Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-12-10:
Regjeringen får i dag flertall for å innføre en ordning med refusjonskontrakter i forbindelse med opptak av legemidler med tanke på refusjon. En ordning med denne type kontrakter kan for så vidt virke fornuftig hvis man har som tilnæring at formålet er å få en raskest mulig tilgang på de beste legemidlene, og at det var enighet mellom de enkelte aktørene innen legemiddelområdet om hvordan denne ordningen skulle praktiseres. De gjeldende forutsetningene som burde vært bakgrunn for innføring av refusjonskontrakter, er så til de grader ikke oppfylt, etter Fremskrittspartiets mening. Slik som denne saken ligger an i dag med flertallets innstilling til vedtak, er dette ikke en sak som har som utgangspunkt at pasientene skal få en rask tilgang til nye og bedre legemidler, men snarere en ordning som har som siktemål å redusere statens utgifter til nettopp dette formålet. Det er grunn til å frykte at en utstrakt bruk av denne type kontrakter, med dertil et visst antall konflikter om kontraktens innhold og oppfyllelse, faktisk vil kunne føre til en senere – og dermed dårligere – tilgang på de beste legemidlene fordi partene vil stå på sitt og ikke vil ta initiativ til å være imøtekommende, grunnet økonomiske årsaker. Det er grunn til å tro at norske myndigheter vil legge opp til en utstrakt bruk av refusjonskontrakter. Det er i dag Statens legemiddelverk som innstiller på hvilke pasientgrupper som skal få refundert sine legemiddelutgifter, ut fra gjeldende kriterier for denne type saker. En har imidlertid sett rimelig ofte at departementet ikke følger Statens legemiddelverks anbefalinger, og da mest sannsynlig ut fra et budsjettmessig perspektiv. Det som imidlertid er anført som en årsak til at man ønsker en ordning med refusjonskontrakter, er at en ønsker å sikre seg at legene faktisk skriver ut de enkelte legemidlene bare til dem som oppfyller kriteriene Statens legemiddelverk har satt i sine anbefalinger. Dette er imidlertid bare å anse som synsing, at så er tilfellet. Det er i den forbindelse verdt å merke seg hva en samlet komite uttaler i innstillingen: «Komiteen har heller ikke noen holdepunkter for å si at det forskrives legemidler i noen stor grad utover det som følger av forskrivingsvilkår.» Det som imidlertid virkelig bekymrer meg, er at komiteens flertall ber om at departementet vurderer tiltak som i større grad enn i dag ansvarliggjør legen for de kostnadsmessige konsekvensene av forskrivningen. Legene skal etter Fremskrittspartiets mening ha ett hovedfokus for øye, og det er pasientens ve og vel. Dersom en ønsker å rette fokus mot legene, må dette gjøres gjennom dialog og informasjon, ikke gjennom å tvangsinnføre en forskrivningspraksis etter statens økonomiske sparemotiv. Det blir i dag vedtatt at det til neste år skal foretas en helhetlig gjennomgang av hele blåreseptordningen. Det er etter Fremskrittspartiets syn helt åpenbart at det ikke skulle være nødvendig med denne nye ordningen med refusjonskontrakter før denne evalueringen var foretatt. Når det gjelder refusjon av de to legemidlene, som er selve utgangspunktet for at denne saken kommer opp, diabeteslegemidlene Actos og Avandia, kan disse refunderes etter § 9 uten ekstra kostnader for staten, da disse legemidlene medfører redusert bruk av insulin, jf. Statens legemiddelverks innstilling. På denne bakgrunn vil Fremskrittspartiet stemme mot § 6 nytt femte ledd. Fremskrittspartiet var imot at det skulle innføres et indeksprissystem innen legemiddelområdet. Flertallet valgte likevel å gjøre dette mot Fremskrittspartiets stemme. I innstillingen til proposisjonen har Fremskrittspartiet valgt ikke å ta en omkamp på dette området, da det som er framlagt her til forslag til endringer, er å anse som rene presiseringer i loven. Fremskrittspartiet vil derfor stemme for det i dag. Når det gjelder legemidlene Actos og Avandia, var det faktisk oppnådd enighet i forrige års budsjett om at disse skulle refunderes fra staten. Det er ikke gjort til tross for den avtalen som ble inngått. Jeg synes det er en trasig situasjon som har oppstått, når man har inngått en avtale om dette og det ikke er blitt fulgt opp fra statens og Regjeringens side.