Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2015-03-24:
Vi hadde en god oppvarming i forrige sak, og siden den gikk unna såpass raskt, har vi god tid til denne saken. Vi har nå avsluttet en viktig debatt om hvordan vi kan skape økt fleksibilitet for dem som er i arbeidslivet, og gjøre det lettere for dem som allerede er i arbeidslivet, fortsatt å være i arbeidslivet. Men saken som vi nå har til behandling, er enda viktigere, for den handler om hvordan vi skal hjelpe mennesker som i dag står helt eller delvis utenfor arbeidslivet, hvordan vi skal sørge for at de også skal kunne få realisert sine drømmer om å få en fot innenfor arbeidslivet og få utnyttet de evnene og mulighetene de har. Da tror jeg man må gå litt tilbake og se hva som er bakgrunnen for at regjeringen fremmet denne saken, og for at vi nå har et bredt flertall i denne sal. Det er flere hundre tusen mennesker – noen hevder det er 650 000 mennesker – som til enhver tid står utenfor arbeidslivet av forskjellige årsaker. Da snakker vi om mennesker som er i arbeidsfør alder, og verken jeg eller Fremskrittspartiet tror det er sånn at det er helt svart-hvitt, at enten er en for syk til å jobbe i det hele tatt, eller så er en 100 pst. frisk. Veldig mange mennesker har forskjellig grad av restarbeidsevne, mange mennesker ønsker å jobbe, men de kommer ikke inn. Døren inn til arbeidslivet er for altfor mange altfor lav og smal. Da har vi som er i arbeidslivet, et særskilt ansvar med ikke å trekke opp stigen etter oss – tvert imot, jeg ønsker at vi skal sørge for at vi har en stige som fanger opp alle. For mennesker er forskjellige, mennesker har forskjellige behov til forskjellige tider. For noen som allerede er i arbeidslivet, kan det å ta ett steg ned på stigen og kanskje få en noe roligere arbeidshverdag, være løsningen for at de fortsatt skal kunne være en del av arbeidslivet istedenfor å falle helt ut, mens for andre som har stått utenfor arbeidslivet på grunn av sykdom, kan det hende at helsen endrer seg noe sånn at de kanskje har mulighet til å jobbe noe mer. Da er det viktig ikke bare å snakke om det, men også å gi de menneskene muligheten til å få en fot innenfor, og det er det vi gjør i dag. Fra helt tilbake til uførereformen har det vært et mål tverrpolitisk at det skal være lettere for mennesker å kombinere arbeid og trygd, altså hvis en i de periodene en er noe bedre, klarer å skaffe seg en jobb, skal det belønnes. Det skal være lettere å skape den kombinasjonen. Da hjelper det ikke bare å lage systemer i uførereformen som gjør det lettere for mennesker å kombinere arbeid og trygd, da må vi også sørge for at arbeidsplassene er der, og at menneskene blir sett. Så har jeg lyst til å begynne kort med meldingsdelen i proposisjonen. Vi har mange virkemidler for å få mennesker ut i arbeid, men resultatet har vist at mange av de virkemidlene ikke fungerer optimalt – det vises ved at man har 650 000 mennesker utenfor arbeidslivet. Nav er egentlig vårt viktigste redskap for å få folk tilbake i arbeidslivet, og det er ingen hemmelighet at Nav har sine utfordringer – de er altfor regelstyrt og firkantet. Jeg er veldig glad for at regjeringen satte ned Nav-utvalget som snart kommer med sin rapport, der vi kan forenkle og avbyråkratisere Nav, sånn at Nav kan være et enda bedre virkemiddel for dem som trenger det, og ikke bli oppfattet som en bremsekloss. Så handler det om tiltakssystemet som vi nå forenkler. Vi gjør tiltakssystemet mer målrettet, for med forliket sørger vi for å holde et sterkt fokus på varig tilrettelagte arbeidsplasser, tidsubestemt lønnstilskudd og andre arbeidsmarkedstiltak. Vi mener det også er viktig at dette er tiltak som prioriteres i fremtidige statsbudsjett. Noe av det vi f.eks. gjør, er at vi øker bruken av ordinært arbeidsliv som arbeidsmarkedstiltak. Vi sier ja og er glad for nye aktører som ønsker å bidra, om det er sosiale