trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bent Høie (Høyre), 2004-03-04:
Den saken som interpellanten tar opp, er en viktig sak, og, som avdekket spesielt på dette området, er det en del forhold som det absolutt er behov for å rette opp i. Jeg vil takke helseministeren for en god og grundig redegjørelse. Jeg merket meg spesielt at Spesialsykehuset for epilepsi doblet sin utredningskapasitet denne måneden, og at den økte kapasiteten vil sikre rask utredning og behandling. Det eksemplet Bjarne Håkon Hanssen har trukket fram, er ikke unikt – som flere andre har vært inne på. Jeg tror de fleste av oss har fått henvendelser fra foreldre i tilsvarende situasjon. Men denne debatten – som interpellanten òg er inne på – reiser også flere andre viktige problemstillinger. Den viser hvor ufullstendig dagens ventelisteregistrering og pasientstatistikk er. Her er det heldigvis klare forbedringer på vei som gjør at vi kan få et bedre datagrunnlag for å styre norsk helsevesen og ta de riktige beslutningene. Det er veldig vanskelig å gjøre det hvis den informasjonen en har, og som er tilgjengelig, ikke er god nok. Men det er også en prioriteringsdebatt. Det viser også interpellanten til i sin interpellasjon. Lønning I- og Lønning II-utvalget har på mange måter avvist alder som et eget kriterium i forhold til prioritering, men med de kriteriene som ligger i deres anbefalinger, og som ligger i prioriteringsforskriften, er det helt åpenbart at barn med alvorlig sykdom vil være prioritert ut fra de generelle kriteriene. Noen har tatt til orde for at vi skal ha en spesiell regel som prioriterer barn. Det vil etter min oppfatning kreve en betydelig mer grundig diskusjon. For en prioriteringsdebatt der en bare diskuterer dem som skal prioriteres opp, er en ufullstendig prioriteringsdebatt. Det å ha en prioriteringsdebatt uten å ha en diskusjon om hvem som skal prioriteres ned, er veldig vanskelig. Jeg tror at når en snur den problemstillingen på hodet og sier at en prioritering av barn betyr at en f.eks. skal prioritere ned de eldre, ser en at det å bruke alder som et selvstendig kriterium kanskje ikke er den riktige veien inn i en prioriteringsdebatt. Jeg tror at prioriteringsforskriften, med de tre retningslinjene som foreligger, vil gi føringer for den gruppen som alle helt åpenbart er enige om bør prioriteres og vil være prioritert i helsevesenet, og dette vil bli styrket, bl.a. gjennom pasientrettighetsloven, med de individuelle rettighetene som ligger der.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-03-04:
Det som fikk meg til å ta ordet, var innlegget fra representanten Osmundnes, som jeg i og for seg syntes var interessant. Han gav også en historisk beskrivelse av det som på mange måter har preget etterkrigstidens sosialpolitikk i dette landet. Det har vært et mål å skape et samfunn med små forskjeller, som representanten Osmundnes sa, med liten forskjell mellom Kong Salomo og Jørgen hattemaker – det egalitære samfunn som et mål i seg selv. Jeg ville ikke sagt at det egalitære samfunn er et mål i seg selv, men jeg ville sagt at fordeling er et nødvendig virkemiddel for å sikre sosial utjevning. Jeg er veldig enig med Osmundnes i at til tross for at dette har preget etterkrigstidens sosialpolitikk i Norge, må vi alle sammen være villige til å erkjenne at noen faller igjennom. Noen faller igjennom dette sikkerhetsnettet. Det er åpenbart en riktig beskrivelse. Derfor er det ingen uenighet om at det er nødvendig at man i tillegg til et bredt, solid sikkerhetsnett også må ha tiltak som har som mål å fange opp enkeltmennesker. Men spørsmålet er: Hvordan går man fram for å gjøre det? Etter min mening er det sentrale spørsmålet: Skal man finansiere tiltakene overfor dem som tross alt faller utenom, gjennom å redusere de tiltakene som har som formål å forhindre at folk faller utenom? At Høyre mener at det skal være den sosialpolitiske tilnærmingen, er ingen overraskelse, men det beklagelige, Osmundnes, er at for første gang i etterkrigshistorien sikrer Kristelig Folkeparti nå flertall for å gjennomføre denne Høyre-politikken. Det er det nye i situasjonen. Det er en systemendring, og det er det som fører oss på feil vei i norsk sosialpolitikk.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-03-04:
Jeg takker for svaret. Svaret viser, som jeg også antok, at helseministeren tar denne problemstillingen på alvor. Jeg har lyst til å knytte noen få korte kommentarer til svaret. Det er for det første viktig at svaret viser at det er klare svakheter ved registreringen av i alle fall denne pasientgruppen. Det er altså svært ulik registreringspraksis, og det er klart at det vil være viktig for et politisk organ som Stortinget at registreringspraksisen er så god at man på basis av fakta og ikke synsing kan foreta nødvendige prioriteringer. Jeg forventer at man jobber med registreringspraksisen. Jeg synes også det er viktig å trekke fram at det viser seg at det at foreldrene til denne gutten i Namsos bidrog til å fokusere på denne saken, allerede har gitt vesentlige resultater. Det er åpenbart at det har vært store problemer i forhold til barn og unge med epilepsi, og det går fram av helseministerens svar at det nå umiddelbart vil bli en fordobling av utredningskapasiteten ved Spesialsykehuset for epilepsi. Det er jo en oppsiktsvekkende konsekvens av det som har skjedd. I tillegg – etter mange, mange års arbeid – vil fra nyttår en nødvendig utbygging ved samme sykehus komme på plass. Jeg er selvfølgelig enig med helseministeren i at det er helsepersonell som daglig må gjøre de nødvendige prioriteringene ut fra tilgjengelige opplysninger og forsvarlige vurderinger. Det er jo hverdagen på de aller fleste områder. Spørsmålet er imidlertid om det i tillegg til disse medisinsk-faglige vurderingene skal ligge noen politiske føringer – det vil alltid være vanskelig. Men jeg tror, i hvert fall sett fra mitt ståsted, at det ikke ville vært urimelig om man også i prioriteringsforskriften hadde en klar føring som gikk på at det i valget mellom ulike pasientgrupper ville være naturlig at barn og unge med alvorlige lidelser prioriteres framfor andre, f.eks. voksne med tilsvarende lidelser. Jeg ser fram til debatten, og håper at det kan komme noen responser på mulige endringer av prioriteringsforskriften, dersom det kan være et virkemiddel. Det er flere ting jeg kunne ha kommentert, men jeg ser at tiden min er ute. Jeg ser som sagt fram til debatten.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-03-04:
La meg starte med å takke for debatten, som vel avdekker det jeg forventet, at det er en bred oppslutning her i salen om at vi alle sammen er opptatt av at barn og unge med alvorlige lidelser skal prioriteres i norsk helsevesen. Jeg skal til slutt komme litt tilbake til veien videre, men la meg først kommentere i hvert fall ett av innleggene. Representanten Ballo reiser spørsmålet om det er journalistene i TV 2 og Dagbladet som styrer den helsepolitiske debatt, eller om helsepolitikken fastsettes her i Stortinget. Jeg er veldig opptatt av at vi må ha en langsiktighet i norsk helsepolitikk. Men en langsiktig tenkning i norsk helsepolitikk må ikke stå i et motsetningsforhold til det at vi også er villige til å ta tak i enkeltpasienter, enkelthistorier, for på en måte å se på om den helsepolitiske tilstanden er i tråd med de helsepolitiske føringene. Jeg må si at jeg under representanten Ballos innlegg fikk en følelse av en slags uttalelse i retning av: «Kom ikke her og forvirr meg med konsekvensene av min egen stemmegivning i Stortinget». Det er altså slik at når man f.eks. vedtar en ny bioteknologilov, så har det konsekvenser for den behandling som enkeltpasienter får ute i det norske samfunn. Og da kan det godt hende at man skal stå for det man har stemt for, men det må også være lov å si at de stemmegivninger man har vært med på, faktisk har konsekvenser for enkeltmennesker. Det kan ikke være feil eller urimelig at man bruker enkeltmennesket, enkeltpasienten, som eksempel på konsekvenser av langsiktige helsepolitiske vedtak. Det har man etter min mening ingen grunn til å framstå som fornærmet over. Så vil jeg bare avslutningsvis si at det mest konkrete vi kanskje har drøftet i debatten, er spørsmålet om prioriteringsforskriften gjør rett når den velger ikke å ha alder som et kriterium for prioriteringen. Og jeg lytter til de uttalelsene som gis fra helseministeren, og også fra representanten Høie, som advarer mot det. Men jeg vil si meg veldig enig med representanten Høie i at det kanskje er behov for en grundig debatt om disse spørsmålene, slik at dagens debatt ikke bare blir et slag i lufta – og så går det en tid, og vi får nye eksempler på barn med alvorlige lidelser som får urimelig lang ventetid, og så er vi på’n igjen med tilsvarende debatt.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-04:
Jeg er hjertens enig med siste taler, og jeg har nesten lyst til å spørre om Regjeringen og flertallet i Stortinget tror at vi verken kan lese eller telle. De gangene vi virkelig har brukt de store beløpene, har de målrettet gått til dem som trenger det minst. Hvordan i all verden går det an å si at avviklet utbytteskatt, 1,5 milliarder kr, går til de mest verdig trengende? Toppskatten er redusert med 2,5 milliarder kr. Det er riktignok ikke til folk med høye lønninger, men det er da til folk som har jobb, som har god inntekt. Det er å smøre tynt utover til ikke akkurat de mest verdig trengende. Det er dette som preger denne regjeringens politikk. Det er dit de store pengene går, mens alle kuttene kommer for dem som er utenfor arbeidslivet. I Dagens Næringsliv i går hadde de listet opp kuttene i dagpenger og attføring, som bare i år, i 2004, utgjør 2 milliarder kr. Det er et kutt på 2 milliarder kr som skal sørge for det som dere sier er viktigst – unnskyld, president, som de sier er viktigst. Da må jeg spørre om noen tror på disse regnestykkene. Så sier man at man skal målrette. Ja, da har jeg noen spørsmål. Er du syk og har dårlig helse, er du kanskje litt i trøbbel. Hva er det Regjeringen har gjort? Man har satt mye strengere regler for hvordan du skal få yrkesrettet attføring. Du får altså ikke et individuelt opplegg, ingen målretting, ingen skreddersøm, men mindre skreddersøm og mer konfeksjon: aldri mer enn tre år, får ikke lov til å koste over så mye, er du så gammel, får du ingenting. Er det individuell skreddersøm målrettet for individet? Overhodet ikke. Det er regelstyring og fokusering på pengesparing, kortsiktig pengesparing. Det andre er at i fjor var det kaldt. Da greide vi å få på plass en ordning som gjorde at også fattige barnefamilier som tjente like lite som to minstepensjonister, kunne få støtte til lys og varme gjennom bostøtten. Det er målrettet. Det er målrettet til de aller fattigste barnefamiliene. Men hva gjorde Regjeringen? Den tok vekk den ordningen om igjen. Så jeg sier: Det er langt igjen før jeg har noen som helst slags tillit til at denne regjeringen forstår hva det dreier seg om. Smøre tynt utover går jeg også ut fra betyr, hvis man vil ha penger til kommunesektoren, at man kan ha en skole som gjør at de ungene som vokser opp i fattige barnefamilier, ikke skal behøve å dra med seg det handikapet de har, at de skal få tipp topp undervisning på tipp topp moderne utstyr, at kommuneøkonomien gjør at man også har råd til å gi dem et fritidstilbud der ikke lommeboka må opp hver gang og de skal behøve å føle seg annerledes hver eneste dag. Jeg skjønner at Høyre og Regjeringen kaller det å smøre tynt utover. SV kaller det en god politikk som sørger for at folk ikke fortsetter å være fattige i generasjon etter generasjon.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-04:
