trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2011-02-15:
Jeg hadde ikke tenkt å si så veldig mye mer i dag, men representanten Akhtar Chaudhry kom med klare etterlysninger om at vi ikke er der og holder fanen vår høyt når det gjelder menneskerettighetsbrudd. Det gjør vi, så der tar representanten Akhtar Chaudhry positivt feil. Vi er på de aller fleste arenaer når det gjelder menneskerettighetsbrudd. Og vi tar dette opp med bl.a. utenriksministeren. Det kan representanten se hvis han går inn og ser på alle de spørsmålene som vi har stilt. Chaudhry får det til å høres ut som vi er veldig ensidig proisraelske. Nå har det seg sånn at etter konflikten i Gaza reiste representanten Høglund dit for å se med egne øyne, og han kom med svært krass kritikk av både Hizbollah, Hamas og Israel. Så bildet er ikke svart-hvitt. Det er nyanser, og jeg er helt sikker på at representanten Akhtar Chaudhry står sammen med oss om å kjempe for menneskerettigheter. Jeg vil også støtte det innlegget han hadde innledningsvis, som var et svært godt innlegg, og som jeg kan støtte fullt ut. Jeg har også tenkt å komme med en liten visitt til representanten Svein Roald Hansen når det gjelder kritikken mot Peter N. Myhre, der han sier at det å ta opp bistandspolitikk her er feilplassert. Bistandspolitikk er en del av utenrikspolitikken, og så vidt jeg vet i alle fall, foregår all bistand utenfor Norge og er derfor en del av utenrikspolitikken. Nå er det vel engang sånn at vi heller skal hegne om et engasjement. Når noen av representantene på Stortinget faktisk har et genuint engasjement for noe innenfor utenrikspolitikken, skal vi ta vare på det engasjementet og ønske det velkommen i stedet for å sable det ned og kritisere det.
Borghild Tenden (Venstre), 2011-02-15:
På vegne av representanten Trine Skei Grande og meg selv har jeg den glede å fremsette et forslag om å opprette et offentlig register over trafikkskoletilbudene i landet.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-02-15:
Jeg vil fortsette der forrige replikant slapp. Det er jo sånn at vi i forhold til Barnekonvensjonen og dens tilhørende protokoller allerede har gitt fra oss en del av myndigheten som ellers ligger i denne sal, ved at vi har gitt protokollen og Barnekonvensjonen forrang i tilfelle motstrid til norsk lov. Det vil altså si at vi ikke kan bestemme hva som helst i denne sal. Vi kan bestemme det som ligger innenfor rammene av konvensjonen, innenfor rammene av protokollen. Når utenriksministeren i sitt innlegg sier at han trenger «avklaringer», og i sitt svar til representanten Woldseth sier at vi vil se hvordan klageretten «utformes», er mitt spørsmål enda mer åpenbart enn det jeg trodde da jeg først tenkte på det, nemlig: Hvorfor deltar ikke Norge i arbeidsgruppens diskusjoner om klagerettens innhold? Hvorfor forholder vi oss tause?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Representanten Karin Woldseth lurte på om hun og utenriksministeren levde i to parallelle verdener, fordi utenriksministeren også trakk fram utviklingstrekk som vi burde glede oss over. Jeg må si at jeg stadig lurer på det samme når jeg hører Fremskrittspartiets beskrivelse av situasjonen i vårt eget land, enten det skjer her i salen, utenfor denne salen eller i utlandet. Det er viktig at vi også har blikk for det som blir bedre, i en verden som er full nok av nød og elendighet, som det må arbeides med. Det er viktig for å finne løsninger som gjør noe med problemene. Det er ikke det samme som å lukke øynene for det som er skakt og skjevt og ting vi skal påtale, f.eks. menneskerettighetssituasjonen i land, også dem vi samarbeider med. Så etterlyste representanten Morten Høglund enkelte ting i redegjørelsen. Det er jo noe av den enkleste kritikk man kan framføre, fordi verden er stor, og selv en times redegjørelse kan umulig dekke alt. Når Peter N. Myhre etterlyser bistandspolitikk, mener jeg han er på feil arena. Dette er en utenrikspolitisk redegjørelse, ikke en bistandspolitisk redegjørelse. Representanten Morten Høglund mente at utenriksministeren ikke har endret norsk utenrikspolitikk. Nå har det lenge vært bred enighet om norsk utenrikspolitikk – det er en av styrkene for Norge at det er bred tverrpolitisk enighet om hovedlinjene i utenrikspolitikken. Men jeg må si det undrer meg hvis representanten Høglund ikke har merket et taktskifte i utenrikspolitikken siden regjeringsskiftet i 2005. Vi har fått et taktskifte i nordområdepolitikken og i Europa-politikken. Vi har fått en handelspolitikk hvor vi nå har frihandelsavtaler med en lang rekke land. Så etterlyste Høglund litt sammenheng mellom det vi vil oppnå i WTO, og norsk budsjettpolitikk. Sammenheng mellom utenrikspolitikk og budsjettpolitikk er jo interessant hvis vi retter blikket mot Fremskrittspartiets egne alternative budsjetter. Morten Høglund mener at det er viktig å være til stede f.eks. i nye markeder. Det er vi helt enige om. Men da kan man ikke samtidig, som Fremskrittspartiet gjør, kutte dramatisk på Utenriksdepartementets budsjett. I 2010-budsjettet kuttet de betydelig, også på driftsbudsjettet til UD. De var litt mindre brutale i årets budsjett, men dog. Det ville gjort det mye mer krevende å ha norsk flagg og tilstedeværelse der vi bør være til stede.