trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Siv Henriette Jacobsen (Arbeiderpartiet), 2018-04-26:
Jeg opplever at statsråden har et ekte og varmt engasjement for det nordiske. Det er også en av mine absolutt største kjepphester. Jeg kan også røpe at da vi skulle ha denne interpellasjonen, brukte vi lang tid på å finne ut hvem som var nordisk samordningsminister. Man trodde en stund at det var kommunalministeren. Så her kan statsråden gjøre en liten jobb for å synliggjøre sitt ansvar i det daglige for det nordiske. Når statsråden sier at fylkene kan bruke av egne penger til Interreg, må jeg minne statsråden om hvordan Interreg-systemet er bygd opp. Det er én fjerdedel av egne midler, én fjerdedel Interreg-midler – på både norsk og svensk side. Regjeringen har også kuttet i de regionale utviklingsmidlene til fylkene, slik at man heller ikke har midler til den egenandelen som må på plass. Her har man skapt et dobbelt problem, både ved å kutte i Interreg og ved å kutte i regionale utviklingsmidler. Når det gjelder grensekomiteene, skulle jeg ønske at de kunne få et større oppdrag med å være rapportører om grensehinder. De er til stede langs hele grensen, både mot Sverige og selvfølgelig mot Finland og Russland, og føler dette på kroppen. Hvis de kunne få i oppdrag å være rapportører til Nordisk ministerråd om grensehinder, kunne de også gjøre god nytte av sin erfaring der. Jeg synes statsråden trakk fram en dimensjon som jeg selv ikke helt dro fram, nemlig distriktsdimensjonen. Veldig mange av kommunene som har grense mot Sverige og for så vidt mot Finland, er distriktskommuner som har mye å hente på å samarbeide over grensen for å løse sine utfordringer. Det er viktig å få fram og bruke. Vi står tilbake med det virkelig uløste problemet, som ikke bare er elefanten i rommet, men som har vært trukket fram her, og som ennå ikke er besvart: Hva gjør vi med den strukturelle utfordringen når det gjelder å samhandle om samferdselsplaner? Dette må det finnes en løsning på, og det må settes i system. Nordisk råd har nylig trukket dette fram og vil at ministrene skal komme mer på banen. Det er en god idé. Men vi må få til et forpliktende samarbeid, ikke bare som en adhocorganisasjon, men et løpende samarbeid for å løse nordiske transportutfordringer i fellesskap.
Henrik Asheim (Høyre), 2018-04-26:
Det var egentlig representanten Moxnes som gjorde at jeg følte behov for å ta ordet igjen. Jeg adresserte jo nettopp dette poenget i mitt innlegg – jeg vet ikke om representanten Moxnes var til stede i salen da – det faktum at en samlet komité viser til stortingspresidentens og presidentskapets tydelige signaler om at deler av denne kostnaden skal tas på Stortingets eget budsjett. Problemet med representanten Moxnes’ forslag er at han sier at det skal gjøres betydelige administrative kutt, og det skal legges fram før sommeren er over, i en sak som nå handler om å utvide fullmakten for at finanskomiteen grundig kan behandle hele saken, nettopp fordi vi i RNB skal behandle alle kostnadsrammene og også da diskutere hvor mye av dette som Stortingets administrasjon kan ta. Når man sier at fordi flertallet i komiteen ikke går inn på et forslag som sier at man skal ha betydelig administrative kutt i løpet av en måneds tid, er man ikke for at presidentskapet skal finne inndekning på sine egne budsjetter. Det er rett og slett ganske urettferdig mot en samlet komité og alle partiene som står bak den merknaden, som helt klart slår fast at Stortinget har et ansvar for å finne inndekning på sine egne budsjetter. Jeg mener at det blir litt urimelig – rett og slett – å forsøke å skape en uenighet om dette, eller å gi inntrykk av at noen bare sier ting, men ikke mener det. Det er ikke komiteens standpunkt. Det sier vi klart i en merknad, og det er heller ikke presidentskapets standpunkt, som helt tydelig har kommunisert at de vil finne penger på egne budsjetter. Men at det skal gjøres på en ryddig og skikkelig måte og ikke under et voldsomt tidspress for en direktør som begynner på jobb 2. mai, mener jeg at Stortinget faktisk bør bevilge seg tiden til. Det tror jeg også blir en mer skånsom og riktig prosess for alle dem som har sitt virke på Stortinget, ikke bare for representantene, men for alle dem som gjør en veldig god jobb for oss hver eneste dag.
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2018-04-26:
Eg vil òg starta med å takka komitéleiaren og saksordføraren og heile komiteen for godt samarbeid i denne saka. Stortingets byggjeskandale, som det har vorte omtalt både frå denne talarstolen og elles i befolkninga, har dessverre føydd seg inn i rekkja av offentlege byggjeprosjekt med svært store budsjettsprekkar. Det er sjølvsagt enkelt å vera etterpåklok og meina at mykje skulle ha vore gjort annleis. Eg er uansett glad for at me i dag kan gå vidare med byggjeprosjektet. Det er viktig å presisera at det komiteen i dag innstiller på, er at me dekkjer dei auka kostnadene med 90 mill. kr, slik at me ikkje får forseinkingar og stopp i byggjeprosjektet, som ville sett renommeet til Stortinget ytterlegare på spel, dersom ein kom i ein situasjon der ein ikkje kunne betala rekningar og heller måtte stoppa arbeidet. Den grundige gjennomgangen er, som fleire har vore inne på før, varsla skal bli ein del av revidert nasjonalbudsjett, og det er då naturleg å koma tilbake til heilskapen og omtala den breiare i samband med saksbehandlinga då. Likevel er det greitt å seia nokre ord i denne saka også. Dette er eit spørsmål som sjølvsagt pregar tilliten til både Stortinget og til politikarar frå skattebetalarar og veljarane si side. Denne tilliten er me nøydde til å gjenreisa. Eg trur faktisk at innbyggjarane i Noreg har forståing for at byggjeprosjektet som Stortinget sette i gang, har vore stort på grunn av at ein stiller krav til sikkerheit, og at det er ein komplisert fasade. Det folk ikkje har forståing for, er stadige kostnadssprekkar og eit inntrykk av at politikarane ikkje har kontroll i eige hus. Det er sterkt beklageleg. Difor er det positivt at presidentskapet sende signal om at òg Stortinget skal ta sin del gjennom utgiftsreduksjonar på eige budsjett. Det er