Jan Petersen (Høyre), 2001-12-05:
La meg først med glede konstatere at det er et stort flertall i Stortinget som står bak det styrketilbudet som den norske regjering ønsker å gi. Flertallet består av regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og – slik som det også er redegjort for fra Fremskrittspartiets side – Fremskrittspartiet. At hr. Hagen også hadde ønsket at vi i denne omgangen skulle ha besvart flere spørsmål knyttet til salderingen og bevilgningene, respekterer jeg, og forstår jeg. Jeg forstår det imidlertid slik at han ikke gjør selve hovedsaken, nemlig tilbudet til amerikanerne, avhengig av akkurat dette, og dermed konstaterer jeg et bredt flertall bak det Regjeringen har ønsket å gjøre i denne saken og invitert Stortinget til å gi reaksjoner på. Det partiet som for så vidt står utenfor, er SV, men det påvirker altså ikke at det er et bredt flertall. Jeg må vel innrømme at jeg fra tid til annen har, om ikke undret meg, så iallfall registrert at SV i stor utstrekning har vært mer opptatt av hva man ikke skal gjøre i terroristbekjempelsen, enn hva man rent faktisk skal gjøre. Hvis man går tilbake i debatten, har konsentrasjonen helt siden 11. september vært om hva man ikke burde gjøre. Hadde man fulgt de rådene, som Regjeringen ikke har valgt å gjøre, tror jeg man fort ville kommet inn i en handlingslammelse. Det betyr også at det Kristin Halvorsen i dag er glad for, nemlig at det nå ser ut til å kunne bli en politisk løsning i Afghanistan, ville det vært vanskelig å få til. Det ville vært vanskelig å komme så langt. Jeg registrerte med stor interesse at Senterpartiet, som jo på et tidlig tidspunkt forlangte en bombestans, nå konstaterer at de forutsetningene som flertallet den gangen la til grunn, nå er oppfylt. Det betyr vel at det på det punktet var en vurdering som jeg tror vi alle sammen skal være glad for ikke nådde gjennom i Stortingets flertall. Når det gjelder det fremtidige Afghanistan, redegjorde jeg for det i mitt innlegg tidligere i dag, og jeg har også redegjort for det tidligere i Stortinget. Men jeg vil samtidig, med så tykke streker jeg kan, understreke vanskelighetsgraden i det vi nå står overfor. Det er klart at Afghanistan har vært et land i strid med seg selv gjennom mange tiår, med til dels meget alvorlige konflikter, som har kostet mange mennesker livet. Det er også et land som notorisk ikke er lett å påvirke og styre utenfra. Det betyr at det er tilretteleggerrollene som på mange måter er de riktige og viktige. Men at vi fremover vil ha svært mange utfordringer knyttet til Afghanistan, er jeg ikke et øyeblikk i tvil om. Det er ingen grunn til å tro at tingene er raskt løst. En av de tingene som nok satt veldig igjen etter FN-behandlingen av saken, var advarselen fra FNs spesialutsending om at det i Afghanistan ikke var noen form for «quick fix», som han sa. Det er det definitivt ikke. Det understreker også det poenget som også Åslaug Haga hadde, som jeg tror er meget viktig, nemlig at nå må ikke FNs medlemsland glemme konflikten og la FN sitte igjen med alle problemene, og så løpe til nye konflikter. Det er viktig at vi lærer av det som skjedde på 1990-tallet, da omverdenen i stor grad glemte konflikten i Afghanistan, og det hele på mange måter var ute av offentlighetens oppmerksomhet. Den lærdommen tror jeg nå sitter tydeligere og klarere denne gangen. Da Norge påtok seg formannskapet i The Afghan Support Group, som jeg nå tror vil vise seg å være en meget viktig og betydningsfull oppgave, påtok Norge seg det i en situasjon da den offentlige oppmerksomheten om Afghanistan ikke var det den er nå. Så det var tilfeldighetene som på mange måter førte oss inn i verdens søkelys her. Men Norge var altså villig til å påta seg dette i en situasjon hvor omverdenens søkelys nettopp ikke var rettet mot Afghanistan. I så måte har jeg lyst til å gi blomster og honnør til de daværende politiske ledere som tok dette på seg på vegne av Norge. Jeg tror det var viktig og riktig at det ble gjort. Så skal jeg ikke si for mye om det formelle i behandlingen av disse sakene. Jeg har i mitt innlegg tidligere i dag sagt hva jeg mener er det rettslig riktige, som også stemmer med hva jeg mener er en fornuftig måte å gjøre det hele på. Som Haakon Blankenborg nettopp var inne