Jeg kan bekrefte, som jeg også var inne på i mitt hovedinnlegg, at departementet har grepet fatt i spørsmålet om pasientregistreringens kvalitet. Det dreier seg særlig om det å få en pasiententydig og individentydig registrering, fordi det vi registrerer i dag, er behandlinger og ikke informasjon om pasientens identitet knyttet til behandlingen. Det er en sak med forskjellige sider, som det også framgår av oppslaget i dagens utgave av Aftenposten, men jeg mener at vi bør få en slik registrering. Når det gjelder prioriteringsforskriften, er den et resultat av to grundige utredninger av de såkalte Lønning-utvalgene. Jeg legger ganske stor vekt på at vi har prioriteringsregler i Norge som ikke er knyttet direkte til alder. Det har man tidligere hatt innenfor enkelte fagområder, og det er vanskelig å håndtere. Men samtidig mener jeg at prioriteringsforskriften slik den nå er utformet, gir en prioritering av de yngste. Så mener jeg at det må være riktig å følge utviklingen nøye i forhold til den registrering av ventetider osv. som vi har fokusert på i denne debatten. Jeg er også enig i at det er viktig å fokusere på det. Det bør være slik at den fokuseringen kommer som følge av myndighetenes og fagfeltets prioriteringer. En del av de resultatene jeg har vist til, har sammenheng med det. Men det er også riktig at den debatten som er reist rundt denne saken, har bidratt til å aksentuere det, og det er jeg enig med representanten Bjarne Håkon Hanssen i at vi kan konstatere.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-04:
Først til spørsmålet om det er kritikkverdig eller ikke å diskutere helsepolitikk ut fra eksempler. Jeg mener at det ikke er kritikkverdig verken å diskutere ut fra eksempler eller å bruke eksempler, enn si forholde seg til konkrete konsekvenser av en vedtatt politikk. Det representanten Bjarne Håkon Hanssen gjør i denne interpellasjonen, er ikke å bringe den enkeltsaken som var utgangspunktet for medieoppslagene, inn i stortingssalen, men bruke den som et utgangspunkt for å ta opp en generell problemstilling. Det mener jeg er noe helt annet enn å ta inn i stortingssalen behandlingen av enkeltpasienter som sådanne. Det er to forskjellige ting, og jeg tror det er et poeng som vi langt på vei kan enes om. Et hovedspørsmål har vært hvorvidt en bør endre prioriteringsforskriften og knytte et kriterium som alder direkte til prioriteringene. Jeg har hevdet tidligere i debatten at jeg mener prioriteringsforskriften slik den er, fanger opp hensynet til barns spesielle situasjon og sårbarhet. Det vil også være slik at barn som er syke, og hvor ventetiden kan gi en dårligere prognose, vil fanges opp av prioriteringsforskriften. Jeg synes imidlertid at problemstillingen er interessant, og jeg kan godt tenke meg å følge opp debatten ved å be det nasjonale rådet for prioriteringer i helsetjenesten drøfte det spørsmålet som representanten Bjarne Håkon Hanssen har reist. Det tror jeg spørsmålet fortjener. La meg så si at når det gjelder den konkrete utbyggingssaken, er det også min oppfatning at den har tatt lengre tid enn ønskelig. Det er imidlertid store utfordringer for eieren på utbyggingsfeltet, og det har vært nødvendig å prioritere stramt i forhold til de rammene som er blitt stilt til rådighet av Stortinget. Jeg går på dette tidspunkt ikke inn i en ny runde på den budsjettdebatten Stortinget hadde før jul, men vil gi representanten Alvheim rett i at det jo er en sammenheng mellom det man får til, og det man faktisk setter inn av ressurser. Når det er sagt, er jeg glad for at Helse Sør nå har til hensikt å sette i gang dette byggeprosjektet rett over nyttår. Det betyr at de nødvendige anbudsrunder, forberedelser og planprosesser skal være sluttført, slik at det er mulig.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-03-04:
Jeg er selvfølgelig enig med interpellanten i at vi ikke kan akseptere den situasjonen som ble avdekket i Dagsrevyen 2. februar, om en epileptisk gutt som ikke fikk hjelp i tide. Men det finnes dessverre utallige liknende eksempler, ikke minst innen barne- og ungdomspsykiatrien, hvor barn må stå altfor lenge på venteliste før utredning og behandling iverksettes. Jeg synes også det er uakseptabelt at det er så store variasjoner mellom de ulike regionene i så måte. Og verre enn det, vi har en lovgivning i dette landet som i disse dager er veldig aktuell, som faktisk forbyr å behandle barn for livstruende sykdommer. Jeg finner det nokså merkelig at verken interpellanten eller helseministeren så langt i debatten har gått ned til grunnårsaken til de problemene vi har når det gjelder ventetid og ventelister, nemlig sykehusøkonomien. Jeg må i den sammenheng få minne interpellanten Bjarne Håkon Hanssen om at han har medvirket til et budsjett som sykehusene har til rådighet for 2004, som er så ufullstendig og utilstrekkelig at vi dessverre vil bli nødt for å leve med ganske mange tilfeller i løpet av året hvor prioriterte pasienter vil måtte vente lenge på behandling. Det vil gjelde både barn og voksne. Og jeg er ikke fremmed for tanken som interpellanten reiser, om at barn må spesielt prioriteres, særlig i tilfeller hvor ventetiden kan medvirke til en dårligere behandlingsprognose. Jeg støtter også interpellantens ønske om at Stortinget får seg forelagt, gjerne i forbindelse med budsjettbehandlingene, en status over alderssammensetningen og ventetid innen pasientmassen. Jeg tar gjerne kontakt med Arbeiderpartiet og drøfter tanken om vi skal legge inn i prioriteringsforskriftene en prioritering av barn i ulike situasjoner, på linje med det vi har gjort i forhold til kreftomsorgen, som nå er veldig bra i vårt land, kanskje noe av det beste vi har i hele verden. Jeg håper denne saken medfører at også Arbeiderpartiet under behandlingen av revidert nasjonalbudsjett vil medvirke til at sykehusene får en bedre driftsøkonomi for siste halvår i 2004. Og hvis det så skjer, har denne interpellasjonen virkelig hatt en god virkning, for det er egentlig økonomien det står på, det må vi alle stort sett være enige om.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-04:
Et av de mest prisverdige engasjementer vi ser i samfunnet, er voksnes engasjement for barna og ivaretakelsen av barna. Det gjelder så vel foreldrenes engasjement for sine egne barn som andres engasjement overfor de samme barna. Derfor er det viktig at vi som politikere sørger for tiltak som gjør at de barna som har behov for hjelp først, også får hjelp først. SV har i ulike sammenhenger tatt opp forholdene innenfor barne- og ungdomspsykiatrien, der vi har sett at dagens situasjon er slik at barn ofte venter dobbelt så lenge som voksne, kanskje opptil 100 dager fra de er henvist til behandling hos psykiater, mens voksne venter halvparten så lenge. I begge tilfellene er ventelistene altfor lange, men det synliggjør at man til nå ikke har lyktes med en prioritering der nettopp de som har behov for hjelp og skulle ha vært behandlet først, også blir det. Vi ser også med det eksemplet som har vært trukket fram om epilepsi, tilfeller der barn med alvorlige fysiske lidelser, som jo epilepsi er, ikke raskt nok får den behandlingen de skulle ha hatt. Det er et åpenbart ansvar for oss alle som politikere å bidra til en politikk som sørger for at de som har behov for hjelp først, også får hjelp først. Men skal vi få til det, er vi helt avhengige av at vi klarer å skape langsiktige politiske relasjoner i denne salen som skaper forutsigbarhet i helsepolitikken, og som har langsiktighet som målsetting. For hvis enkelttilfellene skal styre helsepolitikken, ved at vi slipper alt annet vi har i hendene og sier at fordi dette tilfellet er så spesielt, er det det som nå skal prioriteres, vil det nettopp være barna som rammes. Hvis vi ikke klarer å iverksette de langsiktige tiltakene som gjør at man får økt kapasitet i forhold til epilepsi, vil man naturligvis ikke kunne behandle de epileptikerne som har behov for det. Hvis vi ikke klarer å bygge ut langsiktig den kapasiteten innenfor psykiatrien som gjør at barn med psykiske lidelser kan prioriteres, vil de naturligvis ikke bli prioritert. En politikk som går ut på at statsråden skal besvare spørsmål innen to dager på et område der man har tid til å tenke seg om i en uke, eller planlegge over måneder, er nettopp en politikk som ikke muliggjør langsiktig planlegging. Derfor er det all mulig grunn til å advare mot en type politikk som skal styres av medieoppslag i TV 2 og Dagbladet, i stedet for en langsiktig, gjennomtenkt politikk fra et politisk flertall i denne saken. Det skal ikke være journalister i Dagbladet og TV 2 som skal bestemme Norges helsepolitikk. Det skal man faktisk gjøre i Stortinget, og det skal man gjøre ut fra anstendighet med henblikk på hvem som har behov for hjelp først, og hvem som har det sist.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-07:
På vegne av representanten Heikki Holmås og meg selv vil jeg sette fram forslag til lov om endringer i lov av 13. juni 1980 nr. 35, rettshjelpsloven, i saker om tvangsekteskap.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2004-12-07:
Regjeringen legger i proposisjonen fram forslag til lov om omdanning av Jernbaneverkets forretningsenhet BaneService til aksjeselskap. Lovutkastet er en oppfølging av forslaget fremmet i St. prp. nr. 1 Tillegg nr. 2. Det er en debatt vi har hatt tidligere i dag, så jeg vil bare anbefale komiteens forslag til vedtak som ligger her.
Anne Berit Andersen (Høyre), 2004-12-07:
Denne saken er, som saksordfører sa, diskutert bredt tidligere i dag, men jeg har lyst til å knytte noen kommentarer til den. Denne regjering satser på bred front på jernbanesektoren. Det gjelder både organisering og bevilgningsnivå. Det er åpenbart en del misforståelser ute og går hva angår denne omstillingsprosessen som nå skal skje i Jernbaneverket. La det være helt klart at Jernbaneverket ikke skal privatiseres. Det skal skje en gradvis omstilling, der det åpnes for konkurranse på enkelte avgrensede områder. Dette gjelder produksjon og tungt vedlikehold. Det gjelder ikke forvaltning. Omstillingen vil vi gjennomføre for å gi de reisende et enda bedre tilbud. Men det røres ikke ved det statlige eierskapet til jernbanenettet her i landet, slik jeg ser enkelte har prøvd å framstille det. Eierskapet, ansvaret for drift, kontroll og inspeksjon, skal fortsatt være hos Jernbaneverket, som nå vil få en klarere definert oppgave, klarere fokus. Sikkerheten vil altså fortsatt ligge hos Jernbaneverket. Det er dessuten en forutsetning for den omstillingen som skal skje, at den skjer under overvåking fra Jernbanetilsynet. Det har aldri vært bevilget mer til jernbane enn i denne stortingsperioden. Det gjelder både investeringer i infrastruktur og rutetilbud. Ny skinnegang, flere traseer med dobbeltspor og nytt togradiosystem er bare noe av det som samlet sett bidrar til å bedre sikkerheten, rutetilbudet og informasjonen til de reisende. Det satses også millionbeløp for å bedre framkommeligheten for bevegelseshemmede. Det skjer med andre ord et betydelig løft. Det har vært en økning på godt over 1 milliard kr på kjøp av persontransport med tog, drift og vedlikehold og investeringer i jernbanens infrastruktur siden 2001. Omstillingsprosessen som nå skal skje i Jernbaneverket, vil føre til en ytterligere forbedring, til glede for de reisende.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-07:
