Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2016-03-01:
I dag skal vi behandle en svært viktig melding, en melding som omhandler allmennkringkasting og mediemangfold. Aller først vil jeg få lov til å takke komiteen og alle de som har vært med i samtalene rundt meldingen, og som har bidratt til at en i dag oppnår enstemmig oppslutning, med noen tillegg og forsterkninger, de fleste av dem også enstemmige. Hvorfor er denne meldingen svært viktig? Vel, som undertittelen – Open og opplyst – berører, handler dette om en av grunnsteinene i demokratiet vårt. Jeg har tidligere kalt allmennkringkasting og mediemangfold for demokratisk infrastruktur, og det er det det er – en infrastruktur vi bruker over 7 mrd. kr på hvert eneste år. Det er litt over fem millioner mennesker som snakker norsk, det er litt over fem millioner mennesker som føler seg som en del av norsk kultur, det er litt over fem millioner mennesker som trenger informasjon og nyheter, som fortjener debatt og analyse, og som skal være trygge på at makten kikkes i kortene. Vi har et større mediemangfold enn noen gang. Aldri har vi hatt flere kanaler å velge i, aldri har det vært lettere å få tak i informasjon, og aldri har så mange kjempet om vår oppmerksomhet. Men det er ikke lenger bare en nasjonal konkurranse om oppmerksomheten. Tilbyderne er også internasjonale – HBO, Netflix, Google og BBC. Det er ikke noe galt med noen av dem, men de kommer aldri til å tilby Hver gang vi møtes, Debatten eller Nytt på Nytt. Det norske markedet er utfordret fra giganter, og det som før samlet oss, f.eks. Barne-TV eller Sportsrevyen, er nå bare et lite fragment i en jungel av tilbud. Det norske markedet vil fortsatt levere kvalitetsunderholdning og nyheter. Men en god del av den åpne og opplyste samtalen er under press. Det er ikke marked for den i ordets rette forstand, annonsører eller kjøpere bringer ikke nok penger til torgs for å ivareta språkrøkten, kulturformidlingen og analysen. Her vil kanskje noen få steile, men heldigvis er det bred oppslutning om at vi trenger mediemangfold, at det er behov for tilbud til smale grupper, og tilbud som ikke nødvendigvis lar seg omsette i kroner og øre direkte. Vi bruker mange milliarder kroner på dette mediemangfoldet i Norge i dag. Noe er direkte støtte over statsbudsjettet til et knippe utvalgte medier, noe kreves inn i såkalt lisens ved at en faktura sendes til dem som har tv-apparat, noe gis i rabatter på distribusjon i grisgrendte strøk, noe gis til institusjoner for videreutdanning eller til andre institusjoner til fordeling etter skjønn, og noe gis i form av et nøytralt fradrag, såkalt nullmoms. Alt i alt dreier det seg om over 7 mrd. kr. Noen av ordningene er over 50 år gamle og er lite endret. Andre, som nullmomsen, er rykende fersk. Spørsmålet er: Om vi tenker oss at vi skulle sette oss ned i dag og starte på nytt med 7 mrd. kr til fordeling til mediemangfold – ville vi gjort det akkurat slik vi gjør det i dag? Ville vi valgt ut et knippe publikasjoner og gitt penger direkte til dem? Ville vi brukt 150 mill. kr på å sende ut fakturaer og sjekke og banke på dører og spørre om folk har tv i husene sine? Jeg tror ikke det. Eller: Jeg er ganske sikker på at vi ikke hadde villet det. Jeg tror i stedet vi hadde satt oss ned og tenkt prinsipielt og nøytralt. Vi hadde ikke skjelt til eierskap, kanal, medier eller plattform. Vi hadde i stedet tenkt: Hvordan kan vi, for disse 7 mrd. kr, få mangfold og kvalitet som tar vare på språket vårt, formidler kulturen vår, gir oss debatten og analysen og sørger for at makten kikkes i kortene? Og ytterligere et perspektiv, som har blitt svært aktuelt de siste årene: Mediemangfoldet og allmennkringkastingen er også en viktig brikke i integreringsarbeidet. Vi må legge til rette for fremtidens mediemangfold, uten politisk innblanding i form av budsjettforhandlinger i sene nattetimer, uten byråkrati, uten kostbare innkrevingsordninger, uten å henge oss opp i navn som TV 2 eller NRK og begreper som papiravis eller nettavis. Vi har i mange tiår lappet på og bygd ut eksisterende støttesystemer, litt som man i årevis gjorde med operativsystemet DOS – for