Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-10-14:
Jeg vil takke interpellanten for at han reiser denne viktige interpellasjonen. En av de største utfordringene vi har, er jo å sikre våre syke og eldre verdighet og god omsorg i deres siste levetid. Dette er en stor utfordring både for spesialisthelsetjenesten og ikke minst for kommunenes helse- og omsorgstjenester. I dag dør ca. 40 pst. – etter de tallene vi har – av befolkningen på sykehjem, og andelen er økende. Mange vil i denne siste fasen trenge pleie, omsorg og behandling døgnet rundt, i kortere eller lengre tid. Mange, kanskje enda flere enn i dag, vil også ønske å være hjemme hvis de hadde tilstrekkelig med trygghet og hjelp. Vi har mye å gjøre i Norge når det gjelder omsorg ved livets slutt. Men vi har også gode eksempler og fagkompetanse, som også interpellanten var inne på. Et annet eksempel jeg vil nevne, er fra min egen hjemby, Bergen, fra Røde Kors Sykehjem, der vi finner en egen palliativ avdeling. De gir kompetent behandling, pleie og omsorg til alvorlig syke og døende pasienter hjemme, på sykehjemmet og på sykehus. En intensiv dialog mellom tjenestene bidrar til at pasienter og deres familier opplever nettopp trygghet og forutsigbarhet. Det gir et helhetlig tilbud, der nettopp pasientens fysiske, psykiske, åndelige og eksistensielle behov ivaretas. Vi skulle hatt flere slike avdelinger i hele landet. Jeg tror staten må engasjere seg mer enn det man har gjort hittil for å få dette til. I forbindelse med St.meld. nr. 25 for 2005–2006, Mestring, muligheter og mening, foreslo Kristelig Folkeparti at Regjeringen skulle sette av midler gjennom Omsorgsplan 2015 til både opprettelse og drift av palliative enheter i kommunene. Det var bare opposisjonspartiene som støttet dette, og dermed fikk det dessverre ikke flertall i Stortinget den gangen. Men så i fjor i forbindelse med eldreavtalen som ble inngått mellom regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti fikk vi gjenomslag for at investeringstilskuddet også skulle gis til utbygging av palliative enheter. I budsjettproposisjonen for 2009 bekrefter Regjeringen dette, og det er bra – som også helseministeren var inne på. Et skår i gleden er det likevel – og jeg må gjenta det selv om jeg har sagt det tidligere i dag – at de 1 000 plassene som det gis tilsagn om til neste år, ikke vil rekke langt. Disse omsorgsplassene skal omfatte alle grupper uavhengig av alder, diagnose eller funksjonshemning. Mange står i kø allerede i dag for å få en sykehjemsplass eller en tilrettelagt bolig. Bare innen psykisk helse vet vi at det etter opptrappingsplanen er et behov for 2 700 tilrettelagte plasser. I en debatt om omsorg ved livets slutt er det etter min mening riktig å nevne en utvikling vi må sørge for ikke kommer til å bli en realitet i Norge. Det er den alvorlige utviklingen i en del europeiske land når det gjelder aktiv dødshjelp. I dag er dette legalisert i Nederland, Belgia, Luxemburg og Sveits. Det har vært forventet at andre land, som England og Frankrike, kan komme etter ganske raskt. Så litt om den moderne hospicebevegelsen. Den startet jo med sykepleier Cicely Saunders. Hun oppdaget som ung sykepleier at døende pasienter kunne ha et godt liv helt til det siste, dersom de fikk god behandling og omsorg også på det psykososiale og åndelige plan og god smertelindring. Jeg har lyst til å avslutte dette innlegget med å sitere Cicely Saunders: «Hvordan mennesker dør, forblir som viktige minner hos dem som lever videre. Både av hensyn til dem og til pasienten, er det vår oppgave å kjenne til hva som forårsaker smerte og plager, og hvordan vi kan behandle disse plagene effektivt. Det som skjer de siste timene før et menneske dør, kan lege mange tidligere sår, eller forbli som uutholdelige erindringer som forhindrer veien gjennom sorg.» Jeg tror vi alle kan kjenne oss igjen i disse ordene.