Inge Lønning (Høyre), 2005-06-15:
Jeg antar at mindretallet vil ta opp og begrunne sitt forslag, så det skal jeg ikke kommentere. Jeg skal bare gi en kort utdypning av grunnene til at flertallet i komiteen, alle bortsett fra Fremskrittspartiets representanter, går inn for å avvise Dokument nr. 8-forslaget. Det er etter norsk konstitusjon slik at det er Kongen, dvs. regjeringen, som har det fulle og hele ansvar for utenriks- og sikkerhetspolitikken, og det er Stortinget som på vanlig måte har ansvaret for å korrigere regjeringen, støtte den eller gå imot den, alt ettersom de folkevalgte mener at det regjeringen presenterer, er dekkende for de norske behov eller ikke. Man kan få inntrykk av at forslagsstillerne mener at det er en generell mangel på utenrikspolitisk debatt i Norge, og at det er en spesiell mangel på utenrikspolitisk debatt i Stortinget. Det er etter mine begreper så langt unna de faktiske forhold som det er mulig å komme. Det finnes ikke noe saksområde hvor regjeringen kommuniserer flittigere i forhold til Stortinget enn nettopp på dette området. For det første har vi et eget konsultasjonsorgan, hvor regjeringen løpende konsulterer Stortinget i prosessen frem mot standpunkttagen på Norges vegne i viktige internasjonale forhandlinger. For det annet gir utenriksministeren med regelmessige mellomrom generelle utenrikspolitiske redegjørelser for Stortinget, og Stortinget har en helt åpen og fri, til og med ikke tidsbegrenset, debatt. Det skjer nesten ikke på noe annet saksfelt i Stortinget. Da blir det ganske urimelig å fremsette den påstand at det er en mangel på behandling av de utenrikspolitiske problemstillinger politisk. Det er heller ikke del av norsk statsskikk at man utarbeider politikk verken på regjeringens vegne eller på Stortingets vegne gjennom partssammensatte utvalg, eller utvalg sammensatt av interessegrupper i det norske samfunn, kombinert med forskningsmiljøer, organisasjoner eller andre størrelser. Det er naturligvis slik at regjeringen fortløpende gjør bruk av den tilgjengelige kompetanse i norske forskningsmiljøer. Det skulle bare mangle. Det er også slik at regjeringen til enhver tid kommuniserer med de tunge aktørene, f.eks. i norsk næringsliv, når det gjelder å ivareta norsk næringslivs interesser internasjonalt. På samme måte gjør naturligvis partiene her i huset bruk av den kompetanse som man mener at man har behov for, før man utmeisler partienes politikk både her i salen og i det programarbeidet som de politiske partiene utfører. Alt dette er etter mitt skjønn et adekvat svar på det ønsket forslagsstillerne har. Svaret er at kompetansen utnyttes. Den alminnelige offentlige debatt er til stede. Stortingets partier har hver for seg et selvstendig ansvar for å utforme sin utenrikspolitikk og prioritere, for etter mitt skjønn er det viktigste argumentet mot ideen om et utvalg til å utarbeide norsk utenrikspolitikk at det flytter den rent politiske oppgaven, nemlig å prioritere mellom alle de gode formål, ut. Det er jo det politikk dreier seg om. Det kan man ikke «outsource» verken fra Stortinget eller fra regjeringen, for da blir både storting og regjering i virkeligheten overflødige. Det må være de politiske partienes eget ansvar, hva enten de er i regjeringsposisjon eller de er i opposisjon i Stortinget, å gjøre et like solid arbeid med utenriks- og sikkerhetspolitikken som man gjør på andre politikkområder, og det må være de politiske partienes eget ansvar, for egen regning og risiko, å foreta prioriteringene innenfor dette saksfeltet. Det ville etter mitt skjønn skape meget uryddige ansvarsforhold dersom storting og regjering skulle begynne å betjene seg av en slik modell som dette, for det ville ha sterke korporative trekk, som ville være direkte i strid med det som er grunnprinsippene i den norske demokratiske statsskikk.