Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-04-08:
Den 8. november i fjor ble en norsk soldat drept og en annen hardt skadet i forbindelse med et angrep i nærheten av den norske leiren i Meymaneh i Afghanistan. Den skadede soldaten ble fraktet til leiren i Meymaneh, der en tysk kirurg kom til og fikk gitt denne soldaten livreddende behandling. Senere ble det sagt at det var en tilfeldighet at det hadde vært en kirurg til stede i leiren. Kirurgen uttalte til media at dersom den skadede ikke hadde fått rask kirurgisk hjelp, ville han ikke ha overlevd. Denne hendelsen var som kjent foranledningen til at media for alvor rettet fokus mot sanitetsstøtten til de norske styrkene i Afghanistan. I et oppslag i VG den 13. november 2007 ble det referert til en uttalelse fra sjefen for Forsvarets sanitet, generalmajor Leif Sverre Rosén, i mai 2007, der han offentlig hadde gitt uttrykk for at han mente den medisinske hjelpen til norske soldater i Afghanistan var uforsvarlig. Det framkom også at han hadde uttalt at han i denne situasjonen ikke ville ha sendt sin egen sønn til Afghanistan, og at soldaters liv ble satt på spill på grunn av mangel på penger. I dette oppslaget kom det også fram at forsvarssjef Sverre Diesen i etterkant av disse uttalelsene innkalte Rosén til et møte. Møtet skal ha medført at generalmajor Leif Sverre Rosén måtte underskrive en avtale om studiepermisjon som senere skulle munne ut i fratredelse fra stillingen som sjef for Forsvarets sanitet. Avtalen inneholdt også en forpliktelse for Rosén til ikke å uttale seg om innholdet i avtalen, eller om andre forhold knyttet til Forsvaret. På denne bakgrunn tok kontroll- og konstitusjonskomiteen initiativ til å sende brev til forsvarsministeren hvor det ble bedt om en kommentar til saken og begrunnelse for den valgte prosedyre. Svarbrevet fra departementet avstedkom ytterligere to brev med nye spørsmål. Samtlige brev fra komiteen med svarbrev følger komiteinnstillingen som vedlegg. Komiteen mottok i tillegg på forespørsel en rekke sentrale dokumenter, dels graderte, fra Forsvarsdepartementet. På bakgrunn av flere runder med korrespondanse mellom kontrollkomiteen og forsvarsministeren besluttet så komiteen å reise kontrollsak og avholde åpen kontrollhøring. Denne åpne høringen fant sted den 19. desember. Følgende tok imot invitasjonen og møtte til høring: forsvarsminister Anne-Grete Strøm-Erichsen, forsvarssjef Sverre Diesen og generalmajor Leif Sverre Rosén. Under den åpne kontrollhøringen ble saken ytterligere belyst fra ulike sider, og summen av den informasjon som er gitt både ved redegjørelser i Stortinget, i brev, i ulike dokumenter og i de muntlige meddelelsene i høringen, danner bakgrunnen for komiteens vurderinger og de konklusjoner komiteen har trukket. Som saksordfører er jeg svært tilfreds med at innstillingen fra komiteen i all hovedsak er enstemmig. Når jeg sier «i all hovedsak», er det fordi Fremskrittpartiet har lagt inn en særmerknad i tillegg til fellesmerknadene vedrørende forholdet mellom generalmajor Leif Sverre Rosén og forsvarsledelsen. Jeg regner med at Fremskrittspartiets talsperson vil redegjøre nærmere for innholdet i denne merknaden. Bakgrunnen for at Norge har besluttet å sende styrker til Afghanistan, er at vi ønsker å bidra til større stabilitet og sikkerhet for folket i dette landet. Det står et bredt flertall i Stortinget bak denne beslutningen. Vi er oppmerksomme på at sikkerhetssituasjonen har forverret seg og i dag er langt mer krevende enn den var da Norge gikk til det skritt å gå inn i PRT Meymaneh i 2004. Det tilsier en kontinuerlig vurdering av nødvendige beskyttelsestiltak i lys av det til enhver tid foreliggende trusselbilde. Det hersker ingen uenighet om at sikkerheten for soldatene skal være høyprioritert. Like klart er det at ingen heller kan gi noen absolutt garanti mot at det oppstår situasjoner som fører til skader eller tap av liv, gitt den risikofylte situasjonen i Afghanistan. Det har dessverre skjedd, og det kommer nok til å skje igjen. Men da er det også svært viktig for meg å understreke at det ikke på noen måte må få festne seg et inntrykk av at det vi i denne sammenheng er opptatt av, er å lete etter skyldige. Utgangspunktet for Stortingets arbeid i denne sammenheng er kun å skaffe seg et beslutningsgrunnlag for å treffe tiltak som kan bedre sikkerheten for våre soldater ute i felten. Vi er vel vitende om at vi påtar oss et stort ansvar når vi sender soldatene ut i farlige operasjoner. Da må vi samtidig sikre oss at alt som kan gjøres, blir gjort for at sikkerheten ivaretas. Det skylder vi våre soldater. Det skylder vi deres pårørende. Det skylder vi landet. Så er det slik at Stortinget må kunne sette sin lit til at regjeringen ved ansvarlig statsråd sørger for at så er tilfellet. Og jeg er glad for at den aktuelle statsråden så klart i flere redegjørelser til Stortinget har understreket at hun framfor alt er oppatt av soldatenes sikkerhet. Når det