Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-06-19:
Bakgrunnen for behandlinga av saken om ny trasé for E16 gjennom Lærdal er ikke et stort politisk øyeblikk. Tvert imot er saken en demonstrasjon av hvor galt det kan gå i jakten på politiske meningsmotstandere for å skåre billige politisk poenger. Men saken har også prinsipielle sider, som det er helt nødvendig at Stortinget får kunnskap om, og som kan debatteres her i salen. Jeg skal komme tilbake til dette. Det startet selvfølgelig i media – som det så ofte gjør – med oppslag om at tidligere miljøvernminister Bård Vegar Solhjell en uke før regjeringsskiftet i 2013 hadde trosset Statens vegvesen og bestemt at E16 gjennom Lærdal skulle legges i tunnel. Det ble hevdet at dette hadde blitt besluttet etter at daværende kommunalminister Liv Signe Navarsete hadde tatt direkte kontakt med ham om saken. Det ble insinuert at Navarsete hadde personlige interesser i saken, med utbasuneringer av at hun bodde jo bare 300 meter fra europaveien, og at Statens vegvesens forslag ville bety ny vei 127 meter fra hennes bosted. Det var ingen tvil om at man ville etterlate et inntrykk i det offentlige rom av at her hadde de to statsrådene slett ikke rent mel i posen. Det var opplysninger som framkom i pressen. Jeg hadde nær sagt at vi er vant til slikt. Men det er noe annet for meg når stortingspolitikere som også er medlem av kontroll- og konstitusjonskomiteen, gjør den samme øvelsen og – jeg vil legge til – uten forbehold framfører kritikken uten verken å forholde seg til faktum i saken, sjekke dens faktum eller ta forbehold i det de sier i det offentlige rom. Beskyldningene som kom fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre, hadde en tone og et innhold som langt på vei overgikk det som pressen selv hevdet – og det i en sak som for alle oss som har vært i politikken en stund og har skjønt politikkens vesen, helt klart framsto som en ikke-sak. Det er faktisk en del av arbeidsbeskrivelsen til en folkevalgt politiker å få fram saker fra sitt eget hjemfylke. Det er faktisk også en del av ansvaret og jobben til en sittende statsråd å fatte beslutninger i saker som ligger uavklart i departementet, selv om det finnes røster som taler imot den beslutninga som blir fattet. Derfor mener Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV at tidligere statsråd Solhjells vedtak om trasé for E16 gjennom Lærdal er i tråd med retningslinjene og god forvaltningsskikk. Vi mener det er legitimt, viktig og riktig å legge stor vekt på hva lokaldemokratiet mener i behandlinga i en innsigelsessak, selv om det selvsagt skal veies opp mot andre hensyn. For – og dette anser jeg som viktig – bortsett fra Statens vegvesen, som ønsket en annen løsning, gikk kommunestyret i Lærdal og fylkestinget i Sogn og Fjordane enstemmig inn for den beslutninga som statsråden har støttet seg på. De partiene som er representert her i kritikken, var helt annerledes plassert i Sogn og Fjordane. Dette dokumenterer selvfølgelig et politisk tvisyn, og det viser veldig tydelig for meg at det er dette som kalles for et politisk spill. Derfor var det et godt politisk fundament for de beslutningene som statsråd Solhjell traff. Det var fundert i de vedtak som jeg allerede har referert. Det var fundert i en meget grundig saksbehandling i departementet, som behandlet ankesaken, og den var helt ferdigbehandlet både juridisk og politisk, helt etter alle regler, da statsråd Solhjell traff beslutninga om hvor veien skulle gå. Jeg vil også avvise noe som framkom veldig tydelig i det offentlige rom og som var med på å bringe denne saken fram. Det var – som jeg innledet med – påstander om at særlig tidligere statsråd Navarsete hadde forsøkt å tenke på egne interesser. Det er verdt å merke seg for Stortinget, som nå har fått denne saken til behandling etter vårt initiativ, at ingenting av dette gjentas i merknadene. Alt av kritikk om at det var gal saksbehandling sånn sett, all kritikk om at det var noe som skulle mele hennes egen kake, er ikke gjentatt av noen noe sted. Jeg sier dette med bruk av også kroppsspråk fordi det er veldig viktig å forstå at sånn skal man ikke drive på. Representanten Raja sa i foregående debatt her for et øyeblikk siden at han har opplevd at det var mye spill. Ja, dette er i hvert fall et tydelig eksempel på det, som ikke bør gjenta seg i kontroll- og konstitusjonskomiteen, etter min mening. For hvis det er slik at man kan stå fram i all offentlighet og kritisere en navngitt person, må man ha så mye kjøtt på beina at man kan gjenta dette i selve innstillinga – og ikke stikke av og late som det ikke har skjedd. Det mener jeg at alle bør merke seg, og jeg sier det i hvert fall sånn som jeg sier det. Kristelig Folkeparti har sagt at de ikke vil være med på dette. Det er en egen merknad fra Kristelig Folkeparti om dette som sikkert representanten Grøvan vil redegjøre for selv, så jeg bare viser til dette. Så er det slik at dette ble grunnlaget for at saken ble reist i Stortinget. Etter at komiteen 30. januar mottok brev fra kommunalministeren som rette statsråd til å besvare spørsmålet vi hadde fremmet, behandlet komiteen saken på sine møter henholdsvis 25. februar og 4. mars. Det var i utgangspunktet enighet om å avslutte saken, men da