Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-11-27:
Historieskriving er også en del av kampen om politikken, og vi har hatt ulike eksempler på det i dag. Vi har hatt Regjeringens beskrivelse av sin egen forskningsinnsats som historisk bra, og vi har statsråd Storbergets beskrivelse av den nærere historien. La meg ta det siste først. Jeg tror jeg vil si det slik at statsråd Storberget skal være glad for at han ikke har arvet stortingsrepresentant Storbergets politibudsjett. Når det gjelder opptak til Politihøgskolen, steg tallet på studenter fra 240 til 290 i 2004 under Bondevik II-regjeringen, så til 360 i 2005 og 2006. Så har Storberget økt det til 432. Venstres syn er at det bør videre opp til 550. Så får vi ta debatten videre, men det blir litt vanskelig når man på en måte skal skrive om historien og glemme at det lave opptaket på Politihøgskolen gjaldt flere regjeringer – fra ca. 1998 av, og inkluderte også Stoltenberg I-regjeringen. Så forskningen. Det er vel ingen stor kunst å bruke mye penger på forskning når man svømmer i penger i fedrelandet. Det er prioriteringen som er avgjørende, og den sittende regjering har ikke vilje til å prioritere så mye at man kan komme opp på 1 pst. av den offentlige satsingen på forskning i 2010, som man kunne gjort. Da ville man måtte flytte på de samme pengene som Venstre har gjort i sitt budsjett. Med Venstres budsjett ville vi, sammen med det Regjeringen har gjort, kunne klare 1 pst. av den offentlige innsatsen i 2010. Det er i en størrelsesorden som er lik et barnehageforlik. Det klarte man å løfte i Norge. Det er i en størrelsesorden som er lik fem ekstra timer i grunnskolen. Det klarer man å løfte. Når man da ikke klarer å løfte dette, i en situasjon med så mange penger i budsjettene, tror Venstre det er fordi Regjeringen ikke vil det. Det er ikke fordi den ikke har penger, men den vil rett og slett ikke prioritere forskning og høyere utdanning. Det som skjer nå, er ganske tydelig. Man gir i grunnen jevnt over blaffen i det som skjer. Man detaljstyrer et forskningsfond som alle mente at man skulle bruke fritt for å løfte store nasjonale satsinger – på klima, i forhold til næringsutvikling og i forhold til infrastruktur. Det binder man og bruker til EUs rammeprogram. Når det gjelder vitenskapelig utstyr, mangler man stort sett det man trenger – og man vet at det er mulig å ha disse pengene. Når det gjelder stipendiater, ligger man ett år etter, for man vet jo at man trenger mennesker for å fylle de posisjonene som skal til for at det skal forskes. Det trengs nysgjerrige mennesker, det må finansieres. På toppen av det hele er man både blind og døv når dagens studenter nå sitter og protesterer både i Oslo og andre steder fordi de får kutt i sitt undervisningstilbud. Det blir det jo, fordi man har kuttet i basisbevilgningene til universiteter og høyskoler med i underkant av 300 mill. kr. Da velger universitetene å skjerme sin spissforskning. De velger å skjerme sin forskning, og så rammer det nettopp noe som det var bred enighet om i Stortinget, nemlig Kvalitetsreformen for høyere utdanning. De tallene man snakker om her, går på et forskningsfond. Hadde vi altså hatt fondet på 75 milliarder kr fra Bondevik II-regjeringen, ville vi klart å komme opp til 1 pst. av den offentlige satsing i 2010. Hadde man gjort Venstres omprioritering på 1,2 milliarder kr, ville man klart det. Venstre har gjort dette i sitt alternative budsjett, og styrker altså forskningssatsingen med 1,2 milliarder kr og utdanning for øvrig med 0,5 milliarder kr. Når jeg stopper ved disse tallene, er det fordi jeg har lært av kloke politikere at politikk er også å ville noe. Det er også å ville velge noe. Jeg synes det er en veldig ærlig sak at man ikke vil velge dette. Det jeg reagerer på, er at man beskriver det som om man likevel gjør det. Man gjør det rett og slett ikke. Regjeringens virkelighetsbeskrivelse på dette området står i en ganske sterk kontrast til det Forsknings-Norge sier, enten de sier det litt høyt, som noen gjør, eller lavmælt, som mange andre gjør. Tallstørrelsene er slik at det er nesten ufattelig at man ikke vil det. Man vet at forskningen er avgjørende for demokratiet. Man vet at det er helt avgjørende for å løse den store klimakrisen vi er oppe i, og man vet at det er avgjørende for både det levende og det ufødte næringsliv. I denne situasjonen velger man altså ikke å satse på det som har vært en historisk linje i Norge, nemlig at kunnskap gir makt. Og kunnskap er avgjørende for å bygge både demokrati og næringsliv. Det har vært en linje som historisk har forent f.eks. Venstre og Arbeiderpartiet – og også SV – men i praksis skilles nå veiene fordi man i Regjeringen ikke har vilje til å satse. Venstre har denne viljen, og vi har valgt å prioritere det av tungtveiende grunner. Forskningen er en del av vår kulturelle basis og identitetsforståelse som nasjon. Den er avgjørende for å kunne ta det klimaløftet vi er nødt til å ta for å kunne ha et ordentlig forhold til oss selv og våre etterkommere, og den er avgjørende for enhver form for næringsutvikling. I dette innlegget litt utpå kvelden, når det blir litt sigen stemning, får vi si litt klart fra at Venstre liker dårlig at vi har en rød-grønn regjering som til de grader ikke klarer å velge å prioritere forskning og tenke på framtiden på den måten. Ja, det er nesten oppsiktsvekkende at en rød-grønn regjering, en sentrum–venstre-regjering, ikke er i stand til dette.