Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-05-10:
Jeg er enig med statsråden i at vi står ved et tidsskille, men da i form av en verdikamp for velferdssamfunnet, som nå blir utfordret fra flere hold. Utfordringene kommer bl.a. som press fra private initiativ på områder der det offentlige har vært alene om tilbudene. Dette presset har ikke bare negative sider, fordi det offentlige må skjerpe seg. De private initiativene kjennetegnes imidlertid gjerne av at de ikke alltid ser sammenhengene. De er sektororienterte, og drivkraften bak er ofte å tjene penger. En markedstenkning ligger til grunn. Politikernes oppgave blir da å se sammenhengene og vurdere konsekvensene for helheten og den langsiktige samfunnsutviklingen. Den største utfordringen for velferdssamfunnet kommer imidlertid i dag fra politisk hold og paradoksalt nok fra en regjering utgått fra de partiene som i forrige periode sterkest anklaget Arbeiderpartiet for ikke å holde fast nok på de etablerte ordningene. Sentrumsregjeringens bevisste valg av Fremskrittspartiet som støtteparti fører oss i dag i feil retning, og det skremmer meg at Kristelig Folkepartis leder har sagt at hun finner seg godt til rette med denne støtten. Også ved å satse på individuelle løsninger i form av pengeutbetalinger i stedet for fellesskapsløsninger bidrar Regjeringen til å svekke velferdssamfunnet. Da tenker jeg både på hvordan vi kunne styrket de offentlige velferdstilbudene ved alternativ ressursbruk, og på konsekvensene av det som gjennomføres. En ting er nemlig udiskutabel: Dersom målet er å skape rettferdighet og lik tilgang på velferdsgoder, finnes det ikke noe alternativ til dagens velferdssamfunn forankret i en sterk og slagkraftig offentlig sektor. Alternativet vil fungere godt for dem som har mye penger og kan kjøpe seg private tilbud. Jeg skulle ønske at statsråden på vegne av Regjeringen hadde slått dette ettertrykkelig fast. Arbeiderpartiet vil slåss for velferdssamfunnets framtid. Det vil fortsatt skje i nært samarbeid med fagbevegelsen, bl.a. gjennom nye solidaritetsalternativ. Også vi er villige til å prøve nye løsninger. Det har vi alltid vært. Men vi vil samtidig holde fast på velferdssamfunnet som modell og dets forankring i en sterk offentlig sektor, en sektor som må gis muligheter til å skape stadig bedre tilbud som er tilgjengelig for absolutt alle. Vi vil sikre valgfrihet ved å gjøre fellesskapsløsningene mer tilpasset enkeltmenneskets behov, og vi vil slåss mot en individualisering som fører oss mot et todelt samfunn. Den offentlige forvaltningen skal også bidra til en positiv utvikling når det gjelder verdiskapingen, også i privat sektor. Verdiskapingen er jo selve fundamentet i ethvert samfunn. For Arbeiderpartiet er det viktig at disse ideologiske holdningene ligger til grunn når vi drøfter forvaltningens framtidige rolle, for forvaltningen skal selvsagt være vårt redskap for å nå målene. «Offentlig sektor – et spørsmål om tillit» er overskriften på statsrådens redegjørelse. Her har statsråden et svært viktig poeng. For alle oss som er tilhengere av å sikre velferdssamfunnets framtid, er denne tilliten en forutsetning, for uten at vi klarer lå skape tillit mellom den offentlige forvaltningen og det enkelte samfunnsmedlem, vil vi ikke lykkes. Dersom folk ikke har tillit til forvaltningen, vil det tvinge seg fram andre tilbud enn de offentlige. Mangel på tillit vil bryte ned respekten for både forvaltningen, lover og regler samt offentlig planlegging, og vil til sist true vårt demokrati. I redegjørelsen kom statsråden tilbake til dette poenget da hun sa: «Tillit bygges ved at forventninger avklares og deretter innfris.» Ja, det er i sannhet ord i rett tid fra en regjering som uten tvil har satt norgesrekord i manglende innfrielse av forventninger den selv og dens partier skapte. Vi må ikke glemme at også vi politikere, enten vi er på Stortinget eller i kommunestyret, oppfattes som representanter for forvaltningen, noe vi vitterlig også er. Det er vi som legger premissene for forvaltningens arbeid. Det er vi som prioriterer ressursbruken, og det er vi som til sjuende og sist står ansvarlig for at det blir samsvar mellom liv og lære. Tillit mellom velgerne og oss politikere er derfor også av vital betydning. Dersom vi svikter, skapes politikerforakt, og vi reduserer den deltakelsen vi alle ønsker skal være så bred som mulig, noe som også var en viktig ingrediens i statsrådens redegjørelse. På denne bakgrunn støtter jeg sterkt opp om utsagnet fra vår nye administrasjonsminister, men tar det samtidig som en ny erkjennelse fra regjeringspartiene, for hun har så rett, så rett. Da jeg hørte redegjørelsen, kunne jeg ikke unnlate å tenke på hvilke angrep