trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
I dag er ein fjerdedel av befolkninga knytt til utdanningssektoren, og mange opplever glede ved å lære. Me har kome langt i demokratiseringa av utdanninga, men det er også mange som ikkje har klart å forsyne seg av kunnskapens tre. Dei opplever nederlag og blir merkte for livet av triste opplevingar i skulen. Mange elevar har mista lysta til å lære, og samtidig har dei mista tillit til sine eigne evner til å lære. Korleis skal me skape ei utdanning der utfordringane om meining og motivasjon blir betre? Korleis skal me sette i verk ein pedagogikk og ein skule der fysisk, kjenslemessig, intellektuell, praktisk og sosial utvikling er likestilt – og der praktisk arbeid, skapande verksemd og åndsarbeid har same respekt? I livet utanfor skulen vil elevane møte – og må løyse – komplekse arbeidsoppgåver. Me veit at når me praktiserer pedagogikken med vekt på å arbeide på tvers av dei ulike faga, oppnår me fleire mål samtidig. Den tradisjonelle latinskulen var bygd omkring eit kateter med einsidig kommunikasjon i 45 minutts bolkar og einvegs mating av kunnskap. På same måten var verkstadmodellen bygd på meisterlæring utan vidare teoretisk forståing. Tyngdepunktet må flyttast frå tradisjonell kunnskapsformidling til tilrettelegging for situasjonar der elevane kan lære. Som eit ledd i ei slik utvikling må lærarutdanninga bli gjennomsyra av ei haldning der ansvar for eiga læring, prosjektorientert undervisning og samarbeid står sentralt. Ein kjem heller ikkje utanom at kvar læringsprosess blir styrt av vurderings- og eksamensformer. Spørsmålet ein er nøydd til å stille, er om eksamen i tradisjonell forstand måler det den gir uttrykk for å skulle måle. Er fagoppdeling og eit gradert karaktersystem t.d. eit hinder for gruppearbeid og prosjektretta undervisning, eller eit hinder for å sjå alle barns moglegheiter? Intensjonen i den nye opplæringslova, generell del av læreplanen og store delar av læreplanar for grunnskule og vidaregåande opplæring står i grell kontrast til talkarakterar og prøver og eksamensformer. Skal dette endrast, krev det kulturendring og endring i metodar og arbeidsmåtar. Lov og læreplanar fortel at læring er lagsarbeid, mens prøver og eksamensformer tar utgangspunkt i at samarbeid er fusk. Eksamensoppgåvene må derfor i større grad måle resultata av samarbeid, kreativitet og evne til å løyse konfliktar. Det blir viktig å finne fram til meir eigna måtar for å måle kva for forståing barna har fått. Elevar og foreldre har krav på å få vite korleis dei utviklar seg reint fagleg, personleg og sosialt ut frå eit forventa nivå tilpassa alder og modnad. Ei slik vurdering vil vere meir nyansert enn eit abstrakt system. Vurdering av korleis elevane brukar sine moglegheiter er viktig både for den enkelte, foreldre og lærarar. Det er bra at det nå går føre seg mange gode forsøk rundt omkring i landet.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-02-07:
En god skole er grunnleggende for å sikre alle mulighet til å delta i framtidens kunnskapssamfunn. Det viktigste skolen kan gjøre, er å stimulere nysgjerrigheten. Det er denne evnen vi skal bruke resten av livet. Det gjør det også artig å lære. Læringen må gjøres så interessant og lystbetont at lærelysten ikke forsvinner. Representanten Reikvam peker på evalueringsordninger som rammefaktor for læringsarbeid. SV har lenge ment at evalueringsordninger styrer undervisningen. Men det finnes også andre, kanskje viktigere faktorer som styrer læringsmiljøet mer. La meg bare peke på tre: inndeling i fag og timeplaner klassestørrelser arbeidstidsavtalen Der er jeg helt enig med representanten Reikvam. Noe av det viktigste Stortinget gjorde da vi vedtok ny opplæringslov, var å vedta en generell forsøksparagraf. Sentrumsregjeringen og statsråd Lilletun oppmuntret Skole-Norge til å starte forsøk med ny organisering av læringsmiljøet. Flere forsøk ble satt i gang, og jeg opplever at statsråd Giske vil videreføre dette arbeidet. Og nå skjer det mye spennende rundt omkring i Skole-Norge. Det er spesielt viktig at fokus nå kommer på utvikling av ungdomstrinnet. Vi trenger en innholdsmessig reform og tilpasning av lokaler til nye arbeidsformer på ungdomstrinnet. Det er viktig at vi nå får en offentlig debatt om skoleutvikling. Statsråden må profilere seg som utviklingsorientert. Jeg vil i dag utfordre statsråden på to områder. For det første: Tør statsråd Giske å ta en debatt på om det er riktig ressursbruk å ha eksamen i 10. klasse? Er det riktig ressursbruk når vi vet at vi bruker mye ressurser på organisering av eksamen og på sensur? når vi vet at eksamen tar undervisnings- og arbeidstid siste skoleåret? når vi vet at nasjonale prøver underveis kan sikre en likeverdig evaluering? og også når vi vet at karakterenes betydning som rangeringskriterium er redusert som følge av at 90 pst. av elevene får komme inn på førstevalg i videregående skole, og standpunktkarakterene dessuten reflekterer flere arbeidsformer og innsats bedre enn eksamenskarakteren? Kristelig Folkeparti vil beholde karakterene i skolen, men kanskje klarer vi oss med standpunktkarakterene og ikke bruk av ressurser på eksamen? For det andre: Vil statsråd Giske bidra med stimuleringsmidler til forsøksprosjekt? Så vidt jeg vet, bidrar man i dag med midler til evaluering. Men også andre former i forbindelse med forsøk kan trenge midler, f.eks. midler til nødvendig utstyr i forsøksvirksomheten. Og lærere som tar ansvar for utviklingsarbeid, kan ikke de også belønnes ekstra?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2001-02-07:
