Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-06-01:
Bakgrunnen for denne saken er det utvalget som Stortingets presidentskap besluttet å nedsette den 18. juni i 2009. Det ble Menneskerettighetsutvalget, som avga Dokument 16 for 2011–2012, referert i 2012. Det er domstolenes prøving av grunnlovmessigheten av lover og forvaltningsvedtak som er det temaet jeg vil ta opp i dette ordskiftet. Når det gjelder dobbeltstraff, bifaller ikke Senterpartiet det. Jeg vil ikke gå nærmere inn på det. Som det framgår av Menneskerettighetsutvalgets Dokument 16, faller prøving av forvaltningsvedtak opp mot ordinær lovgivning utenfor de spørsmål som er omhandlet i utvalgets mandat. Dette er sjølsagt ikke noen del av denne debatten. Menneskerettighetsutvalget viser til at hva gjelder domstolenes rett til å prøve om lover og forvaltningsvedtak er i overensstemmelse med Grunnloven, er det omdiskutert hvor langt prøvingsretten går, og hvor omfattende den skal være. Problemstillinga har vært debattert flittig i juridisk og statsvitenskapelig litteratur, og det har særlig vært framsatt ulike syn på hvor langt domstolenes prøvingsrett bør gå. Retten og plikten til å prøve lovers grunnlovmessighet er begrenset til såkalt konkret kontroll, dvs. at domstolene utelukkende kan prøve grunnlovsspørsmålet dersom det forelegges domstolene i en konkret rettstvist. De norske domstolene har således ikke adgang til på generelt grunnlag å prøve om en lov strider mot Grunnloven. I sin kjerne berører problemstillinga om grunnlovfesting av Høyesteretts prøvingsrett grunnleggende temaer som demokrati, maktfordeling, rettferdighet, forutsigbarhet og rettsliggjøring. Jeg vil gi honnør til Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo for at de har deltatt i diskusjonen om grunnlovfesting av domstolenes prøvingsrett. De har deltatt med standpunkter og argumenter samt svart på spørsmål vedrørende dette grunnlovsforslaget. Jeg vil si det så sterkt som at det nærmest er et forbilde for andre deler av det akademiske miljøet når krevende saker er oppe til behandling i Stortinget. Det akademiske miljøets deltakelse er ikke minst viktig for å få presise begrepsmessige forståelser, for å få en debatt på et godt grunnlag. Det er i dag mange eksempler på nytale uten mening. En nytale uten mening ville blitt blottstilt dersom akademia tok sitt ansvar og benyttet sin ytringsfrihet etter Grunnloven. Som tidligere nevnt er domstolenes prøvingsrett ikke noen ny debatt. I mellomkrigstida var det flere grunnlovsforslag om opphevelse av prøvingsretten. Det var bl.a. Dokument nr. 20 for 1926, forslag 14 fra Johan Castberg med flere, og hvor det ble avgitt Innst. S nr. 113 – 1929. Forslaget den gangen var at Grunnloven § 88 skulle gis et nytt siste ledd, sålydende: «Grundlovsbestemmelsers, Loves og Storthingsbeslutningers Grundlovsmæssighed er ikke Gjenstand for Høiesterets eller nogen anden Domstols Prøvelse.» Den gangen var det innen komiteen delte meninger om – som nå – hvorvidt lovens grunnlovmessighet alltid burde kunne ankes inn for domstolene. Som det het: «Komiteen finder imidlertid ikke grund til at gaa nærmere ind paa dette punkt fordi den er enstemmig om at indstille forslaget til forkastelse i den foreliggende form.» Det var den gangen – altså som nå – diskusjoner ikke bare om realitetene, men om forslagenes form. Og som vi ser her, formen innebar noe som gikk langt utover prøvingsretten knyttet til lovvedtak. Forslaget ble derfor avvist i en enstemmig innstilling fra utenriks- og konstitusjonskomiteen den 18. mai 1929. Carl Johan Hambro var formann i komiteen. Det som saken vedgår, er kjernen. Det knytter seg til forholdet mellom statsmaktene og posisjonene i forhold til folkestyret. Det gjelder verdsettinga av Stortinget, av Stortingets overordnede rolle, dvs. folkestyrets rolle. Det gjelder hvordan partiene posisjonerer seg i forhold til disse grunnleggende spørsmålene. De partiene som utgjør flertallet i innstillinga, legger vekt på at flertallsforslaget dreier seg om å synliggjøre gjeldende rett, nemlig å skrive inn i Grunnloven det som er konstitusjonell sedvane. Flertallet har gjennom debatten prøvd å la det bli et gjennomgangstema at forholdet mellom Stortinget og domstolene blir som før, men at det medfører den gevinst at