Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Stortinget behandler i dag St.meld. nr. 47 for 2008–2009, Samhandlingsreformen, og representantforslag fra Trine Skei Grande og Borghild Tenden om ny velferdsreform. Representantforslaget omhandler deler av de temaer som behandles i stortingsmeldingen. Helse- og omsorgskomiteen har arbeidet grundig med Samhandlingsreformen. Jeg vil særlig rette en takk til alle som har kommet med innspill gjennom presentasjoner i høringer og seminarer, i debattmøter og på andre måter. Komiteen har lyttet til innspillene, og det gjenfinnes i innstillingen. De sentrale temaer i Samhandlingsreformen er knyttet til for lite samhandling mellom tjenestene, konsekvenser av trender knyttet til sentralisering og desentralisering og den ubyttbare verdien av god helse. Det er bred enighet om her og nå-forståelsen og utfordringsbildet i komiteen og i den allmenne debatt. Vi har mye ugjort i helsetjenestene og ser betydelige utfordringer fremover. Hovedbildet er at de mangler vi ser i dag, vil forsterkes i årene som kommer. Gitt kjente demografiske endringer og fagenes akselererende utvikling vil helsetjenesten slik vi driver den i dag, ikke være bærekraftig ti og tjue år fram i tid. Den viktigste enkeltårsak til dette vil være begrensninger i tilgangen på fagfolk fordi årskullene av nye medarbeidere blir for små i forhold til behovene. Komiteens merknader viser at regjeringspartiene og opposisjonen har valgt forskjellig resept for å gi norsk helsetjeneste bærekraft for fremtiden. Jeg legger til grunn at opposisjonen selv best presenterer egen politikk og egne forslag. Et medisinsk bilde på forskjellen kan være at opposisjonen legger hovedvekt på mer behandling med dagens medisin, så som stykkprisfinansiering og flere enkeltplaner, mens regjeringspartiene legger fram en individuell plan for helsetjenesten med kompetanseoppbygging, rehabilitering og mestring. Regjeringspartiene presenterer i Samhandlingsreformen et politisk prosjekt og vil, som varslet, konkretisere gjennomføringen i ny nasjonal helse- og omsorgsplan, budsjettene og i varslet ny helse- og omsorgslov. Men disse konkretiseringer må ha en felles politisk retning. Og det er den vi legger her gjennom behandlingen av Samhandlingsreformen. Samhandlingsutfordringen var liten i tidligere tider. Huslegens autoritet innga trygghet, samtidig som det ikke fantes medisin verken mot tuberkulose eller lungebetennelse. Fagenes utvikling har senere vært akselererende. I dag kan vi bytte organer og gjøre ingeniørarbeid på enkeltgener. Dette krever at mange fagfolk arbeider sammen for pasienten. Men for mange pasienter opplever at behandlingene ikke er sammenhengende. Dette skyldes både feil i systemene og feil filosofi. Det er f.eks. ikke en norm at fastlege eller sykehjem skal motta rapport fra et sykehusopphold samtidig med utskrivelse. Vi har satt forventningsnivået til at 80 pst. av slike rapporter skal være utsendt innen en uke. En forbedring vil kreve nye rutiner. Men den viktigste endringen er en ny filosofi. Nelson Mandela sa etter 27 år i fangenskap: Det vanskeligste er ikke å forandre verden, men seg selv. Derfor må vi både endre regelverk og sette nye normer. Samhandlingsreformen vil sette krav om at det skal være samarbeidsavtaler mellom alle sykehus og kommuner. Dette grepet vil hjelpe, men vil alene ikke være nok. Politisk debatt, utdanningene og de etiske komiteer har sammen ansvar for at samhandling blir en tydeligere del av fagenes etikk. Hvor raskt vil samhandlingen bli bedre? Lover og regler kan innføres raskt og vil virke. Felles normer og etikk endres langsommere. Derfor er denne debatten både begynnelsen på riktige vedtak og begynnelsen på viktige prosesser. Den akselererende kunnskapsutviklingen i fagene følges av kostbar teknologi og spesialisering. Disse utviklingstrekk virker sentraliserende. Derfor har vi fått en samling av kompetanse og oppgaver i