trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Irene Ojala (Pasientfokus), 2022-05-12:
Likestilling er et veldig fint ord. Takk til statsråden som i redegjørelsen tirsdag denne uken sa at regjeringen vil at Norge skal være et foregangsland når det gjelder urfolks rettigheter. Det synes jeg høres kjempefint ut, for allerede i 1990 ratifiserte Norge ILO-konvensjon 169, om urfolk i selvstendige stater. Konvensjonen sikrer samenes rett til å være med på å utforme de aktuelle helsetilbudene og stadfester samiske brukeres rett til tilfredsstillende helsetjenester. Pasientfokus kommer fra Finnmark, et flerkulturelt fylke med familier med samisk, norsk og kvensk tilhørighet. Vi har ikke i løpet av de årene vi har jobbet, gjort forskjell på folk. Vi har jobbet for alle, uansett kjønn, etnisitet, yrke, bosted og slekt, for alle kan bli syke. Vi i Pasientfokus kan velge om vi vil bruke den samiske kofta, kvendrakten eller finnmarksbunaden – eller om vi foretrekker sjøsamekofta, kautokeinokofta eller karasjokkofta. Vi i Pasientfokus har ikke brukt vår klesdrakt som identitetsmarkør i kampen for fødeavdeling og geriatri til Finnmarks største by Alta. Vi kunne ha gjort det, men trodde det var unødvendig. Det er viktig å være klar over at de fleste som står i samemanntallet i Norge, er bosatt i Tromsø, Kautokeino, Alta og Karasjok. Det vil si at fødeavdeling og geriatri i Alta er innen tre av landets største bygder og byer. Det har kanskje vært en feilvurdering av oss å ikke bruke ILO-konvensjonen i vår kamp for fødeavdeling og geriatri til Alta. Det skal vi komme til å rette på. Statsråden påpeker i redegjørelsen at kjønn har betydning for helse og hva som er våre helseutfordringer. Det gjelder også for den samiske befolkningen. I Norge er levealderen i snitt 1,5 år lavere for samer sammenlignet med den øvrige befolkningen. Helse- og omsorgstjenesten til den samiske befolkningen må forstås innenfor større sosiale kulturelle rammer, samtidig som konkrete tiltak må være individuelt tilrettelagt og lokalt forankrede. Vi i Pasientfokus ser fram til at regjeringen virkelig gjør det slik at Norge blir et foregangsland når det gjelder urfolks rettigheter, for det må jo bety at samiske kvinner, som andre kvinner i Norge, skal slippe å reise 280 km i 4 timer når de skal føde, og at eldre samer som er i ferd med å miste sitt språk grunnet alderdomssvakhet, slipper traurige reiser i storm og i stille. Jeg bare nevner det: Dette er en kjempeviktig sak som jeg utfordrer alle her på Stortinget til å ta tak i.
Anja Ninasdotter Abusland (Senterpartiet), 2022-05-12:
I dag er det den internasjonale sykepleierdagen, og da passer det bra med en likestillingspolitisk debatt. Det er både viktig og riktig at regjeringen setter likestilling på dagsordenen. Jeg er stolt av å si at jeg er sykepleier, men det er ett av flere kvinnedominerte yrker som er preget av høy andel deltid, høyt sykefravær, ugunstige arbeidstider og en høy arbeidsbelastning. Sånn vil vi ikke ha det. Det anerkjenner regjeringen. Jeg har nettopp kommet tilbake fra foreldrepermisjon, og jeg er bekymret over den utviklingen vi ser i samfunnet. Flere kvinner velger å ta ut ulønnet permisjon, og det er fortsatt veldig mange som velger å jobbe deltid. Jeg tror ikke dette kun handler om systemet. Det handler også om holdninger, og det handler om kultur. I Agder, som jeg representerer, skiller vi oss særlig ut på den statistikken. Vi har store levekårs- og likestillingsutfordringer. Når jeg snakker med folk på Sørlandet, kan jeg kjenne meg igjen i tallene fra statistikken. Jeg møter holdninger hvor særlig kvinner har en opplevelse av at de er dårlige mødre hvis de begynner å jobbe når barnet er åtte–ni måneder gammelt – til tross for at pappaen skal ha permisjon og være hjemme med barnet. Og det er en helt naturlig del av samtalen hvor mye deltid man skal jobbe, og ikke om man skal jobbe deltid. Dette er altså kvinner som snakker seg imellom. Jeg er bekymret. Det er ikke en sånn kultur vi ønsker å ha. Da var det fint å høre kultur- og likestillingsministeren redegjøre for regjeringens politikk. Statsråden sa at det har stått for stille for lenge, at vi nå trenger en fornyet og forsterket innsats i likestillingspolitikken. Til slutt vil jeg slå et slag for de kvinnene som tør å si at de gleder seg til å begynne på jobb igjen etter permisjonstiden. Jeg vil slå et slag for pappaer som tør å si at de gleder seg til å være hjemme med barnet sitt. Og jeg vil slå et slag for alle de flotte kvinnene og mennene og alle andre som hver dag tar kampen for et mer likestilt samfunn.
Anita Patel (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Jeg vil også takke vår kultur- og likestillingsminister for en grundig gjennomgang av status i arbeidet med å fremme likestilling og mangfold – jeg har sett henne på nett-tv. Likestilling berører alle deler av samfunnslivet, noe redegjørelsen fra statsråden er vitne om. Jeg er først og fremst fristet til å nevne et tall: 91 648. Det er ikke fra statsrådens redegjørelse, men det er antall publikummere på damenes semifinale mellom Barcelona og Wolfsburg i Champions League i fotball i april i år. Det er verdensrekord, og i det tallet ligger det så mye. Samme måned sa Det internasjonale skiforbundet ja til å la kvinner konkurrere i skiflyging. Det skjer mye på likestillingsfronten i idretten takket være folk som går foran, men også takket være målrettet arbeid. Jeg biter meg merke i statsrådens understreking av viktigheten av menneskers økonomiske frihet og økonomisk uavhengighet: «For er en ikke økonomisk selvstendig, er en ikke trygg, og da kan en heller ikke være fri», sa statsråden. I den forbindelse har jeg lyst til å trekke fram min hjemkommune, Lørenskog, som har hatt gode resultater gjennom år med målrettet arbeid for å øke sysselsettingen blant hjemmearbeidende kvinner som står langt fra arbeidsmarkedet, og som har behov for kvalifisering for å komme i jobb eller ordinær utdanning. Arbeidet støttes av Integrerings- og mangfoldsdirektoratet, IMDi, og har navnet «Jobbsjansen». I 2017 var Lørenskog landets flinkeste kommune til å få innvandrerkvinner ut i jobb. I fjor, i 2021, fikk Lørenskog tildelt IMDis bosettings- og integreringspris, bl.a. for de gode resultatene over tid gjennom Jobbsjansen. Målrettet arbeid lønner seg, og det sikrer at flere kan oppleve mestring i storsamfunnet. Statsråden minner oss om det kjønnsdelte arbeidsmarkedet, og vi snakker i dag fortsatt om kvinnedominerte og mannsdominerte yrker. Jeg mener vi har et potensial når det gjelder å rettlede unges valg av videregående utdanning. Til daglig jobber jeg som rådgiver i ungdomsskolen, og jeg har mange samtaler om utdanningsvalg med ungdommer og foresatte. De unge trenger rollemodeller og foresatte rett informasjon, slik at vi i framtiden ikke snakker om tradisjonelle og utradisjonelle valg, men bare valg: valg ut ifra drømmer, valg ut ifra muligheter og valg ut ifra likestilling og mangfold.
