Søren Fredrik Voie (Høyre), 2003-03-04:
Hva skal vi med forskning? Et bredt flertall i Stortinget har sluttet seg til det økonomiske målet for vår forskningsaktivitet: å nå gjennomsnittet av OECD-landene innen 2005. Dette er for så vidt en meget konkret målsetting målt i kroner og øre, bortsett fra at målet hele tiden er i bevegelse oppover. I 2001 var OECD-snittet 2,2 pst. av BNP. Da utgjorde den norske FoU-innsatsen 1,62 pst. av BNP, tilsvarende 24,5 milliarder kr. Om lag halvparten av dette fant sted i næringslivet, og den andre halvdelen i offentlige institusjoner, forskningsinstitutter, universiteter og høyskoler. Selv med en kraftig vekst i FoU-bevilgningene for 2002 kom vi ikke særlig nærmere OECD-målet. Et kjennetegn ved den norske forskningsinnsatsen sammenlignet med OECD er at den offentlige andelen av bevilgninger til forskning i Norge er relativt høy, mens næringslivets andel av finansieringen er tilsvarende lavere enn i sammenlignbare land. Dermed har vi en todelt finansiell utfordring: ikke bare en kraftig økning i totalvolumet for å nå den vedtatte målsetting, men også å øke næringslivets finansieringsbidrag tilsvarende mer. Med innføringen av den såkalte SkatteFUNN-ordningen over de to siste budsjettår kan det se ut som vi har lyktes med å øke næringslivets forskningsandel. Foreløpige tilbakemeldinger og rapporter tyder på at SkatteFUNN vil bli en suksess og gi et betydelig bidrag til økt FoU i næringslivet. Dermed øker også vår samlede forskningsinnsats. I andre sammenhenger blir det påpekt og til dels allment anerkjent som en av de viktigste forklaringene på den relativt lave forskningsinnsatsen fra næringslivet at vi i Norge har en helt spesiell næringsstruktur. Vi har ganske enkelt en næringsstruktur med mindre innslag av næringer med høy FoU-intensitet enn hva som er tilfellet i mange andre land. Vi har bl.a. ingen høyteknologibedrift av Nokias størrelse som dominerende nærings- og forskningsaktør i vårt land. Dette kan bidra til å forklare noe av den manglende FoU-innsats fra næringslivet, men gir ingen løsning på våre utfordringer med hensyn til innovasjon og økt verdiskaping. For i tillegg til den finansielle og økonomiske utfordring vi har knyttet til vår FoU-innsats, har vi også lavere innovasjonstakt enn sammenlignbare nasjoner, særlig ut fra hva som er ønskelig og nødvendig for å sikre nyskaping og utvikling av vårt fremtidige nærings- og arbeidsliv. Det viser bl.a. evalueringen foretatt av Norges forskningsråd. I tillegg demonstrerer dagens situasjon i næringslivet sterkt nettopp behovet for nyskaping, idéutvikling, nye produkter, nye markeder og nye kommersialiseringsmuligheter både for å opprettholde verdiskapingen i samfunnet og for å skape nye attraktive arbeidsplasser. Skal vi makte å konkurrere i et stadig mer internasjonalisert og globalisert marked, er det nettopp på området kunnskapsbasert og kunnskapsintensiv produksjon vi kan ha våre fortrinn. Samtidig er det viktig å være oppmerksom på at økt forskningsaktivitet alene ikke er noen garanti for økt innovasjon, mer entreprenørskap eller større nyskapingsevne i samfunnet. Jeg tror derfor at det både er tvingende nødvendig og ønskelig at det formuleres klare målsettinger basert på vurderinger av hvilke områder man særlig skal satse på, og hvilke næringssektorer dette skal berøre. Med andre ord: Alt kan ikke være like viktig samtidig, heller ikke innenfor vår FoU-aktivitet. Skal vi kunne oppnå de ønskede resultater, er behovet for prioritering og målretting av forskningsinnsatsen etter min vurdering åpenbart. Forskningen kan også bidra til fastlåsing i bestemte strukturer, med ensidig orientering mot deler av det eksisterende næringsliv. I dette bildet kommer våre universitets- og høyskolemiljøer inn for fullt. Enkelte påpeker at en viktig svakhet ved vårt rådende FoU-system er mangelfull orientering mot nytt næringsliv og dets manglende evne til å bidra til nyskaping gjennom oppstarting av nye virksomheter. Et viktig spørsmål er i hvilken grad utviklingen av innovative ideer i universitets- og høyskolemiljøene blir utnyttet, kommersialisert og videreført i lønnsomme og vellykkede forretninger, og hvilken