trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Irene Lange Nordahl (Senterpartiet), 2011-04-26:
Priskontrollen ved erverv av landbrukseiendom skal ivareta hensynet til å forbeholde landbrukseiendommer for aktive yrkesutøvere, sikre rekruttering til næringen og gi yrkesutøverne økonomisk og sosialt tilfredsstillende forhold. Det er derfor viktig at prisnivået på landbrukseiendommer ikke må ligge høyere enn at en med normal god utnyttelse av eiendommens driftsgrunnlag kan oppnå et tilfredsstillende økonomisk resultat. Priskontrollen ved erverv av landbrukseiendom følger av konsesjonsloven § 9. Ved avgjørelser av søknader om konsesjon for erverv av eiendom som skal nyttes til landbruksformål, skal det bl.a. legges vekt på om den avtalte prisen tilgodeser en samfunnsmessig forsvarlig prisutvikling. Med en samfunnsmessig forsvarlig pris forstås en pris som bidrar til å realisere målene i landbrukspolitikken. Det forslaget fra Fremskrittspartiet innebærer, er en avvikling av priskontrollen og la markedet for eiendomssalg råde grunnen. Senterpartiet vil på ingen måte støtte Fremskrittspartiets forslag om å legge til rette for flere fritidseiendommer i kommuner som ønsker fast bosetting. Forslaget fra Fremskrittspartiet understreker nettopp dette gjennom den argumentasjonen som de har brukt i saken. Senterpartiet mener at en styrking av selvforsyningsgraden er viktig, og at det å styrke inntekten til matprodusent er avgjørende for å kunne drive landbruk i Norge og opprettholde aktiviteten og bosettingen i hele landet. Jeg vil også komme med en saksopplysning: Prosjektet «Lys i alle glas», eller «lys i alle vinduer» som Fremskrittspartiet har nevnt – det heter altså «Lys i alle glas» – har til formål å sikre fast bosetting og næringsutvikling. Det virker derfor påtakelig at Fremskrittspartiet i samme åndedrag nevner at det er 160 000 mennesker som har svart at de ønsker et småbruk som fritidseiendom. Det har ingen ting med målsettingen i nevnte prosjekt å gjøre. Det kan være fristende å utfordre Fremskrittspartiet på om de ikke for én gangs skyld kan være ærlige og innrømme at det de egentlig ønsker, er at Distrikts-Norge skal være en ren fritidsarena og ikke en allsidig nærings- og fritidsarena med fast bosetting som i dag.
Irene Lange Nordahl (Senterpartiet), 2011-04-26:
Jeg synes denne debatten for så vidt har utviklet seg som forventet, men også underlig. På min vei har jeg ikke møtt en eneste bonde som ønsker mer fremskrittspartipolitikk. Bøndene vet at Fremskrittspartiets politikk vil bety en avvikling av landbruket i store deler av landet. Det er det ikke noen tvil om. Det er et sett av virkemidler som Fremskrittspartiet ønsker å sette i verk. Grunnen til at jeg tok ordet helt til slutt er at innleggene med all tydelighet viser at det er fritidsarenaen som de prioriterer. Senterpartiet er opptatt av å legge til grunn et levende landbruk over hele landet, og at det skal være mulig å bo og drifte også for de yngre generasjonene. Jeg synes det er påtakelig at Fremskrittspartiet tar til orde for satsing på fritidsboliger. Jeg viser til det som står i komiteens merknader, der man har skrevet om prosjektet om lys i alle vindu. Samtidig viser de til de 160 000 som har ytret ønske om å kjøpe seg et småbruk for å bruke dem til fritidsboliger. Prosjektet «Lys i alle glas», som det heter, har til hensikt å skape næringsutvikling og bosetting i distriktene. Det er det motsatte av det Fremskrittspartiet står for. Da blir det påtakelig at man bruker det prosjektet som argument for Fremskrittspartiets politikk. Jeg ser fram til at vi skal ha flere debatter i dag. Vi kommer til å få flere debatter om landbruksmeldingen når den kommer. Men det som da er viktig, er at vi er tydelig på hva det er vi ønsker med landbruket, og hva slags politikk vi ønsker. Senterpartiet ønsker økt matproduksjon og økt selvforsyningsgrad. Da må vi også sette inn et sett av virkemidler for å oppnå det. Vi må ta den store himmelen over oss, og se at vi faktisk er i en verden der 1 milliard mennesker sulter. Vi får økende befolkning i vårt eget land. Det krever at vi også tar tak og sikrer norsk matproduksjon, økt utvikling og fornying på dette området.
Irene Lange Nordahl (Senterpartiet), 2011-04-26:
Det var innlegget til representanten Nesvik som fikk meg til å ta ordet. Når dette med prisfastsetting av eiendom blir brukt som argumentasjon for investering i landbruket, blir det feil. Det er inntektsgrunnlaget på gården som avgjør hvilken finansiering man vil få fra bank. Og da tror jeg kanskje Nesvik må ta seg en liten runde for å se nærmere på situasjonen. Det er inntektsgrunnlaget som avgjør hva du kan forvente av muligheter når det gjelder å oppnå finansiering. Og det er dette inntektsgrunnlaget Fremskrittspartiet vil svekke, med kutt i jordbruksavtalen på 7 mrd. kr, svekkelse av importvern og deregulering. En svekkelse av jordbruket totalt sett, og mindre mulighet til investeringer i den enkelte eiendom, er altså det Fremskrittspartiets politikk helt konkret vil føre til.
