Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-11-28:
Jeg reiser denne debatten fordi jeg som stortingsrepresentant og helsepolitiker føler et ansvar for å forsikre meg om at pasientene i Norge har et godt behandlingstilbud. Debatten gir også Stortinget en mulighet til å involvere seg i omstillingsprosessen med forslag til løsninger på de problemene vi har sett i helsevesenet på Østlandet de siste årene. For helsevesenet i østlandsområdet har de siste årene vært preget av enorm uro og uforutsigbarhet. Særlig har sammenslåingen av Oslo universitetssykehus vært en av hovedbidragsyterne til de problemene som har preget Helse Sør-Øst. Men også sammenslåingen av Kongsberg sykehus, Sykehuset Asker og Bærum og Ringerike sykehus til Vestre Viken helseforetak har bydd på problemer. I tillegg har systemene sviktet, og utgiftene har skutt i været. Det hele startet i 2007, da de regionale helseforetakene Helse Øst og Helse Sør ble slått sammen til ett massivt helseforetak med ansvar for omtrent halve Norges befolkning, med Oslo universitetssykehus som sin kronjuvel. Hensikten var å bedre pasientsikkerheten, styrke fagmiljøene og kutte kostnadene. Det var gode intensjoner. Nå – nesten fem år senere – ser vi pasienter, tillitsvalgte og tilsynsmyndigheter som er bekymret for pasientsikkerheten. Vi ser fagmiljøer i oppløsning, og vi ser budsjettsprekker i milliardklassen. Samlet underskudd for de fire foretakene i Vestre Viken har vokst jevnt siden fusjonen sommeren 2009 og frem til i dag. Avviket fra styringsmålet er nesten tredoblet i negativ retning. I går så vi en reportasje på nyhetene om to pasienter som kunne fortelle om store svikt i systemene på Oslo universitetssykehus som gjør at barn og unge går unødvendig lenge med smerter. For et par uker siden hadde jeg et møte med to ungdommer og deres mødre, inkludert en av dem vi så i reportasjen i går. Disse kunne fortelle hjerteskjærende historier om at ungdommer med sjeldne og kompliserte sykdommer ikke får behandling innen fristene, at de ikke blir innkalt til operasjon eller poliklinikk, og at de ikke engang får kontakt med sykehuset når de ringer – det vil si med rette vedkommende på sykehuset. Foreldrene er frustrerte, men frustrasjonen er også å finne i andre enden av telefonen. Legene er like fortvilte som pasientene. De har ikke systemer som fungerer. Alle avtaler og all journalbehandling må gjøres manuelt, og det gjør arbeidet ineffektivt og strevsomt. Samtidig kuttes nå antall ansatte på denne aktuelle avdelingen, ortopediavdelingen på Rikshospitalet. Dette gjør at pasientene ikke får den behandlingen de har krav på, og de går unødig lenge med smerter – store smerter. En av de viktigste forutsetningene for en vellykket fusjon er at alle spiller på lag – ansatte, tillitsvalgte, ledelse og eiere. Det er elementært. Jeg står her med resultatet av medarbeiderundersøkelsen fra Oslo universitetssykehus. Undersøkelsen gir et godt bilde av hvordan de ansatte – på alle nivåer – føler at de har det på jobb. Det gir en pekepinn på hvilken belastning de ansatte har på jobben. Det er interessant lesning. Men det som gjør undersøkelsen ekstra interessant, er at den også spør de ansatte om hvordan de ser på den pågående omstillingsprosessen, og noen av tallene er ganske nedslående. Syv av ti har ikke tro på at Oslo universitetssykehus klarer å nå ambisjonene som ligger til grunn for sammenslåingen, og om man graver dypere, viser tallene en enorm forskjell i virkelighetsoppfatning mellom ledelsen og de ansatte i klinikkene. På spørsmål om Oslo universitetssykehus vil oppnå de ambisjoner som ligger til grunn for sammenslåingen, gir ledelsen score 75 av 100, mens ansatte ved Akuttklinikken, Medisinsk klinikk, Hjerte-, lunge- og karklinikken kun gir 30 av 100 i score, altså under det halve. På spørsmålet om de føler seg inkludert i omstillingene, ga de ansatte på de nevnte klinikkene