Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2013-12-12:
Kunnskapsministeren har ved flere anledninger gjort det til et poeng at regjeringa har gått til verket ved å prioritere skarpt. Det høres tilforlatelig godt og fornuftig ut, og mange av de tiltakene, eller prioriteringene, som er justert opp i dette budsjettet, er det også full enighet om i denne salen. Det er derfor grunn til å gratulere kunnskapsministeren med gjennomslag for gode forslag, og for at han kom seg helskinnet gjennom det som sikkert var krevende regjeringsforhandlinger på kammerset. Det såkalte lærerløftet inneholder mange elementer som Senterpartiet stiller seg bak, for videreutdanning av lærere og statlig medfinansiering av vikarutgiftene er jo ingen nyvinning som Høyre og Fremskrittspartiet står alene om. Det er en videreføring av det den rød-grønne regjeringa satte på skinner allerede gjennom bl.a. strategien Kompetanse for kvalitet. Før rød-grønn tidsregning var det nemlig ingen statlig strategisk satsing på dette. Med den rød-grønne regjeringa ble dette systematisert og gitt prioritet i samarbeid med skoleeiere og lærere, med statlig føring på faglig innretning osv. – et målrettet arbeid som tar tid. Så er det, som allerede nevnt, flott at regjeringspartiene og opposisjonen kan stå sammen om å løfte videreutdanningen ytterligere i 2014, sånn at enda flere lærere kan bli tryggere i sine fag og bedre til å lære bort. Men det er aldri noen gratis lunsj, eller dugurd, som vi sier. Denne satsingen kommer ikke uten regning, og adressaten er elevene. Til å være et parti som påberoper seg å satse på kunnskap, synes kunnskapsministerens eget parti å fravike dette når det kommer til praktisk politikk. Kunnskapsgrunnlaget er klart: Forskning viser at gode skoleresultater avhenger av en god lærer, men også av aktivitet og ernæring. Det blir en litt billig og enkel retorikk å si at en skal prioritere det viktigste først og satse på videreutdanning på bekostning av frukt og grønt. Som nevnt er vi ikke uenige i prioriteringen av kvalitet i undervisningen i form av videreutdanning, og vi har gitt det prioritet, men det har vi greid i balanse med andre gode formål som også har betydning for hvor godt utbytte ungene får av undervisningen. Når regjeringa først forlater sitt eget mantra om å holde igjen på oljepengebruken, virker det egentlig litt trassig, men kanskje først og fremst litt smålig, å nappe eplene ut av hendene på elevene. Det er ikke sunt. Jeg sa fra denne talerstolen i trontaledebatten at utdanningskapittelet i regjeringserklæringen minner meg mye om H.C. Andersens eventyr om keiserens nye klær. Ikke overraskende følger tilleggsproposisjonen opp dette, med «klesplagg» som lærerløft og yrkesfagløft. Jeg er glad for at keiseren er såpass klok at han bruker arveklær. Jeg vil minne om at det var brei tverrpolitisk tilslutning til reformen Kunnskapsløftet, og hovedlinjene i skolepolitikken har det vært stor enighet om. Særlig er det viktig med tidlig innsats og satsing på å forsterke lese-, skrive- og regneferdigheter – som regjeringa allerede har styrket. Dette er bra. Så har jeg også regnet med at de nylig framlagte PISA-resultatene ville få en viss oppmerksomhet her i dag, og det er naturlig nok. Det er ingen grunn til å konstruere et bilde av at den norske skolen nå har dumpet i matte. Ja da, vi skulle vel alle ønsket at framgangen fra 2009 hadde holdt seg, og at Norge hadde avansert på rankingen. Men jeg tror vi gjør klokt i å lytte mer til dem som har analysert resultater, enn de som lager avisoverskrifter, og la meg legge til – de som ønsker å bruke denne testen til å felle en politisk dom over nasjonal kunnskapspolitikk de senere årene. Det er tross alt snakk om marginale forskjeller, og hovedtendensen er at resultatene er stabile over tid. Stabilt dårlige, vil vel noen hevde. Ja vel – ikke helt den ligaen vi skulle ha ønsket oss, men vi kan ikke felle en sannferdig dom over læringsutbyttet til norske elever basert på denne testen. Vi kan ikke enøyd se på skåren. Vi må også telle med andre vurderinger og undersøkelser. PISA tester noe, men slett ikke alt, og det positive med PISA har vi ikke hørt for mye om. Det er ingen grunn til å si seg fornøyd med PISA-resultatene isolert sett, men det er heller ingen grunn til å utstede krigserklæringer. La gå at regjeringa føler behov for å skape seg et godt utgangspunkt for sin misjon – og for posten som statsråd– ved å erklære krisetilstander, men la oss ikke med det kaste godt