Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-28:
Forfatteren Thorvald Steen er en av de 60 forfattere og kunstnere fra hele verden som har henvendt seg til tyrkiske myndigheter og verdenssamfunnet med en sterk oppfordring om at kurderspørsmålet nå må få en politisk løsning. Han beskriver sitt møte i 1995 med forfatteren Ismail Besikci, som da satt i fengsel. Dagen etter skulle Besikci gjennom sin 14. rettssak. Han ble da dømt til to års fengsel. For hvilken forbrytelse? Jo, han hadde skrevet om overgrep mot en kurdisk kvinne i et tidsskrift. Forbrytelsen var ekstra graverende fordi Besikci hadde lagt vekt på at det dreide seg om en kurdisk kvinne. Inntil nylig – da han ble løslatt, men for hvor lenge, må man spørre seg – sonte Besikci en dom på 86 år og fem måneder. Besikci er tyrker, men som forsvarer av kurdernes rettigheter er han en av flere som representerer Tyrkias håp, fordi han ser at rettigheter for kurderne er en fundamental forutsetning for at Tyrkia skal slå inn på en demokratisk veg. De 60 intellektuelle sier etter en oppfordring fra sentrale kurdiske og tyrkiske forfattere: «Redd Tyrkia fra hennes skam!» Besikci, forteller Thorvald Steen, oppdaget kurderne da han jobbet på et universitet i sørøstlige Tyrkia. Han oppdaget at de hadde et språk som læreboka fortalte at folket i området hadde glemt for lenge siden. Folket var fjelltyrkere, et folk som hadde eksistert i 4 000 år, med et levende språk som har røtter tilbake til det gamle Mesopotamia. Folket, kurderne, er 25–30 millioner sterkt, men uten et land. Kurderne ble lovet sjølstyre innen ett år i Sèvres-avtalen i 1920. Bare tre år etterpå ble de sviktet, da området deres ble delt på fire land. Seinere har de gjentatte ganger blitt sviktet av Vesten. Siden 1924 er kurdiske organisasjoner og publikasjoner og bruk av kurdisk språk og klesdrakt forbudt i Tyrkia. Kurdiske opprør har det vært mange av, men de har hver gang blitt slått brutalt ned. De tre militærkuppene i 1960, 1971 og 1980 viser hvem det er som egentlig styrer utviklinga i Tyrkia, nemlig de militære. Tyrkia er et land der brudd på menneskerettighetene har vært mange og alvorlige, der demokratiet har hatt skrinne kår, og der det har gått ekstra hardt ut over det kurdiske folket. Besikci skrev om kurderne første gang i 1969. Følgende år mistet han jobben sin fordi han ønsket å splitte Tyrkia, som retten sa. Siden da har han tilbrakt 25 år av sitt liv i fengsel for å ha drevet separatisme. Etter den tyrkiske forfatningen eksisterer det ingen minoriteter og heller ikke et kurdisk folk, det er tvert imot en forbrytelse å snakke om «det kurdiske folket». Jeg inviterer til fokusering på kurdernes situasjon i Tyrkia, vel vitende om at kurderne er og har vært undertrykt i Irak, Iran og Syria, vært andreklasses borgere i disse landene. Men som en kurdisk forfatter fra Irak sa på Bjørnsonfestivalen i sommer: I Irak er vi tross alt ett av to hovedfolk, som har retten til vårt eget språk. Vi er riktignok ville vekster som blir forsøkt fjernet, det er bare å minne om gassangrepet mot Halabja, men situasjonen er mest kritisk for våre brødre og søstre i Tyrkia. Og det er enighet blant kurderne om at fokus nå må være på Tyrkia, for får en til en dialog og en løsning her, vil det få konsekvenser for hele det kurdiske folket, hvor de nå enn bor. Egentlig handler det om et tyrkisk problem. Problemet ligger i Tyrkias hjerte, i den nasjonalismen som har grobunn i konstitusjonen, og som ikke anerkjenner mangfoldet som befinner seg innenfor Tyrkias grenser. Dette har legitimert den grove undertrykkinga av kurderne. Det har vært ført en skitten og blodig krig. Siden 1984 er 30 000 mennesker drept, opptil 3 millioner kurdere er flyktninger i andre land, 5–6 millioner er internflyktninger i Tyrkia. Over 3 000 landsbyer er brent og ødelagt. En av mine kurdiske venner beskriver militsens herjinger som «nattens mørke, vårt helvete». Mer enn 1 000 kurdiske politikere og menneskerettighetsforkjempere er drept på åpen gate. Mange hundre personer er forsvunnet. Jeg møtte mor til en av dem på IHDs kontor i Istanbul, og jeg glemmer aldri hennes fortvilelse og