Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Jeg vil først få takke for de innspill og vurderinger som er kommet fram i dagens debatt. Regjeringen ønsket å gi en åpen redegjørelse fordi vi mener dette er spørsmål som hører hjemme i den åpne politiske debatten, i den åpne samfunnsdebatten og derfor i den åpne stortingsdebatten. Regjeringen vil fra tid til annen trenge å hente råd i Stortinget med høy grad av fortrolighet, men spørsmålet bør alltid stilles om ikke saken kan tas i åpenhet. Mange saker kan det. Og spørsmålet om hvordan vi innretter vårt internasjonale engasjement, er blant dem. Jeg er videre tilfreds med at et bredt flertall i denne sal støtter hovedlinjen i Regjeringens politikk. Jeg vil i så måte gjøre representanten Jon Lilletuns og representanten Anne Margrethe Larsens oppsummeringer til mine. Deres beskrivelse, fra Kristelig Folkeparti og Venstre, bekrefter at dette flertallet fortsatt er bredt, og jeg vil gjerne legge til: Kanskje er det slik at flertallet om hovedlinjene er bredere enn før, ved at alle partier i denne sal nå støtter vårt betydelige NATO-engasjement. Hovedlinjen handler om vilje og evne til å ta ansvar og vilje og evne til å bidra sammen med våre venner og allierte. Det handler om viljen til å bidra til å fremme fred og utvikling. Det handler om å forankre bruk av militært personell i internasjonale operasjoner i et klart FN-mandat, og at vår innsats skal skje innen rammen av FN og NATO. Og det handler om evnen og viljen til å fokusere innsatsen. Regjeringen har her et tydelig budskap. Vår prioritet i dag er støtte og bidrag til ISAF i Afghanistan og vilje til å stille opp ved framtidige operasjoner også i Afrika. Så merket jeg meg at det fra enkelte hold fremmes kritikk mot at de siste stabsoffiserene i Irak trekkes tilbake, og at Norge velger å fokusere innsatsen i Afghanistan ved å satse på ISAF og følgelig avslutter bidraget til Operation Enduring Freedom ved neste rotasjon. Jeg respekterer disse synspunktene, og jeg syns de har kommet greit fram. La meg likevel få komme med noen kommentarer. Det er greit å ha kritiske merknader til innretningen av vår innsats. Men det blir litt underlig når anslaget i denne kritikken her hjemme antar helt andre proporsjoner i forhold til de vurderinger vi får fra våre venner og allierte der ute. Det rimer ikke helt når representanter her hjemme framstiller det som et markert skifte i norsk sikkerhetspolitikk, som et brudd – at vi nærmest svikter våre allierte – når vi i samtaler med ledende representanter for FN, NATO og våre allierte ikke hører noe av dette. Det er etter min vurdering litt tankevekkende at norske politiske representanter velger å understreke at Norge nå står på randen av å bli venneløst og å bli troløst mot sine allierte, eller antyder at uttrekning av norske stabsoffiserer fra Irak vil kunne bidra til å svekke støtte til norsk syn på fiskevernsonen rundt Svalbard. Det er etter mitt skjønn et drøyt stykke. Jeg sier det slik, fordi jeg den siste måneden har brukt mye tid på samtaler om nettopp dette. Vel kan det hos venner og allierte også her være nyanser og ulike syn på våre beslutninger. Vi samarbeider tross alt med demokratiske stater, der man kan leve med diskusjonen. Men hovedbudskapet er likevel klart: Norge oppfattes som en alliert som tar stort ansvar, som bidrar med personell av høy kvalitet, og som stiller med betydelige økonomiske ressurser og politisk engasjement. Jeg vil minne om at Norge har 400 kvinner og menn i Afghanistan, og at dette antallet kan komme til å øke. Det er et meget høyt antall – sammenlignet med andre land. I spørsmålet om å beholde stabsoffiserer i Irak erkjenner jeg at det handler om ærlig uenighet. Det er her ikke snakk om tilsløring, men det er faktisk både mulig og fullt ut ansvarlig å tenke selv. Det kan ikke være slik at en god alliert må tenke likt i alle saker. Norge støttet ikke invasjonen i Irak. Vi gjør det klart at vi vil stille opp for å støtte gjenoppbyggingen og utviklingen i landet på kort og på lang sikt. Men vi sier samtidig – slik en rekke andre NATO-land gjør – at vi ikke stiller med tropper. I min redegjørelse la jeg vekt på at militær innsats alene ikke kan skape