eit stort ansvar for presidentskapet å koma med gode forslag i samråd med administrasjonen om korleis ein kan føreslå slike kutt. For oss er det viktig at det skjer. Raudt har eit forslag, som komitéleiaren gjorde greie for, som eg trur alle er einige i intensjonen i. Grunnen til at ein ikkje stemmer for, er at ein set ein tidsfrist som er for knapp, men det skal ikkje herska tvil om at ein er einig i intensjonen om at Stortinget sjølvsagt skal ta sin del av ansvaret med å redusera det som ein kan redusera i dette huset. Kostnadssprekken me no har sett, får me ikkje gjort noko med no. Samtidig er me nøydde til å læra av det til framtidige prosjekt. Me veit alle at handlingsrommet i åra framover kjem til å bli mindre, og Noreg er nøydd til å bli drive meir effektivt enn me har gjort til no. Me kjem til å bli nøydde til å gjera reelle prioriteringar, og me må gjennomføra tøffe kutt i tida framover. Då tek det seg dårleg ut med milliardsprekkar i vår eigen bakgard.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-04-26:
Jeg vil fra Senterpartiets side understreke det samme som både komitelederen og andre har understreket fra denne talerstolen, at det er særdeles viktig at en går grundig gjennom kostnadsbesparende tiltak på Stortinget. Som Senterpartiet tidligere har understreket, har det vært en betydelig vekst i administrative utgifter på Stortinget. Det er viktig at en har en ordentlig grundig gjennomgang av det, og at den nye direktøren, når vedkommende er på plass, får nødvendig tid til å gjøre det, men at det arbeidet har framdrift. Det kan definitivt også gjelde kostnader som berører stortingsrepresentantene og stortingsrepresentantenes virke, eksempelvis knyttet til internasjonal reiseaktivitet. Det kan gjelde å gå kritisk gjennom hvorfor ulike avdelinger på Stortinget har hatt en såpass stor vekst i antall ansatte, sett opp mot hva slags oppgaver som skal gjennomføres. Senterpartiet imøteser at en plan for dette kommer på plass, men vi mener altså det er godt ivaretatt gjennom det som er signalisert fra presidentskapets side, og som er blitt understreket fra en enstemmig komité i denne saken.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2018-04-26:
Jeg finner det nødvendig å knytte et par kommentarer til den diskusjonen vi har nå om kostnadsbesparelser. Jeg vil uttrykke stor tilfredshet med at hele komiteen står samlet i dette. Det er ikke gitt, men det er et tydelig signal fra alle om at vi ønsker at det blir kuttet. Jeg tror også det er behov for å ha forståelse for at den nye direktøren, som skal gjennomføre det, ikke er på plass ennå. Men det vil hun snart være, og det ser vi fram til. Vi ser fram til et godt samarbeid med både presidentskapet og den nye direktøren i dette arbeidet framover. Jeg vil også bemerke det faktum at i forslaget fra Rødt er det «betydelige administrative besparelser» som er ordlyden, ikke stortingsrepresentantenes godtgjørelse. Vi må ha en diskusjon om det. SV har i mange år fremmet forslag om at denne godtgjørelsen skal vokse mindre raskt og ikke så raskt som den har gjort. Det er noe helt annet enn «betydelige administrative besparelser», og jeg tror det er klokt å bruke god tid på å planlegge hvordan slike «betydelige administrative besparelser» skal gjennomføres, slik at det nettopp ikke går på bekostning av de mange ansatte her på Stortinget, som gjør en god jobb hver eneste dag.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-04-26:
Jeg hørte representanten Asheims innlegg fra start til slutt, og jeg er uenig i noe av det, ikke minst dette med tidsestimatene. Det var i februar Olemic Thommessen uttalte til NTB at han ville be Stortingets administrasjon forberede og legge fram en plan med sikte på betydelige administrative besparelser. Da burde det etter vårt syn være mulig å få en slik plan på bordet i juni. Vi er kanskje noe mer utålmodige i noen spørsmål enn andre partier – slik er det jo med oss – men her har vi altså etter vårt syn behov for faktisk å vise at det settes handling bak ordene som falt i februar, ikke minst fra Høyres side, og få på plass en slik plan, som vi kan gå igjennom og behandle på en skikkelig måte for å sørge for at også Stortinget tar sin del av regningen for et prosjekt og en skandale som Stortinget til syvende og sist er ansvarlig for. Andre partier vil naturligvis også få mulighet til å vise vilje til å stramme inn på egen livreim når vi behandler våre egne godtgjørelser, våre egne lønninger, hvor mye vi skal tjene det kommende året, her i Stortinget før sommeren. Da vil vi også se om det er vilje til hos de øvrige partiene – SV har vist det, de andre har vel ikke vist det foreløpig – å sørge for at også politikerne, som snart nærmer seg en million i årslønn, strammer noe inn på sin egen godtgjørelse for å skjerme andre på Stortinget for kutt som kan oppfattes som både urimelige og urettferdige, fordi det er politikerne som til syvende og sist er ansvarlige for denne sprekken i budsjettene.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-04-26:
Det forrige taler var bekymret for, er nettopp det vi presiserer som en forutsetning i merknaden til forslaget. Det er en sammenheng mellom merknadene vi leverer og forslaget som også er levert, så jeg tror ikke det kan tas til inntekt for at man skal f.eks. kutte i renholdere. Men det følger altså av merknaden som følger med forslaget.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-26:
Jeg vil starte med å takke saksordføreren og komiteen for godt arbeid. Jeg synes at i en så alvorlig og krevende sak, er det viktig at en klarer å samle seg om veien videre i størst mulig grad for å klare å komme i havn med prosjektet. Dette har vært en svært alvorlig sak for Stortingets renommé, og det er en alvorlig sprekk. Jeg vil vise til Kristelig Folkepartis arbeid i kontroll- og konstitusjonskomiteen og innlegg holdt om selve saken der. Når det gjelder dagens behandling – det er det flere som understreker og som vi er tydelig på i innstillingen – gjelder dette en utvidelse av fullmaktene, sånn at en kan holde arbeidet i gang. Det er helt nødvendig, og derfor slutter Kristelig Folkeparti seg selvsagt til det. Når det gjelder det arbeidet som komiteen har fått levert fra presidentskapet, er jeg glad for at en har gjort grundige vurderinger og også viser til kvalitetssikringen og rapporten som er laget av Dovre Group Consulting. Selv om komiteen har hatt liten tid på det, virker det å være et godt arbeid som ligger til grunn for det arbeidet presidentskapet skal ta videre. Siden vi fikk det arbeidet i forrige uke, har ikke komiteen heller fått jobbet så grundig med saken, derfor vil videre behandling bli gjort i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Når det gjelder Rødts forslag, støtter ikke Kristelig Folkeparti det. Jeg vil bare imøtegå den argumentasjonen som kom sist her. Vi er alle villig til å se på hvordan pengene skal bli brukt, og at Stortinget også må foreta kutt i den krevende situasjonen vi er i. Det viser vi til i merknadene, men det må også gjøres på en skikkelig måte. Jeg mener det vil være forhastet allerede å kreve at det skal foreligge et arbeid nå i løpet av en måneds tid. Jeg mener vi sender tydelige signaler til presidentskapet. Det er de som har ansvaret for å jobbe videre med saken. Dette vil være et fortløpende arbeid. Så vil eventuelt finanskomiteen komme inn i det på et senere tidspunkt.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
På vegne av det som framstår som flertallet i innstillinga, er anbefalingen at forslaget til § 75 alternativ 2 bifalles. Nå er det tvilsomt om det er flertall i salen – det er i hvert fall ganske sikkert ikke grunnlovsmessig flertall – for den anbefalingen. Av de grunnlovsforslagene vi i dag har til behandling, er det det som skuffer meg mest, fordi det nå er en gyllen anledning til å sørge for at bokmålsversjonen og nynorskversjonen baserer seg på den samme utvalgsutredningen fra Grunnlovsspråkutvalget, og at vi på den måten kunne fått harmoni mellom de to tekstene. En av våre forslagsstillere vil gå ytterligere i dybden i den saken, men jeg synes det er uheldig at det til dels er forskjell i oppbygning og ikke helt parallellitet mellom de to forslagene. Det hadde vi fått hvis dagens forslag hadde fått grunnlovsmessig flertall. Det gjelder delvis tekstlige ting, og det gjelder delvis oppbygging av paragrafer. En ellers utmerket saksordfører sier at vi ikke skal forandre Grunnloven i tide og utide. Det er jeg enig i. Men nå mener jeg det er på tide å få på plass det siste elementet i den grundige gjennomgangen av Grunnloven som vi hadde i forbindelse med grunnlovsjubileet – å få på plass den helheten det vil være, at det blir bedre sammenheng, dersom vi bringer bokmålsversjonen til å være i tråd med den nåværende nynorskversjonen. Med det som bakgrunn er det en tapt mulighet, etter min oppfatning, til å få ryddet opp og få gjort ferdig det grunnlovsarbeidet som utmerket ble gjort for fire år siden. Når saksordføreren sier at vi skal ha respekt for tidligere fattede vedtak, ja, så skal vi det, men nå er det vårt ansvar å behandle de grunnlovsforslagene som foreligger. Vi må gjøre den vurderingen på eget grunnlag, og flertallets innstilling fra komiteen er altså at det foreliggende grunnlovsforslaget bifalles.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
Takk til saksordføreren for en grei gjennomgang, også av bakgrunnen for at innstillingen er delt når det gjelder I. Den diskusjonen vi her har, må selvfølgelig ses på bakgrunn av den diskusjonen, eller den deliberasjonen – som det fortsatt skal hete, forstår jeg – som vi hadde i forrige sak. For vår del er det slik at vi selvfølgelig er enige om det som gjelder grunnlovsforslag nr. 20. Jeg gir min tilslutning til saksordførerens presentasjon av det. Vi er også enige om det som også ble omtalt i forrige debatt, angående § 75, at vi får på plass dette med låneopptak. Når vi, flertallet i komiteen, foreslår at forslag nr. 15 ikke bifalles, har det sin bakgrunn i den diskusjonen vi akkurat hadde – og ikke alle paragrafene. La meg understreke det. Noen av de paragrafene kunne vi gjerne vært med på å diskutere. Det gjelder § 49. Vi er enige om § 75. Vi kunne vært med og diskutert § 17. Men når det gjelder § 50, om stemmerett for kvinner og menn, så er det et eksempel på at det forslaget som her foreligger, faktisk står i motsetning til den moderne formen som nå er på bokmål, og som vi mener bør være også på nynorsk. Det er bakgrunnen for at vi har valgt å være tro mot Stortingets alminnelige måte å behandle grunnlovsforslag på; der de er fremmet i ett forslag – med flere paragrafer – går vi ikke inn og ut av de enkelte paragrafer. Det betyr at vi heller ikke har anledning til å stemme for de paragrafene som det kunne ha vært greit å endre, men at vi stemmer som en helhet. Bakgrunnen for at vi anbefaler at det ikke bifalles, er altså at deler av forslaget går i stikk motsatt retning av en modernisering, en felles språkform på bokmål og nynorsk.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
Jeg takker saksordføreren for redegjørelsen for flertallsinnstillinga og gir min tilslutning til hans beskrivelse av den. Her i stad var det noen som svingte seg til de store høyder når det gjaldt tradisjonens betydning for ikke å modernisere grunnlovsspråket for mye. Men er det noe som er tradisjon i Grunnloven, og som har vært med oss fra begynnelsen av, er det vel odels- og åsetesretten. Det en må stille spørsmål om, er: Hvorfor i all verden skal en reparere noe som fungerer? Dette er en sak der de politiske skillelinjene i Norge kommer tydelig fram. Det er ikke noen tvil om at hvis en fjerner grunnlovsbestemmelsen, vil det være enklere å endre odelsloven og andre bestemmelser som er med på å sørge for at vi i Norge har det landbruket vi har. Og det er da virkelig en del av norsk kultur og norsk tradisjon at vi ikke har en situasjon der eiendommer rundt omkring i bygdene kan bli investeringsobjekter for folk som har et løst – om noe – forhold til eiendommen og det området en skal eie i. Det er ikke noen tvil om at vi i Norge har en ganske spesiell landbrukspolitikk, og det er derfor Norge er spesielt. Det er et av bidragene til at vi har vekst, til at vi har aktivitet og til at vi har bosetting rundt omkring i hele landet. Det at vi har