bønn om hjelp. Tyrkia er blitt stevnet for Menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg gjentatte ganger, og dømt. I det siste har det vært 17 saker, og Tyrkia er dømt i 14 av dem. Jeg vil gi stemme til en kurdisk venn som beskriver hva det gjør med et folk ikke å få snakke sitt eget språk. Han sier at midlene tyrkiske myndigheter bruker for å undertrykke aktiv bruk av kurdisk språk, kan være avlytting, oppfordring til angiveri, fengsling, tortur og drap. All undervisning foregår på tyrkisk. Målsettinga er klar: Ved å frata kurdere deres eget språk vil de med tida fremmedgjøres overfor sin egen identitet, sin kultur og sin særegenhet som folk. En av de verste forbrytelsene som har vært begått mot det kurdiske folket, har utvilsomt vært å tvinge kurderne til å tale undertrykkernes språk, noe som har ført til at kurdernes muligheter til å kommunisere med hverandre, til å skrive sin historie og sin litteratur på eget språk, kompliseres eller svekkes. Tyrkiske myndigheters fremmedgjøringsstrategi kunne ha skapt et kuet kurdisk folk, men slik gikk det ikke. På 1980-tallet entret Öcalan den kurdisk-politiske arena i Tyrkia. Min kurdiske venn sier at ved så klart å reise seg mot overmakten, kreve Kurdistan tilbake, gi uttrykk for sin kurdiske identitet, nekte å godta det åk som ble lagt på det kurdiske folket, kreve grunnleggende menneskelige og kulturelle rettigheter for kurderne, ble Öcalan spiren til en fornyet kurdisk stolthet. Jeg beskriver ikke Öcalan som en helgen, han har mange svin på skogen, men det er altså min venns beskrivelse av det. PKKs kamp har ikke vært en søndagsskole. Det har ikke vært enighet om PKKs strategi blant kurderne. PKKs kortvarige historie rommer blod og terror. Derfor har også PKK fått kritikk av Menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg i dommene mot Tyrkia. Men det er et faktum at siden 1993 har PKK erklært våpenhvile flere ganger uten at Tyrkia har rakt fram hånda. Nå sitter Öcalan i fengsel, og han har tatt til orde for en dialog, en fredelig og demokratisk løsning innenfor Tyrkias grenser. Dette gjorde han også i en 7 punkts fredspakke i november i fjor; han gjorde det på sin reise rundt i vestlige land før han ble kidnappet i Kenya. En kan mene hva en vil om Öcalan, men Tyrkia og allierte gjennom NATO har ikke råd til å la være å prøve nå. Det er her utfordringa mi til utenriksministeren kommer inn. Norge har erfaring som initiativtaker til fredsprosesser. Besøket i neste uke er et tegn på akkurat det. Blant kurderne er det sterke ønsker om en fredskonferanse, en arena for dialog. Noen må bare hjelpe til å få denne dialogen i gang. Ennå har ikke noe land tatt på seg ansvaret for å få det til, og da spør jeg: Hvorfor ikke Norge? Det er også avgjørende å få med seg USA som en viktig partner, for ut fra sine stormaktsinteressser har USA holdt sin vernende hånd over Tyrkias militære og politikere. Men det er også tegn til at USA ser behovet for endring. Besøket av USAs menneskerettighetsminister til Diyarbakir og kritikken av Tyrkias håndtering av kurderspørsmålet er slike tegn. Jeg oppfordrer statsråden til å ta opp dette spørsmålet med Clinton i neste uke. En delegasjon på åtte kurderledere som uten våpen drog inn i Tyrkia for å vise at PKK mener alvor, er et annet tegn på at tida er inne nå. En grasrotbevegelse i Kurdistan, som manifesterte seg i en kvinnemarsj fra Diyarbakir til Ankara, viser også det. Det faktum at den liberale arbeidsgiverorganisasjonen Tusiad tar til orde for en løsning, viser det også, og det er også tegn fra tyrkiske politikere på at de nå ser at tida er inne. Både Ecevit og Demirel var på besøk i Diyarbakir og sa at det måtte gjøres noe når det gjaldt investeringer. De ble der møtt av mennesker med hvite flagg. Tyrkia vil nå inn i det gode selskap i EU. Det er da på tide at en får en løsning som sikrer kurderne rettigheter som folk innenfor Tyrkias grenser. Dersom denne muligheten ikke brukes, vil det være skuffede og frustrerte kurdere som igjen opplever at Vesten svikter dem, og som da vil ta i bruk ekstreme metoder. Det er flere som nå venter spent på utenriksministerens svar.