Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-06-11:
Jeg vil først slutte meg til saksordførerens innledning. I hovedsak er SV, Kristelig Folkeparti, Venstre og Miljøpartiet De Grønne enige på mange punkter i saken. Så er det også riktig som representanten Lundteigen sier, at vi har en stor jobb foran oss, for dette handler jo om å realisere et stort og nødvendig potensial innen fornybar energi. Det er uhyre viktig at det skjer, og uhyre viktig at det skjer på en måte som er rask, men som ikke skader andre viktige samfunns- og miljøinteresser. Det er også viktig at det er mekanismer til stede som sikrer at man får erstattet den ikke-fornybare energien med fornybar energi. Riksrevisjonens undersøkelser når det gjelder effektivitet i konsesjonsbehandlingen av fornybar energi, viser at det er mye igjen på alle disse områdene. For det første må de overordnede styringssignalene og styringsverktøyene bli klarere og tydeligere. Det er jeg ikke i tvil om. Det er fremdeles dragkamper ved mange korsveier om klimautfordringene faktisk er reelle – i hvert fall når man skal begynne å velge mellom virkemidler og styringssignaler som gjør at vi faktisk når de store målene som vi har satt oss, som er nødvendige, og som for Norges del innbefatter at vi skal øke fornybarandelen med 67,5 pst. innen 2020. Og det er ikke noe småtteri. Her har statsråden en kjempeoppgave foran seg. Da må man være tydelig på de målene man setter seg, og man må ha virkemidler for å nå dem. Riksrevisjonens undersøkelser viser at det systemet på ingen måte er på plass. Nå gjelder vel målsettingene mer den politiske viljen til å prioritere dette foran andre ting. Der er det vel fremdeles slik at flertallet ikke er helt der ennå at man legger nødvendig tyngde bak å få økt den fornybare energiproduksjonen og bremset den ikke-fornybare. Når det gjelder rutiner for tidlig avslag, skal jeg ikke gå så mye inn på det – det har vært redegjort for av flere her at man må kunne ha disse rutinene klare. Men noe av det som har vært mangelen her, er et grunnleggende planverk på regionalt nivå. Jeg kan si at SV har programfestet at vi må ha det, og det er mange konflikter lokalt. Mange av dem oppstår nettopp fordi – som bl.a. Lundteigen sa – det er naturressurser som ikke er klarlagt her, man har ikke funnet ut hvor dette kan foregå uten at det truer andre natur- og friluftsinteresser, og – ikke minst – hvor det er naturlig å bygge ut, slik at man samtidig slipper å bygge ut svært dyr infrastruktur for å få kraften fram til et marked. De kraftlinjene kan også være store naturinngrep, som igjen utløser nye konflikter. Det hadde vært behov for skikkelige regionale planer som var førende for hvor man skal utvikle vindkraft, og hvor man ikke skal utvikle vindkraft – som er de største konfliktområdene. Fra eget fylke vet jeg at det er veldig mange som har søkt konsesjon. De færreste av dem kommer nok noensinne til å bli realisert, men det er store konflikter og vanskelig å håndtere politisk. Når det gjelder grunnlaget for å kunne ta en fornuftig beslutning om hvor det er tålelig at slike anlegg er, og hvor vi må hindre at slike anlegg kommer, er ikke planene der. At man får disse planene på plass, er noe SV ønsker å ta sterkt til orde for og foreslå. Nå kan sertifikatordningen som dette handler om, være en tidsbegrenset ordning, og vi må se på hvordan den eventuelt skal videreføres. Hvilke mekanismer man skal bruke for å få fram nødvendig fornybar energi framover, må diskuteres bredt. Uansett vil slike kartleggingsprosesser og klare kriterier for hvor man kan ha slike inngrep, og hvor man ikke kan ha det, være nødvendig framover. For sjøl om man greier å erstatte fossil energi med fornybar energi, er det lite som tyder på at energibehovet vil gå kraftig ned. Vi finner jo stadig nye ting som vi bruker energien vi sparer, på. Man kan ha store målsettinger, og SV er med på det, men hittil har det vært slik. Det betyr at en del av dette potensialet absolutt bør realiseres, for det er en av de få metodene vi har for å realisere mer fornybar energi i Norge. Jeg kunne holdt et langt foredrag om den grønne energien som ligger i karbonet og i skogen. Det mangler det systemer for, men det bør man absolutt også satse på, for det kan gi mye fornybar energi og veldig mange arbeidsplasser i områder av landet som i dag ikke tar del i annen energiproduksjon og virkningene av det. Når det gjelder konfliktreduserende tiltak som kan utnyttes bedre, tror jeg det i hovedsak er knyttet til det manglende plangrunnlaget. Og konfliktene kommer. I mitt fylke har det vært store folkelige aksjoner rundt planlagte vindkraftutbygginger som jeg nesten ikke har sett maken til. Det betyr at dette er naturverdier som folk setter veldig stor pris på. Når det ikke foreligger noe planmessig grunnlag der fakta er avdekt og man kan ta avveininger på det grunnlaget, er det klart det er mulighet for veldige opptrappinger av disse konfliktene, uten at man nødvendigvis snakker om de samme faktaene. Det er absolutt et stort problem, som vi må kunne håndtere på en bedre måte. Når det gjelder det siste punktet som Riksrevisjonen påpeker, manglende nettkapasitet, har SV vært litt tilbakeholden med å gå inn i det temaet i denne innstillingen. Det er ikke fordi vi ikke ser at det kan være behov enkelte steder, men hvis en del av denne satsingen skal gå ut på at man produserer mer av denne energien i Norge for økt eksport, uten å sikre at man reduserer fossil og ikke-fornybar energi andre steder, er vi avventende kritiske til det. Vi vil se på hva man kan gjøre for å hindre det. Vi ønsker at man går gjennom hvor det er minst skadelig å etablere f.eks. vindkraftanlegg eller andre typer fornybar energi uten å behøve å bruke mye penger på å bygge opp en nettkapasitet. Vi vil se på hvor man kan ha denne satsingen uten store inngrep i naturen og få kraften fram på en rimeligere måte.