dem av oss som husker det – før man en dag fant ut at det faktisk var bedre å skrote det systemet og starte på nytt. Dagens mange ordninger for offentlige penger til mediemangfold ligner litt på det gamle operativsystemet. Det begynner å nærme seg klar for skroting når vi får det nye på plass bit for bit. Vi har med denne meldingen tatt et første steg på veien mot en mer prinsipiell tilnærming til mediemangfold i Norge. Det er en ytterligere jobb som må gjøres, men å binde seg til de gamle modellene er neppe veien å gå. Hvem vet hva tilbyderne heter i fremtiden? Hvem vet hva den neste plattformen er? Vår oppgave som politikere er å legge til rette for mediemangfold, ikke å legge til rette for enkeltaktører. Meldingen berører mange viktige elementer og er et øyeblikksbilde av dagens situasjon, samtidig som den peker fremover på en del områder. En gir også tydelige tilbakemeldinger til regjeringen om hvilke konkrete saker Stortinget mener det er viktig å legge ekstra trykk på i tiden fremover. På noen områder er det også en styrket melding, med de tilleggene det er enighet om, både når det gjelder å gjøre sportsbegivenheter av nasjonal interesse tilgjengelige, styrke forståelsen av nordiske språk, universell utforming og tilstedeværelse over hele landet, for å nevne noe. Dette er resultater av gode samtaler mellom de ulike partiene i prosessen frem til vi står her i dag, og dette politikkområdet fortjener også bred enighet. Det er, som den demokratiske infrastrukturen det er, for viktig til at vi skal bruke mye tid til å krangle om bagateller. Meldingen peker på arbeidene som er satt i gang også når det gjelder fremtidig finansiering av en offentlig allmennkringkaster, samt viktigheten av å ha en kommersiell tilbyder. Det er enighet om at det slik dagens virkelighet ser ut, er et gode å ha to aktører som til sammen gjør hverandre bedre, f.eks. på nyhetsformidling. NRK har i dag en særstilling og er Norges viktigste mediehus. Det kan godt hende det er slik om 10 år også, og kanskje om 20 år. TV 2 er den kommersielle allmennkringkasteren i dag og har levert kvalitet i over 20 år – kanskje er det slik om 20 år også. Men vi, Stortinget, må uansett ha en prinsipiell tilnærming. Vi ønsker en offentlig finansiert allmennkringkaster, vi ønsker en reklamefinansiert allmennkringkaster. I dag heter de NRK og TV 2 – hva de heter om 20 år, vet vi strengt tatt ikke. Også begrepet «allmennkringkaster» kan bli borte. Det tradisjonelle kringkasterbegrepet er opprinnelig knyttet til signaler sendt fra en antenne til en annen antenne. I fremtiden kommer vi fortsatt til å konsumere tekst, lyd og bilde – det skal produseres, det skal formidles – men de gamle og nye mediene og de gamle og nye distribusjonsmåtene smelter mer og mer sammen. Det blir altså stadig viktigere å snakke om mediemangfold fremfor begrepet allmennkringkasting. Vår oppgave er å legge til rette for at vi i vårt lille språkområde får et kvalitetstilbud som ivaretar mangfoldet. Hvis vi fortsetter å tenke avis, radio og tv og tro at det er slik fremtiden ser ut, begår vi en tabbe allerede der. Dagens melding er et lite skritt på veien. Vi skal sikre det vi har i dag, samtidig som vi legger ytterligere trykk på prosesser som allerede er satt i gang. Men det er viktig at vi ikke tror at vi kvitterer ut løsningene i dag. Vi har så vidt begynt. Morgendagens mediemangfold bør også inneholde leirbålene vi samles rundt, det som gir oss felles referanser i en verden i svært hurtig endring. Vi trenger det som samler oss. Vi trenger å føle den svulmende stoltheten vi gjorde da Bjørn Dæhlie vaklet over målstreken og endelig vant en femmil. Vi har godt av den galskapen vi slipper løs når lille Norge banker Brasil i fotball-VM. Vi har godt av den flaue, men litt opplyste følelsen vi fikk da Trond-Viggo lærte oss intime detaljer om kroppen vår – også de tingene vi ikke torde å spørre de voksne om. Norge er et lite land. Mediemangfoldet koster. Vi må sørge for å legge til rette for det på best mulig vis. Og sjelden har den konservative ideen «forandre for å bevare» vært mer relevant. Vi må forandre mediepolitikken vår for å bevare mangfoldet.