Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Valget i høst var et valg av politisk retning. Vi ser det i valget mellom bedre skole og eldreomsorg eller skattelette. Vi ser det i spørsmålet om staten skal engasjere seg for å skape arbeidsplasser eller overlate utviklingen til markedet. Men kanskje ser vi det aller klarest i spørsmålet om hvordan framtidens arbeidsliv skal være. I mange land pågår en diskusjon om hvordan arbeidsmarkedet skal fungere. Høyresiden i Norge, representert ved Høyre og Fremskrittspartiet, vil at arbeidsmarkedet skal fungere mer som andre markeder, med friere kjøp og salg av tjenester, mens partiene i sentrum og på venstresiden mener at myndigheter og fagforeninger må ha virkemidler som sikrer arbeidstakernes rettigheter. Virkningen av dette kan illustreres ved å sammenligne systemene i Norge og Norden med forholdene i USA. Både i Norge og i USA har man lav arbeidsledighet og store deler av befolkningen i arbeid. Begge land har høyt gjennomsnittlig lønnsnivå og høy gjennomsnittlig produktivitet. Forskjellen finner vi bak gjennomsnittstallene, i fordelingen av inntektsnivået mellom ulike grupper. Vi reagerer når toppsjefene i de største selskapene i Norge tjener ti ganger så mye som gjennomsnittsinntekten. Men toppsjefene i de største selskapene i USA tjener tidvis 200 ganger så mye som gjennomsnittsinntekten. De lavest lønte i USA derimot tjener bare om lag halvparten av nivået til de lavest lønte i Norge med lovbestemt minstelønn, som tilsvarer en årslønn på rundt 90 000 kr. Lønnen til de lavest lønte i USA er ikke stor nok til å forhindre fattigdom. Man kan ha fullt arbeid og likevel være fattig. Derfor er fattigdomsproblemet så mye større i USA. Fattigdom avler kriminalitet, derfor er kriminalitetsproblemet så mye større i USA. Hvorfor påpeker jeg dette? Jo, fordi forskjellen på arbeidstakernes rettigheter er en avgjørende viktig forklaring på forskjellene i de to systemene. Vårt oppsigelsesvern gjør at arbeidstakerne ikke kan behandles tilfeldig eller urimelig av arbeidsgiverne. Vårt overtidsregelverk har satt opp grenser for å hindre urimelig påtrykk fra arbeidsgiverne. Men så har altså Fremskrittspartiet og Bondevik-regjeringen gjort det lettere for arbeidsgiverne å presse på arbeidstakerne for å få dem til å jobbe overtid. Overtidsreglene ble endret. Fremskrittspartiet og Bondevik-regjeringen svekket oppsigelsesvernet, svekket muligheten for fast ansettelse. Det ville gradvis ha ført til en amerikanisering, en brutalisering av norsk arbeidsliv. I Norge er om lag 90 pst. av arbeidstakerne fast ansatt. Det betyr ikke at man ikke kan sies opp. Men arbeidsgiver må ha en saklig grunn for å si opp. Hva er så situasjonen for en midlertidig ansatt? Jo, hvis du er redd for ikke å få forlenget ansettelsen, står du selvfølgelig svakere overfor arbeidsgiveren. Det er lettere å bli utnyttet, du må stå med lua i handa. Du vil i mindre grad få tilbud om opplæring som gis fast ansatte, du har vanskeligere for å opptjene grunnlag for sykelønn, fødselspermisjon og dagpenger, og du har selvfølgelig mindre økonomisk trygghet. Du vet ikke hva du tjener når ansettelsesforholdet tar slutt. Fordi du ikke har sikker inntekt, får du heller ikke lån – og da er det selvfølgelig vanskeligere å kjøpe bolig og etablere seg. Jeg hører i denne debatten at Høyre og Fremskrittspartiet påstår at dette egentlig gjøres for å få ungdommer i jobb. Det er tøv. Det finnes ikke fnugg av faglig belegg for å hevde at økt brukt av midlertidige ansettelser vil føre til at flere kommer i arbeid. Her finner vi massevis av forskning, men det er ingen sammenheng mellom bruk av midlertidige tilsettinger og økt sysselsetting. Tvert imot vil det i tider med arbeidsledighet være lettere å kvitte seg med ansatte. Så hører jeg også at det påstås at dette bare er en liten oppmyking. Det er også feil. Økt bruk av midlertidige tilsettinger åpner for et annet arbeidsliv i Norge. Med åpning for økt bruk av midlertidig ansatte kan bedriftene redusere antallet fast ansatte til et minimum og dekke behovet utover det med midlertidige ansettelser. Det vil fortsatt bli vanskeligere å få fast ansettelse. Slik vil ikke Arbeiderpartiet ha det i Norge, slik vil ikke Stoltenberg-regjeringen ha det i Norge. Derfor sier vi nei til åpning for midlertidige ansettelser, og nei til Fremskrittspartiets og Høyres svekking av arbeidstakernes rettigheter. Gjeninnføring av arbeidsmiljøloven er et av de viktigste eksemplene på betydningen av at vi har fått et nytt politisk flertall i Norge.