store sykehus, selv om mye av behandlingen like godt kan gjennomføres lokalt gitt organisatorisk tilrettelegging og riktig kompetanse. Gjennom Samhandlingsreformen vil vi bygge opp helsetilbudet i kommunene. Grunnleggende for endringen er at tilbudet faglig skal bli minst like godt, og organiseringen skal ta hensyn til lokale forhold. Når befolkningsgrunnlaget gjør det mulig, vil lokalmedisinske sentre med sengeplasser være gode løsninger, slik det allerede er vist i foregangskommuner. Fastlegene er en sentral del av det lokale helsetilbudet og bindeledd mellom første- og andrelinjetjenesten. Denne ressursen må brukes riktig og ledes riktig. Dagens avtaleverk gir kommunene grunnlag for å bruke én dag pr. uke til offentlig helsearbeid. Dette brukes ikke fullt ut i alle kommuner. Komiteen har i høringer fått mange innspill om at offentlige legeoppgaver bør prioriteres. Regjeringspartiene ser behovet for å styre og lede gjennom avtaler og forskrift, slik at offentlig helsearbeid får nødvendig prioritet. Samhandlingsreformens bærende ideer understøtter utviklingen av gode lokale helsetjenester. Derfor er Samhandlingsreformen en tillitserklæring til norske kommuner. Mange kommuner er allerede i gang, alene eller i samarbeid, og i år har vi startet satsingen med 230 mill. kr til forebyggende arbeid. Kommunene vil videre få ansvar for utskrivingsklare pasienter i sykehusene og de økonomiske ressursene knyttet til dette. For den øvrige finansiering har det vært flere syn på graden av incentivstruktur. Regjeringspartiene har lyttet til de synspunkter som har fremkommet. Noen sentrale momenter har vært at generelle incentivmodeller både kan bli for svake og være forbundet med risiko. Det er hevdet at en generell modell med lav medfinansieringsgrad ikke vil virke sterkt nok, samtidig som en generell modell vil ha risiko for små kommuner. Det er viktig at incentiver virker som forutsatt. Regjeringspartiene gjør derfor en kvalitetssikring av dette som virkemiddel i totalfinansieringen. Hvor raskt kan vi etablere en ny arbeidsdeling mellom sykehus og kommuner? Den hastighetsbegrensende faktor for endringen vil etter vår vurdering være fagkompetansen. Kommunehelsetjenesten kan gjøre mer i takt med rekruttering av fastleger, sykepleiere, fysioterapeuter, helsefagarbeidere og andre viktige faggrupper. Behovsanalyser viser at det er særlig viktig å følge opp rekrutteringen av helsefagarbeidere Sykehusene skal gjennom Samhandlingsreformen få mulighet til å følge med i fagenes raske utvikling og ta ansvar for en spisset spesialisthelsetjeneste. Sykehusene har hatt den største veksten i antall leger og sykepleiere de siste årene og den største budsjettveksten. Vår satsing på sykehusene vil fortsatt være stor, og den endring sykehusene vil oppleve, blir en lavere veksttakt, samtidig som tilbudene i kommunene bygges opp. Det ypperste helsegode vi kan tilby befolkningen, er fravær av sykdom, alternativt sykdomsreduksjon tidlig i forløpet. Mange er pessimistiske til satsing på forebyggende helsearbeid fordi effekten ligger fram i tid og fordi effekt og suksess ikke er lett målbare. Vi deler ikke et slikt syn. Tvert imot, det er grunn til optimisme og ytterligere satsing på forebyggende helsearbeid i tråd med Samhandlingsreformen. Verdens helseorganisasjon sier at 80 pst. av hjerteinfarkt, 90 pst. av diabetes og 30 pst. av forekomsten av kreft kan forebygges eller utsettes med endringer i kosthold, fysisk aktivitet og røykevaner. Forebyggende helsearbeid nå trygger bærekraften i fremtidens helsetjeneste. I løpet av dette innlegget har 1 600 personer i Norge vært i kontakt med sin fastlege, åtte har blitt innlagt for øyeblikkelig hjelp i sykehusene og ett barn er født. Alle har fått tilgang til hjelpen de trenger, uavhengig av personlig økonomi. Samhandlingsreformen dreier seg om at vi skal organisere tjenestene slik at det samme kan være tilfellet 10 og 20 år fram i tid.