trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-06:
Forsvarets bevilgninger kan ikke unntas fra alle andre bevilgninger i samfunnet. Jeg registrerer nå at flertallet sier at de skal øke bevilgningene til Forsvaret de to nærmeste åra for å kompensere slik at man når nivået i langtidsmeldinga. Og da er et betimelig spørsmål: På bekostning av hva? Er det slik at det er skole som skal svi denne gangen? Det kunne kanskje være betimelig å spørre Arbeiderpartiet og sentrumspartiene om det. Er det den sjukmeldte kommuneøkonomien som skal svi en gang til? Man kunne også fristes til å spørre høyresida: Hvis høyresida faktisk mener at disse investeringene i Forsvaret er så viktige, vil de ikke i så fall vurdere økt skatt for å kunne finansiere dette? Hvis de ikke kan svare ja på det spørsmålet, oppfatter jeg det slik at dette ikke er viktig nok til at vi kan prioritere slik. Det hadde vært riktig om vi hadde hatt konseptet og strukturendringene på plass, for da hadde vi kunnet se om vi hadde finansieringa i orden før man lover at alle investeringene skal på plass. For strukturendringer må det til; Forsvaret må bli mindre – det må bli mindre rent fysisk, færre steder, og det må bli mindre når det gjelder driftsutgifter, slik at de investeringene som man finner nødvendige, finner sin finansiering der. Så syns jeg det er forstemmende at den mest strukturuavhengige investeringen, nemlig skytefelt, også forsøkes låst fast. I den sammenheng har jeg et konkret spørsmål til Arbeiderpartiet: Dersom strukturendringene i Forsvaret, spesielt innenfor Hæren, er slik at volum og bruk av skytefeltet vil endres vesentlig, mener da Arbeiderpartiet at det er riktig at saken i sin helhet tas opp igjen i Stortinget? Arbeiderpartiet har jo i sine føringer lagt ganske strenge begrensninger både på areal og bruk for å gi sitt standpunkt et skinn av miljø. Så til slutt til et spørsmål som er omtalt i budsjettinnstillingen og i proposisjonen, nemlig nordisk sikkerhetspolitisk samarbeid, som jeg syns har blitt fullstendig borte i debatten. I proposisjonen står det at målet i det nordiske samarbeidet er «å kunne stille en felles nordisk styrkeenhet opp til brigadestørrelse». Dette refererer seg da spesielt til fredsbevarende og fredsopprettende styrker – nettopp det vi snakker om nå – med behov for øvelser og samøvelser. Er dette bare en papirøvelse og en måte å snakke på som man skal bruke i festlig sammenheng, eller mener Regjeringen dette? Og er det slik at dette prosjektet, slik ryktene gikk etter Nordisk Råds møte i Stockholm i høst, faktisk er lagt på is, at man ikke har tenkt å gjennomføre det, og at man satser på å bruke NATO og europeiske systemer for å fylle disse funksjonene? Det krever et svar.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-12-06:
Det er helt riktig som representanten Røsjorde pekte på, at jeg i mitt innlegg var opptatt av Norges forhold til Europa for øvrig, og av utviklingen av de forsvars- og sikkerhetsmessige systemene knyttet både til EU og Europa for øvrig. Videre pekte jeg på betydningen for oss av NATO og atlanterhavslinjen, som jeg ser på som svært viktig, og som jeg fant grunn til å understreke nettopp nå som så mange er – slik jeg oppfatter det – ensidig opptatt av utviklingen i Europa. I tillegg – og det glemte Røsjorde å nevne – var jeg opptatt av utviklingen i verdensorganisasjonen FN, og jeg syns det er svært viktig at vi som et lite land framhever FNs betydning og bidrar til å styrke FN. Så til Vestunionen. Der er vi jo assosierte medlemmer, og så spør Røsjorde om jeg er bekymret for at vi ikke kan være det lenger hvis Vestunionen blir en del av EU eller forsvinner. Jeg viser til innstillingen, hvor vi har sagt at her kan vi stå overfor noen institusjonelle utfordringer – det er klart. Jeg er overrasket over den flertallsmerknaden som står her, hvor man sier at den nåværende tilknytningsformen skal videreføres. Det er jo en umulighet hvis Vestunionen forsvinner. Jeg er overbevist om at vi kommer til å finne gode samarbeidsordninger for dialog, for å være med i prosessene i EU og VEU, og vi forutsetter at vi som medlem av NATO har fullverdige rettigheter. Men å være med i EUs beslutningsprosess var det vel ingen som tenkte seg muligheten av da vi sa nei til unionen i 1994 Og det gjorde vi faktisk – heldigvis.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-12-06:
Jeg vil først ta sterkt avstand fra Bjørn Hernæs" påstand om at dette går på liv og sikkerhet løs for personellet. Det gjør det selvfølgelig ikke. Forsvaret er, til tross for at de syns de har stramme rammer, selvfølgelig først og fremst opptatt av å ivareta liv og sikkerhet. Når det gjelder at vi er blitt hengende litt etter med bevilgningene i forhold til langtidsprogrammet, er det en konstatering som også komiteens flertall gjør, og man sier at man legger til grunn at det skal arbeides for at de økonomiske rammer for perioden innfris gjennom justerte bevilgninger. Det er selvfølgelig viktig å arbeide for det. Jeg mener, som jeg sa i mitt innlegg, at bortimot 25 milliarder kr i nettobudsjett for forsvarsformål er et betydelig og høyt beløp. Og jeg tror ærlig talt at hvis man gikk inn på de enkelte elementene og områdene, ville man se at her er det – som på alle andre områder i samfunnet – muligheter for å spare. Og det tror jeg man er nødt til å se på videre. Jeg syns ikke at man på alle problemområder bare kan kaste inn mer penger, det kan også være viktig å se hvordan vi driver, hvordan vi bruker pengene, slik at vi kan få mest mulig ut av det. Men igjen: Jeg tar sterk avstand fra at dette skulle gå på liv og sikkerhet løs.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-12-06:
Regjeringen bygger sin politikk på at folket sa nei til unionen, og følger selvfølgelig det opp på alle områder. Det første spørsmålet gikk på formuleringen fra flertallet om VEU, og om man kunne si at formuleringen, som så vidt jeg husker går på at man skal opprettholde nåværende tilknytningsform, altså en institusjonell tilknytningsform, til EU om VEU forsvinner. Jeg mener at den merknaden egentlig er umulig å forstå, for hvis det er slik at Vestunionen blir borte, kan man jo ikke opprettholde den tilknytningsformen om VEU blir en del av EU. Så det er et filosofisk eller kanskje filologisk spørsmål, men jeg synes ikke det gir særlig mye mening. For meg er det helt opplagt at når vi ikke er med i unionen, kan vi ikke be om, heller ikke forvente, og etter min mening ikke engang ønske å være med i EUs beslutningstaking. Beslutningsprosesser kan vi kanskje være litt med i. Det er nok mange som ønsker at vi skal være med der. Da vil jeg presisere hva dette faktisk handler om. Det handler om krisehåndtering og konfliktløsning i Europa, og det er klart at jeg mener at vi skal være med og ta vår del av ansvaret der. Men spørsmålet som jeg kanskje syns man i for liten grad er opptatt av, er forholdet mellom NATO og EU, for man kan ikke utelukke at det her faktisk kan oppstå spenninger mellom de to, og at Norge da med en sterk avhengighet av atlanterhavslinjen, som jeg også sa i mitt innlegg – det er mulig at SV ikke er helt enig med meg i det – må være svært opptatt av at vi ikke har stilt oss slik i prosessen så langt at vi på en måte får vanskeligheter med å forsvare resultatet av disse prosessene.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-12-06:
La meg minne om at to år inn i langtidsperioden ligger vi allerede henholdsvis 361 mill. kr, etter det departementet sier, og 676 mill. kr i forhold til forsvarssjefens utredninger, etter de planlagte midlene. Bjørn Tore Godal sa i sitt hovedinnlegg at ingen medlemmer av forsvarskomiteen er tilfreds med budsjettutviklingen, så langt han visste. Jeg hadde tenkt å spørre om det også gjelder komiteens nestleder. Det er det vel kanskje litt unødvendig å spørre om etter hennes innlegg, og ikke minst etter representanten Dagrun Eriksens innlegg. Anne Enger Lahnstein uttrykte tilfredshet med budsjettforliket, og representanten Dagrun Eriksen sa at det er ikke penger vi mangler, det er måten vi bruker pengene på, som kan diskuteres. Og da stiller jeg meg spørsmålet: Hvordan er det da mulig å skrive i innstillingen at flertallet legger «til grunn at det arbeides for at de økonomiske rammer for programperioden innfris gjennom justerte bevilgninger for budsjettårene 2001 og 2002»? Dette er for viktig til at man kan operere med en flertallsmerknad i innstillingen, mens regjeringsfraksjonens talskvinner sier at de er fornøyd, og den ene sier sågar at de har penger nok, men at Forsvaret bruker dem feil. I det hele tatt er bagatelliseringen av den underdekningen som vi står overfor, ikke bra, for å si det forsiktig. Jeg har lyst til å bruke det eksemplet at det å øve Heimevernet koster 83 mill. kr, mens vi altså har en underdekning i størrelsesordenen pluss-minus 500 mill. kr. Og det at vi ikke kan øve Heimevernet, går jo ikke bare ut over selve øvingen, at man da ikke kan fylle de oppgaver som Heimevernet har, men det går direkte på soldatenes liv og sikkerhet. Selve premissen for at det må øves, er jo at man ikke kan stille soldatene som skal gjøre den jobben som vi pålegger dem, overfor en oppgave de ikke er skikket til.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-12-06:
Øving av militære mannskaper dreier seg om soldatenes sikkerhet. Hvis man ikke har fått med seg at det er soldatenes sikkerhet som er premiss nr. 1 for å drive militære øvelser, er det trist. Øvelser av militære mannskaper er ikke ment som et opplevelsestilbud i Guds frie natur. Ellers fastholder jeg at meldingen fra regjeringspartienes talskvinner er at det er nesten umulig å ta på alvor det som står i innstillingen om å følge opp budsjettet. Meldingen til Arbeiderpartiet må jo være veldig klar: Der lurte vi dem godt. Når det gjelder skyte- og øvingsfeltet, er vi i en tilsvarende situasjon. Så sent som i mars fikk stortingsflertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, til et vedtak om skyte- og øvingsfelt. Vi var to stortingsrepresentanter fra Hedmark som var med på dette – å ta 250 000 m2 hedmarksnatur til øvelsesområde for Hæren. Det var ikke noen enkel beslutning for noen av oss, men vi mente – nettopp av hensyn til at vi skal kunne gjøre den jobben som vi påtar oss f.eks. i internasjonale operasjoner og i forsvaret av vårt eget land og igjen av hensyn til soldatenes sikkerhet – at dette var uomtvistelig nødvendig. Arbeiderpartiet var med på det i mars, og Regjeringen gikk litt vaklende, men dog, imot. Og det er vel ikke annet enn enkel logikk å anta at da Regjeringen kom med sitt budsjettforslag på 80 mill. kr til skyte- og øvingsfeltet, representerte de 80 mill. kr det minimumsbeløp som Regjeringen mente det var mulig å komme til Stortinget med for ikke å tråkke Stortinget på tærne. Igjen vil jeg gratulere regjeringspartiene med fremragende forhandlingstaktikk i forhold til Arbeiderpartiet, som fikk Arbeiderpartiet, av alle, til å være med på denne reduksjonen, som setter fremdriften av skytefeltet alvorlig i fare. Og så får vi se, da, om det nok en gang er slik at den merknaden som regjeringspartiene og Arbeiderpartiet har med henvisning til øvelsesfeltet, om at fremdriften skal opprettholdes, har samme validitet som merknaden om forsvarsbudsjettets størrelse. Spørsmålet til Arbeiderpartiet blir om det er det som er kynismen i det. For det alvorlige er jo at dette går ut over grunneierne i Åmot. Pengene var avsatt for at man skulle ha fremdriften i høygir, og at grunneierne skulle få erstatning, helst i form av makeskifte. Nå foreligger det de facto en båndlegging av området uten at det stilles penger til disposisjon. Det tar vekk livsnerven i Åmot-samfunnet, man skyver erstatningen til grunneierne foran seg, og det gjør Forsvarets og Hærens planlegging av feltet mer usikkert enn det hadde behøvd å være.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-12-06:
Vi er på mange måter i en veldig vanskelig periode, fordi vi er i en periode hvor en del prosesser som er satt i gang, fullføres, samtidig som vi legger opp til den neste langtidsmeldingen for Forsvaret, som tar for seg helheten i et framtidig forsvar, hvordan vi vil ha det, og hva vi f.eks. skal bruke verneplikt og andre viktige politiske elementer til. Utredningen fra Hæren blir i første omgang oversendt til forsvarssjefen. Han vil legge den fram for meg våren 2000. Da er det to til tre måneder igjen til et forsvarspolitisk utvalg avgir sin rapport, og Forsvarsstudien er også ferdig omtrent på den tid. Jeg vil vurdere hvordan delforslag som vil komme nå, vil passe inn i de prosessene som foregår, hva som kan holdes utenfor for å ta det helt store grepet, og hva det er fornuftig å vente med. Jeg har merket meg at både Fremskrittspartiets og Arbeiderpartiets talsmenn her i dag har sagt at de syns det er fornuftig å ta dette i en stor samlepakke. Jeg har stor sans for det, men jeg vil vurdere litt nærmere hvordan jeg skal håndtere de enkeltforslag som kommer, og å se på hvordan det kan fordeles i forhold til den hele pakken og det som bør holdes utenfor. Hvis det framkommer forslag om innsparinger som vi kan ta ut raskt, som ikke vil berøre helheten, er det vanskelig å la det vente. Men jeg vil altså vurdere det nærmere. Men jeg har, som sagt, stor sans for å lage dette til en hel pakke.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-12-06:
Det er klart at jeg som fagstatsråd vil jobbe for at ressurstilgangen skal være i tråd med målsettingen i langtidsmeldingen. Men det er også slik at når man sitter som statsråd i et større kollegium og skal ha en totaløkonomi på plass, så er det spørsmål om hvordan man sammen prioriterer. Nå mener ikke jeg at 180 mill. kr under den rammen for langtidsmeldingen som Regjeringen la fram, er så mye – det er 0,4 pst. – at det ikke går an å bære. Min påstand er at det er tilnærmet likt langtidsmeldingens forutsetninger, dog ikke på kronen. Hvis jeg skulle ha sendt så feil signaler om fregattkjøpet at jeg har sagt at det vil «gå både vinter og vår», må det være noe jeg har sagt mellom linjene, fordi det går faktisk etter planen. Det forhandles med Bazan. Det vurderes et tilbud fra Blohm & Voss. Forutsetningen er at det skal legges fram til politisk vurdering rundt årsskiftet, hvis det går etter planen. Det er altså ikke noe stort avvik fra det som er opplegget fra før. Vi vil holde Stortinget underrettet. Vi har orientert forsvarskomiteen én gang, og vil gjerne orientere forsvarskomiteen en gang til om framdriften i det store investeringsprosjektet som dette er. Når det gjelder om kjøp av materiell utenlands har påvirkning på varmgangen i økonomien, så er det mange diskusjoner om det. Regjeringen må forholde seg til de vurderinger av dette som gjøres i Finansdepartementet, og det er det jeg gjør.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-12-06:
Jeg sa – og mener – at langtidsmeldingen ligger fast, og at de ressurser som skal inn i langtidsmeldingen over en fireårsperiode, skal inn. Det tar jeg selvfølgelig alvorlig, og det skal jeg ta med meg i det videre arbeid. Merknaden fra flertallet i forsvarskomiteen sier at dette skal gjøres, og det tar jeg selvfølgelig alvorlig.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-12-06:
Jeg har lyst til å kommentere to-tre ting. La meg først ta kritikken fra NATOs side, som det er referert til, og der forsvarskomiteens leder har hisset seg veldig opp over min kommentar. Jeg har lyst til å nyansere bildet litt, fordi det er faktisk flere nyanser enn det som er tillagt min lille kommentar i Aftenposten. Det er ros til Norge for vår deltagelse i internasjonale operasjoner. Vi har en svakhet i og med at vi har et vernepliktsystem, at vi ikke kommer raskt nok ut og er operative. Det kan vi gjøre noe med. Den gjennomføringen av omstillingen av Forsvaret som vi er inne i, sier NATO må øke i tempo og omfang. Vi får ros fordi vi allerede har tatt DCI inn i vår forsvarsplanlegging som et viktig kriterium, og Norge står for så vidt ikke i noen særstilling i forhold til andre land når det gjelder denne mangelen på oppfylling av styrkemål. Det er slik at NATO-landene til sammen bare oppfyller 50 pst. av sine styrkemål, så det er ikke noe spesielt for Norge. Men vi kan bli bedre, og det var det som var min kommentar, og der tror jeg faktisk representanten Røsjorde og jeg er enige. Det krever at vi tar noen politiske beslutninger hva angår struktur som er ganske krevende, og til det trengs det politisk vilje både i regjering og også i denne sal. Så har jeg lyst til å kommentere litt dette med flyene, som er kommentert av en del talere. Det er ikke nødvendigvis mangel på penger som gjør at de står på bakken, men det er uhell og feil som vil bli rettet opp både når det gjelder F-16 – de er fullt operative, men de har altså fått et flyveforbud fordi det kan oppstå feil – og når det gjelder Lynx-helikopterne. Det var allerede ett på plass i forrige uke, og de andre vil være operative innen to uker. Så har jeg lyst til å gi en liten kommentar til representanten Karin Andersen, som spurte om nordisk samarbeid. Den nordiske brigaden er fortsatt et mål, men i dagens situasjon er alle de nordiske land så sterkt presset med hensyn til ressurser på grunn av deltagelse i Kosovo og i Bosnia at det på det nåværende tidspunkt ikke er mulig å oppfylle det målet. Men vi har det altså som et mål fortsatt, og vi har veldig gode erfaringer fra den nordisk-polske brigaden i Bosnia å bygge videre på. I tillegg til den nordiske utvikles det altså bilaterale forhold, f.eks. mellom Norge og Sverige, når det gjelder å øve og trene – altså mellom et NATO-land og et ikke-NATO-land. Så det foregår mye på det nordiske plan.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-12-06:
I proposisjonen orienteres Stortinget om at departementet har besluttet å stanse styrkeproduksjonen til Luftforsvarets kanonluftvern L-70, med tilhørende ildledningssystem. Dette innebærer at det materiell som tidligere ble benyttet til styrkeproduksjonen, settes på mobiliseringsstatus og langtidslagres i likhet med øvrig L-70-materiell i strukturen. Våpensystemene beholdes i krigsstrukturen, og kompetansen videreføres gjennom opprettelse av et treningssenter for L-70. Jeg er tilfreds med at komiteen har sluttet seg til Regjeringens forslag om utfasing i strukturen, og at flertallet i komiteen tar til etterretning at det iverksettes mobiliseringslagring av alt kanonluftvern L-70 og stans i styrkeproduksjonen for dette system. Jeg er også tilfreds med at Forsvarets styrkede innsats for å legge enda bedre til rette for allierte trenings- og øvingssentre i Norge har fått så sterk tilslutning – og til representanten Røsjordes siste spørsmål: Gjennom tilretteleggingen for allierte treningssentre ved disse tre garnisonene i Hæren skal det selvfølgelig jobbes for at det skal være meningsfylt for våre allierte å delta ved disse sentrene, og for at de tilbud som tilrettelegges der, selvfølgelig må være så attraktive på alle mulige måter at de møter og har lyst til å være der. Dette tar vi selvfølgelig opp bilateralt med NATO-land, slik at dette ikke blir et tilbud som blir hengende i løse lufta. Det kan jeg forsikre om at vi skal unngå. Så har jeg lyst til å si litt om det som står i innstillingen om uttesting av NSM og F-5. Med sikte på å oppnå den mest rasjonelle løsningen for Forsvaret som helhet vil forholdet mellom nødvendig testing av nytt sjømålsmissil og utfasing av F-5 bli fulgt svært nøye. Forsvarets overkommando har fått i oppdrag raskt å vurdere disse forhold ytterligere, det gjelder både behovet for å realisere et konstatert innsparingspotensial ved utfasing av F-5, nedleggelse av avdelinger og elementer tilknyttet dette flyet og hensynet til å foreta testing av NSM på den beste og minst kostnadskrevende måten. Herunder vil det bli vurdert alternativer til F-5 for bruk i den praktiske testing av sjømålsmissiler på kort og spesielt på litt lengre sikt. Ut fra klargjøring av behov og konsekvenser vil det utarbeides en løsning som tilfredsstiller kravet både til omstilling og til kvalitet ved utviklingen av et nytt sjømålsmissil.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-12-06:
Departementets vurdering er altså at mobiliseringslagring av alt L-70-materiell og stans av styrkeproduksjonen ikke innebærer noen endring av luftvernstrukturen, og de tre våpensystemene som inngår i strukturen, kanonluftvern L-70 og rakettsystemet RB 70 og NASAMS, beholdes i krigsoppsetningene. Mobiliseringsstatus for alle avdelinger oppsatt med kanonluftvern L-70, vurderes ikke å ha avgjørende operative konsekvenser i forhold til Luftforsvarets oppdrag eller til framtidige operative konsept. Det er på denne bakgrunn departementet ikke har ansett det for å være noe formelt som hindrer oss i å legge dette fram som en orienteringssak, og ikke som et romertallsvedtak etter Grunnloven.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-12-06:
I Norge har det vært bred enighet om sikkerhetspolitikken de siste 50 årene, fordi NATO-alliansen har gitt landet den tryggheten vi har behøvd. Venstre har hele tiden støttet denne politikken. I dag er NATO i endring. Alliansen ser ikke lenger nordområdene som et av de viktigste satsingsområdene for å bevare freden. Trusselbildet er mye mer sammensatt enn tidligere, noe som gjenspeiler seg i NATOs nye strategi. Samtidig opplever vi at de europeiske landene ønsker å ta et større ansvar for sikkerheten i vår region, bl.a. gjennom at Vestunionen går inn i EUs nye forsvarsstruktur. Norge står overfor et valg: Ønsker vi å delta i den utviklingen som skjer i Europa, eller skal vi bygge opp vårt eget forsvar uten å være helt sikre på hvordan vi har med oss våre alliansepartnere i våre prioriteringer. Venstre ser det slik at det er svært viktig at Regjeringen arbeider for å sikre Norge samme innflytelse vi har hatt i forhold til VEU, i de nye organene som vi ser konturene av, slik jeg forstår forsvarsministeren og utenriksministeren arbeider intenst med å få gjennomslag for. For Venstre er det viktig å sikre at Norge deltar i planlegging og iverksetting ved eventuelle aksjoner og ikke bare tar stilling til deltakelse når alt er avklart.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-12-08:
Denne saken dreier seg om en ny lov om handelsvirksomhet med brukte og kasserte ting. Bakgrunnen for lovforslaget er behovet for omfattende endringer i handelsloven på grunn av endrede samfunns- og næringsforhold samt ønske om en forenkling og avbyråkratisering av handelslovgivningen. Endringene som foreslås, medfører at kun reglene om handel med brukte og kasserte ting gjenstår i handelsloven fra 1980. En enstemmig komite slutter seg til departementets syn om at det er formålstjenlig å oppheve gjeldende handelslov, og at reglene for handel med brukte og kasserte ting blir videreført i en ny lov. Komiteen slutter seg til departementets vurderinger vedrørende forslaget om å oppheve forbudet mot oppsøkende handelsvirksomhet med dagligvarer utenom fast utsalgssted, fordi konkurranse mellom forskjellige omsetningsformer kan ha positiv innvirkning på pris, kvalitet og service. Videre er komiteen enig i forslaget om å oppheve eksisterende bestemmelser om torghandel i handelsloven, fordi det kontrollbehov med torghandel kommunene kan ha, dekkes av annen lovgivning. Det er også samstemmighet om at det ikke foreligger et behov for en egen registreringsordning utover de registreringsordninger som gjelder for næringsdrivende rent generelt. Komiteen vil også slutte seg til departementets forslag om å oppheve vilkårene for handelsrett på et generelt grunnlag. Det bør ikke gjelde andre regler for handelsvirksomhet enn for annen næringsvirksomhet. Reg lene om handel med brukte og kasserte ting videreføres i en ny lov. Hensynet til å forebygge omsetning av stjålne eller ulovlig mottatte gjenstander og å lette politiets arbeid med å oppspore slike gjenstander, taler for dette. Det er et klart behov for slike regler for at samfunnet skal komme helerivirksomheten til livs. Politiet, som har kontrollmyndighet og oversikt over stjålne gjenstander, skal fortsatt ha ansvaret for å gi tillatelse til slik brukthandelvirksomhet. Komiteen er enstemmig i synet på å videreføre bestemmelsene i en ny lov, bl.a. fordi det gir bedre oversikt og letter tilgjengeligheten. Jeg tillater meg å anbefale komiteens enstemmige innstilling.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-08:
SV kommer ikke til å stemme imot endringene her, men i og med at vi ikke sitter i komiteen og derfor ikke har mulighet til å gi uttrykk for vårt syn, har jeg behov for noen korte merknader. Det viktigste fra vår side er at vi opplever at enkelte av de endringene i vilkår for handelsrett som blir foreslått her, gir grunn til bekymring fordi forbrukervernet blir minsket. Det sier også Forbrukerrådet i sine merknader, og også Justisdepartementet har vært inne på det i sine høringsuttalelser til lovendringene. Det er mye svært pågående salgsvirksomhet allerede, og vi frykter at denne kan øke med disse endringene, og at det kan bli mye vanskeligere for en forbruker å etterspørre selgerne og kunne gjøre sine rettigheter gjeldende i forhold til dem når man fjerner de bestemmelsene som er i loven i dag. Så vidt jeg kjenner til, skal det nå også legges fram en stortingsmelding om forbrukerpolitikken, og jeg går ut fra at vi skal komme tilbake til disse spørsmålene da. Men jeg hadde behov for å si dette, fordi kjøpepresset generelt og ikke minst de kravene som etter hvert stilles til forbrukerne om å ivareta sine egne interesser ettersom myndighetene trekker seg lenger og lenger vekk fra sitt ansvar for å beskytte dem og lar det være opp til den enkelte, bekymrer SV. For det er snart slik at man minst må ha grunnfag for å gå på Rema 1000 og handle og å kunne forstå merkingen og etterprøve sine egne interesser. Og et slikt samfunn er vi bekymret for. Så gjelder det opphevingen av forbudet mot handel med dagligvarer utenfor utsalgssted. Vi går heller ikke imot det, men vi ser ikke bort fra at dette kan være den siste spikeren i likkisten til en del utkantbutikker. For her kan man stable inn varer, f.eks. brus, eller man kan tenke seg andre varer som man kan lagre lenge, og så kjøre prisene ned på disse og slå det lille grunnlaget som er igjen for en utkantbutikk, over ende ved bare å selge enkelte slike varer kanskje så sjelden som én gang i måneden. Det kan man på den andre siden si er en fordel for forbrukerne, men det kan bli vanskelig for dem som ønsker å ha muligheten til å handle kanskje et noe bredere spekter i en nærbutikk, for ikke å snakke om for alle de andre funksjonene som en slik butikk kan ha. Så vi ser på dette med litt bekymring, men vi har ikke funnet grunn til å stemme imot.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-08:
Jeg skal ikke være så lang. Foreliggende innstilling til Odelstinget tar for seg en del endringer i sjøfartslovgivningen. Blant de viktigste endringene er forslaget til ny § 24 a i sjødyktighetsloven samt en mindre endring i sjødyktighetsloven § 24 annet ledd, som gir tilsynet, dvs. Sjøfartsdirektoratet og andre organer, mulighet for på rederens regning å bringe tilbakeholdt skip i en slik stand at skipet kan flyttes. I de tilfeller hvor rederen ikke ønsker å medvirke til den nødvendige utbedring av mangler eller at det ikke oppnås kontakt med rederen, mener komiteen at Sjøfartsdirektoratet for reders regning må kunne sørge for utbedring av mangler, samtidig som utleggene sikres som prioritert pant i skipet. Videre slutter komiteen seg til en endring av sjøloven § 137 om at skipsføreren skal kunne motta meddelelser og forkynnelser på vegne av skipets reder. Dette vil medføre besparelser for det offentlige av både økonomisk og administrativ art. Enkelte lavstandardskip kan bli liggende lenge i norske havner og farvann fordi de holdes tilbake av norske myndigheter på grunn av manglende sjødyktighet, eller som følge av en begjæring om arrest. Komiteen fastslår derfor at forkynning overfor skipsfører kan gjøre det mulig å få realisert krav rettet mot skipet hurtigere enn det som har vært tilfellet hittil. Videre har komiteen sluttet seg til en endring av sjø loven § 97 om at den som krever arrest eller tvangsfullbyrdelse i et skip, kan pålegges å stille sikkerhet for havne avgifter som påløper under saken. Bakgrunnen for forslaget var at man i perioden 1994-1995 ved enkelte havner opplevde at utenlandske skip ble liggende i norsk havn i meget lang tid i forbindelse med nettopp tvangsfullbyrdelse og arrest. I tillegg til dette har komiteen også behandlet og sluttet seg til et par andre lovforslag. Komiteen legger således fram en enstemmig innstilling til Odelstinget.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Jeg er ikke sikker på om u-landenes barn står så veldig hardt på for at vi ikke skal stresse sosiale standarder og arbeidstakerrettigheter. Av hensyn til arbeidstakerinteressene ikke minst i utviklingsland er det viktig at vi står på her. Men jeg vil gjerne legge til at vi må ha dialog med utviklingslandene, og det var også derfor jeg i mitt innlegg var opptatt av at vi kanskje skulle ha kontakt med enkelte land som er toneangivende i den såkalte 77-landsgruppen, som ikke er 77 lenger. For øvrig vil jeg gjerne understreke nok en gang det jeg sa om at «free trade» også må være «fair trade», og at kanskje næringslivet burde være de første til å innse det og erkjenne det. Særlig er norsk næringsliv ikke tjent med at flernasjonale konserner etablerer seg og driver handel i områder hvor de kan drive med sosial dumping, med barnearbeid og til dels slavearbeid. Derfor er det viktig at vi får et internasjonalt nettverk knyttet nettopp til WTO som sikrer faglige rettigheter. Hvis jeg har blitt misforstått, vil jeg gjerne understreke så sterkt jeg kan at vi mener at dette er en sak som WTO bør jobbe med, ikke i samarbeid mellom ILO og WTO, men det bør være en permanent oppgave for WTO, enten i form av en arbeidsgruppe, som vi jo har tatt til orde for lenge, eller om man går inn på en annen ordning. Men uansett må det knyttes til WTOs sekretariat, for vi vil ha en situasjon hvor man forhandler i ganske lang tid framover, og det er her spørsmålet om arbeidstakerrettigheter og sosiale standarder i internasjonal handel og investeringer hører hjemme.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
