Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
Den saken vi behandler i Stortinget i dag, er den største endringen i regelverket som regulerer arbeidsmarkedet, siden 1960-tallet. Derfor vil denne loven få stor betydning for både arbeidstakere og arbeidsgivere rundt om i hele landet. Interessen for saken har vært og er enorm, noe jeg forstår veldig godt, i og med de omfattende endringene som kommer til å bli vedtatt her i dag. Når det er behov for endringer, er jo det fordi arbeidsmarkedet har endret seg radikalt siden 1960-tallet. Det er imidlertid viktig å understreke at hovedprinsippet i norsk arbeidsliv fortsatt skal være fast ansettelse, også etter disse endringene. Men det er et faktum at folk i dag bytter jobb oftere enn de gjorde før, og færre og færre får gullklokke etter lang og tro tjeneste i samme bedrift gjennom et langt yrkesaktivt liv. Dessuten vil det i årene framover være behov for mange flere vikarer, noe som ikke minst kommer som en følge av de reformer som er vedtatt for å gi folk mer tid, f.eks. foreldrepermisjon, og den store etter- og videreutdanningsreformen. Jeg tror også flere arbeidstakere i framtida vil ønske seg mer fleksibilitet fordi flere ønsker mer tid til andre ting enn bare å jobbe. Det i seg selv gjør at det vil være behov for flere vikarer. Dessuten er det også slik at en del mennesker får fast jobb først etter at de har prøvd seg som vikar. Det gjelder spesielt våre nye landsmenn, og særlig noen blant de yngste og våre eldste arbeidstakere. Mange blir ikke engang innkalt til intervju til faste jobber. Men etter å ha fått prøvd seg som vikar, er det en del som får seg fast jobb. Derfor kan dette også være med på å få flere inn i arbeidslivet mer permanent. Når virkeligheten og verden rundt oss endrer seg, må også regelverket tilpasses den tida vi lever i. Dagens regelverk har overlevd seg selv, men vi i Arbeiderpartiet var skuffet over det forslaget som statsråd Dåvøy la fram, fordi det i for liten grad tok hensyn til arbeidstakernes rettigheter. Det at Høyre og Fremskrittspartiet umiddelbart sa fra at de subsidiært kunne støtte så å si hele Regjeringas opplegg, sier vel litt om hvor liberalt forslaget i utgangspunktet var. Det er ikke overraskende eller nytt at høyresida i norsk politikk er mer opptatt av å sikre arbeidsgivernes fleksibilitet enn arbeidstakernes rettigheter, men jeg hadde faktisk forventet noe mer fra en Kristelig Folkeparti-statsråd. Jeg er derfor glad for at det var mulig å få til et kompromiss med sentrumspartiene her i Stortinget som medfører innstramminger på vesentlige punkter i favør av arbeidstakerne. Dette var da også helt nødvendig. Vi hadde selvfølgelig ønsket å få flertall for alle våre forslag, som hadde ivaretatt arbeidstakerne på en enda bedre måte, men det var det dessverre ikke mulig å få til. Men kompromisset er betydelig bedre en det som var utgangspunktet fra Regjeringa, og for folk ute på arbeidsplassene er det resultatet som teller, ikke politiske markeringer. Vi kunne selvfølgelig ha valgt å stå på vårt primærforslag, og gått ned med flagget til topps, men det hadde ikke hjulpet noe overfor de mange som jobber rundt om i landet, så lenge det ikke var flertall for vårt primære opplegg. Derfor er jeg faktisk glad for at sentrumspartiene her i Stortinget, til tross for at de hadde støtte for sitt opplegg fra Høyre og Fremskrittspartiet, valgte å inngå et kompromiss med Arbeiderpartiet. Jeg vil nå ta for meg hva endringene går ut på. Det er bred enighet om at privat arbeidsformidling skal bli tillatt, men en viktig forutsetning for dette er at heller ikke private arbeidsformidlere skal kunne ta betalt av arbeidssøkeren. Jobber formidles på ulike måter allerede i dag. Det er ikke bare den offentlige arbeidsformidlinga som står for den jobben. For det første er Internett kommet for å bli, og en del får seg jobb via nettet. Det er dessuten verken ønskelig eller mulig å lage noe lovforbud mot det. Headhunting dreier seg i dag om mer enn toppledere, og om lag halvparten av formidlinga skjer via venner og kjente. Dessuten har det ikke hatt noen negativ effekt for arbeidstakerne at