trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
Vi skal gjerne bidra til å skape debatten. På Nettavisen i dag kunne vi lese at Uganda vurderer dødsstraff for homofile. Og ikke bare det – familie og venner som ikke rapporterer om homofile, skal kastes i fengsel. Det samme skal huseiere og myndighetspersoner som ikke opplyser om at de har fått kjennskap til at noen er homofile. Norge bidrar med 230 mill. kr til Uganda. Dette er helt klare brudd på menneskerettighetene, så jeg har tenkt å spørre: Vil bistandsministeren foreta seg noe hvis dette lovforslaget går igjennom i Uganda?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
I siste utgave av Soldatnytt heter det følgende: «Forsvaret er, og har lenge vært en av de ti etatene med dårligst omdømme blant de 81 etatene og organisasjonene som er med i undersøkelsen. 2005 var helt klart bunnåret for både Forsvaret og Forsvarsdepartementet, men kurven viser at 2009 ikke skal bli noe særskilt bedre år.» Da vil jeg spørre: Hva vil statsråden gjøre for å bedre Forsvarets omdømme?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
Nå skal jeg endelig få lov til å ha min egen hatt på. Ytringsfrihet er noe vi her i Norge tar for gitt, og jeg tror nok ikke alle helt har tatt inn over seg at ytringsfrihet ikke er selvskreven rundt om i verden. I mai i år ble Norge valgt inn i Menneskerettighetsrådet sammen med bl.a. Kina, Russland og Cuba. Å ha sete i Menneskerettighetsrådet forplikter, og vi må ikke på noen måte bli unnfalne selv om vi sitter i rådet. Fremskrittspartiet forventer at Norge klart og tydelig sier fra om brudd på menneskerettigheter. På verdensbasis har hittil i år 68 journalister blitt drept. Av disse er 50 drept i eget land av politiske årsaker. Drap på journalister forekommer i Asia, i Afrika, i Latin-Amerika og i Europa. Så dette er et utbredt fenomen. Dessverre er det en økning i drap på journalister fra i fjor på 50 pst., noe som det er god grunn til å bekymre seg over. Å bli drept på grunn av sine meninger og sin vilje til å formidle til befolkningen, altså utøve sitt yrke, er fullstendig uakseptabelt. I tillegg til de drepte kommer de mange hundre som sitter i fengsel og tortureres, eller de som bor i sine hjem, men som trues til stillhet. Fra hjemmesiden til CPJ, Committee to Protect Journalists, eller komiteen for beskyttelse av journalister, viser man til at 136 journalister sitter i fengsel verden over, og der land som nettopp Kina, Iran, Cuba og Eritrea topper listen. Flere av disse landene er også medlemmer av Menneskerettighetsrådet. Men også land som Aserbajdsjan, Russland og Egypt står på denne listen. Dette kan vi ikke godta, og jeg håper at vi fra Norges side er klare og tydelige på at dette kan vi ikke akseptere. Vi må i alle fora vi er i, og hvor menneskerettigheter er et tema, ta opp nettopp retten til ytringsfrihet. Jeg har besøkt land som Ukraina og Russland, hvor jeg har møtt opposisjonell presse og deres journalister som forteller at de føler seg overvåket og forfulgt. Det kan se ut som om Menneskerettighetsrådet i altfor liten grad bryr seg om å hegne om ytringsfriheten, men isteden inngår kompromisser som har til hensikt å begrense ytringsfriheten til fordel for religion. Skal Menneskerettighetsrådet ha legitimitet, må det nå rette sitt fokus på det som er viktig, nemlig beskyttelse av de grunnleggende menneskerettighetene. Fremskrittspartiet forventer at Norge ikke blir en del av disse kompromissene, men at vi tør der andre tier. Det er slik man får respekt og integritet.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2009-12-09:
Representanten Slagsvold Vedum snakket mye om forsvarsviljen i dagens innlegg. Det har han tidligere gjort i sin retorikk om Regjeringens storsatsing på Forsvaret i nord, og også om utvidet nordområdesatsing. Tidligere kystvaktsjef Torstein Myhre, som for øvrig også er senterpartimann, har i en artikkel nylig vist til at man legger ned den eneste marinebasen man har i Nord-Norge, Olavsvern, som også representanten Høglund var inne på. Han viser til at den eneste fregatten vi har, befinner seg utenfor Somalia, og at med få unntak ligger Marinens enheter enten i opplag eller ved kai i Bergen. Myhre skriver til slutt i sin artikkel, som representanten Slagsvold Vedum gjerne kan få en kopi av: «Det faktum at Marinen i 2009 har vært nesten helt fraværende i Nord-Norge, bør være et tankekors for mange. Kyststaten Norge ligger åpen,(…) Kanskje er det betimelig å stille spørsmål om det finnes noen politisk vilje i regjeringen til å gi den påståtte nordområdesatsingen et innhold.»(Presidenten klubber.) (…) (Presidenten klubber.)
