Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-04-06:
Debatten her i dag har vist at det er bred enighet om de linjene som Regjeringen har trukket opp – og som jeg la fram i min redegjørelse – noe som ikke minst innlegget til utenrikskomiteens leder viste. Det er også et stort flertall som står bak vår tilnærming til Europa, om man holder spørsmålet om et eventuelt framtidig medlemskap i EU utenfor debatten. Jeg vil begrense meg nå til å svare på noen spørsmål og kommentere noe av det som har vært tatt opp i debatten. Først til EU-spørsmålet: Johan J. Jakobsen sa at jeg etter min redegjørelse hadde sagt at det kan bli aktuelt å sende en søknad allerede i 2002-2003. Kristin Halvorsen sa at jeg hadde signalisert en langt tidligere EU-søknad enn tidligere signalisert. Dette er det ikke grunnlag for overhodet i det som jeg sa i Vandrehallen etterpå. Jeg står her med det som ble sendt i de viktigste avisene og nyhetsbyråene. For eksempel skrev Aftenposten at jeg mente at man bør foreta en ny vurdering av en medlemskapssøknad til EU «når utvidelsene er kommet vel i gang i 2002-2003». Det var dette jeg gav uttrykk for. Man kan ikke samtidig sende en søknad i 2002-2003. Det vil ta lang tid – flere år – før man eventuelt kan sende en søknad etter at man har startet vurderingen av det spørsmålet. Dette er helt i tråd med det Arbeiderpartiets landsmøte vedtok at vi skal gå inn for, nemlig at når de første medlemskapsavtalene foreligger, skulle vi starte en vurdering av hva Norge så skulle gjøre. Hva den vurderingen munner ut i, det kan ikke framkomme før etter en lang prosess her hjemme. Og en søknad kan i alle fall ikke komme før tidligst i slutten av neste stortingsperiode. Det er ikke grunnlag for å hevde noe annet i forhold til det jeg sa ute i vandrehallen, og jeg må be om at hvis man har grunnlag for å komme med noe slikt, må man komme med de sitatene. Hvis ikke, ber jeg om at debatten må føres med et minimum av redelighet. Det er ikke noe annet enn det vi sa på Arbeiderpartiets landsmøte, som jeg gav uttrykk for her. Det er en stor forskjell mellom det å si at man skal starte en vurdering av dette spørsmålet når medlemskapsavtalene foreligger rundt 2002-2003, og det å sende en søknad. Det kjenner vi til fra tidligere prosesser, at man kan ikke sende en søknad samtidig som man starter en vurdering. Det går flere år fra vurderingen begynner til man eventuelt kan sende en søknad. Hvis man snakker om folkeavstemning, vet man at den i hvert fall ikke kan komme på det tidspunkt da man sender en søknad. Først skal man jo forhandle, så skal man ha debatten her i Stortinget, så skal man ha debatten ute i folket, og så kan man ha en folkeavstemning. Hvis man legger ut det som jeg sa ute i vandrehallen her, på en annen måte, må jeg si at da er det fordi man ønsker å legge det ut på en annen måte, ikke fordi det er et reelt grunnlag for det i det jeg faktisk sa. Johan J. Jakobsen spurte om det er noe nytt i delelinjeforhandlingene med Russland. Det kan jeg ikke si at det er. Man utreder fortsatt spørsmål om tekniske beregningsmetoder for å trekke denne delelinjen, men en kan ikke si at det er noe avgjørende nytt. Hans J. Røsjorde sa at den norske forsvarsstrukturen som Regjeringen legger opp til, ikke engang vil sikre alliert støtte. Jeg må nesten spørre tilbake: Hvor har man dette fra? Da NATOs generalsekretær var her i landet for kort tid tilbake, sa han at det vi legger opp til, er i samsvar med det NATO ønsker. Hvordan kan det da henge sammen at NATO ikke kan komme oss til unnsetning når vi legger opp til en forsvarsstruktur som NATO faktisk ønsker? Siri Frost Sterri sa at det er skapt usikkerhet om Utenriksdepartementet har gitt skikkelig prioritet til atomsikkerhetsarbeid. Det har vært en slik evaluering. Vi har tatt til følge den kritikken som har kommet. Vi har bl.a. satt inn mer personell for å sikre de prosjektene bedre enn de tydeligvis har vært i fortiden. Hun sa også at det ikke har vært nok penger til Øst-Europa-programmet. Det er riktig at Høyre