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Jeg takker utenriksministeren for et grundig svar, og et svar som jeg mener bekrefter at det var riktig å søke medlemskap i rådet, og at det har gitt oss en arena hvor vi kan ta initiativer og hvor vi faktisk kan oppnå resultater. La meg bare bringe inn et moment til som berører oss på hjemmebane, og det er at Norges egen nasjonale institusjon for menneskerettigheter i løpet av dette året skal vurderes for såkalt reakkreditering etter Paris-prinsippene. I dag er senteret knyttet til Universitetet i Oslo. Ett av kriteriene er at senteret skal være fullt ut uavhengig av myndighetene, et kriterium det norske senteret er godkjent i forhold til. Det er allikevel reist spørsmål om denne organiseringen er tilfredsstillende, spesielt etter at de nasjonale sentrene har fått en formell rolle i de internasjonale overvåkningsorganene. Det reiser nye krav og forventninger om hvordan nasjonale sentre skal fungere. Spørsmålet som reises, er bl.a. om det norske MR-senteret kan fylle disse kravene. Det handler like mye om kapasitet og kombinasjonen med oppgaven som universitetsenhet. Vårt senter skal være det eneste som kombinerer disse rollene. Det pågår nå en vurdering av dette, og jeg tror dette også vil være en brikke som vi må sikre internasjonal aksept og respekt for når det gjelder organisering, kapasitet og kompetanse, slik at ingen av de statene vi kan karakterisere som «versting-stater» på dette feltet, kan peke på det de mener er svakheter i overvåkningssituasjonen på hjemmebane, og forsøke å bruke det som fikenblad for egen forsømmelse. Jeg regner med at regjeringen vil sikre at vårt MR-senter får en organisering som selvsagt gir oss fortsatt akkreditering, men også internasjonal aksept for at det kan spille den rolle, og fylle den rolle, som det er forventet å ha. Så har jeg bare lyst til å legge til, som en understreking av hvor krevende dette feltet er: Menneskerettighetene er universelle. Mange land har undertegnet dem, uten at de etterlever dem. Men vi ser allikevel, bl.a. i møter i Kina, der vi påpekte manglende ytringsfrihet, fengsling av opposisjonelle osv., at de altså trakk fram de grunnleggende menneskerettighetene, som også omfatter det å sikre mennesker mat, hus og arbeid. De er på et annet sted, som de sa. Det samme svaret fikk statsminister Gro Harlem Brundtland da vi var i Moskva i 1988 – av Gorbatsjov: De er på et annet sted. Vi må ha en forståelse for at vi er på et annet sted enn dem, men uten at vi av den grunn skal redusere kravene til det som også er grunnleggende rettigheter: ytringsfrihet, demokrati osv.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Jeg takker for engasjementet i debatten. Det er riktig, som Peter Skovholt Gitmark peker på, at de 27 medlemmene har ymse bakgrunn, og forholdene for å ta menneskerettighetene på alvor er ymse. Men den verdenen vi lever i, reflekterer jo at menneskerettigheter ikke lar seg innføre bare ved gode resolusjoner i FN, heller ikke bare ved at landene slutter seg til dem. Det er implementeringen og etterlevelsen som er krevende – på dette feltet som på så mange andre felt. Det er riktig, som flere har påpekt, at det fortsatt er ensidighet, og man bruker Israel og nabolandene som eksempel. Der kunne nok påpekingen vært mer balansert, for å si det slik. Det er flere som fortjener kritikk. Men hva er så alternativet? Jeg tror ikke alternativet er – slik jeg oppfattet at Karin Woldseth reiste spørsmål om – at man skal ekskludere dem som vi kan karakterisere som verstinger. Da står de utenfor, og det blir vanskeligere å holde dem ansvarlig, bl.a. gjennom disse landhøringene. Jeg tror ikke det hjelper noe at vi trekker oss ut. Da blir i hvert fall ikke ensidigheten mindre. Jeg tror vi må erkjenne – og det tror jeg Karin Woldseth, som jeg opplever har et ekte engasjement for disse spørsmålene, er enig i – at det ikke er mulig å påtvinge andre land en gjennomføring av menneskerettighetene. Vi må forsøke å være i dialog med dem, vi må forsøke å engasjere dem, og vi må forsøke å gjøre det mer pinlig i det internasjonale samfunn å måtte stå til rette for brudd på grunnleggende menneskerettigheter. Jeg mener at denne debatten har vist at det er riktig å være engasjert i Menneskerettighetsrådet, at det gir oss en arena, og at det gir oss nye muligheter til å være med og dytte verden i riktig retning på et område som er krevende, men viktig.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-02-15:
En norsk skipsreder er ute i media i dag og ber om resolutt handling overfor piratene. Jeg skal ikke be utenriksministeren om den samme type behandling som han gjør, men det er jo ut fra en erkjennelse av at vi har et stort problem i forhold til piratvirksomhet, ikke minst i den del av verden. Hvordan ser utenriksministeren for seg at vi kan få et avtaleverk, en håndtering av piratene, som gjør at de ikke blir gjengangere i piratvirksomheten, men at vi på en eller annen måte får en avslutning på dette? Piratvirksomhet har dessverre eksistert nesten til alle tider, men man har klart å håndtere det og avslutte det andre steder. Kan vi få til en slik avslutning i Adenbukta?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-02-15:
Representanten Chaudhry holdt akkurat et veldig viktig innlegg, som berørte mange viktige konflikter og temaer. Likevel stiller jeg meg litt undrende når han beskylder Vesten for å dobbeltkommunisere og å ha dobbeltmoral, og vil stille spørsmålet om han inkluderer den rød-grønne regjeringen i dette, eller om den holder alle disse prinsippene like høyt hevet som representanten kunne ønske seg. Det jeg ba om ordet til, var representanten Slagsvold Vedums angrep på mitt forsøk på å snakke varmt for ukritisk frihandel med mat. Det jeg snakket varmt for, var å få på plass en WTO-avtale, hvor handel med landbruksprodukter er et viktig element, ikke minst sett fra utviklingslandenes side. Det som har ligget, og som jeg tror fortsatt ligger, i de avtaleutkast som er på bordet i WTO, er at utviklingslandene ikke gis umiddelbare krav om å åpne sine grenser. Denne avtalen er relativt asymmetrisk. Kravene stilles til land som Norge, og ikke i samme grad til disse utviklingslandene. Så min oppfordring er at Norge åpner opp. Den utfordringen sender jeg tilbake til Senterpartiet: Ser ikke Senterpartiet at det er en politikk som man kan være med på? Så er jeg også med på å gi større handlingsrom for mange av utviklingslandene til selv å bestemme et tempo, selv om jeg tror, mener og er overbevist om at en politikk med større grad av frihandel, også for utviklingslandene, vil gi bedre matsikkerhet og bedre trygghet for deres situasjon. En situasjon med utstrakt bruk av proteksjonisme, subsidier og lukkede grenser har vist seg ikke å virke, og vil ikke virke. Det vil ikke være svaret på den alvorlige utfordringen som representanten Slagsvold Vedum pekte på.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-02-15:
For at en misforståelse ikke skal bli hengende ved: Jeg uttalte meg ikke slik at utenriksministeren ikke har beveget norsk utenrikspolitikk – absolutt ikke. Jeg snakket om viktige politikkområder som påvirker i det utenrikspolitiske rom, og jeg nevnte landbrukspolitikk og forsvarspolitikk som to slike områder. Så at utenriksministeren kunne nevnt andre temaer. Jeg var ikke så opptatt av det, jeg var opptatt av at når utenriksministeren f.eks. analyserte Midtøsten, som han selv nevnte, ble ikke Iran nevnt. Jeg mener det var en mangel ved den dimensjonen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-02-15:
Jeg har lyst til å følge opp det som alle damene har snakket om i denne replikkvekslinga, nemlig Barnekonvensjonen. Er det ikke sånn – må jeg få spørre utenriksministeren om – at det som kommer i konflikt her, er Barnekonvensjonen og den strenge asylpolitikken man har lagt seg på, spesielt overfor enslige mindreårige og i forbindelse med familiegjenforening? Barn blir nektet å vokse opp med sine foreldre fordi man skal håndheve en streng asyl- og flyktningpolitikk. Betyr ikke det at man her er villig til å ofre Barnekonvensjonen og nekte å inngå de forpliktelsene man har, fordi man har lyst til å være streng, man har lyst til ligne på Fremskrittspartiet, og man statuerer gjerne et eksempel med barn fordi man skal ha en streng politikk?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Problemet er jo at det ikke bare handler om Adenbukta, det handler om hele det enorme indiske hav. Så dette er en utfordring som jeg tror verdenssamfunnet egentlig aldri har sett før på dette området. Vi skal delta aktivt i å forsøke å bringe bitene sammen til en strategi som kan avslutte dette problemet. Symptomet er på havet, årsaken er på land i den sammenbrutte staten Somalia. Vi har hatt en norsk statssekretær på reise siste uke til landene i regionen, nabostatene, de som konfronteres med dette direkte, for å få deres erfaringer på straffeforfølgelse, for å unngå straffrihet, for å få en felles linje i spørsmålet om bevæpning, militært nærvær. Min statssekretær Espen Barth Eide reiser på ny til Nairobi i dag for å følge opp samtaler i samme spor. Norge har hatt militært nærvær i regionen og kan komme til å få det igjen. Vi er aktive for å få utviklet det regelverket som skal til for straffeforfølgelse, ikke straffrihet, og vi bidrar på flere måter for å forsøke å løse opp i dette veldig kompliserte spørsmålet, som er Somalia og Somalias fremtid.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Det egentlige motivet er det jeg egentlig sier. La meg gjenta det – det har jeg gjort det i andre debatter også: Flere av bestemmelsene i disse konvensjonene er vide, formålspregede og kan gjennomføres på ulike måter og med ulike virkemidler. En slik klageordning vil kunne legge føringer for Norges gjennomføring av Barnekonvensjonen og andre konvensjoner som berører denne forsamlingens handlefrihet. Maktutredningen pekte på at en del av rettsliggjøringen, nye internasjonale organer som ikke er domstoler, men paneler, får føringer for det demokratiske handlingsrommet i Norge. Dette er spørsmål vi tar på alvor. Men jeg vil avvise at Norge ikke er en pådriver for barns rettigheter. Vi har ikke konkludert om vi vil slutte oss til disse ordningene, men vi vil gjerne se hvordan de utformes, før vi tar den endelige stilling. Vi har nå en juridisk gjennomgang av konsekvenser av en eventuell tilslutning til ØSK-protokollen, som er en langt mer omfattende protokoll. Så vil vi ta stilling til spørsmålet om norsk tiltredelse når en slik vurdering foreligger. Vi får sikkert god anledning til å debattere dette både her og andre steder i samfunnsdebatten.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Bare for å si litt om hvilke spørsmål dette reiser, og hva det kan få av føringer: Det er riktig at dette er inkorporert i norsk lov. Det er et meget sterkt tiltak. Ikke mange land har gjort det. Det gir en veldig sterk føring. Men, som sagt, mange av disse konvensjonene har veldig vide formuleringer, formålsformuleringer, der spørsmålet om et klagepanel kan reise spørsmål om panel utenfor Norge blir satt til å tolke vurderinger av hvilke føringer det får av politiske og budsjettmessige konsekvenser for vedtak vi skal treffe – en ganske ny type mekanisme. Dette er ting vi mener vi må belyse nærmere. Det er ikke riktig at vi ikke gir uttrykk for vårt syn på dette, men vi er altså ikke en pådriver for gjennomføring av ordningen slik den nå artikulerer seg. Vi er ikke alene om det. Mange av våre naboland stiller også den type spørsmål. Vi motsetter oss ikke at land vil slutte seg til en slik klageordning når den utvikles, men vi vil se nærmere på hvordan den blir utviklet, før vi tar stilling for Norges del.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Det var nyttig at Høyres representant avklarte sitt syn på henrettelser i Adenbukta. Det er flere sider av dette spørsmålet. Det ene er de brede tiltakene som må til på land, rettslig og internasjonalt samarbeid for å håndtere utfordringene som springer ut av Somalia. Det andre er deltakelse i militære operasjoner, hvor Norge har deltatt og kan komme til å delta igjen. Det tredje er et regelverk for hvordan man eventuelt kan bevæpne skip. Det er altså et spørsmål som er av stor prinsipiell betydning. Vi kommer til å ta en beslutning om det om kort tid. Men jeg tror alle vil ha forståelse for at man trenger en grundig gjennomtenkning av grenseoppgang – konsekvenser av hva slags versjon av bevæpning/beskyttelse man velger for skipene. Det har også våre reiser i regionen nå bekreftet i forhold til nabolandene rundt. Det er en tro på at et sterkt væpnet potensial om bord i båtene er ensbetydende med økt sikkerhet. Det er ikke alltid slik. Man må treffe det på riktig måte, og det er det vi har til hensikt å gjøre når vi skal gi vårt råd i den sammenheng.