John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-03-28:
Odelstinget inviteres i dag til å vedta en utstrakt fullmaktslov hvor de praktiske konsekvensene av loven i forhold til pasienten, fastlegen og Rikstrygdeverket ikke er avklart mellom forhandlingspartene, staten, Den norske lægeforening og KS. Til tross for ett års utsettelse av reformen har den tidligere regjering ikke somlet seg til å følge opp følgende forhold og få klarlagt dem før Odelstinget inviteres til å vedta loven: Vil det bl.a. bli gjennomført henvisningsplikt til spesialist, noe som Allment praktiserende lægers forening krever? Hvilke merutgifter vil en pasient som selv oppsøker spesialist, og som ikke har fastlege, måtte betale? Hvilke utgifter vil en pasient som velger å stå utenfor fastlegeordningen, betale for konsultasjon hos fastlege eller annen lege? Hvordan skal de samfunnsmedisinske oppgavene løses i praksis? Hvordan skal legetjenesten og de økonomiske ordningene bli i de kommuner som fra starten av må suspenderes fra ordningen? Hvordan skal legevaktordningen praktiseres i forbindelse med fastlegereformen? Intet av dette er klarlagt når Odelstinget inviteres til å gjøre vedtak, og før iverksettelse av loven. Forutsetningen for at den påtenkte fastlegeordningen skal fungere, er at det finnes et tilstrekkelig antall listeleger. Mangelen på allmennleger i kommunene er i dag langt større enn den var den 11. juni 1997, da Stortingets flertall gjorde vedtak om å innføre denne ordningen. Det er dristig – ja kanskje på kanten av det forsvarlige – at Regjeringen og flertallet i Odelstinget i dag vil trumfe gjennom en fastlegeordning hvor man i utgangspunktet vet at et betydelig antall kommuner allerede fra starttidspunktet vil måtte suspenderes fra ordningen av mangel på allmennleger. Dette skaper forvirring og utrygghet rundt hele ordningen. Stortingets vedtak om å innføre fastlegeordningen i 1997 har etter mitt skjønn sterkt medvirket til den flukt fra allmennlegeyrket som vi har sett de seneste to år. Kommunene, som er ansvarlig for primærhelsetjenesten, har på sin side av økonomiske grunner naturlig nok ikke vært særlig interessert i å opprette nye allmennlegestillinger og tilsette leger i de stillinger man har opprettet, med tanke på fastlegeordningen, hvor kommunene fritas for en betydelig del av utgiftene. Å påstå at en økning av antall sykehusleger skulle være årsaken til allmennlegemangel, slik både departementet og flertallet i denne sak prøver å fremstille det, er etter mitt skjønn ikke korrekt. Det kunne være interessant å spørre flertallet om de virkelig tror at det er mer enn nok spesialister i våre offentlige sykehus. Det er ikke svært mange dagene siden sykehusene gikk ut og påstod at de manglet opptil 1 000 spesialister for å gjennomføre den tjenesten de skal utføre i sykehusene. Tidligere helseminister Gudmund Hernes, som for øvrig er fadder til fastlegeordningen, lanserte i sin tid som statsråd begrepet pasienten først. Dette begrepet passer særdeles dårlig i forhold til den fastlegelov vi i dag behandler, hvor eksempelvis retten til fritt legevalg blir redusert, likeledes pasientens trygderettigheter. Her er det nemlig ikke pasienten som står i fokus, men fastlegens fremtidige hovedfunksjon som portvakt. Fastlegen får en viktig funksjon som helsebyråkrat, med sterkere regulering av pasientene og kontroll med utgiftene som en vesentlig oppgave. Fastlegeordningen er, slik jeg ser det, en offentlig monopolisering av legetjenesten og en ytterligere sosialisering av primærhelsetjenesten – bort fra det frie legevalg, mer eller mindre yrkesforbud mot frittstående legevirksomhet. Flertallet går den motsatte vei av det Stortinget har gjort når det gjelder annenlinjetjenesten, nemlig sterkere brukermedvirkning og fritt sykehusvalg. Fastlegene blir etter min mening i større grad medisinske funksjonærer som jobber etter offentlig instruks, med formål å redusere pasienttilgjengeligheten for å spare det offentlige for utgifter. Slik jeg ser det, og Fremskrittspartiet ser det, vil gjennomføringen av fastlegeordningen skyte ytterligere fart i den private helseforsikring som allerede nå har fått stort omfang. Dette vil muliggjøre at også allmennleger vil etablere seg som frie, avtaleløse leger uten trygderefusjon, med full dekning fra pasientenes private helseforsikring. Jeg vet ikke om flertallet finner at dette er en ønsket utvikling. Flertallet har jo ellers tradisjon for å legge alle mulige hindringer i veien for privat legevirksomhet og helsetilbud. Det er for meg forbausende å registrere at et overveiende flertall av medlemmene i Allment praktiserende lægers forening stiller seg positive til fastlegeordningen. Like forbauset er jeg over at Den norske lægeforening har gått inn for ordningen. Hva skyldes dette? Skyldes dette taktiske økonomiske grunner? Tvunget legevalg kan umulig være i allmennlegens interesse, og heller ikke i Lægeforeningens interesse. Forholdet pasient–lege kan jo bli anspent når fastlegen må behandle en pasient som i utgangspunktet ikke ønsket å bli behandlet av denne