Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-11-17:
Jeg vil gi representanten Høglund honnør for å la sin interpellasjon munne ut i et åpent spørsmål. Det er nå tid for vurderinger av situasjonen og utviklingen. Konklusjonene når det gjelder våre egne bidrag, må vi trekke senere. Oppgaven i Afghanistan er å hjelpe afghanerne til å bygge et samfunn hvor den vanlige afghaner kan ha tro på og håp om en framtid hvor hverdagen vil være både bedre og tryggere. Etter åtte års omfattende militær og sivil innsats fra det internasjonale samfunn ser vi to hovedtrekk i utviklingen. På mange områder er det skjedd mye positivt. 85 pst. av befolkningen får et helsetilbud – om enn enkelt. I 2001 var det 8 pst. I 2001 fikk ingen jenter skolegang, nå er det 2,5 millioner jenter i klasserommene. Opiumsproduksjonen er redusert med 22 pst. Jeg vil kalle det litt mer enn «lysglimt», som representanten Høglund kalte det. Det er mye håp i denne utviklingen. På den annen side er sikkerhetssituasjonen betydelig forverret. Dette truer også med å trekke teppet unna den framgangen som er oppnådd innen helsestell, undervisning og landsbyutvikling. Men like alvorlig er mangelen på solid framgang i den politiske utviklingen og innen det jeg vil kalle institusjonell infrastruktur, spesielt lokalt. Presidentvalget er beheftet med juks, noe som kan svekke både presidenten og den kommende regjerings autoritet. Derfor blir den også møtt med sterke krav når det gjelder korrupsjonsbekjempelse, arbeidet for bedre sikkerhet, økonomisk vekst og respekt for menneskerettigheter og kvinners stilling og rettigheter. Men som representanten Høglund og utenriksministeren reflekterte rundt, er dette en balansegang. Den valgte president må ikke oppfattes som en marionett for omverdenen. Hans politikk må ha afghansk forankring. Hvis ikke, vil ikke afghaniseringen lykkes. Vi kan ikke, som Høglund understreket, påtvinge afghanerne en utvikling som ikke er ønsket. Likevel hviler vår støtte på noen grunnleggende forutsetninger, slik utenriksministeren understreket. Og jeg tror denne debatten vil vise at det er bred støtte for dette i Stortinget. Den internasjonale støtten skal være en støtte. Det internasjonale samfunn kan ikke overta det ansvaret en regjering skal ha for sitt land og sitt folk. Den kommende regjering må demonstrere en klar vilje til å møte de grunnleggende behov det afghanske folk har. Blant disse er sikkerhet. Det er i tråd med de krav mange – også vår egen regjering – har gitt uttrykk for. Det er en nødvendighet for å overvinne den tillitskrise som vokser fram blant landets befolkning. Den gir en for sterk grobunn for rekruttering til opprørskreftene. Det er behov for en forandring av det som gjøres i Afghanistan. Det er behov for en afghanisering, både av utviklingsarbeidet og av ansvaret for trygghet og sikkerhet. Og vår innsats må på ulike måter bygge opp under det. Det er også behov for en bedre samordning mellom de enkelte lands oppgaver og mellom sivil og militær innsats. Dette er også i tråd med hva Norge lenge har hevdet. Det var bl.a. en rød tråd i den redegjørelsen utenriksministeren holdt i Stortinget den 5. februar 2008. Et av de mest bekymringsfulle trekkene er at det fortsatt er mange grupperinger i landet som åpenbart mener at deres interesser best ivaretas ved å angripe systemet istedenfor ved å arbeide gjennom det politiske systemet. Det svekker håpet om en mer stabil politisk utvikling og mulighetene for å styrke de institusjonelle strukturer. Det gjør selvsagt også den afghanske regjerings oppgave med å overvinne mistillit og skuffelse over manglende framgang vanskeligere. Jeg er enig i at vårt omfattende militære og sivile engasjement i Afghanistan skal opprettholdes. Vi skal ikke løpe fra de forpliktelser vi har gitt FNs sikkerhetsråd, NATO og de afghanske myndigheter, men vi skal også stille krav om bedre resultater og bedre samordning. Jeg tror det er fornuftig, som utenriksministeren antydet, at han kommer til Stortinget ut på nyåret med en redegjørelse som kan gi mulighet for en enda bredere debatt om utviklingen i Afghanistan enn det denne interpellasjonsdebatten gir grunnlag for. Da vil også mange av de brikkene som i dag ikke er på plass, være på plass, og vi vil ha et bedre grunnlag for å vurdere hvor utviklingen står, og hvordan vi best kan bidra til at den går i riktig retning framover.