Bent Høie (Høyre), 2014-11-04:
Jeg vil først få takke interpellanten for å reise en viktig diskusjon og for det arbeidet som er gjort her i Stortinget for å diskutere disse spørsmålene, bl.a. i det seminaret som det er referert til. Når ultralyd og andre undersøkelser i svangerskapet avdekker alvorlig sykdom hos fosteret, skal den gravide og hennes partner ha grundig informasjon. De må få vite hva diagnosen innebærer, både med tanke på overlevelse, behandlingsmuligheter og livskvalitet for barnet dersom det skulle overleve. Jeg har inntrykk av at sykehusene legger stor vekt på å gi grundig informasjon, bl.a. fordi loven gir mulighet til å avbryte svangerskapet når det er påvist alvorlig sykdom hos fosteret. Når noen foreldre forteller at de i en slik sammenheng har opplevd et abortpress, må sykehusene forsikre seg om at dette ikke skjer igjen. Alle som velger å bære fram barnet, skal – uten hensyn til prognosene for barnet – møtes med både omsorg og respekt. Helsepersonell må være ydmyke for at pasientene vurderer de medisinske forholdene inn i en større familiær og sosial ramme. Det er også viktig å være oppmerksom på at i en situasjon der det påvises alvorlig sykdom hos et foster, vil kvinnen og hennes partner oppleve høyt psykisk stress. Kommunikasjon i en slik situasjon er krevende, og det er ofte nødvendig å gjenta informasjonen. Helsepersonell må være lydhøre for signaler fra den gravide og hennes partner. Jeg har bedt helseregionene redegjøre for hvordan de sikrer god veiledning og oppfølging av disse kvinnene. Sykehusene opplyser at dette skal tas på alvor. De legger vekt på å finne en løsning i samarbeid med kvinnen og hennes partner og å gi støtte til det valget de tar. Nasjonal behandlingstjeneste for avansert invasiv fostermedisin ved St. Olavs Hospital mottar henvisninger fra hele landet og har årlig omsorg for om lag 220 gravide som har foster med utviklingsavvik. Leger, jordmødre og sosionomer med lang erfaring gir informasjon og støtter gravide som er i en slik situasjon. Behandlingstjenesten opplyser at tverrfaglig samarbeid gir et godt grunnlag for at gravide som bærer levedyktige barn, ikke får feilaktig beskjed om at barnets tilstand er uforenelig med liv. Det er også viktig at foreldrene får informasjon om støttetiltak etter fødselen. Nasjonalt senter for fostermedisin ved St. Olavs Hospital viser til at de har et nært samarbeid med Frambu, som er en del av den nasjonale kompetansetjenesten for sjeldne diagnoser. Et tettere samarbeid med Frambu er også under utvikling. Internasjonalt har norsk svangerskapsomsorg, fødselshjelp og nyfødtmedisin høy standard. Norge har et av verdens laveste tall for fosterdød sent i svangerskapet og død tidlig i nyfødtperioden. Omsorg for den gravide og hennes partner etter funn av alvorlig sykdom eller avvik hos fosteret er en viktig og integrert del av denne omsorgen. Det å vurdere om et foster er levedyktig, eller om fosteret har en tilstand som er uforenelig med liv, kan være vanskelig. Samtidig vil vurderingen normalt ha stor betydning for om kvinnen vil søke abort, og være helt avgjørende for om en søknad innvilges eller ikke. Abortloven trekker en absolutt grense for innvilgelse av abort «når det er grunn til å anta at fosteret er levedyktig». I forarbeidene, Ot.prp. nr. 53 for 1977–1978 side 10, beskrives dette tidspunktet som «da muligheten for at fosteret er levedyktig utenfor livmoren kan være til stede». Departementet har som kjent foreslått en presisering av gjeldende rett i abortforskriften. Forslaget presiserer at «dersom det ikke er særlige forhold ved fosteret som tilsier noe annet, skal et foster antas å være levedyktig etter 22. svangerskapsuke(21 uker + 6 dager) (21 uker + 6 dager) Ved vurdering av levedyktighet er problemstillingen først og fremst om det er mulig at fosteret vil kunne overleve ved hjelp av intensivbehandling på det tidspunktet svangerskapsavbruddet eventuelt ville ha funnet