gjeldende rett blir gjort langt mer synlig for landets borgere, og at det vil fremme demokratiet og trygge rettsstaten. Senterpartiet mener dette legger grunnlaget for en risikabel kurs. Sakens kjerne er at vi alle vil skjønne at den dømmende makt vil ha en annen plattform i forhold til Stortinget når prøvingsretten – fra å være en rett som er oppfunnet og utformet av Høyesterett, og som etter hvert er akseptert som konstitusjonell sedvanerett – blir gjort til en rett og plikt som er vedtatt av Stortinget, i samsvar med reglene for grunnlovsendringer. Da har Høyesterett fått en plattform som kan komme til å bli et frasparkspunkt – et frasparkspunkt for en dynamisk utvikling. Risikoen for dette illustreres ved den utvikling som skjer i de fleste vesteuropeiske land. Dette gjelder ikke minst i de landene som er medlem i Den europeiske union. Flere av disse landene var i sin tid i front i striden for å utvikle folkestyret. I dag er EU-domstolen en særlig sentral aktør i den dynamiske innsnevringa av handlingsrommet og sjølstendigheten til nasjonalforsamlingene i disse landene. Nasjonalforsamlingene er på vikende front. Borgerne og de organer de kan gjøre ansvarlig og påvirke, teller stadig mindre. Utfallet av denne debatten må antas å være viktig både for utviklinga av folkestyrets vilkår og for den alminnelige politiske utvikling i landet. Jeg vil derfor prinsipielt utdype Senterpartiets standpunkt i saken. Senterpartiet mener at kjernen i forslaget om å skrive domstolenes prøvingsrett inn i Grunnloven ikke handler om modernisering av Grunnloven. Forslagets kjerne gjelder forholdet mellom statsmaktene og mellom rett og politikk. Etter 1814 har utviklinga mellom statsmaktene endret seg betydelig. Endringene inngår som en viktig del av utfallet av den strid og det samarbeid som førte fram til vårt folkestyre. Stortinget har, som naturlig er i Norge, vært mest opptatt av forholdet til regjeringa. Domstolenes prøvingsrett var ikke tema og langt mindre ble den på Eidsvoll i 1814 foreslått tatt inn i Grunnloven. Det var jurister som utover på 1800-tallet gjorde seg til aktive talsmenn for domstolenes prøvingsrett, og det var Høyesterett som i praksis drev den fram. Professor ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo, nåværende regjeringsadvokat Fredrik Sejersted, har ved flere anledninger oppsummert Høyesteretts rolle slik: «(…) (…) Dette er sitat fra Klassekampen 1. april 2014. Høyesterett har utviklet denne retten skrittvis – skrittvis – også til en plikt. Dette framgår også av henvisningen tidligere i innstillinga om at i den store konsesjonssaken fra 1918 uttalte Høyesterett at det forelå en «rett og plikt» for domstolene til å prøve lovers grunnlovmessighet. Uttrykket «rett og plikt» ble siden fulgt opp av Høyesterett i større plenumssaker utover på 1900-tallet. Etableringa av Stortinget som vår øverste statsmakt og utviklinga av vårt demokrati er ikke kommet av seg sjøl. Folkestyret er kjempet fram. Nordmenn har latt seg inspirere av demokratiske framskritt i andre land, men utviklinga av folkestyret i Norge har vært forankret i norske samfunnsforhold. Internasjonalt skjer det nå en utvikling som er i ferd med å endre og undergrave folkestyrets vilkår. Denne utviklinga er tydelig i en rekke land i vår verdensdel. Som nevnt, historisk var det land i Europa som ledet an i utviklinga av demokratiet. I dag er folkestyret i flere europeiske land under sterkt press og blir svekket. Internasjonal og overnasjonal rettsutvikling innsnevrer mange nasjonalforsamlingers handlingsrom. EU-domstolen fungerer som en dynamisk politisk kraft i utforminga av den grunnleggende politikken og utviklinga i Den europeiske union. Senterpartiet vil vise til at flertallet skriver at innskriving av prøvingsretten ikke vil endre domstolenes myndighet. Senterpartiet mener at det er forskjell mellom på den ene siden å kunne påberope seg en prøvingsrett som er i samsvar med Grunnlovens bestemmelser, som er foreslått og vedtatt av Stortinget som del av Grunnloven, og på den andre siden å kunne påberope seg en rett som aldri har stått i Grunnloven, men som er utformet av Høyesterett sjøl, som konstitusjonell sedvanerett. Vi mener at en eventuell grunnlovfesting av domstolenes prøvingsrett stiller strenge krav til presisjon