Masud Gharahkhani (Arbeiderpartiet), 2019-12-05:
Flyktningproblematikken er en av vår tids store utfordringer. For hvert år som går og vi diskuterer dette området her i denne salen, ser vi at antall mennesker på flukt i verden øker dramatisk. Over 70 millioner mennesker er på flukt. 29 millioner av dem er av FN anerkjent som reelle flyktninger. Som et rikt land må vi stadig stille oss selv følgende spørsmål: Hvordan skal vi ha den beste flyktningpolitikken? Hvordan skal vi klare å stille opp for flest mulige flyktninger i verden? Dersom vi skal ha den beste flyktningpolitikken, med humanisme og solidaritet for flyktningene, kan ingen underkjenne følgende fakta: Det er at den viktigste innsatsen vi gjør, er å stille opp i nærområdene og i mottakerlandene. Det er her 85 pst. av verdens flyktninger er, de fleste uten rettigheter. Det er ikke humanisme, og det er ikke solidaritet at de forblir uten rettigheter – i flere generasjoner i enkelte land. Svært mange av dem lever under veldig dårlige forhold. Alle som har besøkt flyktningleirer ute i verden, vet hvordan det er der. Det handler selvfølgelig om humanitær bistand, som tak over hodet, vann, mat, medisiner, helse og utdanning, men vi kan gjøre mer for å gi hundretusenvis av mennesker håp for framtiden. Derfor sier Arbeiderpartiet i sitt alternative statsbudsjett for 2020 at vi skal starte oppbyggingen av en forpliktende solidaritetspott som gir støtte til sårbare mottakerland som Jordan og Libanon, som huser millioner av flyktninger, men som selv sliter med store økonomiske utfordringer. Dersom de kollapser, fører det til store katastrofer for hele verden. Det handler også om å bidra til prosjekter som sikrer arbeidslinjen for flyktninger i mottakerlandene – at flyktninger faktisk skal ha mulighet til å forsørge seg selv og sin familie i nærområdene. Dette er god og riktig flyktningpolitikk. Det er kjent at Arbeiderpartiet har lagt fram en radikal endring av sin asylpolitikk. Vi sier færre asylsøkere ved grensen. Selv om det er få asylankomster i dag, på grunn av internasjonalt samarbeid, vet vi at ting kan forandre seg raskt. Derfor har vi løsninger som bidrar til færre asylsøkere, for å prioritere større innsats i mottakerlandene og prioritere kvoteflyktningene. Det er rettferdig. Vi må bli kvitt den inhumane, urettferdige og ikke bærekraftige dødsveien over Middelhavet. Kvoteflyktninger er de mest sårbare flyktningene i verden. De er reelle flyktninger. Det er ikke snakk om hvorvidt de har rett på beskyttelse eller ikke. Når de først er kommet til Norge, vet vi at de har rettigheter. Da bruker vi heller ikke store ressurser på retur, som også går ut over det å stille opp for enda flere flyktninger i verden. Ved å ta imot kvoteflyktninger avlaster vi også mottakerlandene. Med tanke på den lave asylankomsten vi har, og lite familiegjenforening, støtter vi at Norge sier ja til 3 000 kvoteflyktninger i 2020. Kvoteflyktninger er også forutsigbart for Norge og for de kommunene som skal bosette, ved at de vet hvor mange de skal ta imot, slik at vi er godt forberedt på å få til bedre integrering i Norge. La meg da adressere integreringspolitikken. Riksrevisjonen la nylig fram en rapport som viser at til tross for at vi bruker store penger, får vi ikke gode resultater, vi sørger ikke for at flyktningene kommer inn i arbeidslivet i Norge. Jeg har reist Norge rundt og vet at det ikke mangler penger, men faktisk å gjøre det som funker. Derfor har vi også foreslått en radikal omlegging av bosettingspolitikken. Vi må starte allerede i nærområdene, der kvoteflyktningene plukkes opp. Det tar seks–åtte måneder før de kommer til Norge. Det må gis intensivkurs både i norskkunnskap, i hvordan det norske arbeidslivet er bygd opp, og i de verdiene vi skal stå for, og ikke minst gjøres en grundig kartlegging av flyktningenes kompetanse – det ansvaret bør ligge hos NOKUT – slik at vi kan matche flyktningene med den kommunen der det er størst sjanse for å komme raskt inn i arbeidslivet. Den politikken er ikke på plass i dag. Vi skal stille krav til kommunene. De skal være forberedt. De skal samarbeide med lokalt arbeidsliv og utdanningsinstitusjoner, ha nok barnehageplasser og samarbeide med frivilligheten. Det skal være god integrering fra dag én – og med kvalitet. Norskopplæringen må bli mer bransje- og arbeidsnorsk – kompetanse og rask tilknytning til arbeidslivet. Vi skal stille krav til folk, vise at i Norge er det arbeidslinjen som gjelder, og de må ha tiltro til de likestillingsverdiene det norske samfunnet bygger på. Derfor har vi også lagt fram en rekke krav og en politikk for å ta kampen mot negativ sosial kontroll på alvor. Ingen skal fratas friheten til å lykkes og ha et selvstendig liv i Norge. Jeg har snakket om vår helhetlige nye politikk, om færre asylsøkere for å prioritere kvoteflyktninger i tiden framover og enda større innsats i mottakerlandene. Den siste tiden har vi hatt en debatt om returpolitikken, og den må adresseres. Det er viktig at vi slår ring om asylinstituttet, og at vi har en effektiv returpolitikk i Norge, at det er de som har reelt behov for beskyttelse, som skal være her. De som ikke har reelt behov for beskyttelse, skal returnere. Det er også viktig å få fram at tvangsretur ikke er en forutsetning for å få til retur i Norge. De aller, aller fleste har, dersom de samarbeider, mulighet til å returnere frivillig. Men for de få, få menneskene det gjelder, som har samarbeidet i returprosessen om identitet, om dokumentasjon, i lang tid, men der det er ting de ikke selv rår over, som gjør at de ikke har mulighet til å returnere, finnes det i dag en bestemmelse som kan gi dem muligheten til både opphold og rett til arbeid. Da ser jeg på justis- og innvandringsministeren her i dag og sier at det er viktig at den praksisen faktisk funker i realiteten. For det er det vi snakker om, at det faktisk finnes en bestemmelse i dagens utlendingspraksis for dem som absolutt ikke har mulighet til å returnere, og som har prøvd over lang tid.