Borghild Tenden (Venstre), 2011-06-14:
Samhandlingsreformen er et viktig grep med styrking av kommunehelsetjenesten, og det er bra at det er bred enighet om hovedinnholdet. Jeg vil imidlertid starte med å si litt om Nasjonal helse- og omsorgsplan. Det er ingen hemmelighet at vi i Venstre er lite fornøyd med denne planen. Den er vag når det gjelder sykehustilbudet. Den inneholder fortsatt kommunal medfinansiering, og den svikter når det gjelder kommunereform. Venstre mener dette fører til at reformen blir gjennomført ovenfra og ikke nedenfra, som flere har vært inne på. Jeg tar det siste først: Reformen plasserer en rekke omfattende arbeidsoppgaver på kommunene. Skal kommunene klare å ta ansvaret for omsorgen til sine innbyggere, må mange kommuner bli større og sterkere. Venstre har vanskelig for å tro at 431 kommuner er svaret på utfordringen om bedre kvalitet i fremtidens omsorgstilbud. Venstre frykter at reformen blir mislykket dersom små kommuner med liten kompetanse blir pålagt oppgaver de ikke er i stand til å overta. Da kan vi risikere at vi får et dårligere helsetilbud enn i dag. Derfor har Venstre fremmet forslag, som snart er omdelt i salen, håper jeg, om at regjeringen legger fram en plan med sikte på å redusere antallet kommuner i Norge for å sette kommunene i stand til å kunne møte de økte oppgavene som følge av Samhandlingsreformen. Når det gjelder nasjonal helse- og omsorgslov, mener vi det er behov for en nasjonal sykehusplan som definerer hva et sykehus må inneholde, og som omhandler prioriteringer i helse- og omsorgstjenestene. Venstre ønsker i likhet med de andre opposisjonspartiene en mer operativ plan, som Stortinget kan være med på å påvirke. Venstre er ikke imot en omstillingsprosess i sykehusstrukturen, men vektlegger åpenhet, ærlighet og politisk styring. Vi reagerer på at regjeringen sier at dagens desentraliserte sykehustilbud skal opprettholdes, samtidig som de lokalt tømmes for viktige funksjoner. Venstre mener derfor regjeringen med jevne mellomrom bør komme med en stortingsmelding som tydeliggjør regjeringens politikk for omstillingsprosesser i helseforetakene. Når det gjelder kommunal medfinansiering, mener Venstre at det er store uklarheter. Den er detaljert nok når det gjelder medfinansiering ved innleggelser og øyeblikkelig hjelp, men uklar drifts- og investeringsmessig. I et svar på et skriftlig spørsmål fra undertegnede svarte statsråden i mars: «Kommunene vil få tilført friske midler gjennom den generelle veksten i frie inntekter, spesifikke oppgaveoverføringer fra spesialisthelsetjenesten i tillegg til midlene knyttet til de finansielle virkemidlene i reformen.» Dette er verken tydelig eller betryggende for de kommunene som nå forbereder seg på å ta mer ansvar for helse- og omsorgsbehovet for sine innbyggere. Venstre mener effekt av reformen avhenger av finansieringen. For 2012 får kommunene et beløp som skal gå til å dekke økte kostnader med overtakelse av utskrivningsklare pasienter. Men det stimuleres ikke til oppbygging av kommunale tilbud som kan erstatte opphold i sykehus. Da blir faren stor for at pasientene blir værende i spesialisthelsetjenesten. Eneste forskjell er da at helseforetaket fakturerer kommunene i stedet for staten. Det er først og fremst usikkerhet knyttet til Samhandlingsreformen som bekymrer Venstre, og det gjelder også tid og omfang. Jeg tror vi også må begynne å se reformen fra kommunenes ståsted. For å illustrere poenget mitt vil jeg trekke fram et sitat fra rådmannen i min egen kommune, Bærum, som sier: «Jeg er bekymret. Det meste er fortsatt uklart. Det eneste som er sikkert er at dette vil koste skjorta.» For det er slik at den konkrete finansieringen til kommunene ikke blir endelig vedtatt før statsbudsjettet for 2012 blir vedtatt i denne sal i begynnelsen av desember. Det gir Oslo kommune knapt én måned fra vedtaket i Stortinget er gjennomført. Én måned er, for å si det forsiktig, svært kort tid. Bedre blir det ikke av at det er svært uklart hvilket omfang de nye oppgavene som blir gitt til kommunene, vil få, og det er vanskelig å se omfanget av de ulike behandlingsformene norske kommuner nå skal sette seg i stand til å tilby. Jeg vet det er svært vanskelig for norske kommuner også i dag å begynne å forberede seg, nettopp fordi usikkerheten er