Hans Inge Myrvold (Senterpartiet), 2022-05-12:
Eg òg vil innleiingsvis takka for den framifrå utgreiinga frå statsråden til Stortinget. Likestillingsarbeidet er eit felles ansvar på alle politikkområde og ikkje minst i alle lokalsamfunn. Ordskiftet her i dag minner oss på at me har store oppgåver føre oss i å sikra nettopp likestilling og mangfald. Eg er veldig glad for at presidenten er her, men eg hadde forventa i ein slik debatt at fleire mannlege representantar på Stortinget faktisk deltok. Som helsepolitisk talsperson for Senterpartiet vil eg særleg fronta dei store behova for forsking og likestilling blant kjønna, som fleire har vore inne på. I særleg grad må me løfta fram kvinnehelsa, med tydelege mål om betre og meir forsking. Me veit at kvinner ofte har andre symptom og oftare vert ramma av lidingar og plager knytte til bl.a. tunge løft og krevjande arbeidsbelastning over tid. Desse belastningane fører ofte til tidlegare uførleik og lågare pensjonsopptening, for å nemna noko. Ei rekkje diagnosar og sjukdomar står heilt eller delvis utan kunnskapsgrunnlag. Dette er ei stor utfordring i likestillingsarbeidet. Difor har regjeringa eit riktig og viktig fokus i å styrkja arbeidet innan kvinnehelse, ikkje minst gjennom den varsla kvinnehelsestrategien som vert lagd fram tidleg våren 2023. Eit anna område som er viktig for Senterpartiet, er regjeringas arbeid med opptrappingsplanen innan psykisk helse. Ein større del av befolkninga, særleg blant unge, slit med uhelse. For mange av dei vert resultatet drop-out både i skule og i arbeidsliv. For mange gutar og menn er dette ein helsetilstand som svært ofte verkar tabubelagt. Her må me fjerna tabuet og ta kampen for ei betre psykisk helse. Alle kommunar i landet må få ei tydelegare og viktigare rolle i dette arbeidet, m.a. med å sikra frisklivsarbeid, kvardagsmeistring og andre viktig funksjonar i å skapa trygge rammer nær folk – der ein bur, i heile landet. God likestilling handlar om å verta teken på alvor og møtt med respekt og godteken for den ein er. Eg kjem difor ikkje heilt utenom at likestilling òg handlar om fars rett i fødselspermisjonen. Ei sterk, jamstilt velferdsordning mellom mor og far er heilt avgjerande for likestilling i praksis, i motsetnad til det som enkelte representantar frå talarstolen i dag tek til orde for – ei svekking og ein reduksjon av fars samla rettar i ein heilt avgjerande fase etter barns fødsel.
Trine Lise Sundnes (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Hvor er det blitt av alle gutta? Av 33 innmeldte innlegg så langt er det kun innlegg fra seks av våre mannlige stortingsrepresentanter. Jeg er glad for å bo i et land med en likestillingsminister, og jeg er spesielt glad for at denne ministeren er arbeiderpartipolitiker. Jeg ønsker å takke likestillingsministeren for en god redegjørelse tirsdag – selv om jeg selvfølgelig skulle ønske vi hadde kommet lenger i 2022. Jeg er spesielt glad for budskapet om at vi skal bygge på innsats vunnet av fagbevegelsen, og at det spiller en avgjørende og viktig del i arbeidet for å oppnå likestilling. Og ministeren har helt rett: Vi har ikke et likestilt arbeidsliv. Vi vet også at likestilling krever politiske vedtak for å virkeliggjøres, og mange av oss vet at likestilling starter i hjemmene. Det er avgjørende viktig at begge foreldre får mulighet til å utøve omsorg for sine barn i en tidlig fase. Flere i denne salen har i vårsesjonen pekt på at foreldrene selv må ha frihet til å velge. Man har sågar kommet med forslag om å fjerne folks sikkerhet for å kunne ta ut permisjon. Men det er illusorisk å tro at det er foreldrene som har denne friheten. Det har de aldri hatt når det gjelder inntektssikringen. Mang en gravid har møtt opp på fagforeningskontorene gråtende fordi det passet dårlig å bli gravid akkurat nå – for arbeidsgiver. Det er et paradoks at så mange fremdeles går med klump i magen – i dobbelt forstand – når de skal fortelle arbeidsgiveren sin om det som burde være verdens beste nyhet. For det er jo det: En ny verdensborger er selve symbolet på framtidshåp, ikke bare her i Norge, men for en hel verden. Det er ikke helt tilfeldig at alt fra paver til presidenter fyker rundt og løfter på spedbarn og deler ut kyss. Mens kvinner gruer seg til å fortelle arbeidsgiver om at nå går det mot permisjonstid, kan vi lese om at menn frykter for å miste karrieremomentum, og at bedrifter betaler seg ut av foreldrekvoten for menn med bonuser som skal finansiere mors bortfall av inntektssikring, for at far skal møte på jobb i finanssektoren. Med det forhindres omsorgsrollen. Det er ikke frihet å frata vernet lovgiver har gitt for å balansere maktforholdet mellom arbeidsgivere og arbeidstakere. Likestilling starter med omsorgsrollen. Den må vi hegne om.