Jeg skal ikke gjenta debatten fra tidligere i dag om konkurranseutsetting av Jernbaneverkets drift og vedlikehold, men slik som det framgår klart og tydelig av saken her, er BaneService i dag en forretningsenhet innenfor forvaltningen av Jernbaneverket som driver med jernbanetekniske entrepriser, investeringer og større jernbaneteknisk vedlikehold, og denne virksomheten har om lag 250 ansatte. I debatten i dag og etterpå er det blitt forklart av både statsråden og representanter for regjeringspartiene at BaneService nå kan være den virksomheten innenfor Jernbaneverket som kan overta de ansatte i Jernbaneverket som vil bli oppsagt, og som kan overta all drift og vedlikehold av jernbanen, som Jernbaneverket i framtiden ikke skal drive med. Det ville vært interessant når statsråden får ordet senere i dag, å få en klargjøring av om det er en annen mening med BaneService i tiden framover enn det som framgår av saken. For øvrig vil jeg vise til flertallsmerknaden fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet om at når man nå lager AS av BaneService, så forutsetter vi at det legges til grunn at «BaneService vil videreføre medlemskap i Statens Pensjonskasse i 5 år med mindre et samlet styre beslutter noe annet». I merknaden er det lagt til grunn det samme som det som gjelder for Kystverket, som vi skal behandle i neste sak. Jeg beklager at ikke et flertall i Stortinget kunne være med på akkurat den merknaden.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-12-07:
Eg skal ikkje gjenta debatten frå tidlegare, sjølv om eg har vorte meir og meir forvirra når det gjeld kva BaneService eigentleg skal gjera – akkurat som representanten frå SV. Eg vil gjerne be statsråden gjera greie for kva slags oppgåver BaneService AS skal ha. Tidlegare har dei vore ein prosjektorganisasjon med store investerings- og vedlikehaldsoppgåver. Dei har ikkje hatt ansvaret for noko av den daglege drifta. I dag har det vore peikt på i ulike samanhenger – ikkje så mykje i denne salen, men utanfor – at BaneService òg skal kunna ha driftsoppgåver. Er det det dei skal? Det hadde vore ganske greitt at Stortinget visste om det, for det som står i stortingsproposisjonen, er at BaneService skal nedbemanna frå 250 til 220. Då slit eg med å få plass til 1 000 som skal seiast opp i Jernbaneverket Drift. Tidlegare i dag tok eg opp ei problemstilling som er meir relevant for denne odelstingsproposisjonen, og som eg vil be statsråden kommentera: I stortingsproposisjonen om omdaning av Kystverket til AS står det at pensjonsrettane skal vidareførast i fem år med mindre eit samla styre godtek noko anna. I Samferdsledepartementet sin St.prp. nr. 1 Tillegg nr.2 står det «forutsatt at styret ikke bestemmer noe annet». Dette er ganske vesensforskjellig. I Kystverket kan då dei tilsette stoppe dette, det kan dei ikkje i Samferdsledepartementet. Eg vonar at desse to statsrådane samordnar seg og står for det same, og at statsråden kan oppklara at det er eit samla styre som òg gjeld for BaneService AS.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-12-07:
Eg merka meg at statsråden brukte omgrepet «drøftinger». Drøfting er ikkje det same som semje. Eit samla styre, står det, i Kystverket. Kvifor vil kollega Ludvigsen ta meir omsyn til dei tilsette sitt syn i denne saka enn statsråd Skogsholm? Betyr det eit samla styre, eller betyr det ikkje eit samla styre? Så vil eg utfordra statsråden ein gong til, ikkje på det at ein ynskjer å laga aksjeselskap og rydda i roller, i og for seg – det er gale nok – men på det at det skjer så mykje samtidig. No skal ein altså konkurranseutsetja driftsoppgåvene for jernbanen. Ein skal konkurranseutsetja jernbanetekniske entreprenør- og vedlikehaldstenester av høg kvalitet, som det står at Bane Service skal driva med, og ein skal konkurranseutsetja persontransporten. Alt dette skjer samtidig. Har ikkje statsråden lært noko av luftfarten, der det skjer så mange og vanskelege prosessar samtidig at det kan gå ut over tryggleiken?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2004-12-07:
Mye er sagt i denne saken i løpet av dagens debatt i Stortinget. Når jeg tar ordet, er det for å presisere at bak forslaget om å skille ut Jernbaneverkets produksjonsenhet i et uavhengig produksjonsselskap ligger det fra Kristelig Folkepartis side en intensjon om at det skal komme passasjerene og andre transportbrukere til gode. Forslaget er ikke reist for å kaste penger ut av vinduet eller for å skade flest mulig, som det er blitt hevdet i debatten fra opposisjonen. Virksomheten i BaneService har dessuten vært konkurranseutsatt lenge. Dette forslaget går ut på å skille ut enheter fra Jernbaneverket og gjøre det om til et fullt ut statlig aksjeselskap. Det vil gi et ryddigere forhold til konkurrentene ved at Jernbaneverket ikke lenger både utlyser oppdrag og selv deltar i konkurransen om disse oppdragene.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2004-12-07:
Departementet forklarar at omdanninga av BaneService til aksjeselskap er ei følgje av auka konkurranseutsetjing av produksjonsverksemda i Jernbaneverket. Det er òg gjort klart at Samferdsledepartementet ikkje legg opp til å vere ein langsiktig eigar av BaneService AS. Vedtaket som eit fleirtal kjem til å gjere seinare i dag, er altså berre første steg fram mot privatisering. Departementet peikar på at formålet med den auka konkurranseutsetjinga skal vere å effektivisere produksjonen, slik at staten får meir igjen for dei midlane som blir løyvde til jernbaneinfrastruktur. Det er det same som vi har høyrt i dei andre sakene der vi har føreteke omdanningar til AS. Så viser departementet òg til at det er vanskeleg å fastsetje effektiviseringsgevinsten, men det blir vist til at konkurranseutsetjinga i Statens vegvesen har gitt kontraktar som ligg ca. 10–15 pst. lågare i pris enn før konkurranseutsetjing. Då er det litt interessant å merke seg at det er ikkje så mange månadene sidan at forkjemparane for konkurranseutsetjing snakka om ei innsparing på 20–30 pst. No er vi altså nede på 10–15 pst. Det er ei halvering. Spørsmålet er berre kva resultatet blir til sjuande og sist – om det blir nokon gevinst igjen. Departementet peikar på at ei utskiljing av BaneService vil skape ein ryddigare situasjon om rollene i marknaden. Etter mitt syn må det vere minst like viktig å ha ei organisering som gir den beste tryggleiken for jernbanedrift. Jernbaneverket har, og vil òg i framtida ha, totalansvaret for jernbanenettet sin kvalitet og standard. Etter mitt syn hadde det vore ein klar fordel om det i forkant av Regjeringa sitt forslag om omstrukturering hadde vore gjort analysar i tråd med § 5-1 i jernbanelova. Dette kunne ha utelukka mange spørsmål ved tryggleiken som mange no stiller. Når eit fleirtal på Stortinget i dag gjer vedtak om å omdanne BaneService til aksjeselskap, vil det få konsekvensar for dei tilsette. Dei tilsette i BaneService skal få tilbod om å vere med over i det nye selskapet, men det blir samtidig lagt opp til ein reduksjon av tilsette på om lag 30 personar. Tidlegpensjonering, sluttpakkar og andre omstillingsverkemiddel skal takast i bruk. Det blir eit paradoks at samtidig som folk i yrkeslivet blir oppfordra til å stå lenger i arbeid, reduserer statlege selskap talet på tilsette ved tidlegpensjonering og sluttpakkar. Så vil eg òg vise til dei ulike formuleringane som er brukte når det gjeld pensjonsordninga for BaneService-tilsette og det som gjeld for Kystverket. Eg håper òg det blir rydda opp i dei forholda. Senterpartiet er imot å gjere BaneService om til aksjeselskap, og vi vil difor gå imot forslaget til lov slik det er lagt fram i denne saka.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-12-07:
Når det gjelder spørsmålet om konkurranseutsetting av Jernbaneverkets produksjonsvirksomhet, vil jeg også vise til mitt innlegg i debatten i Stortinget tidligere i dag. Omdanningen av BaneService til aksjeselskap er en viktig sak og en del av Regjeringens arbeid med å effektivisere driften og vedlikeholdet av jernbaneinfrastrukturen. Omstillingen skal gjennomføres på en slik måte, som mange har vært inne på før i dag, at sikkerheten blir ivaretatt og kan videreutvikles. Sikkerheten skal ikke konkurranseutsettes. Det betyr at Jernbaneverket fortsatt skal ha ansvaret for sikkerheten knyttet til infrastruktur og trafikkavvikling på det norske jernbanenettet. Omdanningen av BaneService til aksjeselskap vil gi virksomheten en større fleksibilitet og økonomisk handlefrihet i forhold til å delta i konkurransen i dette markedet. BaneService vil virke i jernbanemarkedet på samme måte som Mesta gjør etter utskilling fra Statens vegvesen. Når det gjelder driftsoppgavene som man har tenkt å legge ut på anbud etter 2007, har vi skilt gjennomføringen av konkurranseutsettingen i to faser. Når det gjelder de funksjonskontraktene, som jeg snakket om, etter 2007, vil det selvfølgelig også være slik at BaneService kan være med i konkurransen om disse. Litt av poenget med omdanningen av BaneService til aksjeselskap er at det skal være en fristilt aktør i markedet. Det er ikke vi eller andre som skal legge føringer for hva BaneService skal kunne legge inn tilbud på. Her ligger det tung jernbanekompetanse, som man må få lov til både å videreutvikle og ta i bruk. Det vil videre være opp til BaneService i hvert enkelt tilfelle om de vil legge inn tilbud på prosjekter. Det vil også være opp til BaneService om de ønsker å ta inn enda flere i sin virksomhet, f.eks. ansatte i Jernbaneverket Drift i dag, og også om ansatte i dagens Jernbane Drift ønsker å gå over til andre aktører i markedet, ligger mulighetene der. Det er ingenting som hindrer BaneService i å ta kompetanse fra dagens Jernbaneverket inn i sin virksomhet. Jeg har merket meg at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet forutsetter at det legges til grunn at også BaneService AS viderefører medlemskap i Statens Pensjonskasse i fem år, med mindre et samlet styre beslutter noe annet. Ved omdanningen av BaneService til aksjeselskap er det en forutsetning at selskapet vil opprettholde medlemskap i Statens Pensjonskasse i fem år. Selskapet vil motta tilskudd til merkostnadene ved medlemskapet. Dersom selskapets styre i perioden skulle vedta utmelding fra Statens Pensjonskasse, vil en forholdsmessig andel av dette tilskuddet bli trukket tilbake. Selskapet vil derfor ha sterke incentiver til å opprettholde medlemskapet i Statens Pensjonskasse i minimum fem år. Jeg legger videre til grunn at en eventuell beslutning i styret om utmelding fra Statens Pensjonskasse kun vil være aktuelt etter nærmere drøftinger mellom styret og fagforeningene i selskapet.
Torild Skogsholm (Venstre), 2004-12-07:
Konkurranseutsetting vil stille klare krav til dokumentasjon av tilstanden på nettet. Det er en viktig forutsetning for konkurranseutsettingen. Det mener jeg, i likhet med Jernbaneverket, isolert sett er en styrking av sikkerheten på jernbanen. Derfor vil både krav til dokumentasjon av tilstanden og krav til de oppdrag som skal utføres når det gjelder sikkerhet, bidra til å gjøre alt bedre. I tillegg har vi Statens Jernbanetilsyn, som fører tilsyn med at både de krav som blir satt av Jernbaneverket, og det som blir utført av aktører i markedet, tilfredsstiller generelle sikkerhetskrav. Tilbake til medlemskap i Statens Pensjonskasse: Vi har lagt rimelig sterke føringer for at det skal være medlemskap i Statens Pensjonskasse.
