Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-06:
Jeg oppfatter det slik at interpellanten tar opp to helt sentrale problemstillinger i sin interpellasjon. Det ene er pasientjournalen som verktøy for god pasientbehandling, at opplysningene er tilgjengelige på en slik måte at man kan nyttiggjøre seg det både i diagnostikk og i behandling – det er den ene biten. Den andre biten er at opplysningene behandles som det de er, nemlig personsensitive opplysninger som er taushetsbelagte, og som uvedkommende ikke må få tilgang til. Begge deler er viktig. Det som jeg synes gir grunn til ettertanke, er at debatten om elektroniske journaler har pågått i veldig mange år. Hvis man ser på historien, ser man at den første elektroniske datalagring startet allerede på begynnelsen av 1970-tallet, men i motsetning til hva man skulle tro, kom det initiativet fra kommuner og ikke fra sykehusene. Jeg registrerer at det første tilgjengelige elektroniske datasystemet man har hatt i Norge innenfor helsetjenesten, var det såkalte Balsfjordsystemet, som ble utviklet nettopp for primærhelsetjenesten i Balsfjord, en kommune på Storsteinnes i Troms, med tre leger, Arnulv Eide, Roar Johnsen og Toralf Hasvold. Man startet utviklingen av det i et samarbeid med Universitetet i Tromsø allerede i 1976, og det ble tatt i praktisk bruk i 1980. Det systemet fungerte godt. Det er jo slik at de systemene som senere har erstattet det, på mange måter er bygd over samme lest. Det har fått noen mer raffinerte måter å behandle dataene på, men i det store og hele er det systemer som er veldig like, ved at man kan skrive inn en tekst, man kan lagre laboratoriesvar og andre data, og på den måten ha en elektronisk journal som er tilgjengelig. Det som er til ettertanke, er at eksempelvis leger – som jeg – som er utdannet på begynnelsen av 1980-tallet og har jobbet mesteparten av sitt liv til nå innenfor primærhelsetjenesten, er knapt vant til noe annet enn å jobbe med elektroniske journaler. Jeg tror at det i dag innenfor primærhelsetjenesten, så langt jeg kjenner til i hvert fall, ikke finnes leger som ikke har et elektronisk datasystem tilgjengelig. Så opplever man altså, 25 år etter at det ble vanlig, at når man snakker med leger på norske sykehus, sitter de fortsatt med en diktafon, og de snakker om at så mye tid går med hvis de skulle skrive den journalen selv, at det vil de ikke gå inn på. Det man står overfor innenfor sykehussektoren, er en konservatisme med hensyn til å ta i bruk nye elektroniske verktøy som man knapt kan forestille seg. Noen av de verste er min egen yrkesgruppe, legene, rett og slett fordi de som har vært i systemet veldig lenge, ikke har lært seg nytten av et helt selvsagt verktøy. Det man kan oppleve når man kommer inn på et legekontor på et sykehus, er at pasientjournaler er stablet opp på kontorpulten, slik at man knapt ser legen bak den, og så forundres man i neste omgang, når man skal på en poliklinikk, over at papirjournalen ikke er tilgjengelig. Det er klart at dette er problematisk ut fra begge de områdene jeg nevnte innledningsvis, og som interpellanten har vært inne på. Det betyr for det første at data ikke er tilgjengelig når pasienten skal ha oppfølgende behandling, men det betyr også at sensitive opplysninger er tilgjengelige på en måte de ikke skulle være. Det ser faktisk ut som at når det gjelder utviklingen av elektroniske verktøy innenfor sykehusvesenet, kan ikke den utviklingen skje nedenfra. Til det er motstanden for stor. Det ser ut som at man er nødt til å ta overordnete grep og fortelle dem at de ikke lenger lever i steinalderen, men at den elektroniske tidsalder for lengst er kommet. På mange måter kan man si at sykehusvesenet i Norge lever i den elektroniske steinalderen. Det er klart at sikring av pasientdata er mye enklere når det lagres elektronisk, fordi man kan ha rutiner for det, og man kan beskytte dataene. Selvfølgelig kan det også misbrukes ved at man mye lettere laster over elektroniske data en masse, men i det store og hele er det slik at elektroniske systemer krever rutiner. Det krever godkjenning fra Datatilsynet, og det er overprøvbare rutiner underveis. Så her må rett og slett helseforetakene konfronteres med dagens virkelighet, og så må man bruke ressurser på å få dette på plass. En side vi ikke har diskutert her, er de økonomiske implikasjonene. Det at man ikke har gode rutiner og i så liten grad har i bruk elektroniske verktøy i sykehus, koster også enormt, som en konsekvens av at man ikke finner nødvendige data, ofte må ta blodprøver på nytt, ofte må ta røntgenundersøkelser på nytt, osv. – og det innenfor en sektor som hvert år forbrenner 75 milliarder norske kr.