Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-12-09:
Det er godt. Det kan det jo hende forsamlingen er glad for! Reaksjonene på statsbudsjettet er mange. Noen er glade, og andre er skuffet. Men selv ikke i Norge kan vi gjøre alle like glade, i hvert fall ikke hele tiden. Som vi har sett, kunne vi ha bevilget mer penger innen mange sektorer, innen både infrastruktur, helsesektoren og justissektoren, for å nevne noen. Men det er én sektor som alltid blir skjermet, nemlig innvandring. Der står det sjelden på penger. Selvfølgelig er det ikke sånn at Stortingets flertall prioriterer innvandrere framfor landets egne borgere, selv om det enkelte ganger kan virke sånn. Hittil i år har Norge mottatt 8 351 asylsøkere – dvs. innen 1. desember. I snitt er dette 775 asylsøkere i måneden, og hvis dette skal gjelde også for desember, vil vi altså passere 9 000 asylsøkere i 2011. Noe som slår meg, er at Norge, med det ugjestmilde klimaet vi har – og et sosialt miljø som kanskje kan avspeile landets klima – er så attraktivt. Kan det ha noe å gjøre med ytelser vi har i Norge, enten sosiale ytelser eller trygd, som kanskje er blant de beste i verden? Kan det ha noe å gjøre med at en i Norge blir grundig informert om alle rettighetene sine, men ikke så godt informert om pliktene? Eller kan det skyldes at i Norge kan en få ganske godt betalt for ikke å gjøre noe som helst? Det er en illusjon at alle som kommer til Norge, kommer for å få jobb. Mange synes det er utmerket å leve på norske skattebetaleres regning. For samtlige politiske partier, også i høy grad for Fremskrittspartiet, er det et primært siktemål å opprettholde velferdsstaten på omtrent samme nivå som i dag. I Fremskrittspartiet har vi forstått at betingelsen for å opprettholde velferdsstaten er en høy verdiskaping i samfunnet. Hvis det ikke kommer penger inn, er det også veldig lite å dele ut. Dessverre kan jeg ikke si at jeg er helt overbevist om at denne grunnleggende sannheten har like stor forståelse i alle grupper. Men det er ikke bare verdiskapingen som er en betingelse for velferdsstaten. En annen betingelse er at antall brukere er begrenset. Hvis det oppstår et stort misforhold mellom alle dem som bruker velferdsytelser, og dem som betaler, går det ikke bra for velferdssamfunnet. En uansvarlig innvandrings- og integreringspolitikk vil kunne være en liten bombe under velferdsstaten. De asylsøkergrupper som i år har dominert, kommer fra Somalia, Eritrea og Afghanistan. Disse tre landene utmerker seg ved bl.a. å ha særdeles dårlig utbygd skolesystem. Resultatet er at mange av dem som kommer fra disse landene, er analfabeter, og mange av dem har heller aldri hatt arbeid. Å få analfabeter som ikke kan et ord norsk og helt mangler arbeidserfaring, til å bli gode, produktive norske samfunnsborgere, er en utfordring som må tas på største alvor. Tallene for sysselsetting av nettopp disse gruppene er nedslående. Godt under halvparten av alle afghanere i Norge er i jobb, og bare rundt en tredjedel av somalierne. Vi må selvfølgelig berømme dem som har overvunnet de språklige og kulturelle barrierene vi har i Norge, og klarer å forsørge seg selv, men mitt poeng er at det er altfor store grupper som ikke klarer det. Dermed utgjør de en utfordring for velferdssamfunnet. Da er mitt spørsmål: Hva vil regjeringen gjøre for å begrense innvandringen, slik at disse utfordringene blir mindre i framtiden? Norge trenger arbeidskraft, men vi trenger arbeidskraft som kan gjøre de jobbene det er behov for blir gjort. Norge har blitt et høyteknologisk samfunn, som har behov for arbeidskraft med helt spesielle kvalifikasjoner. Mange vil vise til Norges internasjonale forpliktelser som er en følge av de konvensjoner som Norge har underskrevet. Men Finland har også underskrevet