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2004-12-07:
Samferdselskomiteen legger fram sin innstilling om lov om omdanning av Kystverkets produksjonsvirksomhet til statsaksjeselskap. Bakgrunnen er det vedtak Stortinget allerede har gjort. Det er vedtatt med et flertall i Stortinget at denne omdanningen skal finne sted, og det kreves altså da en lovtekst som regulerer overgangsspørsmål og overgangsbestemmelser for de ansatte. Komiteen har delt seg på samme måten som den gjorde i selve den politiske saken: Flertallet som gikk inn for omdanning, står også bak forslaget om vedtak til lov. Mindretallet, som gikk imot denne omdanningen, går også imot innstillingen til denne loven.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-12-07:
Kystverket Produksjon vil etter at Stortinget tidligere i dag vedtok å omdanne det til et statlig aksjeselskap fra 1. januar, bli satt i stand til å konkurrere om oppdrag fra Kystverket, som nå skal konkurranseutsettes. Kystverkets ansatte står for en kompetanse og en innsikt i havneutbygging og farledsutbygging så vel som navigasjonsinstallasjoner som jeg synes det er grunn til i dag, når man står overfor et vendepunkt i Kystverkets aktivitet, å understreke. De ansatte står for en kompetanse og vil møte den utfordringen som nå er, på en offensiv måte – det føler jeg meg ganske trygg på. Det er nettopp en anerkjennelse av de ansattes kompetanse som gjør at vi med stor trygghet nå konkurranseutsetter gjennom et statlig aksjeselskap. Kystverket har i generasjoner vært en viktig aktør i bygging av infrastruktur på kysten, og Kystverkets ansatte har kunnskap og en standing i kystbefolkningen som det står all mulig respekt av. Jeg vil gjerne benytte anledningen til å takke for den innsatsen som er gjort, og understreke at jeg, når vi står overfor nye utfordringer som krever ny organisering, har full tillit til at de ansatte og styret også skal lykkes med det. Med den lovteksten som vedtas i dag, ligger det til rette for at vi fra 1. januar har et oppegående statlig aksjeselskap som ivaretar de oppgavene som Kystverket Produksjon hittil har utført.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2004-12-13:
Jeg vil gjerne ta opp et par ting som jeg ikke fikk tatt opp i mitt hovedinnlegg. Først til kirkestatsråden: I debatten om trosopplæringen var Stortinget opptatt av evaluering av reformen, ikke minst av underveisevaluering. Jeg merket meg at også statsråden er opptatt av dette, og var det i sitt innlegg. En samlet komite var den gangen opptatt av at trosopplæringen skulle få en bredde som sikret at den favnet mange barn og unge. Jeg har derfor lyst til å be statsråden om å utdype noe hvordan hun ser at denne viktige underveisevalueringen bør og kan gjennomføres, og hva som er tenkt fra statsrådens og departementets side om dette. Selv om det er for tidlig å gjennomføre evalueringen, er det ikke for tidlig å planlegge den og begynne forberedelsene. Dette med kirkevedlikehold har også vært oppe i debatten. Da har jeg lyst til å fortelle Stortinget og statsråden at noen steder blir virkelig kirkene rehabilitert og oppusset. I går var jeg på gudstjeneste i min hjemlige kirke, Gjerstad, som er gjenåpnet etter å ha vært stengt et år etter å ha blitt rehabilitert for 5 mill. kr, vesentlig gjennom kommunale og innsamlede midler. Så der hvor det er vilje, er det muligheter. Så til et par saker under Utdanningsdepartementet. Jeg vil peke på at Stiftelsen Arkivet nå endelig får en egen budsjettpost. Stiftelsen Arkivet er en viktig institusjon for å formidle okkupasjonshistorie til barn og ungdom. Hvert år besøker svært mange skoler fra Sørlandet Arkivet og får innsyn i vår nære forhistorie. Det er viktig at driften sikres forutsigbarhet gjennom opprettelsen av egen budsjettpost. Det skjer nå. En av de fem grunnleggende ferdigheter nedfelt i St.meld. nr. 30 er det å kunne beherske digitale verktøy. Dette er et område hvor mange elever har større kompetanse enn sine lærere. Det er derfor viktig at lærere kan få et kompetanseløft innenfor dette området. Gjennom de siste årene er det utviklet et utmerket kompetanseprogram ved Høgskolen i Agder, LærerIKT, som svært mange lærere har deltatt i. Evalueringene fra deltakerne er svært gode. Jeg vil gjerne peke på den merknad som komiteen har når det gjelder LærerIKT og digital kompetanse. I alle budsjettdebatter de siste årene har friskolekapitlet vært et tema. Det forbauser meg at opposisjonen på venstresida ikke vil ta innover seg at vi har et regelverk, vedtatt av Stortinget, som krever en viss bevilgning. Bevilgningen over dette kapitlet er regelstyrt. En reduksjon av beløpet her vil derfor måtte bety enten en bevisst underbudsjettering eller at lovverket og regelverket må endres. Regelverket vil ikke bli endret i 2005. Derfor vil opposisjonen her bedrive en bevisst underbudsjettering. Jeg beklager det som en slett måte å drive budsjettarbeid på. Til slutt: Representanten Bekkemellem Orheim sa i sitt innlegg at regjeringspartiene i en merknad sier at SFO kun er et oppbevaringssted for barna. Det er en uttalelse som jeg ikke kan se i min utgave av innstillingen. Jeg tror heller ikke at representanten Bekkemellem Orheim finner den i sin.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2004-12-13:
Det er visst flere som føler trang til å heve stemmen og tror at argumentene blir sterkere når stemmen blir høy. Jo, det er klart at vi tar ansvar for vår skolepolitikk. Høyre tar ansvar for den skolepolitikken som føres. Men vi kan ikke ta ansvar for den politikken som førte fram til PISA 2003, og de resultatene som der kom fram. Vår skolepolitikk kom fram gjennom vedtak i forbindelse med St.meld. nr. 30 for 2003-2004, som altså ble vedtatt over ett år etter at PISA-undersøkelsen ble foretatt. Her må en ha kronologien i orden. Det er faktisk slik at 2003 kommer før 2004. Så til ressurser: Det er klart at vi vil at skolen skal ha gode ressurser, de skal ha store ressurser. Men vi må ikke fortape oss i det og tro at ressurser, mye ressurser, er løsningen på de problemer som skolen nå viser seg å stå overfor. Her er det mange andre ting som må til, og først og fremst må vi ha en debatt, vi må ha en endring i innholdet, og vi må igjen gjøre skolen til den gode kunnskapsformidler.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2004-12-13:
