Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2007-11-15:
Det som har vært positivt i dagens debatt, er at flere nå – i hvert fall verbalt – har rettet fokus mot hvorvidt bistanden eller utviklingshjelpen faktisk kommer fram og virker som den skal, og også at kunnskap og ikke nødvendigvis penger faktisk kan hjelpe vel så godt, jf. representanten Nybakks omtale av fiskeriprosjektet i Namibia. Det som først og fremst har kjennetegnet den norske utviklingspolitikken, er at det er størrelsen på bistanden i kroner, eller hvor stor andel av BNP som går til dette formål, som har vært det viktigste. Fra Fremskrittspartiets side har vi i motsetning til resten sett på kvaliteten av bistanden, om den kommer fram til dem som trenger den, og om den virker etter hensikten. Det er gledelig å se at også andre i denne sal begynner å få øynene opp for dette. En rekke oppslag i pressen den siste tiden om mangelfull oppfølging, kontroll og midler på avveie har nå heldigvis også fått andre til å reagere. Riksrevisjonen uttalte så sent som 16. oktober at «styringen av bistandsprosjekter er for dårlig». Riksrevisor Jørgen Kosmo sier ifølge ANB-NTB: «Her er det betydelig midler som lett kan komme på avveie. Gode systemer for rapportering, særlig når det gjelder mistanke om korrupsjon og misligheter, er avgjørende for å ha kontroll over pengebruken på dette området». Og videre heter det: «Kritiserer for døve ører», da lite er gjort «med kritikkverdige forhold fra tidligere år.» 30. oktober kan man igjen lese en NTB-melding med overskriften «Tsunami-millioner på avveie». Ifølge TV 2 er Riksrevisjonen også her «langt fra tilfreds og ber UD skjerpe kontrollen». «Det som nå kommer fram er at en betydelig mengde penger ikke kommer de nødlidende til gode» – igjen ifølge riksrevisoren. Hans«forsøk på å finne dokumentasjon på hva tsunamimilliarden ble brukt til har avdekket et sørgelig faktum: Norske myndigheter har i stor grad ikke hatt kontroll med hvordan pengene er blitt brukt.Problemet er at pliktige regnskap og sluttrapporter fra hjelpeprosjektene rett og slett mangler. Da kan ikke Utenriksdepartementet som er ansvarlig for tildelingene vite hvor mye av pengene som er brukt til hjelp og hvor mye som er forsvunnet.» Riksrevisoren sier videre at han «har liten tro på at målsettingen om at bistandspenger skal gå til bistand kan oppfylles med mindre UD ruster opp apparatet som skal kontrollere hva pengene brukes til». I Dagsavisen 31. oktober får vi et tredje ferske eksempel på hvordan dette har utviklet seg. Her får vi lese om at man fra norsk side har brukt 100 mill. kr på en aidsmedisin som ikke virker. Siden 2002 har altså norske penger gjennom Det internasjonale partnerskap for mikrobisider blitt brukt på et prosjekt som etter alt å dømme ikke har noen virkning, og igjen ser vi at de færreste setter spørsmålstegn ved dette. Jeg kunne nevnt en rekke andre eksempler på mangel på styring innen norsk bistand og prosjekter uten virkning eller med negativ virkning, men jeg har kun nevnt noen som har vært omtalt i pressen den siste måneden. Reaksjonene fra norske myndigheter har også vært relativt forutsigbare. Utviklingsministeren har vært ute i media, lagt ansiktet i alvorlige folder og uttalt at slik kan vi ikke ha det, og at nå skal alt bli bedre. Til og med utenrikskomiteens leder har vært i pressen og bedt miljø- og utviklingsministeren straks rydde opp i «bistandsrotet». Han har for sikkerhets skyld også sendt en kronikk til flere av landets aviser der han tar til orde for en bedre kontroll med utviklingshjelpen. Vi har hørt en del av de samme formuleringene her i dag. Det vi nå trenger, er imidlertid ikke fine formuleringer, men aktiv handling, noe vi i Fremskrittspartiet har tatt til orde for gjennom en årrekke.