Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2012-10-11:
Statistikk er spennende, og statistikk kan i de fleste tilfeller være nyttig – i hvert fall hvis den brukes på riktig måte. Statistikk kan også være en viktig forutsetning for at politikere og andre skal kunne fatte beslutninger, og da forhåpentligvis riktige beslutninger. Bakgrunnen for denne interpellasjonen er nemlig å kunne fatte beslutninger. Minoriteter har, som Stortinget vet, egne språk. Vi har flere minoriteter i Norge. Samer, kvener, skogfinner, jøder, romani og norsk romani er noen av minoritetene vi har. Disse har et språk som de har krav på å få opplæring i, og som de kan bruke i sitt daglige virke. Fremskrittspartiet mener det er viktig å kartlegge hvor mange som har forskjellige morsmål i Norge. Blant annet vil det være til stor hjelp for kommuner som skal planlegge skolehverdagen for elever. Spesielt gjelder dette samisk. Stortinget er jo som kjent lite glad i å planlegge langsiktig. Vi har ettårsbudsjetter, eller knapt nok det – vi har halvtårsbudsjetter, i og med og at vi har revideringen – men når det gjelder kommunene stiller vi krav til at de faktisk skal ha fire års planlegging. Når de skal ha fire års planlegging, er det også godt å ha et grunnlag å kunne planlegge ut fra. Da er det også viktig å ha statistikk, slik at de har mulighet til å gjøre denne planleggingen og fatte de beslutningene de skal for fireårsperioden. I dag finnes det ingen statistikk over hvor mange som prater forskjellige morsmål i Norge. Det finnes kun anslag på dette. I en artikkel om minoritetsspråk og minoritetsspråkbrukere i Norge, publisert i Språknytt i 2003, sier Lars Kulbrandstad noe om hvorfor det er vanskelig å lage slik statistikk. Jeg siterer: «Verken ved folketellinger eller annen liknende offentlig registrering av personer i Norge blir det spurt om hvilket eller hvilke språk innbyggerne bruker i sitt dagligliv. Vi har heller ikke bredt anlagt forskning som kan gi oss direkte opplysninger om slike forhold. Derfor må oppgaver om antall minoritetsspråkbrukere i de fleste tilfeller baseres på skjønn og på anslag med utgangspunkt i kilder som primært dreier seg om noe annet.» I samme artikkel sier Kulbrandstad at det er enklere å anslå tallet på dem som snakker minoritetsspråk i innvandrergrupper, men at det også her er atskillige usikkerhetsmomenter. Vi har statistikker, sier Kulbrandstad, over hvem som er født i utlandet, eller som har foreldre der begge er det. Vi vet hvor foreldrene kommer fra, og vi har kjennskap til språkforholdene i det landet. Men så har vi en del utfordringer med at en del har byttet språk, slik at de ikke lenger er minoritetsspråkbrukere. Det store flertallet av første- og andregenerasjonsinnvandrere behersker minoritetsspråkene. Kulbrandstad sier også at det er vanskelig å anslå antall brukere av samisk og de som snakker de språkene i andre nasjonale minoritetsgrupper. Det er problematisk å bedømme hvor store befolkningsgruppene er, for vi mangler klare holdepunkter for å bestemme hvem som kan regnes som medlemmer av disse gruppene. Alle har det en kaller kjernemedlemmer, dvs. personer som har sentrale egenskaper som er relevante for medlemskap i gruppen, men det finnes også mange som er mer marginale medlemmer. I St.meld. nr. 35 for 2007–2008 Mål og meining – Ein heilskapleg norsk språkpolitikk er språksituasjonen for nasjonale minoriteter omtalt. Her heter det at anslaget over hvor mange som bruker samiske språk i Norge varierer mellom 10 000 og 20 000. Det vises også til en undersøkelse som er gjennomført av Samisk Nærings- og Utredningssenter i 2000 på oppdrag fra Samisk språkråd hvor antall samisktalende anslås til 25 000. Omtrent halvparten av disse prater, leser og skriver samisk, mens det for de andre først og fremst er et talespråk. Nordsamisk er, som vi vet, mest utbredt av de samiske språkene. De som prater lulesamisk i Norge, er anslått til om lag 