Ivar Kristiansen (Høyre), 2009-12-09:
Kjent informasjon tilsier at situasjonen i Faryab-provinsen i Afghanistan, der de norske styrkene befinner seg, sannsynligvis vil eskalere til det verre i løpet av budsjettåret. På bakgrunn av denne kjente informasjonen har USA besluttet å sende 30 000 tilleggsstyrker, og NATO-alliansen får på plass en styrkeøkning på 5 000–7 000 personell. Regjeringen sa nei til NATO-sjefens primærønske under hans Oslo-besøk, hvor han ba om å få på plass et styrket norsk troppebidrag og sivilt bidrag. Vil ikke Norges nei åpenbart svekke sikkerheten til norsk sivilt og militært personell i Faryab-provinsen i budsjettåret?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
Vi merket oss representanten Slagsvold Vedums beundringsverdige hyllest til det norske forsvaret – ikke minst til verneplikten – og satte pris på den. Nå er det slik at siden budsjettet ble avgitt i oktober, har det kommet en rekke bekymringsmeldinger fra militære eksperter, fra organisasjoner både i og rundt Forsvaret og ikke minst fra erfarne militære ledere, og de er ikke bare bekymret, men de hevder at det foreliggende budsjettforslaget rett og slett innebærer en nedtrapping av kapasiteten i det norske forsvaret. Da er spørsmålet mitt til representanten Slagsvold Vedum: Tar alle disse feil?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
Jeg merket meg at representanten Høybråten beskrev det som et hav av forskjell hvis man skal sammenlikne Kristelig Folkepartis og Fremskrittspartiets bistandspolitikk. Nå er Fremskrittspartiets bistandsbudsjettforslag for 2010 på 18,4 milliarder kr. Det siste budsjettet Bondevik II-regjeringen vedtok, var på 16,8 milliarder kr. Er dette havet av forskjell mellom Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti enda større mellom Kristelig Folkeparti og Bondevik II-regjeringen?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
Utviklingsministeren var forbilledlig klar da han uttalte følgende til Aftenposten 14. april i fjor: «Norge har vært naive og vår bistand har vært med på å gjøre korrupsjon mulig i Afrika.» Norge og Tanzania forhandler nå om hvor mye Tanzania skal betale tilbake til Norge som følge av avdekket korrupsjon i et norskstøttet miljø- og naturressursprogram i landet. Samtidig planlegger man fra Regjeringens side å bruke opp mot 500 mill. kr i Tanzania gjennom skogsatsingen. Norges ambassadør i landet understreker at korrupsjonssaken ikke vil få noen konsekvenser for den planlagte skogsatsingen, til tross for at bl.a. Interpol advarer mot kriminalitet og korrupsjon knyttet til slike prosjekter. Er det ikke nettopp denne typen prosjekter Norge bør holde seg unna, og som statsråden siktet til den gangen han karakteriserte norsk utviklingshjelp som naiv?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
Jeg ba om ordet etter å ha hørt utlegningene fra representantene Hadia Tajik og Anette Trettebergstuen når det gjelder kvinners rettigheter i en del mindre utviklede land. Det de kritiserer, er at Fremskrittspartiet har foreslått å fjerne, eller sterkt redusere, pengestøtten til en del slike land. De undrer seg over det. Det jeg synes er merkelig, er at de to faktisk tar til orde for at de verste landene skal oppmuntres ved direkte pengegaver – eller kall det budsjettstøtte – til de regimene som undertrykker. Fremskrittspartiet vil isteden stille krav til demokratiutvikling og ikke minst krav til fremskritt når det gjelder likestilling og kvinners rettigheter, i de landene det gjelder, altså ta pengene fra makthaverne. Da svekkes de mest korrupte diktatorene, og vi kan komme litt videre. Jeg kan i hvert fall ikke se noen eksempler på at diktatorer blir snillere når man gir dem mer penger. Flere land – og noen av dem er nevnt i debatten i dag – er for lengst kommet dit hen at den typen reaksjoner bør gjøres gjeldende ved at man sterkt reduserer eller sågar fjerner tilskudd til de landene som oppfører seg verst når det gjelder kvinners rettigheter og andre menneskerettigheter.
Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Først har jeg lyst til å gi representanten Høybråten og Kristelig Folkeparti ros for det store engasjementet de har når det gjelder bistand. Det betyr mye for debatten i Norge, og vi i Arbeiderpartiet er veldig glad for det. Jeg vil bare ha sagt det. Så skal jeg elegant eller uelegant hoppe over til forsvar og forsvarsbudsjettet. Kristelig Folkeparti har i mange merknader i innstillingen til forsvarsbudsjettet stilt seg sammen med Høyre og Fremskrittspartiet. Nå er det slik at både Fremskrittspartiet og Høyre har foreslått å øke rammene til Forsvaret, mens Kristelig Folkeparti ikke har gjort det. De merknadene er til dels ganske kritiske. Jeg lurer på: Hvordan har Kristelig Folkeparti tenkt å følge opp den kritikken de kommer med? Hvilke endringer skal de gjøre når de ikke har en krone mer å bruke enn Regjeringen?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Dette er et positivt forslag, og jeg forstår intensjonen til representanten Høglund. Jeg er også glad for at det er bred samling i Stortinget om vår Russland-politikk. Når jeg er litt tilbakeholden, er det fordi jeg er veldig varsom med å gå i gang med et arbeid som krever masse administrative ressurser, hvor vi stort sett har svarene på forhånd. Det handler om hvordan vi husholderer knappe ressurser, apropos kutt på drift i UD. Utviklingsministeren og jeg har satt i gang den type arbeid når det gjelder Kina, og når det gjelder India, for der var det nødvendig å gjøre et grunnarbeid for å komme opp og stå. Vi er så til de grader oppe og står med Russland – gjennom vårt nordområdesamarbeid, gjennom våre Russland-prosjekter, Barentssekretariatet, atomplaner, næringsliv og energidialoger – at vi har oversikten. Jeg skal ta dette med meg tilbake til UD og vurdere det, og kanskje finner vi en form som er en litt annen enn å lage strategier, som vi har gjort for andre store områder. Men jeg er altså varsom med å sette i gang et arbeid som vil kreve mye administrative ressurser, uten at det vil tilføre politikken ny kvalitet.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Det kan jeg gi et ganske klart svar på – Norge vil gjøre alt vi kan for at våre bidrag til sivil utvikling i Afghanistan ikke bidrar til å holde kvinner nede. Det skal vi legge stor vekt på. Kvinners stilling, «gender»-spørsmål, er sentrale i våre forventninger til den afghanske regjering, og de uttalelsene vi har gitt, også i mine samtaler med afghanske ledere i november. Jeg tror bildet er blandet. Jeg har lest rapporten fra Human Rights Watch, som er urovekkende. Samtidig ser vi at millioner av jenter kommer på skole, kommer i høyere utdanning, får bedre helsetilbud. Så det er et blandet bilde. Men at det er blandet, betyr at noe er positivt og at noe er veldig negativt, og det må vi holde fokus på. Samtidig tror jeg vi skal stålsette oss og erkjenne at vi i Afghanistans videre utvikling – hvor de tar kontroll over eget land og utvikler et samfunn basert på egne flertall – kommer til å se løsninger som strider mot mange av våre verdier. Det betyr ikke at vi er enig i det, men at vi realistisk sett må vente at det kan bli flere slike saker.