Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-02-06:
Dagens interpellasjon gjelder noe som stod svært sentralt under valgkampen i 2005. Spørsmålet om fylte eller tomme svømmehaller opptok folk, og «svømmehallindeksen» ble et begrep. Jeg var en av dem som syntes det var spennende at Arbeiderpartiet torde å gå ut med kampanjen «Vi skal fylle opp!». En skulle ikke ha mye innsikt i problemet for å skjønne at dette løftet ville koste litt. En smårolling med badering rundt livet ved et tomt basseng ble imidlertid et sterkt bilde. Det skapte forventninger. Tilgangen til svømmehaller opptok folk. Det bør oppta Stortinget også. Det skal jeg utdype. Jeg kunne imidlertid ikke dy meg for å finne ut hvordan det går med Arbeiderpartiets «Vi skal fylle opp!»-løfte fra valgkampen, og kontaktet Norges Svømmeforbund. Der fikk jeg følgende svar: «Vi har ikke tatt noen ny ringerunde, men med sånn nogenlunde telling er det vel et antall mellom 15 og 20 som er enten reåpnet eller åpnet. Imidlertid er det nok også en god del som er stengt. Så summa summarum så er det rundt 200 færre bassenger i dag enn for 10 år siden.» Det er 25 pst. reduksjon og ingen endring siden valget. Det er på tide at Regjeringen tar sin valgkamp på alvor. Jeg vil i denne interpellasjonen ta for meg årsakene til at svømmehaller bør være på Stortingets agenda. Jeg vil fokusere på skolens behov, på drukning, på helse og generell egenorganisert aktivitet, og til slutt på svømmesportens vilkår som idrett. Svømmeanlegg er dyre for kommunene, det gjelder både investeringsmessig og driftsmessig. Her trakk man opp noen målsettinger i St.meld. nr. 14 for 1999-2000, Idrettslivet i endring – også kalt idrettsmeldingen – og i den påfølgende komiteinnstillingen. Men uten at det følges opp med endringer i rammebetingelsene, blir ikke situasjonen bedre. Jeg håper kulturministeren kan bli med på å diskutere hvordan en skal få til akkurat det. Vi har læreplaner i skolen som er svært konkrete med hensyn til hva norske elever skal lære. Kompetansemålene er klare både på 4., 7. og 10. årstrinn. Elevene skal ende opp med å kunne «svømme på mage og rygg og dykke» og «forklare og utføre livberging i vann og livbergende førstehjelp». Ifølge en undersøkelse blant 5.-klassinger og deres lærere utført av MMI på oppdrag fra Svømmeforbundet og Redningsselskapet, hadde kun 46 pst. av de spurte hatt svømming. Om denne undersøkelsen er representativ, betyr det i så fall at 33 000 ti år gamle elever pr. årskull ikke har fått noen svømmeundervisning. Svært mange av dem kan ikke svømme. Det er dramatisk. Blant de elevene som hadde fått svømmeundervisning, var det kun 24 pst. som fikk 4 timer pr. måned eller mer. Når jeg retter dette spørsmålet til kulturministeren og ikke til kunnskapsministeren, skyldes det at anlegg er forutsetningen for handling. Er det ikke svømmebasseng tilgjengelig, kan kunnskapsministeren gjøre lite. Men han kan jo belage seg på spørsmålet. Det var en stor satsing på svømmebasseng for 30–40 år siden i Norge. Antall barn som ikke kunne svømme, gikk drastisk ned. Det gav utslag på drukningsstatistikken. I trafikken har vi en nullvisjon, men vi tillater at 2 167 mennesker har druknet de siste 15 år, uten at dette skaper store ramaskrik. Det er 145 mennesker pr. år! At mange barn ikke lærer å svømme, vil kunne gi som resultat at drukningsulykkene øker. Med stor innvandring til Norge blir heller ikke problemet mindre. Vi vet at mange innvandrere trenger spesiell oppfølging på dette området. En nullvisjon er minst like aktuell for drukning som for trafikkulykker. Svømmehallene vi satset på for en generasjon siden, er utslitt. Det trengs en ny satsing. Svømming er kanskje den helsebringende aktivitet som kan utøves av flest mennesker, enten de er unge, gamle, funksjonsfriske eller funksjonshemmede. Det er 400 000 nordmenn som opplyser at de svømmer for trimmens skyld, og flere ønsker det om de kunne. Undersøkelser viser at det er av de mest populære aktiviteter blant unge og eldre. I svømmehallene er det totalt 20 millioner besøkende i løpet av et år, og det er i stor grad uorganisert aktivitet. Svømming er en av verdens største idretter, og utøverne der er avhengig av fasiliteter på linje med andre idrettsutøvere. Svømmesporten blir imidlertid stilt overfor helt andre utfordringer enn andre idretter. Idrettens utviklingsmuligheter krever først og fremst en svømmehall i nærmiljøet, deretter må idretten få tilgang uten altfor store kostnader. Her varierer praksis sterkt i kommunene. I sum viser imidlertid undersøkelser at i en idrettshall disponerer den organiserte idretten 98 pst. av tiden, mens en svømmehall disponeres bare 7,4 pst. av tiden av svømmeidretten. Svømmeklubbene driver et betydelig forebyggende arbeid der skolen foreløpig svikter, men deres aktivitet bremses på grunn av mangel på tid. Det trengs satsing på dette. I St.meld. nr. 14 for 1999–2000 sies det mye bra om en anleggsmasse som skal tilpasses aktivitetsprofilen i befolkningen. Det var enighet om at tilgangen til svømmehaller var viktig, også i små kommuner og på mindre steder. Det ble vedtatt ekstra stimulans til disse, men utviklingen har ikke gått i ønsket retning. Da må man spørre: Hvorfor? Det holder ikke å henvise til at den rød-grønne regjeringen har bevilget så mye ekstra til kommunene. I sum er kommunene pålesset nye oppgaver som koster mye mer, fra de rød-grønne. Her trengs spesifikke og målrettede tiltak. KUF-komiteens ønske, som oppslaget i Dagsavisen i dag viser vil bli fulgt opp, om at svømmehaller innlemmes i låneordningen, er ett steg, men jeg tror ikke det er nok. Den virkelige bøygen tror jeg ligger i tildeling av spillemidler. Svømmehaller kan etter regelverket motta inntil en tredjedel av finansieringen fra spillemidler. En så stor andel støtte av totalfinansieringsbehovet er imidlertid helt uoppnåelig. Maksimal støtte for en 25 meters svømmehall er en tredjedel av 8 mill. kr, ut fra det jeg har funnet. En slik svømmehall koster i dag minimum 50–60 mill. kr, og i mange tilfeller koster den mer. Maksbeløpet er helt ute av proporsjon med virkeligheten, og støtten som andel av den totale kostnadsrammen blir altfor lav. Det vil være et viktig signal om en innser at svømmehaller er dyre, men at de i et land som Norge er avgjørende for å forebygge drukning og viktig for manges livskvalitet og for folkehelsen. Tar kulturministeren tak i dette, vil han kanskje oppleve at det ikke bare er stekt valgflesk som sitter igjen etter ham på dette området. Tar en tak i denne begrensningen, vil kommunene oppleve det som en stor stimulans. Det er på tide at Regjeringen viser at den mente alvor med sin kampanje «Vi skal fylle opp!». Dette vil koste litt, men Regjeringen kan fortsatt unngå lukten av stekt valgflesk. Vi trenger kanskje en nullvisjon når det gjelder drukning, for å få fart på anleggssiden. Jeg håper kulturministeren tar utfordringen på alvor.