Michael Tetzschner (Høyre), 2020-02-04:
Først vil jeg uttrykke en tilfredshet over at vi får denne saken som en sak for Stortinget, for i det ligger en anerkjennelse av at Grunnloven § 75 f ikke er gått ut av historien, at det er en aktiv paragraf, selv om det forsøksvis har vært argumentert med at den nærmest har historisk interesse. Men det er nettopp fordi vi etter at bestemmelsen kom inn i 1814, har fått parlamentarismen i 1884, og etter det har det altså vært et – skal vi si – mer finstemt samarbeid mellom denne salen, Stortinget, og regjeringen. Så når det nettopp vises til at det ikke har vært mange saker hvor Stortinget har benyttet seg av § 75 f, er det nettopp fordi den har vært i ryggen for Stortinget i de tilfeller Stortinget har hatt behov for slike dokumenter til sin behandling av sakene. Vi får heller ikke røpet noen hemmelighet med det faktum at vi også i mange perioder har hatt mindretallsregjering. Det har selvfølgelig gjort regjeringen ytterligere lydhør. Derfor er jeg litt overrasket over statsrådens prosedyre her for det som egentlig skulle være ukontroversielt når det gjelder forståelse av statsretten, forholdet mellom storting og regjering. For det første mener jeg at man går litt feil hvis man i diskusjon om kontrollkomiteens direkte – skal vi si – rekvisisjonsmyndighet overfor regjeringen, blander det sammen med Stortingets rett til det samme. Derfor er jeg beroliget når statsråden – riktignok etter noen resonnementer – sier at hvis man vil påberope seg Grunnloven § 75 f for å få innsyn i dokumenter man mener er relevante, vil regjeringen selvfølgelig etterkomme det. Det gir i hvert fall en etablert base for det vi diskuterer, og den enigheten. Men jeg legger også merke til at både statsråden og andre har en tendens til å blande inn andre størrelser som ikke har betydning for saken, bl.a. offentlighetsloven. Denne grunnlovsbestemmelsen er mye eldre enn offentlighetsloven vi fikk i 1970, og det er da snakk om allmennhetens innsyn, jevnlig representert ved pressen. Her snakker vi om konstitusjonelt innsyn som Stortinget har, og det er også slik at man kan motta taushetsbelagt informasjon, som vi nettopp har eksempler på at Stortinget både kan få og kan behandle. Offentlighetsloven vil her være et sidespor, også når det fra departementet hevdes at man har vurdert meroffentlighet overfor dem som har bedt om innsyn. Det er rett og slett ikke det saken dreier seg om. Siden det henvises til at Stortinget bare kjenner statsråden, må jeg også si at det ikke er noe førende forvaltnings- eller forfatningsmessig prinsipp. Det er ingen juridisk maksime. Det er et utgangspunkt for nettopp at man ikke fra statsrådens side kan skyve skyld eller ansvar over på medarbeidere. Men det er mange eksempler på at Stortinget kjenner flere enn statsråden, og det skal faktisk statsråden være lykkelig for, for det betyr av og til at man kan nyansere kritikken når man vet at det er urimelig å belaste statsråden for feil som er gjort i et direktorat eller lenger ned i departementet. Jeg er forundret over at man nå argumenterer så hardt for et standpunkt som ikke kan opprettholdes. I grunnlovsrevisjonen var den eneste endringen vi gjorde i denne paragraf, § 75 f, å forandre innsynsretten, hvor omtalen var offentlige dokumenter, til offentlige papirer, og det var nettopp også for å løsrive det fra det velkjente dokumentbegrepet i forvaltningsloven. Så det egentlige vernet man har mot utlevering, gjelder rent private brev, private opptegnelser. Når man er satt til å styre offentlige interesser og i den forstand betjener seg av dokumenter internt, er betegnelsen ikke det som setter grensene for Stortingets innsynsrett etter § 75 f, hvis det har med styringen av staten å gjøre, og hvis kommunikasjonen er av interesse. Det