Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-03:
Innføringen av et felles elsertifikatmarked for utbygging av fornybar energi med Sverige er et veldig viktig grep for utbygging av ny fornybar energi i Norge og vil gi oss et verktøy godt egnet til å styre og dimensjonere en slik utbygging i årene som kommer. Selv om representanten Lødemel gjorde noen forsøk i forrige innlegg, tror jeg ingen kan slå fast med sikkerhet akkurat hvordan dette markedet vil slå ut når det trer i kraft. Vi kan likevel være sikre på én ting, og det er at det vil utløse en rekke prosjekter som ellers ikke ville blitt realisert, hvilket jo er målsettingen også: å opprette en mekanisme som utløser prosjekter som kanskje ellers ikke ville vært lønnsomme nok, men som etter en helhetsvurdering gjort av samfunnet er nødvendige for å øke vår andel av fornybar energi. For ikke å forårsake en stopp i utbyggingen av kraftprosjekter i perioden fram til det grønne sertifikatmarkedet trer i kraft, har det vært viktig å få på plass en overgangsordning. Det er også alle enige om. Av prosjekter som har hatt byggestart etter 1. januar 2004, er det mikro- og minikraftverkene som omfattes av overgangsordningen. Opposisjonens forslag omhandler, som vi alle vet, småkraftverkene med byggestart før 7. september 2009. Jeg har forståelse for at det kan oppfattes urettferdig at ikke alle typer kraftverk med byggestart etter 1. januar 2004 er inkludert i ordningen. Men slike grensedragninger må jo gjøres, og det er viktig at ikke for mye av sertifikatmarkedet som skal tre i kraft, bindes opp i allerede oppstartede prosjekter eller prosjekter som uansett ville vært lønnsomme. I innstillingen til forslaget skriver opposisjonen at en enstemmig energi- og miljøkomité i 2004 ville gi en overgangsordning til alle kraftverk. Det ble også signalisert av daværende olje- og energiminister Einar Steensnæs. Den gang kunne man imidlertid ikke vite at den endelige avtalen med Sverige ville være helt teknologinøytral, fullt og helt uten begrensninger for vannkraft, som historisk sett er lønnsomt i Norge. Nå vet vi det, og da er det naturlig, som statsråden skriver i sitt svar til komiteen, at det foretas en helhetsvurdering og gjøres noen grensedragninger når en skal gjennomføre en slik overgangsordning. Ifølge Småkraftforeninga selv utgjør en eventuell støtte til de aktuelle 130 kraftverkene denne saken gjelder, om lag 1,2 mrd. kr. Og selv om det for enkelte nok føles urettferdig, er det viktig å huske at dette ville betydd 1,2 mrd. kr mindre til vind- og bioprosjekter og andre prosjekter med et kanskje enda større støttebehov. Til slutt vil jeg gjerne gjenta perspektivet jeg var inne på i diskusjonen under forrige sak: at vi alltid bør søke en så god energisparingspolitikk som mulig. Derfor mener mange aktører at et godt supplement til den kommende ordningen med grønne sertifikater, som vi diskuterer mye på Stortinget, er såkalte hvite sertifikater, som er en tilsvarende incentivordning for sparing av energi. Dette er noe jeg håper både regjeringen, statsråden og Stortinget følger godt opp framover mot innføringen av det grønne sertifikatmarkedet. Jeg trekker dette opp fordi det er viktig å advare mot den oppfatningen at enhver kraftutbygging i klimapolitikkens navn er ønskelig og av det gode. Mange andre miljøhensyn spiller også inn. Det må vi aldri glemme når vi diskuterer det som jo er betydelige naturinngrep, og som selvfølgelig har en kostnad.