Thorhild Widvey (Høyre), 2014-04-10:
Først og fremst vil jeg si takk til representanten Bård Vegar Solhjell for å reise denne interpellasjonen. Jeg er glad for enhver anledning jeg har til å gjøre rede for de viktigste linjene i regjeringens kulturpolitikk. Og jeg registrerer at det skjer en revitalisering av den kulturpolitiske debatten akkurat nå – for første gang kanskje på noen år – og det trenger vi, både i form av en ordentlig diskusjon om retning, men også om prioriteringer. Det er sunt og produktivt for både kulturlivet, offentligheten og for oss politikere, og som kulturminister vil jeg gjerne invitere enda flere til å delta i den. Vi ønsker motstand, kritikk og direkte tale. Kunsten og kulturen er nemlig noen av våre viktigste redskaper for tolkning av verden og vår stadig mer sammensatte virkelighet. Derfor må det være takhøyde i diskusjonene, og de må være ærlige og kritiske. Vi ønsker en sunn og fri ytringskultur i norsk kulturliv for at kunsten skal være fri og kritisk. Jeg treffer veldig mange personer, organisasjoner og institusjoner i norsk kulturliv hver uke. Overalt merker jeg en sterk interesse for å diskutere prioriteringer, vise fram det som er godt, problematisere det som ikke fungerer, og ikke minst en stor vilje til å strekke seg etter å yte publikum – borgerne – noe enda bedre og mer relevant. Denne viljen i kulturlivet er det vår fremste oppgave som kulturpolitikere å skape skikkelige rammevilkår for, men uten å detaljstyre. Representanten Solhjell spør hva frihetsreformen skal inneholde. Han spør også om økte bevilgninger til kunst og kultur kan være negativt for innhold og kvalitet i kulturen. Svaret på det siste spørsmålet er i utgangspunktet nei. Det kommer selvsagt helt an på hvordan bevilgningene blir brukt, og hva de blir brukt til. Her er det mye å diskutere når vi nå skal gå videre og videreutvikle kulturpolitikken. Jeg skal gjøre rede for hvorfor vi ønsker et mye sterkere fokus nettopp på innhold og kvalitet, dvs. en sterkere oppmerksomhet om hva vi faktisk har oppnådd med vår ambisiøse offentlige ressursbruk når det gjelder kunst og kultur. Det trenger vi nå. La meg redegjøre for hva frihetsreformen vår er: Først og fremst består frihetsreformen i maktspredning geografisk når det gjelder fordeling av midler og satsinger. Regjeringen ønsker å dyrke fram sterke, regionale kraftsentre i kulturlivet. Vi vil satse ekstra ressurser på et begrenset antall spesielt gode institusjoner og skapende, kreative miljøer også i byer utenfor Oslo. Det gir Kultur-Norge en reell konkurranse om høyeste kvalitet – noe som skjerper alle. Frihetsreformen består også i maktspredning med hensyn til personer og miljøer. Når regjeringen nå setter sammen råd, styrer og utvalg, prøver vi å velge bredest mulig for å finne fram til nye navn og mennesker fra hele landet, i stedet for å utnevne gjengangere fra et lite antall miljøer til innflytelsesrike posisjoner – hvis ikke skapes det maktkonsentrasjon, og man får et altfor begrenset og innsnevret blikk på hva som egentlig er viktig og godt. Hvis vi skal kunne finne fram til og fordele midler til de aller beste, må derfor de som sitter i viktige posisjoner og fordeler midlene, være bevisste på god spredning også geografisk. Dette har vi sterkt fokus på hver dag. Frihetsreformen består også i maktspredning når det gjelder finansieringskilder. Privat finansiering kommer i mange former: Det er for det første sponsing. For det andre er det rene pengegaver, og for å forløse flere av disse har vi i år innført en helt ny gaveforsterkningsordning. For det tredje består privat finansiering også av den vitale, voksende sektoren som norske fond og stiftelser utgjør. De deler ut milliardbeløp årlig etter egen vurdering og dømmekraft. Vi ønsker å legge enda bedre til rette for dem. Frihetsreformen består også i at regjeringen legger færre føringer og legger til rette for mindre detaljstyring i våre mange tilskudds- og tildelingsbrev. Siden vi tiltrådte for et knapt halvår siden, har tilskudds- og tildelingsbrevene fått et helt annet innhold. Vi har ikke med formuleringer og krav som ikke er forenlige med kulturens frihet og den store kompetanse som finnes ute i miljøene selv, og som vi skal respektere høyt. På scenekunstfeltet har vi f.eks. fjernet konkrete krav til mangfold i betydningen inkludering og integrering. Aktørene og miljøene skal selv ta alle de avgjørelser de kan ta om slike saker som direkte har med innholdet i kunsten å gjøre. Våre brev har ikke med utenomfaglige føringer på tilskuddene, f.eks. når det gjelder statlige pålegg om å markere jubileer, en spesiell kjønnsrepresentasjon i skapende virksomhet eller annet. Dette stod den rød-grønne regjeringen for. Vi ønsker virkelig et kulturliv