Lise Selnes (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Jeg vil først takke statsråden for en god redegjørelse. Det finnes fortsatt strukturer som vi ikke er så oppmerksomme på som vi tror. I dag diskuteres likestilling og mangfold i politikken, i næringslivet, i idretten, men vi må også løfte likestillingsdebatten i akademia fra Stortingets talerstol. Å være heltidspolitiker, som vi er, er det samme som ikke å ha regulert arbeidstid. Slik er det også for de fleste forskere. Våre forskere arbeider kontinuerlig. De har på mange måter en fri stilling, men det krever en fullt og helt, alltid. Kif-komiteen peker på at det fortsatt er en markant forskjell mellom kvinner og menn i norsk forskning. Kvinner er fortsatt underrepresentert i høyere stillinger i så å si alle fag. Det er langt flere mannlige enn kvinnelige professorer, mens det er flere kvinnelige studenter enn mannlige studenter. Er det fortsatt slik at kvinnelige forskere møter flere barrierer enn menn? Det er langt flere menn enn kvinner som er professorer. Hvorfor er det slik? Institusjonene tar tak gjennom handlingsplaner og nettverksarbeid, men én ting er gjennom de formelle arenaene; innenfor forskningssamarbeid kan de uformelle arenaene for sosialisering ha like mye å si. Hvem blir spurt om å være med og ta en øl etter konferansemiddagen, og hvor mangfoldig er egentlig disse nettverkene? Verden går nå engang framover, men det er ingen selvfølge. Det er fortsatt nødvendig å stille de ubehagelige spørsmålene, som rokker ved de ubehagelige sannhetene. Kjønn, mangfold, sosial bakgrunn – det finnes flere barrierer for flere grupper, barrierer og strukturer som begrenser og hindrer en i å delta på ulike arenaer. Til slutt: Her vil jeg dvele ved de sosiale barrierene i akademia. Sosiologiprofessor Marianne Nordli Hansen viste til at arbeiderklassen utgjør 30 pst. av befolkningen, mens bare 7 pst. av doktorgradskandidatene har en slik bakgrunn. 78 pst. har bakgrunn fra overklassen eller øvre middelklasse, og det er veldig stabile forskjeller. Utdanningssystemet er ikke et egalitært system. Med andre ord: Mangfold handlet også om dette, og Kif-komiteens mandat er nå også utvidet med sosialt mangfold. Det er ikke sånn at alle skal ta høyere utdanning, men alle skal ha lik rett til høyere utdanning. Debatten om likestilling og mangfold i akademia fortsetter, men nå også med fokus på klassebakgrunn.
Maren Grøthe (Senterpartiet), 2022-05-12:
Likestilling handler om at alle skal ha like muligheter. I Hurdalsplattformen slår regjeringen fast at vi skal føre en offensiv likestillingspolitikk som gjør at alle blir inkludert i samfunnet, uavhengig av kjønn, seksuell orientering, funksjonsevne og etnisitet. Likestillingsministerens redegjørelse understreker at vi er i gang. Utdanningssektoren vår er et viktig ledd i dette arbeidet, for det er gjennom utdanningssektoren vi møter barn og unge hver eneste dag. Det er gjennom den vi har muligheten til å sikre at barn får like muligheter, uavhengig av kjønn, bakgrunn og ballast de har med seg. Og det er her vi kan diskutere og reflektere rundt verdier og tilhørighet og gi dem et godt utgangspunkt til å møte livet. Statistikken viser at vi fortsatt har en vei å gå. Stoltenberg-utvalget i 2019 så nærmere på kjønnsforskjellene i prestasjonene i skolen. De fant at kjønnsforskjellene i opplæringsløpet er betydelige og får konsekvenser for videre utdanning, arbeid, helse og familiesituasjon senere i livet. Så når vi nå skal arbeide videre med en ungdomstidsmelding som ble lansert for et par uker siden, hvor vi skal se nærmere på 5.–10. trinn, blir disse funnene sentrale å ha med seg. En av de tingene vi skal ta tak i, er at vi skal vektlegge praktisk læring mer, noe vi vet er viktig for særlig guttene i utdanningsløpet. Som likestillingsministeren presiserte i sin redegjørelse, er det fortsatt store forskjeller i valg av yrke, hvor noen fortsatt er særlig dominert av kvinner, mens andre er særlig dominert av menn. Kjønnspoeng har til nå bidratt i riktig retning, men vi må også se nærmere på hvordan de kan brukes enda bedre. Men dette i seg selv er ikke nok. Vi trenger flere damer på teknologiske studier, som ingeniørutdanning, men vi trenger også at flere menn søker seg til helse- og sosialfagene. Det skal vi se nærmere på i vår nye gjennomgang av profesjonsstudiene, men dette påvirkes også av hvordan vi møter barn og unge gjennom hele løpet. Det er nettopp dette likestillingspolitikken handler om. Likestillingspolitikken handler om hver eneste beslutning vi tar, og det noe vi må ta med oss på tvers av sektorer og komiteer hver eneste dag.
Karianne B. Bråthen (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Likestillingen i Norge er kommet langt generelt sett, men det er et stykke igjen, særlig i noen næringer, og da kanskje spesielt de mannsdominerte, som fiskeri, som jeg representerer. Jeg vet ikke om vi skal ta det positivt eller negativt at Råfisklaget denne uken da de hadde årsmøte, valgte å utvide sitt styre, som består av ti menn, til elleve, for å få plass til en kvinne, istedenfor at noen trakk seg. I vinter kunne vi også lese om Anne, som fryktet å bli voldtatt på jobb i fiskeindustrien. Hun gråt hver dag og opplevde uønsket oppmerksomhet, grådige blikk, berøringer og guttesnakk. Annes historie føyer seg inn i rekken av saker som har versert blant fiskebåtene, men det er kanskje første gang vi hører om en historie fra sjømatindustrien. Det skal ikke være sånn at kvinner skal grue seg til å gå på jobb, og at en må slutte fordi menn ikke kan oppføre seg. Nå er vi forbi den tiden da vi sier at dette må du bare tåle, det er sjargongen vår, vi mener ikke noe med det. Vi ønsker et samfunn der kvinner skal føle seg trygge på jobb – en jobb der man møter hverandre med respekt. For at vi skal ta det på alvor, må vi få fram disse historiene, og vi må iverksette tiltak. Jeg er glad for at både fiskeriministeren og kultur- og likestillingsministeren er på ballen, og at de har bevilget penger til nettopp likestillingsarbeid innenfor fiskeriene. Det gjøres i samarbeid med næringens organisasjoner og fagforeningssiden. Og så håper jeg at den enkelte arbeidsgiver, som sitter med det praktiske ansvaret, iverksetter konkrete tiltak og jobber med holdningsskapende arbeid. Vi må ha en nullvisjon for trakassering og et ekstra fokus på de mannsdominerte yrkene. Vi vet at mangfold skaper gode arbeidsmiljø, og på veien dit må vi sikre at nettopp kvinnene føler seg trygge. Skal vi ha levende kystsamfunn rundt om og tiltrekke oss ung og ny arbeidskraft, må vi alle bidra til at kvinnene føler seg inkludert og verdsatt, og ikke trakassert og harselert med. Den tiden er forbi.
