Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Jeg er glad for at komiteen har hatt en grundig gjennomgang av stortingsmeldingen og av rammene for utdanningskvalitet. I innstillingen er det også en del saker som er behandlet i andre sammenhenger, men som like fullt kan være viktige for utdanningskvalitet. Under denne regjeringen har det ikke vært noe hvileskjær i universitets- og høyskolesektoren. Allerede tidlig i regjeringsperioden la vi frem hva vi ønsket å gjøre, og vi har fulgt opp. Kvalitet har vært ledestjernen for arbeidet hele veien. Vi har økt bevilgningene, vi har innført et nytt finansieringssystem, vi har satset tungt og massivt på forskning, bl.a. gjennom en langtidsplan som ikke bare inneholdt fagre ord, men som også hadde forpliktende opptrappingsplaner, vi har gjennomført en strukturreform som har endret det norske universitets- og høyskolelandskapet, for å kunne skape bedre og mer bærekraftige akademiske miljøer, vi har innført en ny lærerutdanning, en femårig masterutdanning, studentene får nå elleve måneders studiestøtte, og det bygges rekordmange studentboliger. Denne kvalitetsmeldingen er en oppfølging av alt dette arbeidet. Kvaliteten som sådan i norsk universitets- og høyskolesektor er slett ikke dårlig, den er på mange måter gjennomgående god, og det beste vi har av praksis i Norge, står seg godt i sammenligning med det beste vi finner internasjonalt. Ett eksempel: På siste Shanghai-rangering innenfor kategorien Sport Science er Norges idrettshøgskole nr. 4 av 360 i verden, nr. 2 i Europa og nr. 1 i Norden. Like fullt er hele denne regjeringens mantra at det alltid er rom for forbedring, at det holder ikke når hele resten av verden satser på kunnskap og forskning, at vi gjør det godt – vi må være fremragende, vi må ha høyere ambisjoner. Vårt utgangspunkt er at utdanningskvalitet blir til lokalt på institusjonene i møte mellom studenter og mellom undervisere og studenter. Skal utdanningskvaliteten løftes, er det nettopp her det er behov for endring. Derfor er også prinsippet i meldingen å gi tillit til institusjonene, ikke ensidig å ha mer styring og regulering fra departementets side, selv om vi også foreslår kraftfulle grep. Vi er ikke redd for å styre sektoren, men det er nok en ideologisk forskjell på regjeringens innfallsvinkel til hvordan universiteter og høyskoler skal styres, og deler av opposisjonens innfallsvinkel, som ønsker mer detaljstyring av det som i stor grad burde være autonome institusjoner, selvfølgelig innenfor de fastsatte politiske rammene. Det å lede et universitet og en høyskole er komplekst og utfordrende. Det er mange ting som skiller akademiske lederjobber fra andre lederjobber. Det er mange kritiske stemmer og motstand. Det kan man også finne andre steder, men i akademia er det en nødvendig ingrediens. Faglig frihet er grunnleggende for at så komplekse organisasjoner med et mangfold av utdanninger skal kunne drive god kvalitetsutvikling og nytenkning. Det er styrene som må ta ansvaret og balansere alle disse hensynene når de forvalter sitt ansvar for utdanningskvaliteten. Å øke kvaliteten på utdanningen krever derfor mer enn bare statlig detaljstyring, faktisk kan statlig detaljstyring ofte virke mot sin hensikt. Det krever kontinuerlig arbeid. Derfor legger vi i meldingen til rette for nettopp det, men allikevel er det tøffe prioriteringer og hardt arbeid på institusjonene og i fagmiljøene som virkelig vil utgjøre en forskjell. Nøkkelen ligger i at institusjonene har eierskap til tiltakene, med rom for lokal tilpasning til faglig profil. Fagene, studentene og studiene er forskjellige, med ulike problemer og ulike løsninger, kompleksiteten er høy, og alt dette taler for lokale løsninger. Det vi ønsker å oppnå med meldingen, er selvfølgelig høyere kvalitet i utdanningen, og da må det å undervise få høyere status. Vi må rett og slett dyrke frem en kultur der det å være en fremragende underviser er like gjevt som det å være en fremragende forsker, eller som representanten Tyvand sa det: få bukt med at man kaller det ene «undervisningsplikt» og det andre «forskningsfri». Vi har syv mål for meldingen. Det er at alle studenter skal møte krevende og engasjerende studier at alle studenter skal møtes som ansvarlige deltakere i egen læring og integreres godt i det sosiale og akademiske fellesskapet at studieprogrammene skal ha tydelige læringsmål og god helhet og sammenheng at alle studenter skal møte aktiviserende og varierte lærings- og vurderingsformer der man også utnytter de digitale mulighetene at studieprogrammene skal utvikles i samarbeid med arbeidslivet at alle studenter skal møte undervisere med god faglig og utdanningsfaglig kompetanse at utdanning og undervisning skal verdsettes Det er ingen enkel oppskrift for hvordan man bygger en kvalitetskultur, men vi foreslår i meldingen flere ting for å gjøre