rolle universitetene og høyskolene skal spille i forhold til bedriftene. Mens vi fra utlandet ser flere hundretalls «spin offs» av nye virksomheter fra universiteter og forskningsinstitutter, eksempelvis Cambridge i England, Linkøping i Sverige eller Oulo i Finland, synes våre universitetsmiljøer å spille en langt mer beskjeden rolle. Det samme kan sies om de fleste av våre høyskolemiljøer. Dette skyldes neppe den faglige kompetansen ut fra tradisjonelle kriterier, men heller miljøenes manglende interesse og forutsetninger for å omsette kunnskapen i næringsvirksomhet. Regjeringen har satt entreprenørskap og kommersialisering på dagsordenen gjennom egne program for forskningsbasert nyskaping, SkatteFUNN, endring i universitets- og høyskoleloven som gir større grad av frihet til den enkelte institusjon, endringer i lov om patentrettigheter som skal kunne gjøre kommersialisering av forskningsresultater enklere, bedre tilgang på risikokapital i en tidlig utviklingsfase, egen stortingsmelding om rekruttering til våre forskningsinstitusjoner, styrking av realfagenes stilling i skolen og mye mer. Jeg gjør oppmerksom på at dette temaet berører andre statsråders arbeidsfelt, men skal vi bli bedre og nå våre felles målsettinger om økt innovasjon, mer nyskaping, mer entreprenøriell virksomhet og høyere verdiskaping som resultater av vår forskningsinnsats, må vi få til et enda tettere samspill mellom næringslivet og våre universiteter og høyskoler. Her har utvilsomt forsknings- og utdanningsstatsråden et hovedansvar. Når Næringsdepartementet nå foretar en gjennomgang av virkeapparatet med vektlegging av nyskaping, er det viktig å inkludere og integrere forskningspolitikken i dette arbeidet, med utvikling av klarere forskningspolitiske mål og strategier. Jeg ser heller ikke noen motsetning i å utvikle et tettere samspill mellom næringslivet og forskningen ved våre universiteter og høyskoler, og å opprettholde den uavhengige stilling som disse institusjonene har som fristeder for utdanning og langsiktig grunnleggende forskning, drevet av søken etter kunnskap, nysgjerrighet og genuin faglig interesse. Jeg tror det er nødvendig at vi i noe større grad fokuserer på hva vi får igjen for våre forskningsbevilgninger, hva som skal til av incentiver og strukturer for å nå den ønskede utvikling og målsetting i tillegg til fokusering på økte bevilgninger. Det kan hende at det heller ikke er nok å fokusere på våre universiteter og høyskoler med den undervisning og forskning som foregår der, men at det grunnleggende problem eller utfordringen i forhold til innovasjon og entreprenørskap er manglende innlæring av de gode holdninger, interesse og kreativitet lenger ned i vårt utdanningssystem. Det å se muligheter, tore å ta økonomisk og personlig risiko og ikke minst ha ønske om og se muligheter til å tjene penger og å skape arbeidsplasser, er holdninger som mange vil hevde er kulturelt betinget. Slike – fra mitt ståsted – gode holdninger er det neppe nok å lære i teoretisk sammenheng på en høyskole eller ved et universitet. Muligens må mer fundamentale og langsiktige virkemidler tas i bruk i kombinasjon med gode personlige incentiver og motivasjon for den enkelte forsker og de ulike forskningsmiljøer. Dagens karriereveier og meriteringssystemer for forskerne ved våre universiteter og høyskoler kan også være modne for endringer, hvor f.eks. bidrag til kommersialisering av forskningsresultater blir tillagt større vekt både for karriere og lønnsutvikling. I den sammenhengen åpner kvalitetsreformen for at nettopp dette kan finne sted på individuell basis ved den enkelte høyskole og det enkelte universitet. Gode systemer for utveksling av forskere mellom forskningsinstitusjoner og næringslivet kan utvilsomt utvikles bedre enn hva som er tilfellet i dag. Jeg tror også at et enda nærere samarbeid mellom våre gode forskere og vårt samfunns- og næringsliv kan bidra til å gjøre undervisningen både mer interessant, levende og praksisrelevant for våre studenter. Jeg ser fram til statsrådens analyse og vurdering av hvordan vi kan sikre økt innovasjon og verdiskaping i vårt samfunn, særlig som resultat av vår økte FoU-innsats.