Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Jeg synes det er kjempefint med sånne debatter. Det er helt strålende, for da får vi fokusert på noe av det som er vår vanskeligste oppgave. Jeg må være ærlig og si at jeg synes at man gjennom et Dokument nr. 8-forslag i og for seg har ganske store ambisjoner, om å foreta vesentlige endringer uten skikkelig saksforberedelse i forhold til de arbeidsområdene som man går inn i. Jeg skulle vel ønske at Stortinget hadde valgt en annen tilnærmingsmåte til disse problemene enn gjennom konkrete vedtak uten forutgående vurderinger av hvilke tiltak som virker best, før en bestemmer en retning. Jeg skulle også intenst ønske at denne diskusjonen og disse forslagene hadde vært oppe i forbindelse med budsjettet som vi nettopp har vedtatt. Der kuttet man 20 mill. kr på Aetats budsjett, samtidig som man i denne innstillingen sier at «komiteen vil påpeke viktigheten av å få en gjennomgang av Aetats tiltaksarbeid generelt, og at Aetat må få tilført tilstrekkelige ressurser og kompetanse for å kunne bistå yrkeshemmede på en bedre måte enn i dag». Det blir liksom ikke noen sammenheng. I det ene øyeblikket, i budsjettet, reduserer man de pengene og de ressursene man har tilgjengelig, og pålegger statsråden nødvendigvis å foreta en ganske dramatisk tøff gjennomgang av Aetat for å få en organisering som gjør at vi kan løse oppgavene – ha en organisasjon som er i stand til å gjøre det – og samtidig ha en god ressursforvaltning innenfor de økonomiske rammene. Og etterpå løfter man inn litt mer uten å se det i forhold til budsjettet. Men jeg skal selvsagt gjøre hva jeg kan for å innfri det som synes å bli flertallsvedtaket her. Jeg er for å lage eksperimenter, jeg er for å prøve nye måter, men jeg er ikke for at man innenfor de totale rammer som man har til disposisjon, liksom skal prioritere lønnstilskudd til enhver ulik organisasjon i dette landet, som da skal være et middel til å få folk i arbeid uten at man har gjennomgått de nødvendige faglige individuelle vurderinger som retter seg mot den enkelte yrkesvalghemmede. Vi har 60 000 mennesker som i løpet av ett år går på tiltak innenfor dette området, gjennom Aetat. Men hovedproblemet vårt er ikke at vi ikke har konkurranse på disse tiltakene, hovedproblemet er jo at vi ikke får disse menneskene ut i arbeid. Og det er ikke fleksibiliteten og reglene som er til hinder for det, det er jo det at arbeidslivet i dag er så tøft at arbeidsgiverne velger å ikke rekruttere denne type arbeidskraft. Så jeg skal gjerne være med på å forsøke å få dette til, både gjennom alternativ formidling, gjennom vikarordninger og – jeg hadde nær sagt – hva vi kan spa opp av tiltak. For vi har behov for denne ressursen. Det største problemet i dag er jo at friske folk støtes ut av arbeidslivet som 55-åringer fordi de ikke greier å henge med! Det er en av de store utfordringene som vi står foran. Det må ikke bli slik at vi skal utvikle lønnstilskuddsmodeller der staten tar et overordnet ansvar for å betale lønningene til folk for å holde dem i arbeid. Derfor må man ha tungen rett i munnen her. Og så må man være villig til, som representanten Meltveit Kleppa sier, å gjøre noen forsøk, prøve noe på en annen måte, men man må ikke glemme at de folkene som er yrkesvalghemmede, de som er uførepensjonerte, de som er syke og de som er sosialklienter, også har et individuelt sosialt behov som de er nødt til å få tilfredsstilt. Man må foreta en gjennomkjøring, en vurdering av hva som vil være det beste for dem, både i forhold til arbeid og i forhold til en – vi kan kalle det – oppbygging av eget sosialt liv, slik at de skal være i stand til å håndtere sin fremtid. Vi kan ikke gjøre noen tabber som fører til at disse menneskene blir kasteballer fordi vi ønsker å eksperimentere med ulike tiltaksformer. Den faglige vurderingen må altså være der. Jeg skal gjerne være med på å utvikle nye modeller, men da må vi ha ressurser til det. Så jeg håper jo at det blir lysere tider også for arbeidsmarkedsetaten og de økonomiske ressursene der i fremtiden.