Irene Lange Nordahl (Senterpartiet), 2011-04-26:
Det er ingen tvil om at deler av reindriften står overfor betydelige utfordringer, og at det er viktig at det snarest mulig blir tatt grep for å rette opp i situasjonen. Jeg kjenner også til en rekke konkrete hendelser over lang tid. Det understreker den store oppmerksomheten dette har også blant befolkningen for øvrig. Senterpartiet vil også understreke betydningen av at næringen blir mer bærekraftig, både økologisk, kulturelt og økonomisk. Jeg vil i denne sammenheng også vise til statsrådens brev av 15. februar 2011 til komiteen, og Senterpartiet er helt enig i at det ikke vil være effektiv ressursbruk å nedsette et granskingsutvalg for å gjennomgå støtteordningene til reindriftsnæringen. I denne sammenheng vil jeg vise til at Riksrevisjonen foretar kontroller og revisjoner av bruken av offentlige midler til reindriftsnæringen. Riksrevisjonen starter nå opp en ny undersøkelse av bærekraftig bruk av ressursene i Finnmark. Mange av de elementene som omfattes av denne revisjonen, vil være gjeldende for hele det reindriftspolitiske virkeområdet. Fra Senterpartiets side vil jeg også vise til at det nå arbeides aktivt med å få på plass godkjente bruksregler i tråd med den nye reindriftsloven. Jeg forutsetter at departementet følger opp dette arbeidet nøye i tiden som kommer, og følger opp med sanksjoner dersom det blir nødvendig. I den nye stortingsmeldingen om landbruks- og matpolitikk vil også reindriftspolitikken inngå, og meldingen vil bl.a. ta for seg systemer for hvordan uavklarte rettighetsforhold skal avklares. Da får vi flere anledninger til å debattere temaer rundt reindriften. Senterpartiet støtter flertallets innstilling i saken.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Skadefondet for landbruksproduksjon har som formål å yte økonomisk kompensasjon til foretak i landbruket som har lidd økonomisk tap på grunn av forhold som det enkelte foretak ikke rår over selv. Det er flere delordninger som finansieres over fondet. Tilskudd ved klimatisk betinget svikt i planteproduksjon er økonomisk sett den største. Dette er ingen fullverdig erstatningsordning, men i større grad en kompensasjon for å bringe foretakene gjennom en vanskelig økonomisk situasjon. Erstatningssatsen for skader i grovfôrproduksjon fastsettes på basis av en beregning av fôrverdien til avlingstapet, ikke av kostnaden ved innkjøp av tilsvarende mengder fôr. Tanken er selvsagt at foretakene, som drives av selvstendig næringsdrivende, også selv skal bidra gjennom ulike tiltak. Det som gjorde situasjonen med avlingsskader i Troms i 2010 så spesiell for grovfôr, var omfanget av skader i regionen, noe som også er understreket av flere av talerne før meg her i dag. Det førte til at det ikke var grovfôr for salg lokalt, og at innkjøp fra andre områder ble svært kostbart. For enkelte produsenter var det snakk om grunnlaget for videre drift av husdyrproduksjonen. Jeg er glad for at partene i jordbruksforhandlingene har bidratt gjennom å øke erstatningssatsene for avlingsskader på grovfôr i den vanskelige situasjonen mange bønder i Troms hadde kommet opp i. Den første økningen i erstatningssatsen, som ble vedtatt i september 2010, ble finansiert innenfor egenkapitalen til fondet. Forslaget i denne proposisjonen om en ytterligere økning i erstatningssatsen for Troms tilsvarende 8 mill. kr finansieres også innenfor jordbruksavtalens rammer ved at det omdisponeres tilsvarende beløp fra innsparinger på post 78, Velferdsordninger. Tiltakene er godt mottatt av jordbruket i Troms spesielt, og jeg er svært glad for at en samlet komité har sluttet seg til forslaget.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Det som er viktig i denne diskusjonen, og som jeg tror også representanten Trældal peker på, er jo at bønder som selvstendig næringsdrivende ikke kan gardere seg fullt og helt mot endringer i vær og vind og klimatiske forhold som påvirker avlingen. Det skjer i et land som Norge der vi har matproduksjon svært langt mot nord, og der en har store belastninger. Denne erstatningsordningen – eller kompensasjonsordningen – er etter søknad et forsøk på å avlaste i de områdene der det oppstår slike situasjoner som i Troms. Det er viktig at vi har en slik ordning videre. Men samtidig skal man ikke frata alle næringsdrivende eget ansvar for å forsikre seg. Det har vært uttalt av partene i jordbruksavtalen at det er et ønske at flere forsikrer seg. Når det gjelder antallet, kan jeg ikke svare på stående fot. Det er flere som bør forsikre seg mot slike tiltak.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Slik jeg forstår intensjonen i spørsmålet fra Trældal, er jeg enig i at flere som er private næringsdrivende, bør søke å skaffe seg forsikringer som dekker den type uhell, og som gir mulighet til å stå over avlingsskader og endringer i vær og vind som gjør at det oppstår uheldige situasjoner for den enkelte. Samtidig er jeg ganske sikker på at vi bør ha en slik ordning som en basishjelp i spesielle tilfeller. Det vil nok sikkert bli diskutert i de kommende jordbruksavtaleforhandlingene, særlig på bakgrunn av at vi fikk så store uttak av ordningen dette året.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Som jeg understreket i mitt tidligere innlegg, mener jeg at de endringene som ble gjort i 2007 og 2009, ivaretar de behov som bl.a. legger til rette for utvikling av turisme. Det er viktig – og her deler jeg den intensjonen som jeg hører saksordføreren har – at man har mulighet til å jobbe med turisme også i statsallmenninger, som antydet. Men jeg mener at vi nå har tilpasset regelverket slik at det er mulig å gjennomføre dette på en god og praktisk måte. Men så er det også slik at «tida og tilhøva», for å bruke det begrepet, forandrer seg. En skal ikke utelukke at en senere kan se på de samme problemstillingene, fordi rettsoppfatningen også endrer seg.