Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Takk til interpellanten som spør om regjeringen føler ansvar for at norske parlamentarikere fortsatt skal kunne delta i forsvarspolitiske debatter i Europa, og hva regjeringen planlegger å foreta seg med bakgrunn i at de ti medlemmene av Vestunionen har besluttet å legge ned organisasjonen, noe som også får konsekvenser for unionens tilhørende parlamentarikerorgan. Det kom en del andre spørsmål også i oppfølgingen, og de får vi kanskje anledning til å gå inn på i debatten. Først en presisering og så noe historikk og bakgrunn om VEU, som interpellanten også har beskrevet. Til presiseringen: Det er jo slik at det er opp til parlamentarikerne her i Norge og alle deres kolleger i utlandet hvordan de vil organisere, videreføre og vektlegge sitt interparlamentariske arbeid og føre utenrikspolitiske debatter. Dette skal en regjering faktisk være varsom med å mene så mye om, det være seg arbeidsform, saker, prioriteringer, nye medlemmer, omorganiseringer eller nedleggelser – og finansiering, for å legge til det. Mitt ansvar er å bidra til at kontaktene er gode – for Norges del – mellom interparlamentarisk arbeid og Stortingets delegasjoner til dette og regjeringen. Der har vi en god kontakt på flere felt. Vestunionen har vært med på å bygge opp visjonen om et felles forsvar i etterkrigstidens Europa gjennom å fremme nære konsultasjoner og samarbeid om forsvars- og sikkerhetsspørsmål i Vest-Europa. Under den kalde krigen ble forsvarssamarbeidet mellom medlemslandene i VEU i all hovedsak ivaretatt gjennom samarbeidet i NATO, hvor alle de faste VEU-medlemmene var medlemmer. VEU fikk dermed en underordnet rolle i denne perioden. Fra murens fall og gjennom 1990-årene ble VEU gjenstand for en dragkamp mellom NATO og land i EU om hvor stor innflytelse organisasjonen skulle ha over europeisk forsvars- og sikkerhetspolitikk. I Petersberg-erklæringen fra 1992 ble retningslinjer for VEUs tiltenkte oppgaver i forbindelse med fredsbevarende og fredsopprettende operasjoner lansert. Disse retningslinjene ble senere inkorporert i EUs Amsterdam-traktat av 1997. VEU spilte kanskje sin mest betydningsfulle rolle de siste årene av 1990-tallet, da organisasjonen deltok i flere krisehåndteringsoperasjoner på Balkan. Det utviklet seg et nært politisk og militært samarbeid mellom NATO og VEU med utgangspunkt i at VEU fikk trekke på NATOs ressurser. Så lenge jeg har vært utenriksminister, har det ikke vært noen aktivitet i VEU på ministernivå. Det siste ministermøtet fant sted i 2000. Beslutningen om å legge ned organisasjonen – delvis politisk og delvis økonomisk begrunnet, noe jeg skal komme inn på – kom derfor ikke som noen overraskelse. Avvikling av organisasjonen synes som en naturlig konsekvens av den historiske utviklingen i Europa. Jeg deler i hovedsak argumentene som er fremkommet fra de faste medlemmene om å legge ned organisasjonen. La meg ta de viktigste: Den felles forsvarsklausulen – som innebærer at hvis et medlem blir utsatt for et militært angrep, vil de øvrige medlemmene komme det til unnsetning, også med militære midler – er ikke tilpasset dagens sikkerhetsarkitektur. Den gjelder bare for medlemmene. Selv om ordlyden i denne gir sterkere sikkerhetsgarantier enn NATOs artikkel V, er VEU ikke lenger troverdig som en felles forsvarsorganisasjon, gitt at alle medlemmene er medlem både av NATO og av EU. Fremveksten av EUs sikkerhets- og forsvarspolitikk og ikrafttredelsen av Lisboa-traktaten med sin solidaritetsklausul har gjort VEU overflødig i så måte. Bare ti av EUs 27 medlemsland er faste medlemmer av VEU. Dermed mangler parlamentarikerorganisasjonen tilstrekkelig legitimitet til å føre tilsyn og kontroll med EUs sikkerhets- og forsvarspolitikk. Jeg forstår også det økonomiske argumentet som de faste medlemmene fremholder. For eksempel sier den britiske regjeringen at den ikke lenger kan forsvare årlige pliktige bidrag til VEU på 2,3 mill. euro, som til sammenligning er nesten det dobbelte av hva britene betaler årlig for å dekke felleskostnadene for EUs antipiratoperasjon utenfor Somalia, som vi har diskutert tidligere i dag. Interpellanten hevder at alt tyder på at mange land