La meg først få lov til å understreke nok en gang at utvikling av u-land for å få dem ut av fattigdommen forutsetter økonomisk vekst, næringsutvikling og landbruksutvikling. Det regner jeg med at Jakobsen og jeg er enige om. Når det gjelder det som omtales som MUL – og som jeg registrerte at Nationen kalte «MUL-tull» – består de av 26 av verdens aller fattigste land, hvor bl.a. mangel på vann, utdanning og helse er toneangivende. For ordens skyld minner jeg om at Botswana, Namibia og Zimbabwe ikke sorterer under MUL-landene. Kjøttimporten fra Botswana har altså ikke noe med dette å gjøre. Vi har altså gått inn for en næringsutvikling i sør og må også sikre markedsadgang for produkter fra MUL-land. Arbeiderpartiet slutter seg i sin helhet til utenriksministerens redegjørelse på dette punktet. Det betyr at vi slutter opp om EUs forslag om tollfrihet for tilnærmet alle produkter fra de minst utviklede land. Det må ikke blandes sammen med det som Jakobsen kaller sikkerhetsmekanismer for kvantum av produkter i Norge, for det er en helt annen diskusjon og har ingenting i WTO å gjøre.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Først til spørsmålet om kvoter for storfekjøtt utenfor MUL-området. Det er vel strengt tatt ikke tema nå, men det er ikke gjort noen endringer her, verken fra vår side eller fra andres side så vidt jeg vet. For øvrig kan det jo være litt interessant å vite at man ikke er i nærheten av å oppfylle den kvoten når det gjelder import av nettopp kjøtt fra Botswana, Namibia og Zimbabwe. Når det gjelder investeringer, er det slik at det ikke nå er snakk om en ny MAI-avtale. Og slik jeg vurderer en investeringsavtale, er det behov for internasjonale kjøreregler for å regulere investeringer og kapitalforflytninger. Jeg tror faktisk at hvis vi skal hindre sosial dumping, hvis vi skal få tilnærmet like betingelser mellom de ulike land, inkludert u-land, så må vi legge inn investeringer som en del av WTO-forhandlingene og WTO-avtalen. Det betyr på ingen måte at vi går inn for en ny MAI-avtale. Jeg sa vel også i mitt innlegg at det er viktig at vi, ikke minst av hensyn til u-landene, beskytter vesentlige naturressurser, men også deler av offentlig sektor knyttet til bl.a. velferd og kultur. Og jeg er enig i at det her må være en balanse mellom stat og investor. Jeg er helt sikker på at hvis vi ikke går til det skritt å legge investeringer inn i WTO, så vil de ca. 200 bilaterale avtalene mellom i-land og tidligere kolonier fortsette, noe i hvert fall ikke u-landene tjener på. For øvrig kan det være interessant å vite at ca. 20 u-land har bedt om bilaterale avtaler med Norge hvis man ikke får til investeringsavtaler som en del av WTO-forhandlingene.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Representanten Frost Sterri fortsetter å understreke, som hun gjorde i en replikk til undertegnede tidligere, at hun ikke ser noen grunn til å gjøre spørsmålet om arbeidstakerrettigheter og sosiale standarder – for den saks skyld heller ikke miljø – til en sak i WTO. Hun henviser bl.a. til EU, og da finner jeg grunn til å fortelle at EU-kommissær Pascal Lamy sa omtrent følgende i en tale i Strasbourg 6. oktober, nemlig at WTO har behov for å utvikle sine områder til sosiale hensyn, slik som miljø, kultur, helse og spørsmål knyttet til matvarer, forbrukere etc., på samme måte som konkurranse og investeringer. Han legger til at disse områdene ikke lenger kan ses isolert fra handelsspørsmål. Det betyr at EU erkjenner at skal man ha en real konkurranse i verden, skal man sikre seg mot at verdenshandelen ikke favoriserer land som skaffer seg konkurransefortrinn ved brudd på faglige rettigheter eller sosiale standarder eller ved rovdrift på ressurser og miljø, må man legge dette inn som en del av forhandlingene i Verdens Handelsorganisasjon, knyttet til både handel og investeringer. Betyr det at Høyre i Norge faktisk stiller seg helt utenfor denne diskusjonen? Og er det virkelig slik at representanten Frost Sterri heller ikke ser at norsk næringsliv har alt å tjene på at vi har minstestandarder og grunnleggende arbeidstakerrettigheter også i land som vi konkurrerer med?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Vi snakker vel ikke her om hvem som skal definere miljøstandarder eller for den saks skyld arbeidstakerrettigheter og sosiale standarder. Vi snakker om hvorvidt miljøhensyn, miljøstandarder, arbeidstakerrettigheter, forbud mot barnearbeid, hensyn til naturressurser osv. skal legges inn som en del av WTOs forhandlingsrunde for å sikre en real konkurranse og hindre at de store selskapene etablerer seg i land og i områder der de kan drive med sosial dumping og barnearbeid og tære på naturressursene, slik vi har sett det i deler av kloden vår. Jeg forstår det slik at Siri Frost Sterri nå mener at kanskje miljøet likevel skal være med. Når det gjelder arbeidstakerrettigheter, vil jeg spørre om Høyre i Stortinget ikke vil stille seg bak Regjeringen når den går inn for at arbeidstakerstandarder skal knyttes til WTOs sekretariat – for det er jo det som er poenget. Så kan vi diskutere om det er det amerikanske forslaget eller en variant av EUs forslag som vi her skal legge oss på. Regjeringen åpner for begge deler. Men utgangspunktet – og hovedspørsmålet – må være at WTOs sekretariat og WTO som organisasjon jobber permanent videre med arbeidstakerspørsmål, sosial dumping osv.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
La meg starte med å si meg enig med utenriksministeren på to punkter. Det ene er at dette ikke blir enkelt. Det andre er full støtte til utenriksministerens opplegg når det gjelder nullimport, herunder at han kan tenke seg å gå lenger enn EUs forslag, altså det som er generaldirektøren i WTOs forslag. Så har vi flere ganger her i dag tatt opp dette med behovet for internasjonale kjøreregler i en globalisert økonomi, også for å sikre sosiale minstestandarder, arbeidstakerrettigheter, hindre sosial dumping osv. Dette har utenriksministeren respondert på, og han har også vært veldig klar i sin redegjørelse. Dette dreier seg ikke bare om å fremme myke verdier og høyere livskvalitet, men også om reell konkurranse slik at man ikke får etableringer på bakgrunn av sosial dumping. Det er prisverdig at Norge og Norden har hatt de kontakter med framtredende utviklingsland som de har hatt. Jeg vil gjenta det jeg sa i innlegget mitt – som ble støttet av representanten Erik Solheim, og som utenriksministeren så vidt var inne på – at det ikke er så enkelt i forhold til utviklingslandene. Man kan forstå deres redsel for at vi bruker dette som proteksjonisme. Det er da ikke så lett å stå sammen med USA og EU alene. Man kan forsøke å finne løsninger i forkant, mer systematisk som en del av det opplegget som f.eks. Norge har inn i WTO-runden, med andre land. Nå nevnte utenriksministeren også India. Det finnes toneangivende land som man kan forsøke å finne minsteløsninger for i utgangspunktet, for så å jobbe seg videre inn mot en arbeidsgruppe i WTO-systemet.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-11-23:
Høyre kan være enig i det meste av det Marit Nybakk nå sa på vegne av Arbeiderpartiet. På ett punkt må vi allikevel stille henne et spørsmål. Hun både åpnet og avsluttet innlegget med å stresse punktet om faglige rettigheter som en del av forhandlingsmandatet i WTO-runden. Jeg må rett og slett spørre Marit Nybakk hvorfor Arbeiderpartiet står så hardt på for å ta opp det som er et av de aller mest kontroversielle og politisk konfliktfylte tema, samtidig som også Arbeiderpartiet vet at eventuelle handelstiltak – altså sanksjoner – vil være av de minst effektive virkemidlene for å få hevet nettopp arbeidsstandardene. Arbeiderpartiet må også vite at alle utviklingslandene, med andre ord to tredjedeler av Handelsorganisasjonen, er uenig i dette, og de frykter at det er en del av den vestlige proteksjonismen som gir seg utslag. Arbeiderpartiet må jo også vite at et samlet næringsliv i Europa er uenig i dette. Det betyr ikke at Høyre ikke mener at dette er viktige spørsmål – tvert imot, det er vi helt enig med Arbeiderpartiet i. Spørsmålet er allikevel hvorfor ikke også Arbeiderpartiet står fast på at dette er et hovedansvar for ILO, slik også WTOs første ministermøte i Singapore slo fast i 1996. Eller er det slik – for jeg merket meg at Marit Nybakk nå trakk frem det alternative forslaget som går på å nedsette en arbeidsgruppe mellom ILO og WTO – at også Arbeiderpartiet nå innser at det kan bære helt galt av sted å presse dette inn i WTO-mandatet?
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-11-23:
For å gripe fatt i det poenget Marit Nybakk tok opp om EU, så er det en vesensforskjell på forslaget om at arbeidsstandarder skal være et forhandlingstema i WTO, og det forslaget som EU har spilt inn, nemlig å nedsette en felles arbeidsgruppe mellom WTO og ILO. Det er viktig å få med, og jeg forutsetter at faktisk også Arbeiderpartiet mener det samme, at det er ILO som har et hovedansvar på dette området. Og forskjellen er at hvis man nedsetter en arbeidsgruppe under WTO, er det klart at den ikke bare vil være – jeg holdt på si – en diskusjonsklubb, en klubb hvor man drøfter dette. På et eller annet tidspunkt må jo resultater fra en slik arbeidsgruppe bringes inn i forhandlingene. Hvis dette derimot kan foregå i et samarbeid i en arbeidsgruppe disse organisasjonene imellom, vil man forhåpentligvis også komme et skritt videre. Jeg tror det er viktig å huske på, og det omfatter også spørsmålet om miljøstandarder, at det ikke er WTO som skal definere standarder på de ulike områdene. På miljøområdet er det FN som gjør det, så her tror jeg ikke vi er uenige om betydningen av at ulike spørsmål også bringes inn i WTO. Man må bare passe på at det er de riktige arbeidsoppgavene som bringes inn i de riktige organisasjonene, ellers tror jeg at man medvirker til at hele denne drøftingen omkring forhandlingsmandat for den neste WTO-runden i seg selv kan bryte sammen rett og slett fordi det her blir for mye som skal puttes inn, og det blir så stor uenighet. Når man i tillegg vil legge inn oppgaver under WTO-runden som det er andre verdensorganisasjoner som har ansvaret for, da bør man benytte disse.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-11-23:
Jeg noterer med interesse at Arbeiderpartiet er – jeg hadde nær sagt – på god glid i denne saken, og ikke noe er bedre enn det. Det var også hensikten med den replikken jeg hadde til Marit Nybakks innlegg tidligere i dag. For vår del mener vi nemlig at Regjeringen bør støtte EUs forslag om at dette skal skje i fellesskap mellom WTO og ILO. Og ut fra det siste Marit Nybakk nå sa, erkjenner også hun at her bør Regjeringen ikke stå veldig hardt på at dette skal bli en del av mandatet for den neste forhandlingsrunden i WTO. Det tror jeg er klokt, for man kan risikere at det hele da vil bryte sammen. Og som sagt, det er viktig å ha det klart for seg at bryter dette sammen, blir man ikke enig om et mandat for forhandlingene, vil dette likevel bety at den innebygde dagsordenen vil fortsette. Og det betyr jo vesentlig større konsentrasjon om landbruk.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-11-23:
Jeg lyttet med stor interesse til Erik Solheims innlegg, og jeg var langt på vei enig i mye av det han sa. Blant annet understreket han at vi er best tjent med et organisert regelverk. Men han understreket selvfølgelig at det her er viktig at de vestlige land ikke utvikler ordninger på bekostning av de fattigste landene. Når han også kommenterte spørsmålet om hvorvidt investeringer bør bli med som en del av forhandlingsmandatet, så skjønner jeg ham ikke. Han argumenterer jo nærmest for at dette kanskje nå kan være en god idé. Jeg regner med at Erik Solheim uten videre vil være enig med meg i at kanskje hovedfeilen når det gjelder det som skjedde med MAI-forhandlingene, var at det skjedde i regi av OECD. Det er åpenbart at WTO må være et langt riktigere forum nettopp også for å sikre at u-landene får medvirke til å utvikle et regelverk som kan skape kjøreregler også på dette området. Erik Solheim sa at det var mange positive trekk ved det som nå verserte. Da skjønner jeg ikke at han samtidig fremmer forslag om at investeringer ikke skal være med som en del av forhandlingsmandatet. Eller er det slik at Erik Solheim fremmer noen forslag som han er for, og andre forslag er han pålagt av gruppa si å fremme, mens han egentlig argumenterer imot dem?