Ragnhild Male Hartviksen (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Først takk til statsråden for en flott redegjørelse og for denne muligheten til å delta i debatt på dette viktige området. Likestilling betyr at alle mennesker skal ha like rettigheter og muligheter i samfunnet vårt uavhengig av kjønn, funksjonsevne, seksuell orientering, alder, etnisitet eller religion. Vi snakker om formell og reell likestilling. Den formelle likestillingen handler om å ha like rettigheter etter loven, den reelle derimot, vil si at man også i praksis skal ha like muligheter til deltakelse og utvikling i samfunnet. Å sørge for reell likestilling er et politisk ansvar – et viktig ansvar. Ikke alle grupper i samfunnet opplever i dag reell likestilling. Barn og voksne med funksjonsnedsettelser, deres familier og pårørende melder stadig tilbake at de opplever at de dessverre ofte står i kamp. De vet ikke hvem de skal snakke med, eller hva de har rett på, eller hvem som kan hjelpe dem. Samfunnet har utarbeidet så mange gode ordninger, men det er ikke så lett å sette seg inn i dem. Mange år som ansatt i kommunal PPT-tjeneste har lært meg at noe av det første vi må gjøre, er å kartlegge og styrke stillasene rundt familiene. Er grunnstønad, hjelpestønad, individuell plan. ledsagerbevis og avlastning på plass? Har familiene og fagpersonene kjennskap til ordningene? Trenger de bistand til å ta imot ordningene eller fylle dem ut? Er de følelsesmessig klare til å fylle ut søknader der de må beskrive de svakeste funksjonene til barna de er så glad i og de sidene de ofte av hele hjertet skulle ønske var annerledes? Hvorfor virker tiltak, og er det andre temaer vi må tenke på? Arbeiderpartiet og Senterpartiet har i Hurdalsplattformen slått fast at vi skal gjennomgå og bedre ordningene til familier som har barn med særskilte behov. Det er viktig for oss. Som politiker er det viktig å være stemmen til dem som ikke alltid har krefter eller overskudd til å være den selv. Da blir en debatt som i dag viktig – debatt om likestilling, reell likestilling for alle. I dag valgte jeg å være stemmen til dem med funksjonsnedsettelser. Det gleder meg at det er så mange som deltar, så alle blir hørt.
Torbjørn Vereide (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Lat meg berre begynne med å seie at det førre innlegget var eit godt innlegg. Kva slags samfunn ønskjer vi oss eigentleg? Svaret er ingen naturlov. Når ein ser på korleis samfunnet har vore gjennom tidene, og korleis folk som er annleis og utanfor norma har vorte behandla, var det kanskje ikkje så veldig stor forskjell på alle dei folka som styrte den gongen og vi som styrer no. Men haldningane har endra seg, og haldningar fører til handlingar. Når ein ser på det som har skjedd, både i samfunnet og i arbeidslivet, med ekskludering av folk som berre har gjort det brotsverket å elske ein. Når ein har luka bort folk som ikkje har det same funksjonsnivået som alle andre, eller når ein har gjort det vanskelegare å vere på ein arbeidsplass som kvinne, er det samfunnet som ikkje har gjort jobben sin. Heldigvis har vi moglegheita til å gjere den jobben. Difor var eg òg veldig glad då eg fekk høyre utgreiinga til Anette Trettebergstuen, som viser eit genuint engasjement for å ta opp desse problemstillingane og denne tematikken. Eg trur vi har grunn til å gå i oss sjølve. Eg tenkjer spesielt på dei som har nedsett funksjonsevne. Eg møtte ei som er blind, som stilte meg følgjande spørsmål: Har de eigentleg råd til å gå glipp av ressursane mine i Noreg? Svaret er nei. Grunnen til at ho stilte spørsmålet er at datasystema ikkje støtter hjelpemidla hennar på dei arbeidsplassane ho kan søkje seg fram til. Eit enkelt krav til den digitale, universelle infrastrukturen kunne gjort at vi kunne få brukt slike som ho endå betre. Eg trur vi må gå bort frå ein likestillingsdebatt for dei med nedsett funksjonsevne, som har vore i overkant paternalistisk og nedsettande til å snakke om folk som folk med ressursar, som menneske som har evner, «guts» og vilje uansett om ein måtte sitje i ein rullestol eller slite med synet, for den einaste forskjellen mellom no og fortida, er dei haldningane og dei handlingane vi er med på å drive fram. Difor skal vi vere spydspissen for endringar.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Jeg har sittet og lyttet til denne debatten, og det føles som å være på Arbeiderpartiets landsmøte. Men det er ikke så rart, for endelig har vi fått en politikk som tar likestillingen framover. Det står i stor kontrast til hvordan det har vært de siste åtte årene. At likestillingen ble satt i revers av den forrige regjeringen, er ikke noe vi har funnet på. Det var det som faktisk skjedde, og de innrømmet det jo selv. I en liknende debatt var det en stor kontrast mellom dagens likestillingsminister og Erna Solbergs første likestillingsminister. Hun uttalte i en debatt på Stortinget: «Kritikken de siste ukene har gått på at vi er umoderne, og noen sier at vi har satt Norge tilbake igjen til 1950-tallet. Da vil jeg si at jeg er enig med dem som sier at vi kanskje er retro-regjeringen. Retro er som kjent tilbake igjen og moderne igjen.» Det er mulig retro er moderne i møbler og klær, men det har aldri vært moderne i likestillingspolitikken. Der må vi alltid framover. Vi er kommet dit vi er fordi vi har hatt modige kvinner, og noen menn, som har skjønt at likestilling ikke er noe som kommer av seg selv, men det kommer gjennom politisk kamp. Vi som er politikere i dag, står på kjempers skuldre. Vi har så mange å takke for at Norge er blitt det landet det er: Fernanda Nissen, Rachel Grepp, Gro Harlem Brundtland, Kim Friele og mange andre som har ofret så mye for at norske jenter og gutter i dag kan vokse opp og leve et friere liv. Vi har en regjering som har skjønt at vi langt fra er i mål. Vi vil videre innenfor alle områder, innenfor arbeidslivet, i helsepolitikken, i idretten, i den økonomiske – ja, på alle områder må vi videre. Vi har ikke én likestillingsminister i denne regjeringen. Vi har en som er sjefen over de andre, men vi har 19 likestillingsministere i denne regjeringen. Likestilling skal gå som en rød tråd gjennom hele denne regjeringens politikk. Det gjelder også i utenriks- og utviklingspolitikken. Der trengs Norges modige stemme mer enn noen gang, for det er et dramatisk bilde som vi ser når vi ser utover i verden. I USA jobber høyresiden for å ulovliggjøre abort. I Qatar kom i dag beskjeden om at homofile gjester ikke var ønsket velkommen på hotellene. I Afghanistan vil kvinneundertrykkelsen ingen ende ta. Dagens regjering sier at likestilling skal være vårt viktigste fokus i utenriks- og utviklingspolitikken. Her trengs Norge. Den forrige regjeringen kuttet bl.a. i kvinners rett til abort. Vi sier at tiden for det er forbi. Nå skal det være budsjettvinner. La meg avslutte med å si at vi får aldri full likestilling i Norge om ikke også flere menn deltar i likestillingsdebatten. Jeg er glad for at likestillingsministeren tar viktige initiativ på dette området, for det trengs, og det er også talerlisten i denne debatten et bevis på.
