Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-11-17:
Jeg vil først benytte anledningen til å takke interpellanten for muligheten til å ha denne diskusjonen i Stortinget. Utgangspunktet vårt er at vi deltar i Afghanistan fordi det er i vår interesse. Vi deltar i den internasjonale innsatsen med både sivile og militære virkemidler. For å oppnå de målene vi har satt oss på sikt, må vi skape en stabilitet gjennom å bygge opp en noenlunde fungerende stat med en akseptabel grad av legitimitet over hele landet. Det er også et mål i seg sjøl for norsk internasjonalt engasjement å bidra til sikkerhet, stabilitet og utvikling i tillegg til å avhjelpe den ekstremt vanskelige humanitære situasjonen som er i store deler av landet. I den grad en legitim stabil afghansk regjering med et fungerende statsapparat, politi og militærvesen – en rettsstat – også er demokratisk, er det et pluss, men vi kan ganske enkelt ikke forvente et styre etter demokratisk vestlig modell som vi ser det. Dette er et førindustrielt samfunn i Sentral-Asia. Målet må være å sette afghanerne i stand til å kunne bestemme over egen framtid, ta ansvar for egen sikkerhet. I den grad vi kan arbeide for å påvirke den utviklingen i positiv retning, skal vi gjøre det. Afghaniseringen, som mange snakker om, handler også om legitimering. Hovedutfordringen er ikke nødvendigvis Talibans styrke, men den afghanske statens svakhet. Vesten må utvise en viss ydmykhet i forhold til hvordan man bygger opp en afghansk stat. Under åpningen av FNs generalforsamling i New York sa president Obama at «we must not allow the perfect to become the enemy of progress». Det tror jeg er verdt å legge seg på minne. Situasjonen nå i Afghanistan er veldig vanskelig. Taliban er på frammarsj, og de allierte går i stor grad og venter på hvilken strategi USA skal velge. Karzai-regimet er svakt, det er befengt med stor grad av korrupsjon, og det er også upopulært etter valget. Det betyr bl.a. at det må stilles enda strengere krav til korrupsjonsbekjempelse, transparens og bygging av statsinstitusjoner. Det er grunn til å være veldig skuffet over Karzais håndtering av valget og over at det fant sted omfattende valgfusk. USAs utenriksminister varslet i går at det kunne bli aktuelt å fryse bistanden til Afghanistan dersom man ikke kan attestere at pengene går via statlige organer som kan ansvarliggjøres for pengebruken. USA krever også at det opprettes en domstol for store forbrytelser og en kommisjon mot korrupsjon. Generelt synes det som om USA nå skjerper tonen og kravene overfor den afghanske regjeringen. Det er noe Norge bør støtte fullt opp om. Det er et vesentlig poeng at presset på Karzai og regimet ikke bare skal komme fra USA. Imidlertid er det også noen lyspunkter. Det afghanske parlamentet oppleves å være relativt fungerende, og det er et visst håp knyttet til det. Samtidig er det selvfølgelig en utfordring at maktbalansen mellom parlamentet og regjeringen ikke er jevn. Et sterkt parlament har ikke vært vanlig, og det betyr også at f.eks. lover som vedtas, ikke alltid følges. Videre er det helt avgjørende å få ned de sivile tapene. Det er tegn til forbedring på dette området, særlig etter at det ble laget klarere retningslinjer for maktbruk. Dette gjelder særlig bruk av flystøtte, som var det som skadet flest sivile afghanere. Likevel er det slik at de sivile tapene som følge av angrep fra opprørere faktisk øker. Det har bl.a. sammenheng med økt aktivitet fra Taliban i enkelte regioner. Det er også positivt at langt flere barn og unge, særlig jenter, får skolegang, og at det er bedre tilgang til grunnleggende helsetjenester. Men jeg tror at general McChrystals rapport peker på veien framover. Det er ikke en enkel vei, og det er ikke en ufarlig vei. Den kommer også til å utsette soldater for større risiko. Men det er også farlig å nøle for lenge med å velge en strategi. Ifølge McChrystal har man i prinsippet tolv måneder på seg til å se en forbedring i Afghanistan; en bedret situasjon for afghanerne. Hvis Vesten fortsetter å vise tegn til å vike unna i møte med Taliban, vil det selvfølgelig føre til at afghanerne setter seg på gjerdet og frykter et nytt møte med Taliban-regimet. Samspillet mellom sikkerhet og utvikling er helt sentralt. Det er også viktig at den norske modellen, som opererer med nær sagt vanntette skott mellom sivil og militær innsats, gir utfordringer for den totale innsatsen til Norge. Den norske modellen bør revurderes og evalueres. Sivilt og militært engasjement må koordineres bedre. Nederlenderne har gjort det og har satt sitt PRT under sivil kommando. De har en fullt integrert sivil-militær operasjon. Deres mantra for operasjonen er at det skal være så sivilt som mulig og så militært som nødvendig.