Jeg er svært glad for at det ble et forlik mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, som blant mange gode tiltak også fant penger til de landslinjene vi har. Dette er skoler hvor motivasjonen er på topp, både hos de ansatte og, spesielt, blant elevene. Her lærer elevene bl.a. å håndtere kompliserte store og små anleggsmaskiner og trailere. De sprenger og bygger og frakter alt som fraktes kan, og når de er ferdige, står arbeidsgiverne klare, og de får jobb. Derfor er landslinjene med på å bygge opp landet. Anleggsbransjen trenger en årlig rekruttering på anslagsvis 500–600 anleggsmaskinførere og reparatører. Hadde det ikke vært for disse linjene, hadde det vært svært vanskelig å dekke denne etterspørselen. Plan- og bygningsloven stiller strenge og klare kvalitetskrav til dem som skal utføre anleggsarbeid. Krav til godkjent sikkerhetsopplæring er en del av dette. Fagbrev er en nødvendighet for å håndtere de dyre og kompliserte maskiner man har i dag. For Distrikts-Norge, med store avstander, hvor busser og lastebiler er en nødvendighet, er det svært viktig at linjene beholdes. Her kan f.eks. Våler videregående skole i Hedmark nevnes som en av dem som gjør en kjempejobb og er med på å utdanne gutter og jenter som næringslivet etterspør. Uten denne og de andre linjene ville bl.a. transportbransjen hatt store problemer med å få dyktige sjåfører til sine biler og arbeidsplasser. De negative ringvirkninger dette kunne ha gitt, ville ha vært katastrofale for distriktene. Veiene våre ville da ganske snart ha blitt fylt opp av utenlandske lastebiler fra Øst-Europa, med de problemer dette ville gitt. Derfor var det med stor glede Distrikts-Norge så at det ble et forlik nettopp på dette med landslinjer. Et annet moment som tilsier at det er behov for disse linjene, er Nasjonal transportplan, hvor det sies både at det skal bygges nye veier, og at gamle skal utbedres. Til dette trengs bl.a. gode sjåfører, med god utdanning og gjerne noe lokal tilhørighet. Vi får nå håpe at pengene til disse linjene blir mer langsiktige enn de har vært. Det er bare noen få år siden vi hadde samme debatten, også da ble Fremskrittspartiet redningen. Med mer langsiktighet får skolen og de ansatte mer ro til å planlegge og til å gjøre en enda bedre jobb. Elevene vet at de får en skoleplass de ønsker, næringslivet vet at de får dyktige folk etter hvert som behovet er der, og Norge slipper å ta inn utenlandsk arbeidskraft til noe vi kan produsere selv.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2004-12-13:
Komitelederen, Rolf Reikvam, summerte opp sitt innledningsinnlegg og sin gjennomgang av utdannings- og forskningspolitikken med at dette viser at Regjeringen og regjeringspartiene ikke har vilje til å satse på utdanning og forskning. Fra mitt ståsted er det ingenting som er mer feil enn en slik konklusjon. Det er nesten slik at jeg må undres på om vi har vært til stede i samme komite og samme storting de fire siste årene. Jeg synes også det som er kommet fram i dagens debatt, viser at konklusjonen til Reikvam er fullstendig feil. Best ble det kanskje illustrert av representanten Bjørnstad, som ved henvisning til forrige forskningsmelding i Stortinget refererte til hva arbeiderpartiregjerningen hadde beregnet skulle være veksten i norsk forskningsbevilgning for å komme opp på OECD-nivå. Han sa da fra talerstolen på Stortinget at det som har skjedd i denne stortingsperioden, har medført at veksten er større enn det forrige regjering hadde beregnet for å komme opp på OECD-nivå. OECD-nivået er et bevegelig mål, og ikke en gang SVs alternative, uansvarlige budsjett har greid å legge inn nok penger til å nå OECD-målet. Det sier litt om realismen i dette målet, og det gir oss nok rik mulighet til å diskutere det når vi får en ny stortingsmelding til våren. Det må også ha gått komitelederen fullstendig hus forbi at kvalitetsreformen i høyere utdanning er fullfinansiert, at det er lagt inn over 1,1 milliarder kr til å fullfinansiere denne reformen, at vi nå gjennomfører et kunnskapsløft i skolen hvor det er lovet i størrelsesorden 2–3 milliarder kr bare i etter- og videreutdanning av lærerne som er i skolen i dag, og at utdannings- og forskningsbudsjettene aldri har vært større enn de har vært nå. I denne situasjonen synes jeg vi må kunne trekke stikk motsatt konklusjon av det som komitelederen gjorde i sitt innlegg tidligere i dag. Det SV gjør, er å bevilge mer til kommunene. Samtidig ble det påpekt at man tar fra bevilgningene til private skoler, som kun er en ren omfordeling innen kommunesektoren og innen den enkelte kommune. Jeg synes også det er påfallende, når man fra Arbeiderpartiets side kritiserer Regjeringen og regjeringspartiene i forhold til bevilgninger, at Arbeiderpartiet kutter i sitt eget alternative budsjett til utdannings- og forskningssektoren, og så kritiserer andre for at man bevilger for lite penger. På toppen av det hele deltar man overhodet ikke i den innholds- og reformdebatten som er helt nødvendig – om valg av pedagogisk metode i skolen, om krav til kvalitet og innhold, om krav til innsats i skolen – den debatten som pågår for fullt, og som Arbeiderpartiet og til dels SV fullstendig har meldt seg ut av.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2004-12-13:
Representanten Reikvam prøvde seg igjen med et lite grunnkurs i fagplanforståelse. Hvis han ønsker å delta og ha innflytelse på utformingen av framtidige fagplaner, hvilket jeg håper han gjør, må han ta innover seg det som kommer fra forskningsmiljøene, det som statsråden nettopp har listet opp for oss, at manglende målformuleringer, til dels uklare og diffuse mål, som gjør at man nærmest kan undervise i hva som helst, i hvilket som helst fag, slik som fagplanene har vært formulert, er en av de største svakhetene vi har hatt i skolen, og som vi nå må gjøre noe med! Etter å ha fått alle disse undersøkelsene, senest PISA-undersøkelsen og det som statsråden refererer til nå, sitter vi igjen med et inntrykk av at SV prøver å bortforklare de resultatene man får – fordi man ikke liker dem! Hvis SV skal fortsette med bare å diskutere ut fra sin egen virkelighetsoppfatning og ikke ta tak i de realitetene vi gang på gang får dokumentert, da melder man seg ut av den faglige og innholdsmessige diskusjonen i norsk skole.