odelsretten, men at vi på den bygger annet regelverk, og det at vi har en kanaliseringspolitikk som har gjort at vi ønsker å ta hele dette landet i bruk, er nettopp noe av årsaken til at Norge er Norge, og at Norge skiller seg fra et så nært land som Sverige når det gjelder aktivitet og liv på bygdene. Derfor gir jeg min fulle tilslutning til saksordførerens redegjørelse. Jeg er helt enig i at odelsloven må følge utviklingen. Ja, vi endrer den om nødvendig. Men det grunnlovsvernet som sørger for at vi fortsatt skal ha det ansvaret som ligger i at en gjennom odel kan overta en gård, er også for framtida utrolig viktig for å sikre oss at gårdsbrukene ikke blir et investeringsobjekt. Det grunnleggende prinsippet her må være – enten det gjelder jord eller for så vidt skog – at vi gjennom en helhetlig politikk, der styring av pris er et av elementene, sørger for at de som overtar brukene, kan finansiere det overtakelsen koster, gjennom den produksjon som bruket har kapasitet til. Den sammenhengen ønsker vi ikke å fjerne. I det er grunnlovsvernet av odelsretten et viktig element. Så i denne saken er det vi – og flertallet – som står for tradisjonene.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
Jeg vil få lov til å takke for en – synes jeg – god debatt om et viktig tema, en av de mest alvorlige beslutninger Stortinget tar. Jeg vil starte med – enten du tror det eller ikke, president – å være imøtekommende overfor Michael Tetzschner. Nå må du følge med! For da han påpekte at det i innstillinga på side 2, i spalte 2, går fram at det krever Stortingets samtykke dersom tropper skal sendes utenlands, hadde det vært mer presist om det sto «unntatt linjetropper». Men jeg mener at det framgår av både teksten og innstillinga for øvrig. Det er likevel det som er det viktige prinsippet. Det er to tilnærminger til det spørsmålet vi nå har diskutert. Den ene er å klargjøre regelverket med hensyn til den ansvarsdeling som i dag foreligger mellom regjering og storting, og noen mener at den ansvarsdelingen bør endres ved at det skal tas en beslutning i Stortinget. Det er altså å endre forholdet mellom de to konstituerte makter. Uavhengig av det har jeg også tatt til orde for at dette er en viktig debatt som vi bør fortsette, for når vi i Grunnloven i dag sier at det skal være samtykke fra Stortinget, og når vi samtidig i Grunnloven i dag henviser til linjetropper, og landvernet og de øvrige tropper – altså unntatt linjetropper – er det begreper som etter vedtak her i Stortinget ikke lenger er aktuelle begreper for å definere hva Stortinget skal gi samtykke til, og hva Stortinget ikke skal gi samtykke til. Så hva enten en mener at ansvarsdelingen bør endres, som noen her har tatt til orde for, eller om en bare mener at en skal videreføre den ansvarsdelingen vi har, men klargjøre hvor grensene går, mener jeg at det er grunnlag for å diskutere videre hvordan vi skal følge det opp, og at vi i framtida i hvert fall ikke bør ha diskusjoner om når en er innenfor og når en er utenfor grensene. Det har vi et ansvar for å sørge for at Grunnloven er oppdatert på. Vi mener altså ikke at foreliggende alternativer ivaretar det på en presis nok måte, og derfor er innstillinga at det ikke bifalles.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
Jeg var litt i tvil om jeg skulle ta ordet enda en gang, men jeg vil bare ikke at det skal bli stående at representanten Tetzschner sier at jeg har kommet i skade for å blande sammen Høyres standpunkt i nynorskspørsmålet med tidligere standpunkt og det som skjedde ved forrige korsvei. Jeg har ikke kommet i skade for å huske noe feil. Høyre var imot det nesten helt fram til vi kom inn i salen. Jeg vil bare at dette skal bli sagt, slik at det ikke blir stående, det som Michael Tetzschner sa om at jeg har kommet i skade for å huske feil, for jeg husker ikke feil på det punktet. Dessuten – i de siste få sekundene – til det at vi ikke skal overdrive forskjellene: Nei, men hvorfor i all verden er man da så veldig imot å gå over til moderne bokmål, hvis det ikke er noen store forskjeller og store realiteter knyttet til dette? Da er det bare en språklig konservatisme som er ute og går, og det tilhører ikke 2018 for noen partier i denne salen.
Michael Tetzschner (Høyre), 2018-05-08:
Som en av forslagsstillerne vil jeg bare registrere at forslaget er blitt behandlet i samsvar med det forslagsstillerne håpet, og jeg ser fortrøstningsfullt frem til avstemningen. Det er et av de forslagene som ligger på bordet i dag som har utsikter til å bli vedtatt med det nødvendige flertall. Jeg fikk også lyst til å takke representanten Grimstad for et meget interessant innlegg, som imidlertid ikke berører denne endringen – det tror jeg også representanten selv var inne på – fordi det vi tar ut nå, er en henvisning til det som i sin tid kunne ha vært med på å begrunne en enevoldskongemakt, som man var i ferd med å nedbygge på Eidsvoll. Man støter av og til på den forestillingen at det var på Eidsvoll man grunnla demokratiet. Det er riktig at uten Eidsvolls-forsamlingen ville vi ikke så raskt oppnådd en rettsstat, men det var ikke utbredelse av demokratiet som lå eidsvollsmennene på hjertet, det var å få redusert kongemakten fra å være en enevoldskongemakt til å bli en kongemakt i samspill med andre institusjoner, ut fra maktfordelingsprinsippet. Så fikk vi heldigvis innenfor – og delvis utenfor – Grunnlovens rammer en utvikling av våre demokratiske institusjoner og vaner. «Hellig» kommer opprinnelig fra norrønt «heilag» og er avledet av «hel», i betydningen «uskadet». Slik sett minner det jo litt om immunitet. Men så er det også dette at det språklige har vært forbundet med det guddommelige eller det som inneholder guddommelig kraft, og som da altså skal behandles med en religiøs ærefrykt. I vår tid nøyer vi oss med en mer borgerlig respekt overfor det kongen gjør, og det kongen er, og det symbolet som det konstitusjonelle monarkiet gir oss. Det er ikke mer enn dette som er forslagsstillernes hensikt. Det er altså å få ut det som måtte være en minnelse om at kongemakten var metafysisk begrunnet, og ikke som en del av et demokratisk konstitusjonelt kongedømme.
