Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
For Norge er det viktig å bidra til at FN til enhver tid er i stand til å løse felles oppgaver i det internasjonale samfunnet, selv om det ved inngangen til det 21. århundre kan synes som ganske håpløst. Blodbadet i Sierra Leone, 800 000 internt fordrevne i Burundi, 500 000 glemte eritreiske flyktninger i Øst-Sudan, en feminisering av fattigdommen i verden og en ukontrollert spredning av atomvåpenkompetanse og spaltbart materiale er bare noen av de enorme utfordringene som verdensorganisasjonen står overfor. De var også temaer under den 54. ordinære generalforsamlingen, som danner grunnlaget for St.meld. nr. 29 og Innst. S. nr. 178. Ikke uventet har regionale konflikter, menneskerettighetsspørsmål og fredsbevarende operasjoner hatt en sentral plass i FNs 54. generalforsamling. Det var da også disse temaene generalsekretær Kofi Annan la mest vekt på i sitt innlegg i generaldebatten. Kofi Annan stilte betimelig nok spørsmål om suverenitetsbegrepet stilt opp mot humanitære hensyn og grunnleggende menneskerettigheter. Vi står overfor både et nytt konfliktbilde og et nytt katastrofebilde, som begge truer med å gjøre FN sjakkmatt. Verdensorganisasjonen er ikke organisert for å takle de nye utfordringene. Dessuten fortoner konfliktene i Afrika seg for øyeblikket så uløselige at mange av FNs medlemsland vegrer seg for å gripe inn. En generell nedprioritering av FN-styrker som settes inn i afrikanske konflikter, og ydmykelse av FN, utført av aktører i de samme konfliktene, setter verdensorganisasjonens prestisje og autoritet på en alvorlig prøve. At konfliktbildet har endret seg, viser følgende dramatiske tall: Av 101 væpnede konflikter mellom 1989 og 1996 var det bare seks som var mellom stater. De resterende 95 var interne i ulike former.Av de 27 konfliktene som i 1996 ble klassifisert som «omfattende væpnede konflikter», med mer enn 1 000 drepte pr. år, hadde 22 tydelig etniske innslag.Under første verdenskrig var 5 pst. av de falne sivile. Under annen verdenskrig steg tallet til 50 pst. I 1990-årene er andelen sivile ofre i kriger og voldelige konflikter på mellom 80 og 90 pst.Verden har trolig mellom 30 og 40 millioner mennesker på flukt. Men det er bare 14 millioner av disse som er flyktninger i tradisjonell forstand. Over halvparten er «displaced persons» eller internt fordrevne – flyktninger i eget land.Siden annen verdenskrig har billige, masseproduserte håndvåpen drept langt flere mennesker enn de tyngre typene våpen som tradisjonelt anvendes ved militær krigføring.28 000 mennesker drepes eller lemlestes av antipersonellminer hvert år.Naturkatastrofer øker kraftig, trolig som følge av global oppvarming, miljøforurensning og krig. Vi husker flommen nylig i det sørlige Afrika, som særlig rammet Mosambik. På Afrikas Horn truer igjen sultedøden. Mens det i 1960-årene var 16 større naturkatastrofer, var det på 1980-tallet 70.FN gir bistand til stadig flere medlemsland for å håndtere naturkatastrofer og miljørelaterte ulykker. Mange av dagens konflikter kjennetegnes ved at de er langvarige og særdeles voldelige. Volden rammer i første rekke sivilbefolkningen. Ofte har partene fordriving eller gjengjeldelse som mål. Kvinner og barn er høyt oppe på listene over drepte og sårede. Vi ser stadig oftere barn som soldater. Langtidseffekten er at vold blir akseptert og institusjonalisert, og samfunnet brutaliseres. Etniske konflikter regionaliseres. Folkegruppene følger ikke nasjonalstatens grenser. Uenighet og ulikhet kombinert med diskriminering av grupper når det gjelder tilgang på økonomiske ressurser som jord, arbeid og utdanning gir betydelig maktpolitisk spillerom. Det gis en etnisk forklaring som benyttes til å motivere vold mot andre grupper enn egen. Vi ser at mange av