likevel kommer for en dag gjennom oppslag i media at legedekningen er mangelfull ved de norske styrkene, er det vår plikt å reagere. Forsvarsministeren har i brev til komiteen pekt på at våre styrkers sikkerhet ikke alene knytter seg til tilgjengelighet på leger og annen spesialisert kompetanse, men også enkeltmannsferdigheter i sanitet, militære ferdigheter, situasjonsforståelse, osv. osv. Det er i samspillet mellom de ulike faktorene man søker å gjøre sikkerheten best mulig - naturligvis er det det. Men samtidig må det fastslås at en god og tilgjengelig legedekning og sanitetskompetanse er fundamentalt avgjørende i kritiske situasjoner. Derfor må det til enhver tid være en medisinsk beredskap som sikrer rask og forsvarlig behandling når behovet inntreffer. Gjennom denne prosessen har komiteen blitt kjent med at Forsvarets sanitet i mange år har påpekt problemene med å rekruttere tilstrekkelig antall leger og kirurger til utenlandsoppdrag. Saken har vært utredet. Allerede i 1996 framsatte en arbeidsgruppe forslag til en rekke tiltak med sikte på rekruttering av medisinsk fagpersonell med spesialkompetanse innen akuttmedisin og krigskirurgi. Men det viste seg vanskelig å få satt disse ut i livet. Det er erkjent at det av flere årsaker er svært utfordrende å rekruttere medisinsk personell til Forsvaret. Dette understreker at det er et kontinuerlig behov for aktivt å arbeide for rekruttering av spesialkompetanse både på kort og på lang sikt. Komiteen ser derfor avtalen, som ble undertegnet med Ullevål universitetssykehus i juni 2007, som svært positiv, og vil understreke viktigheten av at tilsvarende avtaler også kommer i stand med andre helseforetak. Det er også bra at forsvarsministeren, riktignok etter at Stortinget tok opp legesituasjonen i Afghanistan, har tatt opp den vanskelige legedekningen med helseministeren og Den norske legeforening. Det er også bra at man har fått i stand en midlertidig avtale om kirurgdekning, og komiteen tar til etterretning at det nå er utarbeidet en samlet plan som sikrer kirurgisk kapasitet fram til 1. juni i år. Så langt kan alt synes greit fra komiteens side, men det skal heller ikke underslås at komiteen også har noen kritiske merknader til Regjeringens håndtering av saken. En samlet komite gir uttrykk for at den stiller seg undrende til at forsvarsministeren først etter at saken ble tatt opp i media og Stortinget engasjerte seg, tok fatt i saken. Ministeren har selv gitt uttrykk for at det lenge har vært et problem å skaffe nok leger til Afghanistan. Initiativet kunne ha vært tatt langt tidligere fra statsrådens side. Et annet forhold vedrørende avtalen med Legeforeningen er at den gir svært gode betingelser for dem den gjelder, i forhold til andre grupper. Komiteen stiller derfor spørsmål ved om ikke Forsvaret selv kunne fått i stand slike avtaler tidligere om det hadde blitt åpnet for tilsvarende betingelser. Den forutsetter naturligvis at denne avtalen, så vel som framtidige avtaler, er i tråd med regelverket for avtaler på vegne av det offentlige. Det tredje forholdet som komiteen samlet påpeker, er at forsvarsministeren i høringen uttalte at hun ikke tok noe eget initiativ i fjor da generalmajor Rosén uttalte seg om legemangelen og sa at han ikke ville ha sendt sin egen sønn til Afghanistan. Komiteen mener det ville være naturlig om en slik uttalelse fra lederen av Forsvarets sanitet hadde avstedkommet noe mer initiativ fra forsvarsministerens side. Det siste punktet jeg vil berøre av det som komiteen påpeker, og som jeg for egen regning mener er det alvorligste, gjelder opplysningsplikten. Komiteen viser til at det forut for 22. november 2007 ikke har vært gitt noen orientering til Stortinget om legedekningen i Afghanistan og problemene med å rekruttere spesialister. Det ville vært naturlig om sanitetsdekningen, herunder legedekningen, hadde vært et tema som ble berørt på linje med andre sikkerhetstiltak, slik sikkerhetssituasjonen har utviklet seg, og tatt i betraktning det som er kommet fram i media i denne saken. Komiteen mener statsråden burde ha informert Stortinget på et tidligere tidspunkt om disse utfordringene. Det kan etterlates et inntrykk av at andre sider ved Norges engasjement i Afghanistan har tatt fokuset bort fra utfordringene knyttet til sanitetsberedskapen. Dette blir stående som en kritikk fra et samlet storting. Jeg skal som saksordfører nøye meg med disse påpekningene. Komiteen har vist varsomhet med å si så mye om fratredelsesavtalen mellom Forsvaret og generalmajor Rosén. Jeg viser til komiteens merknader i innstillingen, og regner dessuten med at andre av komiteens medlemmer kanskje vil kommentere denne avtalen mer inngående. La meg likevel til slutt bemerke at den dokumentasjonen som er framlagt for komiteen, viser at Forsvarets sanitet ved en rekke anledninger fokuserte på behovet for økte bevilgninger og på rekrutteringssituasjonen, og pekte på tiltak som kunne settes i verk ved en bedre økonomi.