trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Det er mulighet for flere replikker, så da vil jeg takke statsråden for å ha gitt en oversikt over hvordan søknadsinngangen var i år. Det var et interessant tall. Og i et svarbrev vi fikk i forbindelse med statsbudsjettet, sa Kulturdepartementet: «Kulturdepartementet finner grunn til å tro at søknadsbeløpet i 2015 ikke vil være lavere enn søknadsbeløpet i 2014.» Det viser seg jo da at kulturministeren sannsynligvis har rett. Det vil nok være noen søknader som faller bort, vil jeg anta. Men kan vi da forvente at idrettslag får en raskere tilbakemelding på hvordan økonomien kommer til å være, i og med at revidert nasjonalbudsjett er rett rundt hjørnet, sånn at man slipper å vente til helt oppunder jul med å få vite om man får refundert hele momsbeløpet?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Representanten Ib Thomsen gjorde at jeg må ta ordet en gang til. Jeg vil i hvert fall anbefale at Thomsen leser igjennom det som står i saken, når han prater om hvem som sørger for forutsigbarhet. Hvis representanten Ib Thomsen er så opptatt av den forutsigbarheten som han ga uttrykk for i sitt innlegg, vil jeg anbefale at han stemmer for Arbeiderpartiets forslag, for det vil nemlig sikre idrettslagene den forutsigbarheten som Thomsen snakket om, og ikke gå veien om en vurdering, som er det forslaget som Thomsen selv står bak. Når det gjelder de forskjellige forslagene, har jeg bare behov for å kommentere Kristelig Folkepartis forslag, som for så vidt er greit, men Arbeiderpartiet mener at den ordningen som Kristelig Folkeparti her ber om å få utredet, er en ordning som allerede er dekket opp gjennom den generelle momskompensasjonsordningen som er etablert for frivillige lag og foreninger, og vi mener at ordningen hører hjemme der. Derfor kommer ikke vi til å støtte det nå. Hvis man skulle ha en gjennomgang, trengte man en ganske stor gjennomgang av hele ordningen og kanskje en gjennomgang av hvilke typer lag og foreninger som er inkludert i den ordningen. Men det vil være noe helt annet enn bare å ta en liten flik av det hele. Så er jo vi glad for at komiteen her er i bevegelse mot det som er vårt forslag. Derfor vil vi selvsagt også sørge for at vi stemmer subsidiært for det som er regjeringspartienes og komitéflertallets forslag her i salen i dag, men vi mener at man egentlig ikke trenger en ny utredning av dette. Ordningen bør gjøres forutsigbar, og når vi i tillegg legger inn at det er en ramme rundt dette som knytter seg til at du har fått spillemidler, så mener vi også at det er lagt en øvre ramme knyttet til de bevilgningene som måtte komme i en regelstyrt ordning. Så er det kanskje mange forklaringer på hvorfor vi får et historisk og et rekordhøyt søkergrunnlag i år. Det kan ha sammenheng med at vi har økt idrettens andel av spillemidlene. Det betyr at en større andel går til spillemidler, og når Norsk Tipping i tillegg leverer rekordhøye overskudd, kan flere få være med og dele de pengene som kommer gjennom overskuddet. Vi får bare håpe at det er en situasjon som vil fortsette. De pengene kommer veldig mye bra aktivitet til gode, og det er en av begrunnelsene for at vi mener at Norsk Tipping er en viktig aktør i det frivillige Norge, og det vil vi fortsatt jobbe for at de skal være.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Innlegget fra Ib Thomsen medfører jo et spørsmål: Hvorfor stemmer man da ikke for det forslaget som ligger i salen nå? Eller er det sånn at hvis regjeringen ikke kommer tilbake med en regelstyrt ordning, så har Ib Thomsen tapt saken?
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2015-05-05:
Forutsigbarhet var jeg innom i det første innlegget mitt, og det står jeg fortsatt for er viktig for idretten. Det er en glede at man nå har en stor søkermasse som genererer utover i hele landet, og ikke bare i de store byene. Den 7. mars 2013 var en stor dag i Stortinget, for da behandlet vi idrettsmeldingen. Og da fremmet Fremskrittspartiet en mengde gode forslag – noe som Rigmor Aasrud, fra Arbeiderpartiet, har vært innom nå, og som mange andre har vært inne på. Men vi fikk ikke så mange stemmer i 2013. Jeg ser at det ut fra stemmegivningen var én fra Arbeiderpartiet og én fra Høyre – resten var imot. De som var den ene fra Høyre og den ene fra Arbeiderpartiet, var nok en feilstemming, er jeg redd for. Men vi tar forslagene opp på nytt. Vi jobber videre med dette, og vi mener fortsatt at det skal være en forutsigbarhet for idretten og frivilligheten. Men vi sa den gangen: Konsekvensene av et anstrengt forhold i klubbene blir gjerne at tillitsvalgte melder pass, og at man får en høy turnover blant tillitsvalgte og et rekrutteringsproblem i klubbene. Det vi også sa, var at dette går ut over aktiviteten, og betyr gjerne redusert aktivitet. Vi mener den samlede situasjonen nå er blitt så utfordrende at det blir langt mer enn en idretts- og klubbutfordring; dette er en samfunnsutfordring. Breddeidretten representerer en stor innsatsfaktor for gode oppvekstsvilkår, lokale møtesteder, fysisk aktivitet, arrangementer, trivsel og bolyst. Altså: Redusert innsats i klubbene skyver oppgavene – og regningene – oppover i kommunene og til det offentlige. Derfor står jeg for det jeg har sagt hele tiden, og jeg håper at Arbeiderpartiet også får med seg det denne gangen: Dette jobber vi langsiktig med, og vi er forutsigbare.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2015-05-05:
Aller først, takk til kulturministeren for et godt innlegg, som også har bidratt til å skape ganske store forventninger til hva regjeringen vil komme til Stortinget med i forbindelse med budsjettet for 2016. Så til de interessante opplysningene som kulturministeren kom med når det gjaldt denne enorme økningen av antallet søknader om momskompensasjon, som til sammen beløper seg til 192 mill. kr. Man kan selvsagt tilnærme seg det på litt ulike måter, men jeg må si at det jo er fantastisk at det er så mye aktivitet der ute, og at frivilligheten har fanget signalet, for det var jo et viktig signal man ga i nysaldert budsjett i fjor, der vi sammen bevilget 100 mill. kr ekstra. Det har skapt forventninger. Mitt spørsmål til kulturministeren er: Når antallet søknader er så stort som det er nå, er det et argument for nettopp å gå fra en rammestyrt ordning til en regelstyrt ordning?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-05-05:
Man kan velge å se både prinsipielt og praktisk på det, men det store antallet søknader er antagelig også et uttrykk for at behovet er stort. Det kan også være et uttrykk for at viljen der ute til å delta i realisering av anlegg er stort. Det kan også være et signal om at kommunene i større grad overlater til organisasjonene og idretten sjøl å bygge, fordi det fungerer bedre og kanskje også er kostnadsreduserende, som komiteen sjøl har vært inne på. Så det kan være positivt. Men det krever en viss forutsigbarhet. Når det gjelder de prinsipielle argumentene knyttet til rammestyrt eller regelstyrt, er ett prinsipielt argument for en regelstyrt ordning at momskompensasjon var ment å oppheve en skjevhet, en skjevhet mellom kommunene, som ikke betaler moms, og private kommersielle, som har fradrag for moms. Den prinsipielle argumentasjonen er kanskje ett av argumentene for nå som neste skritt å gå over fra rammestyrt til regelstyrt. Er statsråden enig i det?