nøyaktig de samme konvensjonene som Norge, og Finland har god kontroll med innvandringen. Det har de hatt fra første dag og har også vesentlig færre asylsøkere enn Norge. Når finnene har klart det, hvorfor kan ikke vi også klare det? Jeg tør antyde at vi ville ha klart det med Fremskrittspartiets innvandringspolitikk. Så er det sånn at de fleste som søker asyl i Norge, begrunner søknadene sine med at de er forfulgt i hjemlandet. Og, ja – mange er forfulgt i hjemlandet. Disse skal vi hjelpe til å få en framtid som gjør at de kan være trygge og fostre opp sine unger i trygge miljøer. Men det viser seg også at det er merkelig mange som er utrygge og forfulgt innen de får oppholdstillatelse i Norge. Når den er sikret, er de ikke så forfulgt lenger. Det er mange historier om folk som reiser tilbake til hjemlandet på ferie. Det er til og med de som reiser til hjemlandet på ferie med ungene sine og lar ungene bli igjen for å vokse opp i et miljø som er upåvirket av norsk kultur. Da er spørsmålet mitt: Hvor forfulgt er man egentlig da? Mitt poeng er egentlig at grunnlaget for asylsøknader ofte er litt sviktende. De påstått forfulgte er ikke så forfulgt likevel, viser det seg. Det er en stor utfordring for politiet og for UDI å avsløre svindlere og sende dem tilbake dit de kommer fra, uten unødig opphold. Integreringen er et stort problem når det gjelder store grupper av innvandrere. Noen finner det helt unødvendig å lære norsk, noe som er nøkkelen til å tilpasse seg det norske samfunnet, til å få seg jobb, til å bli en del av det sosiale nettverket og til å bli godt integrert. Andre tar sterkt avstand fra norsk kultur og hele det verdigrunnlaget som det norske samfunnet hviler på. Noen er til og med så ekstreme at de ønsker å innføre sharialover i Norge, altså et lovsystem som reflekterer forholdene på den arabiske halvøya i tidlig middelalder. Heldigvis er det et stort fåtall, i hvert fall så langt. Det er mange festtaler rundt inkludering, men de som holder disse festtalene, bor ofte i områder med få innvandrere og har begrenset kontakt med dem. Selv bidrar de kanskje ikke til å inkludere en eneste innvandrer. Det overlater de til unger, kvinner og menn som bor i områder med mange innvandrere. I praksis blir det da disse som må tilpasse seg innvandrerne, og ikke omvendt. Det blir ikke mye inkludering av slikt. Det er viktig å ta inkludering på alvor. Det er viktig å få inkludert dem som kommer til dette landet, som har behov for beskyttelse, og som trenger å komme til et trygt og godt land fordi de var forfulgt i sitt eget land. Derfor er det også et stort ansvar for Norge, som skal ta imot disse, å gi dem denne trygge oppveksten. Det er ikke trygt, og det er ikke godt å komme til et land der man må sitte i månedsvis og vente på at søknader skal behandles, der man må sitte i månedsvis og vente på å få en skoleplass, eller sitte i månedsvis, og kanskje årevis, for å få en jobb. Det er den utfordringen man har rundt omkring i norske kommuner, det er den utfordringen norske kommuner står overfor. Det er norske kommuner som må ta utfordringen med å skaffe skoleplasser, skaffe utdanning, skaffe helsetilbud og skaffe jobb til dem som kommer til Norge. Jo flere som kommer, jo større blir utfordringene for de norske kommunene. Vi vet at norske kommuner sliter økonomisk for å få dette til å gå i hop. Det viser seg at de bruker mer penger på å integrere sine nye landsmenn enn det de får fra staten. Det må også Det norske storting ta hensyn til når vi ser på integreringen. Skal norske kommuner ha det slik at de må betale mer enn det det koster for å få integrert sine nye landsmenn, eller er det faktisk ansvaret til Det norske storting og til regjeringen, som sier ja til å ta innvandrere og asylsøkere inn i dette landet?