Cecilie Myrseth (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Det er nesten så jeg kunne ha sagt amen etter det forrige innlegget. Det var meget bra. Likestilling kommer ikke av seg selv. Det kommer fordi veldig mange før oss har kjempet, og fortsetter å kjempe, både i Norge og ikke minst i utlandet. I dag er den internasjonale sykepleierdagen. Jeg vil benytte anledningen til å gratulere alle sykepleiere med dagen og si tusen takk for den jobben som gjøres for oss alle. Vi kvinner har mye til felles, men én ting vi har til felles, er at vi vet mye mindre om vår helse enn om menns helse. Et kvinnehjerte og et mannehjerte er ikke det samme, men det er ikke mange tiår siden man tenkte at man hadde samme symptomer på f.eks. hjerteinfarkt. I dag vet vi at vi ikke har like symptomer. Det handler også om at medisinsk forskning over tid har bygget på forskning på menn, det har bygget på forskning på hannmus. Det spiller en rolle hvem som styrer. Åtte år har gått. Det har gått for sakte. Kvinnehelse har ikke vært en prioritet. Vi vet konsekvensene av at det ikke har vært det. Nå ser vi en regjering med en ny kurs, med et mål i seg selv om å styrke og bedre helsetjenesten for kvinner. Vi skal styrke pasientforløpene for kvinner, kvinnehelse. Vi skal styrke forskningen, bedre tilbudet på seksuell og reproduktiv helse. Vi har allerede fra opposisjon fått gjort viktige endringer i bioteknologiloven. Vi skal styrke føde- og barseltilbudet over hele landet. Da trenger vi nødvendig personell. Det er viktig å følge opp kvinner etter at de har fått barn. Det er altfor mange som sliter med fødselsdepresjon. Det vi ser skjer nå i USA når det gjelder abort, er til skrekk og gru. Vi skal være stolte av at i Norge har vi tatt politiske grep for en abortlov. Det var snakk om Arbeiderpartiets landsmøte. Der har det skjedd mye klokt og mange viktige skritt. Arbeiderpartiet har alltid gått foran i likestillingskampen. I 1969 var det Grethe Irvoll som startet kampen for å få til selvbestemt abort. Vi har nå hatt åtte år hvor det har vært innskrenking i kvinners rettigheter. Det er ganske spesielt å tenke på. Nå, i løpet av våren, kommer det noe historisk. Det kommer et utvalg som skal se på hele abortloven, noe som gjør at vi kan få en ordentlig debatt. Arbeiderpartiets mål er klart: Vi skal endre de endringene som har kommet. Vi skal få fjernet nemndene fram til uke 18, for kvinner er mer enn nok i stand til å ta de avgjørelsene selv.
Kamzy Gunaratnam (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Likestilling var et av temaene som engasjerte meg så mye at jeg ble skikkelig sint, men også endte opp med å bli politisk engasjert. Likestillingsspørsmålene kom krypende inn på meg de aller første gangene da jeg i oppveksten opplevde forskjellsbehandling mellom meg og mine brødre. Senere dukket spørsmålene opp i klasserommet, i skolegården, ved studieretningsvalg, ved studievalg, i arbeidslivet, i sexlivet, i politikken, i bystyresalen og nå i stortingssalen. Kampen for likestilling er en helhetlig frihetskamp. For eksempel: Da Arbeiderparti-byrådet i Oslo hadde tidenes barnehageutbygging, gikk bruken av kontantstøtte ned. Vi vet verdien av at barn går i barnehage, men enda viktigere: Det er mange kvinner som ønsker å komme i jobb, eller å komme tilbake på jobb. For deres økonomiske frihet er dette kjempeviktig. Derfor er barnehager en del av denne frihetskampen. Som statsråden sa: Er man ikke økonomisk trygg, er man heller ikke økonomisk fri. Det burde rett og slett være slagordet til Arbeiderpartiet. Sist gang en rød-grønn regjering styrte, ble ideen om minoritetsrådgivere til. Jeg vet det er mange som meg, som vokste opp med, eller vokser opp med, en fot i flere kulturer, med konfliktene dette skaper, for ikke å snakke om den negative sosiale kontrollen mange blir utsatt for. Selv hadde jeg kjæreste i skjul, skaffet meg gynekolog langt utenfor Oslos grenser og hadde på meg plagg etter hvem jeg kom til å møte. I dag kan tusenvis av unge jenter og gutter snakke med en minoritetsrådgiver om disse konfliktene man står i. Man får forståelse, veiledning og hjelp. Derfor er våre minoritetsrådgivere en del av frihetskampen. I dag er jeg justispolitiker, og kampen mot vold mot kvinner og kampen mot vold i nære relasjoner er min hjertesak og Arbeiderpartiets viktigste sak på justisfeltet. Høyreregjeringene leverte ingen forpliktende og ei heller finansierte handlingsplaner, men det blir denne regjeringens viktigste oppgave. Vi må levere en forpliktende, ansvarliggjort og finansiert opptrappingsplan mot vold mot kvinner og vold i nære relasjoner, slik vi også lover i Hurdalsplattformen. Pandemien har bidratt til at dobbelt så mange henvendelser har kommet inn, og bare i år har vi vært vitne til flere partnerdrap. Dette må møtes med kompetanse, ressurser og kloke organiseringer som bidrar til at vi er der før det skjer. Drapene er alltid varslet. Vår beredskap må styrkes. Helt til slutt: Vold mot kvinner er også et resultat av mangelen på likestilling. Det vet jeg, det vet presidenten, og det vet hele denne forsamlingen. Derfor er kampen for likestilling en helhetlig frihetskamp. Det er barnehageplasser og minoritetsrådgivere, men ingen kamp er viktigere enn at vi får flere kvinner i jobb, og da særlig innvandrerkvinner, slik at de kan være frie og selvstendige og også være en del av frihetskampen sammen med oss.