Thorhild Widvey (Høyre), 2015-05-05:
Jeg går ut ifra at det er relatert til punkt nr. 3 i dette forslaget, som man har referert til.
Thorhild Widvey (Høyre), 2015-05-05:
Under Bondevik II-regjeringen, som det også har vært referert til, ble det fra 1. januar 2004 innført en generell merverdiavgiftskompensasjonsordning for kommunesektoren. I utgangspunktet får kommunene kompensert denne avgiften på anskaffelser av alle varer og tjenester til bruk i den kompensasjonsberettigede virksomheten. Og formålet er, som flere har vært inne på, å motvirke at merverdiavgift gir kommunene økonomisk motiv til å produsere avgiftspliktige tjenester selv, framfor å kjøpe tjenester fra private aktører. Det har vært viktig for oss å sikre at det ikke er noen ordning som er i direkte konkurranse med private, og det er grunnlaget for at vi mener at man ikke bør gjøre noen endringer på dette.
Thorhild Widvey (Høyre), 2015-05-05:
Denne saken dreier seg om anskaffelser til bygg og anlegg og annen fast eiendom for salg eller utleie, jf. den kompensasjonsloven som det dekker. Det er grunnlaget for det.
Thorhild Widvey (Høyre), 2015-05-05:
Representanten Aasrud kjenner til hvordan man jobber fram de ulike budsjettene, både når det gjelder revidert nasjonalbudsjett og når det gjelder de vanlige budsjettene for det kommende året. Så når det gjelder hva som måtte komme i revidert, må representanten fremdeles leve i spenning. Det som er det viktige her, er at det har vært en rekordstor økning når det gjelder antallet søknader, og ikke minst når det gjelder beløp. Det har vært en økning i antallet søknader på 55 pst., noe det var nesten umulig å forutse. Ikke minst har det også vært en økning i den samlede søknadssummen på 69 pst. – det er jo utrolig mye – altså opp til 192 mill. kr. Det kan skyldes mange ting. Det kan skyldes at det er kostnadsøkning i anleggene. Det kan også skyldes at det er skapt en forventning, som følge av at det er blitt innvilget 100 pst. dekning de siste årene – i hvert fall i de budsjettene som vi har hatt ansvaret for. Det kan jo forklare at det kommer flere søknader.
Thorhild Widvey (Høyre), 2015-05-05:
Jeg tror det er prinsipiell tilnærming å vurdere om man skal ha en regelstyrt ordning eller en rammestyrt ordning. Det er også en annen momskompensasjonsordning som gjelder for lag og foreninger, hvor man kan søke om midler til bl.a. vedlikehold og andre typer aktiviteter man har. Men man kan da stille seg et prinsipielt spørsmål: Hvorfor skal man ha en regelstyrt ordning når det gjelder idrettsanlegg, men ikke ha anledning til det når det gjelder momskompensasjon på andre ordninger? Så det å ha en prinsipiell tilnærming til det er én måte å tilnærme seg problemene på. Jeg er glad for det vedtaket som ser ut til å få flertall i salen her i dag, og så får vi prøve å finne fram til hvordan vi kan skape mer forutsigbarhet, for disse tallene vitner om at det er stor aktivitet. Det er kjempepositivt. Det er mange idrettsanlegg som bygges, til titusenvis av barn og unge, som får anledning til å boltre seg i ulike typer aktiviteter. Det er veldig positivt. Så får vi jobbe med å finne en mer forutsigbar måte å tilnærme oss dette på, og så får vi melde dette tilbake til Stortinget i forbindelse med budsjettet.
Thorhild Widvey (Høyre), 2015-05-05:
Jeg tror det er viktig at vi nå får anledning til å se på dette, se på de prinsipielle argumentene som kan ligge til grunn for at man bør endre ordningen, hvis man konkluderer med det, men i hvert fall se på hva man kan ta tak i for å bidra til at man får mer forutsigbarhet. Jeg er helt enig med alle dem som har uttrykt at dette vitner om at det er en stor aktivitet der ute. Det er jo en ønsket aktivitet, vi ønsker at det skal komme enda flere anlegg. Jeg er også enig med Marit Arnstad, som sier at det kan godt være at kommunene har overlatt f.eks. mer av bygging av idrettsanlegg til idrettslagene, som har resultert i at det har kommet en større økning. En stor forventning fordi vi har innfridd 100 pst. dekning av kostnader kan også ha resultert i at enda flere har henvendt seg og sendt inn søknad innenfor denne ordningen. Det kan også være at kostnadsøkningen i anleggene, som jeg sa, har bidratt til dette. Jeg har ikke fått full oversikt over nøyaktige beløp, men jeg har registrert at noen anlegg tar halvparten av midlene. Blant søknadene er det 40 som søker om mer enn 1 mill. kr i kompensasjon.