Michael Tetzschner (Høyre), 2018-05-08:
Jeg tar ordet for å argumentere mot den oppfattelsen av den nåværende Grunnloven som komiteen har gitt uttrykk for i merknadene. Jeg sikter til det som er tatt inn på side 2 i innstillingen, spalte to. Det gjelder bestemmelsen, slik komiteen oppfatter § 25 i dag. Der står det: «Av bestemmelsen går det fram at det kreves Stortingets samtykke dersom tropper skal sendes utenlands». Så omtaler man den vel innarbeidede konsultasjonsordning som vi har mellom regjeringen ved statsråden og den utvidete utenriks- og forsvarskomité. Men også det er ganske upresist angitt. Og igjen, nede i merknadene følger – under henvisning til den konsultasjonsordningen jeg refererte til – at «denne ikke synliggjør Stortingets samtykke i form av et protokollert vedtak». Komiteen har altså forutsatt at det er en samtykkeordning som involverer Stortinget, og at Stortinget skal treffe et positivt vedtak om å samtykke i utenlandsoperasjoner. Slik kan ikke Grunnloven leses. Den er opprinnelig en kompetanseregel mellom regjeringen som leder av forsvarsmakten og en begrensningsregel om hvordan denne forsvarsmakten skal brukes, ved at man sa at dersom man forsynte seg av de ti eldste årsklassene, som da var landvernet, så måtte Stortingets samtykke til. Hensikten historisk sett var at man ikke ville risikere at svenskekongen ville disponere norske hærstyrker i utenlandsoperasjoner, som kanskje tjente svenske interesser mer enn norske. Derfor har man alltid lagt til grunn at de yngste årsklassene, det som kalles «linjetroppene», har vært anvendelig for forsvarsmakten. Ved forsvarslovene av 2016 ble denne distinksjonen meningsløs, men det betyr allikevel ikke at det blir rett av komiteen å vise til en samtykkeordning generelt som ikke eksisterer. Så kan man jo diskutere om man skal gi presiseringer som gjør at man kan realisere hensikten bak den opprinnelige grunnlovsbestemmelsen på en bedre måte i dag, som samsvarer med Forsvarets nåværende organisering, men det er et annet spørsmål. Jeg må også si, fra denne talerstolen, at det er utilfredsstillende at man ikke fra komiteens side kan bruke noe mer krefter på å fremstille det som er dagens lovtilstand, dagens betydning av grunnlovsbestemmelsen, før vi skal ha en meningsfull diskusjon om endringene av den samme paragrafen.
Michael Tetzschner (Høyre), 2018-05-08:
Jeg slutter meg helt og fullt til det representanten Barth Eide sa, av grunner jeg straks skal komme tilbake til. Det mest oppløftende ved komitéinnstillingen er at den munner ut i at Stortinget ikke gjør endringer i Grunnloven § 25. Dermed blir jo heller ikke hvilke oppfatninger og merknader av veiledende karakter om dagens rettstilstand som komiteen måtte ha hatt på et tidspunkt, av betydning, fordi forslaget rett og slett blir nedstemt. Igjen, fra denne talerstolen: Det er grunn til å understreke noen hovedpunkter fra debatten. Det er i dag ikke noe generelt krav til samtykke fra Stortingets side for at regjeringen skal kunne engasjere forsvarskapasiteter utenlands. Derimot fantes det en hensikt bak den nåværende § 25 i Grunnloven som var en begrensning av hvor store kvantiteter som kunne avses fra Norge uten at forsvaret av eget territorium ville bli for svakt. For det siste tilfellet foreskriver den nåværende grunnloven, noe vi ikke kommer til å endre, samtykke fra Stortinget, dvs. et ordinært plenumsvedtak. Vi kan samtidig konstatere at ingen slik situasjon som har krevd samtykke, har oppstått verken i historisk tid eller i moderne tid. I historisk tid har kanskje grunnlovsbestemmelsen medvirket til at kongemakten nettopp var klar over den begrensningen som forelå, og respekterte den. Det er derfor ikke til å undres over at det ikke finnes rutiner for å protokollere noe slikt samtykke. For det er ikke samtykke som er gitt når regjeringen tidligere har brukt en innarbeidet konsultasjonsordning. Den dagen Stortinget eventuelt må vedta samtykke i plenum, vil det med protokolleringen løse seg av seg selv på vanlig måte. Det forslaget fra forslagsstillerne innebærer, er jo en overføring av kompetanse fra den utøvende makt, regjeringen, til Stortinget, som også er kontrollerende makt. Den nåværende konsultasjonsordningen er ikke en prosedyre for å få samtykke fra Stortinget. Regjeringen vil, på tross av lyden og tonen i konsultasjonene, måtte arbeide under et eget parlamentarisk ansvar også etter at konsultasjonen er gjennomført. På samme måte vil Stortinget stå fritt til å vurdere de tiltakene som regjeringen har funnet å måtte treffe i en krise- eller krigssituasjon eller en operasjon. Det må de gjøre i ettertid. Det er også en stor fordel for kontrollvirksomheten, for da vil man ha tilgang på materiale og opplysninger som man ikke kunne fremskaffe til Stortinget i forkant av en ordinær diskusjon. Det skulle si seg selv. For øvrig vil jeg igjen vise til at representanten Barth Eide hadde en god refleksjon om svekkelsen av Stortingets kontrollfunksjon dersom det blir en uklarhet om funksjonsfordelingen mellom statsmaktene.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-05-08:
Jeg vil bare komme med en kort kommentar. Vi behandler to forslag om å oppheve odels- og åsetesretten, § 117, fra Høyre og Venstre. Fra Høyres side var det seks representanter som sto bak det, Gunnar Gundersen, Michael Tetzschner, Svein Flåtten, Anders B. Werp, Olemic Thommessen og Ingjerd Schou. Tre av dem er representanter i dag. Det som er meget spesielt, er at ingen representanter for Høyre har tatt ordet i denne debatten. Kanskje forslaget om opphevelse av § 117, odels- og åsetesretten, ikke blir gjentatt i neste stortingsperiode. Kraften mot odelsloven i Høyre er i hvert fall ikke til stede i dagens storting. Forslagsstiller Tetzschner tar ikke ordet og har forlatt salen før debatten er ferdig.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