en score på under 36 av 100, mens ledelsen ga over det dobbelte. Hva er årsaken til det enorme gapet mellom ledelsen og de ansatte i troen på at omstillingen vil gå bra? Jeg vil tro den er minst todelt: På den ene siden var det for mye som ikke lå til rette for sammenslåingen, og dette ga dårlige forutsetninger. Det fantes f.eks. ikke samkjørte IKT-systemer, det ble også lagt opp til en enorm nedbemanning, og i tillegg var det beregnet store kutt i budsjettene på et tidlig stadium i prosessen. Dette har nok gjort at sammenslåingen ikke har gått smidig, og det har også gjort ansatte bekymret for om sammenslåingen kan gjennomføres så raskt uten at det går ut over pasientene. Når ansatte – med rette – er bekymret for pasientsikkerheten, vil naturligvis motstanden mot sammenslåingen øke. På den andre siden er sammenslåingen et prosjekt initiert og gjennomført av statsråden og departementet som eiere og styret og ledelsen i Helse Sør-Øst og Oslo universitetssykehus. En omstilling som kommer ovenfra og ned – eller iallfall føles slik – er sjelden populær, dersom de ansatte ikke ser på det som høyst nødvendig. Når medarbeiderundersøkelsen i tillegg viser at de ansatte føler at de ikke er blitt inkludert i prosessen, ja, så er det kanskje oppskriften på en nedtur eller at det ikke går slik man hadde tenkt. Et todelt problem krever minst en todelt løsning. På den ene siden: Hvordan kan vi få systemene til å fungere, få riktig bemanning og opprettholde en god styring på økonomien gjennom hele omstillingsprosessen? Her har jeg lyst til å bidra. På den andre siden kan jeg også spørre: Hvordan kan vi få ledelsens klokkertro på at omstillingen vil gå bra, til å forplante seg i resten av helseforetaket? For å ta det siste først: Forrige uke kunne vi lese i Dagens Medisin at bare 18 av 59 somatiske avdelinger har en ledelse som er til stede i miljøet daglig. 41 avdelinger har tverrgående ledelse – altså at lederen har ansvar for personer og aktiviteter som befinner seg på flere steder. De ansatte fortviler over mangel på ledere som er fysisk til stede, og mener dette går ut over den daglige driften. Det kan føre til manglende effektivitet, manglende styring av økonomien og manglende involvering av de ansatte i pågående prosesser. Nettopp dette viser behov for det opposisjonen foreslo tidligere i høst, og som vi foreslår i et representantforslag som nå ligger til behandling i komiteen, nemlig økt stedlig ledelse på avdelingene. Jeg tror at dette kan løse noen av de påpekte problemene samt bedre arbeidsmiljøet og tryggheten blant de ansatte. Så til systemene: Svikt i datasystemene har gjort at pasienter i en rekke byer på Sørlandet og Østlandet ikke ble behandlet i tide, eller ble «borte» i systemet. Flere ble ikke kalt inn til kontroll eller fikk ikke viktig informasjon. Investeringsnivået på IKT i det norske helsevesenet har ligget i underkant av investeringsnivået i sammenliknbare land. Dersom IKT-systemene svikter, vil det gi alvorlige følger for pasientene. Derfor la opposisjonspartiene på Stortinget frem et felles forslag om 10 mrd kr til en massiv satsning på IKT i hele Helse-Norge. Gode datasystemer hjelper gode leger og gode ansatte med å gi god behandling, noe som igjen bidrar til økt trygghet og velferd. Jeg vil derfor utfordre statsråden på disse to forslagene jeg her har vist til, som begge er å finne i representantforslaget som jeg refererte til tidligere. Vil statsråden ta imot invitasjonen fra opposisjonen til en felles dugnad om en massiv IKT-investering og økt stedlig ledelse? Til slutt vil jeg selvsagt òg vise til spørsmålet i interpellasjonen. Jeg har her gitt statsråden et enkelt, men viktig spørsmål, nærmest et ja/nei-spørsmål som jeg håper statsråden i sitt innlegg har anledning til å gi meg et konkret svar på og utdype noe nærmere: Er statsråden fornøyd med resultatene av sammenslåingen til Helse Sør-Øst?