Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-05-06:
Jeg vil takke utenriksministeren for en redegjørelse som tar opp de aktuelle utfordringene vi står overfor, spesielt knyttet til Lisboa-traktaten. Også denne redegjørelsen bekrefter at vår omfattende deltakelse i EU-samarbeidet utvides med uforminsket styrke. Vi har anmeldt ønske om å få delta i ytterligere fem byråer, bl.a. EUs byrå for reguleringsmyndigheter på energisiden. Vi skal delta i det europeiske år for sosial utjevning og bekjempelse av fattigdom, og stortingsmeldingen om norsk flyktning- og migrasjonspolitikk i et europeisk perspektiv legger opp til å knytte oss enda sterkere til EUs politikk på dette området. Det viser hvor viktig det er for oss å delta i samarbeidet med våre naboland om felles utfordringer. Jeg vil i dette innlegget konsentrere meg om tre temaer, først hvilke utfordringer Lisboa-traktaten gir for vår EØS-tilknytning. Hovedutfordringen vil bli, som utenriksministeren pekte på, at det blir mer krevende å se hva som ligger innenfor, og hva som ligger utenfor EØS-avtalens og Schengen-avtalens virkeområde når EU utvikler ny politikk og nytt regelverk. Det er tre utfordringer for oss. Den ene dreier seg om enigheten mellom kommisjonen og EFTA-landene om hva som er innenfor våre avtaler, den andre om hvor langt våre rettigheter for medvirkning i beslutningsforberedelsene strekker seg, slik dette er nedfelt i EØS-avtalen og Schengen-avtalen, når grenseoppgangen blir mer uklar. Men det er en tredje dimensjon i dette, som det er lite oppmerksomhet omkring. Det må også være enighet mellom de tre EFTA-landene om hva som er innenfor, og hva som er utenfor disse to omfattende avtalene. Når grenseoppgangen blir mer uklar, kan dette føre til større uenighet også mellom oss tre på EFTA-siden. Det er langt fra sikkert at Norge, Island og Liechtenstein vil ha sammenfallende interesse i å trekke de samme grensene. Et slikt eksempel er matlovpakken, som vi har ønsket å implementere i EØS-avtalen, men hvor Island har hatt et annet syn. Det har ført til at implementeringen av dette felles regelverket som omfatter hele matkjeden, fra omsetning og kontroll fra primærproduksjon, til omsetning og forbruker, er blitt forsinket med flere år. Et annet eksempel er tjenestedirektivet, som først nå er implementert i EØS-avtalen etter at Island like før påske behandlet saken i Alltinget. Med de krevende sakene Island nå har på sitt politiske bord, Icesave, medlemskapsforhandlingene og oppgjøret etter bankkollapsen, kan vi risikere flere slike forsinkelser. Vi er ikke tjent med at vi blir hengende etter i oppdateringen av regelverket i det indre marked. Til det er dette markedet for viktig for titusenvis av norske arbeidsplasser. Lisboa-traktaten byr også på en utfordring ved at Europaparlamentets makt økes. Jeg tror at vi her i Stortinget må ta et betydelig ansvar for å styrke kontakten mot EU-parlamentet. Beslutningen om at en av medarbeiderne i internasjonal avdeling her på Stortinget skal ha sin arbeidsplass i Brussel, er veldig viktig i så måte. De siste månedene har det vært økende kontakt mellom komiteer i Stortinget og i EU-parlamentet og mellom partigruppene. Jeg tror alle som har deltatt i dette arbeidet, har sett hvor viktig det har vært å ha gode hjelpere, både her hjemme og i Brussel, som har bistått med kontaktene og gjennomføringen. Kommisjonen har nå, som også representanten Ine Marie Eriksen Søreide viste til, lagt fram sitt arbeidsprogram for 2010. Så etterlyste representanten Eriksen Søreide Regjeringens oppspill til at Stortinget kan ta tak i dette. Men stortingskomiteene har jo fått mulighet til selv å ta initiativet og ta opp saker knyttet til EØS. Når man ser på strømmen av private forslag som presenteres fra denne talerstolen ved begynnelsen av så å si hvert møte, mangler det jo ikke på initiativ til å ta opp saker på egen hånd. Da mener jeg også at komiteene bør bruke muligheten på dette området. Jeg er spesielt overrasket over at Høyre skal sitte stille og vente på oppspill fra Regjeringen – de som jo før denne stortingsperioden har varslet at de skulle løfte EU-saken. Det har vi sett lite til. Men her har Høyre altså en mulighet, og ettersom jeg skjønner, har de gått grundig igjennom kommisjonens forslag til arbeidsprogram. Da synes jeg man skal bruke den muligheten. Det er en lang og interessant diskusjon – når Regjeringen skal komme til Stortinget, når Regjeringen er beredt til å gjøre sine anbefalinger. Men stortingskomiteene og partigruppene i Stortinget har altså fått en mulighet til å ta tak i sakene, uavhengig av når Regjeringen måtte finne det riktig å komme til Stortinget med sine