500, mens sørsamisk blir snakket av noen få hundre personer til sammen i Norge og Sverige. I Handlingsplan for samiske språk i 2009 vises det til at nordsamisk er klassifisert som et truet språk på UNESCOs rødliste. Sør- og lulesamisk er klassifisert som alvorlig truede språk, og østsamisk, skoltesamisk, pitesamisk og umesamisk er karakterisert som utryddet i Norge. Dette er bekymringsfullt når vi vet at vi også har andre minoriteter som har sine språk – bl.a. kvensk. Man regner med at det er rundt mellom 10 000 og 15 000 kvener i Norge, og at antallet av dem som bruker språket, varierer mellom 2 000 og 8 000. Vi har også skogfinner, og man anslår at språket deres ble borte ca. på 1900-tallet. Jøder er også en minoritet med omtrent 1 100 medlemmer. Vi har romer, som anslås til 300–400 personer, og ca. 90 pst. av disse snakker romani, eller romani čib, som det også kalles. Norsk romani er et minoritetsspråk som tales i Norge, og det er rundt et par tusen som snakker det. Dette er, som sagt, bekymringsfullt. Vi ser at spesielt samer har krav på å kunne lære seg språk, når vi vet at i grunnskolen er samisk en del av opplæringsplanen. 928 grunnskoleelever fikk opplæring i nordsamisk som førstespråk, og 1 145 fikk opplæring i nordsamisk som andrespråk i 2010/2011. 29 elever fikk opplæring i lulesamisk som førstespråk, og 68 fikk opplæring i lulesamisk som andrespråk. Det dreier seg ikke om mange personer, og bekymringen rundt det samiske språket er at det etter hvert vil dø ut, og at det ikke blir igjen særlig mange som i det hele tatt snakker det. Da er det viktig, som jeg åpnet med, at kommunene har mulighet til å planlegge for denne språkopplæringen. Det som også er bekymringsfullt, er at Norge har underskrevet både ratifikasjoner og en del pakter. Den europeiske pakten om regions- eller minoritetsspråk ble vedtatt i 1992. Norge ratifiserte den i 1993, og den ble gjort gjeldende fra 1. mars 1998. Det er da Norge rapporterer. Vi har også fått anmerkninger om at vi ikke har statistikk når det gjelder minoritetsspråk i Norge. Jeg vil sitere fra den fjerde rapporten som vi fikk fra språkpakten: «Norske myndigheter gir bare grove anslag over antall personer som taler regions- eller minoritetsspråk i Norge. Grunnen til dette er mangelen på offisiell statistikk eller andre pålitelige data over hvor mange som taler språkene. Anslagene når det gjelder personer som taler kvensk, er ikke klare, ettersom myndighetene viser til anslag som varierer mellom 10 000 og 15 000 kvensktalende personer som bor i Norge.» Samtidig er Norge et aktet medlem i FN. CERD, FNs rasediskrimineringskomité, har også vært ute og kritisert Norge for sin manglende statistikk. Jeg vil her referere hva komiteen sier i sin 17. og 18. periodiske rapport fra CERD: «Komiteen gir på nytt uttrykk for at den er betenkt over mangelen på statistiske data i partens rapport om den etniske sammensetningen av landets befolkning. Komiteen anbefaler at parten, i samsvar med punkt 8 i retningslinjene for rapportering, legger fram opplysninger om bruk av morsmål som en indikasjon på etnisk ulikhet, i tillegg til opplysninger hentet fra målrettede samfunnsundersøkelser som er gjennomført på frivillig grunnlag og med full respekt for dem det gjelder, har krav på personvern og anonymitet, og minner om komiteens generelle anbefaling nr. 8 om egenidentifisering blant personer med en bestemt rasemessig eller etnisk tilhørighet.» Som jeg åpnet med i mitt innlegg: Det er viktig å ha denne statistikken. Vi blir kritisert fra internasjonalt hold fordi vi ikke har det. Og når Norge ratifiserer en pakt som Den europeiske pakten om regions- eller minoritetsspråk og vi er et aktet medlem av FN, burde vi ikke da etterleve det vi har ratifisert og ta imot den kritikken vi får, og kanskje også etterleve den og prøve å tilfredsstille de kravene vi selv har vært med på å sette gjennom å ha ratifisert disse forskjellige paktene?