Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
Noe av det som har forbauset meg gjennom de siste årene, er at debatten om bankstruktur og behovet for å ha et nasjonalt forankret bankvesen i så liten grad har opptatt næringslivet. Dette er en av de sakene som føyer seg inn i det mønsteret. Gjennom de siste årene har vi hatt en betydelig omstrukturering av norsk næringsliv, der betydelige aktører har blitt kjøpt av utenlandske banker. På den måten har Norge i større grad blitt et filialland innenfor bank- og finansverdenen. Dette er et betydelig problem for dem beslutningene angår, og det er klart at jo lenger unna beslutningene tas, dess større er faren for at det ikke blir spesielt godt for vårt land eller for norsk næringsliv. Denne saken om omdanningsadgang for sparebankene dreier seg i utgangspunktet ikke om dette, men kan over tid utmerket godt dreie seg også om dette. Den konstruksjonen som her gjøres for å prøve å hindre et oppkjøp av en sparebank, er en konstruksjon som ikke nødvendigvis er liv laga. Man har sett i andre land der man har gitt denne adgangen, at over tid er presset sterkt for å få fjernet muligheten til å hindre oppkjøp, og på den måten har også oppkjøp funnet sted. Det betyr at sparebankene som vi kjenner dem, nok står overfor et av de aller viktigste vedtakene i Stortinget i hele sin historie, nemlig at nå kan sparebankene hvis de ønsker det, eller hvis presset blir for sterkt, bli aksjeselskap. Jeg håper og tror at sparebankene så langt som overhodet mulig ikke ønsker å benytte denne muligheten, bortsett fra Gjensidige NOR, som nå i første omgang har bedt om det. Men jeg frykter at presset vil bli formidabelt. Det er helt riktig at mange av disse sparebankene er lokalt forankret og på den måten ennå ikke har hatt bruk for å hente inn kapital utenfra. Samtidig finnes det også her en markedslogikk som gjør at man over tid ikke kan føle seg trygg på dette. Det var også en av begrunnelsene til Sparebankforeningen for at de tidligere ikke ønsket denne omdanningsadgangen. Man var tilfreds med det systemet som er, og syntes at det har vært greit. Det betyr at man har ekskludert en bit – som på en måte er markedets logikk – fra sin egen tankegang: Vi er sparebanker, vi har en annen begrunnelse, en annen struktur, en annen lokal forankring enn de store forretningsbankene har. Jeg tror det er viktig å ivareta dette. Jeg tror det er viktig for norsk næringsliv, jeg tror det er viktig for Distrikts-Norge, jeg tror det er viktig for vanlige forbrukere å ha mer konkurranse, som sparebankene jo har medført. Sparebankene har også i større grad vært bedre banker enn forretningsbankene for vanlige forbrukere knyttet til hvilke vilkår man får, både på boligrente og hva man ellers har bruk for av banktjenester. I alle store undersøkelser om dette ligger sparebankene jevnt over bedre an enn konkurrerende banker. Jeg frykter at dette også over tid kan fjernes, nemlig at kunden, forbrukeren som sådan, vil miste en konkurransemulighet. Når Gjensidige NOR som den desidert største sparebankenheten ønsker en omdanning, er det klart det er ikke uproblematisk for Stortinget å si nei til dette, for Gjensidige NOR – eller først Sparebanken NOR og så Gjensidige NOR – har vært gjennom kontinuerlig omstrukturering gjennom mange, mange år. Og det er klart at de argumenter de anfører for å få denne adgangen, selvfølgelig er tunge argumenter. De ville ikke ha kommet med denne anmodningen hvis de ikke hadde følt behov for det. Allikevel står Stortinget igjen overfor det klassiske dilemma: Skal vi ta hensyn til én aktør, eller skal vi ta hensyn til det samfunnet som disse institusjonene er satt til å tjene? Og mitt svar på dette er veldig klart: Sparebankene har en annen funksjon enn aksjeselskapsbankene, de er