Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
I domstolene behandles det en rekke kompliserte og krevende problemstillinger på mange ulike felter. Bruken av sakkyndige i rettssaker er nødvendig for å belyse fagspørsmål på områder hvor retten ikke har spesiell kompetanse. Jeg tror jeg vil si det slik at både rettsliggjøringen i samfunnet og den teknologiske utviklingen ikke akkurat har bidratt til å dempe behovet for sakkyndighet, verken i sivile saker eller i straffesaker. I en tid da stadig flere konflikter altså rettsliggjøres, og flere fagfelt domstolsbehandles, blir bruken av sakkyndige stadig hyppigere. Domstolene gjør bruk av mange ulike spesialister – leger, psykologer, byggmestere, VVS-ingeniører, folk fra SINTEF, for bare å nevne noen. Disse kan være fagkyndige dommere, som sitter i dommerpanelet, eller de kan være rettsoppnevnte sakkyndige, eller partssakkyndige, og møte som sakkyndige vitner. Disse har på mange måter ofte en todelt rolle. Noen ganger bidrar de i hovedsak til en riktig domsslutning og til å få kartlagt faktum. I bl.a. barnefordelingssaker ser vi at de sakkyndige kan spille en avgjort viktig rolle i prosessen, og bidra til at man f.eks. får et forlik før en eventuell dom avsies. De sakkyndige er i så måte viktige også i prosessen. Som justisminister er jeg opptatt av at de sakkyndige holder høy kvalitet, slik at rettens avgjørelser blir riktige. Min oppfatning er at de sakkyndige som opptrer i domstolene, holder en slik høy faglig kvalitet, og at de er viktige bidragsytere til at domstolene treffer gode og riktige avgjørelser etter en god prosess. Vi må likevel ha et kritisk blikk. Ikke minst erfaringer med sakkyndighetens feil og mangler i noen saker de siste årene har gjort oss enda mer bevisste på at de sakkyndige ikke gir oss udiskutable fasitsvar. Men så er det heller ikke slik at det er den sakkyndige som skal avgjøre saken. I Norge skal domstolene foreta en fri bevisvurdering, med andre ord vurdere bevisene fritt. De har på mange måter ikke noen mal eller regnestykke som skal gå opp, og ingen forskningsmessig oppgave som går på å summere opp bevis. Retten skal til enhver tid sjøl vurdere alle de bevis som legges fram. Dommeren skal ta standpunkt til en mosaikk av opplysninger, og sakkyndiges uttalelser er bare ett av mange bevis i saken. Dersom retten mener at saken ikke er fullstendig belyst, kan den beslutte å innhente nye bevis og utsette forhandlingene. Sjøl om de sakkyndige på sine felt besitter en helt særegen kompetanse, er det viktig å påpeke at det er dommerne som vurderer de sakkyndige, deres rapporter og uttalelser med den nødvendige grundighet og kritiske sans. Dommeren skal påse at uttalelsene deres ikke får større vekt enn de fortjener. Domstolene skal avskjære bevis som ikke er nødvendige for sakens fullstendige opplysning. Det ble bl.a. gjort i Orderud-saken, der retten ikke tillot bruk av en «troverdighetsekspert», fordi en slik sakkyndig vurdering ville gripe direkte inn i rettens bevisvurdering. Det er viktig at kompetansen til dommerne er høy. Jeg understreker igjen at det er dommerne som til slutt avgjør hva som skal legges til grunn for avgjørelsene. Jeg er likevel opptatt av at de sakkyndiges arbeid kvalitetssikres i tilstrekkelig grad. De ulike fagmiljøene har et stort ansvar innenfor sine felt. Det er ikke nok med at de skal ligge langt framme rent faglig. I tillegg kreves bl.a. en kultur for åpenhet, både med hensyn til faget og med hensyn til den sakkyndiges egne svakheter og begrensninger.(Statsråd Storberget) I straffesaker sørger Den rettsmedisinske kommisjon for verdifull kvalitetssikring. Kommisjonen innehar høy faglig kompetanse, og samtlige rapporter som avgis av rettsoppnevnte sakkyndige, skal kvalitetssikres av kommisjonen. Etter min mening bidrar dette til å sikre at materiale utarbeidet av rettsoppnevnte sakkyndige i straffesaker holder en gjennomgående høy kvalitet. (Statsråd Storberget) Det er i de siste årene gjort viktig arbeid rundt kvalitetssikring av sakkyndige uttalelser, f.eks. av Røsæg-utvalget, som så på forsikringsselskapers innhenting, bruk og lagring av helseopplysninger, Rognum-utvalget, som så på rettsmedisinsk sakkyndighet i straffesaker, Graver-arbeidsgruppen, som ble nedsatt tidlig i vår regjeringsperiode, som vurderte bruk av sakkyndig helsepersonell innenfor justissektoren, og nå sist Politidirektoratets rapport om DNA-analyser. Den rettsmedisinske kommisjon har kommet med forslag til en mer målrettet kvalitetssikring av DNA-analyser. Det er kommet fram mange fornuftige forslag. Mye er gjort, og mer kommer. Av forslag som allerede er gjennomført, vil jeg særlig trekke fram: Utdannelsen i rettsmedisinske fag er styrket. Det gjennomføres løpende kurs for rettsmedisinske sakkyndige i juridiske og etiske forhold. Både sakkyndige, dommere og advokater deltar på disse kursene. Det er opprettet en oversikt over kvalifiserte rettsmedisinske sakkyndige. Den rettsmedisinske kommisjon har utarbeidet en veileder om utredninger der det er mistanke om bevisstløshet i gjerningsøyeblikket, og en veileder om hvordan fysiske skader i voldssaker skal beskrives. Jeg vil arbeide videre for å legge forholdene til rette for at de avgjørelser som treffes av domstolene, har høy kvalitet og er riktige, og at man unngår uriktige domfellelser. Jeg mener at kvaliteten ved norske domstoler er god. Vi har få uriktige domfellelser i Norge – heldigvis – for én eneste uriktig domfellelse er en tragedie. Granskninga av Fritz Moen-saken, som jeg sjøl har initiert, vil gi oss svar på om ytterligere grep bør tas for å sikre at rettssystemet kan bli enda bedre enn i dag. Jeg vil arbeide for at denne granskningsrapporten blir fulgt opp, og dette arbeidet vil ha høy prioritet i Justisdepartementet og i Regjeringa.