gikk inn i et budsjettsamarbeid med sentrumspartiene der dette ble beskåret dramatisk. Men noe av det første den nye regjeringen faktisk gjorde, var å øke disse bevilgningene betydelig på inneværende års budsjett. Lisbet Rugtvedt sa at det er beklagelig at norske oljepenger investeres i landminer. Det kan jeg være enig i. Derfor har vi satt i gang et arbeid for å se om man kan sikre dette på en bedre måte. Jeg synes ikke det er bra at man investerer disse pengene slik at det kan undergrave helt fundamentale mål i norsk utenrikspolitikk. Lisbet Rugtvedt sa også at det er behov for klare linjer i norsk Midtøsten-politikk. Det er tre fundamentale forhold i norsk utenrikspolitikk som ligger til grunn, og som jeg synes det er litt merkelig at Rugtvedt ikke selv nevnte. Det første er delingsplanen fra 1948, der Israel ble opprettet og har krav på sikkerhet. Det andre er sikkerhetsrådsresolusjonene 242 og 338, som slår fast at Vestbredden og Gaza, som Israel i dag okkuperer, er nettopp okkuperte områder, inklusive Øst-Jerusalem. Det har Norge hele tiden stått for. Og så er det Oslo-avtalen, som innebærer at de to partene har forpliktet seg til å forhandle om en løsning på disse spørsmålene. Det har vi styrt etter hele veien, og det er også grunnlaget for at vi mener at man i Midtøsten-spørsmålet må ha en upartisk holdning på den måten at man må pålegge begge parter de samme forpliktelser, nemlig det de har skrevet under på i Oslo-avtalen, at de skal forhandle om en løsning. Og i Oslo-avtalen er det også referert til sikkerhetsrådsresolusjonene 242 og 338. Det var også grunnlaget for vår stemmegivning i Sikkerhetsrådet – som Johan J. Jakobsen bad meg om å si noe om – nå nylig, hvor vi bl.a. drøftet spørsmålet om FN-observasjon. Grunnen til at vi avholdt oss fra å stemme, var følgende: Det forelå en resolusjonstekst som ikke begge parter kunne godta, og som heller ikke amerikanerne kunne godta. Vi arbeidet derfor for et kompromiss som vi håpet på at alle kunne godta. Når det ikke var tilfellet, fant ikke vi å kunne stemme for den resolusjonen som opprinnelig ble fremlagt, som heller ikke vi syntes var god nok. Vi kunne ikke da stemme for noe som vi opprinnelig ikke syntes var bra nok. Det er nå så sin sak. En annen viktig årsak er at det er fundamentalt for norsk FN-politikk at det må foreligge enighet om en FN-observasjon. FN har aldri utplassert observatører uten at begge partene i en konflikt er tilhenger av det og vil støtte en slik observasjon. Det går bl.a. på sikkerheten til de observatørene som skal utplasseres. Og jeg synes det er noe merkelig at SV nå mener at man skulle støttet en resolusjon og en observasjon som egentlig ikke ville hatt noe FN-mandat. Jeg merker meg nå for øvrig at palestinerne går tilbake til Norges kompromissforslag og vil arbeide for å få det gjennom i Sikkerhetsrådet, enstemmig eller uten bruk av veto fra noen av de faste medlemmene av Sikkerhetsrådet. Bare helt til slutt, fordi replikkordvekslingen etter Steensnæs´ innlegg gav grunnlag for det: Steensnæs sa at han ser Norges utenrikspolitikk i en mer global kontekst enn det jeg gjør. Det som jeg påpekte i min redegjørelse, var at hvis vi skal ha noen innflytelse globalt, må vi forholde oss til de store aktørene, og vi må være villige til å ha en strategi for å samarbeide med dem. Det gjelder i særlig grad USA, EU og Russland. Og når det gjelder EU, synes jeg det er litt merkelig at man ikke nå ser at EU faktisk nesten systematisk fremmer synspunkter som flertallet i denne salen også har. Jeg tenker på Kyoto-avtalen, jeg tenker på politikken i Midtøsten, jeg tenker på styring av globale markedskrefter, og jeg tenker ikke minst på Balkan. Og det er verdt å merke seg én ting: Etter min redegjørelse har det skjedd noe ganske viktig, nemlig at EUs høye representant og NATOs generalsekretær reiste til Makedonia sammen for å ha samtaler med lederne der. Det er et nytt skritt i retning av en felles europeisk forsvars- og sikkerhetspolitikk. Og det er den store oppfordringen for Norge.