Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2009-06-04:
Det er prisverdig av representanten Woie Duesund å ta opp problemstillingen om økte lønnsforskjeller, som interpellasjonen handler om. Det er helt klart at så lenge vi lever i et samfunn hvor lønn fastsettes gjennom forhandlinger, det er et marked, enten direkte mellom arbeidsgiver og arbeidstaker eller mellom organisasjonene, vil vi ha forskjeller. Spørsmålet er hvor store forskjeller vi synes det er ønskelig å ha. Statsråden viste til merknaden som Kristelig Folkeparti har vært med på tidligere, som reflekterer et syn på vår samfunnsmodell som vi i Arbeiderpartiet kjemper for, nemlig at man skal ha lavest mulig lønnsforskjeller, men som har en motsats ideologisk i at lønn skal være en faktor som bedriftene fritt skal bruke for å tiltrekke seg eller kvitte seg med arbeidskraft. Vi mener at markedsmakten må begrenses. Det gjør vi bl.a. gjennom arbeidsmiljøloven, som statsråden så vidt var inne på i forbindelse med midlertidige ansettelser. Hvis man ser på hvilke grupper som først og fremst blir rammet av de negative aspektene ved midlertidige ansettelser, som Kristelig Folkeparti har gått inn for, vil man se at det nettopp er de gruppene som også sliter lønnsmessig. Man står i en mye dårligere forhandlingsposisjon når det gjelder det å få lønn. Vi mener at et organisert arbeidsliv er den beste måten å begrense markedets makt på i arbeidslivet. Har vi tariffavtaler som er sentralt forhandlet med en samfunnsbevisst fagbevegelse, har vi tariffavtaler og lønnsdannelse som også reflekterer samfunnets behov, fordi man tar hensyn til det. Går man over på den modellen som f.eks. Fremskrittspartiet tidligere har omtalt i sine programmer, der man ønsker at fortrinnsvis alt skal avgjøres i direkte forhandlinger i den enkelte bedrift, vil man umiddelbart få mye større forskjeller. Man får ikke med samfunnsperspektivet i lønnsdannelsen, man får bare bedriftenes behov i lønnsdannelsen. I dagens tariffsystem har man en blanding av begge deler, noe jeg tror er sunt, og som har vært forvaltet godt av partene i arbeidslivet. Det er ikke på de områdene som er dekket av tariffavtaler, vi har de største problemene med økende lønnsforskjeller. Det er utenfor tariffsystemet vi har de største problemene. Så har også det offentlige en rolle som arbeidsgiver. Både på statlig, kommunalt og fylkeskommunalt nivå har vi politikere en rolle. Det er vi som politikere som skal legge opp en personalpolitikk og dermed hvilken politikk vi ønsker for lønnsdannelsen. Man kan da velge mellom å stille krav om økt lokal lønnsdannelse, altså at man skal ha lokale forhandlinger om lønnsoppgjørene, eller man kan holde seg til en modell som går inn for sentrale forhandlinger. Vi vet at her er det store forskjeller, og her er det forskjellig syn mellom forskjellige politiske retninger på det. Så er det et annet perspektiv jeg vil nevne, og det er hvordan det offentlige som arbeidsgiver behandler grupper som vi kan kalle lavlønnsgrupper – bussjåfører, renholdsarbeidere, hjelpepleiere osv. Vi ser i Bergen kommune, der Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti har flertallet, at det der føres en rå politikk med konkurranseutsetting av tjenester. Vi ser det i Hordaland fylkeskommune, som har den samme koalisjonen som styrende part, hvor det er bussjåførene som må betale for konkurranseutsetting, fordi vi vet at når busselskapene skal konkurrere, er det lønns- og arbeidsvilkårene og pensjonsordninger som er konkurransefaktoren. Her er Kristelig Folkeparti med på å skvise lavlønnsgrupper, sammen med sine venner i Høyre og Fremskrittspartiet. Jeg synes det er veldig bra at representanten Woie Duesund tar opp denne problemstillingen til debatt her i Stortinget, men jeg savner en viss refleksjon over partiets egen politikk og egne standpunkter i disse spørsmålene, som jeg har påvist, og som statsråden også har påvist.