det enklere å ta dette ansvaret. Vi foreslår f.eks. at universitetene og høyskolene skal kunne sette strengere opptakskrav, f.eks. til faglig fordypning eller til karakterer, enn dem som gjelder nasjonalt. Det vil gi tydelige signaler om at de faglige forutsetningene som studentene må ha for å klare studiene, må være til stede, og det gir også institusjonene større handlingsrom. I dag har man en viss anledning til å gjøre dette, men det er en ordning hvor man må søke departementet om å få lov. Vi må ha studieprogrammer med en solid kunnskapsbase som utvikles i tett samarbeid med arbeidslivet og studentene selv. Da må vi modernisere og legge om undervisningsformene, og vi må ha god sammenheng mellom ambisiøse og relevante forventninger til læringsutbytte, lærings- og undervisningsaktiviteter og ikke minst vurderingsformer som bygger opp under ønsket læringsutbytte. Alle institusjoner må gå gjennom studieprogrammene sine for å sikre dette. Vi vil sette krav om sensorveiledning ved alle eksamener. Systematisk bruk av det vil bidra til kvalitetssikring av det fastsatte læringsutbyttet. Denne meldingen skal øke kvaliteten i bredden av norsk høyere utdanning. Samtidig tar vi også til orde for at vi skal bli enda flinkere til å satse på talentene innen høyere utdanning, bl.a. gjennom å stimulere til utvikling av tilbud for de mest talentfulle og motiverte studentene og bruk av forskerlinjer i flere studier. Vi foreslår en meritteringsordning – at alle universiteter og høyskoler skal ha meritteringssystemer. Det er en sentral og viktig del av det å heve statusen til undervisning. Videre foreslår vi at det skal stilles krav om pedagogisk basiskompetanse og utdanningsfaglig kompetanse ved ansettelse i alle faglige stillinger. Vi skal også vurdere om vi har gode nok karriereveier som vektlegger undervisning. Vi skal arbeide videre med å sammenligne stillingsstruktur og karrieremuligheter med andre lands systemer og se på muligheten og behovene for eventuelle endringer i den norske stillingsstrukturen og i karrieremulighetene. Vi foreslår å vurdere å ta i bruk en stilling som praksisprofessor, nettopp for å koble arbeidslivet tettere på, og så foreslår vi å etablere en nasjonal konkurransearena eller stimuleringsarena hvor utdanningsmiljøer kan søke om ekstra ressurser til å utvikle god undervisning. Det er viktig for meg å understreke at det ikke handler om innføringen av en ny konkurransebasert indikator i finansieringssystemet, men at det er en arena for å mobilisere fagmiljøer og utdanningsinnovatører til kunnskapsbasert utvikling av utdanningene, til å spre god utdanningspraksis ved å kreve fagfellevurdering og gi utdanning og gode undervisere synlighet, prestisje og støtte. I dag er det 0,6 pst. av midlene som går til utdanning, som lyses ut gjennom konkurransearenaen. Til sammenligning er det om lag 20 pst. av forskningsmidlene. Selv ved en eventuell opptrapping av konkurransebasert støtte til utdanning vil dette utgjøre en minimal del av det samlede budsjettet til høyere utdanning. Samtidig er det viktig å si at dette ikke er en fortsettelse av ordninger vi allerede har i dag for å dyrke frem god utdanning, f.eks. SFU-ene. Det er for å treffe breddeutdanningene. Det bygger på de samme prinsippene for vurdering og for konkurranse som er helt vanlig og vel kjent i akademia, og hvorfor det skulle være en styggedom når det gjelder utdanning, har jeg vansker med å forstå. Samtidig ønsker vi å gjøre det lettere for studentene. Vi skal samle all informasjon som sier noe om studiekvalitet, i én kvalitetsportal, slik at det blir lettere for dem å sammenligne tilbudene. Samtidig vet vi for lite om hva det norske arbeidsmarkedet trenger i fremtiden. Derfor er det også viktig å nevne i denne sammenheng at regjeringen har satt ned et kompetansebehovsutvalg som skal bidra til å opplyse om hva det er Norge har behov for. For noen uker siden kunne vi lese i Dagens Næringsliv om de 22 fabrikkene Borregaard har ved sitt anlegg i Sarpsborg – fabrikker hvor trevirke behandles før det shippes ut i verden som råstoff til alt fra bygningsmateriale til kosmetikk. I 1966 arbeidet det 4 000 mennesker der. I dag er det bare 750. For å holde produksjonen i gang på de 22 fabrikkene trengs det bare 25 personer på hvert skift. Det er en halvering på ti år. Dette er hva det handler om i praksis når vi strør om oss med ord som robotisering og digitalisering. Og når vi snakker om å utvikle en kultur for kvalitet, handler det også om å utvikle evnen til hele tiden å fornye seg for å kunne ta vare på noen av de grunnleggende trekkene ved det høyere utdanningssystemet vårt. Vi vet at vi kommer til å ha behov for fagfolk innenfor en hel rekke områder, både innenfor samfunnsfag, humaniora og tekniske fag og innenfor de store velferdsyrkene våre. Alle disse studentene skal få en utdannelse av god kvalitet.