trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Riksrevisjonens undersøkelse av den multilaterale bistanden er i denne saken rettet inn mot tilskudd til utdanningstiltak i regi av UNESCO og Verdensbanken. Det dreier seg om seks ulike prosjekter man har gått inn i, hvorav tre i UNESCOs regi og tre i regi av Verdensbanken. Vi kan se av den undersøkelsen som Riksrevisjonen har gjort, at prosjektene i det alt vesentlige er i tråd med de mål og prinsipper som ligger til grunn for norsk bistandsarbeid, og at midlene brukes til formålene i de plandokumentene som ligger til grunn for dette arbeidet. Men undersøkelsen finner også sider ved denne formen for bistand som kan og bør forbedres. Komiteen har for sin del særlig merket seg to forhold. For det første viser undersøkelsen at enkelte prosjekter, og da kanskje særlig prosjekter i regi av Verdensbanken, ikke er tilpasset verken i omfang eller innhold til de lokale myndigheters kapasitet til å gjennomføre prosjektet. Dette kan ha som konsekvens at prosjektet stanser opp, at det må omdefineres underveis, eller at man i gjennomføringen ikke oppnår de resultater som var forutsatt. Det vil naturligvis være viktig at prosjekter som startes opp, er realistiske i forhold til at de lokale myndigheter har mulighet til å nyttiggjøre seg dette, og at man har en langsiktig effekt av prosjektet. For det andre finner vi at når prosjektene evalueres, gjøres ikke dette systematisk av uavhengige og eksterne instanser, men av de involverte organisasjonene selv. Det kan derfor være grunn til å spørre om disse evalueringene gir et tilstrekkelig grunnlag for å kunne gjøre en helhetlig vurdering av prosjektets resultater både på kort og på lengre sikt. Komiteen er derfor glad for at Utenriksdepartementet arbeider for å finne fram til ordninger som sikrer mer kvalitative resultatdata i samarbeid med de aktuelle organisasjonene. Komiteen merker seg også at departementet arbeider med en overgang til færre og mer målrettede tiltak for å styrke prioriterte områder gjennom de multilaterale organisasjonene, og komiteen mener at dette er en riktig utvikling.
André Oktay Dahl (Høyre), 2002-05-14:
Takket være Carl I. Hagen har jeg, som et gudsord fra landet, fått muligheten til å møte her et halvt års tid. Representanten Hagen er opptatt av rollefordeling mellom statsmaktene, og da har jeg som det litt naive, skarve, enkle mennesket jeg er, fått følgende, kanskje noe naive, oppfatning, at man helst skal statliggjøre det aller meste, skru klokken tilbake, praktisere en lovgivningsvirksomhet med minst mulig skjønnsmyndighet, aller helst skal-lover, budsjettbehandling skal skje etter ad hoc- og innfallsmetoden, og saksbehandling skal drives her. Jeg håper jo da at man i revidert nasjonalbudsjett gjør vår komite til en skikkelig budsjettvinner, så vi kan få gjennomført dette. Summa summarum: Hovedinntrykket er at Stortinget skal være sivilombudsmann, påtalemyndighet, tingrett, Høyesterett, klagenemnd for alle sektorer og – parlament – ja helst alle statsmakter på én gang. Med fare for at karrieren da i denne salen blir svært kort, vil jeg stille representanten Hagen følgende spørsmål: Er Carl I. Hagen av den oppfatning at dette totalbildet er en hensiktsmessig arbeidsdeling, og sikrer at intensjonene i de tusentalls lovvedtak som faktisk blir gjort her, blir gjennomført – noe da representanten Hagen, i likhet med meg, er opptatt av?
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Representanten Hagen innledet sitt innlegg med å gi seg selv ros for å ha bidratt til en grundig gjennomgang av disse sakene, og det er en ros jeg gjerne kan slutte meg til. Likevel forekommer det meg at det i hvert fall ett sted i behandlingen av denne saken må ha skjedd en liten glipp hos Fremskrittspartiet i deres behandling. Slik jeg forstår representanten Hagen her i dag, mener han at ideelt sett bør ting selvfølgelig gjennomføres så fort som mulig, men dersom det er snakk om lovendringer som skal fremmes, etc., kan han ha forståelse for at det kan ta en viss tid før departementet kommer tilbake med det. Jeg går også ut fra at representanten Hagen og jeg er enige om at dersom det er lovendringer som skal gjennomføres, må Regjeringen komme tilbake til Stortinget, slik at Stortinget, i tråd med vår konstitusjon, kan gjennomføre lovendringene. Man kan se på vedtak under punkt 2.10.3.1. Det dreier seg om godkjenningsordninger for universiteter. Her velger komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet å konstatere «med stor forbauselse at departementet åpenbart ikke har forstått eller ønsket å forstå vedtaket til Stortinget». Og dette er altså på bakgrunn av at departementet har skrevet at det vil komme tilbake til Stortinget med denne saken. Innen denne saken var avgitt fra komiteen, hadde departementet faktisk også rukket å komme tilbake til Stortinget med det Stortinget hadde bedt om. Jeg må si jeg synes det er oppsiktsvekkende at man da allikevel velger å bruke uttrykk som: «Disse medlemmer vil slå fast at Regjeringen ikke skal komme tilbake til noe som helst med hensyn til kriterier, men ganske enkelt i henhold til vedtak i Norges nasjonalforsamling 12. juni 2001 …» Med mindre representanten Hagen mener at Regjeringen på egen hånd burde gjennomført denne lovendringen, må jeg si at den konstitusjonelle ryddighet som re-presentanten Hagen her gjør seg til talsperson for, kanskje ikke er helt gjennomført.