Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-12-08:
Denne høsten har vært preget av det høsten alltid er preget av i Stortinget, nemlig budsjettet. Etter den nye ordningen vi har fått for budsjettbehandling har vi fått disse budsjettforlikene mellom Regjeringen og enten høyresiden eller venstresiden i Stortinget. Nå sa Opseth i sitt innlegg at dette forliket var «eit lite steg i rett lei». Det vil jo være interessant å få høre av en eller flere statsråder om de deler den oppfatningen, om det forliket som foreligger, er i riktig retning. Nå sa nettopp Sæle at hvis de fikk sitte lenger, skulle de tydeligvis få gjennomført en del mer av de tingene som de hadde på hjertet, og som hun redegjorde for. Dette forliket som vi har fått i høst, berører i veldig stor grad næringslivet. Regjeringen har, så vidt jeg har skjønt, gjort Arbeiderpartiet til førstevalg når det gjelder budsjettavtaler, og det betyr vel at næringslivet må forberede seg på og stålsette seg for at det blir tatt nye skritt i det som Opseth kalte rett retning, til neste høst. Men jeg vurderer det faktisk slik at det for næringslivets del ikke nødvendigvis hadde vært verre med en arbeiderpartiregjering. Da tenker jeg ikke på Arbeiderpartiets primærstandpunkter i verken skatte- eller avgiftspolitikken. Jeg tenker ikke på Arbeiderpartiets langvarige politikk for å undergrave grunnlaget for norsk privat eierskap i næringslivet. Denne politikken som de har ført på 1990-tallet, er de faktisk i ferd med å lykkes med, kanskje i større omfang enn de setter pris på. Det har faktisk vært så vellykket at nå gjenstår det bare én løsning, nemlig å ta i bruk statskassen til å investere i selskap. Jeg tenker heller ikke på Arbeiderpartiets tro på å blinke ut enkeltnæringer og statlig gjennomføring av visjoner som faktisk selv ikke ansvarlige statsråder helt greier å få tak i – jeg tenker da på Fornebu-saken. Nei, jeg tenker på det forhold at Regjeringen i sin iver etter å etterkomme Senterpartiets brennende ønske om et forlik med Arbeiderpartiet er villig til å la norsk næringsliv og norske småsparere betale det aller meste av den kostnaden det er ved fortsatt å sitte i regjeringsbygget. Jeg føler meg nemlig helt overbevist om at det ikke under noen omstendigheter hadde vært aktuelt for regjeringspartiene i opposisjon å inngå et budsjettforlik med Arbeiderpartiet hvor en f.eks. fjernet AMS-ordningen. Det ville i så fall vært veldig rart, for for kort tid siden uttalte regjeringspartienes stortingsrepresentanter at man snakket om å utvide AMS-ordningen, som man altså nå er villig til å avvikle. Det er en del av premien man må betale for å ha de svarte bilene, som det ble sagt av en arbeiderpartirepresentant tidligere. Men dette punktet betyr faktisk økt skatt på 450 mill. kr for mellom 500 000 og 700 000 småsparere, som har hatt et lite pustehull i selvangivelsen. Jeg tror ikke det hadde vært aktuelt for regjeringspartiene i opposisjon å inngå et budsjettforlik med Arbeiderpartiet om f.eks. å endre rederibeskatningen med et proveny på 150 mill. kr. Det ville jo vært aldeles ulogisk iallfall i forhold til de uttalelsene som er kommet, ikke minst fra Kristelig Folkepartis egen parlamentariske leder. Jeg tror ikke det hadde vært aktuelt for regjeringspartiene å gå inn og gjøre endringer og forverre delingsmodellen for småbedriftene med et proveny på 185 mill. kr. Hvorfor skulle de gjøre det? Jeg tror ikke det hadde vært aktuelt for regjeringspartiene i opposisjon å inngå i et budsjettforlik hvor en endrer avskrivingsreglene for næringsbygg med et proveny på 460 mill. kr. Det er på tide at noen i disse partiene innser at en uten norske eiere ikke kan få økt privat eierskap. Skal vil styrke det nasjonale, skal vi styrke dette private eierskapet i næringslivet, er det bare én ting som nytter, det er bare én ting som over alt har vist seg å nytte for å få dette til. Det er å ha rammebetingelser som gjør at det blir interessant å være eier i norsk næringsliv. Høyre har tatt konsekvensen av dette og har foreslått i vårt alternative statsbudsjett et første skritt mot full avvikling av formuesskatten. Den grunnleggende feilen som etter mitt skjønn gjøres av flertallet, og først og fremst av Arbeiderpartiet, er at man ikke stiller det helt sentrale spørsmålet: Hvorfor? Man tar konklusjonen: Det er svikt på kapitaltilgangen fra private investorer i Norge. Og man spør: Hvilke virkemidler skal vi