Peter Frølich (Høyre), 2022-05-12:
Jeg lyst til å starte denne interpellasjonsdebatten med å fortelle historien til Jon Eirik Haugland. Han jobbet som brannmann i over 30 år. Helt fra 1980-tallet gikk han på jobb og holdt oss andre trygge. Han slukket noen av de mest dramatiske brannene man kan forestille seg. Han elsket jobben sin, men det var også tydelig når han kom hjem fra jobb, at dette var en jobb utenom det vanlige. Han kunne være sotete og skitten. Det ble beskrevet at han svettet sot. Hvilke gasser og gifter han hadde pustet inn i sin tjeneste for samfunnet, er ikke godt å vite. I 2016 kom den nedslående beskjeden om at han hadde aggressiv kreft og hadde få måneder igjen å leve. Det ble starten på en lang kamp, en lang kamp som han selv ikke fikk sett utgangen på. Haugland døde i 2017. Men kona hans, Ilene-Christine Grung, tok kampen. Hun søkte oppreisning fra Nav, men der ble det avslag, og det er ikke helt ukjent for dem som er brannfolk og rammes av kreft. Opp mot 75 pst. av dem som søker oppreisning for yrkesskade, får avslag på sine søknader. Men hun ga seg ikke. Saken gikk videre til Trygderetten, hvor de vant fram. Det avgjørende ble et bilde som etter hvert er blitt ganske ikonisk, et bilde av brannfolk som tar en pust i bakken under slukkingsarbeid og spiser pizza med sot på både hender, klær og utstyr. Det er helt tydelig at det som brannfolk utsetter seg for i sin arbeidshverdag, er noe helt annet enn det de aller, aller fleste av oss opplever. Selv om kampen til Haugland og hans etterlatte ble kronet med seier, er det fortsatt veldig mange som ikke tar den kampen. I 2014 var dette et tema som ikke hadde stor oppmerksomhet, men i dag har vi med oss en forsamling på galleriet, ledet av Torkjell Helle, som heter Brannmenn Mot Kreft, og som har jobbet systematisk og på en glimrende måte med å øke bevisstheten og sette denne problemstillingen i fokus. Jeg tenkte at nå var det på tide å løfte denne saken inn i Stortinget, for å se hvilke politiske løsninger vi kan lansere for å gjøre denne kampen litt enklere for dem som ellers alltid stiller opp for oss og hjelper oss når ulykken inntreffer. Hva kan vi som politikere få til, enten gjennom lovendringer eller andre tiltak som kan bedre situasjonen for dem som rammes? Vi vet at det er mye som har forandret seg siden 2014. Det er kommet mer forskning, det er kommet mer oppmerksomhet og bevissthet, og det er kommet bedre teknologi. Det er mye som kan gjøres. Dette er en anledning hvor vi kan diskutere sammen på en konstruktiv måte og se om det finnes løsninger og en vei videre som gjør at det som skjedde med Haugland og mange andre brannmenn, ikke skal skje igjen i framtiden.
Peter Frølich (Høyre), 2022-05-12:
Jeg vil takke statsråden for svaret og for en redegjørelse av gjeldende rett, som jeg er helt sikker på er riktig gjengitt. Det er mye lover og forskrifter og henvisninger til avgjørelser som jeg både kjenner til, og som jeg er helt sikker på er riktig framstilt. Jeg er likevel litt opptatt av at dette skulle være en anledning hvor vi ikke bare snakker om hvordan tingenes tilstand er. Litt av poenget er at vi løfter blikket og spør oss selv: Hvordan skal tingenes tilstand være i framtiden? Finnes det noen vei videre som kan gjøre disse prosessene enklere? Det er forferdelig byråkratisk for mange – når man rammes av en kreftsykdom og samtidig måtte møte en papirmølle som oppleves voldsomt. Det tror jeg vi må erkjenne alle sammen. Er det noe vi kan gjøre for å forenkle dette? Så er jeg helt enig med statsråden i at vi ikke skal snu opp ned på prinsippene. Vi skal ikke lage nye, parallelle erstatningssystemer eller særlovgivning. Det er jeg motstander av. Jeg mener at erstatningsretten og de grunnleggende prinsippene som norsk rett bygger på, har tjent oss godt, og dem skal vi beholde. Men vi har vist tidligere at vi klarer å vise fleksibilitet innenfor rammene. Ta f.eks. tidligere – og lignende – situasjoner med tannleger som ble utsatt for kvikksølv, eller amalgam, hvor man gjennom forskrifter osv. kunne gjøre disse prosessene litt enklere. Jeg sier ikke at det er helt overførbart, men det viser at det er en fleksibilitet i systemet, som jeg håper at vi også kan se nærmere på. Én ting er lovgivningen: Vi kan se på noen av disse ideene fra utlandet om omvendt bevisbyrde, som ikke vil være et helt totalt fremmedelement i norsk rett. Vi kan se på praktiske ting, teknologiske løsninger, og hvordan vi kan gjøre brannfolks hverdag og situasjonen tryggere. Det er helt åpenbart en sammenheng mellom ny teknologi og trygghet på jobb. Hvordan kan vi løfte den hverdagstryggheten? Og det siste, som jeg var inne på innledningsvis: Hvordan kan vi støtte opp, komme med støttetiltak for dem som rammes? Jeg hadde håpet på litt flere ideer langs disse banene og ikke så mye bakoverskuende oppmerksomhet rundt akkurat hvordan gjeldende rett er i dag. Den kjenner vi – på godt og vondt – ganske godt.