legen. De fleste norske borgere har i dag en fast allmennlegeforbindelse der det er tilstrekkelig legedekning. Dette gjelder ikke minst barnefamilier og kronikere. De fleste som ikke har etablert et fast legeforhold, har heller ikke kunnet gjør dette, nettopp på grunn av mangel på leger – og fastlegeordningen tilfører ikke kommunene flere leger. Den foreliggende lovproposisjon er en meget vidtgående fullmaktslov hvor det meste av den praktiske gjennomføringen og oppfølgingen av fastlegeordningen skal reguleres ved regelverk bygd på avtaler mellom staten, Lægeforeningen og KS, avtaler som ennå ikke er sluttforhandlet, og som det – så vidt jeg vet – er store problemer med å få sluttforhandlet innen riktig tid. Brukerne/pasientene er ikke parter i forhandlingene. Det er ikke vanlig at forskrifter til lover forelegges Stortinget, men denne loven vil omfatte hele det norske folk på en spesiell måte som gjelder deres helse. Fremskrittspartiet har i foreliggende innstilling fremmet forslag om at forskriftene og regelverket fullt ut skal forelegges Stortinget før loven kan settes i kraft. Et av de alvorligste anslagene mot pasientenes frie rett til å velge lege er etter Fremskrittspartiets mening at bytte av fastlege er begrenset til to ganger i året. Dette kan vi overhodet ikke akseptere, og har et forslag i innstillingen som sier at pasienten når som helst kan skifte fastlege. Et annet meget viktig prinsipp som Fremskrittspartiet går inn for i foreliggende innstilling, er at pasientrettighetene i fastlegeordningen skal reguleres i pasientrettighetsloven, som er en samlet lov for hele helsevesenet, det være seg annenlinjetjenesten eller primærhelsetjenesten. Et annet forslag Fremskrittspartiet har i den foreliggende innstilling, er forslaget om at pasienter som velger å stå utenfor fastlegeordningen og benytter annen lege, skal ha samme egenandeler og refusjon som fastlegepasienter, og skal kunne føre sine egenandeler på frikortet. Et annet prinsipp Fremskrittspartiet står for i den foreliggende innstilling, er at man ikke skal legge hindringer i veien for utøvelse av det frie legeyrket, slik at det skal være tillatt for allmennleger å etablere praksis med trygderefusjon hvor som helst man måtte ønske i landet. Dette er i realiteten å oppheve et vedtak som Stortinget gjorde i 1992, hvor man la ned forbud mot trygderefusjon for avtaleløse praktiserende leger som startet praksis etter 10. oktober 1992. Endelig er det et viktig prinsipp som Fremskrittspartiet står for i innstillingen, nemlig at for barn som er under omsorg av barnevernet midlertidig, skal foreldrene medvirke til valg av fastlege hvis ikke foreldreretten er fratatt. Det er åpenbart at man i St. meld. nr. 23 for 1996-97, som lanserte fastlegeordningen, samt nåværende lovproposisjon og i flertallets innstilling mener at norske borgere går for ofte til lege, og at dette må begrenses ved hjelp av en fastlegeordning, hvor fastlegens kanskje viktigste oppgave blir portvaktfunksjonen. Fastlegeordningen legger nå altså opp til at det ikke er pasientens ønske om å komme til lege som heretter skal være gjeldende, men hvorvidt fastlegen gir sin tilslutning til en konsultasjon eller henvisning videre til spesialist. Jeg må si at jeg ikke skjønner at flertallet tør ta ansvar for denne ordningen, hvor pasientene ikke lenger skal ha en selvstendig rett til å søke lege ut i fra egne vurderinger, egne symptomer og egne behov. Beklageligvis har ikke sosialkomiteen under behandlingen av den foreliggende proposisjonen fått konkret faktaopplysning om hvordan legevaktordningene skal drives, og på hvilken måte dette praktisk skal skje. Jeg har registrert at man i flere kommuner og byer nærmest har sluttet å kjøre på sykebesøk under legevakt, men i stedet krever at pasientene skal møte opp på legevakten. I mange tilfeller kan det være praktisk, men i enkelte tilfeller kan det være direkte livstruende, og det finnes også flere eksempler på dødsfall i slike situasjoner. Et minimumskrav en må stille til legevaktsordningen i denne nye ordningen, er at pasienten og pasientens pårørende må få direkte kontakt med lege, og ikke må gå via en mer eller mindre ukyndig sekretær. Det er etter mitt skjønn ikke tilfredsstillende at en henvendelse om legehjelp til legevakten bare skal vurderes av annet personell, som ofte dessverre skjer ved norske legevaktsentraler i kommunene i dag. Fremskrittspartiet har under behandlingen i komiteen vært med på flere flertallsmerknader hvor det er positive ting når det gjelder bedre tilrettelegging av ordningen i forhold til både meldingen og proposisjonen. Vi har også fremmet flere enkeltforslag som vi mener er særdeles viktig sett fra pasientens ståsted, som etter mitt skjønn er det viktigste. Dessverre har flertallet ikke villet støtte noen av Fremskrittspartiets forslag, og Fremskrittspartiet har derfor også denne gangen konkludert med at vi vil stemme mot hele loven. Til slutt tar jeg opp de forslag som Fremskrittspartiet er sammen med andre partier om, og våre egne forslag i innstillingen, med unntak av forslag nr. 5.