stor rundt det faktiske omfanget av reformen. Regjeringen har foreslått at kommunene får betalingsansvar for utskrivningsklare pasienter fra første dag. Det er vel og bra, men problemet er at grunnlaget for antall pasienter som staten kompenserer for, er preget av stor usikkerhet. For å bruke Oslo kommune som eksempel så varierer anslaget gitt fra ulike fagorganer fra 15 000 nye liggedøgn til 60 000 nye liggedøgn. Kommunens egne registreringer i perioden 2007–2010 tyder på at antall liggedøgn etter utskrivningsklar-meldingen er vesentlig høyere enn det tallet departementet så langt opererer med. Det sier seg selv at dette kan få store økonomiske konsekvenser for kommunene. Økonomien er en ting, men det skal også en mengde nye fagfolk på plass i norske kommuner fram mot 2012. Men antall ulike diagnoser som må behandles, er helt uvisst. Størrelsen på de ulike behandlingstilbudene er helt i det blå, noe som tilsier at det vil være utrolig om man klarer å få på plass et kvalitetsmessig godt og tilpasset tilbud før 1. januar 2012 – spesielt med tanke på at de økonomiske rammene ikke er på plass før i desember, altså bare én måned før. Hvor alle disse nye pasientene skal plasseres, er et problem, men det er klart at hvis Oslo kommune blir nødt til å ta over lokalene til Aker sykehus for å få dette til, får jeg opplyst at det vil være det samme som å slå Oslo kommune konkurs. Jeg vil understreke at dette er en situasjon for Norges største by, med et godt faglig byråkrati og en stor og fleksibel helse- og omsorgssektor. Hvordan alle de små kommunene med under 2 000 innbyggere skal få dette til, må nesten statsråden gi oss et godt svar på. For å ta frem noen andre oppgaver som i dag har usikker finansiering og usikkert omfang, kan jeg nevne at kommunene får 20 pst. medfinansieringsansvar for medisinsk behandling i sykehusene, økt sektorovergripende ansvar, oversikt over lokale helseutfordringer, iverksettelse av nødvendige tiltak for å møte disse og en ny plikt for kommunene til å tilby døgnopphold for personer med behov for øyeblikkelig hjelp. At dagens kommunestruktur og kommuneøkonomi skal være i stand til å bære dette, er jeg meget usikker på. Lov om kommunale helse- og omsorgstjenester skal tydeliggjøre kommunenes plikt og ansvar når Samhandlingsreformen settes ut i livet. Av ansvar oppsummeres i innstillingen: samarbeid, kompetanse, forebygging, egenmestring, behandling, omsorg og rehabilitering. Nå sitter ikke Venstre i helse- og omsorgskomiteen, og vi fikk tilgang til innstillingen først fredag morgen, så jeg må ta forbehold om at det er noe jeg ikke har fått med meg, men i mitt hode fremstår det uklart. Jeg synes loven er uklar på mange områder, og at mye overlates til forskrifter, men det har flere representanter vært inne på, bl.a. Dåvøy og Høie, så jeg skal ikke bruke tid på det. Jeg vil gjerne understreke at Venstre er positiv til de store grepene i Samhandlingsreformen, at vi mener at store oppgaver burde flyttes til kommunesektoren, og at en langt større del av helsetjenestetilbudet bør ligge på et så lavt forvaltningsnivå som mulig. Men jeg vil nevne hvor viktige samarbeidsavtalene som norske kommuner skal ha med helseforetakene, blir, for å sørge for at det hele tiden vil være pasientens beste som ligger til grunn for vedtak, og ikke økonomi eller interessekonflikter. Pasienter skal ikke være lenger enn absolutt nødvendig på sykehus, men å skrive ut pasienter for tidlig uten at tilbudet til de utskrevne pasientene er godt nok, vil også komme til å bli svært kostbart – både økonomisk og menneskelig. Avslutningsvis: Jeg vil avslutte der jeg begynte. Samhandlingsreformen er et viktig grep med styrking av kommunehelsetjenesten, og det er bra at det er bred enighet om hovedinnholdet i Samhandlingsreformen. Helsetjenestene skal skje nærmere der folk bor, kommunene får en større rolle, og vi kan håpe på at kvaliteten i det norske helsetilbudet blir bedre. Alt dette er bra. Den store oppgaven er for det første å gjøre kommunene i stand til å møte denne oppgaven. Den andre store utfordringen er om statsråden raskt klarerer og konkretiserer innholdet i reformen gjennom alle sine kommende forskrifter, slik at helsevesenet blir mer sømløst, men ikke så sømløst at det ikke lenger henger sammen eller i verste fall rakner.