Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2001-01-19:
Som det fremgår av dagens innstilling, går Høyre inn for at de tre direktivene som vi har til behandling, innlemmes i EØS-avtalen. Og som tidligere sagt: Direktivene er ikke av ny dato, de er faktisk seks-sju år gamle, så det var følgelig på høy tid at saken ble oversendt til Stortinget fra Regjeringen. Saksordføreren gikk gjennom de faktiske forhold i de enkelte direktiv, med alle de fremmedord som der fremkommer, så jeg skal bare i begrenset grad oppholde meg ved det. Vekslende regjeringer har i de senere år prøvd å få til endringer som innebar opprettholdelse av nasjonale bestemmelser for noen av stoffenes vedkommende. Det har vel vært tilfellet med alle de regjeringene som har vært involvert siden det første direktivet kom i 1994. Norske myndigheter har i etterkant av avslaget fra kommisjonen i desember 1998 tatt opp muligheten for alternative løsninger. Her er det, så vidt jeg har skjønt, fremdeles ikke helt avklart hvorvidt det kan bli snakk om overgangsordninger, bl.a. for cyklamat. Det må for helhetens skyld nevnes at for de fleste av direktivenes 340 tilsetningsstoffer er direktivet uproblematisk. Og for en del av stoffenes vedkommende er det faktisk sånn at EU-grensene har vært lavere enn det som har vært tillatt i Norge. Debatten i dag har naturlig nok konsentrert seg om stoffene nitritt og nitrat, de såkalte azofargestoffene og søtstoffet cyklamat. Jeg har ikke hørt noen i debatten i dag, og ikke tidligere heller, som har uttalt seg med stor glede, entusiasme og begeistring for at vi nå får et regelverk som tillater høyere verdier av de tidligere nevnte stoffene. Det er heller ikke i begeistring Høyre går inn for å innlemme disse. Direktivene gir en hjemmel, de gir ikke en plikt til økt bruk av enkelte av disse tilsetningsstoffene. Det er som sagt stoffer som allerede er i bruk i Norge, men med andre maksimalgrenser. Når Høyre i dag stemmer for innlemmelse av direktivene, er det altså ikke i spesiell begeistring, men fordi vi finner de tre direktivene å være av en slik art at vi ikke vil utsette oss for den risikoen det vil innebære for Norges forhold til EU, både rettslig og politisk, å stemme imot en innlemmelse. Vi har gjennom proposisjonen, høringen og andre innspill fått oss forelagt undersøkelser om den antatte helserisikoen hvis en tar i bruk maksimalgrensene for de fire tidligere nevnte stoffene. Jeg syns det på nytt er nødvendig å presisere, selv om det er gjort tidligere i debatten, at det er hvis man tar i bruk maksimalgrensene. Regelendringene i seg selv er så langt jeg har skjønt, ikke helseskadelige. Jeg har ikke grunnlag for å underkjenne noen av de vitenskapelige undersøkelsene som vi har fått oss forelagt. Det gjelder for så vidt det som er gjort i andre skandinaviske land også. Og Høyre har lagt til grunn at de er riktige og finner ingen grunn til å tro at det hefter noe ved dem som ikke er etterrettelig. Jeg ønsker heller ikke å bagatellisere de omtalte mulige negative helsemessige sidene ved denne saken. Regjeringen har, slik det fremgår av proposisjonen, valgt å legge vekt på hva norsk dagligvarebransje og næringsmiddelindustri har uttalt når det gjelder hvilke holdninger de har til å gjøre bruk av de nye grenseverdiene. Regelverksendringene innebærer som sagt ingen plikt, men en anledning til å heve maksimalgrensene for enkelte av disse stoffene. Næringen synes å legge seg på samme linje som dansk dagligvarehandel og næringsmiddelindustri har gjort, nemlig at en ikke tar i bruk denne anledningen som dette stortingsvedtaket, som vi sannsynligvis fatter her i dag, gir. Jeg tror det er et fornuftig standpunkt og en fornuftig strategi man har lagt seg på for å prøve å eliminere flest mulig av de helserisikoene som vi har fått oss forelagt, ikke minst gjennom høringen vi hadde. Fra Høyres side har vi prøvd å vurdere hvilke rettslige og politiske virkninger det kan få om Norge bruker muligheten til å reservere seg mot rettsutviklingen i EU, ved at vi stemmer imot å innlemme de aktuelle direktivene. At det vil få rettslige virkninger, må være hevet over