Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-04-08:
Denne saken er et godt eksempel på en sak som det er fornuftig kommer inn i kontroll- og konstitusjonskomiteen for behandling. Så lenge denne type saker utspiller seg i mediedramaturgiens lys, skapes det fort en betydelig avstand mellom drama og realiteter. I denne sakens innledende runder i media sa komiteens leder, Lodve Solholm, til Dagsavisen at Stortinget kan ha vært ført bak lyset da det godkjente å sende soldater til skarpe oppdrag i Afghanistan. Hans partifelle Per Roar Bredvold, i forsvarskomiteen, sa til samme avis han ikke så bort fra at Fremskrittspartiet vil komme med et mistillitsforslag mot forsvarsministeren dersom partiet ikke er fornøyd med redegjørelsen. I dag ser vi at partiet synes å være godt fornøyd. Kritikken i partiets særmerknad retter seg jo mot forsvarssjefen og ikke ministeren. Slik sett er denne saken et bevis på at det er fornuftig å foreta en grundig gjennomgang av saker som er alvorlige, men komplekse, selv om det innebærer at de politiske gevinster en opposisjon kan se for seg, blåses bort av saklige realiteter. Komiteen har, etter en grundig gjennomgang av dokumenter og høring, samlet seg om en balansert vurdering av hendelsesforløpet. Det aller viktigste var at i de relativt få ukene da den kirurgiske kapasiteten i Meymaneh var svakere enn ønskelig, ble operasjonene tilpasset dette. Den medisinske beredskapen i Meymaneh har ikke på noe tidspunkt vært under det ambisjonsnivået som ble lagt til grunn da det ble besluttet at vi skulle gå inn i dette området i 2004. Så har sikkerhetssituasjonen i Nord-Afghanistan forverret seg og er mer krevende. Dette krever, som også saksordføreren pekte på, økte ressurser både til sikkerhetstiltak og til medisinsk beredskap. Selv om man aldri kan gardere seg 100 pst., må soldatenes sikkerhet og muligheter for kvalifisert hjelp hvis ulykken er ute, ha høyeste prioritet. Dette har også forsvarsministeren understreket i sin redegjørelse i Stortinget og under høringen. Realiteten er at rekrutteringen av medisinsk personell til denne typen operasjoner er vanskelig. Norge er et lite land med begrenset tilgang på spesialister. Forsøkene på å få til et samarbeid med andre land på dette feltet er en mulighet det ble arbeidet med, men som ikke førte fram i tide. Resultatet ble den midlertidige avtalen med Legeforeningen som sikret kirurgdekningen fram til 1. april i år, etter at forsvarsministeren tok et nytt initiativ sammen med helseministeren. Senere er det kommet på plass en langsiktig avtale med helseforetakene som vil sikre tilgangen på kirurger. Som det framgår av sakens dokumenter, og som også saksordføreren grundig redegjorde for, har det vært jobbet lenge i Forsvarets sanitet med å få til en god legedekning. Men man lyktes altså ikke i å finne en løsning som kunne sikre nok kirurger etter at vårt ansvar for feltsykehuset i Mazar-e Sharif løp ut i mars 2007. Først etter at statsråden selv tok et initiativ overfor helseministeren, lyktes det å få på plass den midlertidige løsningen. Når det som systemet, for å bruke det uttrykket, jobbet med, ikke førte fram, vil man jo i ettertid alltid spørre seg hvorfor man ikke tok et slikt initiativ før, slik statsråden sa både i sin redegjørelse i Stortinget 22. november og i høringen 19. desember. Innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen berører også forholdet til Stortinget, og viser til at det hadde vært naturlig om statsråden på et tidligere tidspunkt hadde informert Stortinget om de utfordringer man stod overfor på sanitetssiden. Det konstitusjonelt viktige i denne saken er imidlertid at den medisinske beredskapen ikke hadde ligget under ambisjonene da man besluttet å gå inn i Meymaneh. Stortinget er altså ikke ført bak lyset, slik representanten Lodve Solholm reiste spørsmål om i Dagsavisen. Uttalelsene fra generalmajor Rosén i mai i fjor utløste da heller ingen alarmklokker i forsvarskomiteen. Det skyldes kanskje at fagkomiteen var rimelig godt kjent med også kompleksiteten som ligger bak utfordringene om å sikre tilfredsstillende medisinsk beredskap, særlig når det gjelder kirurgi, ved denne type utenlandsoperasjoner. Når det gjelder forholdet mellom forsvarssjefen og generalmajor Leif Sverre Rosén, anser jeg dette for å være en ren personalsak som Stortinget i utgangspunktet ikke bør ha noen formening om. Men la meg understreke at jeg aldri har sett denne saken i det lys at det ligger noe spesielt ansvar på Forsvarets sanitet for at man ikke lyktes i å komme i havn med noe som reelt sett var vanskelig. Når likevel avtalen mellom Rosén og Forsvaret er kommet på bordet, deler jeg vurderingen av at punktet som omhandler partenes taushetsplikt, med fordel kunne ha vært formulert annerledes for å unngå de misforståelser som vi har sett har oppstått. Forsvarsministeren har gjentatte ganger gitt uttrykk for at høy medisinsk beredskap og tiltak for å styrke sikkerheten for norske soldater i utlandet har topprioritet. Jeg er overbevist om at Regjeringen vil gjøre det den kan for å bidra til dette.