Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2020-05-12:
Da komiteen ikke står samlet om verken virkelighetsbeskrivelsen eller løsninger, blir merknadene på vegne av komiteen korte. Forslagene i denne innstillingen har vært behandlet opptil flere ganger av Stortinget tidligere. Det er, som forslagsstillernes overskrift antyder, forslag til reversering av endringer i velferdsordninger, noen helt tilbake til 2011, da en av forslagsstillerne selv satt i regjering. Derfor kommenterer jeg ikke alle sakene, men først vil jeg korrigere en inkurie. Der det vises til budsjettforliket av 2018 om å heve taket på barnetillegg fra 95 pst. til 99 pst., medfører det ikke riktighet at det er gjort for inneværende budsjettår. Det norske velferdssamfunnet er til enhver tid mer enn summen av offentlige ytelser. Det er muligheten til å lære gjennom lek i barnehage, sørge for muligheter til alle gjennom en god offentlig skole, ha et anstendig og inkluderende arbeidsliv, et godt helsevesen og selvsagt en velferdspolitikk som tar vare på oss når vi av ulike grunner ikke kan dette selv. Verdien av velferdsstaten ser vi ikke minst nå, når vi står midt i en krise som rammer både liv, helse, vår egen og felles økonomi. Men velferdspolitikkens dilemma er både å sørge for et sosialt sikkerhetsnett som holder når vi faller, men ikke holder oss fast. Når Høyre snakker om en bærekraftig velferdsstat, handler det om velferdsstatens evne til å bære de som trenger det i de periodene de trenger det, også i framtiden. Da er det litt forstemmende at alle debatter, alle endringer, all systemkritikk ikke bare blir stemplet som usosiale, men også forsøkt framstilt som om kritikerne mener dette skyldes enkeltpersonene selv. Det siste er selvsagt feil. Det første hindrer en konstruktiv debatt om å forbedre det komplekse systemet av velmente ytelser og ordninger vi har i Norge. Da regjeringen Solberg tiltrådte i 2013, var arven fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti lengre helsekøer og 15 000 flere fattige barn enn da de tre nevnte partiene tiltrådte. I 2013 var også nærmere 70 000 mottakere av arbeidsavklaringspenger i ferd med å dette ut av ordningen fordi den ikke fungerte etter hensikten. Så noe av det første regjeringen Solberg måtte gjøre, var å forlenge ytelsene mens vi forsøkte å finne svar på hva som var galt, og hva som måtte gjøres. Da ordningen ble evaluert, sa en arbeidslivsforsker ved Frischsenteret, Simen Markussen: «AAP er et rullebånd ut av arbeidslivet, der det gis aksept for at du ikke kan jobbe og der folk låses inne i utenforskapet». Siden har det vært gjort flere endringer i ordningen, som innstramming i hva som skal til for å kvalifisere, og utvidelse av muligheten for å forsøke seg i arbeid uten å miste retten til ytelsen – begge deler for å målrette ordningen og ikke låse folk inne i fattigdom. Etter endringene har vi sett en økning på noen flere som går over på sosialhjelp enn tidligere, i tillegg til raskere avklaring til uføretrygd for dem som har rett til dette, og flere tilbake i aktivitet og arbeid, men vi har ikke vært i nærheten av å sende 70 000 mennesker ut i usikkerhet, som det var i 2013. Det er ikke usosialt å gjøre nødvendige endringer i ordninger som fungerer som et rullebånd ut av arbeidslivet. Tvert imot, det er usosialt å la være. Det samme gjelder endringer i uførereformen som ble vedtatt i 2011 og gjennomført i 2015. Vi vet at mange står utenfor arbeidslivet til tross for både arbeidsvilje og arbeidsevne. Derfor må ytelser og ordninger utformes slik at det ikke blir økonomiske barrierer for arbeidsdeltakelse. Endringene har gjort det enklere å kombinere arbeid og trygd, blitt mer rettferdige og har gitt netto høyere trygd for flertallet. Jeg mener det er usosialt å reversere endringene. Jeg kan godt forstå at det kan virke urimelig når det gjøres endringer i våre mange velferdsytelser. Noen velferdsordninger kan ha vært riktige å innføre da de kom, men virker ikke lenger etter hensikten eller er utdaterte. Da kvinner ikke hadde høy arbeidsdeltakelse, kan det ha vært riktig med rause og lange overgangsordninger, slik at de som har vært forsørget av partneren, kunne omstille seg etter et brudd. Men i 2020 må vi kunne endre på og fase ut slike ordninger, selv om det virker urettferdig for dem som mottar dem. Med Høyre i regjering har barnehager og SFO blitt billigere for dem som trenger det mest. Flere barn kan delta på fritidsaktiviteter, og barnetrygden er økt. Fram til nå har det vært nedgang i helsekøene. Køene til hjelp for folk i rus er redusert, og kanskje den største sosiale reformen i nyere tid er vedtatt, nemlig rusreformen. Når samfunnet endrer seg, må også innretningen av offentlig velferd endres. Og igjen – summen av det norske velferdssamfunnet er større enn summen av de sosiale ytelsene, heldigvis.