André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2005-04-04:
For Fremskrittspartiet er det viktig å vise til at urett ikke blir borte bare fordi om en lukker øynene for hva som skjer eller har skjedd. Urett som har blitt begått mot mange og for en god stund siden, kan være vanskelig å få rettet opp igjen fullt og helt. Dette er bakgrunnen for at vi ønsker en mest mulig samlende holdning fra Stortinget. Det vil være uheldig dersom en ikke ser at det er et samlet storting som ved denne saken ønsker å markere at tidligere handlinger har vært utilbørlige. Fremskrittspartiet vil påpeke at selv om vi har en sak der en snakker om gruppene – krigsbarn, romanifolk/tatere, samer og kvener – er det enkeltmenneskene som har vært utsatt for situasjonene. Selv om det er avstamning o.l. som kan være bakgrunnen for problemene, er det alltid enkeltmenneskene som har måttet bære uretten og lidelsen. Det at det er flere som er utsatt for det samme, gjør det ikke nødvendigvis særlig bedre for det enkelte mennesket som har blitt utsatt for urimelighetene. Derfor har det vært viktig for Fremskrittspartiet at en erstatningsordning skal basere seg på individet og den overlast vedkommende har vært utsatt for. Samhold og identitet er viktig, men ingen gruppe er mer enn en samling av enkeltmennesker som har noe til felles. Erstatningen skal utmåles på bakgrunn av den urett en har vært offer for. I de fleste tilfeller vil dette dreie seg om konkrete handlinger, men åpenbare unnlatelser vil også kunne falle inn under definisjonen. Spesielt graverende mener vi det er der representanter for det offentlige ikke har grepet inn overfor urett som en ellers ville ha grepet inn overfor dersom den hadde rammet normalbefolkningen. Dette gjelder f.eks. der skolen har valgt å overse storstilt mobbing fordi barnet ikke tilhørte normalbefolkningen. Kanskje enda mer graverende er det dersom overgrep ikke har blitt tatt på alvor eller endog har blitt forsvart på dette grunnlaget. En billighetserstatning vil aldri kunne rette opp begått urett eller påført lidelse og tap. Dette må i første rekke ses som en beklagelse fra samfunnets side, gjennomført av Stortinget som Norges eneste direkte nasjonalt folkevalgte organ. Jeg vil i forhold til de respektive gruppene forholde meg til den systematikk som er benyttet i innstillingen. Når det gjelder krigsbarn, er likheten at de har hatt en far som har tilhørt okkupasjonshæren. Uansett hvordan en vurderer det enkelte forhold mellom mennesker i en situasjon med okkupasjon, kan ingen med troverdighet hevde at barn skal bære ansvaret og straffes for sine foreldres handlinger. Barn skal ikke oppleve noe slikt. Arvesynden er neppe et gangbart argument i denne sammenheng. Det eneste likhetspunkt krigsbarn imellom er at ens far har vært med i en stor okkupasjonsstyrke. Det medfører at det har vært en stor variasjon i den livssituasjonen som barna har hatt. Noen har hatt en tilnærmet normal oppvekst, mens andre har hatt det svært vanskelig. Det ville i den sammenhengen ha vært urimelig om en erstatningsmessig ikke kunne ta innover seg dette. Beklagelsen går til alle som har hatt det vanskelig som krigsbarn, men størrelsen på erstatningen må bære i seg at noen har hatt det tøffere og har hatt en vanskeligere oppvekst grunnet sitt opphav enn andre. Fremskrittspartiet vil også påpeke at en samlet komite står bak at når det gjelder erstatningen, skal en se på den påførte særlige lidelse, tap og urimelighet og ikke på om skadefølgen av uretten har medført særlig lidelse, tap og urimelighet. Vi ønsker å ta et oppgjør med skadepåføringen, ikke bare se hen til om dette har gitt problemer i ettertid. Uretten skal erstattes rimelig, selv der den som har vært utsatt for den, har klart å leve et tilnærmet normalt liv i etterkant. Det kan være behov for å gi noe ekstra der en person har hatt store problemer i etterkant, men en urett blir ikke rettet opp ved at en person, tross uretten, i ettertid har klart å skaffe seg et mer eller mindre normalt liv. Når det gjelder erstatningssummen, kan en nok argumentere med at Norge er et land med lave erstatningsutbetalinger. Spesielt er Norge kjent for sitt lave nivå med tanke på erstatning som ikke er direkte økonomisk tap. Selv om en kan ha synspunkter på dette, har