Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-28:
Jeg vil gjerne be siste taler i et senere innlegg utvikle synspunktet om at enhver fordel vunnet ved eget arbeid skal beskattes. Det er gjort en serie unntak fra det prinsippet. Jeg ber representanten f.eks. tenke over hvilke fordeler hun selv nyter som stortingsrepresentant hver dag med adgang til gratis garasjeplass og gratis helsestudio. Jeg vet ikke om dette innebar at stortingsrepresentanter er særlig unntatt, eller om hun vil innføre skatt også på disse områdene for arbeidstakere som har slike fordeler. Det er sikkert mange som vil interessere seg for å få et synspunkt på det. Men tilbake til hva denne saken egentlig gjelder. Det er riktig, som det ble sagt, at det er et flertall i innstillingen, bestående av representanter fra Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, som støtter forslaget om at arbeidsgivers utgifter til behandling ved sykdom fritas for arbeidsgiveravgift og inntektsbeskatning. Det er grunn til å tro at dette flertallet kanskje kan bli et mindretall i stortingssalen, skjønt hvis en legger vekt på de uttalelser Arbeiderpartiets representanter stadig kommer med når de ikke er i denne salen, om skatt og avgifter og summen av det hele, skulle en virkelig tro at det er et reelt flertall i salen som ønsker det. Jeg har registrert at representanter for Senterpartiet har uttalt seg meget positivt om det forslaget som nå foreligger, så skulle man her stilles fritt, har jeg en slags anelse om at det ville bli et flertall som faktisk ønsket dette. Men det kommer et valg snart, og vi får se om forholdene forandrer seg. Senterpartiet skriver i en merknad i innstillingen at de «mener det kan være gode grunner isolert sett til å støtte forslaget om skattefritak der arbeidsgiver kjøper helsetjenester som får arbeidstaker raskere tilbake i arbeid. Både for den enkelte og for bedriftene vil det kunne være gevinster å hente på å gi skattefritak for privatfinansierte operasjoner». Det er jeg helt enig i. Imidlertid argumenterer Senterpartiet videre mot det samme standpunkt, og skriver at «det er betenkelig at prioriteringen av hvem som har størst behov for rask behandling i større grad vil bli tatt av arbeidsgivere, og ikke først og fremst på medisinsk grunnlag. Dette kan åpne for en utvikling i retning av et sorteringssamfunn». Jeg synes denne siste siterte uttalelse vitner om en ganske grunnleggende mistillit til arbeidsgivere. For det første er det ikke slik at flertallet i denne sal sannsynligvis vil gå for et forbud mot at arbeidsgiver betaler operasjoner. Det vil de fortsatt gjøre for de arbeidstakere som det er særlig verdifullt å få raskt tilbake på plass, og i bedrifter som har god økonomi til det. Det vil fortsette. Sorteringen vil bare bli enda mer finmasket. Hvis man hadde fulgt forslagsstillerne, hadde man altså åpnet for at flere bedrifter og flere arbeidstakere kunne vært omfattet av en slik ordning. Så diskrimineringen – hvis det i det hele tatt skulle ligge det element i det – blir i alle fall mindre med å gå for forslaget. For det andre må jeg si at det hovedsakelig dreier seg om personer som ikke er høyt prioritert i den helsepolitiske køen. De kommer jo rimelig raskt frem. Dette dreier seg om operasjoner av den type som gjør at man er satt ut av arbeid, men der pasienten ikke har så livstruende eller så plagsomme sykdommer at man er høyt prioritert. Da er det jo en del arbeidsgivere som tenker ganske rasjonelt, at det er bedre å få denne mannen eller denne kvinnen tilbake i jobb så fort som mulig, tatt i betraktning at det er mangel på arbeidskraft i de aller fleste bransjer. Og det synes jeg faktisk er en ganske fornuftig tanke. Det er også i debatten lagt frem det argument at det kan skje forrykninger i køen ved at noen blir operert ved at bedriften f.eks. kjøper operasjonskapasitet ved en privat klinikk som ikke er inkludert i det offentlige tilbud, eller ved en utenlandsk klinikk. Da kan en altså risikere at den samme utenlandske klinikken av en annen fylkeskommune er brukt til operasjoner, f.eks. hofteoperasjoner, som man må vente til dels meget lenge for å få utført. Vi kan altså risikere at en privat bedrift kjøper operasjoner ved en klinikk som også det offentlige Norge bruker og fullt ut statsstøtter, men pasienten bor tilfeldigvis ikke i den riktige fylkeskommunen. Dette viser egentlig hvor meningsløst dagens system er, og jeg må si at om det skulle være slik at noen – fordi man av arbeidsgiver ønskes raskt tilbake i jobb –kommer foran andre som ikke er i jobb, så er jeg villig til å leve med det, særlig tatt i betraktning at køen går fortere frem for dem som står igjen hvis noen har rykket ut av køen. Ideelt sett burde selvfølgelig ikke kø være noe vi diskuterer, men i realitetenes verden er det dessverre slik, til tross for at vi lever i et land som er blant dem med aller best legedekning i verden og bruker ganske store offentlige utgifter til helsestell, men som ikke gir den uttelling som vi vel alle hadde ønsket.