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Det var mye på 1 minutt. Interessebasert: Ja. Jeg mener vi hadde en grundig debatt om dette i forbindelse med St.meld. nr. 15 for 2008–2009 i forrige periode. Vi skal legge norske interesser til grunn og se hvor Norge kan gjøre en forskjell. Det ligger et sterkt verdigrunnlag til grunn for hvordan vi vurderer våre interesser – måten til å påvirke og måten til å delta på. Så jeg står inne for at norske interesser har en større føring på hvordan vi vurderer norsk utenrikspolitikk og valg. Når det gjelder Sudan, har vi arbeidet aktivt siden 2005 for å følge opp vårt ansvar. Det nye – i sterkere grad nå – er jo at Afrika selv tar en føring. Den afrikanske union er i front. Tidligere president Mbeki leder et panel som skal følge opp utviklingen i Sudan. Det er viktig og riktig at Afrika er i føring. Samtidig er troikaen, som Norge, USA og Storbritannia er en del av, en viktig pådriver for å følge opp fredsavtalen, også etter folkeavstemningen. Norge er en del av det. Vi arbeider nå med oppfølgingsmekanismer for å støtte den nye staten, også for å støtte utviklingen i nord. Det er kanskje særlig områdene energi, oljefordeling og inntektsfordeling der Norge har ekspertise og kompetanse som partene etterspør. Så et bredt nettverk og tilstedeværelse i disse områdene hvor vi har noe å bidra med, er der Norge satser og gjør en forskjell.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Dette er så grove beskyldninger at jeg bare vil avvise dem veldig direkte – at vi ofrer barn for å oppnå et annet politikkområde. Som representanten Eriksen Søreide var inne på – og jeg bekreftet – er Barnekonvensjonen inkorporert i norsk lov, slik at alle i Norge kan gå til norsk lov og hente ut de rettighetene som er i Barnekonvensjonen. Norsk asylpolitikk føres i tråd med internasjonalt regelverk, med norsk regelverk, og kan bestå de testene. At det er veldig opprørende og brutale menneskeskjebner knyttet til asylspørsmål – i alle aldre, men særlig for barn – kan jeg bekrefte og stå inne for. Det er noe Norge møter og andre land møter, og det er en del av en internasjonal trend som vi kommer til å leve med i mange, mange år fremover. Men Norge skal møte den med å respektere sine internasjonale forpliktelser og sine nasjonale forpliktelser. Når det gjelder barn, er det faktisk samme side av samme sak, fordi vi har inkorporert konvensjonen i norsk lovverk.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Av respekt for talere som kommer etter meg, noen korte kommentarer: Det undrer meg litt at representanten Woldseth mener at min redegjørelse orienterer om at alt i verden er så ensidig bra. Jeg må tenke grundig igjennom hvordan jeg formulerte meg; jeg forsøkte å fremstille kompleksitetene. Vi skal stille krav til FN. Det var en egen formulering om det i redegjørelsen, om at en god venn stiller krav og er nøye med hvordan man formidler støtte. Jeg var ikke inne på Iran i min redegjørelse, men det var en sterk prinsipiell argumentasjon om støtte til demokrati, om hvorfor sivilt samfunn må få en røst. Da er det veldig mange land man kan nevne, men det er den prinsipielle holdningen som er viktig – samtidig som vi ikke kan påføre dette utenfra. Det var også et poeng i min redegjørelse at eksemplene med demokrati påført utenfra i det siste tiåret har vist svært blandede erfaringer. Det vi nå ser, er at dette demokratiet kommer nedenfra, gjennom folkets egen røst, og det handler om å finne den rette måten å støtte det på. Til representanten Willy Pedersen vil jeg si at han hadde gode poenger om betydningen av samarbeidet i nord – handel, folk-til-folk – ikke bare med Russland, men også med Sverige og Finland. Det er faktisk en prioritert del av vår nordområdesatsing å øke satsingen i nord over grensene, med våre nordiske naboer. Representanten Karin Andersen var inne på kvinneperspektivet. Det er helt avgjørende, og det kunne vært vektlagt. Vi har vektlagt det her med FN-resolusjon 1325, ti år etter, ny strategi osv. Også her i salen: en viktig debatt som vi hadde for noen få uker siden. Og det hører jo også med: Når det sivile samfunn skal trekkes med i hvordan samfunnet formes, må selvfølgelig det være helt sentralt. Representanten Høglund var opptatt av at Norge må åpne opp på landbruk i WTO. Jeg kan love at hvis den avtalen som nå avtegner seg, det som så langt er fremkommet på landbrukskapittelet i WTO, skulle bli virkelighet, setter det sterke utfordringer til Norge i retning av å åpne opp, om det er det begrepet man vil bruke. Kutt i internstøtte, kutt i tollsatser og eliminering av eksportstøtte – det er kraftig lut, og få kommer til å merke det tøffere enn Norge. Derfor må vi delta i forhandlingene, men også sørge for å ivareta våre interesser. Til sist vil jeg si til representanten Kristiansen: Piratvirksomheten opptar oss, uroer oss, og vi må sette inn tiltak. Men jeg vil vektlegge at den litt lettvinte troen på at bare vi får mer våpenkraft om bord i båtene, har vi håndtert problemet, må i beste fall nyanseres. Vakt om bord i båter er et legitimt spørsmål å reise. Vi skal gi et godt svar tilbake på det, hvordan norsk regelverk forholder seg. Norge har ledet arbeidet med standarder for vakthold og standarder for seilingsprosedyrer i disse områdene. De båtene som følger de prosedyrene, har sluppet bedre unna enn andre, og samtlige norske fartøy har gjort det. Men dette er noe som vi selvfølgelig er svært opptatt av, som sagt, ha reisevirksomhet i regionen, ha nærvær i regionen, og vi skal være aktive på alle de agendaene som det er mulig for å påvirke dette veldig alvorlige ondet.