Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2007-05-29:
Spiseforstyrrelser er knyttet til vestlig kultur og har en sterk fokusering på kroppen som symbol på psykologisk og sosial mestring. Spiseforstyrrelser er på mange vis et «nytt» fenomen, og dessverre er ikke kunnskapen om de forskjellige lidelsene god nok. Hvor er egentlig skillet mellom en med anoreksi, som av og til overspiser og hyppig kaster opp, og en med bulimi som er undervektig? Flere kan også ende opp utenfor disse kategoriene, som «atypiske». Det betyr ikke nødvendigvis at de er mindre plaget, men det er vanskeligere å stille rett diagnose. Mange beveger seg mellom de forskjellige diagnosegruppene. Det starter kanskje med anoreksisymptomer, for senere å bli mer bulimiske symptomer og etter noen år ender det opp med overspising. Det som ofte utløser anoreksi, kan være stress og pubertet, og for mange kan mobbing ha vært den utløsende faktoren. Sykdommen forbindes ofte med unge jenter, men gutter rammes faktisk også. For mange er ikke poliklinisk behandling et godt nok behandlingstilbud. Som regel har pasientene vært syke i flere år før de får tilbud om døgnkontinuerlig behandling. Motivasjon er «ferskvare», og det er viktig at ventetiden på behandling er kort. Dette gjelder også de døgnbaserte tilbudene. På nyhetene fredag 20. april fikk vi se en ung jente med anoreksi som stod utenfor sykehuset i Fredrikstad. Hun hadde blitt utskrevet fra psykiatrisk avdeling ved sykehuset, og var fortvilet over at hun ikke fikk den hjelpen hun hadde behov for. Hun fikk kun tilbud om samtale på DPS én gang i uken. Det hun ønsket, var å få et tilbud på Capio-senteret i Fredrikstad. Det er mange slike tilfeller hvor anoreksipasienter ikke har kunnet benytte det skjermede og tilrettelagte behandlingstilbudet som Capio-senteret har kunnet tilby. Dessverre har senteret kun en rammeavtale med Helse Øst, og pasientene er derfor helt avhengige av at helseforetakene er villige til å kjøpe plasser. Gjennom hele året har senteret hatt ledig kapasitet på ca. 30 pst. Dette virker ganske meningsløst for pasienter som står uten behandlingstilbud. Capio Anoreksi Senter oversender i disse dager en søknad til Helse- og omsorgsdepartementet om å bli godkjent som sykehus. De har tidligere søkt om innlemmelse i Fritt sykehusvalg Norge, men de har fått avslag på søknaden med begrunnelse i at formelle kriterier som en godkjenning som sykehus må være oppfylt. Det gjenstår nå å se hva som blir svaret på søknaden som er sendt inn, men av hensyn til pasientene får vi håpe at de nå kan innlemmes i Fritt sykehusvalg Norge. Per i dag finnes det ingen norske utredningsverktøy for barn med spiseproblemer. Nasjonalt forskningsnettverk innen spiseforstyrrelser, Forskningsinstituttet, Modum Bad har fått en rammebevilgning for tre år fra og med 2006, og det er veldig bra. Det er et stort behov for å forske på spiseproblemer, både når det gjelder å finne årsak, stille rett diagnose og gi rett behandling Det finnes mange tilstander man bør vite mer om, f.eks. selektivt matinntak, barn som kun spiser enkelte matsorter, barn som ikke spiser av følelsesmessige årsaker, barn med svelgeproblemer, matfobi, og noen har noe som kalles tilbaketrekning. De vil ikke spise, drikke, snakke eller stelle seg. Mange av disse tilstandene er psykisk betinget og trenger god faglig oppfølging. Det er også behov for å forske på spiseproblemer hos voksne, noe en mye omtalt sak bekrefter: Torsdag 3. mai viste NRK-nyhetene en 20 år gammel jente fra Sarpsborg som veide 32 kilo. Hun har sannsynligvis diagnosen selektivt matinntak, noe som ikke er ukjent når det gjelder barn, men som de fleste vokser av seg. I lokalavisen har vi kunnet lese om denne unge kvinnens fortvilte kamp for å få rett diagnose og behandling. Hun har ikke anoreksi, men blir kun tilbudt behandling som om hun hadde det. Mange føler at møtet med helsevesenet er som å møte veggen. Disse pasientene gjenkjenner ikke det som skal være sykehusenes ambisjoner, å lytte til