Peter Frølich (Høyre), 2022-05-12:
Avslutningsvis vil jeg nok en gang takke statsråden for at vi fikk anledning til å lufte noen av disse tankene og diskutere dette i stortingssalen. Jeg håper at det ikke er siste gang vi får muligheten til det, for dette er en sak som vi må holde oppmerksomhet rundt. Det var egentlig hele intensjonen også – rett og slett å skape oppmerksomhet om denne viktige saken og løfte den opp på et politisk nivå. Denne interpellasjonsdebatten gir oss en ypperlig anledning til å holde oss oppdatert på det som skjer i saken, og det er ganske mye. Vi har vært inne på at forskningen som kommer nå, er veldig spennende. Det å sette seg ned og gå cgjennom den og oppdatere seg er sunt for oss, og jeg tror også departementet i forbindelse med denne interpellasjonsdebatten har gått grundig gjennom den nyeste informasjonen. Det i seg selv har en egenverdi. Vi får tilbakemeldinger nå om at de som følger diskusjonen der ute, også synes at dette er en interessant og aktuell problemstilling som de ønsker å gå nærmere inn i og engasjere seg i. Det er akkurat det som var håpet og intensjonen, og det er jeg veldig glad for. Jeg håper også at tonen i diskusjonen vi har hatt, bærer preg av at dette ikke er noen klassisk politisk debatt hvor vi f.eks. skal slå hverandre i hodet og stikke hverandre og si at den ene regjeringen er så mye bedre enn den andre. Det har absolutt ikke vært intensjonen. Her er det rett og slett sånn at vi er på lag, alle mann, vi ønsker det beste. Jeg vil ikke antyde på noen som helst måte at det foreligger noen stor systemsvikt eller urettferdighet eller noe sånt. Men jeg har vært opptatt av at de som kjemper for oss, fortjener backing og støtte når de rammes av kreft og havner i en vanskelig situasjon, og at de iallfall ikke må oppleve at systemet arbeider mot dem, men at de opplever at systemet kan være til hjelp og støtte. Da er det ikke så veldig mye som skal til fra vår side for å tilpasse, innenfor det systemet og de prinsippene som vi bygger på, men likevel kunne gjøre situasjonen litt enklere. Det var rett og slett intensjonen. Det synes jeg vi skylder dem som står i dette hver eneste dag. Takk igjen til den som har engasjert seg i interpellasjonsdebatten, og takk til statsråden.
Marte Mjøs Persen (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Jeg takker for interpellantens innlegg. Også jeg har veldig stor forståelse for brannfolkene sin sak, ikke minst de som virkelig har greid å sette dette på dagsordenen, som også interpellanten viste til i sitt første innlegg, nemlig Brannmenn Mot Kreft. Heldigvis har jo en del av det arbeidet ført fram, både i form av at man har fått mer forskning, som gjør at man kan vise til årsakssammenheng, som legger et grunnlag for yrkessykdom og yrkesskadeerstatning, men også at det har lagt et grunnlag for forebygging, at man har endret rutiner. Selv har jeg besøkt brannvesenet i Bergen flere ganger, som viser til veldig gode rutiner rundt dette, hvordan de har lagt om mye av det de gjør, nettopp med bakgrunn i den kunnskapen. Jeg tror likevel at interpellanten kan være enig med meg i at retten til erstatning bør baseres på dokumentert, kunnskapsbasert viten, også i de sakene som handler om prostatakreft. At Nav behandler brannfolks erstatningskrav etter samme regler som gjelder for alle andre arbeidstakere – et regelverk som er vedtatt av Stortinget – kan etter mitt syn ikke ses som en urettferdighet, slik interpellantens spørsmål kan antyde. I Nav behandler en landsdekkende enhet, Yrkessykdomskontoret, alle yrkessykdomsskader. Det sikrer effektiv saksbehandling, ensartet praksis og avgjørelser med god kvalitet. Avgjørelsene bygger på eksterne medisinske spesialistutredninger, og kreftsaker prioriteres naturligvis høyt. Den som er uenig i avgjørelsen, kan heldigvis påklage den til Navs klageinstans i Oslo, og klageinstansens avgjørelse kan igjen påankes til Trygderetten. Saksbehandlingen er gratis og nødvendiggjør vanligvis ikke bruk av advokat. Lovligheten av Trygderettens kjennelser kan ved søksmål bringes inn for lagmannsretten. Dessuten kan brannfolk som får avslag fra Nav, eller en kjennelse mot seg i Trygderetten, få saken gjenopptatt, eksempelvis der ny forskning gir et sikrere medisinsk kunnskapsgrunnlag. Som jeg var inne på i mitt forrige innlegg, skal dommen fra Gulating lagmannsrett behandles av Høyesterett til høsten. Jeg tror det er fornuftig at vi avventer Høyesteretts avklaringer før vi gjennomfører en omfattende debatt om dagens praksis knyttet til Navs behandling av brannfolks krav om erstatning på grunn av prostatakreft. Så vil jeg minne om at denne regjeringen, som jeg er en del av, i sin plattform har slått fast at vi vil forbedre reglene om yrkesskade og yrkesskadeforsikring. Arbeids- og inkluderingsdepartementet arbeider for tiden med et opplegg for dette og vil komme tilbake til Stortinget på egnet måte med det.
Marte Mjøs Persen (Arbeiderpartiet), 2022-05-12:
Jeg har merket meg, og jeg er glad for, de engasjerte innleggene som har vært i denne saken. Som jeg sa i sted, har jeg veldig stor forståelse for brannfolkenes sak. La det være helt klart at brannfolkene fortjener den erstatningen som de har krav på. Brannmenn Mot Kreft har over tid arbeidet for økt gjennomslag for krav om godkjenning av sykdom blant brannfolk som yrkessykdom etter folketrygdloven og lov om yrkesskadeerstatning, og foreningen har videre engasjert seg tungt i arbeidet med å redusere kjemisk eksponering av luftveier og hud hos mannskapene under innsatser i brann- og redningsetatene. Den er også en av initiativtakerne til en pågående forskningsstudie av eksponering av kreftframkallende stoffer og forekomst av kreft hos brannfolk i Norge, der Kreftregisteret og Statens arbeidsmiljøinstitutt samarbeider om å øke kunnskapen på feltet. Dette er et viktig arbeid som vi skal følge opp. Det er likevel i en universell folketrygd krevende med særregler for enkelte arbeidstakergrupper, som f.eks. brannfolk, men jeg hører ikke at det er noen som har tatt til orde for nødvendigvis det i denne debatten. Derfor er det viktig at vi fortsetter dette arbeidet. Nav anvender yrkessykdomsreglene i tråd med Høyesteretts avgjørelser. Nå skal Høyesterett til høsten behandle en ankesak om prostatakreft hos en brannmann, og det gir grunnlag for i dag å gi veldig sterke synspunkter på hvordan reglene er å forstå, eller hvordan reglene bør være, før Høyesterett endelig har fastslått gjeldende rett på dette området. Jeg har helt til slutt lyst til å si at en rekke internasjonale studier viser at kreftforekomst hos brannfolk skiller seg fra normalbefolkningens forekomst av kreft, og så viser nordiske studier ikke et helt samsvarende bilde. Samlet sett er derfor resultater også fra studier under norske forhold av stor betydning for vurderingen, for det kan være at brann- og redningsinnsatsen er organisert på ulike måter, og det kan være forskjeller i materialbruk osv. Jeg understreker da at Statens arbeidsmiljøinstitutt sammen med Kreftregisteret er i førersetet for en stor samarbeidsstudie, og det er et svært viktig arbeid knyttet til undersøkelser om eksponering i brannmannyrket og forekomst av kreft relatert til dette. Jeg viser avslutningsvis til at regjeringen ønsker å forbedre reglene om yrkesskade og yrkesskadeforsikring og er opptatt av å følge opp uttalelsene både i Hurdalsplattformen og i Stortingets anmodningsvedtak nr. 911 av 11. mai 2021 på en god måte. Vi jobber nå i departementet med en plan for arbeidet med denne oppfølgningen, og vi vil også involvere partene på egnet måte når vi kommer dit hen.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2022-04-07:
På vegner av stortingsrepresentantane Lars Haltbrekken, Kari Elisabeth Kaski og meg sjølv vil eg framsetje eit representantforslag om hurtigspor for flytande havvind. På vegner av meg sjølv ønskjer eg å framsetje eit representantforslag om å avgrense maktkonsentrasjonen i norsk daglegvare.
