Kristin Krohn Devold (Høyre), 2000-05-16:
Jeg tror det er veldig viktig, hvis folk skal ha tillit til den flyktning- og asylpolitikken Stortinget driver, at vi hele tiden er villig til å justere politikken når det viser seg at det oppstår konkrete problemer, samtidig som vi erkjenner at vi er en del av et internasjonalt samfunn og det er vanskelig for Norge å ha regler som er vesentlig forskjellige fra f.eks. våre nabolands. Jeg tror nordmenn flest er opptatt av å hjelpe flyktninger i nød. Men det er veldig viktig at vi gjør det på en måte som hjelper dem som trenger det mest i første omgang. Det er i første rekke kvoteflyktninger, og det er de som tilfredsstiller kriteriene for å få asyl. Men den gruppen som har vært mest i vekst i Norge, har vært den tredje gruppen, gruppen som har fått innvilget opphold på humanitært grunnlag. Det vi gjør, hvis vi ikke justerer praksisen her, er å la noen snike i køen, forbi de kvoteflyktningene som vi vet finnes ute i verden, og som trenger et sted å være, og forbi dem som tilfredsstiller kriteriene for asyl. Derfor er det viktig å stramme inn på kriteriene for opphold på humanitært grunnlag. Da Jugoslavia-krisen oppstod, ble mange som kom til Norge med håp om å få bli her, intervjuet. Det mange av dem sa, var at det de primært var ute etter, var et sted å være der de kunne få seg en jobb og forsørge seg selv. Det tror jeg er et behov som ligger dypt i de fleste mennesker. Derfor tror jeg at mange av dem som kommer til Norge med håp om bedre økonomisk framtid, primært burde fått anledning til det gjennom å komme hit som arbeidsinnvandrere der de fra første dag er selvforsørgende. Det er ikke bra for integrasjonsprosessen i Norge at så mange kommer og blir en direkte belastning på offentlige budsjetter, som mange av dem blir lenge. Det å sende et signal fra Stortinget om at de reelle flyktningene og asylantene skal vi ta imot på lik linje med det internasjonale samfunn, men de som ønsker å komme hit med håp om en bedre økonomisk framtid, må regne med å være selvforsørgende fra første dag, tror jeg vil være riktig, og et signal som også vil bli forstått av mesteparten av befolkningen – uten at vi opptrer i strid med vårt humanitære ansvar. Det vi vet, er at tvangsekteskap er et konkret problem i Norge. Vi vet at mange unge kvinner selges, mer eller mindre, som en inngangsbillett til det norske samfunn. Jeg er derfor glad for at komiteen er med et stykke på vei i å ville ha vurdert mulighetene til å bruke underholdsplikten som et krav for familiegjenforening for å motvirke tvangsgifte og bigami. Det er faktisk ganske nytt og ganske sentralt at komiteen har sagt akkurat det. Høyre foreslår en paragraf som sier at vi vil at man skal ha underholdsplikt og relevant bolig. Etter mine begreper er det å ha et relevant sted å bo en naturlig del av underholdsplikten. Det er også positivt at komiteen ber om en gjennomgang av hva som ligger i definisjonen «sterke menneskelige hensyn», for å ha en slags kontroll på at det ikke har vært en oppmyking i begrepet humanitært grunnlag som går lenger enn det Stortinget har ønsket seg. Grunnen til at Høyre går inn for en del av de forslagene som Fremskrittspartiet har fremmet, er at vi mener de er riktige, vi mener de peker på konkrete problemer i det norske samfunnet. Og da synes jeg forslagene fortjener å bli seriøst vurdert. Både underhold og bolig er det viktig å gi lovformuleringer om. Når den forrige regjering mange ganger uttalte at kriteriene for å få opphold i Norge på humanitært grunnlag var liberalisert, er det viktig at vi markerer ved forslag til endring i lovteksten at en slik oppmyking ikke har vært ønskelig fra Høyres side. Når nestleder Vidar Bjørnstad sier at man bør være forsiktig med å bruke lovforslag til politisk markering, vil jeg egentlig si det motsatte. Lover skal reflektere et politisk syn hos flertallet i Stortinget. Noe av det Høyesterett ved Carsten Smith nettopp har understreket overfor storting og justiskomite, er at det er nettopp ved å justere en lovtekst vi sender et signal til forvaltning, til domstoler, om hva som skal være gjeldende praksis. Jeg vil også få legge til at det ikke er riktig at det var antallet flyktninger fra Kosovo som var det største i 1999. Den enkeltgruppen som var klart størst, var flyktninger fra Nord-Irak, som ikke tilfredsstiller kriteriene for å få asyl. Til slutt vil jeg si: Mange kommer hit som følge av menneskesmugling. Mange kommer hit med falsk identitet. Statistikk offentliggjort av UDI tilsier at de fleste som kommer hit, oppgir falsk identitet i perioder. Da må det være mulig å justere loven litt, slik at det ikke skal lønne seg å prøve å lure seg inn i landet. Jeg synes derfor det er skuffende at ikke stortingsflertallet kan være med på Høyre og Fremskrittspartiets forslag om akkurat dette. Men jeg konstaterer at der er vi uenige, og velger å glede meg over de små skritt i riktig retning som vi gjennom enstemmige komitemerknader tross alt har fått til.