Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Komiteen har egentlig ingen store avvikende syn i denne sammenhengen, selv om Fremskrittspartiet har visse forbehold på enkelte områder. Jeg viser for øvrig til Fremskrittspartiets merknader i innstillingen. Det hersker bred tverrpolitisk enighet om at hovedmålsetningen for norsk boligpolitikk skal være at alle skal få mulighet til å disponere en god bolig i et godt bomiljø. Hovedpilaren i den norske boligpolitikken etter krigen har vært å tilrettelegge for at flest mulig skal kunne eie sin egen bolig. Denne politikken har vært vellykket, og Norge er i dag et av de landene i Europa hvor den største andelen av befolkningen eier sin egen, private bolig. Det har i Norge alltid vært oppfattet som helt naturlig at det først og fremst er et privat og personlig ansvar å skaffe seg sin egen bolig. Slik vil hovedregelen fortsatt være. Men det er samtidig klart at det finnes et visst antall mennesker som har så store problemer av enten sosial, helsemessig eller økonomisk art, at de har et klart behov for hjelp fra det offentlige for å klare å skaffe seg et høvelig botilbud. Syke, eldre, funksjonshemmede, rusbelastede og andre personer er alle eksempler på mennesker som må defineres som å være innenfor begrepet vanskeligstilte på boligmarkedet, og som må anses som berettiget til hjelp fra det offentlige for å skaffe seg et botilbud. Retten til å kunne disponere et bosted er da også nedfelt i lovverket, og kommunene har her et betydelig ansvar å ivareta. I et konkurransepreget boligmarked som kjennetegnes av for lav byggeaktivitet og et til dels høyt rente- og prisnivå, er det innlysende at ikke alle vil ha de samme muligheter til selv å skaffe seg sin egen bolig, og en del mennesker møter nærmest uoverstigelige problemer med å skaffe seg et botilbud. Og jeg innrømmer gjerne at dette er en vanskelig sak å finne fullgode løsninger på. Det er ingen tvil om at prinsippene for å skaffe boliger nok, også til de vanskeligstilte, bør baseres på flere ulike strategier. For det første er jeg skeptisk til at det offentlige gjennom stat eller kommune skal sette i gang med en storstilt bygging og oppkjøp av boliger til disse formål. Det offentlige bør ikke besitte et stort antall boliger, uansett, etter mitt syn. Dette er et syn som også deles av Regjeringen, som påpeker at man ikke vil gå inn for å gi omfattende støtte til storstilt utbygging av allmenne utleieboliger i offentlig regi. Her er vi altså enige med Regjeringen. Løsningene må heller ligge i at det stimuleres til private utleieløsninger og privat utbygging av boligenheter som er tilpasset de grupper det her er snakk om, og at det offentliges ansvar er begrenset til finansiering og økonomisk bistand for å gjennomføre slike prosjekter. I så måte kunne den husleieloven vi skal behandle i Odelstinget senere i dag, hatt en noe bedre innretning på enkelte områder. Hovedutfordringen for boligpolitikken er å tilstrebe en jevnere utvikling i boligbyggetakten fra år til år, uten de store svingningene. En jevnere takt i byggeaktivitetene, som ikke gir prispress og stigende boligpriser, vil være gunstig for at flest mulig skal kunne bli økonomisk i stand til å skaffe seg og eie sin egen bolig. En økning i takten på boligbyggingen vil også påvirke hele boligmarkedet og kunne bidra til å skape en økt bokapasitet som ville være bedre i stand til å absorbere flere av de menneskene som i dag har problemer. For økt boligbygging vil i seg selv kunne komme alle grupper i folket til gode, også de som er innenfor begrepet vanskeligstilte. Men selv om vi skulle nå det punkt at det ble bygd nok boliger, ville det fortsatt være mennesker som ikke var i stand til å skaffe seg sin egen bolig. Disse må, som tidligere nevnt, storsamfunnet ta et ansvar for, og flere av de forslagene som er skissert i meldingen, bør derfor følges opp som aktuelle virkemidler for å bedre forholdene for dem som har størst problemer med å skaffe seg enten egen bolig eller et eget botilbud. Unge førstegangsetablerere og studenter er også to viktige grupper på boligmarkedet som bør få bedre bo- og etableringsvilkår. I tillegg til å skulle skaffe seg bolig har mange av disse unge også studielån, billån og en rekke andre utgifter som folk flest ellers har. Flere unge som nylig har bygd eller kjøpt seg hus, har som regel en lånegjeld på rundt 1 mill. kr. For deres del er det høye rentenivået en tyngende utfordring, som sammen med nedbetalingen av den betydelige lånegjelden på boligen kan skape en vanskelig økonomisk situasjon for dem det