Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2009-06-02:
Jeg vil takke interpellanten for å ha reist et høyst aktuelt tema – dessverre. Bakteppet for interpellasjonen er dystert, med fengsling av og rettssak mot Aung San Suu Kyi. Fredsprisvinneren har, som utenriksministeren understreket, sittet 13 av de siste 19 årene i husarrest i et land med et av verdens mest brutale regimer, der det nå er mer enn 2 100 politiske fanger. Vi har også flomkatastrofen i friskt minne, da militærjuntaen ikke slapp inn hjelpeorganisasjoner. Stort mer inhumant kan det neppe bli. Militærjuntaen, eller freds- og utviklingsrådet, som de paradoksalt nok kaller seg, har sittet ved makten siden kuppet i 1962 – det er lenge, det. Landet har Asias største militære styrker, etter Kina og India, og omfattende bruk av barnesoldater, som også interpellanten nevnte. Juntaen har holdt Burma totalt isolert fra verdenssamfunnet, noe som har resultert i at landet gikk fra å være et av Asias rikeste land til å bli et av verdens fattigste land. Før kuppet hadde Burma en høy levestandard og en velutdannet befolkning. I dag er det bare juntaen og deres familier som nyter velferd, rettigheter og frihet – sågar med egne skoler og sykehus. De lever i lukkede, små samfunn med subsidierte, luksuriøse boliger. Vi ser tvangsarbeid, etnisk rensing og forflytning av store folkegrupper. Det er riktig at det er et mangslungent samfunn. Det er veldig mange etniske grupper, noe som selvfølgelig også kompliserer bildet av Burma. Ulike deler av landet har forskjellige befolkning. Det er også væpnet opprør i deler av landet. Men dette regimet kan altså ture fram uten innblanding, fordi andre asiatiske land trolig er interessert i å handle med Burma. Dessuten er Kina en viktig alliert, med store interesser i landet. Blant annet er Kina, som vi vet, interessert i Burmas gassressurser. Dessverre har verdenssamfunnet lenge vært for passivt når det gjelder vanstyret og undertrykkingen i Burma. Historien viser også – dessverre – stor unnfallenhet, ikke bare overfor Burma, men overfor regimer som har begått overgrep mot egen befolkning, drevet med etnisk rensing eller holdt folket i et jerngrep. FN vedtok i 2005 «Responsibility to Protect», som slår fast at alle stater har en forpliktelse til å beskytte egne innbyggere mot overgrep. Når det ikke blir gjort, står det, skal det internasjonale samfunnet bistå eller ta over ansvaret. Det er viktig at vi samarbeider med ulike aktører, ulike land og FN-systemet og diskuterer hva slags virkemidler som kan endre Burmas regime. For – det er helt riktig som det sies her – de endrer seg ikke slik verdenssamfunnet oppfører seg i dag, eller med den politikken som drives i dag. FN har i dag en spesialutsending til Burma, Ibrahim Gambari, som Norge samarbeider tett med. Det er, som utenriksministeren understreker, FNs rolle og mandat som må styrkes hvis juntaen skal kunne påvirkes. Men hvordan gjør man det, med det sikkerhetsrådet vi har i dag? Vi må engasjere alle aktører, også for å sikre trygghet for sivilbefolkningen i de områdene av landet der det er væpnet konflikt, særlig i det østlige Burma. Men igjen er det burmesiske myndigheter som er ansvarlige for å beskytte sine innbyggere mot overgrep. Jeg vil også vise til det utenriksministeren sa. Norge gjør i dag mye i samarbeid med andre aktører i det internasjonale samfunnet for å legge press på regimet i Burma, noe Norge selvfølgelig må fortsette med. Det må også stilles krav til Kina og India om at de må bruke sin innflytelse. Norge kan samarbeide med andre land, bl.a. med den amerikanske administrasjonen, om akkurat det. Men det er viktig å involvere Kina. De sitter i Sikkerhetsrådet. Som interpellanten sa, er kanskje Kina på glid med hensyn til det de hittil har hevdet, at det som skjer i Burma, er et indre anliggende. Det kan hende at når det gjelder det å hente ut gass fra Burma, ser de et mer stabilt og demokratisk Burma som en viktigere samarbeidspartner enn dagens junta. Helt til slutt: Det er interessant at nabolandet nå begynner å reagere etter behandlingen av Aung San Suu Kyi.