Abid Raja (Venstre), 2015-01-06:
Jeg har på vegne av representantene Ola Elvestuen, Trine Skei Grande, André N. Skjelstad, Terje Breivik, Iselin Nybø, Ketil Kjenseth og meg selv æren av å framsette representantforslag om økt kapasitet og frekvens i lokaltogtrafikken.
Michael Tetzschner (Høyre), 2015-01-06:
Jeg vil takke statsråden for et interessant og fyllestgjørende svar. Det er betryggende at vi deler situasjonsanalysen. Dette har potensielt ganske alvorlige følger hvis det ikke også blir etablert en bedre internasjonal orden for hvordan man skal opptre i et internasjonalt luftrom som blir trangere – luftrommet er det samme, men på grunn av trafikken vil det altså bli trangere. Statsråden har sikkert sine ord i behold når hun også sier: «Vår vurdering er at Russland per i dag ikke utgjør noen militær trussel mot Norge.» Men vi må allikevel si at norsk utenrikspolitikk definerer ikke bare norske interesser knyttet til norsk territorium. Jeg skjønner at man i Forsvarsdepartementet kanskje tenker mer geopolitisk, men rent generelt vil vi også si at norske interesser er på spill. De to episodene jeg har nevnt, som har vært alvorlige, og som gjelder internasjonal luftfart, rammer direkte et selskap som den norske stat er aksjonær i. Men enda verre: Det er også slik at SAS-flyene, i hvert fall for nærtrafikken i denne delen av Europa, frakter nordiske statsborgere, skandinaviske statsborgere og norske statsborgere. Så norske interesser og norske liv er truet ved en slik atferd. Derfor må det også bygges på sivile virkemidler, ikke bare militære. Det er ikke det jeg egentlig ser heller, at man bare har den militære forsikringen – den skal også være i orden – men vi bør ikke la noe ligge uprøvd for at vi også gjennom internasjonale luftfartsorganisasjoner, hvor man utvikler felles regler, «conduct of behaviour», og selvfølgelig rettsregler, får det til å bli slik at enhver nasjon må redegjøre for sine fly. Det kan ikke være slik at de farligste flyene er de som skal kunne slå av identifiseringssignaler. Det vil jo være som om alle vi andre bilister i trafikken var pålagt å kjøre på motorveiene med lys, mens de store bilene – lastebilene og trailerne – ikke var det. Vi må bidra til en internasjonal rettsorden, og jeg håper at regjeringen i sitt videre arbeid med dette også involverer Samferdselsdepartementet, for her må det gjøres en del i sivile, felles internasjonale luftfartsorganisasjoner, så vi nettopp hindrer at slike potensielt store katastrofer kan få militære etterspill. Det er også noe av det som er viktig for nettopp å forebygge at det blir en eskalering av de konfliktene vi ellers har i Europa.
Michael Tetzschner (Høyre), 2015-01-06:
Jeg vil takke deltakerne for en interessant, saklig og opplysende debatt. Jeg har også merket meg at flere av talerne har vært inne på at dette har vært et betimelig tema å ta opp. Så vil det jo selvfølgelig være nyanser i hva man vektlegger. Jeg er aldri imot at man skal prøve å se verden fra et annet perspektiv enn det man selv representerer. Samtidig har det vel også fremkommet ganske klart av innleggene, også fra forsvarsministeren, som jeg fullt ut deler, at det er noen minimumsstandarder for hvordan man opptrer i et internasjonalt samfunn. Det er da slik at det er en apologi som går ut på at her er vi skyldige på alle sider, og NATO utvider seg. Det er jo ikke slik man kan bygge på internasjonale rettsforutsetninger, fordi etter Sovjetunionens sammenbrudd oppsto det suverene stater som er helt suverene til å inngå i de utenrikspolitiske og forsvarspolitiske arrangementer som de selv ser seg tjent med. Der hadde de kanskje noen historiske erfaringer som tilsa at man søkte nærmere kontakt med samarbeidsorganisasjonene i Vesten, enten det var av økonomisk, rettslig, politisk, handelsmessig art, som EU representerer, eller det var forsvarsallianser. Det vi må stå vakt om her, er selvfølgelig at disse garantiene gjelder – jeg håper at de aldri skal bli aktuelle å anvende – men det er også dette som gjør at vi ikke kan akseptere at noen under påberopt nasjonal såret stolthet skal ha andre atferdsnormer for sin internasjonale opptreden enn det som fremkommer av fredelig sameksistens mellom suverene stater. Norge må som et lite land i dette være nettopp en av pådriverne for ikke å unnskylde, men å innskjerpe hva som er akseptabel opptreden, og hva som har grunnlag i folkeretten. Det tror jeg ikke vi er uenige om, men jeg vil allikevel ha sagt det, så man ikke blir for filosofisk og for nedlesset med grunnløse håp som et alternativ til en del av disse problemene, som faktisk må løses gjennom politiske tiltak, gjennom dialog – ja visst – men også med en betydelig realitetssans. Den er jeg glad for å føle at vår forsvarsminister representerer.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2015-01-06:
Takk til interpellanten for også de ytterligere påpekningene. Som interpellanten helt riktig er inne på, må mye av dette primært løses både gjennom sivile kanaler og gjennom internasjonale luftfartsmyndigheter. Jeg tror likevel, selv om jeg var veldig klar på å understreke i mitt innlegg at vi per nå ikke vurderer Russland som en militær trussel mot Norge, altså tenkt fra et militært synspunkt, at både regjeringa og jeg har vært veldig tydelige med å understreke at det året vi nå har bak oss, for alvor har vist at man kan si at det russiske forsvaret har gått fra å være det som i gamle dager ble betegnet som en storslegge – den var i stand til å gjøre stor skade, men var ofte upresis og treg – til det vi ser i dag: et Russland med et langt raskere og hurtigere våpen og en større verktøykasse, som gir flere militære opsjoner. Det kan vi ikke være blinde for, og vi må i vår politikk og i vår utforming av norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk ta høyde for at det også kan være situasjoner hvor konflikter kan komme til våre nærområder. Vi ser ikke de situasjonene i dag, og vi ser ingen militær trussel fra Russland i dag. Men vi må i et langsiktig perspektiv planlegge for at vi nå har