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Det som er situasjonen, er at en gjennom dette lovverket avveier ulike aktørers interesser i ulike saker. Når det gjelder reiseliv, f.eks., skal man ta hensyn til både miljøutfordringer og det lovverket som regulerer. Og en skal ikke minst også ivareta eiers interesse, som i statsallmenningene er Statskog, staten. De endringer som ble gjort i 2007 og 2009, er innenfor de rammer lovverket og lovforarbeidene gir, og er tilpasset regelverket slik at det skal være mulig å utvikle næring basert på turisme også i statsallmenninger, i større grad enn tidligere. Så er det ikke gitt å si hvor grensen går hele tiden, for det er – som jeg nevnte i mitt tidligere svar til representanten Trældal – en dynamisk situasjon, der rettsoppfatningen kan endres. Jeg utelukker ikke endring i framtiden, men nå bør vi vente og se hvordan dette utvikler seg.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Bare en liten kommentar til siste innlegg. Jeg tror nok det er riktig at vi deler intensjonen om at vi skal utnytte de mulighetene som ligger i statsallmenningen og bygdeallmenningen, bedre, og det er også lagt til grunn når en har jobbet med det forskriftsverket som er endret i 2007–2009. Men det overrasker meg jo at representanten Olemic Thommessen så elegant ser bort fra at det er entydige høyesterettsvedtak om hvem som har eierskapet til vannkraften og dermed ivaretar Statskog SFs interesser. Departementets oppfatning har altså grunnlag i tung rettspraksis, fra 1963, Vinstra-dommen, som slår fast at statsallmenningene eies av staten, og at tilgangen til elektrisk kraft fra vassfallene ikke er en utnyttelse som kan brukes av allmenningen. Det er det grunnlaget jeg som statsråd er nødt til å følge, og det er klart at innenfor de rammene som ligger i lovforarbeidet og rettspraksis, har vi utnyttet de mulighetene, og de mulighetene gir en viss grad av utnyttelse – til vasskraft, til utvidelse av tilleggsjord, som også nevnes – men ikke så fritt som enkelte kunne ønsket seg. Det jeg prøver å understreke, er at det er en balansegang mellom ønsket om mer dynamikk, ønsket om nyskaping i næringsdrift i utmarka, og ikke minst de interesser som ivaretas av bygdene selv, det offentlige eierskapet til statsallmenningene som foreligger, og den rettspraksis som kommer av dommer vi har hatt tidligere. Vi kan ikke se bort fra det, og jeg opplever at Olemic Thommessen elegant ser bort fra det i sitt innlegg.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Prisregulering av landbrukseiendommer er til for å ivareta samfunnsmessige hensyn, bl.a. det som ble nevnt i mitt innlegg og i flere representanters innlegg, at man skal sikre rekruttering til næringen, at yngre utøvere skal ha mulighet til å gå inn i næringen uten å blø for mye. Det er også viktig å understreke det faktum at når man sitter på eierskapet til en konsesjonspliktig landbrukseiendom, sitter man også på en rettighet til å motta tilskudd fra det offentlige – tilskudd som selvsagt er der for å sikre at aktiviteten på bruket skal kunne ivaretas, og at man skal ha mulighet til å leve av det. Det er litt av den balansegangen vi snakker om her, og som ikke Fremskrittspartiets representanter eller andre representanter ivaretar gjennom sine innlegg. De ser ikke at også de rettighetene man får gjennom overføringer og tilgang til tilskudd, må hensyntas når man skal fastsette samfunnsøkonomisk forsvarlige priser.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Noe av bakgrunnen for at jeg brukte begrepet «kunnskapsbasert inngang» er at det hevdes at det er svært ulik prisutvikling på boligeiendommer generelt og landbrukseiendommer. Det viser Statistisk sentralbyrås tall at ikke er tilfellet. De siste åtte–ti årene har vist at det stort sett er samme utvikling for boligeiendommer og landbrukseiendommer. Det varierer i litt større grad for hytte- og fritidseiendommer. Utgangspunktet for min tenkning rundt dette er at det faktisk er andre forhold som påvirker situasjonen i stor grad enn bare prisen. Det er slektskapsforhold, og det er tilknytning til eiendommen. Det viser forskning fra Norsk senter for bygdeforskning, ved Frode Flemsæter, som jeg også har nevnt. Det er det som er utgangspunktet mitt. Da må vi selvsagt se på hvordan vi kan finne løsninger for å sikre økt omsetning. Jeg avviser ikke at prisen har en viss betydning, men det er ikke alene den viktigste betydningen.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Jeg vil gjenta det jeg sa i mitt tidligere innlegg, at det er utviklingen av prisen på boligeiendommer, landbrukseiendommer og fritidseiendommer som er utgangspunktet for begrepet «kunnskapsbasert inngang.» Jeg vil understreke at det også er slik at det uomtvistelig er andre forhold enn bare pris som påvirker ønsket om de 36 000 eiendommene skal stå der tomme, selges eller tas i bruk. Det er faktisk mange eiere som ikke ønsker å selge sin eiendom. De ønsker å sitte på den. De har kanskje flyttet fra den, bor i en by og har andre prioriteringer, men de ønsker av slektskapsmessige forhold, bl.a. familiemessige forhold, ikke å selge. Spørsmålet kan jo stilles tilbake til representanten fra Fremskrittspartiet: Når de ønsker å få økt utbud av eiendommer, er det slik at Fremskrittspartiet ønsker å tvinge folk til å selge sine eiendommer? Hvordan ivaretar man da den private eiendomsretten, som Fremskrittspartiet er en sterk forsvarer av?
