Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-03-22:
Jeg har fremmet denne interpellasjonen fordi jeg opplever at måten vi som nasjon forvalter en av de aller viktigste nasjonale ressursene våre på, ikke er bærekraftig. Hvis vi skal ivareta vårt ansvar for å produsere mat, kan vi ikke fortsette med å ødelegge den viktigste forutsetningen for matproduksjonen, nemlig matjorda, slik vi har gjort de senere årene. Jeg føler et personlig og alvorlig ansvar for å rope et varsku mot denne utviklingen som har skutt fart i min generasjon. Det er rett og slett dårlig ivaretakelse av forvalteransvaret i et generasjonsperspektiv. Til tross for klare mål og skjerpede tiltak for å bremse utviklingen fortsetter nedbyggingen av landets beste matjord i høyt tempo. Ikke overraskende er presset størst rundt de største byene som Oslo, Trondheim og Stavanger. I disse regionene har vi også noe av den beste matjorda Norge rår over – ja det er på mange måter matfatet vårt. Siden målet om halvering av nedbygging ble satt av Bondevik-regjeringen i 2004, har likevel det omdisponerte areal år om annet gått over måltallene. De ferske tallene for 2011 viser en nedgang i omdisponeringen, men det gir etter mitt syn ingen grunn til å slå seg på brystet å si seg tilfreds. Snarere bør man spørre seg om ikke tiden er inne til å skjerpe målsettingene. Det er beklagelig at matfylket Rogaland topper statistikken over fylker som omdisponerer mest av matjordressursene. I 2010 bidro bare dette fylket med over 20 pst. av all omdisponering. Med sine nesten 1 400 dekar nedbygd areal, betyr det at fylket bygger ned dobbelt så mye som det neste fylke på lista, Sør-Trøndelag. Også de ferske tallene fra 2011 plasserer Rogaland på toppen av denne høyst tvilsomme lista. Dette fylket har økt sin andel av den totale nedbyggingen de siste årene. Til forsvar kan man kanskje si at man holder seg til vedtatte og godkjente planer, men nedbyggingen går raskere og er mer omfattende enn det de sentrale mål legger opp til. Rogaland har store utfordringer knyttet til sterk vekst. Dessverre ligger mange av de beste jordbruksarealene tett på byer, tettsteder og stasjoner. Det mangler ikke på appetitt på å gå løs på enda større arealer: Det regionale samarbeidsorganet Greater Stavanger, som har undersøkt kommunenes planer for boligbygging og sammenholdt med planlagte olje- og gassinvesteringer, mener at boligbyggingsplanene er altfor defensive. I Stavanger Aftenblad 1. februar i år krever de mer enn en dobling av boligbyggingen de nærmeste årene dersom regionen ikke skal bli akterutseilt som norsk hovedsete for petroleumsnæringen. I tillegg kommer arealbehov som følge av påtrengende behov for bedre kapasitet i transportsystemet. Jeg kunne illustrert problemstillingen med eksempler fra andre deler av landet. Uansett er problemet at noe av den beste matjorda Norge forvalter, går ut av produksjon i et høyt tempo. Jeg vil spørre statsråden om ikke tiden er moden for å fornye og skjerpe målsettingen som ble satt i 2004, om å halvere nedbyggingen av matjord, ikke bare videreføre dette målet, slik regjeringen har tatt til orde for i landbruksmeldingen. Det virker ikke særlig ambisiøst. Gode mål og skjerpet bruk av virkemidler har ikke klart å forhindre denne utviklingen. På den annen side vil jeg gi landbruksministeren ros for at han viser vilje til å bruke tilgjengelige virkemidler i den nye plan- og bygningsloven, som f.eks. nasjonale forventninger til planleggingen og muligheter for staten til å begrense kommunenes handlefrihet på området. Han har signalisert aktiv bruk av virkemidlene i eksisterende lovgivning. Det vil være interessant for Stortinget å få vite noe mer om hva en slik aktiv linje vil bety i praksis, og hvilke resultater statsråden forventer seg av den. Men mitt spørsmål er om dette er tilstrekkelig med de utviklingstrekk vi ser, særlig i de delene av landet jeg var inne på. Det samme spørsmålet antar jeg må ha ligget bak landbruksministerens forslag om hjemmel for varig vern av den beste matjorda gjennom en ny bestemmelse i jordlova – den ble sendt på høring i 2009. Mange hilste det forslaget velkommen, men som forventet møtte det betydelig motbør, ikke minst blant kommunene. En passende kommentar til det er vel det gamle ordet om at som man roper i skogen, får man svar. Ethvert forslag til lov som i noen grad legger opp til å innskrenke kommunal handlefrihet, vil selvfølgelig møte motstand fra kommunene, men det er i seg selv ingen grunn til å legge det til side. Spørsmålet er om statsråden nå har lagt vekk dette forslaget for godt, eller om han kan tenke seg å ta det opp igjen i en eller annen form. I kommunene har man fra 1. januar 2004 hatt avgjørelsesmyndighet i de fleste saker etter landbrukslovgivningen, herunder jordlova. Statlige