forbudet mot privat formidling er opphevet i andre land. Jeg føler meg også ganske sikker på at den offentlige arbeidsformidlinga vil stå sterkt i konkurransen med de private, fordi det er mye bra kompetanse der, og fordi de har et landsdekkende nett. Jeg syns dessuten det er positivt dersom flere vil forsøke å skaffe jobber til arbeidssøkere. For å sikre seriøsitet blant de virksomheter som vil drive arbeidsformidling, vil det bli satt krav om aksjeselskap eller tilsvarende midler som egenkapital. Det er også viktig å understreke at det er bred enighet om at vi fortsatt skal ha en stor, slagkraftig og landsdekkende offentlig arbeidsformidling i Norge. Fra vår side er det også viktig å understreke at arbeidsmarkedstiltakene må være på et høyt nivå og stå i forhold til den faktiske ledigheten. Når det så gjelder spørsmålet om arbeidsleie, foretar vi i dag den aller største endringa. Dette har fram til i dag som hovedregel vært forbudt, med noen unntak som tilhører en svunnen tid, og som var tilfeldige. Derfor går vi inn for at dette regelverket nå speilvendes, slik at inn- og utleie av arbeidskraft blir tillatt. Det gjelder også helse sektoren, for når regelverket speilvendes, bør det gjelde alle og ikke unnta noen spesielt, slik som Regjeringa opprinnelig foreslo. Dessuten er situasjonen ved en del av våre sjukehus slik at det i en periode er nødvendig for å kunne behandle flest mulig pasienter. Jeg syns dess-uten det er interessant å merke seg at en del sjukehus mener det er billigere å leie inn f.eks. sjukepleiere enn å la de som er ansatt der, jobbe enda mer overtid. Så når det hevdes at det alltid er dyrere å leie inn, holder ikke det argumentet vann. Det er et argument som er brukt for å unnta deler av helsesektoren fra regelen om arbeidsleie. Men hovedpoenget her må være at vi greier å behandle flest mulig pasienter. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, gir imidlertid Regjeringa fullmakt til å kunne unnta enkelte yrkesgrupper fra hovedregelen i perioder hvis viktige samfunnshensyn skulle kreve det. Regjeringa må følge utviklinga og bruken av arbeidsleie nøye og legge fram en evaluering av hvordan det nye lovverket har fungert, to-tre år etter at loven har trådt i kraft. Det er videre enighet om at virksomheter kan benytte arbeidstakere fra vikarbyråer som hovedregel når det er adgang til midlertidig tilsetting etter arbeidsmiljøloven § 58 A. Innleie kan skje dersom virksomheten har midlertidig behov for arbeidskraft, f.eks. i vikariater eller ved sesongmessige svingninger. Det legges videre opp til en seks måneders karantene for å kunne leie seg inn igjen til sin tidligere arbeidsgiver. Så har Regjeringa foreslått at bare den innleide kan reise søksmål mot innleier. Vi i Arbeiderpartiet er uenig i det. Vi mener at det i tillegg burde vært gitt rom for at fagforeninga også kunne hatt den muligheten. Vi registrerer dessverre at det ikke er flertall for dette, og støtter derfor sekundært Regjeringas forslag. Når det gjelder innleie fra vanlige bedrifter, var Arbeiderpartiets forslag at det burde avtales med de tillitsvalgte i hvert enkelt tilfelle. Dette var det dessverre ikke mulig å få flertall for, men vi er i hvert fall glade for at det ikke ble oppslutning om Regjeringas forslag, som hadde innebåret at en kunne leie inn 15 pst. av arbeidsstokken over to år, uten avtale med de tillitsvalgte. Jeg er overrasket over at Regjeringa la opp til en så liberal linje, som for øvrig NHO var hovedtalsmann for i Blaalid-utvalget. Alle representantene for arbeidstakerne ville ha et strammere regelverk på dette punktet, men ble ikke hørt av Regjeringa. Jeg tror ingen er tjent med at vi ikke har noe kontroll på dette punktet, og aller minst de ansatte. Jeg er derfor glad for at det var mulig å få til et forlik med sentrumspartiene som innebærer at en kan leie inn 10 pst. av arbeidsstokken over ett år i stedet for 15 pst. over to år, som er en innstramming i forhold til Regjeringas forslag. Det er her viktig å presisere at all innleie over 10 pst. skal avtales med de tillitsvalgte. I tillegg er det viktig å understreke at all innleie under 10 pst. skal