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Jeg tror nok at det er lurt å dempe valøren på ordbruken i denne debatten. Jeg synes ikke det passer seg å bruke begrepet «diktatur» om et annet politisk partis politikk eller en motstanders politikk. Det som jeg tror er viktig å ta med seg, er at det er to ulike innganger til denne diskusjonen om hvordan vi får aktivitet i jordbruket, en produksjon som vi alle ønsker – jeg tror alle ønsker det. Den ene er troen på avregulering, la markedet rå, slik som vi har sett i mange andre land, og som ikke er situasjonen i Norge, og så er det denne blandingsøkonomien/planøkonomien, som vi har tendenser til i Norge. Det er altså i veldig stor grad en ideologisk debatt som er utgangspunktet for denne saken. Jeg må bare si det slik at for min egen del ser jeg ideologiske diskusjoner i dette, men også praktiske, faktiske diskusjoner som f.eks. går rundt hva som er årsaken til at eiendommer ikke selges. Jeg har forsøkt å nevne et par årsaker – det er slektskapsforhold og familieforhold som gjør at ikke alle eiendommer selges, som mange av oss kunne ønske ville skje, og det kan være andre årsaker. Men det som iallfall er helt åpenbart, er at når det gjelder et fullstendig frislipp i norsk landbruk, som er det f.eks. Fremskrittspartiet gir uttrykk for her, er det ingen steder man har erfaring med at det gir en effekt som sikrer aktivitet rundt omkring i distriktene, rundt omkring i bygder. Det vi vet, er at et fullstendig frislipp vil skape en betydelig sentralisering i norsk landbruk, som det gjør i annet næringsliv. Det ønsker ikke regjeringspartiene, regjeringspartiene ønsker et større mangfold. Så kan vi spørre oss om vi har oppnådd det store mangfoldet. Ja, det er jo et paradoks at Fremskrittspartiet angriper regjeringen for at det går mange gårdsbruk ut av drift, når de selv gjennom sin politikk vil stå for en oppgiring av samme utvikling dersom man f.eks. fjerner 6–7 mrd. kr av overføringene til næringen. Det er et paradoks, synes jeg, som Fremskrittspartiets representanter bør erkjenne. De bør erkjenne at de bruker en argumentasjon mot regjeringspartiene basert på antall bruk som går ned, men deres egen politikk vil være den som girer opp denne utviklingen.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Representanten Bredvold spør mange ganger om hva slags inntektsgrunnlag et bruk som har en verdi på 3 mill. kr – jeg tror det var slik jeg måtte forstå spørsmålet – skal ha. Jeg har lyst til å svare enkelt og greit at det er helt umulig å stå her på talerstolen i Stortinget og fastslå hva slags inntektsgrunnlag et bruk skal ha. Det er slik at i de tilfellene der prisregulering blir brukt – og det er ikke bestandig det blir brukt – så vurderes inntektsgrunnlaget på gården. Grunnlaget for en slik prisvurdering kan da være skog, eller det kan være driftsinntekter fra annet. Så har jeg også lyst til å understreke at for de aller fleste eiendommer som omsettes i landbruket i dag, blir ikke prisreguleringsmekanismen brukt. Jeg tror det er viktig å ta med seg at for de aller fleste eiendommer skjer det – jeg tror det var representanten Nesvik som understreket det – et salg mellom en kjøper og en selger på fritt grunnlag. Og det synes jo jeg er absolutt positivt. Det som er poenget, er at for enkelte eiendommer der dette instrumentet slår inn, er det viktig for å sikre at den som skal overta gården, får et driftsgrunnlag som det er mulig å leve av. Det ikke å måtte betale for høy pris, er den ideologiske inngangen for prisreguleringen – at en har en samfunnsmessig gagnlig pris, som næringen, og samfunnet, er tjent med.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Det er ulike årsaker til at gårdsbruk står tomme i Norge i ulike distrikter og i ulike grender. Jeg er enig med representanten Bredvold i at det er for mange som ikke brukes, og jeg ønsker inderlig at flere skal bli brukt, enten som boplass eller til produksjon av mat, som vi aller helst ønsker oss. Det er imidlertid slik at det grunnleggende for at gårdsbruk har et driftsmessig grunnlag for å produsere mat – det viktigste for dem – er at det skapes inntektsmuligheter gjennom bruken. Derfor er en hovedstrategi nå som før: å øke inntektene på gårdene, både gjennom uttak i markedet og eventuelt gjennom nødvendige overføringer for på det viset å gjøre det mulig å drive bruket.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Det som var utgangspunktet for å nevne denne såkalte forskningsrapporten fra Norsk senter for bygdeforskning, er jo å understreke at det er ulike årsaker til at eiendommer ikke omsettes i markedet – eiendommer som kan omsettes både med eller uten prisregulering, med eller uten boplikt, for det er det vi snakker om. Her viser det seg at forskningen sier at familiefølelse og slektskapsforhold har mye større betydning enn hva man har sett for seg tidligere. Så er det selvsagt slik at en fornuftig utvikling av regelverket – som jeg også har prøvd å nevne i mitt første innlegg her – er bra å gjennomføre. Det har jeg som ansvarlig statsråd gjennomført gjennom å fremme en eiendomslovgivning for Stortinget i 2009, og jeg er opptatt av å se videre på de mulighetene som ligger der.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
For det første er det slik, som jeg har understreket mange ganger, at det viktigste for å sikre bosetting, og aktivitet i norsk landbruk, på bruk som burde ha vært bosatt, er å øke inntektene generelt, eller i alle fall sørge for at jorden blir brukt slik at det kan produseres mat der. Når det gjelder de jordbruksforhandlingene som representanten Trældal her peker på i sitt innlegg, er de ikke startet opp. Det er slik at vi har ikke fått kravet fra landbruksorganisasjonene ennå. Vi har heller ikke utformet et tilbud, og jeg synes det er uriktig å begynne å kommentere elementer i dette i denne debatten.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Jeg vil jo avvise påstanden fra representanten Trældal om at det ikke gjøres en tøddel – det var ikke et begrep han brukte – men at det ikke gjøres noe for å følge opp påpekninger fra Riksrevisjonen. Jeg vil understreke at når det gjelder arbeidet med reindriftslovgivningen, er det nå gjort mer på kort tid enn det som ble gjort i mange år tidligere med tanke på oppfølging. I løpet av 2011 har reindriftsforvaltningen fått beskjed om å få på plass reintall og bruksregler som gir en utvikling i reintallet som skal være i forhold til beitegrunnlaget – altså et bærekraftig reintall. Vi har tatt tak i konflikter i Alta, vi har tatt tak i andre konflikter og jobber hardt for å bedre situasjonen. Det er imidlertid ikke slik at det er gjort med et knips å endre en situasjon som har fått lov til å utvikle seg i 30 år. Det må vi ta til etterretning. Det er nødvendig å gjøre noe, og vi gjør for tiden mer enn det som har vært gjort før.