vi valgt å forholde oss til den realiteten. En generell økning av vektlegging av ikke-økonomisk tap bør tas i en helhetlig vurdering der også strafferetten spiller en stor rolle. Alle partier er enig i at en skal legge seg innenfor rammen for billighetserstatning. Dette medfører at vi alle er enige om den maksimale utbetalingssummen. Når det gjelder det man er uenige om, nemlig vedrørende summen der egenerklæring alene er nok, har vi lagt oss på det forslaget Regjeringen har framlagt. Uenigheten kan nok også skyldes at enkelte er mer usikre på om beviskrav utover egenerklæring i nevneverdig utstrekning er mulig med tanke på tidsaspektet. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at en bør kunne gi en viss grad av dokumentasjon for krav som overstiger 20 000 kr. Det er viktig at utvalget tar i betraktning vanskeligheten som klar dokumentasjon er, når de ser på dokumentasjonskravet. Det er åpenbart at vitneutsagn, erklæringer eller annet som støtter opp om krav, vil kunne tilfredsstille kravet til dokumentasjon. Problemet med dokumentasjon for alvorlig urett vil være det samme uansett om en legger grensen for dokumentasjon på 20 000 kr, 40 000 kr eller 60 000 kr. Det er uansett langt fram til maksimum på 200 000 kr. Når det gjelder erstatningsordningen for romanifolket/tatere, med særlig vekt på tvangssterilisering, er komiteen også samlet med tanke på beklagelsen og erstatningen. All den tid tvangssterilisering kun er ett av flere overgrep som ble gjort, vil en billighetserstatning der alle forhold kan ses samlet, være en bedre løsning enn dersom en kun skulle behandle tvangssteriliseringen for seg selv. Dette er også grunnlaget for at komiteen ser at flere forhold til sammen kan overstige beløpsgrensen på 200 000 kr. Likevel er det en fordel å se ting i sin sammenheng, og derfor vil det være en fordel om en får muligheten til å behandle en persons saker samlet. Når det gjelder lov om rettshjelp, kan en se at praktiseringen av denne framstår som noe restriktiv med tanke på personer med rettshjelpsbehov. Likevel vil vi i denne sammenhengen påpeke den informasjons- og veiledningsplikt det offentlige har i forhold til den enkelte søker. Den økning av de administrative ressurser som også skal gis, vil også bli benyttet til veiledning for dem som har behov for dette. Skulle det mot formodning være slik at dette ikke er tilstrekkelig, vil vi naturligvis kunne komme tilbake til dette. Jeg går ut fra at dersom justissekretariatene som mottar søknaden, ber om at en konkret sak bør falle inn under § 13 i rettshjelpsloven, skal det mye til for at fylkesmannen kommer til en annen konklusjon. Det er viktig å merke seg at dette arbeidet skal komme i tillegg til de saker som det normalt arbeides med, og derfor vil det være uheldig om saker som ellers ville fått midler etter § 13, nå i denne perioden ikke skulle kunne få midler til å gjøre dette. Når det gjelder eldre utdanningsskadelidende samer og kvener, ser en at flere uheldige forhold sammen har gitt svært uheldige situasjoner for mennesker. Krigen er i seg selv ikke noe Norge skal gi erstatning for, men sammen med fornorskningspolitikken har enkelte kommet spesielt vanskelig ut. Så det er den samlede belastning som en anser har gitt denne urett. Det å beherske et språk godt, også skriftlig, er avgjørende for å kunne fungere godt i vårt samfunn i dag. I disse sakene vil det også kunne være behov for hjelp fra justissekretariatene i forbindelse med veiledning og innhenting av dokumentasjon, dette fordi manglende skolegang naturligvis har betydning for muligheten for å gi en helhetlig og god framstilling. Avslutningsvis vil jeg påpeke at mange av søkerne kun vil ha mulighet til å benytte egenerklæring som dokumentasjon. Dette har å gjøre med tidsaspektet og det forhold at urett sjeldnere enn annet blir skrevet ned og dokumentert av dem som er ansvarlige. Vi ønsker med dette å ta de enkelte menneskene som har blitt utsatt for urett, på alvor og klargjøre at deres uttalelser blir trodd – ja i så stor grad at deres historier kan gi billighetserstatning uten at det blir sådd tvil om innholdet. Så får vi håpe at vår beklagelse blir mottatt positivt av de personene som har blitt utsatt for urett av det samfunnet vi alle har et ansvar for å utvikle.