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Det er riktig at Norsk senter for menneskerettigheter ved kgl. resolusjon i 2001 fikk status som nasjonal institusjon, og den er uavhengig. Det må allikevel være lov til å ytre seg anerkjennende om den innsatsen som senteret har gjort i de årene det har hatt denne funksjonen. Denne nasjonale institusjonen finansieres over en egen post på statsbudsjettet i UD. Så er det slik, som representanten er inne på, at det etter disse årene skal forestå en reakkrediteringsprosess, og det er på bakgrunn av at dette senteret i 2006 ble vurdert å være i overensstemmelse med de såkalte Paris-prinsippene, og at et slikt vedtak med status A skal revurderes etter fem år. Tiden er kommet for det. På bakgrunn av den reakkrediteringsprosessen har UD besluttet å innhente en ekstern analyse av Norsk senter for menneskerettigheters utførelse av sitt mandat som nasjonal institusjon etter Paris-prinsippene. Den er altså ekstern og skal gjennomføres av en instans som har greie på å gjennomføre en slik vurdering, slik at vi er best mulig rustet. Rapporten forventes ferdigstilt i neste måned, og vi vil da avvente rapporten og den vurderingen som skal foretas av den internasjonale koordineringskomiteen i mai, før vi tar stilling til behovet for eventuell oppfølging. Det er viktig at Norge, som representanten sier, leverer helt i henhold til kravene, og det har vi også til hensikt å gjøre i det videre arbeidet med dette senteret og den nasjonale institusjonen.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Etter dette innlegget ble jeg litt usikker på hva representanten Tybring-Gjedde søker etter. Det han egentlig sier, er at verden har mange spørsmål som er av betydning for hvert enkelt land – finanskrise, arbeidsledighet, integrering, samfunnsspørsmål i stort, som blir påvirket av globaliseringen. Til det trenger parlamentarikerne en forsamling for å diskutere, hvis jeg oppfattet det riktig. Det skjønner jeg godt. Og da kunne man si: Hva har man for hånden? Man har FN, og man har regionale organer hvor parlamentarikerne er til stede. At VEUs organ skulle være det organet som ivaretar de målene, har jeg vanskelig for å se. Jeg synes veldig mye av det representanten sier, trekker i retning av et synspunkt jeg personlig deler, nemlig EU. Det er ikke så enkelt som han sa i sitt åpningsinnlegg, å peke på at det holder å bli medlem av EU. Det løser jo ikke noe for et land som ikke har planer om det med det første. Men der har man jo søkt et samarbeid – det er regjeringssamarbeid, parlamentarikersamarbeid og tett samarbeid mellom nasjonalforsamlingene. Jeg synes det er en interessant diskusjon å finne ut av hvordan man kan få en bedre organisert verden, også med tanke på et sterkere parlamentarikersamarbeid. Men fra regjeringens side tror jeg vi skal gjøre klokt i å lytte til hvordan dette hus eventuelt artikulerer en slik idé, og samles om et forslag. Og så kunne man eventuelt se på hvordan Norge kunne være en pådriver for et slikt forslag når det gjelder samarbeid mellom regjering og parlament, slik som på en rekke andre områder, f.eks. nordområdepolitikk, arktisk politikk, hvor vi har en slags felles oppfatning av hva vi ønsker å ivareta av interesser. Men jeg tror som sagt at her må ballen ligge i parlamentet, og så får vi høre om det er en felles visjon som vi eventuelt kan støtte opp om.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Jeg er, med respekt å melde, litt usikker på hvilken ball det er representanten Tybring-Gjedde spiller til meg, og jeg tror egentlig jeg må slutte meg til mye av det representanten Kristiansen sa i sitt innlegg om at her må parlamentet diskutere en visjon, og så kan man ha en dialog mellom regjering og parlament. Her uttrykker også representanten Tybring-Gjedde fra ett parti – et betydelig parti i Stortinget – stor frustrasjon over at ikke parlamentarikerne har et forum der de kan diskutere det regjeringen holder på med. Så er han frustrert over at ikke utenriksministeren tar ballen og går med den. Jeg er litt usikker på hvilken ball det er han sentrer til meg i denne sammenhengen. VEU blir lagt ned. Jeg tror de fleste ser at det er en naturlig utvikling. Det finnes et mangfold av parlamentariske organer som diskuterer i dag. Norge er med i en del og ikke med i andre. Det er politiske valg og avklaringer som denne forsamlingen må ta, og som Norge må ta. Det er valg vi har tatt, og det er valg vi ikke har tatt. Men jeg tror jeg må begrense meg til å si at Norge er opptatt av å delta aktivt i diskusjonen om internasjonal styring, diskusjonen om G20, FN-reform, samarbeid i Europa – alle de stedene vi er med. Hvis det kan komme ideer, nye ideer, om organer eller tilslutninger for Norge ut av diskusjoner i Stortinget, som samler flertall, som peker i en retning, vil selvfølgelig regjeringen ta de signalene, som vi gjør på alle andre politikkområder, og søke å bidra til å gjennomføre det. Men det er litt uklart for meg hva det egentlig er representanten ber om, og hvordan det skal se ut. Men hvis det blir tydeligere, skal det ikke stå på regjeringen.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2011-02-15:
Jeg synes utenriksministeren var meget uklar i sin besvarelse til representanten Morten Høglund om hva regjeringen akter å foreta seg i den helt akutte situasjonen i Adenbukta. Utenriksministeren ga uttrykk for at man «kan komme til» å gjøre noe. Det er en meget upresis formulering som ikke gir svar på de utfordringene som norske interesser, norsk personell, er utsatt for, og som herjer hele verdens handelsflåte. Et helt korrekt sitat fra Jacob Stolt-Nielsen i Dagens Næringsliv er: «Dette er krig.» Høyre har stor forståelse for behovet for å bevæpne norske skip, ikke for å henrette folk, men som et preventivt tiltak. Når og hvordan vil regjeringen stille opp for norske interesser i Adenbukta?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2011-02-15:
Takk til utenriksministeren for en særdeles grundig redegjørelse. Det sier seg selv – det er åpenbart – at redegjørelsen ikke kan være altomfattende. Vi lever i en tid hvor det skjer veldig mye rundt oss. Vi oppnår resultater på noen områder, samtidig som vi ser at det på andre områder er tilbakeslag. Som andre i debatten har sagt, går verden heldigvis fremover. Jeg vil komme med en sterk anmodning til utenriksministeren når det gjelder den smule debatt om situasjonen i Adenbukta, som vi har hatt i dag. Den krever at regjeringen foretar en avklaring, og den krever at regjeringen foretar handling og grep. Vi ser at også betydelige norske verdier – sammen med verdens handelsflåte – nå blir plaget sønder og sammen. Og vi ser at andre institusjoner, som EU, handler der vi avventer og ser det an. Så det er min forsiktige anmodning at man nå avklarer hva slags aktivitet og støtte den norske regjering vil foreta seg på dette området. Det har vært brukt begrep som «doble standarder», «vi lukker øynene», osv. Muligens er det veldig mye i disse uttrykkene. Vi ser at et Midtøsten som delvis står i brann for tiden, forårsaker at det – heldigvis – er demokratiske krefter som foranlediger denne utviklingen. Man kan stille seg spørsmålet: Hva kommer det av at norske medier og også norsk politikk ikke har evnet å se et spor av dette på forhånd? Er det i vår blindhet til manges motstand og hat mot nasjonen Israel at man ikke har sett hva som skjer på dette gigantiske kontinent som står for verdens mest betydelige olje- og gassreserver, hvor vi ser at oligarker, emirer og andre undertrykker folk hver dag, hvor demokrati er et fremmedord, hvor undertrykking har vært regelen, hvor vi ser at vi delvis også fra norsk side har bidratt indirekte – ikke direkte – til å opprettholde en situasjon som har vært en slags indirekte understøttelse av en vedvarende politikk, fordi vår motstand mot nasjonen Israel mer enn noe annet har blitt flagget og fått spotlight? Jeg oppfatter både utenriksministerens redegjørelse og debatten i dag slik at dette blir det slutt på, og at vi vil støtte de demokratiske krefter. Og det må ikke være slik som noen sier, at demokrati tar det lang tid å utvikle, at det skal bygges sten for sten. Enten støtter vi demokratiske krefter, eller så gjør vi det ikke. Her kan det ikke gis en 40 års overgangsperiode, som noen faktisk gir uttrykk for også i dagens debatt.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2011-02-15:
Jeg noterte meg at utenriksministeren kunne forsikre at vårt engasjement i Sudan står fast, ikke minst etter at den nye staten forhåpentligvis proklameres. Jeg vil gjerne høre nærmere konkret om hva Norge har tenkt å bidra med, ikke minst i lys av det tidligere sterke engasjementet Norge har hatt. Så har jeg lyst til å høre litt mer generelt: Det er mange observatører som mener at norsk utenrikspolitikk går fra å være mer verdibasert til å bli mer interessebasert. Hva er utenriksministerens kommentar til det?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-02-15:
La meg få begynne med å takke utenriksministeren for en interessant og innsiktsfull redegjørelse. Vi har fått med oss at ansvaret i mange, mange år har vært delt mellom utenriksminister og bistandsminister. Ikke desto mindre er bistandspolitikken en viktig del av norsk utenrikspolitikk. Og bistandspolitikken er knapt nevnt i redegjørelsen. Det dreier seg om 27 mrd. kr i år, uten noen klar målsetting og uten imponerende resultater. Pengebruken er imidlertid imponerende. Et land som Tanzania har fått til sammen over 22 mrd. kr fra Norge over en periode på 50 år, uten at resultatene er mye å glede seg over. I Fremskrittspartiet etterlyser vi derfor en strategi for bruk av bevilgningene, en strategi med klare mål, som kan etterprøves for måloppnåelse. Og hvis vi tenker oss at vi i stedet for tradisjonelle utviklings- og bistandstiltak hadde brukt 27 mrd. kr i året på næringsutvikling og infrastruktur, hvilken virkning hadde det hatt på de landene vi har med å gjøre? Jeg tror behovet for en slik strategi er blitt presserende viktig. Dessverre må jeg også si at det heller ikke var imponerende av utenriksministeren når det gjelder situasjonen i Adenbukta og vestre del av Det indiske hav. Undersøkelser viser at tapene som forårsakes av piratene, nå dreier seg om et sted mellom 7 og 12 mrd. dollar – altså 50–60 mrd. kr – i året. Og dette er ikke piratvirksomhet som utføres av fortvilte, fattige, sultne og elendige somaliere. Det var kanskje det til å begynne med. Løsningen lå kanskje på land en gang i tiden. Men nå er dette blitt big business. Det dreier seg om kofferter med dollarsedler i enorme mengder. I 2010 ble det utbetalt gjennomsnittlig mer enn 5 mill. dollar per skip som skulle frigis. I dag holdes det 29 skip med 693 gisler om bord tilbake i området rundt Somalia. Alle store skipsfartsnasjoner deltar med marinefartøyer for å bekjempe denne meningsløse terroren, med unntak av Norge. Jeg må si utenriksministerens holdning er ynkelig. Han sa den 10. februar at Norge skal «vurdere et nytt norsk marinebidrag». Dette er enda vagere enn det forsvarsministeren sa under budsjettbehandlingen i fjor høst, da hun i hvert fall lovet et slikt bidrag, men ikke før i 2012. Gislene og tryggheten for skip som deltar i verdenshandelen, kan ikke vente til neste år. Fremskrittspartiet kommer derfor til å fremme et representantforslag i morgen, der vi foreslår å sende en fregatt med tilhørende fartøyer til Adenbukta så snart som mulig. Et slikt tiltak vil øke tryggheten noe. Det vil ikke løse problemet, men det vil gjøre det litt tryggere for tusenvis av sjøfolk som er ute og gjør jobben sin, til glede for alle oss andre.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-02-15:
Først vil jeg slutte meg til innleggene til de to siste talerne, representantene Marthinsen og Gullvåg. Det er veldig viktige temaer. Jeg vil ta opp et tredje tema, nemlig at hvis verden skal forandres, må kvinnene med. Norge viser jo sjøl til hvor viktig det har vært for Norge at kvinnene har fått like rettigheter, at man deltar i både politikk, samfunnsliv og arbeidsliv på lik linje. Regjeringen understreker også at kvinners rettigheter er et mål i seg sjøl, og at det er en nødvendig forutsetning for å nå andre utviklingspolitiske og utenrikspolitiske mål. Det er en slags markør for endring overfor menneskerettigheter å være opptatt av kvinnespørsmål også i utenrikspolitikken. I redegjørelsen fokuserte utenriksministeren spesielt på tre land i konflikt: Sudan, Palestina og Afghanistan. I Sudan har kvinner blitt utsatt for vold og overgrep. I Palestina og i konflikten med Israel mangler kvinner ved forhandlingsbordet når man skal forsøke å oppnå fred. Og i Afghanistan har kvinners manglende rettigheter og undertrykking vært et tema i lang tid – ja, noen har endog brukt det som en begrunnelse for de militære aksjonene der. Jeg savner nok litt at utenriksministeren ikke har hatt dette kvinneperspektivet sterkere med i sin redegjørelse. For tre uker siden lanserte regjeringen en nasjonal strategisk plan for kvinner, fred og sikkerhet knyttet opp mot Sikkerhetsrådets resolusjon 1325. I lanseringen sa utenriksministeren at mens det i all hovedsak er menn som blir drept i væpnede konflikter, blir kvinner voldtatt, mishandlet og drevet på flukt og også brukt som et slags strategisk våpen i krig. I Afghanistan dør en kvinne i fødsel hvert 27. minutt, og i Sør-Sudan kan bare 12 pst. av kvinnene lese og skrive. Irak har 750 000 krigsenker. Når vi diskuterer utenrikspolitikk, mener jeg at disse perspektivene må være med, for vi er helt avhengig av at kvinner er med når man skal bilegge konflikter, og når man skal få til en god utvikling. Norge har fra januar 2011 sittet som styremedlem i UN-Women. Den nye organisasjonen har vært en satsing fra FNs medlemsland, der Norge har spilt en aktiv rolle i utformingen. Det er interessant å se at fremdeles er de økonomiske bidragene til UN-Women små i forhold til hva andre organisasjoner i FN får. Jeg er redd for at det sier litt om vektleggingen. Hvis vi ikke snur den vektleggingen, vil vi ikke oppnå den positive utviklingen i mange land som vi ønsker å etterstrebe. Altså: Skal verden forandres, må kvinnene med.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2011-02-15:
La meg først takke utenriksministeren for en fyldig, grundig og god redegjørelse. I den globaliserte verden vi nå er borgere av, er vi avhengig av hverandre. Det er mange konflikter, legitime og illegitime. Mange av dem påvirker oss direkte, andre indirekte. Utenriksministeren var grundig innom de organene og mekanismene som vi kan og må bruke, ikke bare for å forebygge, men også for å løse konflikter. Det viktigste er tillit mellom mennesker, nasjoner og folk. Når jeg reiser rundt i verden og treffer mennesker, blir jeg konfrontert med Vestens arroganse og manglende prinsippfasthet. Vi blir rost for vår lojalitet til demokrati og menneskerettigheter, men i samme åndedrag blir jeg konfrontert med at vi har doble standarder. Jeg blir konfrontert med at vi har lukket øynene for Russlands brudd på menneskerettigheter i Tsjetsjenia. Alle ser at Vesten, anført av USA, ikke gjør nok for å bringe palestinernes lidelser til en slutt. Det er en konflikt hvor brudd på menneskerettigheter, brudd på FNs klare resolusjoner og internasjonal rett er soleklart. Det er en komplisert konflikt, men ikke mer komplisert enn konflikten i Sudan, hvor vi har brukt all vår innflytelse for å få til en rettferdig løsning. Vi har brukt mange ressurser og politisk kapital for å få slutt på brudd på menneskerettigheter i Øst-Timor, men vi lukker øynene når det gjelder brudd på menneskerettigheter og treneringen av FN-resolusjoner i Kashmir. Vi er klare når det gjelder Kinas, Cubas og Irans brudd på menneskerettigheter, men lunkne når det gjelder USAs brudd på menneskerettigheter, f.eks. på Guantanamo. Vi i Vesten er med på å holde udemokratiske regimer i Asia og Afrika i hevd – aktivt eller passivt. Hosni Mubaraks regime er et godt eksempel. Ingen i Vesten var i tvil om at denne mannen holdt sitt folk og sitt land som gisler, og fratok dem grunnleggende demokratiske rettigheter. Regimet i Saudi-Arabia er et annet eksempel, og generalene i Pakistan. Listen er lang. Vi lukker øynene fordi det passer oss best. Prinsippfasthet koster. Men det å ikke følge prinsipper koster enda mer. Vesten er nødt til å korrigere kursen, slik at tilliten mellom mennesker på kloden blir bedre. Vi trenger det mye mer enn mange andre. Vi er en liten nasjon, og er avhengig av at det er prinsipper som råder i verden, ikke makt og arroganse.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2011-02-15:
Rett etter mitt forrige innlegg prøvde representanten Morten Høglund å lage et billig poeng. Han er så reflektert og så god at han kunne holdt seg for god til det. Ja, min regjering og Fremskrittspartiet er f.eks. enige om at det er brudd på menneskerettighetene i Iran. Vi står sammen når det gjelder kritikken av det. Men så er spørsmålet: Hvor er Fremskrittspartiet når det er brudd på menneskerettigheter i Gaza – 1,5 millioner mennesker har blitt holdt som gisler i over ti år. Det er totalt brudd på menneskerettigheter og menneskeverd i Gaza. Hvor er Fremskrittspartiet da? Da Israel, Midtøstens sterkeste hær, invaderte Midtøstens svakeste folk i 2008, drepte 1 500 mennesker – en tredjedel av dem var barn – sto Fremskrittspartiet rett utenfor Stortinget, på Eidsvolls plass, og demonstrerte for Israels rett til selvforsvar. Vi er alle enige om Israels rett til selvforsvar, men spørsmålet er: Hvor var Fremskrittspartiet for å forsvare det svakeste folks rett den gangen, og hvor har Fremskrittspartiet vært senere? Jeg prøvde i mitt første innlegg å belyse at vi er så selvopptatte at vi ikke ser brudd på menneskerettigheter i de konfliktene som veldig mange andre mennesker rundt omkring i verden ser. Vi ser Iran alle sammen, noen av oss ser det som skjer i Gaza, men f.eks. Fremskrittspartiet gjør ikke det. Det er det som er dobbeltmoral, som må påtales.