Det er en interessant interpellasjon som representanten Reikvam tar opp. Fremskrittspartiet er positiv til at skolen skal være fleksibel og skal kunne organiseres på forskjellige måter, faktisk i så stor grad at vi har lagt fram flere forslag her i Stortinget som ville åpne for en langt større flora av alternative skolemodeller. For oss er det sentrale kvaliteten, at vi har målbare forbedringer. For å få til mer fleksibilitet i skolen er det viktig at vi får tilpasset arbeidstidsordningene for lærerne slik at elevene som skal være på skolen, kan få den nødvendige oppfølging. Selv om Reikvams interpellasjon er interessant, sitter jeg med en klar følelse av at han vil bruke alternative løsninger for skolen som tas i bruk, og som er tatt i bruk, til å fjerne karakterer og eksamen – en gammel fanesak for SV. Dette vil vi i Fremskrittspartiet advare mot. Det finnes ingen gode alternativer til den evalueringsform som karakterer og eksamen representerer, både når det gjelder elevenes og foreldrenes mulighet til å evaluere elevenes innsats og skoleledelsens og politikernes mulighet til å evaluere utviklingen i de enkelte klassene og i de enkelte skolene, selv om systemet med karakterer og eksamen selvfølgelig også kan forbedres. Slik jeg ser det, er det ingen logisk sammenheng i at alternative skolemodeller utelukker karakterer og eksamener. Faktisk er det motsatt – man må ha en grundig evaluering gjennom karakterer og eksamener for å sjekke at de alternative skolemodellene virker etter hensikten. Ellers er vi i Fremskrittspartiet enig med Reikvam med hensyn til at saksbehandlingstiden må ned når det gjelder søknader om forsøk. Vi er imidlertid ikke enig med Reikvam i at alt som ble gjort i skolen tidligere, var galt og ikke kan brukes i dag. Vi registrerer at det ble folk av de fleste av dem som gikk på skolen tidligere. Derfor bør vi ha noe å lære, f.eks. med hensyn til håndtering av vold, bråk osv. Vi trenger ikke å finne opp hjulet flere ganger.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Interpellanten sa i sitt første innlegg at vi som begynte på skole på 1950-tallet, kun hadde én radiokanal å hente informasjon fra. Til opplysning kan jeg fortelle at det var noen av oss som også fant Radio Lux, så vi hadde litt å velge mellom. Jeg synes det som er tatt opp i interpellasjonen i dag, er positivt og viktig. Det er også viktig at vi går litt dypere inn i hva det er som stopper opp eventuelle utviklingsprosjekter i norsk skole. Jeg mener at det innenfor dagens regel- og avtaleverk er godt handlingsrom. Jeg registrerte at statsråden sa han ville ta tak i det hvis behandlingstiden i departementet var for lang. Det har han uttrykt at han vil gå inn i. Men jeg tror neppe det er behandlingstiden som er den store proppen. Det kan vel så mye være at det er en rekke skoler, og også i kommuner rundt i landet, hvor man ikke selv er drivkraften bak det å sette i gang prosjekter. Men jeg synes – som også andre her har sagt – at det er ganske mye spennende av nytenkning i norsk skole. Komiteen hadde en etter mitt syn fantastisk tur for et drøyt år siden, bl.a. til Gran skole her i Oslo, hvor vi fikk en gjennomgang av hvordan den skolen hadde gått i gang med et større prosjektarbeid i forhold til integrering og minoritetsarbeid. Og jeg tror en samlet komite kan slutte seg til at det her er gjort et forsøk som vi har all grunn til å være stolt av på alle plan. Når så interpellanten Reikvam i sitt hovedinnlegg kjører såpass hardt på å bryte ned sentralistiske linjer, blir jeg noe overrasket, for i de årene jeg har fulgt debatter her i stortingssalen, er det ganske ofte jeg fra SVs side har hørt begrepet «sentrale arbeidsnormer», altså at man har veldig stor tillit til at den beste måten å gjøre ting på, er at det er det sentrale ledd som er avgjørelsesfaktoren innenfor norsk skole. Det siste jeg vil ta opp, som jeg synes er svært viktig, er disse utviklingsprosjektene som går på leksearbeid, dvs. at man kan ha leksefri eller i hvert fall få leksearbeidet gjennomført på skolen, for det er så store forskjeller mellom foreldre når det gjelder ressurser etc. med hensyn til det å hjelpe den enkelte elev, at det ofte blir en rekke elever som kommer dårlig ut eller taper i forhold til hvordan det hadde vært dersom vedkommende hadde hatt tilgang til å gjøre lekser på skolen og hatt det støtteapparatet som ligger der, rundt seg.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-02-01:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-01:
Jeg vil gjerne fremme forslag om endringer i finansavtaleloven om innføring av opplysningsplikt for bankene om forventede årlige gebyrutgifter.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-02-01:
Det har bl.a. vært sagt her i dag at bemanningssituasjonen ikke har vært tatt opp i tilstrekkelig grad i St.meld. nr. 28. Regjeringen som la fram den meldingen, viste til at det ville komme også en evalueringsmelding om eldresatsingen fra dem, og de sa at de ville komme tilbake til bemanningssituasjonen i den. Et flertall i komiteen har påpekt – og det er ikke tall som er kastet fram, jf. det som representanten Ballo sa – at det er en svært lav bemanningsfaktor. Blant annet har offentlige sykehjem en pleiefaktor på under 0,7 årsverk pr. pasient, og et legeårsverk er først et årsverk ved 150 pasienter. Vil sosialministeren endre på dette, slik at vi får en høyere faglig faktor i omsorgstjenestene? Så vil sosialministeren høyne status og omdømme når det gjelder omsorgssektoren og arbeidet med eldre. Kan vi da tolke statsråden dit hen at en også vil øke bevilgningene til forskning når det gjelder aldring og geriatri, og ikke som nå i statsbudsjettet beskjære f.eks. det forskningsprogrammet som pågår i Tromsø, med så mye midler at flertallet i komiteen måtte prøve å finne i hvert fall noe ekstra? Så til slutt til kostnadsutviklingen når det gjelder utbygging: Det viser seg at det er store forskjeller når det gjelder kostnader, og at kostnadene er sterkt økende. Vil sosialministeren og Regjeringen vurdere å komme med nye satser når det gjelder investeringsbeløpene i forbindelse med gjennomgangen etter søknadsfristen den 30. juni 2001, slik at kommunene kan se seg råd til å bygge det antall sykehjemsplasser og omsorgsboliger som er nødvendig?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-02-01:
Som jeg annonserte i mitt første innlegg, hadde jeg noe mer på hjertet når det gjaldt Omsorg 2000. Jeg har lyst til å presisere at det å definere en omsorgsmottaker ikke må gjøres på den måten at en ser på disse omsorgsmottakerne som en ensartet gruppe, men hver enkelt mottaker må respekteres og behandles som det enkeltindivid han eller hun er. Jeg brukte noe tid før i dag på å snakke om viktigheten av brukermedvirkning og -deltakelse. Et annet område som er viktig når det gjelder omsorg, er at det finnes mangfold i omsorgen, og at det er stor plass for det innenfor dette begrepet. Tiden tillater meg ikke å komme inn på flere av de områdene som innstillingen omhandler, men jeg vil minne om at flertallet bl.a. oppfordrer Regjeringen til å arbeide videre med og prioritere bl.a. ordningen med omsorgslønn, personlige assistenter, kunnskap og brobygging, grønn omsorg, kultur og helse, likemannsarbeid, frivillighetssentralene, eldresentrene og også den kontakttelefonordningen som bl.a. Nasjonalhjelpen driver. Dette kan kanskje virke uforpliktende, men jeg synes at når et flertall påpeker dette og ber Regjeringen om å følge det opp, er det forpliktende både for storting og regjering i forhold til å følge opp i budsjettsammenheng og prioritere. Jeg regner også med at SV kan være med på noe av dette, om enn representanten Ballo reserverte seg så sterkt, i forhold til at dette bare var tomme ord. Som saksordfører har jeg lagt vekt på flertallssynet i innstillingen når det gjelder Omsorg 2000, men jeg vil understreke at dette også er et standpunkt som Senterpartiet har inntatt, og som vi er med på sammen med et flertall, bl.a. ved at vi også etter vår mening har konkretisert en del av disse tingene. Det virker som om det er en viss reservasjon i forhold til det å diskutere etikk. Det synes jeg er litt synd, for jeg tror etikken må ligge til grunn også for økonomi og materielle prioriteringer. Og når representanten Ballo sier at det er et ork å lese denne meldingen, er det vel greit nok, det er hans syn, og det er ikke alle stortingsmeldinger som er like lette å lese. Men jeg synes det er såpass mye som det tas tak i her, at det kanskje burde avstedkomme en oppfølging, særlig når man er så kritisk til mye av det som står her. Representanten Ballo sa også at handlingsplanen for eldreomsorg er konkret, og at det er dens styrke og dens svakhet. Jeg er kanskje litt redd for at det nettopp er det å være konkret som er farlig når det gjelder etikk. Jeg tror at vi burde vært mer konkret når det gjelder etikk og innhold i omsorg. Når det gjelder evaluering av eldresatsingen, har jeg lyst til å si et par ting. Bemanningssituasjonen er viktig. Den må følges opp med bedre og desentralisert utdanning og turnusordninger, ansettelsesforhold og et lønnsnivå som gjør at det blir mer attraktivt. Når det gjelder økonomien, viser jeg til komiteens forslag til vedtak i innstillingen. En enstemmig komite sier at vi skal komme tilbake til dette etter søknadsfristen den 30. juni, og jeg har lyst til å kommentere – kanskje i et senere innlegg – hva jeg synes bør følges opp der.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-02-01:
Det er fare for at det er ett parti som utmerker seg i lengden her nå, kanskje i likhet med en del av det skriftlige som foreligger i denne saken. Men når vi først er invitert til å debattere etikk, synes jeg det er viktig at vi også prøver å gjøre det, og at vi tar tak i en del av de ting det kanskje er uenighet om, eller som vi først og fremst prater forbi hverandre om. Jeg har først lyst til å si litt konkret til evalueringsplanen, som jeg synes er nært knyttet til innholdet i omsorgstjenesten: Jeg håper vi kan få en bred debatt om satsingen innenfor eldreomsorgen og utbygging av sykehjemsplasser og omsorgsboliger etter at søknadsfristen har gått ut den 30. juni i år, og at vi også da kan ta opp det fysiske behovet, det antall sykehjemsplasser og omsorgsboliger som står igjen, slik at vi ikke låser oss til noe nå. Det er også i tråd med det komiteen ber om, at det skal tas opp igjen til debatt da. Det er også viktig at vi ser på kostnadsdempende tiltak, bl.a. er det et forslag fra komiteen som går ut på at Regjeringen bes «om å gjennomgå Husbankens standardkrav til sykehjem, slik at kravene til ombygging kan differensieres noe fra kravene til nybygg». Vi har flere meldinger om at det er kommuner som nå vurderer å stenge relativt gode, nye og velfungerende sykehjem fordi det blir billigere å bygge nytt, i og med bl.a. kravet til enerom. Jeg håper også at sosialministeren vil se nærmere på den kostnadsutviklingen vi har hatt i utbyggingen av eldreomsorgen. Vi får meldinger nå om dagen som viser at kostnadene farer rett til værs, og på grunn av den utviklingen vi har innenfor dette med kostnader, synes jeg vi kanskje bør se på tilskuddssatsene når det gjelder etablering. Så til slutt litt om etikk. Blant annet har jeg ikke nevnt omsorgen overfor døende – det er det andre som har gjort – og det er en viktig del av dette som viser at vi bør ha både tverrsektorielt og tverrfaglig samarbeid, og også samarbeid over forvaltningsnivåene. Det må være slik at ønsket til den som mottar omsorgen, må telle mest. Ballo var inne på Kardemomme-loven, og den er grei. Jeg synes den er fin, jeg, og jeg synes den passer utmerket for en som antakeligvis da også bekjenner seg til Ole Brumms lov og sverger til den. Men jeg synes at når representanten Ballo sier at det er lite substans i dette, og at vi kan gjøre mye mer, burde det kanskje ha vært et bidrag til det. Jeg er ikke indignert, men jeg er overrasket over at ikke så skjer. Jeg mener at de prioriteringer som vi verbalt legger til rette for i meldingen og i innstillingen, forplikter videre i det budsjettoppfølgingsarbeidet som både regjering og storting skal gjøre.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-02-01:
En enstemmig tilråding fra komiteen gjør at det kanskje skulle være unødvendig å si så mye i denne saken, men jeg synes at den har en slik alvorlig karakter, og det har kommet fram momenter etter at komiteen ferdigbehandlet denne saken, at det kan være grunn til å kommentere den. Det er helt klart at en del av de trender som vi har i vår kultur i dag, gjør at kroppsfiksering både i forhold til mote- og reklamebransjen, i forhold til treningssentre og i forhold til idrettsmiljø har blitt en fare for en del av dem som tar dette mest alvorlig i en ekstrem retning. Representanten Høegh nevnte at en kan ha spiseforstyrrelser som slår ut både i sterk overvekt og i sterk undervekt. Det er jo riktig. For mye eller for lite har ingen smak, heter det i et ordtak. Det er klart at det er svært alvorlig det som skjer, spesielt med en del ungdommer. Derfor synes jeg det er grunn til å understreke det som sies her om forebygging, og at en i tidlig fase har stor oppmerksomhet rettet mot tendensene her. Det er ting som primærhelsetjenesten og kommunene må gjøre. Derfor er det viktig at vi får kompetanse ut til kommunene, slik at de kan bistå det apparatet som kan fange opp signalene tidlig og være til hjelp der, først og fremst for å forebygge. Så er det viktig i forhold til den strategiplan som ble lagt fram sist vår, at en har kompetanse på dette innenfor spesialisthelsetjenesten, bygger opp spesialteam som er knyttet til sengeavdelinger og poliklinikker, og at en får dette ut. Men samtidig er jeg helt enig med representanten Faldet i at vi må få beholde spesialistavdelingen – som jeg ønsker å kalle den – på Ullevål. Jeg er enig i at vi ikke kan sentralisere denne kompetansen for sterkt, men det er også viktig at en har en sentral spisskompetanse, slik at en kan gi råd og veiledning utover til fylkeskommuner og kanskje helt ned til primærhelsetjenesten. Jeg vil be om at helseministeren merker seg det som er sagt om denne avdelingen på Ullevål, og at vi må klare å opprettholde den. Det er for øvrig viktig, som flere har vært inne på, at det er et apparat rundt dette som representerer tverrfaglighet, helhet og langsiktighet. Imidlertid har en enstemmig komite sagt at det er nødvendig og ønskelig at behandlingseffekten av tilgjengelige behandlingsmetoder blir dokumentert, så vi må vedstå oss det. Jeg synes at det er viktig at helseministeren, som har signalisert at en slik behandlingseffekt skal dokumenteres, får støtte for det, men at vi får en god evaluering av dette, og at Helsetilsynets betenkeligheter, som allerede har kommet, kan prøves opp mot det som denne undersøkelsen vil vise.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-02-01:
La meg innledningsvis få lov til å si at jeg personlig er glad for at vi nå har en sosialminister som viser langt større interesse for våre ulykkelige rusmiddelmisbrukere enn vi har sett på lenge. Stortinget gjorde under budsjettbehandlingen et vedtak om at spesialister i allmennmedisin nå skal få anledning til å forskrive medikamenter i en medikamentelt assistert rehabilitering av disse menneskene. Mitt første spørsmål går da på dette: Når kan vi forvente praktisk effekt av dette vedtaket? Det andre spørsmålet har nøye sammenheng med det første. Det er laget nye forskrifter om legemiddelhåndtering for apotekene, hvor dette vedtaket som Stortinget gjorde, står sterkt i strid med de forskriftene som forelå, og som skulle gjelde fra 1. januar 2001. Er det gjort noen forandring i så måte, slik at man har utsatt ikrafttredelsen av disse forskriftene, for det må vel gjøres hvis man skal samordne dette?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-02-01:
Etikk, menneskeverd – det er greit og det er viktig, men det må være et visst forhold mellom liv og lære, i alle politiske partier. Jeg bad om ordet nå for å sluttføre det jeg ikke rakk i mitt første innlegg. Det går på dette med bemanningen i våre omsorgsinstitusjoner spesielt, og der kan jeg understreke det som er sagt også av sosialministeren, at en god eldreomsorg gir også bedre rekruttering. Det fikk komiteen oppleve da vi var på besøk i Sveio kommune for ikke mange ukene siden. Mer generelt vil jeg vise til et oppslag i en av Oslo-avisene nylig, hvor det fremgår av en undersøkelse blant sykepleierstudenter at mellom 40 og 50 pst. av dem som var i sykepleierutdannelse i dag, ikke ville pleie pasientene. Det er et alarmerende signal. Ikke vet jeg hva vi skal gjøre med det, men det er ganske alarmerende. Ellers er Fremskrittspartiet av den formening at vi i dag har helsepersonell nok i Norge hvis vi legger forholdene til rette for å bruke dette helsepersonell, det gjelder både sykepleiere og ikke minst hjelpepleiere. Da må vi gjøre noe med to forhold. Det ene er underbemanningen i våre sykehjem. Man orker rett og slett ikke å jobbe i sykehjemmene når man hver dag skal måtte gå hjem og ha dårlig samvittighet for at man ikke fikk gjort det for pasientene som man hadde ønsket å gjøre, fordi bemanningen rett og slett er for lav. Når vi i dag i snitt har en pleiefaktor på rundt 0,7 og et alderssnitt på pasientene på 85 år og over det, med multiple sykdommer som skal behandles daglig, burde enhver av oss forstå at dette er for dårlig. En annen ting som har vært nevnt – som jeg gjerne nevner og har gjort før: Det har også noe med avlønningen av helsepersonell å gjøre. De er en lavtlønnsgruppe, og det er klart at skal man rekruttere dem tilbake til helsetjenesten fra annen tjeneste de i dag har, er vi, i tillegg til å se på arbeidsforholdene, bemanningen, nødt til å øke lønningene for disse kategoriene. Så kan man selvfølgelig si som sosialministeren sa, og med rette, at det er ikke hennes bord å forhandle om lønninger. Nei, det er det ikke. Men det er arbeidsgiverens, det er kommunenes ansvar. Og de kommunene som gjør dette, bedrer også situasjonen når det gjelder rekruttering.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2001-02-01:
Som sosialministeren sikkert har merket seg, la representantene fra Kristelig Folkeparti og flere andre partier i sine hovedinnlegg stor vekt på behovet for å få nok helsepersonell i framtiden. Vi er også bekymret for nyrekrutteringen. Det er en dramatisk nedgang i antallet unge som søker seg til helse- og sosialfagutdanningene. Synes sosialministeren at arbeidet med rekrutteringskampanjer som departementet varslet i stortingsmeldingen, har fungert tilfredsstillende så langt? Får vi ikke nok helsepersonell i framtiden, kan det gå ut over også andre store helsereformer som vi ønsker gjennomført, som kreftplanen og psykiatriplanen. Det har vært en tendens til at helsepersonell prioriterer arbeid på sykehus framfor arbeid på sykehjem og i førstelinjetjenesten. En enstemmig komite mener at det må vurderes snarlige tiltak som kan rette på denne alvorlige situasjonen. Hvilke snarlige tiltak har statsråden planer om for å rekruttere og beholde helsepersonell i førstelinjetjenesten?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-02-01:
Jeg er glad for at sosialministeren er glad – for det er jeg også – både for de sykehjemmene som har en god eldreomsorg, og for de kommunene som har det, og hvor det er lettere å sikre en god rekruttering av den grunn. Men det gir ikke omsorgsarbeiderne en lønn å leve av, for det er nemlig det det handler ganske mye om. Sosialministeren sa i sitt innlegg at rekrutteringstiltakene må skreddersys for de gruppene det er stort behov for, og mente at et par av de tiltakene som kunne hjelpe, var å gå fra deltids- til heltidsarbeid og å satse på lederutvikling, og det er jeg enig i. Det er bra, men det er langt fra nok. Som sosialministeren sa, må tiltakene skreddersys, og den gruppen det her gjelder, er hjelpepleiere og omsorgspersonell – det er en gruppe med lavtlønte kvinner. Og mitt spørsmål til sosialministeren er: Vil hun samarbeide med fagorganisasjonene om tiltak for å bedre rekrutteringen? Og til slutt: Tror sosialministeren at lønnsforholdene for underbetalte kvinner i omsorgssektoren betyr noe for rekrutteringen? Og i tilfelle: Hva vil Regjeringen gjøre med det?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-02-01:
Jeg skal ikke drøye debatten. Men når det gjelder det representanten Magnhild Meltveit Kleppa nevnte, er det riktig – det står i meldingen – at hun sa blankt nei til konkurranseutsetting og hevdet at vi trengte mer kunnskap, men så altså bort fra at det forutsetter at noen går foran og prøver ut nye løsninger. Og i meldingen sies det faktisk noe om det. Det gis eksempler på at det har vært gjort en del konkurranseutsetting både her i landet og i Sverige spesielt, og at det har vært vellykket – vellykket fordi kvaliteten etterpå ble like god, mange steder bedre. Det er det som er mitt poeng. Hovedpoenget for Høyre er ikke å spare penger, hovedpoenget ved konkurranseutsetting er å få en bedre kvalitet på de tjenestene vi utfører. Og skulle det da bli noen penger til overs, ja, så er det bra, for de pengene kan brukes til å settes inn i enda flere tjenester med enda bedre kvalitet. De kan brukes til lønn og også til å gi større fleksibilitet i tilbudet. Det er Høyres utgangspunkt.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-01:
Jeg tar ordet til et tilsvar til Ola Gløtvold, fordi jeg forstår at både han og tidligere sosialminister Magnhild Meltveit Kleppa er misfornøyd med at SV ikke er med på disse merknadene. Det kunne vi jo godt ha vært. Det er en rekke av betraktningene der vi i utgangspunktet er enig i. Men jeg tror at man kan syntetisere meldingen ned på én setning for å finne ut hva som står der, og det kan sies som følger: «Man skal ikke plage andre, man skal være grei og snill, og for øvrig kan man gjøre som man vil.» Den type betraktninger kan man selvfølgelig være enig i, eller man kan si at man ønsker en type særbetraktninger hvor man prøver å fange substansen i dette, og den er det, som jeg sa i sted, lite av i meldingen. Jeg tror at man kan gjøre mye mer enn det denne meldingen har gjort, ved å legge opp til at bl.a. utdanningen er konkret knyttet til etiske sider ved omsorgen, innholdet i den, krav til fagpersonell, krav til hva slags type bemanning man skal ha ved sykehjemmene og innenfor den hjemmebaserte omsorgen osv. Men straks man begynner å snakke om det, så snakker man også om utgifter. Og det snakker man selvfølgelig ikke om her, for de pengene frigjør man jo ikke til formålet. Jeg mener at det man godt kan problematisere, er satsingen ute i kommunene på bedre tjenester, gjerne på bekostning av den enorme kostnadsveksten man har hatt i sykehussektoren, for da får man en diskusjon om reelt innhold, om kvalitet, om prioritering og om hvor satsingen skal være, mens det som står her, blir for uforpliktende. Og da fant jeg at det kunne være greit: La oss markere det ved å stå på våre egne merknader – så får nå heller folk bli indignert over det. Jeg registrerer også når man får debatten omkring konkurranseutsetting, hvor viktig det er å være presis i begrepene. Hva er det man skal konkurrere på? For det blir veldig fort en konkurranse på pris innenfor et område der det egentlig går på bekostning av kvaliteten. Jeg tror ikke at det, i motsetning til på sykehussektoren, er veldig mye å spare innenfor norske sykehjem eller innenfor hjemmebasert omsorg ved å redusere omkostningene ytterligere ved at de som jobber der, skal springe fortere, eller at de skal være færre på hvert skift. Jeg tror tvert imot at man i et stort samfunnsmessig perspektiv har mye å tjene på å tilrettelegge for mer ressurser inn i omsorgssektoren, mer personell innenfor den hjemmebaserte omsorgen og bedre bemanning ved sykehjemmene, fordi man får en type konsekvenser av det som gjør at belastningen på sykehussektoren blir mindre. Det vil være lettere å skrive folk ut fra sykehus, og man vil i det hele tatt i et samfunnsmessig perspektiv kunne løse problemene på en bedre måte. Og da tror jeg at en del av de elementene man bringer inn i forhold til konkurranseutsetting, er med på å forverre situasjonen ytterligere. Så når man diskuterer konkurranseutsetting, skulle jeg ønske at både Høyre og Fremskrittspartiet var presis med hensyn til hva man diskuterer: Hva slags bemanningsfaktor ønsker man, hva slags innhold ønsker man i tjenestene, og hvordan kan man sikre kvaliteten på dem?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-01:
Merknadene fra SV er helt presise på dette, og jeg vil nevne tre ting: Det ene er at en gjennomgang av utdannelsen innenfor omsorgsyrkene må man ta fatt på nettopp ut fra etiske perspektiver, det andre er støtte til kompetansehevende tiltak knyttet opp til behandlingen av mennesker med demens, og det tredje er lovregulering av skadeavvergende tiltak. I tillegg – siden vi behandler meldingene under ett – vil jeg understreke at SV tok initiativ til å få endring av bestemmelsene om eldre sykehjem slik at man ikke har den samme rigiditeten som når det gjelder nye sykehjem, nettopp for at man skal kunne utnytte den kapasiteten de representerer. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet også hadde inne merknad. Og jeg kunne godt ha tenkt meg at man hadde gått lenger for å sikre at godt brukbar bygningsmasse ikke går tapt, men at man i stedet kan ruste opp de sykehjem man har, på en skikkelig og forsvarlig måte og bruke dem videre. Jeg håper virkelig at sosialministeren kommer raskt tilbake med lovendringer her, slik at man i de ulike kommunene kan ta i bruk de nye retningslinjene for å sikre driften av de sykehjemmene som i dag eksisterer.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-02-01:
En rekke kommuner arbeider med planer om å etablere sykehjem og omsorgsboliger i sydlige land. Det kan virke som om Regjeringen vil legge vanskeligheter i veien for disse kommunene. Fremskrittspartiet mener dette er en uheldig situasjon. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at det bør skapes et tilbud om plasser som kommunene kan kjøpe eller leie for kortere eller lengre tid, til eldre som ønsker et slikt opphold i sydlige land. Det er verdt å legge merke til at dette skal være et tilbud for dem som har et ønske om det. Det er derfor ikke et tiltak for å sende eldre ut av landet mot deres eget ønske, slik enkelte har forsøkt å framstille det. Noen store og rike kommuner vil nok kunne ha økonomisk ryggrad til selv å kunne stå for en slik utbygging, men de aller fleste kommunene i dette landet vil ikke kunne tilby denne tjenesten. For å sikre en rask og omfattende utbygging av omsorgsboliger og sykehjemsplasser i sydlige land, har Fremskrittspartiet fremmet forslag om at det etableres et statlig aksjeselskap med en aksjekapital på 500 mill. kr som skal stå for både bygging og drift av slike institusjoner. Fremskrittspartiet mener det er et offentlig ansvar å sikre at alle mennesker får nødvendige helse- og omsorgstjenester. Dette sikres best gjennom at staten overtar det finansielle ansvaret også for eldreomsorgen. Fremskrittspartiet mener at et selskap som det som omtales i denne saken, vil føre til en raskere utbygging og en god organisering av et slikt tilbud. Jeg vil igjen presisere at dette er et tilbud, ikke tvang, som enkelte ynder å fremstille det som. I den sammenheng husker jeg tilbake til rett etter at sosialministeren ble utnevnt, da en avis hadde et tosiders oppslag om at en ikke ønsket eldregettoer i Syden. Vel, dette forslaget legger ikke opp til eldregettoer, men det er et tilbud til norske pasienter, slik at de på eget initiativ, hvis de selv ønsker det, kan få komme til sydligere land. Helt avslutningsvis: Representanten Olav Gunnar Ballo gikk til frontalangrep på dette selskapet. Han snakket om hvor forferdelig det var, og mente at partiformann Carl I. Hagen måtte ha store problemer med å lese sin egen biografi fra en del år tilbake. Vel, jeg tror ikke det er tilfellet, for dette bygger videre på det offentliges ansvar for å sørge for at det finnes et tilbud slik at de som ønsker å gjøre seg nytte av det, får muligheten til det. Og jeg må bare si at når representanten fra Sosialistisk Venstreparti går til frontalangrep mot dette forslaget fra Fremskrittspartiet om å opprette et slikt selskap, da vet jeg at vi er på rett vei.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-02-01:
Fremskrittspartiet har i lang tid uttrykt bekymring over det antall sykehjemsplasser som bygges i Norge. Vi har tidligere fått vite av sosialministeren at også sykehjemsutbyggingen, dvs. utbyggingen av omsorgssentre med heldøgnspleie og omsorg, går etter planen. Likevel har det den senere tid fremkommet i media at 2 000 står i kø for å få sykehjemsplass i Norge, og mange av dem har til dels ventet i lang tid. I oppslag bl.a. i TV 2 fremkom det at de store byene var veldig sent ute med planene sine, og bl.a. Bergen var tatt frem som et skrekkens eksempel når det gjaldt sendrektighet i utbyggingen. Spørsmålet mitt til sosialministeren er: Hva må vi gjøre overfor disse store byene og kommunene som ligger dårlig an i løypa, og som dermed ikke er i stand til å gi et tilbud om sykehjemsplass til sine pleietrengende innbyggere?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-02-01:
Å gje alle eldre ein verdig alderdom er eit viktig verdival for Kristeleg Folkeparti. Derfor var vi pådrivarar for Handlingsplan for eldreomsorgen. Denne toårsrapporten, og særleg tillegget på 5 000 fleire plassar, er eit nødvendig tiltak for at våre eldre skal kunna vera trygge på å få nødvendig omsorg. Kristeleg Folkeparti er glad for at sosialminister Guri Ingebrigtsen ikkje vil følgja prinsippet om «fyrstemann til mølla». Det var også ein av grunnane til at Kristeleg Folkeparti, saman med andre parti, i sommar reagerte kraftig på at Regjeringa sende eit brev til kommunane om deira «restkvote» i eldresatsinga lenge før søknadsfristen gjekk ut. Kommunane hadde då planlagt heile 38 500 plassar. Vi meinte at den som har skoen på, veit best kvar han trykkjer. Og det er sjølvsagt kommunane som har fyrstehandskjennskap om kva ein treng innafor eldreomsorga. Derfor sa stortingsfleirtalet i innstillinga til kommuneøkonomiproposisjonen: «Stortinget ber Regjeringen videreføre eldrereformen uten innskrenkinger av godkjenninger av nye prosjekter inntil Stortinget har behandlet St.meld. nr. 34.» Det er altså den meldinga vi no har til behandling. Kravet frå Stortinget var klart. Det var derfor heilt nødvendig at Regjeringa i statsbudsjettet – vel tre månader etter at meldinga vart lagd fram – kom til at det trengst langt sterkare utbygging enn det som går fram av St.meld. nr. 34. Det er faktisk svært bra at vi har ein opposisjon som krev at eldre sine behov blir tatt på alvor. Kristeleg Folkeparti vil venta til søknadsfristen den 1. juli 2001 og