. Som homofil kan jeg vel ikke akkurat skryte av å være en stor bidragsyter til denne utfordringen, selv om det ikke nødvendigvis står på innsatsviljen. Dette gir oss noen store utfordringer med å skaffe nok folk til å gi nødvendige omsorgstjenester i framtida. Derfor er arbeidet med et inkluderende arbeidsliv så viktig. I dag er det slik at den kommunale helsetjenesten og familien deler omsorgsansvaret, og slik må det også være framover. Vi som familie må stille opp når vi får syke barn og eldre som trenger hjelp. Men vi kan være med på å legge bedre til å rette, slik at det går an å kombinere nettopp omsorgsbehov og yrkesaktivitet. Det er en gledelig at Regjeringen legger fram disse forslagene. En ny permisjonsordning med rett til inntil ti dagers permisjon årlig uten kompensasjon, for å yte omsorg til nære familiemedlemmer, er også med på å legitimere fravær i arbeidslivet, som på sin måte kan bidra til å sørge for et mer inkluderende arbeidsliv. I offentlig sektor har fagforeningene kjempet fram at man skal få en kompensasjon, og det bør – i den tiden vi er inne i med stor økning i privat kjøpekraft – det også legges til rette for i lønnsoppgjøret, at man prioriterer denne typen goder framfor mer penger i lommeboka. Her skiller flertallet og mindretallet lag. Jeg vil utfordre Fremskrittspartiet – for jeg tror at man gjør denne øvelsen ganske mange ganger ved at man foreslår en full lønnskompensasjon ved fravær. Er det slik at man kan stole på at Fremskrittspartiet, med sin kroniske motvilje mot skatt, i sitt forslag til revidert statsbudsjett legger inn de utgiftene som dette vil innebære for fellesskapet – rundt regnet 1,1 til 3 milliarder kr? Hvis man ikke velger å legge dette inn i revidert statsbudsjett, så er det ikke et bidrag til de familiene som sliter. Retten til pleiepenger ved pleie i hjemmet av nære pårørende i livets sluttfase skal utvides fra 20 til 60 dager. Det er en fin og helt nødvendig utvidelse, for når det går så galt at det går mot livets slutt og man er syk, så vet man ikke alltid hvor lang tid det tar. Det er mange som har opplevd at de 20 dagene ikke strekker til, og derfor er det en god utvidelse at man nå får til to måneder. Når pleieforholdet har vart i minst tre år, gis det rett til fortsatte pleiepenger og forhøyet hjelpestønad når pleieforholdet opphører fordi barnet dør. Det er helt nødvendig i en så tung prosess som det er å miste et barn, at man legger til rette for at man får en mulighet til å orientere seg fram i arbeidslivet etter en så sterk påkjenning som det er å miste sitt eget barn. Vi tror det er fornuftig å sette grensen ved minst tre år for at man fortsatt skal ha rett til pleiepenger og forhøyet hjelpestønad. De som mister barn før dette, vil også kunne få hjelp via dagpenger og kvalifiseringstiltak med stønad. Jeg møtte et foreldrepar i Sarpsborg som hadde vært i en situasjon der de hadde brukt lang tid på å pleie barnet sitt. Barnet fikk omsorgsbolig da det fylte 18 år, men det avbruddet fra yrkeslivet som dette medførte, gjorde det vanskelig for foreldrene å komme inn igjen i arbeidslivet. Men det er gjennom disse erfaringene man bygger opp mye verdifull livserfaring, som disse foreldrene vil bruke til også å hjelpe andre. Så her er det muligheter til å bruke denne kompetansen til f.eks. omskolering, slik at man f.eks. kan utdanne seg til å bli helsefagarbeider. Vi er flinke i Norge. Det er gode familieverdier som ligger i det å lage stadig nye ordninger, men i all vår iver etter å lage nye ordninger er vi også med på å lage et kompetanseproblem, slik de Nav-ansatte beskriver det, de som skal forvalte alle våre gode tanker og ideer. Men ikke minst er det ofte en utfordring for pårørende som er i en vanskelig livssituasjon, å klare å orientere seg fram i våre ulike ordninger. Derfor er det positivt at helseministeren varslet i denne sal 2. mars at man skal nedsette et hurtigarbeidende utvalg for å se på de ulike ytelsene. Det å forenkle og samordne er å ta hensyn til dem som trenger det aller mest, slik at de klarer å orientere seg fram i en vanskelig livssituasjon. Det er viktig for flertallet og for Regjeringen at vi er med på å skape gode ordninger som bidrar til at folk får muligheten til å ha en god tilknytning til arbeidslivet, selv om man kan ha store utfordringer i privatlivet. På samme måte som med sykmeldinger, tror vi også det er viktig at man i slike vanskelige livssituasjoner får mulighet til å kombinere arbeid og det å være hjemme. Vi tror også at det har noe positivt å tilføre det fellesskapet som arbeidsplassen skal være, for også å kunne ha mer energi å gi til sine når man kommer tilbake. Regjeringen har valgt noen viktige skritt ved å legge til rette for å løse de utfordringene som ligger foran oss. Jeg har lyst til å rette en utfordring særlig til Fremskrittspartiet. Kristelig Folkeparti har også den samme utfordringen, men de har ikke den samme kroniske motviljen mot å hente inn skattepenger. Det ville være fristende å utfordre Fremskrittspartiet her i dag: Er det slik at dere vil legge inn disse midlene som kreves for å gi full kompensasjon, i revidert statsbudsjett – det som kreves hvis vi skal få denne ordningen til å fungere fra 1. juli?