tvil. Jeg er allikevel enig med dem som hevder at en ikke skal overdrive EUs motreaksjoner den rettslige veien. Det tror jeg vil bli begrenset, for hele poenget er jo at balansen i EØS-avtalen skal opprettholdes slik at mottiltakene skal harmoniseres med det som vi går imot innlemmelse av. For i ethvert rettslig fellesskap er jo avtalen sånn at en vil måtte rette opp balansen hvis den ene part foretar seg et eller annet. En slik foranledning for EU til å kreve slike forhandlinger, eller til ensidig å sette dem i verk, er ikke Høyre villig til å ta risikoen på. Vi vet ikke hva de konkrete tiltakene vil innebære. Vi vet ikke hva de vil inneholde. Prosedyrene vet vi imidlertid hva er, de er jo beskrevet i avtalen, men hva som konkret vil bli motreaksjonen, det blir tro, tvil og antakelser åkkesom. Vi er også kjent med de reaksjonene som har kommet fra EU, og den akten som foregår mellom Sverige og Danmark og EU. Det er jo en situasjon som vi har valgt å se på. Vi vet imidlertid at det er to hovedalternativ når det gjelder de rettslige skrittene, og det er enten det mest dramatiske – som jo er veldig lite sannsynlig – at hele EØS-avtalen skulle bli satt på båten, og så er det det som kan skje i den rettslige prosessen som måtte følge av at EU setter i verk det som følger av avtalens artikkel 102. Hva innholdet i det vil bli, kjenner vi ikke, men gjenopprettelse av balansen vil selvfølgelig bli krevd. Det andre hovedalternativet som EU har når det gjelder mottiltak, er selvfølgelig politisk press. Det har vi i større grad vært borti. Vi vet at samarbeidet med EU utvikler seg stadig og er tiltakende, og at en anmeldelse av reservasjonsretten åpenbart vil svekke oss i de løpende dialogene vi har og må antas å få behov for. Hvis vi skulle begynne å anvende reservasjonsretten i tide og utide, er det helt åpenbart at vi må betale for en slik holdning. Vollebæks påpeking og advarsel om kun å ta dette i bruk i ytterste nødsfall syns jeg er veldig relevant også i forhold til den situasjonen Stortinget er i akkurat nå. Jeg tror neppe det er andre enn motstandere av hele EØS-avtalen som på alvor vil hevde at bruk av reservasjonsretten er uten betydning for vårt forhold til EU og EØS-avtalens fremtid. Etter Høyres syn fungerer EØS-avtalen bra for norsk arbeids- og næringsliv, og alle avgjørelser som kan bidra til å sette dette rammeverket på spill, må en overveie meget grundig. Det forutsetter jeg også at alle de partiene som er omtalt i innstillingen, har gjort. For Høyres del har vi foretatt en slik overveielse. Hva motstandere av hele EØS-avtalen mener når det gjelder bruk av reservasjonsretten innenfor avtalen, synes jeg ikke er spesielt interessant. Som det fremgår av innstillingen er det altså bare Senterpartiet og SV som vil gå imot innlemmelse av alle tre direktivene. Ja, i merknaden fra SV går det sågar fram at det er viktig å få prøvd ut reservasjonsretten, nærmest som et eksperiment. Det er den type uansvarlighet jeg er glad for at dagens innstilling sørger for ikke kommer til å se dagens lys. Partienes standpunkt til når man skal bruke reservasjonsretten har nok naturlig sammenheng med de samme partienes standpunkter til EØS-avtalen og til EU i sin alminnelighet, det må en bare ærlig innrømme. For det er klart at terskelen for når man skal ta i bruk det mest dramatiske, har betydning i forhold til det. Vi vet etter mitt skjønn altfor godt hvor viktig EØS-avtalen er for norske industriarbeidsplasser og for eksportindustrien i sin alminnelighet, og fra Høyres side er vi altså ikke villig til å sette i gang et eksperiment med reservasjonsretten knyttet til de tre direktivene som vi i dag har til behandling, selv om det er slik at de mulige helserisikoene som vi har fått oss forelagt som faglig råd, på ingen måte er oversett, og som jeg heller ikke gjør til en bagatell. At det er bevist vitenskapelig at det vil føre til mellom null og to ekstra krefttilfeller i tillegg til de 20 000 vi har i Norge, vet vi. Og at det er negativt for allergikere er hevet over tvil. Etter en samlet vurdering har likevel Høyre kommet til at vi velger å stemme for innlemmelse.