Roy Steffensen (Fremskrittspartiet), 2019-12-06:
Først av alt vil jeg benytte anledningen til å takke ikke bare komiteens medlemmer, men også sekretariatet og tekstsenteret her på Stortinget, som i disse dager jobber til langt på natt for å ferdigstille de dokumentene vi skal behandle i salen. Det er en stor sektor vi har ansvar for, med over 1,6 millioner mennesker når vi tar for oss dem som både jobber og har sitt daglige virke i barnehager, skoler, universiteter og høyskoler. Gjennom året treffer både opposisjonspartiene og regjeringspartiene på mange av disse på våre besøk rundt omkring i barnehager og skoler. Vi treffer lærlinger, vi snakker med lærere, rektorer, professorer og forskere. Den kunnskapsinnhentingen vi får med oss i løpet av året, prøver vi å trekke inn og vise igjen i statsbudsjettet som blir lagt fram. Opposisjonspartiene forsøker å legge det fram i sine alternative statsbudsjett og viser sine satsinger der. Jeg antar at de respektive partiene selv vil redegjøre for sine forslag og vedtak i dag. Dette er det første statsbudsjettet som blir lagt fram av en ikke-sosialistisk flertallsregjering, og mange fryktet nok at høringen vi hadde i oktober, ikke ville bety noe særlig. Heldigvis er jeg glad for at vi har motbevist det, for partiene har forhandlet også etter at regjeringen la fram sitt forslag. For vår komité har det betydd endringer, som bl.a. 25 mill. kr mer til utstyr til yrkesfag, penger til skoleskipet «Gann», startmidler til Feiring videregående skole, og vi har bl.a. fjernet kuttet som lå inne til studieforbund. Videre har regjeringspartiene i utdanningskomiteen gjort ytterligere endringer, som f.eks. å tilbakeføre midler til Globalskolen. Vi har fått på plass ytterligere styrking av realfagsatsingen ved Talentsenteret, men også ekstra penger til Newton-rom. Dette viser for det første at Stortinget ikke bare er en rundingsbøye for regjeringen, men at vi endrer på ting vi finner nødvendig, og som vi kan enes om. For det andre viser det at høringene her på Stortinget faktisk betyr noe, selv om vi har en flertallsregjering. Sist det var flertallsregjering var i 2012. Jeg har lest høringssvar fra den høsten. Jeg skal ikke bruke tid på å lese opp hva som sto der, men det var en nyttig påminnelse om at det faktisk har skjedd ganske mye de siste seks årene. Jeg kan nevne yrkesfagløft, lærerløft, flere ansatte i barnehage og skole, strengere mobbelov, stor satsing på høyere utdanning og ikke minst forskning, studentene har fått mer studiestøtte, og det bygges langt flere studentboliger. Resultatene på disse årene er at elevene lærer mer og er mer til stede, karakterene blir bedre, fraværet går ned, frafallet synker, mobbetallene går ned, det er flere lærere, flere søker seg til yrkesfag, og vi har satt rekord i lærekontrakter fire år på rad. Som medlem av et parti som går inn i det syvende året i regjering, kan man lett falle for fristelsen til å slå seg på brystet og si at de aller fleste pilene peker i rett retning, skryte av alt vi får til, slå seg til ro med det og si at vi går mil etter mil i samme retning, så dette går bra. Jeg har imidlertid ikke tenkt å gjøre det. Pilene peker rett nok i riktig retning, men den siste PISA-undersøkelsen viser at det også er utfordringer. Selv om vi ser at politikken stort sett virker, er fortsatt hovedutfordringene nesten de samme som da vi kom i regjering i 2013. 50 000 elever får vedtak om spesialundervisning hvert eneste år. Cirka 40 000 elever opplever å bli mobbet to–tre ganger hver måned. Fortsatt går tusenvis ut av skolen uten å kunne lese og skrive skikkelig – og kanskje ikke er i stand til å skrive sin egen jobbsøknad. Fortsatt er det slik at fire av 6-åringene som startet i en tilfeldig 1. klasse i høst, risikerer å ikke fullføre tretten års skolegang. Fortsatt er det tusenvis av elever som ikke får lærekontrakt, og vi ligger an til å mangle ca. 100 000 flere fagarbeidere om tyve år. Politikk er en tålmodighetsprøve. Er man samferdselspolitiker, kan man raskt se at det legges ny asfalt om man bevilger penger til økt vedlikehold. Slik er det sjelden innenfor vårt fagfelt. De endelige resultatene av satsing, tiltak og endringer innenfor utdanningssektoren ser