satt til å betjene et annet marked, og det betyr at jeg ikke ønsker å gi denne adgangen. Det tror jeg er klokt. Det har også Sparebankforeningen i alle år ment var klokt, inntil Gjensidige NOR bad om denne adgangen. Det som også er interessant å legge merke til, og som anføres som et argument mot sparebankene, er at grunnfondsbevisene er usynlige, at de store investorene ikke vet hva dette er. Ja, det er godt mulig. Men denne kritikken kan altså ikke reises mot Stortinget, for det er ikke Stortingets oppgave å gjøre grunnfondsbevisene mer attraktive. Det er markedets, sparebankenes, oppgave å gjøre disse verdipapirene mer omsettelige, mer interessante, for industrielle investorer eller for institusjonelle investorer. Når denne kritikken er reist mot Stortinget, blir det på en måte helt feil adresse. Da er det sparebankene selv, Oslo Børs selv, som ikke har gjort en god nok jobb med hensyn til å gjøre dette verdipapiret mer attraktivt og mer kjent. Men samtidig er det også slik at dette verdipapiret, grunnfondsbevis, har hatt en høyere avkastning på Oslo Børs gjennom de siste år enn det aksjer har hatt. Det betyr at de investorene som har satset penger i disse papirer, altså har fått en bedre avkastning, som i seg selv skulle være et godt argument for hvorfor man ikke trenger denne omdanningsadgangen. Det betyr at SV er enig i at vi skal prøve å legge til rette for et endret lovverk slik at grunnfondsbevisenes stilling styrkes og de blir mer synlige. Men i sannhet må det også sies at dette primært ikke er Stortingets oppgave. Det er sparebankene selv og deres organisasjoner som må sørge for at de blir mer attraktive. Og det er min store utfordring til sparebankene nå, særlig etter at man gis denne omdanningsadgangen. Hvis ikke man nå kjenner sin besøkelsestid, kan det verste scenarioet, som jeg nå har antydet, godt skje. La meg også si at jeg syns det er forbausende å se at både Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, som tidligere har vært imot denne omdanningsadgangen, nå åpner for den med en begrunnelse som jeg ikke synes er god nok. Det er altså ikke tilstrekkelig i landets nasjonalforsamling å begrunne en omdanningsadgang ut fra én aktørs ønske. Denne salen er satt til å ivareta samfunnets hensyn, og det betyr at jeg synes de argumenter som anføres om hvorfor dette er nødvendig, ikke er substansielt gode nok. Gjensidige NOR er en av mange aktører i det norske bankmarkedet. Man kan altså ikke legge avgjørende vekt på denne aktørens ønske, selv om man selvfølgelig skal legge vekt på det. Ut fra en totalitet har SV valgt, ikke overraskende, å gå imot denne omdanningsadgangen, samtidig som vi ønsker å gjøre grunnfondsbevisene mer synlige. Dette er en sak departementet har sagt man vil komme tilbake til, en sak som SV også imøteser. La meg da bare avslutningsvis si at vi har en merknad om IMF. Vi er glad for at det nå i kredittmeldingen kommer en omtale av IMF. Vi tror det er klokt. Vi tror det er klokt for IMF, altså Det internasjonale pengefondet, at man får større oppmerksomhet i nasjonalforsamlinger om IMFs rolle. Vi tror også at det er godt for Det norske storting å diskutere nøye igjennom hva man ønsker med disse institusjonene. Detaljer om dette skal Audun Lysbakken komme tilbake til i et senere innlegg. Det som er interessant, er at debatten rundt Det internasjonale pengefondet og også debatten rundt Verdensbanken gjennom de siste årene har fått en helt ny dreining, og kritikken mot disse institusjonene har kommet fra meget uventet hold, også fra banken selv. Det betyr at det nå skal bli interessant å se i hvilken grad man klarer å få reist en debatt og få endringer i styringsstrukturen og formålet med disse institusjonene, mer i tråd med det det moderne samfunn faktisk har bruk for.