Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-06-19:
Solidaritet er et nøkkelord for Miljøpartiet De Grønnes politiske arbeid – solidaritet med alt liv på jorda, med framtida og med mennesker i nød. Målestokken på denne solidariteten må være behovet. Vi kan ikke vurdere bare hva som er bekvemt, før vi vurderer hvor mye vi vil hjelpe. Vi må først og fremst spørre oss hva som trengs, og når katastrofen er stor, ja da må vi hjelpe mer. Det er egentlig en selvfølge for oss alle – i familien, i lokalsamfunnet er det sånn, og i Norge og i verden bør det være sånn. Spørsmålet koker ned til hvor mye hjerterom vi greier å mobilisere når katastrofen og de fortvilte menneskene er langt borte, og budsjettposter, kommuneøkonomi, bosetting og meningsmålinger er nærme. Miljøpartiet De Grønne gikk allerede for ett år siden inn for å ta imot minst 10 000 syriske flyktninger i Norge over to år. På årets landsmøte bekreftet vi dette med et vedtak. Og jeg er egentlig ikke spesielt stolt over dette, for det er veldig lett å påpeke at vi burde gått inn for dobbelt så mange, eller fire ganger så mange. Det er veldig lett å påpeke at vi burde gjort det mye fortere, for katastrofen i Syria er mer enn stor nok til å rettferdiggjøre veldig mye hjelp, og vi sitter alle fast i vår hjemlige hverdagsrealisme og våre avveininger. Men Miljøpartiet De Grønne var iallfall tidlig ute med å sette en høyere standard for hva Norge i første omgang bør bidra med for å lindre menneskers nød i Syria. Det var altså derfor vi gikk inn i forhandlinger med SV, Senterpartiet, Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre, Høyre og Fremskrittspartiet – for å bidra til en økt innsats for syriske flyktninger ute og hjemme. Da vi satte oss ned ved samme forhandlingsbord som Høyre og Fremskrittspartiet, gjorde vi et valg. Vi innbilte oss ikke et øyeblikk at vi ville få regjeringspartiene med på vårt primærstandpunkt, men vi mente det var viktig å få til en politisk enighet, som inkluderte regjeringen, om en løsning. For når alle landets kommuner, et stort antall mennesker og organisasjoner og offentlig forvaltning skal mobiliseres for å ta imot og hjelpe mange flere flyktninger, er det viktig at vi gjør det på et trygt og varig politisk grunnlag. Da moren min var 12 år gammel, måtte hun flykte – med familien sin, om natten, gjennom skogen over grensen til Sverige. Der ble hun tatt godt imot. Men hun kan likevel også fortelle om hvordan det var at noen i Sverige ikke ønsket henne velkommen, ikke forsto kampen mot nazismen, ikke ønsket å hjelpe. Hun var redd, hun måtte passe seg for hva hun sa. Syriske flyktninger som kommer til Norge, har mer enn nok å slite med om de ikke også skal komme til et land hvor de føler seg usikre på om de er velkomne. Derfor gjorde Miljøpartiet De Grønne det vi kunne for å få en enighet om en størst mulig økning i antall syriske flyktninger til Norge og størst mulig økning i innsatsen i Syria. Vi mener vi bidro til det, og da vi hadde vært med på å forhandle fram en enighet, syntes vi også det var ryddig å ta ansvar for resultatet. Vi synes absolutt ikke at resultatet er godt nok. Vi synes det er svært problematisk at deler av midlene til Syria tas fra viktige poster i bistandsbudsjettet, og dette kommer vi til å jobbe hver dag for å forbedre. Men vi mener at resultatet er mye bedre for de menneskene dette faktisk gjelder, enn det ville blitt av at Miljøpartiet De Grønne satte seg på gjerdet og viftet med primærstandpunktene sine. SV fremmer i dag et forslag om å ta imot 10 000 syriske flyktninger over to år. Dette er mer eller mindre identisk med Miljøpartiet De Grønnes primære standpunkt, og vi har den aller største sympati for det. Men vi stemmer altså likevel mot SVs forslag, fordi vi er en del av flertallsforslaget. Dette er en av de litt utrivelige teknikalitetene ved partisystemet i Stortinget, men vi føler oss altså forpliktet på den enigheten vi er en del av, og som vi derfor stemmer for.