Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-03-06:
Sjelden har jeg vært så skuffet over ikke å få gjennomslag for et forslag i denne salen som det jeg er i dag, rett og slett fordi vi her hadde kunnet gripe fatt i en problemstilling som er viktig. Mange personer med psykisk utviklingshemning og pårørende møter daglig problemer i sitt møte med det offentlige. Det gjelder på boligfronten, i skolehverdagen, i forbindelse med fritidssysler og andre ting som man ønsker og må ha et tilrettelagt tilbud for. Dette er ikke en tenkt situasjon. Dette er hverdagen for veldig mange der ute, og det er hverdagen for en gruppe mennesker som i utgangspunktet har det vanskelig. Det siste vi da trenger, er å klassifisere disse personene som pasienter, men det er det man faktisk gjør i debatten her i dag. Pasienter blir også disse personene idet de får en sykdom som gjør at de skal ha hjelp fra helsevesenet. Det er da man blir pasient. Jeg hadde forhåpninger om at man nå kunne ta ett steg videre for å kunne hjelpe denne gruppen mennesker, for jeg synes man nå tilstrekkelig lenge har møtt motbør. Ja, det er faktisk blitt slik at dersom man har ressurssterke pårørende, kan man kjempe og kjempe for kanskje til slutt å få på plass et skikkelig opplegg. Men hva gjør vi med alle dem som ikke har ressurssterke pårørende? Jo, de kan selvfølgelig klage på enkeltvedtakene, klage de vedtakene som er gjort i kommunen, inn til fylkesmannen. Veldig ofte overprøver fylkesmannen kommunens vedtak for nettopp å prøve å imøtekomme de behovene som er der. Men fylkesmannen har ingen sanksjonsmyndighet overfor kommunen, så hvis kommunen ikke vil rette opp vedtaket, er det nettopp de psykisk utviklingshemmede og deres tilbud som blir rammet. Videre påpeker flertallet at man skal utvide dagens pasientombudsordning til også å gjelde kommunale tjenester. Ja, det er bra det. Men dessverre kommer vi nok en gang til å se at nettopp denne gruppen kommer til å bli taperne i systemet igjen, for dette er ikke en av de store pasientgruppene som har sine store organisasjoner til å kjempe sin sak. Dette er en gruppe som har slitt i en rekke år, og som har behov for en ny og spesiell ordning, og da en egen ombudsordning som kan gripe inn der det helt åpenbart er brudd på retten til de hjelpetiltakene som denne gruppen skal ha. Da holder det ikke å ta til orde for at man skal innlemmes i det store systemet som nå skal utvikles. Jeg tror ikke det er mange i denne sal som tror at når vi skal utvide ordningen, kommer det til å være en masse nye personer i det systemet som skal jobbe med disse sakene, og som da kan gå inn i enkeltsakene, i sakene til hver enkelt som blir rammet. Nei, det kommer dessverre til å bli et ansvarsområde som alle de som jobber med de sakene i dag, med en viss utvidelse, selvfølgelig, kommer til å jobbe med. Men det kommer veldig ofte – i hvert fall frykter jeg det – til å bli slik at de som har de store, tunge organisasjonene i ryggen, er de som kommer til å bli vinnerne nok en gang. Det er fortsatt en mulighet for denne sal til å snu. Det er fortsatt mulig å stemme for dette forslaget, som vil kunne hjelpe veldig mange til å få en bedre hverdag, til å kunne få sikret botilbudet sitt, skoletilbudet sitt, kulturtilbudet sitt og det øvrige fritidstilbudet. Jeg tar herved opp det forslaget fra Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti som er tatt inn i innstillingen. Så håper jeg inderlig at denne salen kan snu og stemme for det, slik at det blir flertall.