Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2004-06-16:
La meg innledningsvis si at det er med en viss forundring jeg registrerer den nedvurdering - jeg må nesten si latterliggjøring - av verdien av å ha stabsoffiserer i Irak som har kommet til uttrykk fra en del av dem som har holdt innlegg her i dag. Vi må ta med oss at det skjer etter ønske fra FN. Vi for vår del mente at grunnlaget i 1511-resolusjonen var godt nok, og det er ytterligere forsterket i resolusjon 1546. I en situasjon hvor vi er enige om å prioritere Afghanistan-innsats i forhold til hva vi faktisk har av kapasitet, er vi kommet opp med et tilbud som går på å bidra med stabsoffiserer. Det ser faktisk ut til å bli godt mottatt. Jeg synes det må være en beklemmende situasjon i forhold til dem som faktisk gjør denne viktige jobben som verdsettes på stedet. Jeg synes en må akseptere Arbeiderpartiets begrunnelse for deres Irak-standpunkt, som er at det er kapasitesbeskrankninger. Men det er interessant å se at det er et sprik fra Arbeiderpartiet til SV, som gir en mer prinsipiell begrunnelse for at det er oppsiktsvekkende - ja, historisk oppsiktsvekkende - at vi er til stede med stabsoffiserer i Irak. Det er altså oppsiktsvekkende at vi følger opp et FN-vedtak. Det jeg egentlig vil bruke tiden mest på, er Midtøsten-konflikten, som flere har vært inne på er avgjørende for den videre utvikling i hele regionen. Jeg legger til grunn utenriksministerens klare påvisning i redegjørelsen av at det er en konflikt av grunnleggende politisk karakter, og som derfor også krever politiske løsninger. Som det har vært i flere år: Hovedelementene er spørsmålet om grenser, altså bosettingene, for den saks skyld muren, og for det andre flyktningspørsmålet, som er veldig sensitivt. Mindre sensitivt er ikke det tredje elementet, Jerusalems status. Det er selvfølgelig også vold og terror som dominerer oppmerksomheten fra dag til dag. Det er en generell oppfatning at en sluttløsning må medføre to levedyktige selvstendige stater. Heldigvis ser det også ut til å være oppfatningen til majoriteten i begge befolkningsgrupper. Det er en inspirasjon for dem av oss som på ulikt vis trekkes inn i forhandlingsarbeid i regionen. Spørsmålet er da hvordan en får det til. Jeg tror det er helt vesentlig, som det fremgår av redegjørelsen, at Veikartet for fred fortsatt ligger til grunn. Jeg minnes godt at i en konferanse i New York i fjor sommer var det et hovedtema om ikke veikartet nå var dødt. Jeg tror en skal være meget forsiktig med slike beskrivelser. Vi har ikke bedre redskap å forholde oss til. Vi får håpe at veikartet har ni liv. For det andre må Kvartetten engasjere seg sterkere og mer direkte. Det har for så vidt komiteens leder vært inne på i et tidligere innlegg. Det kan gjøres på ulike vis. Men det er klart at det som skjer - eller sannsynligvis skal skje - i Gaza, vil kreve at man følger opp, og at det gjøres i en sammenheng med den øvrige utvikling, under en viss kontroll. Det kan virke som om det er absolutt nødvendig når en ser hva som for øvrig foregår i felten i det samme området for tiden. Jeg tenker da på det endrede forløpet av muren, i retning av bosettingen Ariel på Vestbredden. Det kan virke som om det absolutt er behov for at ting ses mer i sammenheng. For det tredje må en i tillegg til militære og politiske virkemidler bruke økonomiske virkemidler som kan vise at det er en bedre fremtid for begge befolkningene, i et samarbeid med de andre landene rundt Middelhavet. Det er åpenbart langt frem, men vi må snart begynne å gå den rette veien. For å lykkes tror jeg det er tre grupper som må bidra, og som en må ha med seg hele veien. Det er for det første partene selv, som må til forhandlingsbordet. Det er for det andre det internasjonale samfunn med Kvartetten, hvor jeg tror Norge har bidratt og fortsatt har kontakter og kanaler å bidra gjennom. For det tredje er det ikke minst regionen selv, dvs. den arabiske verden, som må bidra. Jeg hadde mulighet for å delta i et møte i Amman i Jordan uken før 17. mai, hvor parlamentspresidentene fra alle nabolandene til Irak var til stede. Noe av hensikten var å utfordre regionen til selv å samarbeide om sin egen fremtid. Spørsmålet er da hvordan disse arabiske landene vil utvikle seg, og hvilken vei de velger. Det gir et håp at 60 pst. av befolkningen i UNDPs undersøkelse sier at de velger en demokratisk retning for fremtiden. Spørsmålet er da hva de legger i det. Legger de i det frie valg, ytringsfrihet og representativ politisk ledelse, tror jeg de er med. Men jeg tror også de forventer et eget innslag av kultur og tradisjon i måten det utformes på, og da tror jeg det er helt nødvendig at vi for vår del viser at vi lever opp til våre egne verdier - folkerett, konvensjoner - når vi er på fremmed jord.