som speiler det mangfoldige landet som Norge er, men det er kulturlivet selv som skal avgjøre hvordan dette skal skje. Et autentisk mangfold skapes ikke gjennom direktiver ovenfra. La meg komme med et eksempel som illustrerer hvilken frihetsbegrensende tenkning vi nå har brutt med: Da den rød-grønne regjeringen lanserte Mangfoldsåret i 2008, sa daværende kulturminister, Trond Giske, rett ut at de som ikke fulgte regjeringens ønsker, ville bli husket ved neste års statsbudsjett: «Institusjonene blir nå utfordret på hva de gjør for å bidra til kulturelt mangfold. Hvis de ikke tar ansvaret på alvor, vil det få konsekvenser for framtidige bevilgninger.» Dette stod i Dagsavisen 4. desember 2007. I 2012 kom den rød-grønne regjeringen med konkrete forventninger om deltagelse i hundreårsmarkeringen av kvinners stemmerett i 2013 og Grunnlovens 200-årsjubileum i 2014. Kulturlivet reagerte forståelig nok kraftig på denne detaljstyringen av det kunstneriske innholdet. I Meld. St. 10 for 2011–2012 Kultur, inkludering og deltaking tok den rød-grønne regjeringen skrittet fullt ut og krevde at inkludering og mangfold også skulle være en integrert del av ordinær programmering – altså selve programinnholdet. Det står videre at Kulturdepartementet ville legge stor vekt på systematisk oppfølging av arbeidet med inkludering og mangfold, og at oppfølgingen skulle inkluderes i den nye styringsdialogen. Dette ble fulgt opp i statsbudsjettet for 2013 hvor det heter at denne dimensjonen skulle være forankret i personalprofil, programprofil og publikumsarbeid. Styringen skulle altså også gjennomsyre programarbeidet, dvs. innholdet. Vi ønsker det ikke slik. Vi vil føre en kulturpolitikk som gir større frihet. Det gjør vi fordi vi har svært stor tillit til nettopp kunst- og kulturmiljøene og en stor tiltro til at de beste ideene faktisk kommer derfra. Vi ønsker en omfattende statlig kulturpolitikk. Årets kulturbudsjett er tidenes største. Jeg mener samtidig at det må finnes grenser for politikken, og la meg gi et eksempel på det: I årets budsjett har vi kuttet de rød-grønnes såkalte kulturelle nistepakke. Det offentlige skal ikke ta ansvar for å betale for konserter i lunsjpausene på norske arbeidsplasser. Det må bedriftene og arbeidsgiverne selv ta seg av. Kultur som næring er et underbelyst tema de siste årene. Det som kan bære seg selv, bør bære seg selv. Vi vil overlate til markedet det markedet faktisk kan ta seg av. Men av og til har det kunnet virke som om alt viktig som skapes av kunst og kultur i dette landet, skapes utelukkende takket være statlige eller andre offentlige penger, men slik er det ikke. Presset om en kontinuerlig økning i statstilskuddene er imidlertid stort. Vi trenger ikke en slik ensretting. Det skaper et mindre rikt og mindre mangfoldig kulturliv. Denne tankegangen, det ensidige blikket på omfanget av statlige tilskudd, preger mange kulturpolitiske debatter. Det som da lett blir usynliggjort, er den omfattende delen av kulturøkonomien i Norge som bygger på private penger. Det er kunstnernes egen innsats, kulturbrukernes egenbetaling, alt det vi som borgere er villige til å bruke på kulturtilbud og mye mer. Samtidig som kunst og kultur representerer viktige verdier vi ikke kan tallfeste, er det et faktum at de som skaper kunsten, også skal leve av det. Da mener vi det er bra at både skapere og brukere av kunst og kultur får større bevissthet om at det også koster penger å skape kunst, og at både kunst og kultur gir en merverdi i livet som brukerne bør sette pris på, både i overført betydning og bokstavelig talt. Det er kulturlivets vesen at det for en stor del drives av private, frie og maktkritiske utøvere, innenfor eller utenfor institusjonene. Alternativet er altomfattende offentlig finansiering. Men det er ikke en farbar vei, for det gir i ytterste konsekvens en ensidig maktavhengig og derfor ufri kultur. Representanten Solhjell har i flere sammenhenger i det siste kritisert regjeringens programerklæring om mer privat finansiering. Han har framstilt ambisjonen om mer privat kapital som en trussel. Det er det vanskelig å skjønne, slik jeg ser det. Vi trenger større mangfold i finansieringen av kulturoppgaver i Norge. Den offentlige støtten er en kjerne, men offentlige penger verken kan, bør eller skal løse alle problemer. Jeg tillater meg også å stille spørsmålet: Hva er det egentlig denne motforestillingen mot private innslag i kulturlivet representerer? Er det ikke nettopp dette som kjennetegner og er selve det bærende fundamentet i kulturlivet – kulturutøvere som representerer seg selv og ikke minst også lokal innsats, som ofte bygger på en imponerende frivillig innsats i kor, korps, tallrike festivaler over hele landet, amatørteatre og -revyer?