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Da vil jeg anbefale representanten Bakke-Jensen å lese Prop. 1 S og også lese dokumenter i forbindelse med reindriftsavtalen. Der står det en definisjon på begrepene økonomisk, økologisk og kulturell bærekraft. Jeg er den første til å innse, som representanten Bakke-Jensen understreker, at det er tolkningsmuligheter, og at det er usikkerhet om hva som menes med de forslagene. Men mitt utgangspunkt er at man gjennom den politikken som føres, skal sikre at reindriften skal være økonomisk god for de utøverne som driver i næringen. Vi ønsker å bedre inntektene. Når det gjelder det økologiske, er min tolking at vi skal sikre at det er en bærekraftig reindrift, at det er et reintall som er i samsvar med beitegrunnlaget, at det er sunn og god drift. Det jobber vi aktivt med gjennom bruksreglene. Når det gjelder kulturell bærekraft, må vi innse – det håper jeg representanten Bakke-Jensen er enig i – at reindriften er viktig også for samenes kultur, og at vi skal ivareta også den gjennom den politikken som føres.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
La meg være den første til å understreke at det er uheldig at vi får slike situasjoner som har vært på Senja og på Lenvik-halvøya i det siste, og som har vært tatt opp av representanten Trældal. Det har jeg understreket tidligere. Områdestyret – de som har ansvaret for forvaltningen der – har fattet vedtak om at det skal skje utrydding. Det har blitt tatt forbehold om dyrevelferd. Det som er opplyst meg i det siste, er at dyrene nå er ute av området. Riktignok er det svært lenge etter at de burde vært ute, men det er i alle fall en bedring av situasjonen.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Som representanten Andersen Eide understreker, var det tre poeng hun hadde fokus på i innlegget sitt og i interpellasjonen: forsyningssikkerhet, nedgang i areal og svak økonomi i næringen. Når det gjelder forsyningssikkerheten, er mitt utgangspunkt og min vurdering slik at vi har en stor grad av trygghet for forsyningssikkerheten til det norske folk i dag gjennom den matproduksjonen vi allerede fører. Selv om antallet bruk har gått ned, opprettholder vi – og faktisk øker – selvforsyningen og ivaretar store deler av de arealene vi har i bruk. Det er imidlertid slik at vi må ha fokus på dette også framover. Det vil være ett av de temaene vi jobber med i stortingsmeldingen som vi skal legge fram senere. Jeg er mer bekymret over nedgangen i areal, som også Andersen Eide understreket er bekymringsfull, særlig fordi vi da i stor grad svekker potensialet til å øke kornproduksjonen, som er særdeles viktig for selvforsyningsgraden. Én av løsningene for trygghet for selvforsyning er å sikre den norske kornproduksjonen, og, som jeg understreket i mitt innlegg, både teknologiske endringer, maskinbruk og strukturelle endringer i næringen har ført til at en del av arealene ikke brukes, samt også f.eks. en overgang til større grad av grasproduksjon i deler av de områdene som tidligere har vært brukt til kornproduksjon. Som også representanten Andersen Eide understreker, har jordvernutfordringene blitt større. Vi har mange kommuner som har store utfordringer her, og det er en oppgave for oss alle å sørge for at vi i større grad gjennom kommunale planvedtak sørger for å ivareta det jordarealet, det ressursgrunnlaget, vi har og må ha for å kunne drive videre. Så er jeg helt enig med Andersen Eide i at svak økonomi er en stor utfordring. Det er imidlertid slik at denne regjeringen gjennom de siste årene har forbedret inntektene i næringen betydelig, også med støtte fra Kristelig Folkeparti. Det eksempelet som ble brukt om 12 500 kr i reduserte inntekter i 2009, er et skatteregnskapstall, og det skatteregnskapet som er referert til her, er ikke noe godt målemiddel for å se utviklingen over tid. En bør når det gjelder inntekter, se flere år sammen, og da viser det seg at det har vært en vesentlig bedre utvikling de siste årene enn det var i den perioden forrige regjering hadde ansvaret.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Jeg vil takke interpellanten for interpellasjonen, og jeg vil takke forsamlingen for en god debatt. Jeg vil selvsagt ta med meg de innspillene som her har framkommet, i det videre arbeidet med meldingen som vi jobber med, som skal fremmes for Stortinget i løpet av denne sesjonen. Det har vært snakket mye om forsyningssikkerhet i dag. Jeg tror det er viktig at vi er klar over de litt kompliserte sammenhengene vi snakker om når det gjelder korn- og kraftfôrpolitikk og forsyningssikkerhet. Korn- og kraftfôrpolitikken er sentral når det gjelder den geografiske produksjonsfordelingen, altså det vi har kalt kanaliseringspolitikken, den er viktig for selvforsyningsgraden, og også fordi mengder og priser på fôrkorn er grunnlaget for råvarekostnadene i kraftfôrproduksjonen og importbehovet når kjøttproduksjonen øker. Kornproduksjonen økte fram til tidlig på 1990-tallet, men har deretter vært nokså stabil, med stor variasjon fra år til år, og vi ser, hvis vi sammenligner med Sverige og Finland, at produktiviteten på norske kornarealer har sakket akterut. Det betyr antakelig at vi har et noe større potensial i norsk kornproduksjon enn det som er tatt ut, med god agronomi, med forskning mv. Med dagens sorter vet vi at 75–80 pst. av matkornbehovet i Norge kan dekkes. Det er en formidabel andel, og det er en suksesshistorie uten like i norsk landbruk at vi har greid å øke den produksjonen såpass. Men det er klart at vi er sårbare for avlinger. Vi er sårbare for vær, og vi vet at når vi øker matkornandelen, reduseres også fôrkornandelen, slik at vi ser denne spillsituasjonen kommer opp – hvis vi har et godt kornår, høy matkornandel, må vi importere mer fôrkorn. Etterspørselen etter fôrkorn er avhengig av utviklingen av husdyrproduksjonen. Kraftfôrbruket har økt med vel 1 pst. per år de siste årene både som følge av økt forbruk av kylling og svinekjøtt og økt kraftfôrandel i melkeproduksjon, og det har gitt behov for økt import av råvarer til kraftfôr. Karbohydrater er det vi spesielt produserer i Norge, som er en andel av den totale kraftfôrbalansen, og her har vi ligget mellom 70 og 88 pst. i de siste årene – en relativt høy og god andel. Selvforsyningsgraden for varer produsert i jordbruket har økt fra 39 til 50 pst. fra 1970 til 2010. Selvforsyningsgraden er spesielt høy for viktige norske jordbruksproduksjoner – kjøtt, melk, osv. – mens totalt sett er den lavere for de energirike produksjonene som sukker, ris og tropiske frukter, og noe matkorn må importeres, som naturlig er med vårt klima.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-26:
Det er viktige problemstillingar som blir tekne opp i forslaget som blir behandla her i dag. Allmenningsretten har lange tradisjonar. Han er eit av dei eldste rettsinstitutta vi har her i landet. Den rettstradisjonen har utvikla seg i takt med samfunnsutviklinga heilt fram til i dag. I mange distrikt er allmenningsretten eit viktig element i gardsdrifta gjennom uttak av trevirke, stølsdrift og beiterett. Beiterett og stølsdrift er viktig i ei tid der vi ønskjer å leggje større vekt på bruk av nasjonale ressursar som grovfôr og utmarksbeite. Jakt, fangst og fiske er også ein viktig del av retten i allmenningane. Desse ressursane har stor verdi både som rekreasjon og som basis for turisme og anna næringsutvikling. Fjellstyra gjer ein viktig jobb med å ta vare på desse ressursane og ved å leggje til rette for at dei kan brukast på ein god måte til beste for interessentane og fellesskapet. Samfunnsutvikling og næringsutvikling fører til at nye bruksmåtar blir aktualiserte. Det gjeld bl.a. turisme og utnytting av vasskraft. Dermed oppstår det behov for å vurdere og tolke lovar og sedvanerett på nytt. I dette arbeidet er det viktig å gjere gode avvegingar mellom fellesskapets interesser og den enkelte interessents interesser. Dei siste åra har to arbeidsgrupper sett på lovar og reglar som kan knytast til allmenningsretten, og det har resultert i ein del forskriftsendringar. I sitt brev til næringskomiteen har landbruksministeren orientert om dei forskriftsendringane som er gjorde for å tilpasse seg samfunnsutviklinga. Her er det teke omsyn til at seterdrift kan kombinerast med småskala reiseliv, og vi har også sett på visse justeringar når det gjeld vasskraft. Vi i SV meiner at dei justeringane som no er gjorde, bør få verke, sånn at vi ser korleis det utviklar seg før vi eventuelt vurderer om det er behov for nye justeringar.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-26:
Det er positivt at opposisjonen tek opp landbrukspolitiske spørsmål og engasjerer seg i denne viktige næringa. Vi lever i ei verd der mange svelt, og der det er behov for auka produksjon av mat. Den klimakrisa vi står overfor, kan forverre denne situasjonen. Derfor er det viktig at Noreg tek sin del av ansvaret for å produsere mat, og at vi i størst mogleg grad brukar alle tilgjengelege ressursar. Landbruket er òg ein viktig basis for å oppretthalde levande bygder over heile landet og derigjennom legg grunnlaget for anna næringsverksemd. Det legg grunnlaget for busetnad og for variert næringsstruktur. Derfor er det viktig å føre ein landbrukspolitikk som kan oppretthalde mangfaldet og breidda i norsk landbruk. Og derfor er det positivt at opposisjonen engasjerer seg i landbrukspolitiske spørsmål. Men dei aller fleste landbrukspolitiske forslaga som kjem frå Framstegspartiet og Høgre, handlar om éin ting – dei har ulike nyansar og ulike vinklingar, men dei har det same fokuset, nemleg avregulering av landbruket. Dei er eit element i ein politikk for å rive ned den balansen mellom marknad og regulering som vi har i norsk landbruk, og som har teke vare på norsk landbrukspolitikk, sjølv om det er mange utfordringar som vi står overfor. Dette er ein balanse som er heilt nødvendig for å ta vare på landbruket i vårt langstrakte og mangfaldige land. Noreg er eit mangfaldig land med store variasjonar i topografi og klima. Dei brattlendte bruka i mange delar av landet kan vanskeleg konkurrere på lik line med flatbygdene. Derfor treng vi ein blandingsmodell der politiske tiltak bidreg til å nå dei måla som marknaden ikkje klarar å oppfylle. Prisregulering på jordbrukseigedom er eit slikt tiltak – det som økonomane kallar svikt i marknadssystemet. Eg kan vanskeleg sjå korleis fjerning av prisregulering kan vere til gagn for å nå dei overordna måla i landbrukspolitikken. Det er gunstig for dei som vil ut av næringa, men det vil auke kostnadene for dei som ønskjer å skape seg eit levebrød i næringa. Den reguleringsallergien som høgrepartia er smitta av, fjernar grunnlaget for å føre ein aktiv og differensiert landbrukspolitikk. Han vil rasere landbruket i store delar av landet, ikkje minst i det fylket eg kjem frå. Han vil òg svekkje arbeidet for å oppretthalde levande bygder i distrikta. Eg ser med glede fram til ein frisk debatt om dette når vi får den annonserte landbruksmeldinga.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-26:
Eg skjønar godt at Framstegspartiet brukar sterke ord når dei skal beskrive landbrukspolitikken, for dei veit inst inne at landbrukspolitikken deira vil føre til ei avfolking av bygdene rundt der eg kjem frå, og dei vil nok, for å leggje skjul på det store inngrepet dei vil gjere med landbrukspolitikken sin, med drastiske kutt i både overføringane og tollvernet, prøve å lage ein veldig retorikk rundt det som går på reguleringstyranniet, som dei kallar det for. Eg synest vi skal sjå på det konkrete her: Dersom vi aukar prisnivået på landbrukseigedommar, aukar vi kostnadsnivået for produksjonen, og då reduserer vi inntektsnivået, og ein av dei tinga som gjer at vi får fråfall frå næringa, er inntektsnivået. Vi kan jo kanskje minne om utviklinga av inntektsnivået under den borgarlege regjeringa i forhold til utviklinga av inntektsnivået under denne regjeringa. Det burde kanskje nokon kvar ta inn over seg, samtidig som vi veit at den borgarlege regjeringa sette i verk mange tiltak som fremma strukturering og sentralisering. Så den ordbruken no skjønar eg veldig godt trengst for å leggje skjul på kva som reelt er konsekvensen av den liberalistiske politikken som Framstegspartiet fører, og som Høgre og til dels Venstre hengjer seg på. Så har eg lyst til å seie til det som går på regulering og fridomen til den enkelte: Den tidlegare leiaren i Bondelaget i Vest-Agder, sa det slik, at enkelte gonger kan vi bli irriterte, men når vi tenkjer oss om, ser vi at på lang sikt er det dette som tener også vår fridom.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-26:
Eg hadde ikkje tenkt å ta ordet i denne saka, for ho er jo nokså lik den førre saka, og ho er eit nummer i rekkja av liknande saker som kjem frå Framstegspartiet og Høgre, slik eg peikte på i den førre saka. Men det er eit par argument som har gått igjen hos dei førre talarane, som eg har lyst til å kome med eit par merknadar til. Flåtten peikte heile tida på at det er dårleg lønnsemd i næringa, og difor må vi ha inn meir høgrepolitikk. Då kan eg spørje: Kvifor klarte ein ikkje å skape betre lønnsemd i næringa då den borgarlege regjeringa hadde kontroll? Dersom ein går tilbake og ser litt på statistikken, vil ein sjå at utviklinga når det gjeld lønnsemda i næringa, slett ikkje var noko å skryte av under den borgarlege regjeringa samanlikna med dagens regjering. Det kan tyde på at høgrepolitikken dei no skal redde næringa med, kanskje ikkje funkar når han blir sett ut i praksis. Det andre argumentet eg har ein kommentar til, er argumentet til Framstegspartiet, som heile tida samanliknar med anna næringsverksemd. Det skal vi sjølvsagt gjere, men vi må jo ta inn over oss at ei ressursbasert næring i eit komplisert land som Noreg ikkje kan samanliknast med kva som helst anna næring. Dersom ein ikkje innser at vi må ha andre ordningar i ei næring som landbruksnæringa enn i kva som helst anna næring, trur eg kanskje ein skyt litt over målet, eller for å seie det slik: Ein skyt på feil låvevegg. Eg trur eg nøyer meg med det.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-26:
Det er eit viktig forslag som blir teke opp i den saka som vi behandlar no. Reindriftsnæringa står overfor store utfordringar, og det er nødvendig å finne fram til tiltak som kan betre situasjonen. Det er viktig å leggje til rette for ei berekraftig reindriftsnæring, både økologisk, kulturelt og økonomisk. Frank Bakke-Jensen utfordrar oss til å definere kva vi legg i dei omgrepa. Eg trur ikkje eg skal ha ei lang utgreiing om dette i dag, men det ligg jo i omgrepa at det bør vere eit fornuftig forhold mellom ressursgrunnlaget og måten vi utnyttar ressursgrunnlaget på. Og det bør vere mogleg å ta vare på historiske tradisjonar innanfor næringa. Så eg synest det ligg ganske mykje i sjølve omgrepa som vi må ta omsyn til når vi skal utvikle ein berekraftig politikk for reindriftsnæringa. Forslagsstillarane er opptekne av kontroll med støtte- og tilskotsordningane. Riksrevisjonen har ansvaret for riktig bruk av offentlege midlar. Det gjeld også midlar til reindrifta. Som det går fram av brevet frå landbruksministeren, skal Riksrevisjonen starte opp ei ny undersøking av berekraftig bruk av ressursar i Finnmark. Denne gjennomgangen vil vere relevant for reindrifta òg. Reindriftslova av 2007 innførde eit nytt prinsipp for styring av reindrifta. Det erstatta eit forvaltingsregime som hadde vist seg å vere lite effektivt. Implementeringa av den nye lova er inne i ein viktig fase, der ein skal få på plass godkjende bruksreglar som også omfattar talet på rein. Alle distrikt skal ha godkjende bruksreglar i løpet av 2011, og departementet følgjer denne prosessen nøye. Vi ser fram til at dette arbeidet vil redusere konfliktnivået i næringa. Reindriftsnæringa vil også bli ein del av den varsla stortingsmeldinga om norsk landbrukspolitikk. Vi ser fram til ein brei diskusjon om ei berekraftig reindriftsnæring i den samanhengen. På bakgrunn av dei prosessane som er i gang, ser vi ikkje at det er føremålstenleg med eit uavhengig granskingsutval.
Olemic Thommessen (Høyre), 2011-04-26:
Det er med noe undring jeg har lyttet til denne debatten, og i særdeleshet er det med undring jeg har lyttet til statsråden og til representanten fra Senterpartiet. I en situasjon hvor store områder i vårt land leter etter ny næring, hvor tynt befolkede områder er på jakt etter å finne nye måter å befolke bygdene på, hvor befolkningen er i nedgang, og hvor vi ser at det er behov for nyskaping, utvises det en selvtilfredshet og en avventende holdning som jeg synes er skremmende. Det er ingen appetitt på å lete etter nye muligheter. Det er ingen appetitt på å utøke det rommet som ligger der for å kunne bidra til verdiskaping. Når man diskuterer «tida og tilhøva» som et nøkkelbegrep i denne diskusjonen, er det liksom ingen som ser etter muligheten for faktisk å øke det rommet som ligger her. Man er mer opptatt av en inngjerding av handlingsrommet, f.eks. når man diskuterer dette med vannkraft. Da er det aller nådigst en seter til eget bruk – på setra. Man må endelig ikke ha f.eks. en sag på en gård, eller utøke det noe. Her burde man gått mye mer offensivt til verks og ikke vente til en gang om lenge – for å se hvordan dette bærer. Det kommer jo ikke til å bære så langt, for det er ingen som kommer til å sette i gang noe særlig virksomhet innen vannkraft, f.eks., innenfor den rammen som er. Her burde man sett på om det i dag er en god avveining mellom statsallmenninger og bygdeallmenninger. Hadde det vært en mulighet for å bringe mer makt til lokalsamfunnene gjennom å overføre eiendom til bygdeallmenningene? Man burde sett på rommet i «tida og tilhøva» – hva kunne man gjøre i forhold til en ny lovgivning, som ville øke rommet til bruk? Man kunne også se på – kanskje ut fra de erfaringene man hadde med tilleggsjord, som statsråden også er opptatt av ikke er en bruksrett – hvordan det håndteres i forhold til f.eks. utbygging av småkraftverk, der flere brukere f.eks. kunne slå seg sammen om å bygge ut på vannkraftsiden. Det ville jo være felles og gi næringsskaping, og er noe helt annet enn å sette opp et vannhjul for å få lys på setra. Jeg håper at vi vil få se en litt annen appetitt på det å gi rom for verdiskaping i Bygde-Norge. Får vi ikke det, kommer dette til å gå ganske dårlig.