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Jeg kjenner til de initiativene, og det pågår nå en intens diskusjon om samordning i Afghanistan. Det begynte rundt Obamas tale, var veldig til stede under NATO-møtet forrige uke og går fram mot London-konferansen. Norge kommer til å delta aktivt i det. Jeg er tilhenger av at ISAF får en større kapasitet til å se sivile sammenhenger, bl.a. en større grad av evne til å se sammenhenger mellom PRT-enes innsats. I dag er det dårlige mekanismer for å utveksle læringserfaring mellom PRT-ene – det som virker, og det som ikke virker. Det som ikke virker, kan det være vel så nyttig å dele mellom landene. Det skal allikevel ikke komme på tvers av FNs helt sentrale mandat som koordinator av sivil bistand i Afghanistan. Men at ISAF har evner til å se begge sider av det de driver med under en ISAF-hatt, tror jeg vi er tjent med. Derfor må vi få til en sterkere samordningsmekanisme, hvor alle de sentrale nøkkelaktørene, selvfølgelig herunder ISAF, får en tettere samordning også om den sivile hjelpen.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Jeg drister meg til å uttale meg på vegne av utviklingsministeren og meg: Ring oss tidlig og sent, og vi vil møte opp hvor det skal være for debatt. Jeg kan ikke huske én debatt jeg har blitt invitert til om bistand, som jeg har sagt nei til fordi jeg ikke kunne. Da måtte det være en veldig alvorlig møtekollisjon. Det handler altså ikke om manglende vilje. Så vil jeg anerkjenne at det er meget fruktbart å ha en bistandspolitisk debatt med representanten Gitmark og partiet Høyre. Det er noen ulike prioriteringer, men stort sett en vilje til å være til stede i denne debatten. Det er to typer innlegg vi hører. Den ene er om bistandens innretning, litt om nivå, den debatten kan vi bl.a. ta med Høyre. Så er det en annen falanks i bistandsdebatten som kommer inn og sier at de er imot bistand, og argumenterer for å få bistanden radikalt ned. Det er to ulike skoler. Jeg tar gjerne debatten med begge skolene, men jeg vil sterkt tilbakevise at det har vært noe som helst forsøk på ikke å delta i den debatten, tvert imot. Når det skal være, hvor det skal være, bare ring, vi stiller.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Jeg tror representanten Høybråten vet at en statsråd er noe varsom med å uttale seg veldig bestemt på en annen statsråds konstitusjonelle ansvar, og det er altså min kollega helseministeren som har kjøpt inn vaksinene, så jeg vil nødig stå her og dele dem ut på hennes vegne, selv om det hadde vært fristende. Vi har gitt bort 10 pst. av dem i en større internasjonal dugnad. Som representanten Høybråten sier, må fagmyndighetene vurdere det. De er kjøpt inn for nordmenn, så det må vurderes om nordmenn har brukt sitt, og der vet jeg det pågår en debatt. Én ting er at folk har latt seg vaksinere, men det pågår en debatt om det kan komme muteringer som gjør at man må holde tilbake reserver. Det vil jeg heller ikke konkludere på. Men jeg vil anta at det er rimelig, hvis det er vaksiner igjen, og de vurderingene er gjort, at Norge i tradisjon med den linjen vi har hatt, vurderer å dele med fattigere land, som ikke har anledning til å foreta slike innkjøp som vi har gjort. Når og hvis det blir aktuelt, er det selvfølgelig naturlig å komme tilbake til Stortinget, gitt den interessen som er her, og orientere om det.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2009-12-09:
Jeg deler ønsket fra utenrikskomiteens leder om en nyansert bistandsdebatt, en bistandsdebatt jeg håper i størst mulig grad vil inkludere de to statsrådene også, selv om vi den siste tiden har sett litt for mange eksempler på at debattredaksjoner ønsker debatter, men at ingen av statsrådene kan eller vil delta. La meg bare si at det er viktig at denne debatten er en debatt som går på hvordan vi får mest mulig ut av de ressursene Norge bruker, at vi får en debatt hvor de som har en annen innretning, faktisk blir tatt på at man nettopp ønsker mer ut av de ressursene man bruker. Fordi vi prioriterer opp enkelte områder, vil det selvfølgelig komme en nedprioritering av enkelte andre områder. Det betyr igjen, kort fortalt, ikke at man er negativ til bistand, men at man faktisk ønsker å hjelpe mennesker ut av fattigdom. Ser ikke utenriksministeren at nettopp en slik prioritering må til i debatten?
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2009-12-09:
Bare en åpenbar misforståelse først: Når Høyre kutter totalt i den bilaterale bistanden til Latin-Amerika, står fremdeles klimasatsingen og skogsatsingen ved lag. Det er noe Høyre i aller høyeste grad deler med Regjeringen og ønsker videreutviklet. Så over til hva utenriksministeren sa i sitt innlegg, nemlig viktigheten av å prioritere innsatsen, og at Norge skal prioritere. Det skjer ikke innenfor bistand. Norge gir i dag bistand til om lag 100 forskjellige land, indirekte og direkte. Det er over 50 pst. av alle land som finnes. Ser ikke utviklingsministeren at det også innenfor bistand kan være et behov for prioritering i antall land og antall tema, og at det faktisk kan øke måloppnåelsen, øke kompetansen, ved at Norge har begrenset kompetanse i å selge økonomiske ressurser, og ikke minst gjøre evalueringsarbeidet betydelig bedre og lettere?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-09:
La meg først si at jeg synes det er veldig gledelig å se i denne debatten hvordan Fremskrittspartiet viser et stort engasjement for kvinners rett til abort og for homofiles rettigheter. Jeg skal ikke liksom triumferende si at dette er områder hvor de rød-grønne har en lengre historie for å være tøffe enn Fremskrittspartiet, men det er flott at vi har et samlet storting bak så viktige spørsmål. Og selvsagt vil Norge protestere hvis Uganda skulle innføre dødsstraff for homofili. Vi er imot dødsstraff alle steder. Det er vesentlig i vår dialog både med USA, med Kina og med alle land som har det. Dødsstraff for homofili ville være aldeles himmelropende galt.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-09:
Jeg står fast på at vi i altfor lang tid har glattet over korrupsjon i bistand og på mange andre samfunnsområder også. Det var jo lenge til og med skattefritak i Norge hvis norske bedrifter kunne bestikke i andre land – en helt uakseptabel praksis som alle i dag vil ta avstand fra. Norge har som nasjon vært naiv på dette området. Derfor kom også den rød-grønne regjeringen inn og la om kursen vesentlig på dette området. Vi har startet en rekke tiltak for å sikre oss mot korrupsjon i bistanden – varslingstjeneste, en egen sentral kontrollenhet i Utenriksdepartementet. De korrupsjonssakene representanten snakker om, er fra tidligere regjeringers perioder, uten at jeg vil kritisere dem for det, men vi er en internasjonal spydspiss i kampen mot korrupsjon. Men det er også sånn at de fattigste landene er de mest korrupte, fordi fattigdommen gjør at de ikke får aviser og dermed ikke aktive media, de får ikke det sivile samfunn vi har hos oss, og de får ikke ressursene gjennom en bred middelklasse til institusjoner som Økokrim, riksrevisjon osv., som bekjemper korrupsjon.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-09:
Vi har en større konsentrasjon av bistanden nå enn vi hadde under forrige regjering, uten at jeg vil gjøre det til et vesentlig punkt. Jeg har gått inn på dette for å se på hva det faktisk ville bety å konsentrere bistanden om færre land. Problemet med det er at det kommer veldig i kontrast til det Stortinget også ber om, nemlig mer innsats gjennom det sivile samfunn. Hvis vi skulle kutte alle de landene som Norge gir lite penger til, ville det bety å kutte støtte til små misjonsorganisasjoner, små organisasjoner for funksjonshemmede, små miljøorganisasjoner, altså de mange viktige sivile samfunnsaktørene som har små programmer her og der. Vi kan selvsagt kutte dem og sikkert også da redusere antall land Norge gir bistand til, med en 30–40. Det blir ikke et stort beløp, men det vil svekke mange viktige ting, ting som også Stortinget synes det er veldig viktig at vi gjør. Derfor har vi isteden valgt å konsentrere oss om noen temaer som vi mener Norge har særlige forutsetninger for, som f.eks. oljeforvaltning, kvinnespørsmål og enkelte andre temaer som er vel kjente.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-09:
Norske bistandsmidler brukes selvsagt ikke til å utvikle oljesand på Madagaskar, slik det ble antydet her. Norsk innsats – som for øvrig nå er frosset i påvente av en ny regjering på Madagaskar, på grunn av krisene i landet – har bidratt til å utvikle en oljeforvaltning på Madagaskar. Men her er det opplagte dilemmaer. Ikke bare når det gjelder Madagaskar, men når det gjelder nesten alle de landene vi driver oljeforvaltning i – til og med de fleste land vi driver bistand i – er det mange ting vi kan være uenig i. Bistand til oljeforvaltning i land gir ingen garanti for at de landene nøyaktig vil følge norske miljøstandarder, eller gjøre nøyaktig hva vi liker. Bistand er ikke diktat, bistand er et samarbeid mellom partnere. Jeg personlig liker ikke oljesand. Vi kan ikke diktere hva Madagaskar skal gjøre, men vi kan bidra til å hjelpe Madagaskar med å få på plass en forvaltning som er bedre med hensyn til f.eks. korrupsjon, som er et vesentlig anliggende, og til at pengene som tjenes på oljeutvikling på Madagaskar, går til utvikling, helse, utdanning – alt det bør gå til.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-09:
Jeg kan ikke gi noen datoer for det. Som representanten er vel kjent med, er ikke dette mitt konstitusjonelle ansvar, men jeg er positiv til ideen og tanken som Kristelig Folkeparti og andre her har lagt fram. Dette er også noe vi møter internasjonalt. Verdensbankens president, Bob Zoellick, har vært på Norge i sakens anledning. Denne regjeringen har opprettet et eget – skal vi si – vindu i Statens pensjonsfond for investeringer i miljøteknologi. Det er et viktig skritt framover. Når vi har erfaringene med det, må vi se på hvordan det kan utvides. Så vil neste skritt være å se på denne problemstillingen: hvordan vi kan investere mer i de aller fattigste landene. La meg legge til at Statens pensjonsfond – Utland bl.a. har åpnet for å investere i India. India er suverent det landet i verden som har flest fattige. De fleste fattige bor jo i mellominntektsland – de bor ikke i de aller fattigste landene. India har mange, mange flere fattige enn noe annet land i verden. Og når det gjelder den nye investeringsporteføljen der, er det ingenting Norge har gjort overfor India de siste årene som har vakt tilnærmelsesvis så positiv oppmerksomhet i indiske medier og det indiske samfunn som akkurat det.
Nikolai Astrup (Høyre), 2009-12-09:
Statsråden har uttalt seg svært kritisk til utvinning av oljesand i Canada. Er statsråden tilfreds og komfortabel med at norske bistandsmidler benyttes til å utvinne oljesand på Madagaskar, og er dette forenlig med Norges ambisjon for klimatoppmøtet i København?
Nikolai Astrup (Høyre), 2009-12-09:
Ingen sak i norsk utenrikspolitikk kan være viktigere enn Norges forhold til EU. Ingen politisk sammenslutning utenfor storting og regjering har større innflytelse på Norges nasjonale politikk enn EU. Likevel er sakens viktighet omvendt proporsjonal med sakens oppmerksomhet i den offentlige debatt, og dessverre også i denne sal. Derfor dette lille innlegget for å minne om at Norge er en del av Europa, selv om Europa neppe kan sies å være en del av Norge. Vi har stilt oss utenfor det viktigste politiske fellesskapet i vår del av verden. Dermed har vi også sagt fra oss vår del av ansvaret for utviklingen av det kontinentet vi er en del av. I realpolitikkens navn kan det kanskje forsvares å ofre solidariteten på selvråderettens alter, men det forutsetter at vi faktisk råder over oss selv, ikke at vi betaler andre for å gjøre store deler av jobben. Min hensikt er ikke å snakke ned EØS-avtalens fortreffelighet, den er vi enige om, men å reise legitime spørsmål om avtalens tilstrekkelighet. Vi er i praksis medlem av EU, med fire unntak: fisk, landbruk, euro og medbestemmelse. Mange av eksportnæringene ønsker seg sikkert euro i disse dager, men for representantene i denne sal bør det være mangelen på medbestemmelse som bekymrer. Det bør bekymre at betydelige deler av rammevilkårene for norske kommuner, norsk næringsliv, norsk justispolitikk, norsk klima- og miljøpolitikk ikke avgjøres på Stortinget, men i Brussel. Det bør bekymre at forsvarsministeren ikke kan delta på møter som legger rammer for hvordan norske soldater i EU-operasjoner kan brukes. Det bør bekymre at Norge har trukket ut sin eneste nasjonale ekspert i Europaparlamentet, som attpåtil satt i den eneste komiteen som vi kan være helt sikre på at for det meste er EØS-relevant, nemlig indre marked-komiteen. Det bør bekymre at EUs ønske i stadig større grad er å samordne en felles utenriks- og sikkerhetspolitikk, som i praksis vil kunne danne en sterk blokk innenfor NATO-alliansen og en klarere stemme utenfor. For et land som hviler sin sikkerhetspolitikk på medlemskap i NATO og utenforskap i Europa, er det ikke nødvendigvis en god utvikling. Ikke minst bør det bekymre at vi stadig har debatter og meninger om viktige EU-direktiver som er vedtatt flere år tidligere, og som i realiteten er sendt oss mer til orientering enn til votering. Dette er ikke min bekymring alene. Norges EU-ambassadør er også bekymret for om EØS-avtalen er tilstrekkelig for å ivareta norske interesser i møte med et mer dynamisk og demokratisk EU. EØS-avtalen er god, men den er ikke god nok. Det vi får, er innpass på det indre marked i Europa, og det er en rett vi ikke vil være foruten, men det vi betaler, er vår demokratiske rett til medbestemmelse over Norges utvikling og fremtid på viktige områder. Ettersom dette er en budsjettdebatt, vil jeg gjerne bemerke at det er en stiv pris å betale.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2009-12-09:
Fyrst vil eg starte med å gi ros til statsråden for hans tilnærming til klimatilpassing og bistand til det. Slik sett ventar eg at det etter klimatoppmøtet kan kome ei sak til Stortinget om nettopp dette. Men eg hadde lyst til å utfordre statsråden på den eine k-en, på kapital, for det offentleg oppnemnde utviklingsutvalet foreslo å ha eit eige investeringsfond for fattige land, hovudsakleg i Afrika. Tanken var å ta ein liten sum pengar, ca. 10 milliardar kr, som i dag ligg under Statens pensjonsfond – Utland, og bruke det som ein kapitalbase til eit eige investeringsfond. Pengane skulle slik sett kome i tillegg til vanleg bistand. I Stortinget har både Kristeleg Folkeparti og andre følgt opp saka, men Regjeringa reagerer ikkje. Komiteen uttalte òg samla at eit nytt utviklingsfond for fattige u-land «vil være riktig ut fra et etisk ståsted». Statsråd Solheim har vore positiv til investeringsfond og til kapital før. Kan han no seie noko meir om når Regjeringa kjem ut av utgreiingsstadiet, og kjem med eit forslag til Stortinget?
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Det har vært mye snakk om fregattene og deres driftskonsept. De fem fregattene som vi vil få, er planlagt med tre og en halv besetning ut fra at det ikke er planlagt for at alle fem skal gå hele tiden. Men tre bemannes, og én benyttes etter planen mer i opplæringsøyemed, og så er det lagt inn en syklus hvor den femte for så vidt vil være inne til vedlikehold og justering. Slik jeg ser det, er driftskonseptet presentert. Det er selvsagt også noe vi likevel vil ha til vurdering, bl.a. om det er riktig å tenke en ytterligere oppbemanning – utover tre og en halv besetning.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Slik jeg oppfatter den innsatsen som er gjort i Forsvaret de senere år, står det veldig stor respekt av den. Stortinget tok, sammen med daværende regjering, tak i en situasjon som ble beskrevet som at Forsvaret var i ferd med å råtne på rot. Det er blitt gjennomført en kontinuerlig omstillingsprosess i etterkant av det, og jeg ser – som jeg også gikk inn på i innlegget mitt – at det her er gjort en formidabel innsats. At denne også videreføres, tror jeg er noe av det beste Forsvaret selv kan gjøre for å forsterke og forbedre sitt omdømme. De vil selvsagt ha min fulle innsats i det arbeidet, og jeg håper å komme tilbake til Stortinget underveis i den prosessen.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Det er mange juridiske spørsmål som advokaten Michael Tetzschner og jeg kunne stå og diskutere her. Det er helt riktig, som det ble sagt, at den nye ordningen bygger på objektivt ansvar. Det er også grunn til å merke seg at lover normalt ikke har i seg mekanismen å gi tilbakevirkende kraft, men her får vi til en kompensasjonsordning som faktisk gjør dette mulig for dem som eventuelt har skader som er eldre enn det loven bygger på. Og at det inntrådte en ny omstendighet i 2005, da man fikk beordringsplikten for personell til internasjonale operasjoner, skal også tas med i dette bildet. Det er vel et retorisk poeng, som også må være gledelig for Høyre, at denne regjeringen har tatt tak i dette spørsmålet, noe regjeringen Bondevik II ikke nådde å gjøre.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Jeg føler meg trygg på at en balansert innsats, slik Norge yter i Afghanistan både sivilt og militært, er rett vei å gå. På militær side har vår innsats høstet stor anerkjennelse. Vår innretning av innsatsen med større vekt på mentorering, trening og opplæring av afghanske styrker følges nå faktisk også opp i ISAF-regi. Vi gjorde også tilpasninger, ikke minst i lys av sikkerhetssituasjonen, for en tid siden. Vi har også ønsket å vurdere eventuelle behov for tilpasning, bl.a. i lys av USAs annonsering av nytt bidrag. Vi bidrar med betydelige ressurser av høy kvalitet og vil fortsette med det. Og som bebudet, kommer jeg også tilbake til Stortinget med en proposisjon om vår innsats i 2010.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Jeg kan love representanten Høybråten at veteraner vil ha stor oppmerksomhet fra min side. Som oppfølging av den saken som var til behandling i Stortinget, vil vi i departementet nå utarbeide en handlingsplan. Den vil selvsagt bygge på både erfaring og innspill fra organisasjonene, så vel som på hva vi allerede har identifisert av tiltak. SIOPS vil være en viktig samarbeidspartner for oss. Jeg har også bebudet at i det nordiske forsvarsministersamarbeidet vil veteranspørsmål være av de sentrale spørsmål i kommende år når jeg har formannskapet på vegne av Norge – og der vil igjen et samarbeid med veteranorganisasjonene stå sentralt.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å forlenge debatten, men siden jeg ble utfordret så direkte, tenkte jeg at det kunne være greit å si noe om tre temaer. Det ene er russiske flygninger, som har vist en markant økning de tre siste årene. Dagens aktivitet er likevel langt fra aktiviteten under den kalde krigen. Vi har ingen grunn til å tro at det er spesielt rettet mot Norge. Vi følger det likevel nøye. Det er vel også grunn til å tro at det russiske forsvar har planer for trening og øving av sine styrker og sitt materiell. At det også har blitt rammet av økonomisk tilbakegang, er nok også et faktum, men kanskje i mindre grad enn hva den russiske økonomien generelt så langt viser. Når det gjelder Heimevernets øvingssituasjon, skal jeg ikke si annet i denne omgang enn at omstilling, som jeg har sagt, krever prioriteringer, og at vi har hatt en mindre aktivitet i inneværende år, er et faktum. Vi legger likevel opp til økt øving av styrkene neste år. De såkalte forsterknings- og øvingsstyrkene vil øve 20 pst., med en økt bane fram mot slutten av langtidsplanen på 50 pst. Innsatsstyrkene prioriteres i denne sammenheng, som kjent. Når det gjelder Jørstadmoen, har jeg lyst til å si at det er et tema som jeg allerede har blitt utfordret på i spørretimen, og som jeg også har stor oppmerksomhet rundt. Det er et sterkt miljø på Jørstadmoen, som vi også vil vurdere hvordan vi kan videreutvikle. Så er det riktig at det er etablert en egen sjef for Forsvarets informasjonsinfrastruktur. Dette området kan jeg også si, med bakgrunn fra teknologibransjen, er et område hvor man både må se på den virtuelle organisasjonen – kall det det – og den reelle plasseringen. Infrastruktur er viktig for at man også skal kunne drive utvikling fra ulike steder lokalt. Jeg tror Jørstadmoen er veldig godt posisjonert for å gjøre en god jobb også i fortsettelsen på det området de er ansvarlig for.
