Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Det siste tiåret har det - som interpellanten også var inne på - skjedd betydelige endringer i spesialisthelsetjenesten og i de kommunale helse- og omsorgstjenestene. Utviklinga i kommunene kjennetegnes av at flere personer mottar tjenester - både eldre mennesker og mennesker under 67 år. Mange bor i sjukehjem eller omsorgsbolig, og flere enn før kan bo hjemme takket være teknologisk utvikling og personell med god kompetanse. Det er sjølsagt nødvendig med tett oppfølging fra pleie- og omsorgstjenesten og godt samarbeid mellom sjukehuset og tjenestene i kommunene når pasienter skal skrives ut fra sjukehus. Jeg mener helse- og omsorgstjenestene i kommunene er grunnmuren i vårt helsetilbud. Folk skal få gode, forsvarlige tjenester der de lever og bor, og de skal få hjelp til å oppsøke spesialisthelsetjenesten når det er behov for det. Som vi er kjent med, vil kommunene stå overfor store utfordringer i åra som kommer. Det blir stadig flere eldre. Det er bra! Men det betyr også at det er flere som vil trenge behandling og hjelp for sjukdom og funksjonssvikt. I løpet av 30-40 år vil det bli dobbelt så mange 80-åringer som det er i dag. Den sterke veksten kommer omkring 2020, og det betyr at vi må bygge ut tjenestene, og at vi trenger mye personell med god kompetanse. En annen utfordring er nye og yngre brukergrupper. I dag er en tredel av de som mottar omsorgstjenester, under 67 år. De største gruppene er mennesker med psykiske lidelser og mennesker med kroniske sjukdommer som vil ha behov for flere typer tjenester hele livet, ofte tjenester som krever særlig faglig kompetanse. Det er også en utfordring å få tilstrekkelig arbeidskraft på ulike fagfelt og få frivillige omsorgsytere til å stille opp i stor nok grad. Sist, men ikke minst viser undersøkelser at omsorgstjenesten ofte kommer til kort på det kulturelle og det sosiale området. Skal vi lykkes med å få en mer aktiv profil på tilbudet, trenger vi større faglig bredde og flere yrkesgrupper inn i helse- og omsorgstjenesten. I Omsorgsplan 2015 har vi lagt opp til en stø politisk kurs og forutsigbare rammer som er en forutsetning for kommunenes innsats med å bedre omsorgstjenesten i de nærmeste åra. Jeg er enig med interpellanten i at vi må styrke den kommunale omsorgstjenesten, både i hjemmetjenesten og i sjukehjem. I Omsorgsplan 2015 er de viktigste områdene å styrke kapasiteten, kompetansen og kvaliteten i disse tjenestene. Det skal gis investeringstilskudd til 12 000 nye sjukehjemsplasser og omsorgsboliger fram til 2015. Samlet sett innebærer dette 6 milliarder kr over statsbudsjettet de kommende år, hvis vi forholder oss til disse planene. Regjeringas mål om 10 000 nye årsverk i omsorgssektoren i løpet av 2009 ligger fast, og foreløpige signaler tyder på at vi ligger noe foran skjemaet. Foreløpige tall fra Statistisk sentralbyrå viser en vekst i antall årsverk i 2007. Foreløpige plantall for 2008 viser at kommunene fortsatt vil prioritere omsorg, og gjennom Kompetanseløftet 2015 skal vi kvalifisere, utdanne og videreutdanne over 24 000 nye personer. I Demensplan 2015 har vi et handlingsprogram for god demensomsorg knyttet til flere tilpassede botilbud, flere og bedre dagtilbud og styrket kunnskap og kompetanse. Denne regjeringa har vært opptatt av å styrke de frie inntektene, og kommunene har i stor grad prioritert omsorgstjenesten. Jeg har tillit til at det er kommunene som best kan vurdere hvilke behov brukerne i hver enkelt kommune har for ulike tjenester. Etter Regjeringas vurdering sikres brukernes interesser best gjennom