sjå på kva for behov søknadene viser, før vi tek endeleg standpunkt til kor mange bustader og sjukeheimar ein eigentleg treng å byggja. Eg håpar også at Regjeringa no når ein syter for at det vert bygt tilstrekkeleg med sjukeheims- og omsorgsbustader, vert meir fleksibel med omsyn til f.eks. kvadratmeterkrav ved ombyggingar. Det må kunne brukast sunt skjønn, slik at også eldre bygg kan byggjast om til tenlege eldreplassar utan altfor firkanta regelverk. Når kommunar kjem med tilbakemelding til kommunalkomiteen om at dei får nei til rimelege ombyggingar som ville gjeve eldre gode og tenlege bustader, fordi rommet er 2 m2 for lite, men likevel svært funksjonelt, så er det for firkanta. Kristeleg Folkeparti meiner det er viktig at det vert satsa på kvalitet i eldreomsorga, og at den eldre kan bu heime så lenge som mogleg. Når ein likevel må flytta, er husleiga i omsorgsbustaden ofte svært høg. Derfor var Kristeleg Folkeparti absolutt i kravet sitt ved årets budsjettbehandling om at sjablonbeløpet til lys og varme til dei med lågast pensjon måtte haldast ved lag. At dei 160 mill. kr til dette formålet kom på plass att, betyr tusenvis i bustøtte til dei som har aller minst. Når våre eldre treng omsorg, er det viktig med rom, og det er viktig med seng. Men det viktigaste er vel kanskje stell og pleie – tryggleiken ved at nokon er på plass for å ta vare på både sjel og lekam, og då er det mykje å ta fatt på når denne handlingsplanen er fullført.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-01:
Representanten Nesvik tar opp et spørsmål som det er all grunn til å bekymre seg over. Når vi går gjennom Handlingsplanen for eldreomsorgen etter 2 år, ser vi at de kommunene som er kommet kortest, er de største byene. Det er flere årsaker til det. Det har med tomtepriser å gjøre, og det har også med organisering å gjøre. I en by som Oslo ser vi at alderssammensetningen i befolkningen innenfor en bydel endrer seg betydelig på kort tid. En bydel i en storby kan derfor ikke sammenlignes med en vanlig norsk kommune, fordi endringene går så mye fortere. Men nettopp fordi vi ser at det er i forhold til de store byene vi særlig må rette oppmerksomheten, vil vi gjøre det nå når det nærmer seg slutten, fordi, som jeg også sa i mitt innlegg, de utfordringene vi står overfor, er en rettferdig fordeling mellom kommunene og en fornuftig fordeling mellom sykehjem og omsorgsbolig. Jeg har akkurat mottatt et brev fra Fylkeslegen i Oslo om situasjonen i denne byen, og jeg har sett det samme innslaget på TV 2 som representanten Nesvik, og det forferdet meg at et menneske skal være nødt til å ha avlastningsopphold på fem ulike steder. Jeg synes ikke det høver seg, og jeg vil være særlig nøye i min oppfølging av dette.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-01:
Som sosialminister har jeg gleden av å reise rundt i landet og se på den praktiske eldreomsorgen, og som representanten Duesund sa i sitt hovedinnlegg, har jeg også hatt gleden av å dele ut omsorgsprisen til Tvedestrand kommune. På sykehjemmet der kunne man informere meg om at man hadde ukentlige henvendelser fra sykepleiere som ønsket å arbeide der. Det synes jeg er gledelig, for jeg har hørt det samme også fra andre steder, at der man har god eldreomsorg, der ønsker folk å arbeide. Det viktigste tiltaket Regjeringen kan sette i verk, er derfor å sørge for en god eldreomsorg, for da er det faktisk slik at det også er lettere å yte omsorg og dermed lettere å rekruttere. Men det er bekymringsfullt at så få unge i dag velger helsefaglig utdanning. Det har litt sammenheng med at kullene faktisk er mindre, slik at konkurransen om de unge er blitt større. Det har også litt å gjøre med hva som er moderne, og omsorg synes ikke å være det mest moderne nå. Det må vi gjøre noe med. Det er en utfordring til alle som er i denne sektoren, fra vaskehjelperne og til sosialministeren, å få fram at det faktisk er gode arbeidsplasser, og da må vi også gjøre det slik at disse arbeidsplassene blir gode. Fra departementets side arbeider vi særlig med det som gjelder kvalitet og ledelsesutvikling. Vi vet en del om hva som skal til, og vi kommer til å følge det opp.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-01:
Når det gjelder samarbeid med fagorganisasjonene i sektoren, kan jeg forsikre representanten Sjøli om at vi har et godt samarbeid med disse. Som jeg sa i mitt forrige innlegg: Gode omsorgssteder rekrutterer faktisk, og de gir de samme lønningene som de som ikke rekrutterer. Så lønn er i alle fall ikke det eneste som trekker folk til sektoren. Men jeg er sterkt for at lønnsfastsettelsen i dette landet skal skje i et samarbeid mellom arbeidslivets parter.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-01:
Regjeringen er nå i ferd med å foreta en gjennomgang for å vurdere hvordan det er fornuftig å se på de to institusjonstypene sykehjem og sykehus i sammenheng. Da er det helt nødvendig, tror jeg, hvis vi skal se på sykehjemmene, mer som en avlastningsdel for sykehusene, noe de allerede fungerer som, at man faktisk får flere fagfolk inn i sykehjemmene. Den pleiefaktoren som departementet har lagt opp til når vi yter penger til drift i kommunene, er faktisk også høyere enn 0,7. Når det gjelder forskning på geriatri, vil vi fortsatt satse på det. Det kommer jeg tilbake til i statsbudsjettet. Investeringsbeløpene synes å ha vært tilfredsstillende, ut fra at kommunene stadig planlegger bygging av flere sykehjem og synes å klare det. Jeg synes måten planen har blitt fulgt opp på, viser at disse er tilpasset. Skulle vi endre investeringsbeløpet i planperioden, ville vi få et betydelig problem med overgangsdagen for dette.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-01:
Når det gjelder medikamentell behandling av stoffmisbrukere, har det vært maktpåliggende for meg å få en bedre organisering av dette, slik at vi ikke bare produserer kømaskiner. Vi er i ferd med å gå gjennom dette og har jo fått Stortingets vedtak om at allmennpraktiserende leger skal kunne forskrive disse medikamentene. Når det gjelder de medikamentene som det her er aktuelt å bruke, er det vanedannende medikamenter med en betydelig gateverdi som skal skrives ut til pasienter med stor erfaring med å selge på gaten. Derfor er det behov for å ha en kontroll med dette, slik at utdelingsforskriften er ment å følge opp den faren vi her har for spredning. I Danmark er det faktisk slik at hvert fjerde overdosedødsfall er metadonrelatert. Vi må sørge for at det ikke blir slik her. Men jeg vil komme tilbake i statsbudsjettet med en helhetlig gjennomgang og forslag til hvordan hele endringen skal bli. Antall mennesker som nå er med i metadonprosjektene, er over 1 000, så det er i hvert fall en viss bedring. Når det gjelder utleveringsforskriften, skal den gjelde fra 1. april, med en overgangsperiode på et halvt år.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-01:
Jeg har tegnet meg for å svare på et spørsmål fra representanten Meltveit Kleppa om hva slags tidsperspektiv jeg har når det gjelder oppfølging av tvangslovgivningen i forhold til demens. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, er demens en tilstand som rammer mange, og der det er maktpåliggende av og til faktisk å bruke tvang for å bidra til menneskeverd. Derfor er det også viktig å ha et lovverk som regulerer denne type bruk av tvang. Det er noen få grupper i Norge dette gjelder, og nå er det jo nesten slik at de har hvert sitt lovverk. Jeg vet ikke helt om jeg synes at det er den heldigste måten det kan være på. En annen gruppe vi nå har et midlertidig lovverk for, er psykisk utviklingshemmede. Der har vi latt referansegruppen som skal vurdere dette, få en ekstra to års frist til å gjøre det. De har selv bedt om det – det er en enstemmig referansegruppe som har gjort det. Når det gjelder forslag om tvang i forhold til demente, vil det gå ut på høring, men det vil bli fremmet samtidig i Stortinget som et supplement til § 6A i lov om sosiale tjenester.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-02-01:
Omsorg 2000 vart til ut frå eit ynske om og eit behov for å setja søkjelyset på innhald og kvalitet i omsorgssektoren. Grunnlaget for meldinga vart lagt på ein felles idédugnad av fagfolk og organisasjonar. Svært mange omsorgstrengande opplever no betre forhold enn for få år tilbake. Eldreplanen, Handlingsplanen for funksjonshemmede og styrking av sosialtenesta og av rusfeltet har gitt resultat. Likevel: Det er enno ein lang veg å gå før alle hjelptrengande opplever å bli møtte med verdigheit og respekt. Det er behov for å styrkja tilsynet. Det er nødvendig med same krav til kvalitet i og utanfor institusjon, både av omsyn til forventingane til dei som har behov for hjelp, og av omsyn til dei som utøver omsorgstenestene. Det er behov for grenser i forhold til konkurranseutsetjing, og det er behov for styrking og stimulering av all verdifull frivillig innsats. Det er òg eit stort udekt behov for kunnskap, særleg gjeld dette kunnskap om dei 60 000 demente. Meldinga viser til Søndre Borgen i Asker som eit eksempel på kva kunnskap, godt personale, fagleg stimulerande miljø og eit godt samspel mellom spesialisthelsetenesta og kommunane kan ha å seia for personar innan alderspsykiatrien. Av omsyn til dei som arbeider innanfor denne sektoren, og kanskje særleg av omsyn til dei demente, synest eg det er trist at denne meldinga har blitt liggjande i Stortinget i eit år. Eg er glad for at meldinga har blitt tatt godt imot ute på mange arbeidsplassar og i mange organisasjonar og utdanningsinstitusjonar. Det undrar meg storleg at dei som i dag har kritisert innhaldet i meldinga mest, ikkje har tatt større tak for å sikra nødvendige forslag til forbetring. Det gjeld særleg Alvheim og Framstegspartiet, som ofte har ropt høgt frå denne talarstolen om tiltak for større verdigheit. Det er òg overraskande at SV viser større vilje til å melda seg ut enn til å melda seg inn på dette området. Når det gjeld demente, er det behov for lovregulering i forhold til skadeavverjing i nødssituasjonar, for lovfesting av etisk omsorgsplikt, for representasjonsreglar for tilfelle der den enkelte ikkje set seg imot tiltak, og for regulering i forhold til bruk av teknologi, alarm og andre tekniske løysingar. Eg vil spørja sosialministeren kva framdrift ho her har i forhold til nødvendige grensegangar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-02-01:
Eg har merka meg at Alvheim i innlegget sitt i dag brukte uttrykket at nokon har tatt til orde for ei ny tvangslov. Eg har lyst til å presisera at det eg meiner det er behov for no, fyrst og fremst er grenser i forhold til det som eg og den noverande sosialministeren står saman om, grenser i konkrete tilfelle både av omsyn til den enkelte demente og av omsyn til den uvissa som i dag rår i denne sektoren. Eg vil åtvara mot å halda fram med eit omfattande arbeid i same retning som det lovverket vi har no rundt psykisk utviklingshemma. Så eg er nøgd med svaret frå sosialministeren på dette punktet. Så vil eg faktisk ta avstand frå at St.meld. nr. 28 er ei omskriving eller utbrodering av Kardemomme by. Det at kapitlet om demente i seg sjølv blir brukt i utdanningssamanheng og som grunnlag for diskusjon på mange arbeidsplassar, fortel om behovet for ei nærmare drøfting av deira situasjon. Men det kan godt vera at delar av denne meldinga passar betre andre plassar enn i denne salen. Så vart det òg gjort klart då den vart lagd fram, at det var ei annleis melding, og den voks fram i ei erkjenning av at vi i ein periode både i storting og regjering var ekstremt opptatte av dei ytre rammene. Det gjaldt spesielt innan eldresektoren, der vi snakka mykje om bygningar, bustader eller sjukeheimsplassar Så seier Sonja Irene Sjøli at den førre sosialministeren tok avstand frå konkurranseutsetjing og ikkje var villig til å sjå på forsøk for å gå nye vegar. Det er faktisk slik at ein har atskillig erfaring allereie med konkurranseutsetjing innan omsorgssektoren, og det er langt frå slik at dei er så positive. Det var det som gjorde at eg tok avstand, og eg er glad for at det i dag er eit stortingsfleirtal som står bak akkurat det.