Ola Elvestuen (Venstre), 2014-02-25:
Jeg vil også først rose interpellanten Marit Nybakk for å ta opp spørsmålet om Eritrea i Stortinget, sånn at vi får en diskusjon om det regimet og den situasjonen som er i Eritrea. For min egen del husker jeg også tilbake til da Eritrea ble selvstendig i 1993, at vi kunne lese reportasjer og se tv-dokumentarer som presenterte Eritrea på mange måter som Afrikas håp. Det er jo slett ikke det som har blitt tilfellet. Det har utviklet seg til et knallhardt ettpartistyre og et sterkt militarisert samfunn. Som det har blitt påpekt, har Eritrea riktignok en grunnlov fra 1997 som tilsier at det også der skal etableres en folkevalgt forsamling, men det har aldri vært avholdt valg. Tvert imot er det president Isaias Afewerke som sitter med den totale kontroll sammen med resten av partiet, forlengelsen av EPLF, det som i dag er PFDJ, og selvfølgelig den militære ledelsen. Her er det, som man har påpekt, ingen frivillige organisasjoner. Det finnes ikke uavhengige medier. Det er en slik undertrykkelse at rapportene også sier at folk legger begrensninger på seg i private samtaler av frykt for å bli forfulgt. Her er det ingen rettssikkerhet. Man står overfor vilkårlig fengsling av enhver som mistenkes for å være mot regimet. Det rapporteres også at tortur er vanlig. FNs høykommissær for flyktninger anslo i 2012 at det var mellom 5 000 og 10 000 politiske fanger i Eritrea. Og som flere har påpekt, er det et stort flyktningproblem. Allerede i dag er det opp til 3 000 som hver måned flykter fra Eritrea. De gjør det med betydelig fare for egen sikkerhet. Er du under 50 år i Eritrea, er det vanskelig å få utreisetillatelse, og de som reiser ut, risikerer på mange måter livet når de forlater landet. Mange har også vært inne på det vernepliktsystemet som holder de fleste kvinner og menn i en nærmest permanent militærtjeneste. Dette er et undertrykkende regime. Bare det at det sammenliknes med Nord-Korea, viser hvor alvorlig situasjonen er for eritreerne. Så er jeg glad for at utenriksministeren tar opp hele situasjonen for eritreere som også flykter. Det er klart at den situasjonen som er på Sinaihalvøya, hvor flyktninger nå holdes i fangenskap og utsettes for utpressing og tortur, må tas på det største alvor. Nå gjelder ikke dette bare eritreere, men dette må tas på det største alvor, som det må gjøres med situasjonen i Sør-Europa med flyktninger som kommer over fra Nord-Afrika inn til Europa. Lampedusa er blitt et negativt symbol, som Europa og Norge er en del av. Europa og Norge må klare å ta tak i og håndtere situasjonen bedre enn det som gjøres i dag. Det viser også hvor tett utviklingen i vårt eget land er knyttet til den internasjonale situasjonen når eritreere er den største asylgruppen i Norge i dag. Det er mange som har påpekt at den eritreiske staten forfølger eritreere også til de landene de flykter til. Ifølge Freedom House ilegges alle eritreere i utlandet en skatt på 2 pst. Jeg vet ikke om dette er noe den norske staten kan gjøre noe med, men det er klart at dette er også en viktig del av det finansielle grunnlaget for regimet i Eritrea. Det som er vanskelig, er: Hva gjør vi? Hva kan Norge gjøre? Jeg har ikke noe godt råd annet enn at utenriksministeren må bruke hele den diplomatiske kompetansen som Norge har, både for å utøve press og påvirke der man kan, påvirke Den afrikanske union, innenfor FN, for å påvirke situasjonen. Det som er viktig å understreke, er at dette handler ikke bare om å unngå en statskollaps med de implikasjonene det har for hele regionen, men det handler like mye om å klare å bryte opp et knallhardt regime for og på vegne av de personene og alle eritreere som bor i Eritrea i dag, slik at de kan få en noe større frihet, og etter hvert at vi kan få Eritrea over i en retning, slik at de også til slutt får en grunnlov som etterleves, og at vi også i Eritrea vil kunne se en demokratisk utvikling.