drøftes med de tillitsvalgte. Denne drøftingsplikten blir nå lovfestet. Det åpnes nå også for at arbeidsmarkedsetaten skal kunne tilby enkelte tjenester til arbeidsgivere mot betaling. Aktuelle betalingstjenester vil bl.a. være utvidede bemanningstjenester, vikaravtaler, særskilt bistand ved omstilling/overtallighet samt bistand til arbeidsgivere til kursplanlegging osv. En slik utvidelse av arbeidsmarkedsetatens tjenester vil kunne gi arbeidsgiverne og arbeidssøkerne et bedre tilbud enn i dag, og det vil trolig også kunne bidra til å bringe flere arbeidssøkere med problemer i forhold til arbeidsmarkedet ut i ordinært arbeid. Det så vi bl.a. eksempel på da kommunalkomiteen tidligere i høst var på besøk i Ringsaker kommune. Ringsaker kommune har, som en av de første kommunene i landet, i samarbeid med arbeidsmarkedsetaten startet med en vikarpool i pleie- og omsorgssektoren. Jeg tror hele komiteen ble imponert over det vi så og hørte. Ordninga sikrer at både ansatte i arbeidsformidlinga og kommuneansatte får gjøre det de er best til. Det betyr f.eks. at sjukepleiere på sjukehjem slipper å bruke store deler av arbeidstida til å ringe etter vikarer. I stedet kan de gjøre det de skal, nemlig å ta seg av gamle og sjuke. Nå tar Arbeidsformidlingen seg av vikarformidlinga, og med dette prosjektet er ledigheten blitt redusert. Utbetalingen av dagpenger har gått ned, og kommunen har også spart penger. Vi ser også at flere med dette har blitt mobilisert i jobb, flere jobber i større stillinger enn før, også blant dem som ofte har det vanskelig på arbeidsmarkedet. Dette opplegget gjør også at det blir en bedre kvalitet på tjenestene når folk får tid til å gjøre den jobben de egentlig skal, i stedet for å skaffe vikarer. Dette er i grunnen en «vinn-vinn »-situasjon for alle parter, som bør gjøres landsdekkende snarest mulig. Med dagens innstilling vil det bli åpnet for det, og jeg håper det vil skje raskt. Dette vil være med på en helt nødvendig modernisering og effektivisering av offentlig sektor, og ikke minst er dette nødvendig innen helse- og omsorgssektoren, hvor det er knapphet på folk. Men like gjerne vil dette ha betydning innenfor barnehager, skolefritidsordninger, for å bruke andre eksempler. Når vi nå opphever forbudet mot privat arbeidsformidling, og det dermed blir konkurranse mellom offentlig og privat, mener vi i Arbeiderpartiet at det selvfølgelig også må gjelde når det er snakk om utleie av vikarer. I dag har jo i realiteten de private vikarbyråene monopol på dette, og her må også det offentlige få muligheten til å delta på en skikkelig måte. Det må derfor opprettes et betydningsfullt, stort offentlig utleieselskap som kan leie ut vikarer slik at vi får en reell konkurranse. Arbeiderpartiet og sentrumspartiene er enige om at det statlige selskapet skal søke å oppnå viktige arbeidspolitiske mål, framfor alt bidra til å integrere utsatte grupper i arbeidslivet. Det er også viktig å understreke at selskapet skal være et virkemiddel for å utvikle det tjenestetilbud som arbeidsmarkedsetaten i dag gir for å møte en økende og bredere etterspørsel etter arbeidsmarkedstjenester. Vi mener dette tjenestetilbudet skal utvik les i tråd med behovene og etterspørselen som er i arbeidsmarkedet, og at selskapets innretning og rammebetingelser derfor ikke skal begrense arbeidsgivernes tilgang på tjenester fra selskapet og etaten. Regjeringa skal nå komme tilbake med en egen sak om dette, så alle detaljer får vi komme tilbake til da, men for Arbeiderpartiet er det en helt klar logikk i at dette bør være en forlengelse av arbeidsmarkedsetaten med den kompetanse og det landsdekkende nett vi der har. Det er også viktig å merke seg at flertallet i komiteen forutsetter at det statlige selskapet skal være operativt når lovendringene trer i kraft. Dette er for å sikre at det nye statlige utleieselskapet også får en reell mulighet til å være en betydningsfull aktør på vikarområdet. Til slutt slutter vi oss til at Arbeidsdirektoratets styre gjøres om til et råd med utvidet representasjon fra både arbeidstaker- og arbeidsgiversida. Jeg vil herved anbefale komiteens innstilling.