Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2007-11-27:
Dagens regjering har trukket det ene vinnerloddet etter det andre. Regjeringen er en skikkelig heldiggris, med 130 milliarder kr ekstra å rutte med. Hvordan er det da mulig at politiet, som trygghetsfaktor nr. 1 i samfunnet, ender opp med sultefôring i 2008? Justisministeren har siden framleggelsen av budsjettet prøvd å bortforklare de miserable driftsbudsjettene med store investeringer i politiet og justissektoren for øvrig. Men det holder ikke. Justisministeren burde snarest innse alvoret i situasjonen, og at politiets tillit står på spill. Flere timers venting på politihjelp oppleves som alt annet enn trygt, og stadig oftere hører vi om episoder der folk selv tvinges til å gripe inn og agere politi. Slik kan vi ikke ha det i Norge, og slik vil ikke Høyre ha det – verken i Oslo eller i Båtsfjord. Så viktig som politistyrken er for den totale samfunnsberedskapen, er det helt uforståelig at Regjeringen ikke har villet prioritere politiet høyere. I Høyres alternative budsjett er det foreslått en påplussing til politiet med totalt 163 mill. kr, der 40 av disse skulle gå til Oslo. Vi mener at politiets evne til å ta opp kampen mot kriminalitet i hovedstaden, er helt avgjørende for å demme opp for en mer negativ kriminalitetsutvikling andre steder i Norge. Vi trenger store kull på Politihøgskolen, men vi trenger også flere politifolk nå. De nye arbeidstidsbestemmelsene har forsterket bemanningsproblemene i politiet. I lys av dette er Høyre både overrasket og skuffet over at 2008-budsjettet er kjemisk fritt for tiltak som kan øke politistyrken på kort sikt. For det første ønsker vi oss flere lønnsmidler til å tilsette folk i ledige politistillinger. For det andre trenger vi en offensiv seniorpolitikk som kan stimulere erfarne politifolk til å stå ett eller flere år ekstra. For det tredje trenger vi lønnsmidler til å ansette sivilister til arbeidsoppgaver som ikke krever politikompetanse. Og for det fjerde ønsker vi oss stipendordninger for politistudenter som skal sikre rekruttering til distrikter med særlige bemanningsproblemer. I motsetning til Regjeringen har Høyre i sitt alternative budsjettopplegg satt av midler til å kunne ta nødvendige grep for å få et sterkere politi. Justisministeren har i dag gått lenger enn før i å innrømme at politiet vil være avhengig av seniorer og sivilister. Men jeg stiller spørsmålet om justisministeren da ikke skjønner at disse folkene også skal ha lønn. Når Oslo-politiet opplyser at de mangler lønn til 110 stillinger neste år, er det uavhengig av om disse folkene går i uniform, eller om de er sivile. Regjeringen kommer ikke unna at det må legges mer penger på bordet hvis vi skal ha et politi som skal greie å løse de oppgavene de er satt til å løse. I bladet Norsk Politi nr. 4, november 2007, er det et større intervju med Olav Sønderland, som skal gå av som politimester ved årsskiftet. Hans budskap er klinkende klart: «Politiet må fortsette å levere kvalitet. Aller viktigst i så måte er politiets møte med publikum.» Dette er en oppfatning Høyre deler. Trygge lokalsamfunn betinger et synlig og tilstedeværende politi som har kapasitet til å drive aktivt forebyggende arbeid i barnehager og skoler, og som har kapasitet til å rykke ut både ved innbrudd i hjemmet og ved alvorligere kriminalitet. Publikum forventer at politiet skal greie begge deler, og her har Stortinget gjennom behandlingen av politireformen og politirollemeldingen så absolutt vist vei. Forventningene til norsk politi er langt på vei skapt i denne sal, og slik skal det være. Politiet håndhever loven og får sine budsjetter fra Stortinget. Det er helt tydelig at Regjeringen akter å holde politiet på pinebenken når det gjelder drift i 2008. I samtaler med politifolk er tilbakemeldingen den samme: Dette vil ramme servicen overfor publikum, og det forebyggende arbeidet kommer til å bli skadelidende. Et samlet storting har vært opptatt av å satse mer på forebygging og bedre dialog mellom politiet og lokalsamfunnet. Men det er fullt forståelig om politi og lensmenn kvier seg for å etablere politiråd, når dette skaper forventninger som politiet ikke kan innfri. Frustrasjonen i politikorpset er allerede stor, for politiets regnskap går ikke opp. Flere oppgaver enn penger til å løse oppgavene går til slutt på troverdigheten løs og bidrar til å undergrave tilliten til politiet. Det er alvorlig. Regjeringen vil bruke de store pengene på de store oppgavene, sies det, og her har Regjeringen et forklaringsproblem: Hvordan er det mulig at politiet ikke står på listen over de store oppgavene? Politiets samfunnsmessige betydning er ubestridt. Samtidig har vi en regjering som svikter i en situasjon der politiet har økende problemer med å løse sine oppgaver. Så langt har Regjeringens bidrag bare vært snakk, og null kroner til tiltak som kan løse problemene.