fred og utvikling. Jeg er takknemlig for at flere av representantene har fulgt opp de refleksjonene. Det som gir håp, er at mennesker kan føle sikkerhet, slik at de kan skape en framtid for seg og sine. Militær innsats kan være nødvendig for å skape sikkerhet. Å skape framtidshåp krever imidlertid politisk mot og økonomisk og sosial handlekraft. Mange av de konfliktene som kaller på behovet for militær innsats, har direkte eller indirekte tilknytning til konflikten mellom Israel og palestinerne. Stikkord for denne konflikten er nettopp mangel på sikkerhet for israelerne og mangel på framtidshåp for palestinerne. Slik vil det fortsatt være, dersom vi ikke gjør hva vi kan for å bidra til at fredsprosessen kommer ut av dødvanne. Jeg nevner dette fordi vi ofte får en debatt om vår deltakelse i Irak og i Afghanistan ned til det siste antall offiserer eller soldater, mens det her snakkes om bredere sammenhenger og kobling mellom konfliktene i begge land med det bredere Midtøsten-spørsmålet og de store stridstemaer i vår tid. Det var dette jeg i går og i forgårs snakket med palestinske og israelske ledere om i Jerusalem og Ramallah. Frykten for nye terroranslag sitter i Israels ryggrad. Det er lett å forstå. For hver nye selvmordsbomber som sprer død og ødeleggelse blant sivile israelere, svekkes samtidig håpet om en bedre framtid for den palestinske befolkningen. Israels uttrekning fra Gaza skapte håp hos mange palestinere – håp om å bli herre i et av rommene i eget hus, håp om handel, inntekter, jobb og sosial trygghet. Foreløpig er dette håpet gjort til skamme. Den såkalte Kvartettens spesialutsending, James Wolfensohn, beskriver Gaza i dag som et stort fengsel. En avtale om grensepassering ut av Gaza til Egypt kan være nær forestående. Uten en slik avtale får ikke palestinerne sendt sine varer til de markedene hvor de kan gi inntekter. Det haster, fordi innhøstingen er rett om hjørnet. I økonomisk forstand blir det enda viktigere å sikre lettelser på grensen mellom Gaza og Israel. Samtidig bidrar nye israelske bosettinger på Vestbredden og utvidelse av muren til å trekke utviklingen i gal retning. I de nærmeste månedene vil nye framskritt bli spesielt krevende. I palestinske områder skal det avholdes valg 25. januar. Skifte av ledelse i det israelske arbeiderpartiet åpner for å framskyve nyvalget i Israel, kanskje til mars. Det betyr at det i begge leirer vil bli fokusert på intern posisjonering og være liten vilje til å søke løsninger langs en middelvei. Da er vi tilbake ved utgangspunktet. For at mennesker skal tro på fredens vei, må de oppleve at det gir resultater å satse på fred, at man får igjen ved å gi, at det blir større og ikke mindre mulighet til å arbeide, studere, handle, få tilgang til helse og å utveksle ideer – å se det slik alle mennesker ønsker alle steder, at den neste generasjonen kan få et bedre utgangspunkt enn vår egen. Regjeringen bekrefter sin vilje til å prioritere støtte til fredsprosessen i Midtøsten. Dette hører med når vi også diskuterer innretningen av vårt militære engasjement i internasjonale operasjoner. Med Stortingets samtykke vil vi foreslå å øke støtten til de palestinske myndighetene med 10 mill. dollar, til i alt 70 mill. dollar for 2005. Vi vil som leder i giverlandsgruppen, det såkalte AHLC, legge til rette for et uformelt møte 13.–14. desember i år. Vi har fortalt partene at vi er tilgjengelig for å bistå dem – formelt og uformelt – i deres bestrebelser på å bringe fredsprosessen framover. Jeg vil legge til at det engasjementet vi har i Midtøsten, også er på samtalepunktene når vi diskuterer med våre allierte, når vi diskuterer i NATO og i FN hvilke bidrag vi kan gi for å bringe fred ikke bare til denne regionen, men også til menneskene som lever i Afghanistan og i Irak. Det er fortsatt interessant å høre representanter for denne regionen fortelle at de bildene som skaper uro i områder over hele Midtøsten, ikke først og fremst er bildene fra Irak – det er fortsatt bildene fra Palestina. Derfor henger disse utviklingene nært sammen. Norge ønsker å bidra langs hele bredden, samtidig som vi fokuserer på den innsatsen vi har når det gjelder våre militære menn og kvinner i uniform.