Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-26:
Jeg har lyst til å rette blikket litt bakover og se på en sammenligning mellom to store helsereformer som ble gjennomført ved inngangen til dette årtusenet. Den ene diskuterer vi jo nå, nemlig helseforetaksreformen. Den andre er fastlegereformen. De ble gjennomført omtrent samtidig. Det interessante er at hvis man ser på virkningen av de to reformene, vil man se at antallet ansatte leger innenfor helseforetakene i perioden 2002 til 2006 har økt med 12,6 pst. Tilsvarende har økningen når det gjelder fastlegereformen, vært 0,3 pst. Vi diskuterer altså i dag, som vi har gjort i alle år, spesialisthelsetjenesten og hvordan det står til i den, på tross av at det er bare en veldig liten andel av det som skjer innenfor helsevesenet, som skjer i spesialisthelsetjenesten. Innenfor primærhelsetjenesten hadde man en konsultasjonsrate i 2007 på ca. 13,5 millioner. 4,5 millioner var øyeblikkelig hjelp-konsultasjoner. 10 pst. av dem var innleggelser for øyeblikkelig hjelp på sykehus. Det betyr at for hver enkelt i den norske befolkningen går det i gjennomsnitt ti år mellom hver gang man blir innlagt på sykehus med behov for øyeblikkelig hjelp. På tross av det diskuterer vi altså - og det gjør vi igjen og igjen - som om all helsetjeneste primært handler om spesialisthelsetjenesten. Det er jo helt galt. Vi har hatt en reform, fastlegereformen, som har vist at det er mulig å ha en fornuftig ressursbruk som er målrettet, og der man klarer å håndtere 13,5 millioner konsultasjoner i året - med et svært lavt støynivå og med veldig liten økning i ressurstilfanget. Man kunne ha spurt seg om ikke primærlegene skulle ha vært mer kravstore, slik at man hadde fått en bedre tilsynslegevirksomhet ved norske sykehjem, en styrking av tilsynslegevirksomheten opp mot hjemmebasert omsorg og styrking av forebyggende helsearbeid knyttet til skolehelsetjeneste. Alle disse tiltakene ville ha vært fornuftige nettopp for å avlaste spesialisthelsetjenesten og på den måten få dempet kostnadsnivået. I stedet ser vi at noen av dem som får den største oppmerksomheten, er de høyest spesialiserte tjenestene, som de færreste av oss noen gang kommer til å få behov for, som om verden kommer til å gå under dersom de tjenestene også stilles overfor krav. På mange måter ser vi akkurat det samme innenfor spesialisthelsetjenesten som det Arthur Arntzen i sin tid formulerte: Får vi ikke apotek i Utvika, kommer millioner til å dø. Hvis vi ikke nå evner å ta et kritisk blikk på spesialisthelsetjenesten, kommer vi om relativt få år ikke til å ha finanser til å holde dette ved like. Jeg besøkte et lokalsykehus der man kan dokumentere at det i ortopedi er én - én - øyeblikkelig hjelp-innleggelse hvert tredje døgn. På tross av det har det lokalsykehuset døgnkontinuerlig bemanning med ortopeder til en avlønning av 100 000-200 000 kr i måneden. Vi ser at på tross av at Stortinget i 2001 fattet vedtak om at fødeavdelinger under et visst minstemål ikke bør opprettholde driften, er de fortsatt i drift sju år etterpå. Vi ser hvordan gynekologi har en akuttberedskap på tross av at det ikke er volumer som kan forsvare det. Og dette koster penger. Jeg kan ikke se at Fremskrittspartiet har noe som helst å bidra med i denne debatten, men i parentes bemerket argumenterer de jo som om mer ressurser på hvert av disse områdene der vi sløser med ressursene, skulle løse problemene. Men fastlegeordningen illustrerer at dette bare skaper problemer, det løser dem ikke. Derfor er vi nødt til å gå kritisk gjennom måten ressursene brukes på i norske sykehus - ikke med det for øye at vi skal pøse mer inn i et system som oppfører seg akkurat som den lille larven Aldrimett i den boka som jeg har lest for mine barn mange ganger. Det fører altså ikke til noe mål å putte mer midler inn i det systemet uten at vi stiller kritiske spørsmål ved hvordan ressursene brukes. Det betyr et system der det er duket for store endringer i årene som kommer. Vi er nødt til å få ned en rekke av akuttfunksjonene ved lokalsykehus, og vi er nødt til å flytte lokalsykehusfunksjonene ut av de store sykehusenhetene. Det gjør at vi kan bruke midlene mer rasjonelt, og det gjør at vi kan frigjøre ressurser inn mot primærhelsetjenesten, for mer ressursbruk der kunne virkelig ha gitt resultater og avlastning for spesialisthelsetjenesten.