dagens kriger er blandingskonflikter, ofte med ukontrollerte militsgrupper og aggresjonselementer utenfra. Erfaring viser at det er liten åpning for kompromiss og forhandlede løsninger. Krig kan bli en livsstil, der mange ikke ser noen framtid etter krigens slutt, og i halvparten av konfliktene griper partene til våpen igjen en stund etter at vi har fått en forhandlingsløsning. Det er bare å nevne Sierra Leone og Angola som klare eksempler på dette. Jeg tror det er riktig å si at den etniske rensingen på Balkan, NATOs bombeaksjoner i fjor og konfliktene i Afrika har aktualisert debatten om verdenssamfunnets ansvar og ikke minst FNs rolle, også fordi FN fortsatt er organisert som om verden så ut som i de første etterkrigsårene etter 2. verdenskrig, med bl.a. et sikkerhetsråd der fem stormakter – for ikke å si atommakter - har vetorett. Det er et stort behov for å reformere FN, men arbeidet går sakte, selv om Kofi Annan gjør en prisverdig innsats. Sentrale u-land stritter imot, fordi de er redde for at reformene kan svekke deres innflytelse. Debatten i generalforsamlingen om reform av Sikkerhetsrådet på slutten av sesjonen brakte heller ikke fram noe nytt i et brokete bilde av interesser og motinteresser. Det er viktig at Afrika står i fokus i bredden av FNs engasjement, både i utviklingsarbeidet og i den fredsbevarende innsatsen. En løsning på krisen i deler av Afrika krever et sett av virkemidler, både gjennom FN-systemet og i et samarbeid mellom FN og ulike medlemsland. Vi må slutte å klientifisere Afrika og heller kombinere økonomiske investeringer, handel, bistand, konfliktforebygging, konfliktløsning og demokratibygging. Alt dette må gjøres innenfor en helhetlig utviklingsstrategi, der FN-organisasjonene må spille en vesentlig rolle. Om konflikter er produkter av fattigdom, eller fattigdom er et produkt av konflikter, er for så vidt uinteressant i dag. Den aktuelle situasjonen er slik at konfliktene skaper fattigdom og hindrer utvikling. Og faren for at vi får enda flere konflikter er like stor som mulighetene for en løsning på de konfliktene vi i dag har oversikt over. Konfliktene på Afrikas Horn er et skrekkeksempel på dette. I Eritrea har det etter hvert despotiske regimet etter frigjøringen i 1991 nektet ca. 500 000 flyktninger å vende hjem fra Øst-Sudan, fordi de tilhører «feil» frigjøringsbevegelse. De er i «feil» land i tillegg, så internasjonale organisasjoner går i liten grad inn med hjelp. Nå har den blodige krigen mellom Eritrea og Etiopia bidratt til ytterligere 50 000 militære flyktninger og et ukjent antall sivile i samme område. I Etiopia er en sultkatastrofe på gang, landet driver på andre året en skyttergravskrig mot Eritrea, der tusener av liv går tapt, og der alle ressurser settes inn i krigføringen. Aftenposten skrev 16. mai at FN i fredsbevarende arbeid i afrikanske land må «nøye seg med en tilfeldig sammenrasket og tannløs styrke, som knapt kan beskytte seg selv, og som slett ikke er i stand til å skape eller bevare fred.» Når det gjelder militære operasjoner på det afrikanske kontinentet, er det en tendens til å gjøre det billig, har Kofi Annan sagt i flere intervjuer i det siste. Til tross for at USAs FN-ambassadør Richard Holbrooke gjorde januar til Afrikas måned i Sikkerhetsrådet, viser dessverre praksis at USA vegrer seg for å gå aktivt inn for å bidra til en langsiktig løsning i Afrika. Det er nødvendig at det internasjonale samfunnet ikke gir opp Afrika. Det er også avgjørende for FNs framtidige rolle at de lykkes i Afrika, både med utviklingsarbeid og konfliktløsning. Hvis – for ikke å si når – Norge blir medlem av Sikkerhetsrådet, bør vi initiere en samlet og bred politikk for Afrika, basert på sikkerhet og utvikling. Vi trenger et sterkt FN, og organisasjonen må ikke mislykkes i Afrika.