Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2012-06-15:
Vi er en del av en verden som i full fart er på vei ut av et industrisamfunn og inn i et kunnskapssamfunn, en verden som knytter land stadig tettere sammen, men som også forsterker konkurransen mellom dem, en verden som har flere sterke nasjoner som kriger om å være i toppen når det kommer til utvikling, teknologi og kompetanse. Inge Jan Henjesand fra Abelia sa: «Kina og India har det travelt. De har minst like store ambisjoner som oss i den globale kunnskapsøkonomien, og de er mange flere enn oss.» Vi har det mye mer travelt enn vi er klar over. Vi i Norge kan aldri konkurrere med land som Kina og India når det kommer til pris og kvantitet – men vi kan konkurrere når det kommer til kvalitet. Men skal vi klare å hevde oss i den internasjonale konkurransen om kunnskap framover, må vi tørre å satse på bærebjelken i dette samfunnet, nemlig den teknologiske kompetansen vi innehar. Vi mangler i Norge i dag 16 000 ingeniører, en mangel som vil bli større. Det er for få som velger ingeniørutdanning, og frafallet på utdanningen er altfor høyt. Denne utfordringen er det på tide at regjeringa nå tar inn over seg. Flere høyskoler rundt om i landet har gjort det. De har tatt ansvar, de har tatt grep. Flere av utdanningsinstitusjonene i Norge har innført forkurs på ingeniørutdanningen. Det har gjort at langt flere elever har blitt gitt muligheten til å kvalifisere seg til nettopp ingeniørutdanningen. Dette tilbudet har utdanningsinstitusjonene selv måttet finansiere. Vi i Fremskrittspartiet mener at det er på tide at staten tar sin del av ansvaret og er med på denne finansieringen. Dersom vi mener alvor med satsing på ingeniørutdanning, må en være villig til å gjøre noe mer enn å prate om det. Målrettet finansiell støtte til forkursene er en viktig prioritering som Fremskrittspartiet gjør, samtidig som vi øker antall studieplasser innenfor både realfag og teknologifag. Det er ikke bare innenfor ingeniørutdanningen vi må satse. Vi er i en situasjon hvor hvileskjæret er blitt litt for behagelig for regjeringa, i en situasjon hvor vi ser et stort investeringsbehov innenfor hele UH-sektoren. Og nei – det er ikke monopolpenger vi i Fremskrittspartiet har valgt å bruke på dette, det handler helt klart om prioriteringer. Regjeringa finner det fornuftig å bruke flere milliarder kroner på å flytte Veterinærhøgskolen fra Oslo til Ås, istedenfor å bruke under halvparten av summen på å bygge et nytt bygg her i Oslo. Det må være en av de merkeligste former for distriktspolitikk jeg noen gang har vært vitne til. Jeg vet ikke hvor lenge statsrådene har bodd i Oslo, og hvorvidt dette har preget deres oppfatning om hva som er god distriktspolitikk, men etter mitt syn er det å bruke 4 mrd. kr på å flytte et bygg fire mil utenfor Oslo ikke det som vil være saliggjørende for Distrikts-Norge. 1 mrd. kr per mil vitner heller om en dårlig prioritering, hvor symbolene går foran både fornuft og resultat. Da er det mye bedre å investere regjeringas «milliard per mil»-penger i bygg og infrastruktur i universitets- og høgskolesektoren landet over, f.eks. Universitetsaulaen i Bergen, Teknologibygget i Trondheim eller ytterligere bygginvesteringer ved Universitetet i Tromsø. Skal vi klare å få gode studenter, må vi ha gode elever – elever som har blitt utrustet med den nødvendige basiskunnskapen og -kompetansen fra og med 1. klasse. Vi vet at skal vi ha god læring i skolen, må vi også ha et godt miljø å lære i. Antall barn som blir utsatt for vold, overgrep, trakassering og krenkelser i skolen, er like høyt i dag som da regjeringa tiltrådte, og som da kunnskapsministeren erklærte krig mot mobbing. Lite er blitt gjort, men en prioritering som har vært et skritt i riktig retning – om enn lite – er at Barneombudet har fått i mandat å ta seg av og følge med på mobbeofre og forebygging av mobbing. Det er derfor Fremskrittspartiet har valgt å doble støtten til dette arbeidet i vårt alternative budsjett. Til slutt er det viktig å nevne at samtlige partier i denne sal har vært med på og støttet kirkeforliket. Da er det merkelig at en viktig del av dette forliket, nemlig trosopplæringsreformen, er så underprioritert og underfinansiert som den er. For at Kirken skal ha mulighet til å følge opp intensjonene i denne reformen, må Kirkens rolle i gjennomføringen styrkes, og en må øke bevilgningene, slik at dette blir mulig.