Det er vel ganske nøyaktig fire år siden vi hadde debatten om å endre språket i Grunnloven. Hvis jeg ikke husker feil, var det maidagene i 2014, rundt det store grunnlovsjubileet. Jeg tilhørte det som etter hvert ble et veldig lite mindretall i Stortinget, som ikke ønsket å endre språket i Grunnloven. Jeg mente vi levde veldig godt med det språket vi hadde, selv om det ble kalt både gammelmodig, historisk, avleggs og andre ting. Jeg tilhørte også dem som mente at det holdt å ha Grunnloven på én målform, og til min gode venn og partifelle Martin Kolberg vil jeg presisere at jeg til slutt vel var den eneste av Stortingets 169 representanter som stemte imot at vi skulle ha en nynorskversjon. Det var ikke fordi jeg har noe imot nynorsk, det er snarere det motsatte som er tilfellet for mitt vedkommende, men jeg fryktet at vi skulle komme i en situasjon hvor det ikke var samsvar i språkdrakten mellom en nynorskversjon og en bokmålsversjon. Resultatet av behandlingen i 2014 ble jo nettopp det. Vi er nå i en situasjon der de to versjonene – bokmål og nynorsk – ikke er harmonisert og ikke er i samsvar. Det mener jeg er svært uheldig. Det mener jeg rett og slett er rotete. Uavhengig av hva vi mente i 2014, bør alle ta ansvar og respektere at det er flertall i Stortinget for å modernisere språket i Grunnloven, og respektere at det er flertall i Stortinget for å ha både en nynorskversjon og en bokmålsversjon. Da bør stortingsflertallet også, i respekt for det, manne seg opp og sørge for at vi har en språkdrakt som gjør at begge versjoner er harmonisert og samsvarer med hverandre. I dag kunne det selvsagt vært fristende for meg å si: Hva var det jeg sa i 2014? Det kunne selvsagt også vært fristende å referere til Ibsens «En folkefiende», som jeg tror jeg gjorde i 2014, om at den som er sterkest, er den som står alene. Det skal jeg heller ikke gjøre. Men jeg synes vi alle har et ansvar for å ta oss ut av den noe uheldige situasjonen vi har kommet opp i, nemlig at det ikke er samsvar mellom grunnlovsversjonene på de to målformene. Min konklusjon er at jeg ønsker å være med og ta det ansvaret. Jeg kommer til å stemme for komitéinnstillingen, altså forslaget fra flertallet i komiteen, om å endre språket i bokmålsversjonen – rett og slett fordi jeg synes vi skal manne oss opp og sørge for at versjonene på de to målformene er i samsvar. Uavhengig av hva vi mente i 2014, bør vi alle ta det ansvaret.
Svein Harberg (Høyre), 2018-05-08:
Dette grunnlovsforslaget har ikke skapt stor debatt, og det tror jeg ikke det gjør her i salen i dag heller. Likevel er det sånn at vi endrer en tekst som er helt tilbake fra 1814, og som altså har overlevd i 204 år. Paragraf 5 er en bestemmelse som er en nøkkelformulering vedrørende ansvaret for den utøvende makt. Mens kongen nyter absolutt juridisk immunitet, påhviler ansvaret kongens råd – altså regjeringen. I dagens bestemmelse lyder det slik: «Kongens person er hellig», og så fortsetter det. De ordene må ses i lys av den gangen de ble skrevet – altså uendret siden 1814 – og begrepet har overlevd andre ryddinger i Grunnloven, som har tatt vekk disse tilknytningene til den lutherske kirken. Det er ingenting som skulle tilsi at dette burde stå der i dag. Heller ikke kongens posisjon som overhode for den lutherske kirken fram til 2012 trengte noen oppfatning av kongens personlighet som hellig. Den har altså blitt stående igjen gjennom disse gjennomgangene som har vært oppigjennom, og har ingen betydning for meningsinnholdet i paragrafen. Det betyr altså at kongens juridiske immunitet vil være nøyaktig den samme. Siden det er en forenkling som er foreslått, og det ikke vil endre det juridiske meningsinnholdet, ser komiteen ingen grunn til å beholde dagens formulering. Nå har vi diskutert det i flere saker her om å modernisere språket og være i tråd med bestrebelsene fra 2014. Dette er en slik opprydning. Derfor er det enighet i komiteen om at Grunnloven § 5 første punktum skal lyde på bokmål: «Kongens person kan ikke lastes eller anklages», og i nynorskversjonen: «Kongen personleg kan ikkje lastast eller skuldast for noko.»
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2018-05-08:
Som saksordføreren uttrykte det, handler § 5 om kongens immunitet og er en nøkkelformulering når det gjelder ansvar for den utøvende makt. Kristelig Folkeparti støtter forslaget til endring som vi nå behandler. Som forslagsstillerne viser til, er konstitusjonelle bestemmelser om visse former for immunitet for statssjefen svært vanlig, ikke bare i monarkiske, men også i republikanske statsformer. Det er i denne saken ikke snakk om å fjerne immuniteten. Vi legger til grunn at grunnlovsbestemmelsen om immunitet for statssjefen i Norge vil bestå så lenge vi har et monarki i vårt land. For øvrig har Kristelig Folkeparti ingen planer om å endre på akkurat det. Dagens formulering i § 5 er altså: «Kongens person er hellig; han kan ikke lastes eller anklages.» Dagens formulering om kongens hellighet har selvsagt en historisk bakgrunn. Jeg skal ikke gå nærmere inn på forhistorien og detaljene her, det har saksordføreren allerede gjort, og jeg viser til hans gode gjennomgang. Poenget er at begrepsbruken leses inn i en historisk kontekst. Begrepet har stått uendret siden 1814, hvilket selvsagt gjør at en fylles med ærbødighet når teksten skal endres, men det er åpenbart riktig å gjøre det nå. Og vi gjør det med den nødvendige respekt som kreves fra et verdikonservativt parti som Kristelig Folkeparti, hvor respekten for tradisjonen står høyt. Det er riktig som det skrives, at kongens posisjon som overhode for den lutherske kirken fram til grunnlovsendringen i 2012 ikke bygde på noen oppfatning om personlig hellighet. Begrepet «hellig» har blitt stående igjen alene. Forslagsstillerne mener altså at karakteristikken «hellig» er uten betydning for meningsinnholdet i Grunnloven § 5, og at kongens juridiske immunitet ville være nøyaktig den samme dersom første punktum i § 5 helt enkelt lød: «Kongens person kan ikke lastes eller anklages.» Kristelig Folkeparti er enig i denne vurderingen. En forenkling av grunnlovsteksten i tråd med forslaget endrer ikke bestemmelsens juridiske meningsinnhold. Kristelig Folkeparti er enig i at det ikke er noen grunn til å beholde dagens formulering i første punktum, som har en henvisning som i dagens lovtekst ikke er relevant. Samtidig skal det sies at det skal sitte langt inne å endre en begrepsbruk som er dypt forankret over tid. Det handler om symbolikk, tradisjon og ikke minst om sunne konservative instinkter. Men en endring av teksten på dette punkt gir ikke noe tap for oss som støtter en monarkisk regjeringsform i Norge. Tvert imot handler dette om å endre for å bevare en viktig institusjonell funksjon. Derfor støtter Kristelig Folkeparti komiteens tilråding – alternativ 1.