Michael Tetzschner (Høyre), 2009-12-09:
Statsråden hadde flere referanser til krigsveteranene våre. Stortinget har jo vedtatt en forbedret erstatningsordning ved at man også har inkludert det såkalte objektive ansvar, hvilket i praksis betyr at erstatningene blir større. Denne ordningen trer i kraft om ca. tre uker, 1. januar. Det er utmerket. Det som derimot er vanskelig å forstå, er at man da skiller mellom krigsveteraner som allerede er skadd, og dem som blir det etter 1. januar – selv om vi håper det blir færrest mulig. Logisk sett burde jo ordningen være den samme for alle. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor har ikke mennesker som har gjort like mye for landet, som har fått de samme skadene, og som bærer byrden av det resten av livet, det samme objektive erstatningsgrunnlag? Hvorfor vil ikke statsråden gå inn for at alle typer krigsveteraner får den samme ordning?
Michael Tetzschner (Høyre), 2009-12-09:
Regjeringen svikter sine forpliktelser når den ikke bevilger nok til Forsvaret til at det kan øves, til at det kan flys, og til at det kan seiles tilstrekkelig. Norge må ha et nærværende forsvar i de havområdene som ligger under norsk jurisdiksjon. Suverenitetshåndhevelse er en del av folkeretten, og rettigheter kan gå tapt om de ikke håndheves. Også uavklarte interessekonflikter i forhold til en nabostormakt tilsier en klarhet i signaler. Fravær av eller redusert operativ forsvarsevne gir gale signaler. Også den russiske militære aktiviteten i luftrommet, som i løpet av noen få år har nådd samme nivå som under den kalde krigen, gir grunn til bekymring. Ved flere anledninger har så mange som 13–14 russiske bombefly, tankfly, jagerfly og overvåkingsfly vært på vingene på grensene til dansk, norsk og britisk territorium. Det er snakk om koordinerte aksjoner med en styrke som evner å utføre en komplisert og ressurskrevende operasjon. Russland har gjenopptatt praksisen fra sovjettiden ved å sende sine bombefly på oppdrag utenfor eget territorium. Statssekretær Barth Eide har karakterisert dette som «den mest omfattende russiske flyaktiviteten vi har sett siden den kalde krigen. Det er større formasjoner, de flyr hyppigere og lenger vest og har øvd på levering av strategiske våpen, så det er en merkbar endring». Jeg legger til grunn at Barth Eide snakker på vegne av Regjeringen også i denne saken. Når Regjeringen vurderer trusselbildet som mer urovekkende enn tidligere, er det til å forundres over at Forsvaret ikke settes i bedre stand til å løse vitale oppgaver. Kan det være hensynet til SV som dirigerer dette? Høyre har foreslått å styrke Sjøforsvaret og Luftforsvaret med 125 mill. kr hver. Øvelses- og aktivitetsnivået ville da blitt hevet over et kritisk minimum og brutt trenden som nå fører til at kompetanse og operativ evne forvitrer fra år til år. Et forsvar med forsvarsgrener på slitebasis reduserer evnen til å gjennomføre kompliserte operasjoner. Sjøforsvaret og Luftforsvaret er brakt i en situasjon der de på tross av nyanskaffet materiell ikke har nok til å bemanne, trene, øve og operere som påkrevd. Vi får tro at vårt verdenshjørne ikke får mer alvorlige konflikter enn vi kan løse på fredelig måte. Men Norges evne til å motstå press er både basert på et militært og politisk samarbeid med dem som står oss nærmest. Forholdet til NATO er grunnleggende, men overfor politisk press er det i tillegg best med et forpliktende politisk fellesskap med Europa. I Norden, som til dels er splittet forsvarspolitisk og utenrikspolitisk, ville det største enkeltbidrag til fred og stabilitet i vår del av verden være at Sverige og Finland blir med i NATO, og at Norge blir med i EU. Det rød-grønne prestisjeprosjektet, der Arbeiderpartiet må kompromisse med SV, gir et svakere forsvar enn påkrevd.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Denne våren behandlet Stortinget to viktige dokumenter i forhold til våre veteraner og vernepliktig personell. Det var Ot.prp. nr. 67 for 2008–2009 og St.meld. nr. 34 for 2008–2009. Disse to viktige dokumentene omhandlet hvilket ansvar vi har, og at vi helt klart måtte synliggjøre hvilket ansvar Forsvaret har for personellet. Det var ulike drøftinger man gjorde i disse dokumentene, og man foretok en helhetlig gjennomgang av tiltak og ordninger man kunne etablere for personellet. Hva gjelder det så? Jo, det gjelder det ansvaret som påhviler samfunnet, Forsvaret og landets myndigheter når vi sender våre kvinner og menn ut på et krevende oppdrag nå i konfliktområder. Vi må også erkjenne at vi ikke har vært gode nok på dette området, og at mange veteraner ikke har fått ivaretatt sine rettigheter på en skikkelig og god måte. Ser vi på hvor mange som etter annen verdenskrig har vært ute i Norges tjeneste, dreier det seg om ca. 120 000 menn og kvinner. Det er nå i år mellom 700 og 900 befal, vervede og soldater ute til enhver tid. Det betyr at mellom 1 200 og 1 600 personer vil delta i operasjoner der Norge har et bidrag i år. Hvis vi ser på den internasjonale situasjonen, så vil det ikke bli mindre av dette i framtiden. Men den daglige innsatsen de gjør, har sin pris, og det koster å sette egen sikkerhet på spill fordi man ønsker å gjøre en innsats for samfunnet. Det koster å være borte fra dem man er glad i, og det koster å møte et samfunn som er herjet av krig og konflikter, og møte enkeltmennesker som alle har sin egen historie. Da er det ikke minst viktig at vi er stolte over den innsatsen disse soldatene gjør. Det er risikofylte oppdrag for å skape fred og stabilitet der ute, og det bidrar også til trygghet og sikkerhet for oss her hjemme. Jeg er nå særdeles glad for at Regjeringen, som ikke minst statsråden har gitt uttrykk for i dag, nå tar dette skikkelig og grundig og også følger opp det som Stortinget tidligere har sagt. Vi har tatt tak i spørsmålet, og som forsvarsministeren også sa nå, er man i full gang med å gjennomføre handlingsplanen og se på de rettighetene som må styrkes på dette området. Vi har forpliktelser når vi ber den norske oppvoksende befolkning om å gå ut og gjøre en innsats for fedrelandet, for demokratiet og for fred og sikkerhet.
