Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2007-06-12:
Staten Norge er i en spesielt gunstig situasjon. Vi har knapphet på fagfolk. Vi har ikke knapphet på penger. Utfordringa for Regjeringa er å utøve et lederskap slik at det blir nok fagfolk til den jobben som Soria Moria-erklæringa har skapt forventninger om skal bli utført i denne stortingsperioden. Det er altså et spørsmål om utøvelse av politisk lederskap. Det står ikke på penger. Den norske stat har nok penger til å bygge landet – utdanning, forskning, infrastruktur og fornybar energi – på en måte som statsledere i Den europeiske unionen bare kan se langt etter. I tillegg til nasjonale investeringer har Norge enorme pengebeløp som må plasseres utenlands i Statens pensjonsfond – Utland, på folkemunne kalt oljefondet. Hvordan Stortinget velger å plassere penger som står på dette fondet, er en avveining av krav til avkastning, risiko og hvilke etiske krav som skal følges. Dette er en politisk beslutning. Her er det ingen fasit. Måten denne finanskapitalen i oljefondet investeres i utlandet på, kan være et lite signal fra den sjølstendige stemmen som Norge har i verden. Dess større oljefond, dess viktigere signalmuligheter. Her er det etter Senterpartiets syn en positiv utvikling på gang i befolkningen, med et ønske om en stadig sterkere vektlegging av etiske hensyn. I dag er det bare selskaper som bidrar til grov uetisk virksomhet, som utelukkes fra oljefondet. Terskelen er lagt høyt. Derfor har oljefondet en lang vei å gå for å realisere den intensjonen som kommer ganske sterkt til syne her i dag. Et viktig tema i dag er økning av aksjeandelen fra 40 til 60 pst., dette på bekostning av hvor mye som skal plasseres i statsobligasjoner. Ut fra Finansdepartementets historiebeskrivelse trenger ikke dette å innebære større risiko med den risikospredningsstrategi som Norges Bank følger for både aksjer og statsobligasjoner. Det store spørsmålet ved drøfting av hvor pengene skal plasseres, er etter Senterpartiets syn stabiliteten i verdensøkonomien framover. Her er det mørke skyer. Det er en stor risiko når fellesskapet Norge har plassert så mange sparepenger i finanspapirer utenlands, samtidig som det er en bekymringsfull utvikling i USAs økonomi/økonomiske stabilitet, med store underskudd både på statsbudsjettet og handelsbalansen som landet har med utlandet. Sett i dette lys er det derfor ikke prosentfordelinga mellom aksjer, statsobligasjoner og eventuelt investeringer i eiendom som bør påkalle størst oppmerksomhet framover, men derimot de indikatorer som viser endringer i risiko med hensyn til internasjonal økonomisk stabilitet. Det internasjonale pengefondet har lenge hatt friest mulig flyt av kapital som sin ideologi, samtidig som de etter eget utsagn praktiserer «full transparency» og «early warning» – altså full åpenhet og tidlig varsling – i sitt informasjonsarbeid om internasjonal økonomisk stabilitet. Imidlertid har denne strategien vist seg å være ganske ufullstendig. Senest ved det store økonomiske krakket i tigerstatene i Asia viste en jo at disse varslingssystemene ikke fungerte i praksis. Fri flyt av kapital er derfor et stort internasjonalt risikoprosjekt sett i forhold til alles ønske om valutastabilitet. Forvaltningen av Statens pensjonsfond er derfor et svært viktig spørsmål. Mange føler framtidsutrygghet for hva som vil kunne skje med fondet – etter mitt og Senterpartiets syn: en sunn skepsis. En forsiktig plasseringsstrategi for oljefondet, på samme måte som et mer forsiktig utvinningstempo av olje og gass, er derfor etter Senterpartiets syn mest i tråd med holdningene til folk flest.