er selvfølgelig også riktig at § 75 f er en kontrollbestemmelse, og det vil si at den er tilbakeskuende. Det sier jeg også for å mane i jorden de skremsler man får om hva det ville føre til hvis Stortinget fikk utlevert dette dokumentet. Det er ikke snakk om at Stortinget ber om løpende innsyn i prosesser som regjeringen og departementene helt berettiget må ha for seg selv. De må kunne tenke høyt internt uten at det blir en offentlig sak, det vil jeg forsvare. Men dette er en kontrollbestemmelse, hvor det er snakk om kjente dokumenter som inngår i en saksbehandling for Stortinget. Det sier seg selv at det er en veldig høy terskel om man må gå til Stortingets plenum og be om et plenarvedtak for å få ut enkelte dokumenter. Alle vil forstå at det ikke vil være en del av den løpende virksomheten som kontrollkomiteen skal drive med. Den diskusjonen man hadde i 2003, var nettopp om kontrollkomiteen skulle ha utvidede beføyelser ved direkte henvendelser til statsapparatet. Det er det veldig gode grunner, som man kan snakke seg varm om, til at det ikke skal ha. Det ligner litt på den andre diskusjonen vi også har hatt når det gjelder komiteene og deres kompetanse her i Stortinget. De har heller ikke fått delegert egen beslutningsmyndighet. Man må gå via Stortinget hvis man skal ha ut en beslutning fra Stortinget. Så vil jeg si at det ikke må bli slik at man mistror dette ut fra partipolitiske motiver. Vi må ikke ende i den amerikanske fellen eller det som for tiden opphever «checks and balances»-systemet man ellers er stolt av, nemlig at det er kontroll med makten, og redusere dette til et spørsmål om taktisk partipolitikk. Når det gjelder grunnen til at jeg ikke vil stemme for henstillingen slik den nå har kommet fra en samlet kontroll- og konstitusjonskomité, var Harberg noe inne på dette, selv om jeg også her må nyansere litt. Det kan ikke være slik at man sier at statsrådens forsikringer om at alt er i orden, danner den ytterste grense for Stortingets innsyn i kontrollsammenheng. Slik kan det ikke være. Det er Stortinget som til enhver tid vil ha den definisjonsmakten. Men så må jeg si at i denne sammenheng har det altså blitt nedsatt en granskingskommisjon. Stortinget har til og med vedtatt en særlov som gjør at man uhindret av pliktbelagt taushet kan ytre seg til den kommisjonen. Det vil si at denne saken kommer tilbake til Stortinget, og så kan jo Stortinget vurdere om en har fått innsyn i alle de dokumentene en ønsker, for da har Stortinget også en sak. Det bringer meg til neste poeng, og det er at det vi nå diskuterer, er resultatet av en hastig muntlig redegjørelse fra statsrådens forgjenger. Jeg vil faktisk si at Stortinget må smøre seg med tålmodighet og vente på en granskingskommisjon som har utvidet innsynsrett per definisjon, og hvor vi har god erfaring for at regjeringen selv etterkommer granskingskommisjonenes ønske om innsyn også i interne dokumenter. Det skjedde bl.a. i granskingskommisjonen som gikk gjennom hele oppspillet til bankkrisen i sin tid. Det er også lettere for disse granskingskommisjonene nettopp på grunn av de særbestemmelsene de får, å få tak i de dokumentene som de mener er relevante for å gi en samlet fremstilling for nasjonalforsamlingen. Derfor vil jeg, på bakgrunn av den saken som ikke foreligger – for det foreligger jo ikke en ferdig innstilling fra noe hold, ikke fra regjeringen, det foreligger en muntlig redegjørelse fra statsråden umiddelbart etter at Nav-saken ble kjent – si at det er for tidlig å si at Stortinget skal kreve interne dokumenter utlevert. Stortinget vil da kunne komme tilbake til det og vurdere det, og jeg håper at det skjer ut fra synet på en institusjonell kontroll med regjeringen, og ikke ut fra partipolitiske overveielser eller mer taktisk begrunnede argumenter.