sted. I slike tilfeller vil bl.a. svangerskapets lengde og eventuelle skader hos fosteret være relevant. Selv om et foster skal antas å være levedyktig etter 22. svangerskapsuke, kan det være særlige forhold ved fosteret som tilsier noe annet. For eksempel vil noen fostre kunne ha sykdommer eller avvik som tilsier at tidspunktet for levedyktighet vil inntre på et senere tidspunkt i svangerskapet. Andre fostre vil kunne ha så stor skade at overlevelse må anses å være tilnærmet ikke-eksisterende, uansett tidspunkt for forløsning – med andre ord at fosteret har en tilstand som er uforenelig med liv. Som kjent gjelder det ingen abortgrense når fosteret har en tilstand som er uforenelig med liv. Det er derfor viktig både av hensyn til kvinnen og til fosterets rettsvern at det ikke er noen tvil om hva som skal til for at et foster anses å ha en tilstand som er uforenelig med liv. Begrepet «uforenelig med liv» framgår verken av abortloven eller abortforskriften, men i merknadene til abortforskriften og i rundskriv. I rundskriv I-40/2001 uttales bl.a.: «I noen tilfeller vil fosteret ha en tilstand som er uforenelig med liv utenfor livmoren uansett tidspunkt for forløsning. Vedkommende tilstand vil kunne være forenelig med overlevelse i minutter, timer, dager eller noen uker. Tilstanden kan her likevel være «uforenelig med liv» dersom erfaringer klart tilsier at overlevelsesmulighetene er tilnærmet ikke-eksisterende utover en slik tidsperiode.» Den 18. juni i år ba departementet Helsedirektoratet om å undersøke praksis for abort, med utgangspunkt i opplysninger fra Medisinsk fødselsregister om fostre som ble abortert etter utgangen av 22. svangerskapsuke i 2012. Departementet ba også om en vurdering av abortpraksis for fostre med diagnosene trisomi 13 og trisomi 18. Selv om de fleste fostre med disse diagnosene dør i fosterlivet – 80–90 pst. – eller i de første dagene etter fødselen, er det også noen som kan leve i et begrenset antall år. Departementet ba derfor spesielt om en vurdering av om når slike fostre må antas å være levedyktige. Helsedirektoratet har i uttalelse fra 1. november 2014 uttalt at i praksis kan det være vanskelig å definere hvilke tilstander som er uforenelige med liv, utover de klare tilfellene hvor f.eks. fosteret mangler hjerne. Det er også store variasjoner blant fostre som har samme type sykdom eller avvik. Når det gjelder trisomi 13 og trisomi 18, uttalte direktoratet bl.a. at dette er «eksempler på sykdomstilstander som historisk har vært omtalt som «uforenelig med liv».» Samtidig slo direktoratet fast at «idag kan det se ut til å være en noe større mulighet for overlevelse for noen av dem som er levendefødt med denne tilstanden». Videre uttalte direktoratet at «det faktum at noen ytterst få med diagnosene Trisomi 13 og Trisomi 18 overlever i lengre tid enn timer, dager eller uker, medfører at man ikke uten forbehold kan anse diagnosene alene som uforenelige med liv». Helsedirektoratet understreket samtidig at fostre med slik diagnose «ikke er levedyktige på samme tidspunkt» i svangerskapet som friske fostre. Direktoratet har således slått fast at diagnosene trisomi 13 og trisomi 18 ikke alene er tilstander uforenelige med liv. Levedyktigheten kan imidlertid inntre senere for fostre med slike tilstander. Derfor kan abort være tillatt på et senere tidspunkt enn 22 uker for slike fostre. Helsedirektoratet har vurdert opplysningene fra Medisinsk fødselsregister om fostre som ble abortert etter utgangen av 22. svangerskapsuke i 2012, og konkluderer med at de aktuelle abortene er innvilget i overensstemmelse med gjeldende rett. Opplysningene har vært vurdert opp mot journaler og obduksjonsrapporter. Det vises til at fostrene ikke var ansett som levedyktige på det tidspunkt svangerskapsavbruddet fant sted, på grunn av kombinasjonen av alvorlige diagnoser og kompliserte avvik. Flertallet av fostrene hadde tilstander som var klart uforenelige med liv.