på, blir jo dette etter alle solemerker konstatert gjennom de vedtakene Stortinget fatter i dag. Da blir det enda en gang bekreftet hvordan Stortinget ønsker å nærme seg disse spørsmålene. Det eneste jeg har lyst til å legge til, er at for meg står Fremskrittspartiets forslag som litt uklart, for å si det forsiktig. For jeg er ikke helt sikker på om Fremskrittspartiet argumenterer for hva de synes vil være en ønskelig måte å gjøre det på. Den første replikken fra Carl I. Hagen til Thorbjørn Jagland tydet på det, for han brukte uttrykket hva som var «fornuftig» å gjøre. Men når man ser forslagets ordlyd, får man inntrykk av at man her også mener at dette er rettslig sett nødvendig. Det siste mener jeg definitivt ikke er tilfellet. Det er ikke noe særlig tvil om hva de formelle reglene tilsier, nemlig at den praksis Stortinget nå har lagt seg på gjennom hele 1990-tallet, også er det som er formelt sett riktig. Men det kan jo hende at henvisningen til § 25 i forslaget i og for seg ikke tar høyde for den problemstillingen, men at det er et slags forsøk på å endre det som er praksis, ved altså å fastslå det i vedtaks form. Når det er slik at kompetanseforholdene er fastsatt i Grunnloven – i grunnlovs form – vil jeg minne om at det iallfall ikke er uproblematisk å endre kompetanseforholdene gjennom plenarvedtak. Derfor må jeg si at argumentasjonen i beste fall ikke er spesielt klar. Det ble også ytterligere understreket av at Hagen brukte som argument hvor mange ganger ordet samtykke var nevnt i Grunnloven. Det er selvfølgelig et helt irrelevant forhold. Spørsmålet er hvordan dette er nevnt i Grunnlovens bestemmelser, og jeg føler meg helt sikker på at de tolkningene Stortinget tidligere har lagt til grunn, og som jeg også har bygd på, i dette tilfellet er riktige, men de er altså også fornuftige. Så et par ord om Midtøsten. Jeg tror vi må ta som utgangspunkt, dessverre, at den situasjonen vi nå ser, er meget, meget alvorlig og meget, meget dramatisk. De terrorangrepene som vi nylig har sett, har vi tatt klar avstand fra, og det skulle bare mangle at vi ikke gjør dette veldig tydelig akkurat nå. Når uskyldige mennesker blir drept på den måten, må vi si fra. Vi har også uttrykt vår kondolanse overfor Israels regjering og de familiene det gjelder. Jeg mener meget bestemt at Yasir Arafat kunne ha gjort mer og burde ha gjort mer for å gå etter de skyldige i slike tilfeller. Men det som for oss nå er viktig å understreke, er at det er fare for ytterligere opptrapping og eskalering. Når man vet hvordan uskyldige mennesker på begge sider blir drept, og hvordan situasjonen nå utvikler seg kanskje ut av det kontrollerbare, må det være omverdenens oppgave å unngå ytterligere opptrapping, forsøke å dempe situasjonen, forsøke å få partene til å ta opp igjen de politiske prosessene og samtidig si til partene at det veikartet som Mitchell-kommisjonen tegnet, er det veikartet man må gå etter. Thorbjørn Jagland var jo medlem av Mitchell-kommisjonen, og den Mitchell-kommisjonen har gjort et etter mitt skjønn strålende arbeid. Det er altså vår oppgave nå å sørge for at partene kommer tilbake fra avgrunnens rand og begynner å snakke sammen igjen og forsøker å dempe volden, og å sørge for at den ikke går videre. Det gir oss en helt spesiell måte å arbeide på. Men når man ser hvordan mennesker blir drept på begge sider, må det være det aller viktigste for oss å gjøre her. Vi er ikke bare kommentatorer, vi er også politiske aktører, og da må vi te oss i overensstemmelse med det. Så bare to-tre ord helt avslutningsvis om WTO, som Åslaug Haga nevnte. Vi har hatt forhandlingene i Doha. Stortinget har tidligere gitt rammer for de forhandlingene. Jeg tør si at det sluttdokument som der ble vedtatt, og som da har gitt utgangspunkt for den neste prosessen, er innenfor de rammer som Stortinget trakk opp. Jeg er ikke helt sikker på hvordan jeg kunne oppfatte Åslaug Haga, men jeg fikk inntrykk av at man nærmest ønsker å etterprøve de rammene og det dokument som der ble lagt. Jeg føler nok at vi fra Stortingets side fikk de nødvendige klareringer for å gå den veien vi har gått. Og det vil være noe som hvis man nå lykkes i neste runde, vil være til glede for og svært viktig for de utviklede land og ikke minst for utviklingslandene.