hva gjelder både lovtekst og uttalelser i forarbeidene. Nettopp gjennom uttalelser i forarbeidene kan man risikere å endre prøvingsretten i innhold og form. Senterpartiet mener at Stortinget dermed kan komme til å gi Høyesterett et frasparkspunkt for ytterligere å kunne øke sin kompetanse og makt. Vi mener det i dag er viktig å styrke borgernes representasjon og makt i styringa av samfunnet vårt. Det er derfor Stortingets makt som må holdes intakt, og som må brukes i styringa av landet. Vi mener det ikke er påvist noe behov for at domstolenes prøvingsrett skal endres fra konstitusjonell sedvanerett til at den skrives inn og blir en del av Grunnloven gjennom Stortingets vedtak. Vi har merket oss at i Høyesteretts utøvelse av prøvingsretten er det et kjennetegn at i flere av de viktigste sakene har Høyesteretts dom vært avgitt med dissens – i noen tilfeller med én stemmes overvekt eller med få stemmers overvekt. Vi har derfor stor respekt for landets gode jurister og for den rolle de har hatt i utviklinga av Norge som samfunn, men vi har det standpunkt at Stortinget må stå fast på at makten og styringa av vårt land må ligge i Stortinget. Vi mener at med den rettsliggjøring som vi kan merke også gjør seg gjeldende i vårt samfunn, men som nå i særlig grad gjør seg gjeldende internasjonalt og overnasjonalt, vil det være klokt å holde fast ved det eksisterende forholdet mellom Stortinget og domstolene. Vi mener at en egen bestemmelse om prøvingsretten i Grunnloven ikke er nødvendig, fordi den retten allerede er konstitusjonell sedvanerett. En grunnlovfesting av retten vil kunne gi grunnlag for nye tolkinger, som Stortinget vanskelig kan forutse utfallet av. På denne bakgrunn går vi imot at forslaget om ny § 114 i Grunnloven, alternativt § 89, bifalles. Avslutningsvis: Flertallet i denne saken er nå, etter vår vurdering, på en risikabel kurs. Folkestyret medfører strid om verdier. Dette gjelder forsvaret av Stortinget som vårt overordnede politiske organ. Stortinget er folkets organ. Stortinget skal representere borgerne i landet. Det er ingen lett oppgave. Det krever at representantene tar ansvar og sørger for at Stortinget blir en aktør som har vilje og evne til å handle for å iverksette sin vilje, og så stå til ansvar overfor velgerne. Som folkevalgte kan vi ikke gjemme oss bak juristene og domstolene, ikke engang bak Høyesterett. Senterpartiets oppfatning er at Stortinget må være overordnet og ikke kan vike fra sitt ansvar. Sjølsagt er det flere oppfatninger om dette. Det viser innstillinga, det viser debatten. Jeg la merke til at saksordføreren, Arbeiderpartiets Jette F. Christensen, var blant dem som i forbindelse med 17. mai i 2015 – altså i år – i avisa Klassekampen den 16. mai ble stilt spørsmålet: «Hva er nasjonalstatens rolle i vår tid?» Jette F. Christensen svarte: «Nasjonalstaten er ein demokratisk arena for alle så lenge vi legg til rette for det.» Som sagt, det kan være flere oppfatninger om dette, men sjøl finner jeg det utilfredsstillende at nasjonalstaten bare skal være en arena. Vi lever i en tid da det kreves minst like mye som tidligere at nasjonalstaten er noe mer enn en arena, at nasjonalstaten, ved Stortinget, tar ansvar, representerer og kjemper for standpunkter – et storting som fyller sin rolle som overordnet statsmakt, som tar ansvar og er ansvarlig overfor borgerne. Senterpartiet kan derfor ikke være med på den kurs som bl.a. saksordføreren her representerer. Helt til slutt har jeg lyst til å knytte en kommentar til representanten Tetzschners innlegg. Representanten sa at det som her skjer, er å skrive inn prøvingsretten med nåværende innhold og omfang. Jeg vil understreke dette: Senterpartiet får her ikke oppslutning om sitt syn, men vi er subsidiært glad for – for å si det på den måten – at representanten Tetzschner er så presis på at det skal være nåværende innhold og omfang. Ikke minst gjelder det også innenfor tredelingslæren etter Kløfta-saken, hvor en skulle ha en intens holdning – som det ble nevnt – når det gjaldt det individrettede vernet. Når representanten her sier at det skal være nåværende innhold og omfang, oppfatter jeg det sånn at det også gjelder det individrettede vernet, og at det også er et standpunkt som saksordføreren og Arbeiderpartiet står bak.