ønsker å legge VEUs aktiviteter inn under EU. En kommentar til det: Etter at VEUs militære operasjoner ble innstilt i 2001, ble det meste av arbeidet en del av EUs felles sikkerhets- og forsvarpolitikk. EU har siden toppmøtet mellom Storbritannia og Frankrike i St. Malo i 1998 utviklet en egen krisehåndteringsevne og har siden 2003 iverksatt over 20 militære og sivile krisehåndteringsoperasjoner, først og fremst på Balkan, men også i Afrika og Asia. Jeg vil derfor hevde at VEUs aktiviteter allerede er lagt inn under EU. Senest så vi det i 2004, da VEUs utvalg for utvikling og samarbeid om forsvarsmateriell, WEAG og WEAO, ble lagt ned, og arbeidet inkorporert i EU gjennom opprettelsen av forsvarsbyrået EDA. De faste medlemmene av VEU gir imidlertid i sin erklæring av 31. mars 2010 om nedleggelse av VEU honnør til det bidraget som parlamentarikerforsamlingen har gitt til utviklingen av en europeisk kultur og samforståelse innen sikkerhet og forsvar. Siden sikkerhets- og forsvarspolitikken i EU er mellomstatlig, som representanten var inne på, også etter ikrafttredelsen av Lisboa-traktaten, oppfordrer de faste medlemmene til fortsatt interparlamentarisk dialog om disse spørsmålene, for – som det blir sagt – å bevare den kompetanse og erfaring som parlamentarikerforsamlingen representerer. Regjeringene i de fleste av VEUs medlemsland har uttalt at de stiller seg åpne for gode ideer til hvordan fremme diskusjoner mellom nasjonale parlamenter om EUs sikkerhets- og forsvarspolitikk, men de overlater – selvfølgelig, vil jeg tilføye – i all hovedsak denne idémyldringen til de respektive parlamentene. Etter det jeg kjenner til, er denne idédugnaden godt i gang blant de av medlemslandenes parlamentarikere som ønsker å videreføre dialogen, og ulike forslag til hvordan dette arbeidet kan organiseres i fremtiden, diskuteres og lanseres. Målet er å kunne enes om et forslag innen VEU legges formelt ned i juni. I denne prosessen må vi også være klar over at en oppfølgingsmekanisme må samkjøres med parlamentarisk oppfølging av EUs felles sikkerhets- og forsvarspolitikk etter Lisboa-traktatens bestemmelser. I et eventuelt nytt format vil sannsynligvis også Europaparlamentet bli inkludert. Per i dag kan vi ane et konkurranseforhold mellom Europaparlamentet og de nasjonale parlamenter, der Europaparlamentet etter Lisboa-traktaten har fått økt innflytelse på EUs sikkerhets- og forsvarsområde, gjennom bl.a. regulære konsultasjoner med EUs høyrepresentant for utenrikssaker og gjennom budsjettansvar. De faste VEU-medlemmene gir uttrykk for at de gjerne ser at parlamentene i land som er kandidater til EU, samt andre interesserte land, blir inkludert i det nye samarbeidet. Det synes dermed å være muligheter for norske parlamentarikere som er interessert i å ha en dialog med sine europeiske motparter, å fortsette dette arbeidet, men i en annen form. Igjen: Formen bør parlamentarikerne definere. Regjeringen stiller seg positiv til at representanten Tybring-Gjedde og de øvrige medlemmene av delegasjonen til VEUs parlamentarikerforsamling sonderer mulighetene for at parlamentarikere fra Norge og andre land, som ikke er medlemmer av EU, kan delta i et nytt parlamentarikersamarbeid og finne en høvelig form for dette. Det er naturligvis viktig for et land som Norge at parlamentarikere engasjerer seg i internasjonale sikkerhets- og forsvarspolitiske spørsmål, slik vi kjenner det fra NATOs parlamentarikerforsamling og de mange regionale organer vi har her i nord. Til slutt vil jeg peke på at den norske regjeringen har et tett samarbeid med EU på det sikkerhets- og forsvarspolitiske området. I tillegg til de tre avtalene vi har inngått med EU, henholdsvis rammeavtalen om deltakelse i militære og sivile krisehåndteringsoperasjoner og avtalen om utveksling av gradert informasjon, begge fra 2004, samt avtalen om samarbeid med EUs forsvarsbyrå fra 2006, arbeider vi for å få i stand en konstruktiv dialog med EUs nye høyrepresentant for utenriks- og sikkerhetspolitikk og med EUs nye utenrikstjeneste. Både forsvarsministeren og jeg er opptatt av å få til gode ordninger for dialogen om sikkerhets- og forsvarsspørsmål med EU, der våre europeiske allierte befinner seg.