Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2007-05-08:
Senterpartiet er svært glad for interpellasjonen og det klart uttrykte poenget at vi må skifte fokus fra velstandsutvikling til livskvalitet. Vi er jo inne i et situasjon hvor få land har bedre mulighet til å gjennomføre dette enn dagens regjering. Regjeringas langtidsprogram burde da kunne hete framover: Annerledeslandet som ikke er seg sjøl nok – altså annerledeslandet som vektlegger livskvalitet, men som også har det internasjonale perspektivet i seg på den kurs vi anlegger. Jeg tror det er rimelig enighet om den bunnplanken som må til for den endrede fokuseringen, nemlig at fordeling av materielle goder og velferdstjenester må være på plass. I så henseende tror jeg interpellanten er ganske godt tilfreds med den prioritering som nåværende regjering foretar. Når det blir nevnt at det kanskje kunne være et virkemiddel å sette ned et livskvalitetsutvalg, er vi i Senterpartiet skeptisk til det. Vi fikk ikke den nødvendige debatt og endring i tilknytning til nedsettelsen av og resultatet fra Verdikommisjonen, så jeg tror at behovet er et skarpere offentlig ordskifte med klarere meninger. Vi må være klar over at det er sterke motkrefter mot å skifte fokus. Dagens organisasjonssamfunn representerer i stor grad de økonomiske vekstkreftene, slik at det er veldig sterke krefter som ønsker å videreføre det vi er inne i. Vi veit at med den økonomiske veksten som indikator innebærer det stadig flere penger pr. innbygger, det innebærer at det stadig skapes nye behov, altså flere økonomiske markeder og et totalt økt materielt forbruk, hele tida vektlagt at det private forbruket skal øke sterkere enn det offentlige forbruket. Når det gjelder indikatorer for livskvalitet, synes jeg det er et krevende punkt å skissere det. Vi vet imidlertid at et annet fokus innebærer nye forbilder. Det innebærer et nytt lederskap. Spørsmålet er hva og hvorledes vi skal få dette til. Imidlertid er det vel klart at dess mer langsiktighet en har over perspektivet, dess større vekt legges på kvalitet i forhold til velstandsutvikling. Så premisset langsiktighet er en god inngang. Vi er nå inne i en gryende miljødebatt, som etter hvert vil innebære at vi vil fokusere på et redusert forbruk av lagerenergi, og vi vil få en økt satsing på fornybar energi, enten det er vann, vind eller bio. Det minner meg om tilsvarende debatt på 1970-tallet. Da var det et slagord om at ressursøkonomien skulle avløse markedsøkonomien. Vi fikk den djupøkologiske bevegelse med bl.a. Sigmund Kvaløy Setereng, og for mitt vedkommende fikk jeg kjennskap til professor Sigmund Borgan, som var svært fokusert på ressursøkonomi. Den gang var det en sterkt uttalt målsetting at Miljøverndepartementet skulle ha en overordnet rolle i forhold til Finansdepartementet. Jeg tror ikke det er noen dårlig tenkning å gå videre langs den forståelsen at Miljøverndepartementet, som i mye større grad ivaretar de langsiktige biologiske ressurser, har en større rolle, og at det kan være en del av det skarpere politiske ordskiftet som trengs. Så til forbilder fra dagliglivet. Ganske sentralt er eksempelvis reiseavstanden til jobben, og at vi kunne fått inn i den politisk debatten at en skulle korte ned reiseavstanden til jobben. Det er mange som i dag har kort nominell arbeidstid, for å bruke det uttrykket, men fraværet fra hjemmet i dag er langt større enn det det var på 1950-tallet, fordi avstanden til jobben er så stor. Det politiske lederskapet er helt sentralt i dette skiftet av fokus. For Senterpartiet er det kanskje grunn til å ta fram vårt gamle slagord om at vekst er ikke å forbruke mer, men å forvalte bedre. Jeg tror det er et godt slagord når det gjelder skiftet av fokus. Dette bør også være det sentrale fokus i Regjeringens langtidsprogram, hvor en også tar miljøutfordringa alvorlig, for miljøutfordringa og livskvaliteten er i stor grad to sider av samme sak når vi ser det i et langsiktig perspektiv.