Sivert Bjørnstad (Fremskrittspartiet), 2022-04-07:
På vegne av stortingsrepresentantene Hans Andreas Limi, May Helen Hetland Ervik, Terje Hansen, Himanshu Gulati, Frank Edvard Sve, Helge Andre Njåstad og meg selv har jeg gleden av framsette et forslag om å fjerne forskjellsbehandling som favoriserer utenlandsk eierskap i norsk næringsliv.
Silje Hjemdal (Fremskrittspartiet), 2022-04-07:
På vegne av representantene Himanshu Gulati, Per-Willy Amundsen, Sylvi Listhaug, May Helen Hetland Ervik og meg selv har jeg gleden av å framsette et forslag om trygge fritidsaktiviteter.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2022-04-07:
På vegne av stortingsrepresentantene Kari Elisabeth Kaski, Lars Haltbrekken, Ingrid Fiskaa, Audun Lysbakken og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om mer og bedre kollektivtransport. På vegne av stortingsrepresentantene Lars Haltbrekken og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om at de som flyr mest, skal betale mest.
Grete Wold (Sosialistisk Venstreparti), 2022-04-07:
På vegne av Kari Elisabeth Kaski, Andreas Sjalg Unneland, Kirsti Bergstø, Marian Hussein, Freddy André Øvstegård, Kathy Lie, Mona Fagerås og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om en rettferdig boligpolitikk. Videre vil jeg framsette et representantforslag på vegne av Kari Elisabeth Kaski, Marian Hussein, Kathy Lie, Torgeir Knag Fylkesnes og meg selv om en helhetlig aldersfastsettelse for enslige mindreårige asylsøkere.
Grete Wold (Sosialistisk Venstreparti), 2022-04-07:
Dette forslaget har Rødt og SV fremmet fordi vi ser en åpenbar urimelighet. Når vi som politikere ser det, plikter vi faktisk å agere. Det er som det ble sagt: I 2019 vedtok Stortinget endringer i statsborgerloven ved å lovfeste at det skal tas en forholdsmessighetsvurdering ved tilbakekall av statsborgerskap. Det ble også vedtatt at tilbakekall av statsborgerskap skal behandles i et nemndsmøte med personlig frammøte. Intensjonene med lovendringen var selvfølgelig å styrke rettssikkerheten, for å sikre at barn ikke mister norsk statsborgerskap fordi foreldre eller besteforeldre har gitt uriktige eller udokumenterte opplysninger. Deretter lovfestet man at norsk statsborgerskap ikke skal tilbakekalles der man har sterk tilknytning til riket, nettopp fordi det vil være et uforholdsmessig inngrep både for den enkelte og for deres familier. Både daværende statsråd og andre politikere var klare på at det må utvises stor grad av skjønn, og det må vektlegges meget tungt hvor lenge man har bodd i og hvilken tilknytning man har til riket. Det ble understreket at det skal mye til å tilbakekalle – ja, betydelig mer enn det å ha avgitt feil opplysninger. Vi snakker om kriminalitet, aktivt ha brukt to identiteter eller ha utgjort en sikkerhetsrisiko for landet. Kun ID-tvil var ikke grunnlaget. Praksis fram til nå har vist noe annet. Vi ser i media flere saker hvor dette ikke er nivået man legger seg på i skjønnsutøvelsen. Vi får oversendt saker fra advokater, vi får telefoner fra fortvilte barn og barnebarn. Dette oppleves ikke rimelig eller forholdsmessig. Det viser at vi har behov for en frist. Så kan man tenke seg at det å legge seg på en praksis andre land har, kan være en god eller mindre god idé, men vi ville trolig uansett med vår frist blitt et av de strengeste land på dette området – i den grad det er noe poeng å være det. Om man la seg på ti år, som også er det samme som for grovt bedrageri, ville det uansett være en lengre frist enn de aller fleste andre land har. Det burde ikke være urimelig. Når det gjelder at man ikke kan frata barn statsborgerskap, kun der man vurderer at de ikke har sterk tilknytning til Norge, så uttaler UDI at det kun skjer unntaksvis. Det er helt riktig. Så vil jeg hevde at det er ikke antall barn som skal være utslagsgivende for en lovendring. Det er et prinsipp om likebehandling. Det er rimelighet og forholdsmessighet, og for de barna det gjelder, får det alvorlige konsekvenser, noe som i seg selv må vektlegges. Barnets beste bør gis tyngre vekt. SV mener derfor det er på tide å endre lovverket slik at vi får en frist, med de unntak som allerede er omtalt. Vi bør også utrede en frist for varsel og et lovforslag om å innføre krav om dobbelt statsborgerskap ved tilbakekall. Jeg tar med det opp de forslag SV er en del av, inkludert vårt løse forslag om ressursbruk i UDI i vår situasjon nå.
Grete Wold (Sosialistisk Venstreparti), 2022-04-07:
Vi ser at lovverket blir praktisert strengt, og det kan synes som om det også bryter med lovgivers intensjoner om forholdsmessighet og lang botid. Vi får henvendelser fra fortvilte mennesker – foreldre og besteforeldre som har levd i Norge i mange år, de har arbeidet og betalt sin skatt, de har fått barn, sågar barnebarn. Så får de, kanskje mange tiår etter at de kom til landet, sitt statsborgerskap tilbakekalt. Det oppleves åpenbart urimelig for dem og deres nærmeste. SVs forslag blir ikke vedtatt her i dag, men vil statsråden allikevel jobbe for en grundig gjennomgang av praksis, slik at vi sikrer at intensjonen fra lovgiver følges godt opp?