organer har hatt mulighet til å utøve kontroll med kommunene både etter plan- og bygningsloven og etter jordlova, og de har hatt overordnet myndighet etter forvaltningsloven. Hvis man i tillegg hadde hatt en lovfestet hjemmel for vern av dyrket jord i jordlova, kunne Kongen gi verdifulle matjordressurser status som jordvernområde. Jeg spør: Er det aktuelt for statsråden å fortsette arbeidet med et slikt særskilt lovvern, slik at den aller beste matjorda kan tas bedre vare på, eller har han gitt opp dette for godt? Uavhengig av dette spørsmålet arbeider Kristelig Folkeparti for tiden med et forslag til grunnlovsvern for matjordressursene. Det vil være av interesse å vite om landbruksministeren ser betydningen av et slikt grunnlovsvern. I forlengelsen av dette kan spørsmålet formuleres slik: Gitt at dagens lov- og regelverk, forvaltningspraksis og plansystem i sum gir en raskere nedbygging av den beste matjorda i Norge enn vi egentlig ønsker, må ikke da disse virkemidlene tas opp til en fornyet vurdering? Det handler selvfølgelig ikke om å forby omdisponering. Det er av og til tvingende nødvendig å tillate slik omdisponering for å sikre ivaretakelse av andre vitale samfunnsinteresser. Men ut fra resultatene av politikken må vi med jevne mellomrom, jeg holdt på å si, bokstavelig talt stikke fingeren i jorda og spørre hvem som skal ha adgang til å omdisponere i hvilket omfang. Kan det tenkes å flytte omdisponeringsadgangen opp et forvaltningsnivå for å sikre en mer helhetlig vurdering av denne type saker? Fra Kristelig Folkepartis side har vi også tatt til orde for at de som ønsker omdisponering av dyrket mark, bør stilles overfor mer reelle samfunnsøkonomiske kostnader ved nedbygging. Det kan gjøres ved å stille krav om nydyrking av tilsvarende areal, ja kanskje av og til det dobbelte areal. En annen løsning kan være at utbygger må betale inn til et nydyrkingsfond som kan gi grunnlag for å ta nye arealer inn i matproduksjonen til erstatning for dem som går ut. Dette vil tvinge fram mer reelle avveininger av om den foreslåtte nedbygging faktisk er tvingende nødvendig ut fra overordnede hensyn. Jeg vil også nevne at jeg under arbeidet med denne interpellasjonen har fått mange uttrykk for frustrasjoner blant bønder som hevder at nye vernehensyn i stadig større grad blir en hindring for nydyrking, f.eks. av myrer. Alt i alt må vi være villige til å stille oss spørsmål om vi kan ha så høye ambisjoner for matproduksjonen som landbruksmeldingen legger opp til, dersom vi ikke er villige til å ta bedre vare på det produksjonsgrunnlaget som ligger i matjorda. Det er et paradoks at vi i praksis ser ut til å ha et sterkere vern om visse områder av fornybar skog enn vi har av matjord, som når den først er bygd ned, ikke er fornybar, for ikke å snakke om hvis vi sammenlikner det med uproduktive strandarealer. La meg avslutningsvis peke på at det selvsagt ikke er slik at alle løsninger på dette problemet ligger i et sterkere vern og en mer restriktiv politikk. Det er ikke vanskelig å se at urbanisering og befolkningsøkning skaper voksesmerter som må håndteres også med positive virkemidler. Plansystemets fokus på samordning av areal- og transportplanlegging er selvfølgelig viktig her. Rikspolitiske retningslinjer fra 1993 er modne for en revisjon etter min mening. Strategier for fortetting og vilje til å bygge høyere i befolkningstette områder nær kollektivknutepunkter er fortsatt en viktig strategi. Men når en ser på befolkningsprognosene som det opereres med i og rundt de største byene noen generasjoner framover, er det et spørsmål om vi ikke nå må tenke helt nytt og planlegge helt nytt, f.eks. i nye grønne byer, slik Akershus Bondelag illustrerte gjennom Snøhetta-arkitekter i fjor. De viste til en situasjon i Akershus hvor Oslo og Akershus vil få 400 000 nye innbyggere i løpet av de kommende 30 årene. 84 pst. av arealet i Akershus er noe annet enn matjord. Med sine forslag ville Bondelaget vise at det er mulig å bruke disse arealene til å takle befolkningsveksten og holde seg unna matjorda på en og samme tid. Dette er en nytenkning som kanskje er unorsk, men som jeg tror vil være svært attraktiv tenkning for våre barn og barnebarn. Burde ikke regjeringen gå inn i et samarbeid med kommunesektoren om denne type offensiv nytenkning i planprosessene? Det vil sammen med vern vise vei til en spennende og bærekraftig vekst. Det er disse mer grunnleggende utfordringene jeg inviterer landbruksministeren til å svare på i Stortinget i dag. Det foregår viktige landbrukspolitiske debatter både i og utenfor dette huset i disse dager, og jeg er veldig spent på om regjeringen vil komme Kristelig Folkeparti i møte i landbrukspolitikken. Det tror jeg også ganske mange utenfor dette huset venter på svaret på i disse dager.