Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-10-04:
Det har vært til dels heftig flørt med Kristelig Folkeparti i dag, og det er jo alltid hyggelig å bli flørtet med. Men noen ganger går det litt over alle støvleskaft. Jeg ser at i Vårt Land i dag sier representanten Arild Stokkan-Grande fra Arbeiderpartiet: «Sosialdemokratiet og det kristne budskap er to sider av samme sak.» Da tror jeg representanten blander sammen treenigheten og trepartssamarbeidet, og glemmer at det fortsatt er forskjell på de ti bud og handlingsregelen. For noen år siden, da Bondevik-regjeringen måtte gå av etter valget i 2005, hadde pipa en ganske annen lyd. Det er ganske pussig at når man skal fri fra venstresiden til Kristelig Folkeparti, peker man på fattigdomspolitikken. Men så har Kristelig Folkeparti faktisk sittet og styrt fattigdomspolitikken, sammen med Venstre og Høyre. I 2005 møtte man ikke honnør fra venstresiden, men slakt og kjeft. Kristin Halvorsen gikk, som kjent, da til frontalangrep på daværende statsminister Bondevik. Hun lovet å fjerne fattigdommen i Norge, avskaffe den, og sa at det dreide seg om politisk vilje. Så vet vi at resultatet siden den gang har ikke vært at fattigdommen i Norge er blitt fjernet, den har faktisk økt. Så er spørsmålet: Når man da har innsett at fattigdommen fortsatt har økt med en rød-grønn regjering, som sa at det dreide seg om politisk vilje, og at den kunne fjernes med et pennestrøk, hva skal man da gjøre? Skal man da være høy og mørk og fortsette å kjefte og si at dere har også sviktet? Eller er det faktisk en mulighet og en åpning for en ny type fattigdomsdebatt i Norge? Jeg tror at det siste er tilfellet. Hvis vi skal investere for fremtiden og trygge den norske velferdsstaten, så er dét avgjørende for norsk økonomi og velferd, men det er også avgjørende hvis vi skal klare å løfte dem som i dag har falt utenfor velferdssamfunnet, inn. Men den kanskje viktigste begrunnelsen for de viktige velferdstiltakene vi vedtar i denne sal, er ikke at de opprettholder velferden for dem som er sterke nok til å stå på egne bein og klare seg selv, men at de bidrar til å styrke mulighetene for dem som har falt utenfor. Jeg tror vi kan få en ny og bedre debatt om fattigdom hvis vi slutter å stirre oss blinde på inntektsstatistikkene. Misforstå meg ikke: Jeg mener at økonomiske forskjeller som er for store, er et problem. Det er en uting, og det er en urettferdighet i land hvor de økonomiske forskjellene er så store at noen bor uten tak over hodet, mens andre bor bak store murer. Men dét er ikke situasjonen i Norge i dag. Sannheten er at inntektsstatistikken i Norge vil variere fra år til år. Dersom det er et dårlig år på børsen, så risikerer man at forskjellene i Norge blir mindre, men det er ikke ett eneste barn i Norge som har fått økte muligheter av den grunn. Det er jo også paradokset ved at økonomien i Norge går bra, at de rød-grønne da – på grunn av måten vi måler fattigdom på i Norge – er nødt til å se at det samtidig, relativt sett, har blitt flere fattige barn i Norge. Jeg tror ikke det er noe poeng i å fortsette en fattigdomsdebatt som bare handler om store slagord og ikke om reelt innhold. Jeg tror vi for det første må innse at for veldig mange som er fattige i Norge – for det fins fattige i et av verdens rikeste land – er lavinntekt et symptom og ikke en årsak. Det vil si at fattigdom ikke bare kan måles på inntektssituasjonen din der og da. Det dreier seg om rus, det dreier seg om manglende integrering, det dreier seg ikke minst om sosial marginalisering, det dreier seg om psykiske problemer, om helseproblemer – om en hel rekke problemstillinger. Hvis vi skal få en ny og bedre fattigdomsdebatt, er vi nødt til å angripe problemene på en helt annen måte. Vi er for det første nødt til å ha fokus på arbeid – ikke bare for å styrke Norges velferd for fremtiden, men rett og slett fordi arbeid er den aller beste vaksinen mot fattigdom. Manglende arbeidsdeltakelse og fattigdom henger sammen. Da kan vi ikke holde oss med et system hvor det for mange mennesker i Norge er slik at en får mindre penger igjen hvis en går på jobb, enn hvis en ikke går på jobb. Det er urettferdig å be folk om å stå opp om morgenen hvis de taper penger på å gå på jobben i stedet for å være hjemme. Punkt to: Vi trenger en mer målrettet fattigdomssatsing, som retter seg mot dem som faktisk trenger det mest. Det betyr f.eks. at alle kommuner i Norge burde ha utstyrsutlån til fattige barn og kontingentbetaling, slik at man slipper å bli stengt ute fra fritidsaktiviteter bare fordi foreldrene ikke har inntekt. Punkt tre: Vi er nødt til å gripe fatt i debatten integrering–fattigdom på en helt annen måte. Den største gruppen i Norge som er fattig, er også mennesker som nylig har ankommet landet, og det er et stort problem.