Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-05-07:
Regjeringen lovet en mer aktiv europapolitikk, og det har den levert. Hver gang EU-landene har utvidet samarbeidet til nye områder gjennom de 15 årene EØS-avtalen har eksistert, har Norge ønsket å få delta, og ønsket er blitt oppfylt. Denne dynamiske utviklingen i vår integrering i EU-samarbeidet har fått fornyet styrke i denne perioden. Vi har utvidet vår deltakelse i EUs samarbeidsprogrammer, og vi har kommet med i flere nye byråer. Vår deltakelse i Schengensamarbeidet har økt, med Prüm-avtalen som det siste tilskuddet. Det samme har skjedd innenfor EUs utenriks-, sikkerhets- og militærpolitiske samarbeid. Utenriksministerens redegjørelse varsler en fortsettelse av denne politikken. Vi har bedt om å få være deltaker i EUs østlige partnerskap, som sjøsettes i dag, hvor deltakerlandene bl.a. er Ukraina, Armenia og Georgia. Regjeringen ønsker at vi blir tilknyttet EUs planlagte asylkontor, og skulle gjerne deltatt i EU-landenes politikkutforming om asylpraksis og retningslinjer. Det er ønskelig å trekke EU tettere inn i samarbeidet i Arktisk Råd, men det ses med bekymring på Europaparlamentets ønske om en egen traktat for Arktis. Denne bekymringen er, i likhet med det ulykksalige vedtaket om forbud mot salg av selprodukter, en påminnelse om hvordan vi svekker vår evne til å ivareta norske interesser fordi vi ikke er representert i det parlamentariske organ som får sterkere og sterkere innflytelse på politikkutformingen i det indre marked. Lobbyvirksomhet blir ikke like virkningsfullt. I går kom bekreftelsen på at Island kommer til å søke EU-medlemskap. Dermed er også EFTAs og EØS-avtalens framtid på dagsordenen. Færøyene ønsker å bli med i EFTA. Andorra har undersøkt mulighetene for å bli med i det indre marked gjennom EØS-avtalen. I løpet av ett til to år står vi sannsynligvis i den situasjon at vi bare har ett eller to fyrstedømmer som partnere på EFTA-siden i EØS, hvis da ikke også fyrstedømmene San Marino og Monaco vil se EØS som et verktøy til å komme inn under reglene i det indre marked. Det kan være hyggelig med flere partnere på EFTA-siden i EØS, men vi må ikke glemme at det kreves enighet på EFTA-siden ved implementering av nytt regelverk. Det kan bli en utfordring for Norge å skulle sikre enighet med småstater som har ganske andre interesser og utfordringer enn dem vi har. Vi tapte ett år når det gjaldt å komme inn under EUs kvotehandelssystem, fordi Island ikke delte vårt ønske om å implementere dette gjennom EØS-avtalen. Slike problemstillinger kan bli vanligere hvis vi om et par år må ha enighet med to, tre eller fire europeiske fyrstedømmer. Det er ikke sikkert at det arbeidet som nå pågår for å innlemme deler av EUs klima- og energipakke i EØS-avtalen, ville være enklere om vi også skulle bli enige om tilpasningene vi ønsker, med Andorra og Monaco. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at Regjeringen vil «foreta en grundig vurdering av mulige konsekvenser for Norge» når Island søker medlemskap. Denne vurderingen må også omfatte konsekvensene av den mulighet at EØS kan bli en tilknytningsform for europeiske fyrstedømmer. Den dynamiske utviklingen av Norges integrering i EU-samarbeidet de siste 15 årene, til tross for at vi sa nei til medlemskap i 1994, har vært et produkt av en slags stilltiende tverrpolitisk overenskomst i norsk politikk. Derfor har det vært lite oppmerksomhet omkring dette i det offentlige ordskiftet. EU-striden har i stedet vært holdt levende gjennom debatten om noen få av de mange tusen lover og regler vi har importert uendret fra Brussel. Jeg tror at vi gjør klokt i å starte en dialog med det norske folk om realitetene bak vår omfattende integrering i EU-samarbeidet og de utfordringer vi må regne med å stå overfor om kort tid når det gjelder dagens EØS-avtale, og kanskje også EFTA-samarbeidet. Det er rett og slett ikke sikkert at det vil være mulig å oppnå det som utenriksministeren sa var Regjeringens ansvar, nemlig «å ivareta EØS-avtalens virkemåte og integritet», som vi har hørt i debatten at det er et bredt ønske om at vi skal lykkes med. Men det er ikke sikkert man kan lykkes. Det spørsmål vi må stille, er dette: Hvordan kan vi best ivareta norske interesser i det brede og dype samarbeidet det i realiteten er et tverrpolitisk ønske om å ha med EU? Representanten Morten Høglund sa i sitt innlegg at oppgaven er å ivareta våre interesser, uansett tilknytningsform til EU. Jeg tror ikke representanten Høglund er i tvil om hvilken tilknytningsform som gir størst grunnlag for å ivareta våre interesser. Vi så i selsaken i EU-parlamentet at det var krevende å gjøre det som lobbyister. Jeg tror vi hadde lyktes bedre som medlemmer.