pasienten og å ha en god dialog. Når det gjelder god samhandling mellom sykehuset og pasientens primærkontakt, mangler det i mange tilfeller totalt. Hvor er samhandlingen vi så fint snakker om? De siste årene har mange begynt å definere en tredje spiseforstyrrelse. Det dreier seg om overspisingslidelse, med ekstrem overvekt som en vanlig konsekvens. Overspiseren beholder maten i kroppen. Noen spiser mye i løpet av kort tid, som regel fet og kaloririk mat, mens andre småspiser hele tiden, slik at det i sum blir mer enn kroppen trenger. Mange overspisere går på evig slankekur, og en del har strenge fasteperioder mellom overspisingsperiodene, for å holde vekten nede. Noen går opp og ned 30 kg, noe som vitner om en utrolig disiplin og viljestyrke, men som sier mye om hva disse personene sliter med. For noen kan overspisingslidelse være deres måte å debutere på som spiseforstyrret. For andre er dette et senere stadium på vei fra anoreksi eller bulimi. Mange sterkt overvektige får nå hjelp til å gå ned for å redusere faren for sekundærsykdommer som diabetes, belastningslidelser, hjertesykdom, høyt blodtrykk og psykisk sykdom. På Søndagsrevyen 13. mai fikk vi se en overvektig kvinne som hadde vært på livsstilsendringsopphold på Tonsåsen, og som hadde klart å gå ned mye i vekt. Hun uttrykte sterk bekymring på vegne av seg selv og et stort antall brukere som fryktet at de ikke ville få nødvendig oppfølging. Et vellykket basisopphold er ikke nok til å endre mange års overvektproblem. Forutsetningen for at slike opplegg skal lykkes bedre enn en hvilken som helst annen slankekur, er tett oppfølging over flere år. Helseforetakene har inngått forskjellige avtaler med opptreningsinstitusjoner som nå forsøker å få mest mulig ut av de tildelte midler. Oppfølgingsoppholdene varierer både i lengde og hyppighet, og denne variasjonen gjenspeiler i liten grad pasientenes behov. Den gjenspeiler kun de økonomiske rammene. Mange frykter dessverre at avkorting av oppfølgingstilbudet kan føre til at resultatene av satsingen uteblir, eller at de blir minimale. Det kan bli mange bortkastede helsekroner, men aller verst er det for pasientene, som nok en gang vil kunne oppleve det store nederlaget ved ikke å lykkes, med de fysiske og psykiske plagene det kan medføre. NAV gikk tidligere i år ut med en invitasjon i forbindelse med ekstramidler som ble stilt til rådighet for å få sykmeldte raskere tilbake i arbeid. Tonsåsen hadde planlagt å tilby et eget opplegg for sykmeldte overvektige, tilpasset forutsetningene i tilbudsgrunnlaget. Dette viste seg ikke å være mulig, fordi NAV forlangte at de som leverte tilbud, måtte ta imot pasienter med alle typer diagnoser. Det blir ikke lett når en del institusjoner har måttet spesialisere seg nettopp for å kunne tilby spesialiserte tjenester, slik som helseforetakene ønsker. I dag har flere av opptreningsinstitusjonene stor ledig kapasitet, samtidig som de fleste søknadene om opphold avvises. Spiseforstyrrelser er et komplisert samspill mellom biologi og psykologi. Forskning viser at noen er predisponert for spiseforstyrrelser gjennom gener og biologi. Personlighet og sosiokulturelle faktorer er også viktige. Den siste tiden har det vært mye fokusering på overvekt, kosthold og mosjon. Når vi kjenner til at det finnes mange ukjente faktorer, bør kanskje politikerne og myndighetene være varsomme med hvilke signaler som gis, av hensyn til alle dem som lider av, eller står i fare for å utvikle, spiseforstyrrelser. Spiseforstyrrelser er en alvorlig sykdom, som i ytterste konsekvens kan føre til døden. Mye forskning gjenstår, og helsepersonell trenger mer kunnskap. Det er et stort udekket behov for spesialisert behandling basert på kunnskap om alle typer spiseforstyrrelser. Fremskrittspartiet mener at det må legges til rette for at flere kan få hjelp gjennom å ta i bruk ledig kapasitet ved private institusjoner, ved å benytte seg av tilbud i utlandet og ikke minst ved å innlemme de private institusjonene i Fritt sykehusvalg Norge.