man først om fem eller kanskje så mye som tyve år. Og de hovedutfordringen jeg nettopp nevnte, er vi heldigvis i gang med. Det er nå lagt fram en stortingsmelding om tidlig innsats. Den tar for seg de utfordringene vi har innenfor spesialundervisning, der vi vet at nesten halvparten av elevene får undervisning av ukvalifiserte. Vi vet at hjelpen kommer for sent, at det oppfattes som ekskluderende, og at det brukes for mye tid på å skrive rapporter. Vi – altså alle som har vært i et regjeringsparti de siste ti–tyve årene – har rett og slett sviktet dem som trenger det mest. Spesialundervisning har blitt stemoderlig behandlet i årevis, men jeg håper og tror at arbeidet med stortingsmeldingen nå på nyåret vil være startskuddet for en positiv endring på dette feltet. Målet er selvfølgelig å redusere antall personer som har behov for spesialundervisning, og de fleste som har lese- og skrivevansker, får spesialundervisning. Med stadig flere lærere på barnetrinnet, mer videreutdanning av lærere, plikt til intensiv opplæring når hjelpebehovet oppstår, slik at elevene opplever mestringsfølelse før nederlagsfølelsen slår inn, er jeg positiv til at vi vil se bedre resultater for lese- og skrivevansker om noen år. Å ha lese- og skrivevansker, bare det å være en av dem som får spesialundervisning, kan også føre til mobbing. Klarer vi å få gjort mer her, vil vi også se en ytterligere reduksjon på mobbetallene. Nå oppgir 6,1 pst. at de opplever mobbing. Fortsatt er det et for høyt tall, men vi har gjort mye, og det er det laveste som noensinne er blitt målt. Målet er at alle skal få leve mobbefrie liv, og for å få det til hender det at noen har et sterkt ønske selv om å bytte skolemiljø, selv om vi har gjort det lettere for skolene å sørge for at det er mobberen som skal bytte skole – rett og slett fordi en ny omgangskrets og nye omgivelser kan skaffe dem nye venner og gi dem en ny start. Derfor er jeg glad for at regjeringen er i gang med et arbeid for å innføre fritt skolevalg i alle landets fylker. Selv å få velge hva slags type skole og hvor man vil gå, er for meg en naturlig rett for en elev, og det handler om å flytte makten til eleven, som tross alt skal leve med konsekvensen av avgjørelsen. Færre på spesialundervisning, færre tilfeller av mobbing og flere som lærer å lese og skrive, vil med all sannsynlighet føre til at flere av dem som startet i 1. klasse i høst, vil fullføre 13 års skolegang. Vi vet at hvis problemene får spire, gro og vokse seg store i løpet av grunnskolen, blir det svært vanskelig å komme seg gjennom videregående. Derfor er dette arbeidet så viktig. Vi vet at vi vil trenge 100 000 flere fagarbeidere om tyve år. Da har vi to alternativer. Det er enten å importere arbeidskraften, eller å utdanne folk selv. Vi ønsker å utdanne dem selv, og i regjering har vi fått på plass et yrkesfagløft, bl.a. med økt lærlingtilskudd, krav om lærlinger i det offentlige og ved anbud. Til neste år endrer vi tilbudsstrukturen slik at den er bedre tilpasset næringslivets behov, og vi yrkesretter fellesfagene slik at mer av undervisningen handler om det de faktisk vil få bruk for i arbeidslivet. Neste år endrer vi utstyrsstipendet, som har vært et krav fra Elevorganisasjonen i årevis, og vi får på plass 25 mill. kr til utstyr i videregående, hvor vi bl.a. skal se på modellen med gaveforsterkning. Det er en modell som jeg tror vil kunne føre til at skolene får et enda tettere samarbeid med næringslivet og være en vinn-vinn-situasjon for både eleven, skolen og de som skal ha eleven i arbeid senere. Vi har altså fortsatt en rekke utfordringer som må løses. Det er gjort veldig mye bra på disse årene, ting er i startgropen, og det ligger mye bra i dette budsjettet. I Fremskrittspartiet er vi utålmodige. Vi skulle veldig gjerne sett enda tydeligere satsinger på enkelte områder, men vi ser at pilene peker i rett retning, og at det vi gjør, er med på å utgjøre en forskjell. Så lenge vi ser resultater av det arbeidet vi gjør, er dette svært meningsfullt å drive på med. Jeg er glad for at vi i dag skal få vedtatt et budsjett for utdanningssektoren som sørger for fortsatt flere lærere, mer videreutdanning, fortsatt yrkesfagløft og bedre studentvelferd.