sette inn? Så er det statlig kapital som er svaret, istedenfor å analysere årsaken, for så å sette inn den rette medisinen. Min erfaring er at de dårligste løsningene oppstår i det vi kaller skjæringspunktet mellom Senterpartiet og Arbeiderpartiet når det gjelder utenlandsk kapital – man liksom skremmer med det – og det kombineres med Arbeiderpartiets forkjærlighet for statlig eierskap. I budjsettforliket har dette fått synlig uttrykk gjennom enigheten om å utrede statlig eierskap som sikkerhet for nasjonalt eierskap. Man har konkludert med hva som er løsningen. Nå skal man utrede på hvilken måte man skal komme i inngrep med dette. Statlig eierskap som botemiddel mot dårlige rammebetingelser for privat eierskap er i beste fall feilmedisinering. I verste fall vil det gi næringslivet – som er preget av manglende fornyelse – lite mangfold, lav lønnsomhet og stadig behov for påfyll av statlig kapital. Det er iallfall noen av erfaringene vi har med statlig eierskap. Det er også et næringsliv som raskt vil bli oppkjøpskandidater, tror jeg, for utenlandsk næringsliv. I Høyre mener vi hovedutfordringen i stedet må være å gjøre Norge attraktivt som investerings- og etableringsland, både for gründere og for norske og utenlandske investorer. Mestrer vi denne utfordringen, spiller det mindre rolle om noen norske selskaper blir kjøpt opp eller flagger ut. Det er nyskapingsbedriftene og deres vekstvilkår som er det sentrale. Det gjelder å utvikle en offensiv politikk for nyetableringer og fri oss fra de rent defensive betraktningene om farene som truer i horisonten, utenlandske oppkjøp, som nå preger hele den norske næringsdebatten. Når næringslivet ikke lenger er nasjonalt, men regionalt og internasjonalt, er det på tide å innse at politikken heller ikke kan være det lenger. Et annet viktig område i denne budsjettinnstillingen er det som går på landbruk. Det noe merkverdige i denne innstillingen er at sentrumsfraksjonen i det alt vesentlige er ute av merknader som i all hovedsak støtter seg på det landbruksministeren har gjentatt i debatter og artikler i avisen over relativt lang tid. Analysen av hvorfor det er slik, kan man trekke hver for seg, men det er relativt åpenbart at det er en stor grad av uenighet i regjeringsfraksjonen og i Regjeringen om disse tingene – og det 14 dager før vi får landbruksmeldingen. Det er problemer på områder som gjelder rekrutteringssituasjon, overproduksjon, handelslekkasje. Det som er bildet i dag, er at det er heltidsbrukene som det er vanskelig å få odelsgutter og odelsjenter eller andre til å overta. Vi er faktisk i den situasjonen at vi har brukt hundretalls millioner for å bygge opp en overkapasitet, som vi i neste omgang bruker hundretalls millioner på å bli kvitt på det internasjonale marked. Da er det ikke fullt ut riktig å si at det er næringen selv som må betale det, man kan ikke si det om en næring som har 20 milliarder kr i direkte og indirekte støtte. Etter mitt skjønn er fordelingen aktørene imellom i den næringen aldeles på vidåtta. Det er slik at man på enkelte områder, f.eks. melk, får dobbelt så store overføringer når man har fem kuer, som når man har en gård med 25–30 – da får man halvdelen. Det jeg etterlyser, og det jeg inderlig håper at landbruksministeren legger fram i den landbruksmeldingen vi nå får, er en satsing på dem som i fremtiden skal være produsenter av de matvarene som vi i dette landet skal finne i våre forretninger. For jeg tror det norske folk er villig til å betale en pris for norske varer. Men det er en grense for alle ting. Så til det elementet som går på argumentet for å opprettholde dramatisk høye overføringer til landbruket – dette med bosetting. Jeg kan ikke fri meg for å si at når situasjonen er den at det er 75 000 årsverk i primærproduksjonen i landbruket, er det vanskelig for meg å forstå at det kan være vesentlig for bosettingen i nær sagt det ganske land. Men det jeg tror vil skje, hvis en fortsetter ensidig å satse på hobbybrukerne, som i stor grad har en full jobb i tillegg – det er vel ingen grunn til å tro at om man er lærer et sted og har tolv sauer som man får overføringer til, og plutselig ikke få disse overføringene, vil man av den grunn slutte som lærer i bygda og flytte, det har jeg veldig liten tro på – er at hvis vi ikke satser på dem som har heltidsgeskjeften i landbruket, så er det de som legger ned. Det ser vi nå på dem som selger sine melkekvoter.