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Jeg vil også takke utenriksministeren for en grundig og på mange områder en dyp redegjørelse av den utenrikspolitiske situasjonen og det som rører seg rundt oss. Jeg er litt forundret over at denne debatten i dag ikke har tatt opp i seg to veldig viktige ting som jeg syntes utenriksministeren berørte som på sikt vil få store konsekvenser for oss, og som vi er nødt til å diskutere mer i denne forsamlingen, nemlig moderniseringen av NATO og Lisboa-traktaten og det konstruktive konseptet man nå har foretatt med denne traktaten, som på mange måter moderniserer NATO-alliansen. Det som står tydelig fram, og som også utenriksministeren understreket i sin redegjørelse, er at vi nå må ta mer ansvar for våre nærområder, og vi må i sterkere grad håndheve vår suverenitet og vår jurisdiksjon i områdene våre. Jeg tror det er veldig viktig at vi er oppmerksomme på det – det som nå ligger i den nye traktaten og er understreket: Her blir forsvarets rolle mer og mer viktig; forsvarets selvstendige rolle, men også i samarbeid med det sivile samfunnet. Det strategiske konseptet som NATO nå har vedtatt, er en milepæl for alliansen, og igjen er hovedoppgaven det kollektive forsvaret, som er bærebjelken i NATO. Det ble også nevnt en annen ting som jeg synes er veldig viktig også i det nye konseptet, nemlig at operasjoner som NATO foretar seg langt borte på vegne av alliansen – jf. Afghanistan og gjerne også annet – ikke må gå på bekostning av alliansens hovedoppgave og våre egne territorier. Det tror jeg også er et veldig viktig signal. Det er stor aktivitet i Arktis og vil bli det mer framover i Barentshavet – og ikke minst i Østersjøen. Vi får da brakt inn EUs nordlige dimensjon, alt tuftet på et generelt, respektfullt og ordentlig samarbeid her. Men det er også hit vi må rette blikket mer, som utenriksministeren var inne på i sin redegjørelse: Stoltenberg-rapporten og hva den innebærer. Utenrikskomiteen har nå vært på besøk i Sverige, og vi tok opp disse signalene og de tingene som ligger i den rapporten, og det var veldig interessant. Men det som det understrekes stadig mer fra svensk side, og som vi allerede er i ferd med å gjennomføre, er et tettere samarbeid også på det forsvarspolitiske området, med fornying, trening sammen, osv.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-02-15:
Et av de mest brennbare utenrikspolitiske spørsmål, som også er blitt berørt så vidt her i dag, er hvordan man skal forholde seg til Iran, som forsøker å skaffe seg atomvåpen. Verken diplomatiske anstrengelser eller sanksjoner ser ut til å føre frem, og det ser ut til at man må planlegge for en situasjon der man må håndtere konsekvensene av Iran som atommakt. Hvis Iran er villig til å bruke kjernevåpen, i første omgang for å presse eller true, eller forsyner andre med slike våpen, vil det også forrykke maktbalansen i regionen. Kjernevåpen vil tillate Iran å opptre aggressivt i økende grad, også ved hjelp av trussel om bruk av konvensjonelle stridskrefter. Det vil også kunne skremme de land som er støttespillere for USA i regionen, i tillegg til at de antakelig også vil gjøre ting for selv å skaffe seg våpen, og at vi dermed får en regional konkurranse i å skaffe seg kjernevåpen. Så vil vi kunne imøtese at dette vil kunne redusere USAs evne til å fremme vestlige interesser i området. I dette klimaet vil man da kanskje gå inn i en situasjon med ustabile regimer som er under indre oppløsning, og hvor opinionen kan bli påvirket. Land uten demokratiske tradisjoner, ja, ikke engang elementære rettstradisjoner, vil under inntrykk av nærværet av ny regional kjernemakt kunne ta ikke-demokratisk retning. Det er dessverre ingen entydig historisk erfaring at én diktators fall fører til oppkomsten av en menneskevennlig idealist. Den sterkeste politiske kraft i Midtøsten er jo knyttet til radikal islamisme – ikke islam som trosretning, men som ideologi. Men det er også nasjonale forskjeller som gir håp. Håpet er størst i de land som har gjennomlevd en økende form for sekularisering. Demokratiet er avhengig av organisering i politiske institusjoner i gjensidig maktbalanse. Egypt har vært gjennomgangstema her i salen i dag, og vi må konstatere at slike institusjoner ikke er utviklet i Egypt. For øvrig er Egypt selv et historisk eksempel på et autokrati som har vist evne til selvfornyelse ved at man har funnet frem til nye autoritære ledere innenfor rammen av det militærstrukturen har kunnet akseptere eller selv drevet frem. Landet fikk selvstendighet i 1922, etter at Storbritannia trakk seg ut. Det fulgte to konger, hvorav den siste – kong Farouk – ble styrtet ved kupp i 1952. Det ble etablert en republikk i 1953 under Naguib, men da han i begynnelsen av 1954 prøvde å eksperimentere med flerpartisystem, var det altså slutt for det eksperimentet. De historiske sporene skremmer litt her, og det er grunn til følge utviklingen med årvåkenhet også for Norge.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Selv om jeg representerer den største samekommunen i landet, hadde jeg i utgangspunktet ikke tenkt å tegne meg i debatten. Men representanten Helleland brukte en del tid på den høringen som kommunal- og forvaltningskomiteen hadde med Sametinget den 10. november, og antydet bl.a. at Arbeiderpartiet på Stortinget er uenig med Arbeiderpartiet på Sametinget om budsjettprosessen. Men dialogen mellom staten og Sametinget og budsjettprosessen var ikke tema for høringen og de spørsmålene som ble stilt. Det som var tema, var hva som hadde vært utviklingen i Sametingets økonomi, og hvilket ansvar Sametinget har for de prioriteringene som skjer innenfor sine økonomiske rammer. Og for å være helt klar på hva som ble sagt da: Sametingets midler til kulturformål er mer enn doblet siden 2005, fra 32 mill. kr i 2005 til 68 mill. kr i 2011. Når vi på høringen ble konfrontert med at Beaivvàš samiske teater må legges ned på grunn av statlige rammeoverføringer, var det nødvendig for oss å påpeke at hvordan Sametinget disponerer innenfor rammene, er Sametingets eget ansvar.