vurderinger – noe jeg tror det er viktig at vi gjør. Jeg mener at alle komiteer i Stortinget nå bør gå igjennom dette arbeidsprogrammet og blinke ut saker som de mener er viktige, og ta tak i dem når de legges fram fra kommisjonens side, slik at vi kan delta i debatten samtidig med våre kollegaer i EU-parlamentet og i medlemslandenes parlamenter. Den kanskje beste kanalen for å ivareta norske interesser overfor EU-parlamentet vil være inn mot våre søsterpartier der – i hvert fall for dem av oss som har slike. Samtidig skal vi være klar over at dette også innebærer at den politiske dragkampen i denne salen overføres til Europaparlamentet i saker der det ikke er bred enighet om hva som er norske interesser, men hvor de politiske skillelinjene vi kjenner fra norsk politikk, også vil gjøre seg gjeldende på det europeiske plan. I tillegg må vi utnytte de muligheter det nordiske samarbeidet gir, gjennom den EU-strategi som Nordisk Råd behandlet i fjor høst, til å øve innflytelse i saker som er av betydning. Utenriksministeren berørte i sin redegjørelse den nye vekst- og sysselsettingsstrategien, Europa 2020, som EU-toppmøtet har sluttet seg til. Norge har, både ved statsministeren og næringsministeren, gitt innspill. Europa 2020 vil berøre oss på flere måter, både gjennom utvikling av nytt regelverk og ved vår deltakelse i de ulike EU-programmer. Utenriksministeren sa det ikke direkte i sin redegjørelse, men jeg går ut fra at Norge takker ja til å delta fullt og helt i dette arbeidet. Selv om Norge har kommet langt bedre gjennom finanskrisen enn sine naboland – så langt – deler vi de langsiktige utfordringene: en aldrende befolkning, med tilhørende kostnadspress på eldreomsorg og helsevesen, en synkende arbeidsstyrke og en voksende konkurranse fra Kina, India, Brasil og andre land som er inne i en rivende økonomisk utvikling. Formålet med Europa 2020 er å bekjempe ledigheten gjennom å skape grunnlag for en bærekraftig økonomisk vekst. Det er en målsetting som er helt i tråd med et verdigrunnlag som Regjeringen deler. Derfor bør vi delta helhjertet i dette – ikke bare sende et og annet innspill og håpe det beste. EØS- og Schengen-avtalene er våre mest omfattende og viktigste internasjonale avtaler. EØS-avtalen gir oss mulighet til å delta i det indre marked på samme vilkår som EU-landene. Det er helt avgjørende for norsk eksportindustri. Schengen-avtalen gjør oss til en del av et felles europeisk område for trygghet og rettssikkerhet. Det tredje jeg vil berøre, er det andre viktige europeiske samarbeidet vi er med i – EFTA-samarbeidet. Uten EFTA ville vi ikke kunnet framforhandle EØS-avtalen da EU besluttet å utvikle det indre marked. Det var EFTA-medlemskapet som skapte økonomisk integrering i Norden, noe vi ikke maktet på egen kjøl. Derfor har EFTA vært viktig for Norge. EFTA ble skapt som en refleks av EU-samarbeidet og har gjennom årene endret seg som en refleks av utviklingen i EU, hva både medlemsland og innholdet i samarbeidet angår. I dag er det bare fire medlemsland igjen. Men EFTA er fortsatt viktig, fordi EFTA er vårt redskap for å gi norsk næringsliv bedre tilgang til viktige markeder utenfor Europa – til nå gjennom 20 frihandelsavtaler. Mandag denne uka fylte EFTA-samarbeidet 50 år. Mens titusener fylte gatene i Berlin og alle de 27 regjeringssjefene deltok da EU feiret sine 50 år for tre år siden, var markeringen i Genève av det mer beskjedne slaget, med en lunsjmottakelse og en middag om kvelden for 45 gjester. Alle de fire landenes regjeringer begrenset sin representasjon til embetsmannsnivå. Fra parlamentarikerkomiteen var vi tre på mottakelsen og én på middagen. Det var et riktig hyggelig familieselskap, men det var tilbakeskuende. Nå ligger dette utenfor utenriksministerens parlamentariske ansvar. Jeg nevner det likevel, fordi jeg mener EFTA-samarbeidet fortsatt er viktig som et handelspolitisk instrument for oss som på dette området ikke nyter godt av EU-samarbeidet. Nå avfødte 50-års markeringen én ting, nemlig en bok om EFTA. Et av bidragene i denne boka bør påkalle interesse og ettertanke, nemlig det fra den sveitiske statssekretæren Jean-Daniel Gerber. Han beskriver den sveitiske avtalen, som i likhet med EØS-avtalen innebærer at landets lover må tilpasses EUs. Valget er, sier han, om vi skal beholde vår suverenitet ved ikke å endre lovene og miste konkurransekraft, eller om vi skal miste litt suverenitet og beholde vår konkurransekraft. Så skriver han: Hvor mye lenger er det mulig å beholde et så komplisert forhold til EU? Det er et spørsmål som utviklingen i EU-samarbeidet, på grunnlag av Lisboa-traktaten, kan komme til å gjøre mer påtrengende, også for oss.