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Jeg må først takke representanten Hagen. Dersom representanten Hagen skulle hatt rett i at forslaget angående Mjøs-utvalgets kriterier først skulle være kommet etter avgivelse av denne innstillingen, måtte flertallet, og da f.eks. undertegnede, som tilfeldigvis skrev den aktuelle merknaden, ha vært synsk siden flertallet refererer til den nå framlagte odelstingsproposisjonen. Jeg skal ikke gå videre med noen lang debatt fram og tilbake der, men konstaterer bare at det i hvert fall for flertallet var mulig å registrere dette før avgivelse. Jeg vil videre si litt om SVs prinsipielle syn i denne saken. Jeg vil gjenta den rosen som jeg gav til Fremskrittspartiet i stad for å ha gjort et godt og grundig arbeid for at Stortinget nå etter hvert skal begynne å gjennomgå disse sakene på en grundig måte. Det er jo ikke slik at vi har vært totalt ukritiske til behandlingen av sakene i denne meldingen. Flere steder, f.eks. når det gjelder Norsk kulturminnefond, har også SV i merknads form bemerket at dette har tatt uforholdsmessig lang tid, og understreket at man ønsket at dette skulle komme i inneværende vårsesjon – ikke til høsten, som varslet. Men da er det jo også med stor tilfredshet jeg kan konstatere at det er kommet i revidert budsjett. Det er jo nesten som man skulle tro at Regjeringen følger med på hva Stortinget gjør, allikevel. Så til kritikken fra Fremskrittspartiet, slik den framkommer i denne innstillingen – jeg vet ikke hvordan jeg skal karakterisere det på en parlamentarisk akseptabel måte. Jeg kan si det slik at i SV har vi funnet å måtte skrive egne merknader på steder hvor vi ofte har vært enige med Fremskrittspartiet i sak. Men jeg må jo også si at jeg synes det er noe med hva slags språkbruk man legger seg på når man skal kommunisere kritikk til Regjeringen. Jeg oppfatter vel at noe av formuleringen Fremskrittspartiet velger her, ikke nødvendigvis er egnet til å bidra til at Regjeringen tar Stortingets vedtak mer alvorlig.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
La meg først generelt si at jeg er litt overrasket over at den viktigste innfallsvinkelen til Carl I. Hagen i denne saken er om det kreves lovendring eller ikke. Det avgjørende for meg er at en følger opp stortingsvedtaket om å utligne den negative effekt. Om det så skjer i form av en lovendring eller ved hjemmel i dagens lov, synes jeg er mindre interessant. For pensjonistene er det jo avgjørende at det skjer, ikke hvordan det skjer. Jeg er klar over at Fremskrittspartiet for så vidt med god grunn er utålmodig her. De mener åpenbart at dette kan skje med hjemmel i dagens lov. Men det hører faktisk også med til denne historien at Fremskrittspartiet i budsjettet for 2002, altså i fjor høst, fremmet et forslag om å be Regjeringen umiddelbart følge opp vedtaket av 15. juni i fjor. Det forslaget fikk faktisk ikke flertall i Stortinget. Det hører også med til historien. Det hører altså med til historien at stortingsflertallet åpenbart mener at en må ta seg litt bedre tid for å finne ut skikkelig hvordan en skal gjøre det. Det har juridiske sider, og det har økonomiske sider, bl.a. i forhold til kommuneøkonomien, som jeg var inne på. Men igjen, for å gjøre det klart: Vi har ikke trukket i tvil at vedtaket skal gjennomføres, men vi ber om nødvendig tid til å gjøre det på en forsvarlig måte. Stortingsflertallet har gitt oss tid, selv om ikke representanten Carl I. Hagen har gjort det, ved å avvise Fremskrittspartiets forslag til vedtak fra i fjor høst. Vi finner til tider behov for å innhente lovavdelingens uttalelser, men slettes ikke i alle juridiske spørsmål, da ville den få det veldig travelt. Dette har vært vurdert av Sosialdepartementet, de har jurister de også. Det er ikke slik at det liksom er tilfeldige byråkrater, slik det hørtes ut på Hagen i sted. De har juridisk kompetanse, og de har også hatt konsultasjoner med regjeringsadvokaten. Dette spørsmålet skal vi gjerne komme tilbake til, men det er et sidespor hvorvidt dette skal skje ved en lovendring eller forskrift. Det avgjørende er at det skjer.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Jeg må få lov til å bemerke at det er en litt besynderlig debatteknikk å utlegge mitt innlegg som noe helt annet enn det jeg sa, for så å spørre meg om jeg mener det. Det skulle være helt unødvendig av representanten Hagen. Jeg har selvsagt aldri fremført at det at Stortinget ikke har vedtatt et forslag fra Fremskrittspartiet, betyr at det har vedtatt det stikk motsatte av det Stortinget har vedtatt før! Jeg lurer på hvor representanten Hagen har det fra. Det har jeg overhodet ikke engang antydet. Selvsagt har ikke Stortinget opphevet sitt vedtak ved at det ikke stemte for Fremskrittspartiets siste forslag. Det har jeg ikke engang vært i nærheten av å antyde. Det ville være merkverdig om jeg skulle mene noe slikt. Men det avvisningen av Fremskrittspartiets forslag i fjor høst viser, er at Stortingets flertall har vært villig til å gi Regjeringen noe mer tid enn det Fremskrittspartiet har ment, nemlig at dette skulle gjennomføres umiddelbart. Det har Stortinget avvist. Og det kan jo ikke være uinteressant for representanten Hagen at Stortinget har avvist det. Det viser at stortingsflertallet har innrømmet en regjering rett til – og jeg holdt på å si at det skulle nesten bare mangle – å utrede konsekvensen av dette. Og jeg gjentar: Det er ikke om et vedtak skal gjennomføres, men hvordan. Det kan være ulike måter å gjøre dette på, bl.a. med helt ulike virkninger for kommuneøkonomien, som mange partier i Stortinget med god grunn er opptatt av og bekymret for. Så jeg har ikke sagt annet enn at jeg oppfatter dette som at stortingsflertallet er villig til å gi oss tid for å få brakt disse forhold på det rene. Og Regjeringen har faktisk fulgt dette opp. Vi har sendt forslaget ut på høring. Så igjen: Det er ingen tvil – et stortingsvedtak skal gjennomføres hvis ikke Regjeringen inviterer Stortinget til å gjøre et nytt vedtak. Men det er en regjerings plikt å passe på at konsekvensene av det er utredet, og at ulike måter å gjøre det på blir skikkelig vurdert.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Bare en liten avsluttende merknad, for jeg synes i og for seg at debatten har vært både interessant og nyttig for så vel regjering som for storting. Når representanten Hagen sier at det ikke er en plikt for en regjering å sende en sak på høring dersom det dreier seg om en politisk uenighet som er avklart, så kan jeg for så vidt være enig i det. Men i spørsmålet om hvordan en gjennomfører et vedtak som er avklart, og som kan ha store økonomiske konsekvenser for berørte, vil det etter mitt syn være nyttig og riktig av en regjering å sende saken på høring for å finne ut hvordan vi kan gjennomføre dette stortingsvedtaket på en måte som er best mulig for berørte. De ulike måter å gjennomføre det på kan ha ganske ulike økonomiske konsekvenser. Det er tilfellet når det gjelder spørsmålet om negativ effekt.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
