Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2002-06-17:
Et barn er født. Den lykkelige livmor-mor gleder seg sammen med den rettslige far. Den biologiske mor døde for tre år siden, og den biologiske far vet ingen hvem er. Dette er ingen innledning til en science fiction, men en situasjon som i mange land ikke er unik, og som vi kunne ha fått også i Norge hvis ikke et flertall i sosialkomiteen hadde satt foten ned. Ved at vi fortsetter å si nei til både eggdonasjon og transplantasjon av eggstokkvev, og ved at vi opphever sædgivers anonymitet, vil et barn bestandig vite hvem som er dets biologiske foreldre. Og den biologiske mor vil fortsatt være én person – ikke én genetisk og én som har båret barnet fram. Som en som selv tilhører den majoriteten i befolkningen som ikke har problemer med å få egne barn, er jeg svært ydmyk overfor den sorgen og fortvilelsen par føler når de ikke kan få barn. Heldigvis har vi i dag mange hjelpemidler og metoder, som hjelper svært mange. Men det å ville hjelpe en kvinne til å bære fram et barn er ikke et mål som helliger alle midler. Ved at man tillater eggdonasjon, bryter man ett av de hittil mest ubrytelige bånd: at mor er mor, og at det biologiske båndet mellom kvinnen som føder, og barnet, er udiskutabelt. Hvilken rett har vi til å fjerne dette båndet? Og hvilken rett har vi til å frata fremtidige barn den grunnleggende sannhet at den kvinnen som har båret barnet fram, også er dets genetiske mor? Jeg klarer heller ikke å se noen begrunnelse for å innføre eggdonasjon i at en kvinne selv skal bære fram et barn. For barnet blir ikke mer hennes eget enn ved f.eks. adopsjon av et barn. Og da synes jeg prisen man betaler for at en kvinne skal bære et barn fram, er meget høy, nemlig at man bryter det grunnleggende biologiske bånd mellom mor og barn. Jeg stiller meg også helt uforstående til argumentet om likestilling mellom mann og kvinne, som Arbeiderpartiet trekker fram i sin begrunnelse for å likestille sæd- og eggdonasjon. Det er ikke alt som kan, eller bør, likestilles. Det å bære fram og føde et barn har bestandig vært kvinnens oppgave. La oss håpe at det fortsatt vil være slik. Det har aldri vært noen tvil om hvem som er den biologiske mor, mens den biologiske far ikke bestandig har vært like godt kjent – kanskje til og med helt ukjent. Derfor blir sæddonasjon noe helt annerledes. Men også på det området har hele komiteen, med unntak av Arbeiderpartiet, innsett at tiden er inne for at et barn skal bli sikret å kunne få vite hvem den biologiske far er. Det er ikke bare streben etter å få barn som utfordrer samfunnets etiske grenser, det gjør også den kontinuerlige utviklingen innenfor medisinsk-teknisk utstyr i forhold til hva slags barn man skal bære fram. De aller fleste av oss vil nok heldigvis ta sterk avstand fra å produsere «designbabyer», mens det er bred aksept for at man skal kunne få velge om man ønsker å bære fram et barn eller ikke dersom det er snakk om visse alvorlige avvik. Allikevel skal det ikke så mye fantasi til for å forstå at dette er grenser som av noen hele tiden vil bli forsøkt flyttet på. I en situasjon hvor kvinnen eller et par stadig vil få mer detaljerte opplysninger om fosterets tilstand på et stadig tidligere tidspunkt, er det opplagt at vi må ha strenge rutiner for bruk av fosterdiagnostikk. Det må sikres at helsepersonell som skal utføre undersøkelsene, er godt kvalifisert, og at eventuelle avvik blir fulgt opp på en best mulig måte. Ikke minst er dette viktig for at paret skal føle seg trygg under hele prosessen og for at kvinnen skal kunne gjøre et riktig valg dersom det blir påvist alvorlige avvik. I denne sammenheng er det et mindretall i denne sal som forsøker å tillegge Regjeringen og regjeringspartiene en annen holdning til ultralydundersøkelser enn det som er tilfellet. Regjeringen har på ingen måte foreslått at kvinnen ikke skal få del i den kunnskapen helsepersonell får under en ultralydundersøkelse som er foretatt som et ledd i svangerskapskontrollen. Dette er en selvsagt rett og følger også av pasientrettighetsloven. Imidlertid slår flertallet fast at dersom en i forbindelse med en slik ultralydundersøkelse finner tegn på avvik, skal kvinnen henvises videre til et sykehus med tilstrekkelig kompetanse. Dette vil sikre kvinnen faglig god informasjon og veiledning og gi mulighet for enten mer avanserte ultralydundersøkelser eller fostervannsprøve. Siden ultralydundersøkelser blir stadig bedre, ønsker flertallet at dersom undersøkelsen skal brukes til å avdekke eller bekrefte mistanke om avvik, skal den kun foretas på institusjoner som er godkjent av Sosial- og helsedirektoratet, og den vil da omfattes av bioteknologilovens bestemmelser. Dette vil gi kvinnen det beste tilbudet. Dette vil redusere faren for avgjørelser fattet på feil grunnlag. Det vil også være med på å forhindre at vi går mot en sortering av fostre på grunnlag av f.eks. kjønn eller fysiske avvik – et sorteringssamfunn som de fleste tar sterkt avstand fra. Spesielt viktig er dette for undersøkelser som foretas før 12. svangerskapsuke, som er grensen for selvbestemt abort. Å sette grenser for å hindre abort på bakgrunn av barnets egenskaper er ikke et angrep på kvinnens rett til selvbestemt abort, som er en rett til å bestemme om man ønsker barn, men ikke hva slags barn man ønsker. Det mindretallet derfor gjør ved å angripe flertallet, er samtidig selv å unnlate å ta stilling til de utfordringene stadig bedre ultralydundersøkelser stiller oss overfor.