et system med rammefinansiering av kommunal sektor. Formålet med inntektssystemet for kommunal sektor er jo nettopp å sikre likeverdige tjenester til alle - uavhengig av hvor man bor i landet. Som interpellanten er kjent med, er det forskjellige finansieringssystemer for spesialisthelsetjenesten og den kommunale helse- og omsorgstjenesten. Det er viktig at vi har finansieringssystemer som ikke er til hinder for gode, faglige løsninger som gir bedre kvalitet for pasienten. Her vil Regjeringa legge forholdene bedre til rette enn det som er tilfellet i dag, og det er noe Regjeringa akkurat nå arbeider med. Vi er alle opptatt av å få til bedre samhandling mellom kommuner og sjukehus. Vi vet at det oftest er i overgangen mellom nivåene i helsetjenesten det svikter. Derfor er samarbeid mellom primærhelsetjenesten, fastlegene, spesialistene og sjukehusene et overordnet mål. Vi ser at satsinga begynner å gi frukter. Gjennom avtalen som Regjeringa har inngått med Kommunenes Sentralforbund om samhandling, skal vi styrke og videreutvikle gode samarbeidstiltak. Ett viktig mål med denne avtalen er at den skal føre til at alle kommuner og alle helseforetak inngår lokale samhandlingsavtaler. For tida bygges det opp bedre samarbeidsrutiner over hele landet, f.eks. innenfor kompetanseutvikling. Det utvikles intermediære enheter hvor primær- og spesialisthelsetjenesten samarbeider med svært gode resultater. Spesialisthelsetjenesten bidrar med mobile team, der spesialister drar ut fra sjukehus og tilbyr tjenester der brukeren er - det være seg i eget hjem eller på sjukehjem. Desentralisering av tjenester og gode løsninger for samhandling innebærer ofte at pasienten kan få spesialisthelsetjenester i nærheten av hjemstedet. Dette ønsker Regjeringa mer av. Fra 2004 ble finansieringsansvaret for sjuketransport som kjent overført fra folketrygden til de regionale helseforetakene. Det har mange fordeler, bl.a. at når finansieringsansvaret for behandling og sjuketransport er samlet på ett sted, vil det også i større grad oppmuntre til å satse på desentraliserte spesialisthelsetjenestetilbud, fordi utgiftene til sjuketransport vil bli mindre. Jeg mener at spesialisthelsetjenesten i mye større grad enn i dag må bistå den kommunale helse- og sosialtjenesten. Til dette trenger vi flere spesialisthelsetjenester i nærheten av kommunene. Det gjelder spesielt tilbud innen geriatri, demens, hjerneslag og tilbud til mennesker med sammensatte lidelser og nedsatt funksjonsevne - for å nevne noen eksempler. I en samlet og helhetlig helsetjeneste må vi sørge for at begge tjenestenivåene bidrar til å utvikle gode, trygge og likeverdige behandlingstilbud over hele landet. Målet er at kvaliteten på tilbudet til pasientene skal bli stadig bedre, uansett hvor i helsetjenestene man mottar hjelp. Vi ser at flere gode samhandlingstiltak er på trappene, og vi ser at flere etter hvert finner fram til hensiktsmessige løsninger. Jeg mener at vi er på rett vei. Regjeringa skal se på på hvilken måte vi ytterligere kan bidra til å få fart på flere gode samhandlingstiltak. Jeg synes Saupstad sjukehjem i Trondheim er et glitrende eksempel på hvordan dette kan gjøres - i samarbeid mellom St. Olavs Hospital og Trondheim kommune. Det viser veldig klart at den måten de har organisert seg på gjennom intermediær avdeling for eldre pasienter, gir færre reinnleggelser og lavere dødelighet enn tradisjonell behandling i sjukehus. Det synes jeg sier alt om at dette er et meget godt eksempel på hvordan man kan utføre en organisering. Vi trenger langt flere Saupstad-er også andre steder i landet.