en varig endret sikkerhetspolitisk situasjon i våre nærområder og i våre omgivelser. Da er det aspektet som interpellanten tar opp med flysikkerhet – ikke bare flysikkerhet, men egentlig sikkerhet for transport både til havs, til lands og til vanns som følge av en økt militær aktivitet som forstyrrer den sivile aktiviteten – et veldig viktig, men også ganske nytt tema, nettopp fordi aktiviteten har økt såpass dramatisk. Som jeg nevnte i min innledning, har aktiviteten primært vært størst over østersjøområdet, og våre naboer Sverige og Finland merker det godt. Våre allierte i NATO de baltiske landene merker det svært godt. Og jeg merker også når jeg snakker med mine kolleger, enten det er på ministermøter eller i andre sammenhenger, at for de baltiske landene dreier dette seg om et eksistensielt spørsmål. De føler en trussel, de føler historien komme tilbake, og vi må ta på alvor som en alliert at dette er noe som vi gjennom vår allianse skal bidra til å berolige så godt som mulig.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2015-01-06:
Jeg vil slutte meg til interpellantens siste innlegg og knytte noen kommentarer til det som er framkommet i de andre innleggene. Representanten Simensen var opptatt av aktiviteten og tilstedeværelsen i nord. Det er også regjeringa svært opptatt av. Det er veldig viktig at vi opprettholder en aktivitet som over år har representert en normaltilstand. Det betyr at vår situasjonsforståelse også er bygd opp over år, og det betyr igjen at det er enklere for oss å identifisere hva som er en slags normal aktivitet, og hva som er unormal aktivitet. Det er et vesentlig bidrag til ikke bare vår egen, men også alliansens situasjonsforståelse, som det er viktig at vi bidrar til. Vi kommer også til å fortsette moderniseringen av Forsvaret. Vi har nå, som representanten Simensen er godt kjent med, bedt forsvarssjefen om et nytt fagmilitært råd innen 1. oktober i år – det er bl.a. basert på endringene vi ser i våre sikkerhetspolitiske omgivelser – og vi har nedsatt en ekspertgruppe som også skal gå inn i dette problemkomplekset. Det er for at vi skal sikre ikke bare en operativ evne i dag, men også at vi ruster Forsvaret og Norge for framtida. Når det så gjelder kommentarene som Øyvind Halleraker hadde i sitt innlegg, er jeg veldig enig i dem, og jeg er glad for at selv om det er en alvorlig situasjon, er dette også et tema som NATOs parlamentarikere diskuterer flittig. Det er også et tema som diskuteres mye på ministermøtene i NATO. Jeg mener at noe av det viktigste vi fra Forsvarets side kan gjøre, er nettopp å bidra til å se det sivil lufttrafikktjeneste ikke kan se, fordi de ikke har radarer som kan fange opp fly som ikke har på IFF. Der er samarbeidet som sagt godt, men jeg er hele tida åpen for å kunne videreutvikle det samarbeidet dersom det skulle være behov for det fra sivile luftfartsmyndigheter. Foreløpig har vi ikke mottatt henvendelser om det, men skulle vi gjøre det, er det selvsagt at vi vil være åpne for å gjøre vurderinger av det. Avslutningsvis: Vi har vært vitne til store geopolitiske omveltninger det siste året. Det er ingen tvil om at hovedelementene i denne utviklingen er et mer selvhevdende, mer militært kapabelt Russland, som skaper usikkerhet overfor sine naboer, både de nære naboene og de noe lenger unna. Vi har sett en modernisering av de russiske militære styrkene og en vilje til å bruke militærmakt til å ivareta sine nasjonale interesser. Det er en utvikling vi ikke kan lukke øynene for, fordi den påvirker oss på ulike måter, selv om Russland ikke per i dag anses å representere en militær trussel mot Norge. Det at vi har en stor nabo i øst, har alltid vært dimensjonerende for norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk og vil være det også i framtida.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2015-01-06:
Jeg takker for interpellantens andre innlegg også. Jeg tror det er bred enighet her i salen om at innsatsen skal både hedres og anerkjennes. Det har blitt gjort i stor grad, men vi undersøker nå, som sagt, om det er noen som burde vært hedret, som ikke har blitt det, og det blir også en viktig del av det historikerarbeidet som vi gjør i departementet. Jeg mener det er svært viktig at vi gjør det vi kan for å holde historien levende. Det er helt riktig, som interpellanten sier, at de tidsvitnene som i dag bidrar til å holde historien levende, er i en generasjon som det nå dessverre blir færre og færre av, og det betyr at andre må ta historien videre. Historikerne er jo en viktig del av dette, og det at vi nå har etablert dette gaveprofessoratet, mener jeg er et viktig bidrag til å belyse nye og kanskje hittil ukjente sider av vår nære krigshistorie. Som jeg var litt inne på i innlegget mitt, er tida som er gått siden krigen og frigjøringen, i et historisk perspektiv forsvinnende kort, og vi har ingen garantier for at ikke noe tilsvarende kan skje igjen, selv om vi selvfølgelig gjør alt vi kan for å unngå det. Jeg tror det er en ting som man ofte glemmer i diskusjonene om krigshistorien, og det er at i mange tilfeller var det helt ordinære, vanlige, mennesker som gjorde ting som for oss virker helt uforståelig, og det bl.a. å forske på hva det er som gjør at mennesker kan begå sånne grusomheter når de ikke på noen måte ellers skulle anses å være tilknyttet en organisasjon eller på annen måte være noen som var spesielt tilbøyelig til å utføre den type handlinger. Krig gjør noe med mennesker, og det gjør noe med måten man tenker på, måten man agerer på, som jeg syns det er viktig å være klar over. Det er i dagens læreplanverk nokså overordnede kompetansemål. Det har det vært lenge, og det betyr f.eks. at i grunnskolen og i grunnutdanningen er ikke verdenskrigene nevnt, det er heller ikke 1814, 1905 eller jødeforfølgelsen for den del, men elevene skal likevel lære om det. Når man så går over til videregående, er det mer eksplisitte kompetansemål f.eks. på verdenskrigene, som ikke er eksplisitt nevnt i grunnutdanningen. Jeg mener likevel det er en selvfølge – og dette har jeg også snakket en god del med kunnskapsministeren om – at denne delen av historien er en åpenbar ting som elevene skal lære om, ikke bare i Nord-Norge, men i hele landet. Det skal være kunnskap om krigen og krigens grusomheter, om frigjøringen og om alt som skjedde med det norske samfunnet. Det at det berørte hele samfunnet på en så gjennomgripende måte over så lang tid, er det helt avgjørende at elever lærer om også i dag.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2015-01-06:
Jeg vil først takke for en veldig god og innholdsrik debatt. Som interpellanten også sier, markerer den en bred enighet om dette temaet. Jeg vil benytte anledningen til å understreke noe av det jeg avsluttet mitt hovedinnlegg med, nemlig at dette er en del av norsk historie og norsk krigshistorie – dette er ikke bare en nordnorsk krigshistorie, men det er en del av hele vår nære historie. Jeg er glad for den gode dialogen som har vært med både representanten Simensen og representanten Bakke-Jensen knyttet til Alta bataljon og diskusjonene rundt den. Dette er et arbeid som vi også framover kommer til å engasjere oss i. Alta bataljon er en av de høyest dekorerte avdelingene etter krigen, men samtidig kan man aldri garantere at alle har fått den anerkjennelsen de skal ha. Vi hadde over 100 000 aktive som på ulike måter deltok i Norge. Det er klart at mange av de medaljeutdelingene og dekoreringene som har skjedd, baserer seg på at man må finne fram til historiske data, dokumenter og dokumentasjon. For som jeg var litt inne på i mitt innlegg: Nesten like ille som ikke å dekorere riktig er å dekorere feil. Det er noe som vi må ta med oss. Så vil jeg knytte et par bemerkninger til to ting som representanten Kåre Simensen og representanten Jan-Henrik Fredriksen så treffende sa. Simensen sa at krigen tok en stor del av historien med seg, og Fredriksen sa at skal vi lære av historien, må vi ta den med oss videre. Jeg er veldig enig i begge deler, og nettopp derfor mener jeg at de markeringene vi skal ha i 2015, blir så viktige for å løfte fram vår nære historie og krigshistorie. Jeg mener derfor at gaveprofessoratet regjeringa har innstiftet, også er viktig, for det kan bidra til å belyse vår krigshistorie og kanskje nye sider som vi ikke kjenner til i dag. Vi kan bidra til formidling av en historisk side av Norge som vi ikke har hatt anledning til tidligere. Ikke minst mener jeg at vi gjennom historikerprosjektet, gjennom innstiftelsen av en minnemedalje som kan tildeles både sivile og militære nordmenn og utlendinger som gjorde en særlig innsats, nå i forbindelse med lokale markeringer – i tillegg til de større dekorasjonene som vi selvfølgelig alltid har et øye på – til sammen vil bidra til å holde historien levende for nye generasjoner. I et historisk perspektiv snakker vi om en veldig kort epoke, og vi kan aldri ta freden for gitt.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2015-01-06:
La meg også først få takke interpellanten for en interessant og faktuell interpellasjon, basert på opplysninger og konkrete hendelser. Derfor gjør den seg også ekstra interessant. Jeg vil også takke interpellanten for at han engasjerer seg – at det er flere enn utenriks- og forsvarskomiteens medlemmer som engasjerer seg i forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det er veldig bra. Det meste er sagt, og jeg antar at det er en veldig stor og bred enighet her i salen om disse spørsmålene. Likevel er det bra å diskutere dem. Men at vi må være på vakt, som også forsvarsministeren sa, er helt åpenbart. En såret bjørn, som også har en såret stolthet, kan være svært uforutsigbar. Det er også viktig at Norge koordinerer vårt overvåkningsarbeid med NATO. At vi hele tiden koordinerer der, har vært litt ute av debatten – det har ikke vært sagt så mye om det. Samtidig vil jeg understreke at vi også må tone ned retorikken knyttet til ulike hendelser. Det er også viktig, som statsråden sa, å understreke at Russland ikke utgjør noen militær trussel mot Norge – men at de kan true sivil luftfart, som interpellanten var inne på. Det er også viktig at Russland forholder seg til reglene for internasjonal luftfart. Det er en krevende balansegang. Men vi må også prøve å sette oss inn i den russiske tankegangen. Russland har åpenbart en stor følelse av isolasjon, ikke minst etter den kalde krigens slutt og NATOs utvidelse. Statsråden var inne på at det er økt aktivitet særlig i østersjøområdet. Det er en maktdemonstrasjon. Uten at vi skal gjøre noen analyse her og nå, tror jeg det hadde vært klokt at man faktisk gjør en analyse av hva som er formålet med denne maktdemonstrasjonen, bortsett fra at det er en maktdemonstrasjon. Jeg har ikke – verken i mediene eller andre steder – fått noen klare signaler om, eller noen særlig klare analyser av, hva som er bakgrunnen for at Russland gjør det de gjør, bortsett fra at det kanskje er mer innenrikspolitikk enn det faktisk er utenrikspolitikk.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-01-06:
Jeg synes det er svært gledelig at forsvarsministeren er så tydelig når det gjelder både viktigheten av å formidle nordnorsk krigshistorie og menneskeskjebnene og de samfunnsmessige tragediene som hendte. Jeg savner likevel tydelighet på hvordan det skal skje, nettopp fordi vi ser at det mangler en felles nordnorsk fortelling, og fordi vi ser at dette mangler som tema i norske elevers hverdag. De fremste kildene begynner virkelig å trekke på årene nå. Slett ikke alle har klart å formidle sin egen fortelling fra krigen, men mange vil være viktige kilder i dokumentasjonen videre, og det er særlig viktig å huske på idet store deler av arkivene er destruert. Så er det virkelig en dag for å takke de historikerne som har gjort en stor innsats for å gjøre fortellinger kjent, og dem har vi flere av. Det er særlig gledelig at forsvarsministeren legger så stor vekt på kvinners innsats, som jo virkelig har blitt fortiet og glemt, og at Sørøya trekkes fram. Denne troppens beste skytter var jo en kvinne – Mary Hustad var hennes navn – og jeg synes det er viktig at framtidige generasjoner gjøres kjent med slike heltefortellinger, og at man vet at kvinner i krig ikke bare er ofre, men også aktive motstandsfolk, selv om kvinner er særlig utsatt i krig. Så ser jeg fram til styrkingen av Partisanmuseet i Kiberg. Der har jeg vært selv flere ganger. Jeg pleier alltid å ta med meg sommergjester dit og legge ned blomster. På en nedlagt skole har lokale krefter lyktes i å samle sammen gjenstander og fortellinger for videreformidling. Det trengs virkelig et løft for at den fortellingen skal komme fram. Men det står ikke i motsetning til fra offisielt hold utvetydig å anerkjenne den innsatsen som ble gjort av partisanene under krigen.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-01-06:
Jeg er veldig glad for den enigheten som har blitt uttrykt her i dag, og for det jeg oppfatter at er en felles vilje og et felles ønske om både oppreisning, dokumentasjon og formidling. Historien gjør oss til dem vi er, mens det er de materielle forholdene som avgjør våre muligheter i stor grad. Derfor setter jeg stor pris på det jeg oppfatter er en tydelig lovnad eller ønske om å få dokumentert den nordnorske krigshistorien for formidling til videre generasjoner. Jeg vil også bruke anledningen i dag til å takke dem som hver eneste dag gjør en veldig viktig formidlingsjobb, for det gjøres på museene rundt omkring. Det gjøres av historikere, historielag og historieinteresserte, det gjøres i skoleverket i stor grad – jeg husker hvor stort det var da vi hadde høytlesning av «Sofie og Kathrine», barnebøker om krigsårene i Finnmark – og det gjøres av dem som forteller sine historier og sine opplevelser og deler dem, fordi det gjør noe å få høre sannheten fra en tid man ikke nødvendigvis kan forstå. Det viktigste med å løfte opp de kvinner og barn som har blitt utsatt for overgrep som kan spores tilbake til nasjonale interesser og utsendinger, er ikke å fordele skyld, men å fortelle en sannhet som ikke har blitt fortalt. Det aller viktigste er ikke å sette navn på dem som har gjort noe galt, men å sørge for at de som har opplevd galskapen på sin kropp, i sin oppvekst og i sitt liv, kan få muligheten til endelig å reise seg i sin fulle lengde.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2015-01-06:
Aller først: Takk til interpellanten for å løfte en viktig sak. Men takk også til statsråden, for jeg synes hun ga veldig mange gode svar. Det er ingen tvil om at krigen påførte tusenvis av mennesker i Finnmark og Nord-Troms vanvittig store lidelser. Én ting er nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms og tvangsevakueringen, men det er også slik at det var få eller ingen steder som hadde flere angrep og fysiske krigshandlinger enn nettopp der i nord. Det gir jo grunn til ettertanke når vi vet at både Vardø og Vadsø ble bombet ned, og at Kirkenes gikk under navnet «Festung Kirkenes». Det er faktisk kun Valletta på Malta som hadde flere flyangrep mot seg enn Kirkenes gjennom annen verdenskrig. Når det gjelder tvangsevakueringen og brenningen av Finnmark, var det i Øst-Finnmark to grender som ble spart. Det var Hamningberg og Bugøynes, for dem fikk ikke tyskerne tid til å brenne ned. Alt annet ble svidd bort. Det sto ingenting tilbake. Det eneste man sparte, var kirkene. Men det jeg er mest opptatt av, er mangelen på historieskriving om det som skjedde i Finnmark og Nord-Troms, som på mange måter er fullstendig borte – har vært det. Det jeg opplever på kroppen, og det jeg opplever at veldig mange hjemme føler på kroppen, er en oppgitthet, og at man har blitt ignorert og fullstendig oversett av den norske stat. Det er et paradoks at selv om kong Olav uttalte at brenningen og tvangsevakueringen av Finnmark og Nord-Troms var den største tragedien for landsdelen etter svartedauden, ser vi samtidig at når Aschehoug forlag skal beskrive krigen i Norge, er brenningen og tvangsevakueringen i nord omtalt over syv linjer. Dette gapet er enormt, og det føles sårt for veldig mange i nord. Derfor vil jeg også understreke at jeg er utrolig takknemlig for det gaveprofessoratet som regjeringen går inn for, for å få skrevet historien slik at den kan stå der til evig tid. Skal vi lære av historien, må vi ta den med oss videre. Det er kanskje den viktigste erfaringen i denne debatten. Men jeg vil igjen understreke den store forskjellen på Kongens ord og det som faktisk har vært norsk historie fram til denne datoen – nær sagt ingenting.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2015-01-06:
Jeg vil takke statsråden for et engasjert og engasjerende svar. Og jeg er glad for å kunne registrere at vi langt på vei deler både virkelighetsoppfatning og hva som må til. Jeg er helt enig, alt var ikke bedre før. Dette er ikke på noen måte noen ny problemstilling. Det er ingen her som har grunn til å slå seg på brystet, tror jeg. Dette er et problem som har utviklet seg under skiftende regjeringer. Det har heller ikke vært meningen å si at det er krise, men vi har noen utfordringer, som jeg er glad for at også statsråden er interessert i å møte. Jeg håper at dette kan bli en debatt nettopp om løsningene, og ikke bare om problemene. Statsråden nevnte lærerne. Jeg tror at er det én ting som folk har fått med seg at denne regjeringen skal satse på, er det læreren. Så har man foreløpig kanskje hørt litt lite spesifikt om yrkesfaglæreren, men jeg er glad for at heller ikke disse er glemt. Jeg besøkte Re videregående skole i Vestfold i går. De er veldig flinke til både å forhindre frafall og å øke gjennomføringsgraden hos elevene på de yrkesfaglige studieretningene. Jeg spurte: Hva har dere gjort? Hvordan har dere klart dette? Det de har svart, er: Vi har satset på yrkesfaglæreren. Det er en viktig nøkkel, mener de. Studierektoren fortalte at de har satset på yrkesfaglæreren også i de teoretiske fagene, fordi han som lærer disse ungdommene å sveise eller å mure, klarer å oppnå en helt spesiell relasjon til disse elevene, også til de elevene som har ulike læringsutfordringer, og som kanskje synes at de teoretiske fagene kan være veldig tunge. Derfor har de valgt å sette disse håndverkerne på skolebenken og har gitt dem undervisningskompetanse i matematikk, norsk og engelsk, i stedet for å gi realfaglærerne kurs i hvordan man skal lykkes med de yrkesfaglige elevene. Dette har vist seg å være en god strategi for Re videregående skole. De har nesten ikke frafall i det hele tatt, og de aller fleste elevene ender opp med å få tatt et fagbrev på ordinær måte. Det synes jeg er en interessant måte å satse på de yrkesfaglige lærerne på som jeg håper at statsråden også vil merke seg.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2015-01-06:
Statsråden nevnte næringslivet i Østfold, tror jeg, og at de forklarte at de ikke har noen kultur for å ta inn lærlinger. Jeg må si at hvis det er riktig, er det nesten merkelig at et sånt fylke kan ha fostret en mann som Hans Nielsen Hauge. Det å endre kultur er ingen enkel jobb, det er en tung jobb, og det må vi være mange om å gjøre, ikke minst skoler, bedriftene selv og fylkeskommunene, og jeg er glad for at også organisasjoner som NHO og LO aktivt bidrar til dette rundt omkring i landet vårt. Jeg vil få takke alle som har deltatt i debatten. Jeg synes vi har fått fram mange interessante perspektiver og også mange interessante tiltak. Representanten Vinje nevnte det å vise fram yrkesmulighetene tidligere, og det synes jeg er et veldig godt forslag. Representanten Sønsterud trakk fram praksisbrevordningen. Jeg tror også at praksisbrev kan være et godt alternativ for noen, for dem som er ordentlig skolelei, men virkelig motivert for å jobbe. For dem kan kanskje praksisbrev være et godt alternativ. Men jeg tror at for veldig mange – her er det jo snakk om ganske unge ungdommer – så er det verdifullt å være i et klassemiljø, i et skolefellesskap, sammen med andre på samme alder. Og det er interessant å se at i Rogaland, som er blitt trukket fram mange ganger i løpet av debatten, er bruken av praksisbrev ganske liten. Der ønsker man å få elevene inn i et ordinært løp så tidlig som mulig. Representanten Sønsterud nevnte også noe annet interessant, nemlig det å følge opp elevene også når de er ute i lære. Jeg nevnte at jeg var og besøkte Re videregående skole i går for å høre litt om hva de har gjort for å lykkes. Det de fortalte – i tillegg til det jeg nevnte i mitt tidligere innlegg om å satse på yrkesfaglærerne – var også å satse på bedre overganger for elevene, både fra ungdomsskole til videregående skole og fra skolegang og ut i lære. Så de investerer ganske mye tid med hensyn til å bli kjent med de elevene som de vet har læringsutfordringer, før de kommer til skolen – snakke med dem, forberede dem, sette sammen klasser på en fornuftig måte – og de bruker også tid på å følge opp elevene etter at de har gått ut i lære. De regner elevene som sine helt til de er ferdige med fagbrevet, og rektor er helt sikker på at det også gjør lærerne mer bevisste. Til slutt vil jeg – igjen – bare få si tusen takk for en god og interessant debatt.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-01-06:
Det høres absolutt ut som et veldig interessant eksempel. Jeg er helt enig i at det er en litt annen måte å tenke på enn det vi pleier å gjøre – de fleste av satsingene våre er jo ofte knyttet til å la fellesfaglærerne isteden yrkesrette undervisningen sin. Det er veldig interessant, jeg skal notere det. I en interpellasjonsdebatt er det jo mulig å ta opp problemstillinger, og én problemstilling er: Den forrige regjeringen igangsatte – prisverdig, synes jeg – det som ble kalt samfunnskontrakten. Der fikk man med seg dem som eier – kan vi si – lærlingordningen i Norge. En av de viktige verdiene og noe av det viktige med lærlingordningen i Norge er at den på en måte eies av samfunnet, oss, og av arbeidslivets parter – fagforeninger og arbeidsgivere. Man ble enige om at man gjennom et felles løft – alle skulle bidra – skulle øke antall lærlingplasser med 20 pst. fra 2011 til 2015. Nå er vi i 2015. Vi kan godt si at vi skal måle dette på slutten av året, men fasiten frem til nå er ikke en 20 pst.-økning, men en 2 pst.-økning. Man hadde altså alle partene med – alle var enige om intensjonene. Det kom midler til satsingen fra forrige regjering – et godt initiativ. Man hadde høye ambisjoner. Hvorfor fungerte det ikke? Jeg tror vi skal være så ærlige å si at selv om det heter seg at all makt skal være samlet i denne sal, er det allikevel slik at i skolepolitikken er vi også avhengige av at skoleeier gjør jobben sin – fylkesleddet må gjøre jobben sin. Hvis man ser på forskjellene mellom de forskjellige fylkeskommunene, er det noe som handler om arbeidslivet, selvfølgelig – noen har et arbeidsliv som tradisjonelt er mer disponert til å ta imot lærlinger – men det er også forskjell på hvordan man jobber med lærlinger, rett og slett. Hordaland og Rogaland ble dratt frem, men jeg har lyst til å nevne et annet eksempel, nemlig Østfold. Østfold fylke så at de var i ferd med å sakke akterut. Østfold er – i likhet med mitt hjemfylke, Telemark – et fylke med lange industritradisjoner og også lange lærlingtradisjoner. De så at de sakket akterut. Hva var det de gjorde? Jo, de tok grep, som vi sier i politikken – de gjorde noe. De satte i gang en massiv mobilisering i næringsliv og i offentlig sektor. De brukte annonser – men det var liksom bare kirsebæret på toppen, eller toppen av kransekaka – og klarte med det å få 100 flere lærlingkontrakter i løpet av et år, hvis jeg ikke husker helt feil. Kombinasjonen av det møysommelige arbeidet, som vi kan bruke Rogaland som et godt eksempel på, dimensjoneringen av tilbudet, som mange fylker er gode i, og det at man får til et krafttak og bruker de virkemidlene som er tilgjengelige – Østfold fikk for øvrig støtte fra Utdanningsdirektoratet til å gjøre det – er nødvendig hvis lærlingsatsingen skal lykkes.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-01-06:
Tusen takk for debatten. Jeg skal bare kort kommentere noe av det som er kommet opp. For det første er det verdt å huske på at det er veldig lett å tenke at et fagbrev er knyttet til – hva skal man si – det tradisjonelle industrinæringslivet og pleie og omsorg. Men det er også mulig å ta fagbrev innenfor f.eks. IKT, kontorfag, handelsnæring og selvfølgelig restaurant- og matfag. Der er det også en utfordring vi ikke har diskutert ennå, nemlig at det f.eks. i handelsnæringen til dels er liten kultur for å etterspørre fagbrev. Ungdom tar fagbrevet, og de får lærlingplass, men de opplever ikke arbeidsgivere som etterspør det etterpå. Der har man isteden f.eks. bransjeskoler som er utviklet på egen hånd, som har en mye mer prominent plass. Så gjentar jeg igjen i denne sal at Meld. St. 20 for 2012–2013 skal følges opp. Vi er i gang med å følge opp, og det vil også komme konkrete forslag og saker som vil bli fremmet for Stortinget. Når det gjelder fagskoleutvalget, skal det ut på høring. Det skal også bli en stortingsmelding. Det er viktig, for fagskolene er norsk utdanningssystems stebarn. Jeg tror det er fryktelig mange ute i den store samfunnsdebatten som egentlig ikke har noe eierskap eller forhold til hva fagskolene driver med, men fagskolene er åpenbart kjempeviktige – ikke som et supplement til, men som en selvstendig del av utdanningssystemet vårt, f.eks. for å bygge på en yrkesfagutdanning. Det er også ganske viktig å styrke fagskolenes plass fordi de, som en bonus på toppen av det, også kan bidra til å bøte på noen av utfordringene man f.eks. har med at veldig mange velger seg over til høyskoler og universiteter, og at man har høyt frafall der. Så er jeg glad for at det mases. Jeg er enig i at det er viktig med disse knekkpunktene. I det prosjektet for bedre gjennomføring som nå er lansert, men utarbeides av departementet – som rett og slett er et prosjekt for å angripe frafallsproblematikken på en annen og mer systematisk måte enn tidligere – er det nettopp disse knekkpunktene som er avgjørende. Der er jo nettopp lærlingsituasjonen litt spesiell, for dette er i veldig stor grad elever som har vært gjennom mange av knekkpunktene. De har kommet seg fra ungdomsskolen og over til videregående skole. De har vært gjennom førsteåret og andreåret, og særlig i førsteåret vet vi at det er mange som faller fra, særlig de som har dårlige forutsetninger fra grunnskolen. Men så er det lærlingplassen som gjør at de ikke får fullført utdannelsen sin, eller må fullføre på skole, og det er et ekstra svik fra samfunnets side. Hvis jeg kan ta en saksopplysning til slutt, bare sånn at Østfold ikke henges ut: Østfold var her det positive eksemplet, så det var NIFUs undersøkelse av lærlingbedrifter generelt over hele landet som viste at veldig mange som ikke hadde lærlinger, oppga at de ikke hadde kultur for det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-01-06:
Ja, det er naturlig at departementet tar en koordinerende rolle. Jeg mener at det er naturlig at departementet, selv om ikke alle virkemidlene er Kunnskapsdepartementets alene, bidrar til å se de forskjellige virkemidlene i sammenheng. Så har jeg lyst til å berøre noe som interpellanten sa, og det er: Hva er det som er mobbing? Det er viktig å huske på to ting. For det første er det jo ikke alt som er uakseptabelt, som fanges i kategorien mobbing. Mye som ikke skal skje på en skole, er allikevel ikke mobbing. I dag heter det krenkelser, i den undersøkelsen. Det kan være folk som blir kalt skjellsord, ikke hver dag, ikke hver uke, men en eller to ganger. Det holder, det – det er heller ikke akseptabelt på en skole. Erting er ikke mobbing, men det er heller ikke akseptabelt at noen blir ertet over lengre tid, eller i det hele tatt. Det er altså ikke sånn at alt som er uakseptabelt, automatisk er mobbing. Den andre tingen er at det er heller ikke sånn at den automatisk beste måten å bekjempe mobbing på, er konstant å si: Ikke mobb hverandre. Vi må også si det, men det er litt på samme måten som at hvis man skal forebygge – hva skal man si – vold ute i byen, er ikke nødvendigvis den beste måten å gjøre det på å henge opp store plakater som sier: Ikke bank hverandre opp. Nei, det handler om å lage trygge byrom, om å ha god belysning, om å ha politi til stede og om å ha en forsvarlig rus- og alkoholpolitikk, må jeg også si. Nå ser jeg at Kristelig Folkeparti nikker og smiler og er enig i det. Det er litt på samme måte i antimobbearbeidet på skolen. På kort sikt må man ha oppmerksomhet også på mobbing – vi må hele tiden komme tilbake til det – men det er klart at på lang sikt er arbeidet for å sikre en skole hvor alle føler at de hører til, hvor det er god disiplin, i betydningen at man ikke har noen toleranse for at folk rakker ned på hverandre eller bruker f.eks. nedsettende, kjønnsbaserte skjellsord som en måte å hevde seg selv på og tråkke andre ned på, viktig. Den typen ting er det som på lang sikt skaper et skolemiljø som gjør at det er mindre sjanse for at mobbing kan oppstå, og større sjanse for at det blir oppdaget, ikke minst fordi medelevene har en vaksine i seg mot å se andre bli plaget.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-01-06:
Jeg vil også si takk for en god debatt. Dagens regelverk er ikke godt nok – høyst sannsynlig er det ikke det. Men jeg synes det er rimelig at i hvert fall statsråden avventer det utvalget som sitter og jobber, før man trekker bastante konklusjoner. Så har jeg lyst til å avslutte med å si som to muligheter: Jeg kunne ha sagt at jeg er enig med interpellanten. Men jeg har fortsatt litt julestemning i meg, så jeg har lyst til å si at jeg er helt enig med representanten Knag Fylkesnes fra SV, for det er så sjelden jeg får sagt fra denne talerstolen. Jeg tror alle er enige om at straffen og sanksjonen aldri kan bli hovedvirkemidlet her. Det er egentlig bare å se på at i det øyeblikket det blir nødvendig å sanksjonere og straffe, for det må man også gjøre, har det allerede gått galt, da har noen blitt mobbet. Hele poenget her er ikke å straffe mobberen, poenget er å sikre at færrest mulig – ideelt sett ingen – blir mobbet. Det er den felles oppgaven vi har.