Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-12-05:
Det norske samfunnet er preget av kristne og humanistiske verdier og tradisjoner. Ut av slike tradisjoner kommer verdier som står i forslaget til endret formålsparagraf, som vi behandler i dag: respekt for menneskeverdet, forvalteransvar overfor naturen, åndsfrihet, nestekjærlighet, tilgivelse, likeverd og solidaritet. Disse verdiene finner vi også i andre religioner, og vi finner dem i menneskerettighetene. Når komiteen nå har blitt enig om å samles om denne paragrafen med alle sine ledd, er det fordi man har hatt en vilje til å gjøre det. Det er grunn til å takke dem som har jobbet med dette, inkludert Regjeringens representanter og statsråden, for det blir aldri et kompromiss uten at alle vil. Jeg tror at noe av bakgrunnen for at det ble et kompromiss, er at vi hadde en krevende diskusjon om religionsfaget som nesten kom i mål, der vi kom tett på hverandre. Og det er et faktum at vi oppnådde et kompromiss på bred basis i Stortinget om statskirkeordningen og veien videre. Noen mener at slike kompromisser er en svakhet ved det norske demokratiet. Jeg mener ikke det. Jeg mener at det er en måte å skape et fellesskap på som gjør at vi kan leve med en bevissthet om at vi vet hvor vi kommer fra, men at vi samtidig, der vi går, har et mangfold. Det er noen – jeg tror kanskje ikke de sitter her i salen – som har den oppfatningen at det å vedkjenne seg til de grunnleggende verdiene i den vestlige idétradisjonen, i den vestlige kristne og humanistiske verditradisjonen, er det samme som å være i en slags glansbildeaktig tilværelse. Det er det ikke. Alle som kjenner den kristne og humanistiske kulturtradisjonens utvikling, vet at den er skapt med spenning og i spenning. Det er med og i disse spenningene det f.eks. gjennom denne tradisjonen var mulig å få knyttet sammen antikkens idealer gjennom kristendommen, som kom inn gjennom Romerriket, med renessansen, og gjennom renessansen var det mulig å få en reformasjon som i vår del av verden gjorde det helt mulig for religion og vitenskap å leve side om side. Hele den historien er en historie som er vanvittig sterk, om å tore å stå i spenninger, leve i spenninger, fordi det nettopp bygger de verdiene jeg listet opp i sted. Venstre er klar over at vi finner disse verdiene i andre religioner. Derfor står det helt naturlig i paragrafen. Vi er også klar over at de er i menneskerettighetene. Men det er grunn til å minne om, i en tid da ikke alle er like glad i historie og historiefaget, at menneskerettighetene – som jeg har sagt tidligere i denne salen – ikke kom dalende ned i en fallskjerm på Manhattan i slutten av 1940-årene. Det er røtter bak dette. Til dem som i denne paragrafen vil lete etter hva man skal gjøre, vil jeg gi et bidrag. Jeg vil si at denne paragrafen er en ganske sterk tilslutning til en kraftig opprustning av historiefaget i den norske skolen. Det er en ganske kraftig oppfordring om å ta vare på historiefaget, med sin mangfoldighet. Enhver framstilling av f.eks. nasjonal arv i historiefaget vil gi kunnskap om at vi har hatt minoriteter i Norge gjennom lange tider, at vi hadde tyskere på Røros, at vi hadde folk på Finnskogen, at vi hadde svensker på Sagene omkring 1900, og at disse fenomenene som vi ser rundt oss i dag, har vi hatt i norsk historie hele tiden. Den som tror at kulturarv er en endimensjonal størrelse, forenkler hele norgeshistorien. Det ufattelige har skjedd at i et land som har hatt spenninger mellom høykirkelige og lavkirkelige og mellom ulike språktilhengere – og det finnes land nær oss i Europa som ikke har taklet det like greit – klarte man i disse spenninger samtidig å finne fellesskapsinstitusjonene. Det finnes mange linjer i det norske samfunnet som begrunner hvorfor man i Norge klarer å leve med spenning og i spenning innenfor rammen av det samme samfunnet. Det er grunn til å minne om at Norge er et land hvor det faktisk er et råd for tros- og livssynssamfunn. Det er ikke mange land i den vestlige verden som har det. Og vi har faktisk noe så spesielt som et kristent råd som samler omtrent alle variasjoner av den kristne livssynsretning og den praktiske organisering av den. Det er heller ikke helt vanlig. Men jeg tror det er uttrykk for noe av det som ligger bak og i tilknytning til dagens debatt, nemlig at vi i Norge ofte klarer å skape møteplasser med styrke uten å viske ut det folk står for, men samtidig viske ut nok til å kunne møtes. Etter Venstres oppfatning er det nettopp det som er noe av tilleggsforklaringen for at vi møtes i denne paragrafen. Jeg vil gi den dimensjonen til det. På samme måte som vi er oss bevisst at vi har røtter, kan vi med frimodighet møte andre i en krevende dialog. Og komiteen har sagt at en må vite hvor en står, for å møte andre. Men vi har tort å gjøre det før, vi tør å gjøre det på nytt igjen, og det å lage denne paragrafen er et uttrykk for det. Nok en gang som en oppsummering: Dette er ikke bare et kraftig innlegg for det faget i skolen som nå heter RLE – religion, livssyn og etikk. Dette er også et kraftig slag, en kraftig innsats for at også historiefaget må få en forsterket og betydelig plass i den norske skolen. Vi kan ikke vandre inn i en ny tid uten røtter, men med røtter kan vi møte mange.