Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2014-12-09:
Jeg tror det er lenge siden den utvidede utenriks- og forsvarskomité har hatt flere møter enn det vi har hatt det siste året. Temaene har bl.a. vært: den humanitære katastrofen og deployering av norske fregatter til å hente kjemiske våpen fra Syria ISILs frammarsj og militære bidrag til Irak nedtrapping av norske styrkebidrag til Afghanistan og videreføring og styrking av spesialstyrkenes trening av spesialpolitiet i Kabul(CRU) Ukraina-krisen og restriktive tiltak overfor Russland bidrag til katastrofen i Den sentralafrikanske republikk bidrag fra Forsvaret til EUs operasjon i Mali situasjonen i Sør-Sudan bombinga av Gaza norske bidrag til bekjempelsen av ebolaepidemien i Vest-Afrika toppmøtet i NATO terrortrusselen i sommer og det generelle terrorbildet i høst (CRU) Mange saker er blitt drøftet, mange beslutninger er tatt, og Stortinget er blitt konsultert og har i det store og hele stått sammen med regjeringa om de viktigste beslutningene. Denne dialogen er spesielt viktig i et lite land. Jeg vil også gi min anerkjennelse til de tre statsrådene for dette gode samarbeidet. Men vi kunne vært enige om langt mer. Vi burde vært enige om én prosent i bistand til verdens fattige og ikke satt i gang et politisk teater hver høst. I Storbritannia er konfliktene mellom høyre- og venstresiden tradisjonelt større enn i Norge, men gjennom en dyp økonomisk krise har de vært enige om et visst bistandsnivå, og de forteller at nettopp denne enigheten har ført til en bedre debatt om kvaliteten innenfor bistand. Det trenger vi også i Norge – bli enige om et verdighetsnivå og diskutere hvordan vår bistand kan brukes mer strategisk. Men, det er klart: Budsjettet ble bedre etter at Kristelig Folkeparti og Venstre fikk si sitt. Det ligger 150 mill. kr under det vi mener er målet for å oppnå 1 pst., men det er ikke langt unna bistandsmålet. Vi burde også bli enige om en god grunnfinansiering til flere FN-organisasjoner og andre organisasjoner. Leger Uten Grenser forteller oss at ebolakrisen kunne vært mindre omfattende hvis FN-organisasjonene hadde hatt mer midler til disposisjon ved akutte kriser. Da utbruddet kom, måtte FN og andre hjelpeorganisasjoner sette i gang en tiggerferd for å reise penger. Det tok altfor lang tid før det internasjonale samfunnet reagerte. Det burde vi lære av. Regjeringa burde aldri kuttet i FNs matvarefond for 2014, si at de vurderte å øke støtten da Flyktninghjelpen og Norsk Folkehjelp slo alarm i sommer, men ventet til krisen kom i desember, før pengene kom på bordet. De feilene ser jeg at man forsøker å unngå til neste år. Og vi burde vært enige om ikke å kutte i UDs kultursatsing. Det er lite penger som betyr veldig mye for Norge. Jeg mener fokuset på utdanning av jenter i dette budsjettet er svært viktig. Redd Barna og Plan har gjort mye for å sette dette på dagsordenen i Norge, men jeg skulle gjerne sett at Norge var enda mer aktive når det gjelder reproduktiv helse og kvinnespørsmål i internasjonale fora. Dette er ofte kontroversielle spørsmål, og det er ikke så mange som tar ordet i internasjonale forhandlinger hvis ikke Norge gjør det. Arbeiderpartiet var enig med regjeringa i beslutninga om å sende soldater til Irak. Det var en vanskelig beslutning, men i dette tilfellet mener jeg det ville vært enda vanskeligere å si nei. ISIL er en trussel for sikkerheten i hele regionen og i resten av verden. I mange av krisene i Midtøsten som vi ser i dag, har vi ikke gode svar, og ekstremister får økt oppslutning. Men i spørsmålet om Israel og Palestina har vi nesten en løsning klar i skuffen. Svarene ligger der. Tostatsløsninga må gjennomføres, hvis ikke er jeg redd for at faren for terrorisme øker, og at moderate krefter taper oppslutning. Jeg mener vi bør følge de EU-landene som fraråder å kjøpe varer produsert i okkupert land, for folkerettsbrudd er like alvorlige enten de begås i Ukraina, eller