Arbeiderpartiet ville blitt utsatt for hvis den hadde kommet fra oss. Tidligere statsråd Totland ble f. eks. kritisert for å ha lagt altfor stor vekt på begrepet omstilling. De samme kritikerne går nå, i regjeringsposisjon, lenger enn noen tidligere har gjort. Dagens statsråd viste bl.a. til at utviklingen innenfor forvaltningen de siste 10-15 år har vært preget av overgang til nye tilknytningsformer for offentlig virksomhet, og at muligheten for direkte styring er blitt mindre. Med tanke på tidligere debatter her i salen er det forunderlig at Regjeringens eneste konklusjon er at denne utviklingen bare vil fortsette. Jeg går ut fra at også Senterpartiet nå er fornøyd med at Regjeringen ikke vil foreta seg noe på dette området. Når det gjelder omstilling, sa statsråden bl.a. følgende: «Om vi ikke foretar betydelige endringer i og fornyelse av offentlig forvaltning, står vi dermed i fare for å møte morgendagens problemer med dagens løsninger.» Også her kan vi fastslå at regjeringspartiene har kommet til en ny erkjennelse. Ja, jeg sitter faktisk med det inntrykket at ingenting ligger fast lenger. Alle må være forberedt på at det vil bli satt spørsmålstegn ved absolutt alt. Samtlige steiner skal løftes minst én gang. Statsråden peker på en rekke forhold som må under lupen – og la meg understreke: viktige forhold. Ting må kanskje gjøres annerledes, og de må kanskje gjøres av andre. Jeg sier bevisst kanskje, fordi redegjørelsen var nærmest kjemisk fri for konklusjoner og svar. Alt henger på en måte i luften, og for forvaltningen må den fortone seg som en formidabel usikkerhetsfaktor. Ikke minst gjelder det formuleringene om og understrekingen av behovet for konkurranseeksponering av offentlig sektor. Ja, en av overskriftene i trykksaken heter faktisk: «Åpen for å omdefinere statens rolle». Redegjørelsen reiste for øvrig en serie interessante og viktige spørsmål og problemstillinger, men gav, som sagt, svært få svar utover det å sette ned utvalg. Statsråden er også opptatt av informasjonsteknologien, at den skal komme alle til nytte, og at det ikke må oppstå nye informasjonskløfter mellom de som kan benytte teknologien, og de som ikke kan. Hun understreket også flere ganger behovet for kompetanseheving, nok et svært viktig forhold som Arbeiderpartiet kan gi sin fulle støtte til. Men i motsetning til Regjeringen har vi foreslått at noe må gjøres. Vi har krevd at Regjeringen utarbeider en plan for kvalitetsheving i skolen, bl.a. når det gjelder datamaskiner og etterutdanning av lærere. Vi har også bedt om at Regjeringen legger fram årlige tilstandsrapporter for å måle om det blir forbedringer. Vi har bak oss en tiårsperiode med satsing på skolen i regi av Arbeiderpartiet. Denne satsingen må fortsette. Når det gjelder påpeking av problemstillinger og ideelle forutsetninger, vil nok mange kunne si at redegjørelsen var god. Men som grunnlag for en meningsfull debatt om løsninger burde vi fått noe langt mer konkret å forholde oss til. Når Regjeringen f. eks. forventer at forvaltningen skal bidra aktivt til å fremme en demokratisk utvikling av samfunnet, burde statsråden også sagt konkret hvordan hun ser for seg at det skal oppnås. Det er ikke nok å peke på honnørord som åpenhet, medvirkning, service, likebehandling, tjenestekvalitet og respekt for enkeltmennesket. Altfor ofte ser vi hvor vanskelig det er å leve opp til disse idealene. Når det gjelder begrepet åpenhet, demonstrerer f. eks. Kommunaldepartementet at Regjeringen har en jobb å gjøre når det gjør sitt ytterste for å hemmeligholde generelle retningslinjer for fordeling av tilskuddsmidler til distriktsformål. La meg presisere at jeg ikke hadde ventet meg fasitsvar på alle spørsmålene, men når problemstillingene reises, burde vi fått noen refleksjoner fra statsråden om hvilke løsninger hun ser for seg som aktuelle. Her er et konkret eksempel. Hun sier: «Bedre og bredere deltakelse i den politiske prosessen er også nødvendig for å få til en bedre integrasjon av forskjellige grupper i et stadig mer variert og sammensatt samfunn.» Da savner jeg tiltakene – i hvert fall stikkordsmessig. Jeg er nemlig så enig med statsråden når det gjelder behovet både for integrasjon og for å forhindre dannelsen av subkulturer og at grupper faller utenfor det øvrige samfunnet. Jeg er spesielt glad for at statsråden er opptatt av dette, fordi vi her vil stå overfor en av våre aller største utfordringer. Men hvilke politiske og praktiske grep ser hun for seg at vi bør ta? For ikke å spørre: Hvilke grep vil Regjeringen ta? Svaret på dette og andre spørsmål vil være helt avgjørende for hvilken samfunnsutvikling vi får, og avgjørende for om vi skal vinne kampen for velferdssamfunnet og fellesskapsløsningene.