Erna Solberg (Høyre), 2008-05-22:
Replikken fra Ågot Valle til Morten Høglund minnet meg på noe jeg hørte flere ganger da vi var i USA i forrige uke, nemlig spørsmålet: What will Europe do when they can’t blaim Bush anymore? Her i Norge kan vi kanskje oversette det til: Hva vil SV gjøre når de ikke lenger kan skylde på Bush? Den tiden vil komme, og kanskje vil forandringene ikke være så store som noen later til å tro. Jeg vil begynne med å takke utenriksministeren for redegjørelsen. Det var en redegjørelse preget av mindre retorikk og mer realisme enn jeg synes å ha hørt i de tidligere utenrikspolitiske redegjørelsene. Referansene til Soria Moria var forsvunnet, og prisingen av den FN-ledede verdensordningen var dermed også ute - kanskje fordi vi nå ser at det er en del utfordringer å møte i verden. Det er viktig å huske på at Norge er et lite land i verden, et lite land som deltar sterkt i en globalisert verden, hvor utfordringene som kommer for hele verdenssamfunnet, er vel så store som for oss. Vi påvirkes egentlig av alt som skjer: endrede maktbalanser på grunn av den økonomiske veksten og de høye energi- og råvareprisene mellom land i verden, den økende og problematiske terror- og asymmetriske krigføringen vi ser, med bevegelser som har opphold i stater som har brutt sammen, og som i dag ikke fungerer, de klima- og fattigdomsutfordringene som vi ser, og som vil bli større og større i årene som kommer. Alt dette påvirker oss og er en nødvendig referanseramme for hva vi skal finne løsninger på, hva vi skal delta i, og hvordan vi skal prioritere utenrikspolitikken - også i forhold til grunnleggende interesser for nordmenn, norske bedrifter og annet. Vi har altså bedrifter med et økonomisk samarbeid med andre land som øker for hvert eneste år. For ikke så lenge siden satt jeg og snakket med en bedriftsleder for en liten bedrift i Bergen. Den er kanskje definert som mellomstor i Norge med sine 45 ansatte. Jeg syntes de hadde en veldig stor omsetning med sine 45 ansatte, og han måtte da innrømme at han hadde 850 som jobbet for ham i Kina. Det sier noe om hvordan samspillet i verden har blitt etter hvert. Alt påvirker oss som et lite land. Det betyr at behovet for felles internasjonale løsninger er viktig. Det er viktig med multilaterale organisasjoner, det er viktig med avtaler, og det er viktig at vi som et lite land bidrar til fungerende internasjonale systemer. Men pr. dags dato er det stor avstand mellom hva vi trenger og ønsker, og hva vi faktisk har for øyeblikket. Stortingspresidenten skrev nylig en kronikk hvor han uttrykte bekymring over at Norge luller seg inn i en boble og fortrenger alvoret i den internasjonale situasjonen, og overdriver både sin egen innflytelse og FNs evne til å rydde opp. Jeg har lest hans kronikk som en advarsel til deler av venstresiden i norsk politikk, som har eksponert dette, men det er en advarsel som jeg synes alle i denne salen skal merke seg. Vi trenger sterke internasjonale organisasjoner, men vi har det ikke, og de løser mindre problemer for øyeblikket enn kanskje på lang tid. Da betyr det at vi ikke må se vekk fra at de organisasjonene som fungerer best, og som for øyeblikket bidrar til at vi løfter og løser problemer i verden, nemlig de regionale samarbeidsorganisasjonene som vi delvis er medlemmer av, og delvis tilsluttet gjennom andre ordninger, nemlig NATO og EU, fungerer langt bedre som beslutningsfattere på disse områdene. Derfor er det viktig at vi ser hvordan vi gjennom nettverk og regionale organisasjoner også styrker de multilaterale og store organisasjonene. Ett av områdene hvor vi best ser hva vi ikke har, er på området menneskerettigheter. Norsk og europeisk historie har lært oss verdien av både demokrati, menneskerettigheter, ytringsfrihet og en åpen økonomi. Men lærdommen hadde en fryktelig pris: Vår europeiske historie er også en historie om massemord og menneskerettighetsbrudd, blant de største i historien. Men vi lærte altså av det. Vi lærte på en måte som også preget verden gjennom at vi fikk FNs verdenserklæring om menneskerettigheter, som vi i år feirer 60-årsjubileet til. Er den foreldet? Eller har den begrenset gyldighet i andre verdensdeler enn i Vesten? Noen vil hevde det. Men det er jo ikke slik. Allerede i 1948 var flertallet av FNs medlemsland ikke-vestlige. Dessuten har konvensjonen om sivile og politiske