opplevde vi følgende – og det er den andre siden av denne saken: Statsrådens brev – og det regner jeg med at statsråden, som nå er til stede, kan redegjøre for i debatten senere – kritiserte verken beslutningas innhold eller form. Jeg sier det en gang til: Statsråden mente ikke at behandlinga var gal, og sluttet seg ikke til noe av den kritikken som var framkommet i det offentlige rom fra representantene fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre – nei. Men det var ikke nok med det. Da ville representantene fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre i kontrollkomiteen fremme en protokolltilførsel til kontrollkomiteens protokoll, nærmest for å redde seg i land, og skrev at statsrådens handlemåte hadde vært «lite skjønnsom». Jeg tror man skal lete lenge etter at man forsøker å fremme en konkret kritikk mot en statsråd i en protokolltilførsel, som ikke skal komme til Stortingets kunnskap. Det kunne ikke kontrollkomiteens flertall akseptere, og derfor er denne saken kommet hit. Så forsøker de andre partienes representanter å si at det er vi som har reist saken, for de ville bare nøye seg med en protokolltilførsel og da liksom få det under teppet. Sånn kan vi ikke ha det. Da må det hit, og derfor står vi her i dag. Jeg for min del og alle de andre var innstilt på å legge saken helt vekk – hvis protokolltilførselen ble trukket. Men det ville man ikke. Det er selvfølgelig en prinsipiell side ved hele saken: Kontrollkomiteen kan ikke begynne å kritisere navngitte personer og statsråder i protokolltilførsler som ikke Stortinget har forholdt seg til. Det er en så uryddig praksis at det ikke er mulig for meg å forsvare den. Så er det dette å si videre, at når vi ikke kunne akseptere dette, var det også fordi dette inneholdt en indirekte kritikk av regjeringa Stoltenbergs praksis i forbindelse med håndtering av saker etter valget, hvor det var klart at regjeringa skulle gå av. Det er flertallets oppfatning at reglene er fulgt til punkt og prikke. Vi sier i merknadene – og jeg gjentar det her – at de eksemplene vi har, og som er relevante å støtte seg på, er det forrige regjeringsskiftet, altså regjeringsskiftet etter valget i 2005. Det er nærliggende og riktig og saklig da å hevde at det den regjeringa gjorde, først og fremst var et tydelig eksempel knyttet til tidligere statsråd Clemet, som altså forsøkte å gjennomføre en rekke privatiseringer av norsk skoleverk i strid med det som åpenbart ville bli det neste stortingsflertallets oppfatning. Det kritiserte vi ikke som et forvaltningsbrudd, men vi kritiserte det politisk. Det som vil bli utfordringa for statsråd Sanner i denne debatten, vil bli å uttale om regjeringa har en annen mening om hvordan en regjering skal opptre etter valget, når det er klart at den skal gå av, og om han annonserer nye retningslinjer. For hvis han gjør det, er det greit at Stortinget får vite det. Det er greit å få vite om regjeringa han representerer, når den eventuelt skal gå av, vil legge seg helt ned og ikke gjøre slike vedtak som her kritiseres. Her er vi inne i et veldig viktig prinsipielt farvann, for det er et stortingsflertall som står bak denne kritikken. Hvis det skal bli stående – hvis det er slik at regjeringa i denne debatten sier at denne kritikken er grei, at det var lite skjønnsomt av statsråd Solhjell å gjøre det han gjorde – hvis statsråden bekrefter det, har vi en situasjon. Hvis han ikke gjør det, er saken ute av verden. Jeg mener veldig sterkt at vi ikke har hatt noen problemer med praktiseringa av det regelverket som vi har i dag. Vi har aldri tatt opp disse sakene, vi har ment at regjeringa skulle fungere, og den er ikke et forretningsministerium før statsministeren har vært på denne talerstolen og sagt at han eller hun vil gå av. Det er også helt klart – forvaltningsmessig – riktig å si. Derfor handlet statsråd Solhjell, og regjeringa, helt i tråd med regelverket, og det var ikke grunnlag for å kritisere verken dette eller Navarsetes og Solhjells handlingsmåte i denne saken. At Statens vegvesen hadde en annen oppfatning, har særlig representanten Tetzschner framhevet som et avgjørende ankepunkt. Ja, Statens vegvesen veier tungt, men de demokratiske organene sa noe annet, og i henhold til det etablerte lovverket er det de som beslutter hvor veier skal gå i Norge. Så når saken har kommet hit, er det på dette prinsipielle grunnlag, altså for å få markert veldig tydelig at den kritikken som har vært framført i det offentlige rom, ikke har noe fundament i virkeligheten. Det mener jeg er bevist, både gjennom det faktum at de ikke repeteres i innstillinga, og at statsråden ikke mener det har foregått noe galt. Det er det ene. Det andre er spørsmålet om bruken av de regler som er regjeringas egne regler for hvordan regjeringa skal opptre etter et valg, og når det er klart at den skal gå av. Der mener vi at det er opptrådt helt i tråd med vanlig forvaltningspraksis. Og det tredje er at jeg slår fast at vi kan ikke ha kritikk av enkeltpersoner i protokolltilførsler, i forbindelse med kontrollkomiteens protokoller. Det er tre ting som er ute og går, og derfor er saken kommet hit, og det er av stor prinsipiell viktighet at vi får klarhet i disse spørsmålene, og jeg imøteser debatten med stor interesse.