Nils T. Bjørke (Senterpartiet), 2018-05-08:
Det er fullt lov å ha ulikt syn på odelslova, men når argumentasjonen vert som han er i dag, at ein må fjerna odelslova for at andre reglar kan sikra landbruket, er dilemmaet nettopp at både Høgre og Framstegspartiet har gått i bresjen for å fjerna mange av dei reglane som har sikra eit landbruk med variert bruksstruktur over heile landet. Venstre seier at ein ikkje får nye inn i næringa. Det er ikkje odelslova som er det største problemet for ungdom for å koma inn i næringa i dag. Det er faktisk fire av ti bruk som blir selde utanom slekta. I dag er den store utfordringa for dei som har interesse og gjerne utdanning, men ikkje økonomi, at det er andre interesser som står bak kjøp av mange av gardsbruka som kjem på fritt sal. Det er fordi ein har opna opp. Det var snakk om at ein fekk fritak. Då må ein gjera noko med bu- og driveplikta og med konsesjonsregelverket, at ein stiller strengare krav til dei som skal overta. Det er det som kan hjelpa på dette, ikkje å fjerna odelslova. Det må vera lønsemd slik at dei som vil, har moglegheit til å driva garden. Når det vert trekt fram at det er mindre i ferskvarediskar på grunn av odelslova, må eg lura på kvar representanten har vore. Utfordringa i dag er konsentrasjonen i handelsnæringa, i distribusjonsnæringa. I dag veit ein at mange av dei som driv butikk, har både kapital og lyst til å gå heilt bak i verdikjeda og få hand om og styra verdikjeda frå gardsbruket og heilt fram. Det vil i alle fall ikkje gje større mangfald, det vil gje mindre. Det er nok av bønder som har satsa på nisjeproduksjon, lokal matproduksjon og andre ting, men dei må koma fram. Utfordringa deira er kampen med dei store kjedene, som styrer. Hadde Venstre verkeleg vore villige til å vera med på å få til ei satsing på eit større mangfald? Ta Gjøvik som eit døme – der har det vore ei lokal satsing på stimuleringspakkar etter initiativ frå Senterpartiet. Det har ført til at det er lite fråfall av gardbrukarar der. Men det må vera lønsemd om ein skal klara å lyfta dette. Eg hadde sett pris på om ein var litt meir ærleg i tilnærminga. At ein har ein prinsipiell motstand mot odelslova, synest eg er heilt greitt, men ein må prøva å vera tydeleg på kva ein vil.
Nils T. Bjørke (Senterpartiet), 2018-05-08:
Få ting, om nokon, er så alvorlege som når eit land bestemmer seg for å bruka militær innsats mot ein annan nasjon. Slike avgjerder er det heldigvis langt imellom. Men til liks med forslagsstillarane meiner eg det er naudsynt at me i Stortinget har betre og meir overordna kontroll med bruken av våre norske forsvarsstyrkar. I 2001, då norske soldatar vart sende til Afghanistan i den USA-leidde operasjonen Enduring Freedom, skjedde det etter at Stortinget hadde diskutert saka, men ikkje vedteke noko. Slik var det heller ikkje då norske troppar vart sende til Irak eller Libya. I Noreg treng ikkje ei regjering gå om Stortinget for å gå til krig mot nokon eller delta i militære operasjonar. Årsaka til dette er at i Noreg er avgjerda om å gå til væpna konflikt eller krig eitt av dei få kongelege prerogativa som står att utan at Stortinget kan blanda seg inn. Det vil seia: Sjølvsagt kan Stortinget blanda seg inn. Dei kan meina kva dei vil om avgjerda, og dei kan vera imot, men ei avgjerd om å gå til krig kjem ikkje opp til avrøysting her i Stortinget. Det er dette det dreiar seg om: Skal me som eit ope, demokratisk land, som elles debatterer og vedtek det meste som er mogleg eller umogleg å vedta her i stortingssalen, i framtida ha ein praksis der regjeringa faktisk må innom det øvste folkevalde organet her til lands for å kunna få eit vedtak der militær maktbruk er forankra? Då USA gjekk til åtak mot Syria i 2013, skjedde det noko nytt. President Barack Obama hadde teke avgjerd om at han ville bruka militærmakt og andre metodar for å gå til åtak mot syriske mål. Samstundes sa han 31. august 2013 at han ville søkja autorisasjon for bruken av makt frå det amerikanske folket via representantane i Kongressen. Han meinte landet ville stå sterkare av å forankra dette i Kongressen, og han meinte at dei som vart sende ut i krigen, ville verta sterkare når dei visste at dei hadde folket i ryggen. I høve til forslaget som Senterpartiet har fremja i denne saka, syner fleirtalet til at det er etablert kontakt mellom regjering og storting, men ikkje nokon stad finn ein att noko skriftleg om denne kontakten. Det finst ingen protokoll som syner om ein var samd eller ikkje. Eg meiner me som land hadde kome styrkt ut av det om me hadde hatt ei formell forankring og ein praksis som gjorde at Stortinget òg kunne ha gjort vedtak når me sender norske kvinner og menn ut i strid. Ja, for eg meiner at me skuldar våre troppar dette. Kvar soldat me sender ut i krig og væpna konflikt, bør frå oss i Stortinget ha den oppbakkinga som eit vedtak kan gjeva. Kvar mor, far eller ektefelle som ser dotter si eller sonen sin verta send ut i teneste for landet, bør vita at oppdraget kjem frå Stortinget. Kvar stortingsrepresentant som røystar for eller imot deltaking i krig og konflikt, bør vera klar over det ansvaret me har overfor innbyggjarane våre, og at det er dette det til slutt handlar om. Med det tek eg opp forslaget frå mindretalet i innstillinga.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2018-05-08:
Det ble sagt av saksordføreren og andre her at dette er en gammel ordning, og det stemmer jo. Det er heller ingen ny debatt, og Venstre har bidratt til debattene i mange storting og i mange forslag knyttet til grunnlovsendringer. Det har vel vært debattert helt siden tidenes morgen, da den ble nedfelt, for det er snakk om prinsipper som bryter med idealer. For Venstre, som et liberalt parti, er det en grunnleggende tankegang at posisjoner ikke skal arves. At man kan framføre arv og en stadig snevrere arverekkefølge som en fordeling av posisjoner i et demokratisk perspektiv, er vanskelig å forstå. Her blir det framført at hvis den førstefødte har arverett, vil det føre til sterkere demokrati og bedre forvaltning enn om alle i samfunnet har muligheten. Det er en argumentasjon vi ikke bruker på noen andre områder i samfunnet, uavhengig av hvilke ressurser vi forvalter. Venstres tidligere leder og landbruksminister Lars Sponheim satte i gang noen av endringene vi de siste årene har hatt knyttet til reguleringer i landbruket. Han uttalte i forbindelse med nedsettelsen av Odelslovutvalget følgende: «Min skepsis til loven bunner i at den kan hindre de mest motiverte i å leve og bo på bygdene. Odelsloven er en gammeldags måte å ordne overtagelsen av gårder på. Nå har vi behov for å skaffe motiverte ungdommer til bygde-Norge. Da må vi ta en debatt om odelsloven som ikke bare dreier seg om tidspunkter og hvor mange familiemedlemmer den omfatter, men om loven spiller en rolle i det moderne samfunn.» Det var i Aftenposten i 2003. Når representanten Dag Terje Andersen spør om hvorfor vi skal endre noe som fungerer, må vi spørre oss om det virkelig fungerer så godt – når vi ser utviklingen i Bygde-Norge i dag og i mine områder i Oppland. Vi har mange innbyggere i mange bygder, men stadig færre har en jobb knyttet til landbruket. Vi ser en sterkt aldrende befolkning, og at det er vanskelig å rekruttere ungdom tilbake, eller å rekruttere ungdom dit. Det er vanskelig for mange ungdommer som ønsker å komme inn i næringen. Det er mange der ute som har lyst. Jeg savner mye av den debatten i innleggene så langt. Hvordan i all verden skal vi få inn flere med energi og motivasjon? For noen som har en odlet rett, blir det også et spørsmål om det er en plikt. Mange går gjennom den debatten med seg selv og familien – om det er basert på en indre motivasjon eller relatert til forfedrenes forvaltning og familiers gang. Det skal vi ha stor respekt for. Men i Sverige, som ikke har en odelslov, ser vi at mange gårder fortsatt overdras innen familien, så det å ha en odelslov som forutsier arverekkefølgen, er ikke nødvendigvis viktig. Men den store utfordringen her er at den ikke gir andre muligheten til å komme inn. Det er en av de viktige debattene knyttet til denne saken. For Venstres del skiller vi mellom odelsretten og åsetesretten, og vi vil ikke fjerne åsetesretten. Det viktigste for oss er å fjerne den grunnlovfestede odelsretten.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-08:
Det er gode grunner, på begge sider i denne saken, til å være enige om noe med de blå og de mørkeblå og de lyseblå, for det er et poeng at mange veldig jordbruksinteresserte mennesker har problemer med å skaffe seg et bruk. Men dette kan delvis ordnes gjennom konsesjonskrav til bruk på salg. Likevel er det et lite poeng, det skal vi ærlig innrømme, men ulempene, farene ved å fjerne grunnpilaren i norsk jordbruk, mer enn oppveier dette. La oss sammenligne bitte lite grann med Danmark. De er medlem av EU. Det gjør ikke saken bedre, for her har det vært fritt fram for en strukturendring og et systemskifte som har gjort den gamle bonden til gårdsgutt på tidligere eiendom. En bondetalsmann i Danmark sa det sånn: Danske jordbrukere kan bli traktorførere for utenlandske kapitalfond. Rundt 1970 ble 55 pst. av dansk mat solgt til utlandet. Nå er det nærmere 90 pst. Vi har sett en storstilt industrialisering og kapitalisering i dansk jordbruk. I januar 2015 var gjelden i dansk jordbruk på 371 mrd. kr. Lønnsomheten for små og mellomstore bruk har sunket kraftig. Spørsmålet er da: Hvor mye har fraværet av odels- og åsetesretten, slik vi kjenner den i Norge, hatt å si i dette bildet? Jeg ser det sånn at fjerning av odels- og åsetesretten er en del av de tiltak som høyrepartiene prøver å få igjennom i norsk jordbruk. Vi ser det gang på gang i forbindelse med holdningene i jordbruksoppgjøret. De tenker kvantitet mer enn kvalitet, samfunnsansvar for selvberging og produksjon, bærekraft og langsiktighet, som burde vært målet. Det er kanskje akkurat det ordet – stikkordet «langsiktighet» – som er selve bærebjelken i jordbruket og odelsinstituttet, slik vi kjenner det i Norge. Det blir gjerne sagt at du skal gi fra deg gården i bedre forfatning enn da du overtok den. Selvfølgelig skal man det. Det skulle nesten bare mangle at ikke gården skulle økt i verdi, ha blitt bedre, holdt bedre i stand i løpet av en generasjon. Det er akkurat dette prinsippet og det ordtaket som odelsinstituttet sikrer og oppfyller. Jeg kunne vanskelig være mer enig med representanten Kolberg i hans analyse. Vi vil ikke ha fond som investerer i norsk landbruk for å få en industrialiseringsutvikling. Her bryter på et vis høyrepartiene med den klassiske eiendomsretten, retten til å drive egen jord. Nå forsvarer de ikke eiendomsretten, men retten til etter hvert å handle med jord, handle med bruk som med eiendommer i byen. Da tror jeg rett og slett at det for de jordbruksinteresserte som har lyst til å grave i jorda, lyst til å utvikle sine interesser og få et jordstykke, ikke blir lettere, men faktisk vanskeligere enn i dag, selv uten odel. Norsk jordbruks unike modell med familiejordbruket ville blitt historie hvis forslaget til grunnlovsendring hadde blitt vedtatt. Med alle de svakhetene som vi kan se i jordbruksutviklingen i Norge, har det over lang tid vært en suksess, for distriktene og for bosettingen. Jeg må si jeg synes det er et dristig forslag, og jeg synes det samsvarer veldig lite med den generelle opinionen i folket og ikke minst med følelsen på landsbygda og selvfølgelig blant bøndene selv.