John Dale (Senterpartiet), 2000-12-18:
Spørsmålet om eigarskapen i Statoil og framtidig forvaltning av SDØE står høgt på den politiske dagsordenen. Engasjementet er stort fordi olje- og gassressursane er folkets felles eigedom. Forvaltninga må difor styrast slik at ressursane kjem samfunnet til gode. Det kravet stiller eit fleirtal av politiske parti og samfunnsborgarar seg bak. Fordi Regjeringa la fram sitt syn på saka like før helga, kunne det ha vore freistande å starta debatten alt no. Men det ville ha vore uheldig om innhaldet i St.meld. nr. 39, som står på dagens kart, fullstendig kom i skuggen av Statoil og SDØE. Det er f.eks. grunn til å festa seg ved at Regjeringa i nemnde stortingsmelding slår til lyd for at Regjeringa skal få utvida sine fullmakter på sokkelen. Saka som handlar om å overføra makt frå storting til regjering, er i realiteten alt avgjord i samband med vedtaking av statsbudsjettet. Dette medfører at dei fleste prosjekta på kontinentalsokkelen heretter vil kunne godkjennast av Kongen i statsråd og dermed passere utanom Stortinget. Det følgjer av at grensa for storleiken på utbygging vert flytta frå 5 til 10 milliardar kr. Det er oppsiktsvekkjande at det i St.meld. nr. 39 ikkje finst motførestellingar på dette punktet, spesielt fordi det her kan reisast interessante spørsmål om tilhøvet mellom storting og regjering. Tvert om, i meldinga står det at alt er vel. Stortinget skal framleis få avgjera dei verkeleg store utbyggingssakene, og fleirtalet i komiteen har plussa på ei setning om at Regjeringa vil orientera Stortinget om utviklinga av kostnader og lønnsemd for dei enkelte prosjekta – altså ingen dramatikk. Likevel: Det er vel kjent i Olje-Noreg at storfelta si tid er omme. Ved inngangen til 1999 utgjorde den attverande delen av dei oppdaga oljeressursane 15,7 milliardar fat. Av dette var 10,7 milliardar i felt som alt er i produksjon eller som det i dag er planlagt å utnytta. I denne situasjonen kjem Regjeringa på banen med forslag om tilsynelatande å overta styringa av alt som er smått, medan Stortinget skal få ta stilling til verkeleg store saker, som det heiter. Haken ved det er, som sagt, at dei små prosjekta grensar opp mot heile 10 milliardar kr – kvar for seg slett ikkje små – og at summen av dei vil utgjera storparten av dei attverande oljeressursane. Så i staden for å kopla Stortinget sterkare inn i den oljepolitiske vedtaksprosessen er det det motsette som skjer. Naturlegvis må det finnast sterke argument for å føreslå noko slikt. Men på det punktet er St.meld. nr. 39 lite opplysande. Det vert vist til behovet for kortare saksbehandling, men samtidig er det vanskeleg å sjå at omlegginga vil gje særleg stor gevinst. Så denne saka kan verta ståande som endå eit eksempel på at i vår tid, som er dominert av marknadsøkonomisk rasjonalitet, skal det svært lite til før demokratiet vert den tapande parten. I fjor vart det i Stortingets regi avvikla eit seminar om konstitusjonelle spørsmål. Eit tema var styringsproblem knytte til mindretalsregjeringar. Mange meinte at det såkalla stortingsregjereriet i stigande grad framstår som problematisk, men det vart òg påvist at makt stadig vert overført frå storting til regjering upåakta av regjeringskonstellasjonar. Mi oppfatning er at stortingsmakta styrkjer stillinga si spesielt gjennom utanrikspolitikken, med stadig større følgjer for innanrikspolitikken, og gjennom makroøkonomien, der Stortinget i berre liten grad påverkar biletet. I det perspektivet vert det interessant å konstatera at også oljepolitikken i sterkare grad vert lagd i hendene på den utøvande makta med sitt solide embetsmannsbyråkrati. Difor finst det gode konstitusjonelle argument mot ei slik utvikling. Dei byggjer etter mi oppfatning opp under den gode merknaden som er skriven av representantane frå Framstegspartiet, Kristeleg Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Utvinninga av olje og gass vil i tida framover få større innpass i dei nordlege områda, og av det følgjer at me gjennom oljepolitikken må vera i stand til å takla vanskelege interessekonfliktar. Tilhøvet til det tradisjonelle fisket bør særleg stå i fokus. Sentrumspartia har i ein merknad understreka at det ikkje bør opnast for seismisk aktivitet i område der det kan vera til skade for fiskeria. I St.meld. nr. 39 vert det annonsert ein forstudie for å finna ut om ein treng konsekvensutgreiingar knytt til petroleumsverksemd i nære kystområde. På dette punktet bør det no vera soleklart at det trengst, og at det hastar med å koma i gang.