Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-05-31:
Psykisk helsevernlov har som hovedmål å sikre at psykisk helsevern skjer på en forsvarlig måte med sterk fokusering på pasientens beste, pasientens selvbestemmelse, pasientens medinnflytelse og i samsvar med grunnleggende rettssikkerhetsprinsipper og dermed respekten for menneskeverdet. Den loven vi i dag vedtar, vil bedre dagens rettstilstand for pasientene og bygge opp under gjennomføringen av opptrappingsplanen for psykisk helse. Opptrappingsplanen for psykisk helse, som skal gjennomføres i perioden 1999-2006, inneholder sentrale elementer som også må få betydning for lovarbeidet. Målsettingen med planen er å utbedre svakheter i alle ledd i behandlingskjeden. Blant de viktigste problemene er: Det forebyggende arbeidet er for svakt. Det er for dårlig utbygde tjenester i kommunene. Det er for få tilgjengelige behandlingsplasser for flere av de tunge brukerne. Det er for dårlig oppfølging etter utskriving. Derfor inneholder planen en rekke tiltak som kan bedre dette, og jeg nevner eksempelvis og ikke tilfeldig: 90 000 flere dagopphold pr. år ved de distriktspsykiatriske sentra 220 000 flere polikliniske behandlinger uten innleggelse 4 000 flere tiltaksplasser for arbeidstrening for mennesker med psykiske lidelser Grunnleggende i det framtidige psykiske helsevernet er at folk skal få langt større rett og mulighet til både å bo i egen kommune, i egen bolig og å få sitt behandlingstilbud utenom institusjon når dette er faglig forsvarlig. Det er bl.a. i denne sammenheng en må forstå organiseringen av tvangstiltak, som ble et hovedtema under lovarbeidet, og som også har vært et hovedtema i debatten her i dag. Det har falt en rekke forvirrende karakteristikker av de ulike standpunkter. Dette har ikke nødvendigvis gagnet saken, men debatten har vært nødvendig. Fra Arbeiderpartiets og flertallets side finner jeg derfor grunn til å understreke følgende: Økende ressurstilgang og mer og bedre kvalifisert helsepersonell må være grunnlaget for mindre tvangsbruk enn det vi ser i dag. Sykdommens konsekvenser er slik at tvangsbehandling dessverre må være et mulig tiltak. I loven er det klart presisert at tvang kan brukes f.eks. når en på grunn av en sinnslidelse utgjør en nærliggende eller alvorlig fare for eget eller andres liv og helse, når det er sannsynlighet for at pasienten får sin tilstand vesentlig forverret, eller når mulighet til bedring blir vesentlig redusert uten tvangsbruk. Jeg finner også grunn til å påpeke at det i lovteksten og i forarbeidene til loven uttrykkelig er sagt i § 3-3: «Tvungent psykisk helsevern kan bare anvendes når frivillig psykisk helsevern har vært forsøkt, uten at dette har ført fram, eller det er åpenbart formålsløst å forsøke dette.» Ved at det er bred oppslutning om å bygge opp tilbudene utenom institusjon, er det også en logisk konsekvens at når tvangstiltak må iverksettes etter de strenge kriteriene som loven bestemmer, må dette også kunne skje utenom institusjon. For mange pasienter vil en tvangsinnleggelse i institusjon være en meget dramatisk opplevelse. Det kan derfor være situasjoner der det er til det beste for pasienten at han kan få gjennomført tvangstiltak i poliklinikk uten innleggelse. Tvangsbehandling i hjemmet skal ikke forekomme. Jeg vil også understreke at tvangsbehandling utenom institusjon bare kan skje under ansvar av institusjon som er godkjent for den aktuelle behandlingsformen, og selvsagt under de samme krav til faglighet, beslutning og gjennomføring som for personer som er innlagt. Dette synes jeg det er nødvendig å understreke etter det jeg har hørt i dag, spesielt i en del replikkordskifter. Så vil jeg si til de representanter for brukerorganisasjonene som frykter for at loven skulle føre til mer og ikke mindre tvang: Følg lovanvendelsen nøye! Følg praksis ute i kommunene! Hvis lovformuleringen skulle bli oppfattet som en legalisering av mer tvangsbruk og føre til mer tvang, må dette tas opp med tilsynsmyndighetene, med departementet og med lovgiverne. Den lovreguleringen som er gjort, er ment å gi pasientene mer verdighet, mer selvbestemmelse og større rett til å innvirke på behandling og bosted. Dette må også ses i sammenheng med de rettigheter som disse pasientene får gjennom de bestemmelser som blir vedtatt i loven om pasientrettigheter, i tillegg til at en satsing på 24 milliarder kr i kommende åtteårsperiode må gi bedre tilbud til personer med psykiske lidelser og forhåpentligvis mindre behov for tvangsbruk.