arbeid i skolen ut med badevannet og innrette undervisningen sånn at den skal tekkes internasjonale og nasjonale testregimer. Det hadde vært klokt om vi nå kunne lytte til dem som faktisk har dykket ned i testresultatene, og til hva resultatene faktisk forteller. For det første, justert for feilmarginer viser PISA at vi slett ikke har gjort noen bratt dupp i kurven, men ligger stabilt over tid. Sjøl om vi skulle ønske at kurven hadde pekt oppover, er det gode tegn til forbedring på lavere trinn. Det viser resultatene fra TIMSS- og PIRLS-undersøkelsene. I våre naboland er tendensen motsatt. Det er ingen, verken skolepolitikere eller lærere, som er uenige i at vi som nasjon har en utfordring når det gjelder realfag. Det er ingen nyhet, og det er faktisk tatt tak i allerede. Men vi kan sjølsagt gjøre mer. Realfagsstrategien er kjent og satt på skinner av den rød-grønne regjeringa, og den må vi bygge videre på. Langt viktigere enn å fokusere på rankingplasseringen er det å se på hva forskerne påpeker som forbedringspotensial, og konkrete tips til hva lærere og elever sammen bør bli flinkere til. Stikkord er: Anvendelse av kunnskapen eller, med andre ord, matte i praksis og mer praktisk naturfag. Innholdet i timene og variasjon i undervisningen er langt viktigere enn antall timer. Jeg er veldig glad for at regjeringspartiene og en samlet opposisjon kan stå sammen om viktige tiltak for å løfte yrkesfagene – både gjøre det lettere å få flere læreplasser og heve kvaliteten på undervisningen – sånn at vi forebygger frafall. Evalueringen av Kunnskapsløftet viste at denne reformen hadde liten eller ingen innvirkning på yrkesfagene. Når regjeringen lanserer et såkalt yrkesfagløft, er det mer egen-PR enn ny politikk. Jeg minner igjen om at det såkalte løftet ble påbegynt av den rød-grønne regjeringa, med endringer først i ungdomsskolen, ved bl.a. å innføre valgfag og gjøre forsøk med arbeidslivsfag. Deretter ble som nevnt evalueringen av yrkesfagene presentert i en melding til Stortinget som ble vedtatt i denne salen i juni i år. Det er ikke bare i nasjonalforsamlingen vi banker budsjetter om dagen. Landets 428 grunnskoleeiere og 19 skoleeiere i videregående opplæring baler også med budsjettet for neste år. Jeg merker meg med bekymring at det i seks av ti kommuner er foreslått kutt i skolebudsjettet. Av dem som svarer at det er foreslått kutt, melder sju av ti at det er foreslått kutt i lærerårsverk. Begrunnelsen for kuttene er i all hovedsak svak økonomi i kommunene. På vegne av elever, lærere og foreldre vil jeg derfor utstede en bekymringsmelding til kunnskapsministeren. Det hele er egentlig enkel matematikk: Dersom ikke kommunene som skoleeiere settes i økonomisk stand til å oppfylle de forventningene som settes til en god skole, blir det heller ikke et kvalitetsløft og et lærerløft – tvert imot. Det er ikke kommunal handlefrihet å måtte foreta store grep i fordeling av lærertetthet, pedagogisk organisering og kvalitetsutvikling på grunn av behov for å saldere budsjettet. Kutt i skolebudsjettene vil i praksis bety bl.a. enda flere elever i større klasser, mindre tid til oppfølging av elevene, mindre praktisk undervisning, færre vikarer, mer sammenslåing av klasser og færre lærere på etter- og videreutdanning – stikk i strid med det vi vet er viktig for å sikre alle elever mulighet til å bli sett, til å motiveres og til å utvikle seg faglig og sosialt. Til slutt: Det er for meg et paradoks, og rimelig uforståelig, at en regjering som sier at de satser på kunnskap og forskning, går inn for å kutte i forskningsinnsatsen i landbruks- og matsektoren. Det er totalt ubegripelig at en statsråd som i denne salen senest i går sa at målet for regjeringa var både å øke matproduksjonen og sørge for økt lønnsomhet og være statsråd for forbrukeren, ikke ser at utviklingen av produkter fra det norske landbruket bør skje på kunnskapsbasert grunnlag. Landbruksministeren pratet i går med liv og lyst om alt hun hadde fått se av ny teknologi i landbruket etter at hun ble minister. Det er kjempefint, og jeg håper også hun får et lite innblikk i hva f.eks. forskning på planter og dyr har ført til for landbruket. Kutt i forskningsmidler til landbruks- og matsektoren vil ikke bidra til økt innovasjon og et mer robust landbruk, heller ikke til økt trygghet for forbrukeren, men tvert imot til det motsatte. Det er for meg og Senterpartiet en gåte, så jeg håper at kunnskapsministeren kan gi en god forklaring på det i sitt innlegg i dag.