Lars Myraune (Høyre), 2009-12-09:
Det er en interessant debatt som veksler mellom Midtøsten, Afghanistan, Olavsvern og de mer hjemlige deler av kongeriket vårt. Men det er vel slik det er blitt når vi skal samle utenriks- og forsvarspolitikk i én hatt. Forslaget til forsvarsbudsjettet for 2010 er i samme størrelsesorden som økningen i trygdebudsjettet fra 2009 til 2010. Det er bekymringsfullt – og det sier litt om utviklingen i velferdssamfunnet vårt. Forsvarsbudsjettets andel av det totale budsjettet har stadig vært synkende. Dette skjer samtidig som forsvarsmateriell har hatt en langt høyere kostnadsutvikling enn annet materiell. Det var godt å høre at forsvarsministeren la vekt på dette i sitt innlegg. Forsvaret har vært igjennom en mer eller mindre sammenhengende endringsprosess i de siste 20 årene. Mye av denne endringen har vært nødvendig for å oppnå en effektiv struktur. Nå er denne endringsprosessen kommet så langt at enkelte begynner å stille spørsmål ved om vi kan opprettholde alle forsvarsgrenene. Man nærmer seg en kritisk masse i størrelse. Alle disse endringene har vært en stor utfordring og belastning for personellet i Forsvaret. Jeg vil derfor påstå at vi nå er kommet dit at det er behov for et kraftig løft i bevilgningene til Forsvaret. Det som bekymrer meg aller mest, er midler til å trene og øve. Det hjelper lite med godt materiell hvis vi ikke har penger til å øve og vedlikeholde. Jeg skulle gjerne ha kommentert en rekke av områdene i Forsvaret, men innenfor en taletid på tre minutter må jeg begrense meg til ett av dem, og det er Heimevernet. Det var en enstemmig forsvarskomité som ved behandlingen av Langtidsplan for Forsvaret 2009–2012 forutsatte at den vellykkede kvalitetsreformen i Heimevernet skulle videreføres, og understreket den avgjørende viktigheten av at HVs avdelinger holdt et tilfredsstillende trenings- og øvingsnivå. I år er ingen av HVs forsterknings- og oppfølgingsstyrker, de såkalte FO-styrkene, øvet, en styrke som skulle ha vært på 40 000 mann. I budsjettet for 2010 er det lagt opp til at kun 20 pst. av styrken skal øve. Dette er for dårlig. Generalinspektøren for Heimevernet sier i sin årsrapport at HV ikke vil kunne tåle flere år med svært begrensede ressurser. Da vil kvalitetsreformen stoppe opp. Da man la ned Heimevernets utdanningssenter Værnes, var intensjonen at utdanning av befal og mannskaper skulle bli ivaretatt gjennom forsvarsgrenene, altså gjennom Hæren, Sjøforsvaret og Luftforsvaret, og gjennom et eget HV-utdanningssenter for befal i Porsangermoen. Det viser seg nå at de andre forsvarsgrenene ikke greier sine forpliktelser, og som forventet synker nå antall HV-soldater for hvert år. Dette gjelder særlig mannskaper fra landsbygda, da det der er mindre styrker å ta av. Mange er i dag bekymret for at det gamle valgspråket for HV, som var «Over alt, alltid!» blir til Her og der, nå og da. Det er en lite hyggelig utvikling, som bekymrer særlig oss i Høyre.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-03-11:
Jeg har på vegne av representantene Tord Lien, Torbjørn Andersen og meg selv gleden av å fremme forslag om å inkludere småkraft i et grønt sertifikat-marked.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-03-11:
Mitt spørsmål lyder: «Ifølge Dagens Næringsliv 2. mars mener statssekretær Robin Kåss «det kan være nødvendig å gå videre med et fullskalaanlegg før man har fått høstet alle erfaringer fra testanlegget». Fagfolk vil mene at slik hastverk medfører høy risiko for feil valg og dårlig ressursbruk. Støtter statsråden sin statssekretærs vurderinger, og hva er i så fall statsrådens resonnement i forhold til at et slikt hastverk vil øke sjansen for at man klarer å utvikle en CO2-renseteknologi som er teknologisk robust og økonomisk bærekraftig?»