entreprenører og andre som har nye tanker og ideer – det er positivt. En annen viktig del av proposisjonen handler om aktivitetsplikten som vi innfører nå. Det at vi skal stille krav til dem som mottar sosialhjelp, handler om å ta mennesker seriøst og ta mennesker på alvor. På alle andre områder i samfunnet har det konsekvenser hvis en ikke dukker opp. Hvis en arbeidstaker ikke dukker opp på jobb, blir en i de fleste tilfeller trukket i lønn, og det kan også gå ut over ansettelsesforholdet hvis det gjentar seg. Vi mener det er viktig å sørge for at mennesker som mottar passive ytelser som sosialhjelp, faktisk kommer seg opp om morgenen og sørger for å ha noe meningsfylt å gå til, for hvis ikke er vi redd for at jo lenger en har vært passiv hjemme og mottatt en ytelse passivt, blir veien tilbake til arbeidsliv eller til utdanning enda lengre. Det er da viktig at vi sørger for at den aktiviteten vi skal stille krav om, er relevant. For noen kan det være enkle arbeidsoppgaver, mens det for andre kanskje kan være å få behandling hvis man sliter med rusproblemer. For andre igjen kan det være snakk om noen kompetansetiltak. Vi skal altså ha tiltak som er skreddersydd til den enkelte person. Så til det som kanskje har skapt mest debatt. Det er at vi nå skal åpne for midlertidige ansettelser vilkårsløst. Midlertidige ansettelser er ikke noe nytt i Norge. Vi har mye bruk av midlertidige ansettelser, og vi så at det under den rød-grønne regjeringen spredte seg ytterligere, i enda større grad, også innenfor offentlig, spesielt statlig, sektor. Vi ønsker nå å gi mennesker som står utenfor arbeidslivet en fot innenfor, mennesker som aldri ble kalt inn til jobbintervju – om det er en innvandrer som kanskje har et litt rart navn, om det er ungdom, om det er mennesker med nedsatt funksjonsevne, om det er en tidligere rusmisbruker som nå er blitt rusfri, men som har et stort hull i CV-en. Det er ofte grupper som mange arbeidsgivere dessverre er noe redd for å ansette. Mange av disse er dyktige mennesker, men de trenger å få en fot innenfor og å få lov til å vise seg frem, og det er det regjeringen og samarbeidspartiene her i dag bidrar til. Samtidig er vi klare på at faste ansettelser skal være hovedregelen. Det er også derfor vi sier at vi strammer inn på den berømmelige fireårsregelen. Under det rød-grønne styret kunne en være midlertidig ansatt i fire år før en hadde krav på fast jobb. Nå blir hovedregelen at en har krav på fast jobb etter tre års midlertidighet. Vi sørger altså – i motsetning til de rød-grønne – for at en raskere skal kunne få fast jobb. Med den nye ordningen for midlertidige ansettelser sørger vi også for mange tiltak for å hindre misbruk. Det ene er at vi sier at en maks skal kunne være midlertidig ansatt i den nye ordningen i 12 måneder. Når de 12 månedene har gått, får bedriften en karantene på ytterligere 12 måneder før de kan ansette en ny person midlertidig. Dermed unngår man at midlertidige ansettelser brukes ved permanente behov. Så har det vært mye snakk om forskning. Det er i utgangspunktet forsket lite på midlertidige ansettelser i Norge, men noe har vi. Vi vet hvor mange av dem som er midlertidig ansatt, som faktisk får seg fast jobb. To tredjedeler av dem som er midlertidig ansatt, får fast jobb innen to år. Det er et godt eksempel på at midlertidige ansettelser kan være et springbrett inn i det ordinære arbeidslivet, og det er det springbrettet vi ønsker å gi mennesker som i dag står utenfor arbeidslivet. For i likhet med foregående sak: Da vi endret arbeidsmiljøloven fra 1977, moderniserte den, skapte den mer fleksibel og tilpasset den 2015, ville ikke vi sitte stille og se på at mange mennesker som har et brennende ønske og engasjement om å komme seg ut i arbeidslivet, ikke får vist seg frem. Den muligheten skal vi nå gi mennesker gjennom å gi alle som ønsker det, en fot innenfor arbeidslivet.