de begås i Palestina. Situasjonen i Ukraina har gjort at vi har et annet forhold til Russland enn for ett år siden. Vi støtter de restriktive tiltakene som en protest mot Russlands folkerettsstridige annektering av Krim. Vi ser også en militær modernisering på russisk side i nord. Nærområdeinitiativet i NATO understreker et sterkere fokus på Forsvaret i våre nærområder. På norsk side må vi sørge for et sterkt forsvar i nord og god overvåking av våre havområder. Dette prioriterer vi i vårt alternative budsjett. Men det er ikke en umiddelbar fare for en bilateral militær konflikt med Russland i nord. Til det har vi for mange felles interesser av å opprettholde den internasjonale rettsordenen. Dialog i nord er viktig nå, og jeg undres stadig over at regjeringa i sin nordområdestrategi sier at de vil gå fra dialog til handling. Dialog er viktigere enn noen gang. Våre lokalpolitikere i nord spiller en veldig viktig rolle for å ivareta våre utenrikspolitiske interesser gjennom dialog og flere samarbeidsprosjekter med det russiske folk. I den forsvarspolitiske prioriteringa i dag må vi fokusere både på terrorfare og på Forsvarets evne til å bistå ved et eventuelt terrorangrep mot Norge, og samtidig våre nærområder, men trusselbildet i dag understreker at faren for eventuelle terrorangrep er mest overhengende. Debatten og prioriteringene bør derfor avspeile dette faktum. Vi trenger mer kunnskap om terrorisme for å møte dette. Forsvarsbudsjettet er i nærheten av å følge opp ambisjonen i langtidsplanen som ble vedtatt da Arbeiderpartiet var i regjering, men ikke i nærheten av det regjeringspartiene lovet, som den gangen mente at langtidsplanen var underfinansiert. En vekst på 1,43 mrd. kr er litt under 3,4 pst. Det er mer enn mange NATO-land har. Budsjettet finansierer en stor og varslet økning for å betale nye kampfly til Forsvaret. Men når Forsvaret pålegges ekstra effektiviseringskrav både før og etter forhandlingene i Stortinget og pengene går rett til statskassa og ikke til prioritert virksomhet i Forsvaret, er det ikke lenger snakk om effektivisering. Det er et rent kutt på over 100 mill. kr. Jeg registrerer at forsvarsministeren hver gang hun blir spurt om dette, snakker om Arbeiderpartiet i de åtte årene vi satt i regjering, heller enn om sitt eget budsjett og omtaler sitt eget budsjett som et historisk høyt kapasitetsløft. Det tror jeg lett blir gjennomskuet av folk som interesserer seg for forsvarspolitikk. Jeg tror ikke folk i Forsvaret kjenner seg igjen i denne beskrivelsen. Ingen offentlig etat har vært gjennom tilsvarende omstillinger som Forsvaret. Mitt inntrykk er at folk i Forsvaret lojalt følger opp de kravene til effektivisering som de pålegges. Det som oppleves som mest urimelig, er likevel politikere som gir uttrykk for økte ambisjoner, men som ikke er villige til å betale for det. I budsjettet som nå presenteres, gis det uttrykk for høyere ambisjoner når det gjelder operativ evne og militær kapasitet, men i stedet for mer penger kommer flere effektiviseringskrav. Det øker gapet mellom retorikk og realitet. Det varsles et nytt fagmilitært råd, som skal presenteres en uke før budsjettet for 2016 skal legges fram. Det blir interessant å se om dette skal prioriteres fra regjeringa – om det blir sikkerhet og forsvarsevne, slik Høyre og Fremskrittspartiet lovte i opposisjon, eller om det er nye skattekutt som skal prioriteres i det budsjettet som da legges fram. Jeg håper vi på dette området i forsvarspolitikken kan samarbeide om det vi er enige om: å finansiere og følge opp langtidsplanen for Forsvaret. Det er stor enighet om hovedlinjene i norsk utenrikspolitikk. Men alle linjene og valgene bør ikke ligge fast i en tid med forandringer. Det er en fordel med bred enighet, men enighet kan også bidra til mindre diskusjon om våre utenrikspolitiske prioriteringer. Jeg håper vi i dag får en åpen diskusjon om ulike sider av norske utenrikspolitiske prioriteringer.