rettigheter, som ble fremforhandlet i 1966, i dag 161 partsland. Den store bredden av land i verden har altså undertegnet den. Demokratiaktivister i dagens diktaturer higer nettopp etter de friheter og rettigheter som FNs menneskerettighetsinstrumenter inneholder. Bloggere risikerer liv og helse i verdens diktaturer ved å kreve de samme rettigheter og friheter som har vært vedtatt i vårt eget storting fra 1814 og frem til i dag. Samtidig er ikke disse instrumentene, eller folkeretten som helhet, en katalog med fasitsvar på alle politiske utfordringer. Staters rettigheter i folkeretten er fortsatt langt sterkere enn individenes rettigheter. Statens rett til å undertrykke sin befolkning står dessverre fortsatt meget sterkt i folkeretten, til tross for forsøk på å begrense den gjennom det såkalte ansvaret for å beskytte. Den samme svakheten ser man i FNs menneskerettighetsråd, noe som ble grundig belyst i denne salen for to dager siden. I sin redegjørelse var utenriksministeren kritisk til sanksjoner og press mot autoritære regimer og ytterliggående grupperinger. Samtidig er det mulig å lese hans redegjørelse som at vestlige land har et medansvar for Burmas brutalitet og Hamas’ steilhet. Dette er ikke bare en meget farlig vei, men også en kortsiktig vei og et selektivt syn på internasjonalt diplomati. For å begynne med Burma: Etter «safranrevolusjonen» i fjor fikk FNs visegeneralsekretær Ibrahim Gambari i oppdrag å engasjere juntaen i en dialog om demokrati og menneskerettigheter. Det er ikke slik at Burma har vært 100 pst. isolert, tvert imot hadde man en utstrakt hånd fra FN. Samtidig hadde regimet også nært samarbeid med en rekke asiatiske land, som nok er mer interessert i burmesisk naturgass enn i burmesisk demokrati. Juntaen behandlet FN med forakt. Gambari tilbrakte flere måneder i ydmykende venting på visum, og ble så nektet møter med regimet. Aung San Suu Kyi, som har vunnet Nobels fredspris, Rafto-prisen, Sakharov-prisen, ja, det meste av priser som kan vinnes, sitter i husarrest på det trettende året. Vil Burma ha dialog? Eller har dialogen fungert? Nei, det har den ikke. Og skal dialog fungere nå, med et regime som benytter drap, tortur, landminer og systematisk voldtekt mot sin egen befolkning, blir det fordi regimet er absolutt nødt, ikke fordi dialogen, f.eks. med Norge, plutselig kommer til å bringe dem på bedre tanker. Jeg ønsker statssekretær Johansen lykke til i Rangoon, men jeg synes ikke dag én er vellykket, hvis ikke fokuset også på menneskerettigheter er til stede. Vi kan si noe av det samme om Sudan: Fredsprosess på den ene siden, men i Darfur har ikke verdenssamfunnet klart å lykkes. Vi har litt den samme parallellen i forhold til det sosialistiske diktaturet på Cuba, hvor Castro-regimet har stilt ultimatum etter ultimatum til Norge om å kutte støtten og kontakten med den demokratiske opposisjonen. Regjeringen har lystret og sikrer dermed at den såkalte dialogen med regimet fortsetter, helt frem til neste gang de dukker opp med et ultimatum overfor oss. Cubas undertegning av konvensjonen om sivile og politiske rettigheter er et propagandatiltak. Den eneste politiske rettigheten man har på Cuba, er retten til - eller rettere sagt plikten til - å stemme på kommunistpartiet ved hvert eneste valg. Derfor er det ikke slik at dialog i seg selv gir bedre resultater enn andre ting. Vi må ha flere instrumenter, hvor dialog, sanksjoner og boikott er muligheter. Det vi må sikre oss, er at når vi snakker om boikott og sanksjoner, går vi bare inn for det når vi vet at vi kan få hele verdenssamfunnet med oss, for hvis ikke fungerer det ikke. Lærdommen fra apartheidregimet i Sør-Afrika er at det fungerte fordi alle var med, og fordi så få brøt boikotten. Listen er lengre over disse områdene. Men la meg bruke det siste minuttet, eller halvminuttet, mitt til å ta opp én spesiell ting. Det er slik at Regjeringen ikke har varslet Stortinget om endringer i forhold til Afghanistan. I alle avisene er det nå blitt skrevet om at forsvarssjefen foreslår - og kommer til - på grunn av bevilgningene som nå gjelder - å kutte i(presidenten klubber) de styrkene som Stortinget før har blitt informert om skal stilles.(Presidenten klubber igjen.) Jeg ber utenriksministeren i denne debatten klargjøre at det Stortinget før er informert om, står fast. (presidenten klubber) (Presidenten klubber igjen.)