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-11-23:
I redegjørelsen til utenriksministeren heter det helt mot slutten: «Vår hovedmålsetting er imidlertid å arbeide aktivt for en omfattende forhandlingsrunde som ivaretar hele spekteret av norske interesser, både offensive og defensive.» Det var utgangspunktet for at jeg i mitt innlegg tidligere i dag etterlyste konkret hva Regjeringen har bidratt med så langt. Da holder det ikke å svare som utenriksministeren gjør: Jo da, de har gjort svært mye, for de har identifisert en rekke offensive områder for Norge. Ja, det regner jeg jo med, det skulle bare mangle. Men det var ikke det spørsmålet gikk på. På hvilken måte har Norge bidratt konstruktivt i Genève i alle disse forberedelsene som nå gjøres til Seattle-møtet? På hvilken måte har man bidratt med innspill og støttet andre forslag og tekster på områder som også kan være av interesse for Norge? Det inntrykket som jeg i hvert fall sitter igjen med så langt, gjennom å forholde meg til media, er at det området Norge virkelig har markert seg på, er landbruksområdet, hvor det kan synes som om Norge er mer isolert enn noensinne, fordi de fleste andre land, også land som utenriksministeren hevder at Norge spiller på lag med, nemlig EU og Sveits, for lengst er i gang med omstillinger av landbruket og ikke har de utfordringene som vi virkelig står overfor. Det var egentlig spørsmålet, og der vil jeg også konkretisere: Hva har Norge nå bidratt aktivt med i forhold til å få investeringer med i forhandlingsmandatet? Jeg vil minne om at det faktisk var et ganske stort flertall som ønsket at Regjeringen aktivt skulle medvirke her.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-23:
En del oppslag i henholdsvis Dagsavisen og Nationen har skapt en viss usikkerhet om Arbeiderpartiets holdning til den såkalte MUL-importen – importen fra de aller fattigste utviklingsland. Et av oppslagene må oppfattes slik at Arbeiderpartiet nå ønsker å fjerne den såkalte sikkerhetsmekanismen som Arbeiderpartiet tidligere har støttet. Et oppslag i Nationen den 18. november kan imidlertid tyde på at dette spørsmålet i det minste er et åpent spørsmål. Så jeg vil gi Marit Nybakk denne anledningen til å presisere hva som er Arbeiderpartiets holdning til dette spørsmålet og klargjøre om Arbeiderpartiet er på vei bort fra den tidligere holdningen man har hatt til dette.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-23:
Den regjering som skal føre forhandlinger i forbindelse med WTO, er en regjering hvor Senterpartiet er med. Derfor er svaret ja.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-23:
Vi er nok inne på et tema nå hvor Senterpartiet og Fremskrittspartiet er temmelig uenige, og det er greit å få dokumentert det i et replikkordskifte om et spørsmål som er særdeles viktig, nemlig hvordan vi bl.a. skal utvikle verdenshandelen på disse områdene. Jeg sa i mitt innlegg at Norge har valgt en offensiv forhandlingslinje, en offensiv forhandlingsstrategi, når det gjelder fisk, mens en har valgt en defensiv linje når det gjelder landbruk. Og Norge er ikke alene om å gjøre det. Det er flere land som har slike strategier, så dette er ikke så særegent for Senterpartiet som Fridtjof Frank Gundersen egentlig nå gav uttrykk for. Vi ser fullt ut det behovet vi har for å legge til rette for økt eksport, og vi deler den oppfatning at sett i et lengre tidsperspektiv, ligger det i eksportverdier langt større muligheter innenfor fisk og skalldyr enn når det gjelder landbruket. Men det er et flertall i denne sal som mener at landbruket i Norge har en del ytterligere oppgaver utover det å produsere mat. Det er et synspunkt som har bred dekning, og det var i den forbindelse jeg viste til Gro Harlem Brundtland-regjeringens såkalte stemmeforklaring fra forrige runde, hvor det nettopp ble understreket at det faktisk var av vital betydning for Norge å kunne ivareta et landbruk som kan bidra til bosetting og en sikker matproduksjon. Jeg beklager å måtte si det, men jeg synes det er litt trist hvis det er slik at Fremskrittspartiet overhodet ikke ser noen verdi i det å ha et levende landbruk som kan bidra til å holde bosettingen oppe og til aktivitet rundt omkring i hele landet.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-23:
Som vanlig var ikke representanten Djupedal noe særlig konkret da han omtalte den såkalte uenigheten som han mener daglig kommer til uttrykk bl.a. i avisen Nationen. Jeg skal gjerne komme tilbake til det, men da må forutsetningen være at presisjonsnivået er noe høyere enn det Øystein Djupedal nå gav uttrykk for. Det er klart at det er mange spørsmål innenfor WTO-saken som det kan være grunn til å sette et kritisk lys på. Det sa jeg også i klartekst i mitt innlegg. Jeg sa at selv om det er grunn til å sette et kritisk lys på deler av WTO-konseptet, er Norge med sin utadvendte økonomi helt avhengig av at vi har et internasjonalt regelverk for handel, og da må vi som et av de 135 land som deltar i disse forhandlingene, prøve å gjøre det beste ut av situasjonen og ivareta nasjonale og globale interesser så godt det overhodet lar seg gjøre. Så vil Øystein Djupedal ha svar på på hvilke områder det kan være aktuelt for Norge å sette ned foten, som han sa. Jeg har deltatt i forhandlinger gjennom snart 30 år her i huset – handlet hest i snart 30 år, som Thorbjørn Jagland sa i en annen forbindelse – og jeg må si at det er en veldig dårlig forhandlingsstrategi å signalisere på forhånd at på det og det området akter vi å sette ned foten. Det er en dårlig forhandlingsstrategi, men jeg skal gjøre ett unntak. Hvis det skulle være ett område hvor jeg føler at det er naturlig at Regjeringen inntar en meget restriktiv holdning, så er det på det området som har å gjøre med patentering av biologisk materiale, det som også har et annet navn, nemlig patent på liv. Det er et område der jeg forutsetter og forventer at Regjeringen har en høy profil og en restriktiv holdning i forhandlingene.