President! Jeg skulle stemt imot.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-09:
SV er villig til å prioritere knalltøft, og det er det vi gjør hvert år i vårt alternative budsjett. Det er viktig å holde stramme rammer, og derfor er den politiske prioriteringen ekstremt viktig. Når Regjeringen bruker så masse penger på 2 pst. av elevene i Norge, så er det urettferdig. Med den nye privatskoleloven og Regjeringens nye satsing for en liten del av elevene er det urettferdig. Ville vi tatt det samme løftet for den offentlige skolen, ville det betydd en økning på 15–20 milliarder kr. Privatskolen gir ikke en reell valgfrihet for foreldrene, den gir innskrenkninger. Det er en politisk prioritering, en ideologi som fører til segregering i samfunnet. Man deler inn samfunnet i religiøse, i rike og i fattige – i det hele tatt i ulike typer forhold. Det som skjer, er en enorm satsing på privatskolen i Norge, noe som går på bekostning av den offentlige skolen.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-09:
Det er snakk om prioriteringer, og det er snakk om en filosofi og hvor man ønsker å gå. Det med Auschwitz trakk jeg opp mot det at man har ressurser pr. elev på 2 000 kr pr. år i den norske skolen. Da har en jo, hvis en skal reise fra Tromsø, ikke kommet lenger enn til Narvik. Det som denne regjeringen gjør, og det som det budsjettet som er lagt fram, viser, er at den store taperen er den offentlige skolen. Man strammer snøret når det gjelder kommuneøkonomien, og det vil ramme den offentlige skolen. Ordførere etter ordførere har sagt, og kommuner etter kommuner har sagt: Det er ikke mer å ta av. Resultatet er at alle de oppgavene som ikke er lovpålagt i en kommune, skjæres ned. Retorikken som blir brukt når det gjelder å endre navnet på privatskoler til friskoler og å bruke argumentet om valgfrihet, mener jeg ikke holder. Det er en segregering av elevene, og det er på nytt igjen de aller svakeste i samfunnet som taper.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-09:
Norge skiller seg ikke ut i forhold til andre land når det gjelder hvor mange penger vi bruker på grunnskolen. De siste sammenlignbare tallene fra OECD, som er fra 1998, viser at Norge bruker mindre penger enn Danmark og omtrent det samme som Sverige og Island. Finland ligger noe under det igjen. Det er mange grunner til at Finland bruker mindre penger, bl.a. har de en veldig homogen befolkning med få innvandrere. Men jeg synes det er mye mer interessant å diskutere hvordan situasjonen i Norge er, enn å sammenligne andre land som har andre skolesystemer. Det er viktig å lytte til det som elevene, foreldrene og lærerne sier må til for å skape en bedre skole. Beskjeden fra dem er helt klar: Vi klarer ikke å få en god nok opplæringssituasjon i dag fordi det mange steder mangler helt grunnleggende ting, slik som skolebøker, nok lærerressurser til å gi elevene tilpasset opplæring, inneluft som det går an å leve i, eller mat til heimkunnskapstimen. Alle som har et nært forhold til skolen, vet at det ikke er midler til å omdisponere, slik som regjeringspartiene fortsatt snakker om. Og så lenge rammebetingelsene ikke er til stede for å skape gode opplæringstilbud til elevene, kan vi ikke vente at elevene gjør det bedre enn middels på internasjonale undersøkelser. Det er heldigvis noen undersøkelser som er mer oppløftende når det gjelder norske skoleelevers prestasjon. Ett eksempel er CIVIC-undersøkelsen som kom for en stund siden, som viser at norske elever ligger på topp når det gjelder demokratisk forståelse og deltakelse. Likevel er jeg enig med statsråden i at vi ikke skal slå oss til ro med å få middelmådige resultater. Men da er vi nødt til å være villig til å gjøre noe som virkelig hjelper elevenes opplæringssituasjon, nemlig å sette skolene økonomisk i stand til å gi elevene et undervisningstilbud som kan måle seg med det beste. Mitt spørsmål til statsråden er om statsråden er enig i dette, og hvilke tiltak statsråden vil sette i verk.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-10-09:
Arbeiderpartiet vil slå ring om den offentlige fellesskolen hvor de aller fleste barn er i dag, og fortsatt vil være i framtiden. For å sikre en god skole vil vi bruke flere ressurser, og vi vil styrke kvaliteten og innholdet. Vi vil bygge allianser for å motarbeide Regjeringens eller – for å si det direkte – Høyres nye kurs, som betyr økonomisk struping av fellesskolen, hvor forslag om privatisering og konkurranse er det saliggjørende. Jeg er glad for at vi gjennom samarbeid det siste året har funnet fram til et felles standpunkt med SV i de fleste saker på utdanningsområdet. Blant annet greide våre partier, sammen med et flertall her i Stortinget, å sikre et løft i studiefinansieringen, som er veldig viktig for gjennomføring av Kvalitetsreformen. Men samarbeid og resultater fordrer også kompromisser og justering av primærstandpunkter, og det har vært et problem at SV har hatt mer penger til gode formål enn de fleste partier. Skal vi få til en innsats for fellesskolen, få til et godt samarbeid og styrke kommuneøkonomien, må vi gjøre det innenfor rammer som ikke truer arbeidsplasser og verdiskaping, og vi må heller ikke øke faren for renteøkning. Er SV villig til å innrette sin innsats på utdanningssektoren innenfor rammer som ivaretar helheten i økonomien, så ser jeg fram til et fortsatt samarbeid på utdanningsområdet og på andre områder. Dette høres ut som en vennlig hilsen, men det er også et alvorlig råd når vi ser hvilken situasjon en god del bedrifter innenfor konkurranseutsatt sektor befinner seg i.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-10-09:
La meg starte med å gjenta det jeg sa i en replikk tidligere i dag, at Arbeiderpartiet vil slå ring om den offentlige fellesskolen. Vi vil gjøre det både ved å bruke mer penger og ved å styrke kvalitet og innhold, for det er i den offentlige fellesskolen de aller fleste elever går og vil gå også i fremtiden. Da utdanningsministeren foreslo store kutt i utdanningsbudsjettet for i år i forhold til Stoltenberg-regjeringen, tolket vi det slik at hun hadde tapt i Regjeringen. Men i løpet av dette året og av budsjettet nå har jeg forstått at det var en feil analyse. Kuttene var bevisste og en del av denne regjeringens nye linje om at offentlige utgifter skal begrenses, herunder utdanningssektoren. Nå kuttes det i bevilgninger til grunnskolen, og særlig alvorlig er de stramme rammene for kommuneøkonomien der vi nesten daglig får innspill om kutt i skolebudsjettene og halvering av skolefritidsordningen. Rammene for den utlånsordningen som vi tok initiativ til, halveres. Og statsråden påstår kontinuerlig at skolen har nok ressurser. Jeg hadde i hvert fall tolket det slik at også denne regjeringen ville la skolene beholde ressursene, men budsjettet sier at det ikke bare er nok, men at det faktisk er for mye ressurser i skolene. Det står i sterk motsetning til den kraftige økningen til private skoler, til en liten del av det totale antallet skolebarn, og som betyr at en del private skoler faktisk får langt bedre økonomi enn mange offentlige skoler. Regjeringens budsjett, eller Høyres og Clemets nye kurs på skoleområdet, har en klar profil og synes å bygge på følgende strategi: Overfokuser svakheter og problemer, så mistillit til den offentlige grunnskolen, sultefôr økonomien til kommunene og skolene, så vil Høyres overordnede mål om privatisering og todeling av skolesystemet lettere få gehør.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2002-10-09:
Igjen har vi fått høre et innlegg der vi får inntrykk av at Regjeringen ikke satser på skolen – ja, skolen blir nærmest forsømt. Representanten Lena Jensen sitter i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen og vet om det utall av saker komiteen har fått til behandling, som nettopp viser at utdanning er et satsingsområde for denne regjeringen. Jeg kan nevne økt timetall i grunnskolen, ny universitets- og høgskolelov, gradsstruktur som er innført, sak om private høgskoler, folkehøgskolelov, ny lærerutdanning og sak om skolemiljø for elevene. Samtidig viser alle statistikker at kommunene satser mer på skole nå enn noensinne tidligere. Er ikke dette å satse på skolen? Det er mye opp til en kommunes prioriteringer. Vi vet at Tromsø kommune – og den kommunen kjenner representanten Jensen godt – bruker 600 mill. kr til nytt rådhus. Er det rart at de ikke har råd til å oppjustere skolebyggene sine? Representanten Jensen har rett i at satsing på skole ikke bare er et spørsmål om bevilgning i budsjettene. Derfor satser Regjeringen på lokal frihet og ikke på sentralstyring. Jeg vil gjerne spørre representanten Jensen om hun ikke er enig med meg i at alle de forslag som Regjeringen har kommet med, viser at Regjeringen virkelig satser på skole. Er det noen av disse sakene som hun mener viser det motsatte? Og videre: Ser ikke også representanten Lena Jensen at skolens innhold og organisering, større frihet for den enkelte skole, er vesentlige elementer i en kvalitetsstyrking av skolen? Og til slutt vil jeg gjerne, som Lena Jensen, sende alle elevene til Auschwitz for at de skal få se hva som har foregått der. Mener Lena Jensen at det absolutte gratisprinsippet skal gjelde også når det gjelder slike turer?
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-10-09:
Representanten Eva M. Nielsen sa at i avisene har det stått at Kristeleg Folkeparti har vore budsjettaparen i kampen om pengane i Regjeringa – ja, då les Eva Nielsen heilt andre aviser enn det eg les, for eg har faktisk lese det motsette i mange av dei. Eg synest for så vidt det ikkje er så interessant. Eg har ikkje sagt at det ikkje er noka kultursatsing i budsjettet. Det eg har gjort, er å følgja opp ABM-meldinga. Eg har òg sagt at eg kunne gjerne tenkja meg meir pengar til kulturen. Det er det ikkje tvil om. Samtidig skal vi leggja fram ei kulturmelding til våren der vi kan staka opp nye satsingar. Vi følgjer opp ABM-meldinga, iallfall nokonlunde, og så må vi satsa på nye kulturtiltak etter at kulturmeldinga er lagd fram, og vi har fått den handsama. I tillegg har jo òg Stortinget vedteke ein tippenøkkel som gjer at kulturen faktisk får ein god del nye midlar i året som kjem, og det er eg glad for. Eg vart òg veldig glad for at Eva M. Nielsen sa at Kyrkja heller ikkje kan jubla, for dei får heller ikkje nok pengar av meg. Då vonar eg at Eva Nielsen sørgjer for at ikkje Kyrkja sine budsjett blir kutta til neste år, slik som representanten var med på i fjor, med om lag 12–20 mill. kr. Eva Nielsen var med i det fleirtalet i fjor som svekte økonomien. Det synest eg er veldig trist, men då reknar eg med at iallfall ikkje Arbeidarpartiet blir med på noko meir kutt for neste år, og det er eg glad for. Saka om dåpsopplæring eller trusopplæring kjem snart til Stortinget. Det blir ikkje så svært lenge før Eva M. Nielsen får sjå kva meldinga inneheld. Dei fem millionane som eg har foreslått der i år, vil ein få god nytte av, og pengane er vel innretta. Så til dette med stat/kyrkje-spørsmålet. Om Kyrkjemøtet seier at dei ikkje vil ha noko utval, er det greitt. Men alle signala eg har fått frå kyrkjelege organ, seier at dei ynskjer eit utval, og då har eg tenkt å lytta til kva Kyrkja sjølv seier, og nedsetja det utvalet som dei ber om.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-10-09:
Eg trur eg skal klara meg med mine eigne og Regjeringas visjonar òg når det gjeld kultursektoren. Eg gleder meg til å leggja fram ei kulturmelding der vi skal leggja fram våre visjonar for å byggja vidare på kulturen. For det fyrste synest eg det er feil å seia at kulturen blør. Vi har vore gjennom ein veldig krevjande budsjettprosess, og eg har vore ærleg når eg har sagt at eg kunne tenkja meg meir pengar til kulturen. Eg vonar at det neste budsjettet, altså for 2004, vil innebera meir satsing på kulturen. Samtidig har vi gjort nokre viktige prioriteringar innanfor kulturbudsjettet for å vidareføra bl.a. meldingar som er handsama i Stortinget, og for å bøta på ein del av dei verste situasjonane for bl.a. blinde og svaksynte når det gjeld deira moglegheit for å lesa bøker eller for å få høyra bøker osv. Vi har gjort nokre harde prioriteringar. Men det er opplagt at kultur er veldig viktig som ein berar for nasjonen, og det vil òg Regjeringa kjempa for i tida som kjem. Når det gjeld satsinga på kultur i dette budsjettet, er det heilt riktig sagt at Den kulturelle skulesekken får ei god satsing på grunn av endringar i tippenøkkelen. Men ein skal ikkje gløyma at då ein endra tippenøkkelen, låste ein òg fast ein del midlar for heile Regjeringa som gjer at vi må omprioritera. Hadde ikkje det vedtaket blitt gjort, hadde kulturen kunna fått midlar som vi kunne ha brukt på friare grunnlag. Den kulturelle skulesekken kunne då òg blitt prioritert, men samtidig hadde vi kanskje då funne meir midlar til bl.a. teatra, frie grupper, osv. Dette var det eine vedtaket som eit fleirtal gjorde, ved sida av ein del andre vedtak, som tvang Regjeringa til å gjera prioriteringar som kvar for seg kan vera gode, men når ein skal prioritera innanfor stramme rammer, gir det mindre handlingsrom.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2002-10-09:
La meg først få lov å kommentere den første setningen i statsrådens innlegg. Statsråden innledet med å si: Aldri har behovet for en verdidebatt vært større enn i dag. Ja, ja, og så har vi jo fått en prest fra Kristelig Folkeparti i statsministerstolen! Men vi tar til etterretning at når det gjelder verdidebatten, har det aldri vært større behov enn i dag for den. Det stod å lese i media at Kristelig Folkeparti har tapt budsjettkampen i Regjeringa. Når man leser kultur- og kirkebudsjettet, kan man få inntrykk av at det ikke har vært noen kamp fra Kristelig Folkepartis side i det hele tatt. Kulturministeren har jo sjøl sagt og oppsummert det slik at 2003-budsjettet ikke er noe kultursatsingsbudsjett. Ei heller har Kirken noen god grunn til å juble. Den økonomiske nedbyggingen av kommunesektoren vil også begrense kommunenes bidrag til menighetsarbeidet lokalt. Jeg ser at penger til dåpsopplæringen økes. Det er i seg sjøl egentlig forunderlig, all den stund ordningen med dåpsopplæring ennå ikke er vedtatt av Stortinget. Den er faktisk ennå ikke kommet til dette hus for behandling. Så til mitt spørsmål til kirkestatsråden. I årets budsjett kan vi lese at etter at Kirkemøtet i november 2002 har behandlet Bakkevig-utvalgets innstilling om kirke/stat, vil Regjeringa oppnevne et eget utvalg for å utrede spørsmålet om stat/kirke-ordningen. Kirkerådet sjøl derimot sier at behandlingen i november «er en foreløpig behandling og det skal ikke oppfattes som prinsippvedtak om Kirkens fremtid». Hvordan henger dette sammen? Mener kirkestatsråden at departementet skal iverksette utredning av kirke/stat-problematikken før Kirken internt har avklart sine standpunkt og gjort prinsippvedtak om egen fremtid?
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-09:
I trontalen og også nå ble det opplyst at Regjeringen i løpet av neste år skal legge fram en kulturmelding. Det ser vi i SV fram til. Kanskje framleggelsen av en slik melding også vil føre til at vi i neste års finanstale vil høre ordet «kultur» nevnt, i hvert fall én gang. At kultur ikke ble nevnt med ett ord i finanstalen, er i og for seg forståelig, sett på bakgrunn av det forslag til budsjett som foreligger. Krohn Devold har smilt i avisene som budsjettvinner. Jeg har ikke sett en smilende Svarstad Haugland i den sammenhengen, og det er med god grunn. Det er forunderlig at en regjering med Høyre og Kristelig Folkeparti, som gjerne presenterer seg som kulturpartier, velger å la kulturen blø, samtidig som de med stolt mine står fram og sier at de har innfridd skatteløfter så langt i sin periode i størrelsesorden 17 milliarder kr. Hvilke visjoner er det kulturminister Svarstad Haugland har? Ut fra årets budsjett ser det ut til at hun opererer med en nullvisjon. Nye prosjekter og ideer som burde ha vært realisert, legges på is for endelig konservering. Det er minste motstands vei. Det er ønsket minst mulig støy. Det mest positive på årets kulturbudsjett er Den kulturelle skolesekken som er påtvunget Regjeringen av opposisjonen i Stortinget. I utgangspunktet kan det riktignok se ut som om årets budsjett har en vekst på litt over 100 mill. kr, men det er før vi tar høyde for pris- og lønnsvekst, og det er før vi regner inn tippemidler som stortingsflertallet har fått plusset på for å slippe å irritere eller utfordre eller gjøre plagsomme kutt. SV har en ambisjon om 1 pst. av statsbudsjettet til kulturformål. Det kan synes som om statsråden ikke har noen egne ambisjoner. Kunne hun tenke seg å dele SVs ambisjoner?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-10-09:
Det var forskjellige saker som her ble blandet litt sammen. Det har vært samarbeid over blokkgrensene om mange strukturspørsmål, og et av de spørsmålene som Lønning nevnte, var IT Fornebu. Det var også slik der at Regjeringen var med på det selv om man i utgangspunktet ikke ønsket det. Når det gjelder de andre spørsmålene, sa Inge Lønning selv noe om min holdning til dem. Jeg mener akkurat det samme om dem som jeg mente da jeg satt i regjering, gjennom flere regjeringer. Det som er problemet, er at Fremskrittspartiet forlanger å være i to posisjoner på en gang, nemlig både å støtte Regjeringen og så å slå seg sammen med opposisjonen for å undergrave Regjeringen. Det er hovedproblemet, og det er da ikke så lett å være de andre partiene i opposisjon når de opptrer på denne måten, og til alt overmål også inntar standpunkter som flere av de andre partiene som sitter i regjering hadde, mens det var valgkamp. Jeg forstår Lønning slik at disse spørsmålene er det nødvendig å tenke igjennom. Det har jeg også prøvd å bidra til, fordi jeg mener at det faktisk ikke kan være slik i norsk parlamentarisk virkelighet at et parti både kan si at den regjeringen skal komme til, og så i neste omgang fraskrive seg ansvaret og slå seg sammen med opposisjonen for å undergrave akkurat den regjeringen. Dette har vært et problem for mange regjeringer, og jeg synes vi bør få ryddigere forhold i norsk politikk.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-10-09:
Dette innlegget endte opp i et spørsmål om hva vi kan gjøre for å presse Regjeringen. Jeg må ærlig talt si at jeg føler at det ikke er spørsmålet, for Regjeringen fører en politikk som det er bred dekning for i Stortinget, og som i hvert fall Arbeiderpartiet er enig i. Og det ville ikke hjelpe Norge noe hvis vi skulle få en splittelse rundt dette på hjemmebane. Det som jeg oppfatter at Regjeringen gjør, er å bruke sin plass i Sikkerhetsrådet til å påvirke mest mulig i retning av det standpunktet vi har, og som flere europeiske land har, nemlig at man må gjøre hva man kan for å få våpeninspektørene inn, slik som Bjørn Jacobsen sa. Men her kommer vi inn på noe av det som jeg også sa i mitt innlegg, nemlig at det er sannsynligvis riktig at man ikke hadde kommet dit man tross alt er kommet i dag, uten at USA hadde vært villig til å true med bruk av makt og faktisk har muligheten til å bruke makt. Det var først da det skjedde, at Saddam Hussein kom med et brev til FN. Men så er det viktig å balansere det ut mot det som er vår viktigste linje i utenrikspolitikken, nemlig å få til en løsning innenfor FNs sikkerhetsråd. Jeg er klar over at her kan bordet fange, men det er ikke så enkelt som å si at man bare skal satse på å avstå fra bruk av makt og få til en løsning gjennom diplomati og våpeninspektører, for vi står ikke overfor et regime som opererer innenfor de kategoriene. Det er jo det som er hele hovedproblemet. Hadde de gjort det, hadde vi ikke hatt noe problem med Saddam Hussein. Mitt svar er rett og slett at jeg mener at Regjeringen fører en riktig politikk på dette området, at den har støtte i Stortinget, og at vi bør stå sammen om den. Da får vi slagkraft i FNs sikkerhetsråd. Så får vi se når alt kommer på bordet, og vi må ta en avgjørelse. Da vet jeg ikke hvor de forskjellige vil stå, men inntil det skjer, mener jeg det er riktig å gjøre som vi gjør.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-10-09:
Dette er høyst relevante spørsmål. Når det gjelder fisken, har jo jeg skrevet i min siste bok at jeg har kommet til at nei-folkene hadde veldig mye å fare med der i 1994. Ser vi på EUs fiskeripolitikk, ser vi at den ikke har vært vellykket, og at det var en velbegrunnet frykt fiskerne hadde i 1994. Nettopp derfor er det viktig å få undersøkt hvordan dette vil forholde seg nå. EU er inne i en reformprosess når det gjelder fiskeriene, og spørsmålet er om det er mulig for oss både å sikre ressurser og å få bedre adgang til markedene. Det neste spørsmålet er også veldig relevant. Det er absolutt grunn til å tenke gjennom hvilken rolle vi kan spille utenrikspolitisk ved å være med istedenfor å stå utenfor som nå. Jeg tror at man kan føre argumenter i marken for at vi ville få en annen rolle hvis vi kom med i EU, og at vi ikke da kunne spille den – hva skal jeg si – rollen mellom forskjellige, som vi har klart i noen sammenhenger. Jeg hørte for øvrig et intervju med en av statssekretærene i Sverige som har vært med helt fra Olof Palmes dager. Han ble spurt om akkurat dette, for på den tiden hadde jo Sverige en veldig høy utenrikspolitisk profil, mens man nå ikke legger så mye merke til Sverige i andre deler av verden. Han svarte at, jo, det er en riktig observasjon, men han mente at Sverige nå har mer innflytelse over verdens gang enn det man hadde da man gikk mye i demonstrasjonstog og hadde store slagord, for nå sitter Sverige rundt et bord sammen med land som har veldig stor innflytelse. Men det er en balansegang, og det er nødvendig å diskutere.
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-09:
Det er en glede å kunne komplimentere lederen for landets største parti med et perspektivrikt og spennende innlegg. Det var faktisk et innlegg i trontaledebatten til forskjell fra de fleste innlegg vi har hørt hittil, som har vært en slags forhåndsdeltakelse i budsjettbehandlingen. Nå er det ikke vanskelig å dele representanten Jaglands syn på det eiendommelige ved norsk politikk. Jan Petersen uttrykte det slik i et intervju for en tid tilbake at Norge er det eneste landet i verden hvor man ter seg som om man har stortingsvalg hver uke. Det er lett å dele Jaglands syn på dette. Det er også lett å dele hans analyse av det fenomen at vi er inne i en periode hvor partier som aldri har vært i nærheten av regjeringsmakt, virker magnetisk på velgerne. Men i den sammenheng var det noe representanten Jagland glemte, nemlig at det også forekommer at partier som har hatt regjeringsmakt, ja til og med har vært vant til å ha regjeringsmakt, ter seg som om de aldri har vært i nærheten av regjeringsmakt, til og med nesten i samme øyeblikk de har sluppet ut av regjeringskontorene. Og én av grunnene til at norsk politikk ser så vidt aparte ut som vi kan være enige om at den gjør, er kanskje at Arbeiderpartiet i den relativt korte perioden etter at man forlot regjeringskontorene, har prestert å inngå et barnehageforlik som jeg har oppfattet at representanten Jagland egentlig er nokså kritisk til – med god grunn. Man har også inngått et forlik om å forandre tippenøkkelen, som har vært et grunnfjell under norsk forsknings finansiering i 50 år, faktisk ved et pennestrøk. Det er også grunn til å minne om at i forrige stortingsperiode samarbeidet Arbeiderpartiet meget intimt med Fremskrittspartiet om det store prosjektet IT Fornebu, hele veien i regi av Norges største kapitalister, Norsk Investorforum. Kanskje er dette en av grunnene til at norsk politikk er kommet så ut av lage som den er?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-09:
Det er lett å vere einig med representanten Jagland i at ein må snu, ein må balansere USA. I Noreg har vi ei veldig sentral rolle i verda for tida. Vi har enno nokre månader igjen i Tryggingsrådet. Eg vil spørje representanten Jagland om kva vi kan gjere for å hindre krig mot Irak. Kva kan vi jobbe aktivt med i Tryggingsrådet for å få det til? Vi veit at etter førre krigen mot Irak – om ein tek bort den heile tida pågåande krigen, som den britiske og amerikanske bombinga som føregår kvar veke – først på 1990-talet, blei det oppretta ein kommisjon som skulle ha ansvaret for avvæpninga av Irak. Vi veit også at Saddam Hussein på ingen måte har samarbeidd spesielt godt med dei, dei har hatt ein kattens leik med musa. Men vi veit at den har vore effektiv. Inspektørar er effektive. Det er fjerna fleire våpen i Irak via våpeninspektøranes arbeid enn i heile den store krigen som var først på 1990-talet. FN er effektive, internasjonalt samarbeid er effektivt. Dette er den erfaringa vi bør ha med oss når no Noreg også skal bidra i Tryggingsrådet for å gjere alt det kan for å hindre krig. Eg såg i dag Flyktningerådets generalsekretær Raymond Johansen, tidlegare partifelle av meg, og no partifelle – antakeleg i alle fall – av utanrikskomiteens leiar, seie at Noreg må gjere alt det kan for å hindre krig. Vi veit det kjem frå biskopar, frå kyrkjelege miljø, frå mange miljø i opinionen, at vi bør hindre krig. Så kva kan vi vente av Arbeidarpartiet i forhold til å presse Regjeringa til dette krigshindrande arbeid?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-10-09:
Eg vil gjerne slutte meg til komplimenten frå representanten Lønning til utanrikskomiteens leiar for hans innlegg. Han lyfta inn utanrikspolitikk, som har vore ein for liten del av trontaledebatten, og han gjorde det med eit perspektiv som gjev grunnlag for tenking og refleksjonar som vi treng. Det burde vere eit problem for alle oss politisk aktive på Stortinget at vi av og til gløymer at alle desse meiningsmålingane ikkje er val. Sjølv om vi prøver å seie det kvar gong, har vi ein tendens til heile tida å hengje oss på dei debattane som jo ikkje kan gje noko meiningsfylt ordskifte og løysing på saker. Det var ein ganske lang sekvens om EU-medlemskap og Europa-debatt. Eg deler synet til komiteleiaren om at vi treng ein Europa-debatt, men eg har nokre problemstillingar som eg har lyst til å utfordre Jagland på. Fisk var nemnt som eit av dei viktige områda for Noreg, og det er det heilt klårt at det er. Men kanskje det òg er ei av hovudårsakene til at vi har sagt nei. Synest representanten Jagland at ein er komen dit at EU har ei forvalting av fisk som gjer at vi trygt kan seie at vi kan verte ein del av EU? Om vi ikkje har noko fisk å foredle, hjelper det heller ikkje med tilgjenge til marknadene. Likeins har eg òg lyst til å utfordre Noregs rolle når det gjeld det truverdet vi har internasjonalt, m.a. i forhold til utviklingsarbeid. Det er ikkje tvil om at i Johannesburg spela Noreg ei rolle der EU-land som var einige med oss, bruka Noreg. Meiner Jagland at vi kunne spela den rolla om vi ikkje hadde hatt den fridomen som vi har?
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-10-09:
Budsjettet har et stramt opplegg, men det har en sosial profil. Det er aktive tiltak. Vi har arbeidet for å unngå de passive stønadsordningene, slik at vi får dem over til aktive tiltak som skal hjelpe folk i arbeid. Vi målretter tiltakene, og vi målretter dem i forhold til folk som trenger dem mest – de fattigste først. Det er prioriteringen. Skal vi fortsette med å gjøre alt for alle, får vi ikke gjort nok for dem som trenger det mest. Da vi den 21. juni la frem forslag i odelstingsproposisjonen om å endre uførereformen, uttalte Arbeiderpartiets representant, Hanssen, at forslaget var helt i tråd med grunntanken i Arbeiderpartiets innstilling om sosial rettferdighet: Det skal lønne seg å jobbe. Dette er tuftet på arbeidslinjen. Det har også Regjeringen lagt til grunn. Det er det viktigste tiltaket vi kan sette inn for å hjelpe folk ut av fattigdom, samtidig som vi ser på individet og skreddersyr etter det. Jeg må spørre om det er slik at Arbeiderpartiet kanskje ikke mener dette lenger.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-10-09:
Jeg mener den sosiale profilen er god, fordi vi målretter tiltakene og ordningene mot dem som trenger det mest. De fattigste først. Og skal vi gjøre alt for alle, får vi ikke gjort noe for dem som trenger det mest. Vi har fattigdomsproblemer på tross av velferdsstaten og gode, utbygde velferdsordninger, så det handler om å hjelpe dem som har falt utenfor, det er vår prioritering. Det krever nye løsninger, det krever skreddersøm, og det krever individuell tilpasning. Vi er opptatt av minstepensjonister. Men de fattigste først, og de som i tillegg har store utgifter, hører også inn under den definisjonen. Det er ikke slik at alle minstepensjonister nødvendigvis er fattige, men vi er opptatt av å ta de fattigste først. Det er kanskje heller ikke alltid like lurt å vaksinere alle, hvis det er bare noen som nyser.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-10-09:
Til representanten Molvik. Utjevning er viktig, vi har drevet med det i mange år. De gode generelle velferdsordningene våre har vært en del av det tiltaket, men det har ikke hjulpet de aller fattigste. Til tross for en diskusjon og en politikk hvor vi hele tiden har vært opptatt av utjevning, har vi fattige i Norge i dag. Derfor har det vært viktig for Regjeringen å si at de fattigste skal komme først, og at vi skal ha en prioritering. Det er ikke noe motsetning mellom fortsatt å tenke utjevning og det å klare å prioritere de fattigste først. Når det gjelder egenandeler, har jeg bare lyst til å si at Regjeringen også har vært opptatt av å ha en skjermingsordning for dem som har de største utgiftene til helsetjenester, og – for å gjenta meg selv – det er heller ikke slik at alle de som bruker medisin på blå resept, er fattige. Og den egenandelsøkningen som ligger inne, vil si 40 kr mer i måneden, snaut 1,50 kr dagen.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-10-09:
Ved flere anledninger har Arbeiderpartiet tatt opp fattigdomsproblemene med sosialministeren i dette stortinget, og ved de samme anledninger har vi fått forsikringer om at den sittende regjering har satt kampen mot fattigdom på dagsordenen fra sin tiltredelsesdag. Hvorfor blir det ikke synlig? Hvorfor blir det ikke tydelig i tale eller tall? Statsråden har tidligere i Stortinget definert for oss hvem som omfattes av fattigdomsbegrepet. Det er de med lav inntekt, med manglende økonomiske ressurser, dårlige levekår og manglende tilknytning til arbeidslivet. Hvordan kan da sosialministeren forsvare å ta 2 milliarder kr fra nettopp dem som hun sjøl har definert som fattige: de uføre, de arbeidsledige, de med lav inntekt. Jeg har lyst til å presisere at fribeløpet ble utvidet til 1 G, 54 000 kr, etter et forslag fra Arbeiderpartiet. Jeg synes ikke sosialministeren skal prøve å så tvil om Arbeiderpartiets holdning i det spørsmålet. Sandman-utvalget er ikke Stortinget.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-10-09:
Jeg skal ikke dra debatten om de uføre videre her i dag. Det klarer jo både statsråden og de enkelte partiers sosialpolitiske talsmenn helt utmerket via media for tiden. Så vi får se hvordan dette fortsetter. Statsråden sier at dette budsjettet har en «sosial profil». Da vil jeg henlede oppmerksomheten på at det før den 1. oktober ble hengt opp en rekke plakater rundt omkring i apotekene i Norge som kunne opplyse om at det var innført fritak for egenandeler for uføre og alderspensjonister når det gjaldt medisiner på blå resept. Det var den 1. oktober. Den 3. oktober kom statsbudsjettet. Da foreslo Regjeringen å fjerne den ordningen som ble innført to dager tidligere. Bortimot alle egenandeler øker. Da stiller jeg meg spørsmålet: Hvor er den sosiale profilen? Så kommer man inn på fattigdomsproblematikken. Da er det en gruppe man helt konsekvent ser bort fra, og det har man gjort over lengre tid. Det er minstepensjonistene. Minstepensjonistene er en av de største gruppene fattige i dette landet. Vi ser stadig vekk eksempler på minstepensjonister som må velge: Blir det middag denne uken, eller blir det medisiner? Når det gjelder sosial profil, tror jeg den mangler. Spørsmålet mitt til statsråden er som følger: Hvorfor ser man nok en gang totalt vekk fra de problemene som minstepensjonistene har i dette landet? Er det fordi statsrådens eget parti i sin tid viste en fullstendig mangelfull forståelse for de problemene som minstepensjonistene hadde, og sammen med Arbeiderpartiet den gangen var imot å heve minstepensjonen med 1 000 kr? Er det det som gjør at minstepensjonistene og de syke i dette landet nok en gang skal få svi i et statsbudsjett?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-09:
Både trontalen og denne debatten har vært avklarende i den forstand at den på en svært tydelig måte har synliggjort viktige ideologiske skillelinjer i norsk politikk. Det er, som statsråden selv sa, et paradoks at en regjering i velferdslandet Norge må legge fram en tiltaksplan mot fattigdom. Men samfunnsutviklinga med økende forskjeller både under denne regjering og foregående regjeringer gjør at dette er nødvendig. Min og SVs hovedinnvending mot Regjeringas tiltaksplan er ikke bare innholdet i selve planen, men det faktum at Regjeringa samtidig med å legge fram tiltaksplanen mot fattigdom legger fram et statsbudsjett som vil videreføre og forsterke forskjellsutviklinga i Norge. Økte egenandeler og innstramminger for de arbeidsledige og uføre er bare noen eksempler på dette. Dette er tradisjonell Høyre-politikk der almisser til verdig trengende er et sentralt element. Jeg har lett med lys og lykte både i trontalen og i tiltaksplanen mot fattigdom, men det er altså ikke mulig å finne en eneste formulering eller målsetning som går i retning av utjevning av forskjeller og en mer rettferdig fordeling i dette landet, med andre ord, å se sammenhengen mellom økende forskjeller og økningen i fattigdomsproblemene. SV er overbevist om at å minske forskjellene både er et mål i seg sjøl når det gjelder å skape et godt samfunn og et viktig virkemiddel for å fjerne fattigdommen i landet vårt. Det å være fattig i dagens Norge handler veldig mye om å føle seg tilsidesatt og utstøtt, og økende forskjeller vil bare forsterke denne følelsen. Da vil jeg gjerne spørre statsråden: Ser sosialministeren noen sammenheng mellom store og økende forskjeller i samfunnet og mulighetene til å lykkes i å forebygge og bekjempe fattigdom og utstøting?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-09:
Det er første gang i mitt liv at jeg har vært med og laget en avtale med regjeringspartiene, og det var en fornøyelse. Det var en fornøyelse fordi det var forhandlinger hvor man opplevde at det gikk an å føre en dialog og komme fram til et godt resultat. Jeg har full tillit til at den milliarden er på plass innen den fristen som ble satt, 1. februar 2003. Jeg har full tillit til at innretningen på de pengene, hvordan de skal brukes, på hvilke områder og hvilken type virkemidler man bruker, altså egenkapital, lån, tilskudd, også vil bli bra, slik at det tjener de områdene som det her er snakk om. Så svaret til representanten Fossli er følgende: Ja, jeg tror at denne milliarden kommer på plass. Jeg tror også at denne milliarden vil bli til gagn for næringssvake områder som faktisk trenger disse pengene. Jeg har full tillit både til statsråd Gabrielsen og Regjeringa for øvrig til at dette blir fulgt opp.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-09:
Det er en myte som man stadig vekk møter, særlig når man ser på fjernsynet, at SV er et parti som ikke har en næringspolitikk. Det er en myte som vi har ambisjoner om å motbevise i løpet av iallfall denne perioden vi er inne i. SV har en glimrende næringspolitikk. Vi har kanskje ikke vært så flinke til å profilere den, fordi vi har hatt litt begrenset med mannskap her i Stortinget. Men vi har ambisjoner om å profilere vår næringspolitikk i løpet av denne perioden, slik at man blir mer oppmerksom på den også i andre partier og i media. Så til spørsmålet fra representanten Momyr. Ja, SV ønsker et stramt budsjett. Vi ønsker ikke en overbudspolitikk. Vi har en del andre prioriteringer enn Høyre. Vi ønsker ikke å bruke så mye på skattelette. Vi ønsker å ha en helt annen type fordelingspolitikk, slik at en del av dem som trenger pengene mest, får mer, mens de som har det bra fra før, får mindre. Men når det gjelder stramheten i budsjettet, er det ikke stor avstand mellom SV og Høyre. Vi ønsker også et stramt budsjett.