her er snakk om. Det er derfor en betydelig utfordring å innrette lønns-, finans- og valutapolitikken på en måte som bidrar til at vi snart får et lavere og stabilt rentenivå. Dagens rentenivå er og blir en tung utfordring for unge som skal eller som nettopp har etablert seg, og synker ikke renten, nytter det lite med velment snakk om å tilrettelegge for en aktiv og god boligpolitikk for alle i Norge. Renten er og blir en nøkkelfaktor for hele boligpolitikken. De økonomiske betingelsene for førstegangsetablerere på boligmarkedet avgjøres i stor grad av hvordan samfunnet rundt fungerer. Både konjunkturer, ledighetsnivå, kronekurs, oljepris, skatte- og avgiftspolitikk, lønnspolitikk og rentenivå har en betydelig innvirkning på byggeaktivitetene og boligsituasjonen for alle grupper i Norge. Jeg vil videre få påpeke at det kan virke underlig at det ikke har vært bygd flere studentboliger de senere årene. Det bør nå, slik alle partier synes å være enige om, satses på å øke antall studentboliger vesentlig, da dette vil være en meget gunstig måte å forbedre forholdene i bolig- og utleiemarkedet på. Bygger vi flere studentboliger, vil det kunne medføre en betydelig demping av presset i bolig- og utleiemarkedet, spesielt i de store byene. Jeg vil derfor understreke at bygging av studentboliger er en meget gunstig boligpolitisk strategi som det bør satses tyngre på. Jeg vil også benytte anledningen til å nevne at etter mitt syn er det viktig at ikke boligen blir et skatte- og avgiftsobjekt, noe vi jo har sett tendenser til i den senere tid. Vi vet at på en ny bolig er det en pris på ca. 1 mill. kr, og av dette utgjør de direkte offentlige avgiftene rundt en tredjedel. Det er et tankekors at det offentlige og politikerne selv bidrar til å gjøre boligen svært kostbar gjennom både krav og regler og gjennom til dels høye skatter og avgifter som pålegges boligen, både når den bygges, og gjennom ulike typer boligskatter på de boligene som står der. En boligpolitikk som stimulerer til nybygging, utleievirksomhet, kjøp og salg av boliger, byfornyelser og rehabilitering, salg av tomtegrunn, en boligpolitikk uten for mange unødvendige restriksjoner på arealbruk og med et minimum av tungvinte hindringer i form av et – skal man si – ufornuftig plan- og bygningslovverk, er alt sammen avgjørende for å nå de boligpolitiske hovedmålsettingene vi er så enige om i Norge. Og jeg tror selvsagt at alle partiene her på Stortinget vil gjøre hva de kan for å bidra positivt i denne prosessen. For poenget er at skal vi ta et krafttak for de grupper som er nevnt i St.meld. nr. 49, er hovedutfordringen å få til et vel fungerende boligmarked og en god og effektiv boligbyggesektor, og at vi har politikere som bevisst følger med i problemene og utfordringene som til enhver tid oppstår i det norske boligmarkedet. Politikerne, som legger rammebetingelsene for boligmarkedet, bør aktivt tilrettelegge for å løse de problemene vi ser finnes, og jeg mener at her har vi alle et spesielt ansvar når det gjelder de grupper det vises til i St.meld. nr. 49. Jeg vil også få lov til å si noen ord om St.meld. nr. 14 om virksomheten til Den Norske Stats Husbank 1996-97. Den fremstiller på en rimelig oversiktlig og grei måte Husbankens virksomhet og de ulike låne- og tilskuddsordningene som banken forvalter som en del av en sosial boligpolitikk. Jeg vil videre vise til Fremskrittspartiets egne merknader, der det fremgår at partiets generelle syn er at privatisering av statsbankene er en sentral målsetting, og at dette vil fremme konkurransen og sikre alle lånsøkere et likt tilbud og lik behandling. Det er videre med tilfredshet man konstaterer at omleggingen av Husbankens rentepolitikk i 1996 i retning av en mer markedsstyrt rentepolitikk er foretatt, og det ser ut til å fungere bra. Fremskrittspartiet har i sine merknader påpekt at det er uheldig at Husbanken har monopol på formidling av statlig støtte til boligformål så lenge Husbanken både forvalter og fordeler etableringslån og bostøtte. Fremskrittspartiet mener ordningen med bostøtte har et passe omfang i Norge og konstaterer at Norge er det land i Norden som bruker minst penger på bostøtteordninger, og som minst subsidierer boligbyggingen totalt sett. Dette er gledelig, og det viser at det norske boligmarkedet fungerer godt, kanskje best i hele Norden. Det viser at vi tross alt har forhold på boligsektoren i Norge som vi skal være rimelig godt fornøyd med. Jeg tar herved opp forslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre, som er inntatt på side 16 i innstillingen.