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-03-11:
Jeg takker for svaret, men jeg føler ikke at statsråden egentlig besvarte utfordringen. Det ble en generell prosjektgjennomgang som jeg er godt kjent med fra før, og som således ikke bringer inn noe nytt. Når jeg tar opp spørsmålet, er det ikke for at vi skal ha en diskusjon for eller imot CO2-fangst, men det er spørsmål om hvordan man skal gjøre det på en best mulig måte. Ting tyder på at Mongstad-prosjektet vil koste minst 25 milliarder kr, og det er veldig mye penger som man eventuelt kunne ha brukt på andre ting. Når man i tillegg vet at det er 5 000–8 000 anlegg som i så fall skal renses, hvis man får dette til, er det av relativt marginal betydning om man får til å rense Mongstad ett eller to år tidligere, hvis man ikke samtidig klarer å få til en teknologi som er så robust at andre ønsker å bruke den. Derfor spør jeg igjen: Hva er det som gjør at Regjeringen har så stort hastverk her at man ikke engang vil ta hensyn til testanleggets resultater, og hvor sannsynlig er det at det vil gjøre at vi faktisk får tatt i bruk CO2-fangst i stor skala i verden?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-03-11:
Av og til er det ikke nok å være utålmodig – man må være vel så opptatt av resultatene man kan få. Hvis man bruker ett eller to år mer på å forske og å få teknologien til å fungere, vil det gi et bedre resultat på lang sikt enn om man hadde hastverk med å bygge et fullskalaanlegg før man fikk resultatene fra testanlegget bare fordi man har et nasjonalt regnskap å ta hensyn til. Igjen vil denne utålmodigheten medføre at man faktisk kan ende opp med å bygge et fullskalaanlegg som ikke virker særlig godt. Når man i tillegg skal bygge et fullskalaanlegg på Kårstø som man ikke har testet ut i forkant, ender man opp med at man får renset de to store punktutslippene i form av gasskraftverk som man har i Norge, og da må man spørre seg: Hvis man da videreutvikler teknologien, betyr det at for å teste ut i fullskala skal man rive ned på Mongstad og Kårstø for å bygge opp på nytt, for å bevise for verden at man har fått til noe som fungerer, eller skal man gå ut i resten av verden? Poenget her er altså at istedenfor å haste av gårde med å bygge noe stort som ikke virker, bør man heller være sikker på at det man bygger, fungerer, før man setter spaden i jorden. Er ikke det en logisk tilnærming?
Martin Engeset (Høyre), 2009-03-11:
På vegne av stortingsrepresentant Jan Tore Sanner og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om å la private bemanningsselskaper avlaste Nav i arbeidsformidlingen til arbeidsledige og å la attførings- og vekstbedrifter avlaste Nav i arbeidsevneavklaringen til yrkeshemmede.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2009-03-11:
Jeg har et spørsmål til kunnskapsministeren. Det første årskullet som har fulgt læreplanverket for Kunnskapsløftet fra 2006, er nå i ferd med å avslutte sin utdanning på videregående skole. I de siste dagene har vi fått bekymringsmeldinger fra både Telemark, Sogn og Fjordane og Rogaland om at flere titalls avgangselever ikke vil få vitnemål, fordi de for ca. tre år siden valgte en feil fagkombinasjon. Trolig vil det komme flere slike meldinger fra flere fylker. For kort tid siden fikk alle landets skoler tilgang til et kontrollprogram som de kunne kjøre de ulike fagkombinasjonene opp mot. Slik har det blitt avdekket at mange elever har valgt kombinasjoner som ikke kvalifiserer til vitnemål. Myndighetene skylder på hverandre. Skoleeiere, som skal ha en rådgivende og veiledende funksjon, sier at regelverket er ulogisk, uoversiktlig og vanskelig å forstå. Direktoratet på sin side hevder at skolene ikke har satt seg godt nok inn i regelverket. Taperne i denne sammenhengen blir de mange elevene som nå blir demotiverte, og det et halvt år før de skal ta sin eksamen. De er frustrerte, de føler seg sviktet, og de er usikre på om framtidsplanene legges i grus. Jeg har flere spørsmål: Mener statsråden at skolene har fått god nok og tydelig nok informasjon om hvilke fagkombinasjoner som vil kvalifisere til vitnemål, og hvilke som ikke vil gjøre det? Mener statsråden at feil fagkombinasjon burde ha blitt oppdaget tidligere, slik at korreksjoner kunne vært foretatt? Og i den grad statsråden tar selvkritikk på at informasjonen fra departementet kunne ha vært bedre, hva vil statsråden konkret bidra med overfor disse elevene for at frustrasjonsnivået senkes, slik at de de siste månedene kan konsentrere seg fullt og helt om sin videregående utdannelse og den kommende eksamen?
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2009-03-11:
Jeg takker for statsrådens svar. Jeg regner med at statsråden skjønner at dette haster. Vi hørte nettopp på NRK om en elev på Firda videregående skole – i statsrådens eget hjemfylke og nabokommune. Hun er glad i matematikk og har planer om å ta lærerhøyskolen. Men hun står i fare for ikke å få vitnemål fordi hun har valgt fordypning i matematikk, som tilhører et annet utdanningsprogram. Hadde hun valgt en lettere matematikk, ville hun ha fått vitnemål. Men fordi hun valgte å skaffe seg bedre kunnskaper, får hun ikke det. Når samfunnet skriker etter folk med realfagkompetanse, og vi ønsker oss veldig mange flere lærere med matematikkompetanse, hvordan vil statsråden forklare at elever blir behandlet på den måten? Hva er egentlig logikken?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2009-03-11:
Vi skal ikkje la desse elevane i stikka. Dersom skulen eller utdaningsmyndigheitene har gjort feil, må vi sjølve ta ansvar for dei feila og ikkje la elevane sitje igjen med problema. Vi har pr. i dag ikkje oversikt over omfanget av dette. Vi kjenner til nokre enkelteksempel. Vi har heller ikkje oversikt over i kva grad ein har søkt om dispensasjon eller andre løysingar for elevane. Eg kan likevel seie veldig klart at vi vil ta på oss det ansvaret vi har, og sørgje for at elevane får dei rettane dei har krav på, og at dei får den utdaninga som det er viktig for dei å få. Så er spørsmålet om vi burde ha informert betre. Vel, slike ting må vi gå igjennom i ettertid. Det eg vil seie, er at den nettsida som beskriv desse reglane, er den mest besøkte nettsida til departementa, og ho har vore tilgjengeleg heilt sidan Kunnskapslyftet kom i gang. Men vi kjem no sjølvsagt til å gå igjennom regelverket, vi vil sjå på om det er mangelfull informasjon, eller om dette er eit problem som har vore på enkelte skular fordi ein ikkje har følgt opp informasjonen godt nok. Det vert i neste runde. Det viktige no er å sørgje for at elevane får si utdaning. Derfor vil vi gå igjennom korleis vi kan sikre det. Det er Utdaningsdirektoratet i gang med. Det kjem eg personleg til å følgje med på. Vi kjem sjølvsagt til å ha kontakt med alle dei skulane der det viser seg at det har vore problem.