Olemic Thommessen (Høyre), 2011-04-26:
Selvfølgelig skal vi ikke se bort fra Høyesteretts vedtak – og det skjønner jeg jo godt at denne regjeringen er opptatt av, slik som man har brent seg. Men nå er det altså slik at det er i denne sal man gir lover, og regjeringen kunne jo ha en litt mer offensiv holdning og se på den gjeldende lovgivningen, og se på hvilke muligheter det er for å gi et bedre rom i forhold til hva som er tidsmessig utnyttelse av utmark. Det er ikke noen tvil om at innenfor reiseliv, f.eks., er det et potensial som man kan utnytte. Det som ikke er tema i denne debatten, men som jeg likevel vil nevne, er verneproblematikken, fordi verneproblematikken omfatter veldig store områder av de områdene vi nå diskuterer. Vern er vern – det er greit, det er et eget sett med hensyn. Men en skal også være klar over at her er det randsoner og ganske sterke hensyn som går i retning av innskrenket bruk, og det mener jeg faktisk er et grenseområde som problematiserer også dette som vi diskuterer nå. Det å forankre verdier i et bygdesamfunn må være en viktig og overordnet oppgave. Det å ta verdiene i bruk i bygdesamfunnene og åpne for at de verdiene som faktisk ligger der, kan anvendes og finne vekstmuligheter, må være en målsetting for politikken. Den målsettingen føler jeg ikke regjeringen følger opp på en hensiktsmessig måte og på en så offensiv måte som det burde være rom for. Høyesterett, altså domstolene, vil selvfølgelig alltid dømme i forhold til den lovgivningen som til enhver tid gjelder. Den går det faktisk an å gjøre noe med. Gjennom ny lovgivning, ny bearbeidelse av dette feltet, er jeg helt overbevist om at det er mulig å skape et større rom for utnyttelse, det er den appetitten på verdiskaping, det er det ønsket om vekst i Bygde-Norge, som jeg savner, og som jeg kanskje hadde håpet på en litt mer offensiv holdning til – det være seg fra statsråd eller fra kollegaer her i Stortinget.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2011-04-26:
Det er de siste innleggene som har inspirert meg til å ta ordet. For det første synes jeg at komiteens flertall har et forholdsvis fornuftig balanseforhold til temaet. Det å vurdere de endringene som er gjort i forskriftene nå, i tiden framover og ha et åpent sinn til det, tror jeg er helt riktig. Ellers er det en ganske omfattende inngripen i allemannsretten og i forholdet til bruksrettighetene Høyre her foreslår gjennom diskusjonen om vannkraftutnyttelse i større målestokk enn det som landbruksministeren har redegjort for. Jeg synes i hvert fall det er grunn til å tenke seg nøye om før en gir det ene eller det andre svaret i forhold til dette. Jeg synes absolutt at komiteens flertall har en fornuftig tilnærming til problemstillingen – ikke avvisende til å utnytte allmenningene mer i tråd med de bruksrettighetene som ligger der, og en er heller ikke – skal vi si – tom for appetitt på vegne av Distrikts-Norge. Jeg tror heller Høyre burde tenke litt gjennom hvordan de ordlegger seg på vegne av Distrikts-Norge med akkurat den inngangen de har til saken. Det er to temaer som er tatt opp her, og som ikke er avvist, men som er ganske omfattende i problemstilling, og som går langt ut over det som er til behandling nå, nemlig både turisme og vannkraft. Flertallet er ikke avvisende, flertallet vil vurdere og se hvordan de endringene som er gjort de siste årene, utvikler seg i forhold til bruksrettighetene, og vil selvfølgelig følge det videre. Når det gjelder forholdet til vannkraft, er det av mer prinsipiell art, og som Høyesterett har tatt stilling til. Fra Arbeiderpartiets side er vi i hvert fall ikke villig til å åpne opp for det gjennom et tilfeldig innspill i Stortinget.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2011-04-26:
I forrige sak ble jeg tillagt den hensikt å prøve å tildekke en uenighet. Jeg håper ikke jeg blir tillagt det i denne saken, for her er det to rake motsetninger. Det er som svart-hvitt, inngangen til diskusjonen om denne saken. Det som blir sagt i denne debatten, forteller veldig mye om Fremskrittspartiet. Det forteller også veldig mye om Høyres inngang til landbrukspolitikken, i og med at de er med på forslaget som her blir fremmet av mindretallet. Det er jo ingen tvil om at det som eventuelt må være hensikten med mindretallets forslag, i hvert fall ikke er hensynet til norsk landbrukspolitikk, tvert om. Hensikten og motivet bak forslaget kan ikke være annet enn å gi maksimal avkastning på landbrukseiendommers verdier, slik som det ligger i dag, uten hensyn til landbruksproduksjon overhodet. Det er å maksimere den kapitalen som ligger der, som utvilsomt er mindretallets vilje bak forslaget. Det er en ærlig sak, men ikke dekk det bak at dere ønsker en troverdig inngang til norsk landbruksproduksjon. Det blir i hvert fall veldig merkelig. Jeg skjønner ikke hvordan det går an å regne ut at et gårdsbruk som blir omsatt for 3 mill. kr, i et tenkt tilfelle, gir større lønnsomhet eller mer iver til å overta det gårdsbruket hvis det verdsettes til 4 eller 5 mill. kr. Hvordan kan en få et sånt regnestykke til å gå opp? En må være svært liberal i sin tankegang for å få det til. Det er ikke annet enn hensynet til profitt på den eksisterende eiendom som er bakgrunnen for dette forslaget, slik jeg ser det. Det ville være unaturlig å bifalle mindretallets forslag hvis en er opptatt av norsk landbrukspolitikk. Prisfastsetting av konsesjonspliktige landbrukseiendommer er nødvendig. Det viser de små marginene og den svake lønnsomheten som er der, og ikke minst forholdet til et utfordrende marked, et marked som aldri kan bære den økningen dere ønsker å legge inn i norske landbrukseiendommer med det forslaget dere foreslår. Det er helt umulig. Og jeg synes det er skremmende at en i utgangspunktet begrunner et sånt forslag på basis av landbrukspolitikk.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2011-04-26:
Beklager hvis språkdrakten ble noe bestemt av iveren i debatten i stad. Jeg skal prøve å ta meg inn igjen. Jeg mener at for norsk landbruks framtid er forslaget fra mindretallet faktisk skremmende. Jeg kan godt ordlegge meg på en annen måte og si at etter min vurdering vil det ikke gagne norsk landbrukspolitikk i årene framover dersom en fjerner de prisreguleringer for konsesjonspliktig landbrukseiendom som i dag foreligger. Så er jeg enig med Flåtten i at det i enkelte tilfeller kan være bedre med en høyere verdifastsettelse og omsetningsverdi for å få en bedre dekning innenfor lånefinansieringen. Men det er etter min vurdering ikke måten å angripe norsk landbrukspolitikk på. Det vil i så fall ikke gagne landbruket over hele landet. Vi er godt kjent med at næringseiendom, også landbrukseiendom, vil prises langt lavere – også den reelle verdien – mange steder rundt om i landet. Det er en utfordring. Men jeg tror vi må angripe problemet på en helt annen måte – ikke ved å fjerne den reguleringen som ligger der. Så hadde representanten Nesvik en liten visitt til leilighetene i Oslo. Ja, synes ikke Fremskrittspartiet det er litt skremmende at boligmarkedet og den prisingen det nå er i et opphetet marked, faktisk er litt utfordrende for norsk økonomi? Det er ikke de tilstandene en ønsker for norsk landbrukseiendom, hvis det var det som var tilfellet. Men jeg tror reguleringer i moderate mengder, slik det faktisk foreligger her, er helt riktig for norsk landbrukspolitikk i årene framover – helt nødvendig. Jeg synes de som virkelig tar sterke ord i sin munn, nettopp er Fremskrittspartiet, som kaller denne form for reguleringer for diktatur. Det synes jeg mer beskriver Fremskrittspartiet enn denne saken.