Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-01:
Dette er dagen for å markere hvilke ambisjoner man faktisk har for neste driftsår innen justissektoren. Det er tiden for å stadfeste de føringer og vedtak som komiteen har bestemt skal være retningsgivende, samtidig som jeg også håper at en del av de politiske signalene som kommer fra denne talerstolen, vil bli tatt med til departementet av statsråden og vurdert – f.eks. hvor fornuftig det tidvis kan være å lytte til Stortinget. Dette er sannsynligvis den viktigste debatten i året. Selv om komiteen tidvis har mange enkeltsaker av stort omfang, er det i dag vi legger de overordnede føringene og strukturene for å oppnå de målene vi ønsker. Vi har nettopp fått en ny regjering, som har tatt noen viktige grep i sin tilleggsproposisjon i forhold til at man ønsker en annen dreining enn den den forrige regjeringen hadde. Samtidig tror jeg det vil være en del utfordringer knyttet til at man har et skifte når det gjelder politisk retning. For det første vil det utfordre de organisasjonene som står på for å gjøre en jobb på vegne av sektoren, men det vil også utfordre folk som har meninger når det gjelder de berørte feltene. Slik sett fungerer den politiske dynamikken på en god og fornuftig måte. Jeg tror at den nye regjeringen har skapt store forventninger ute. Jeg tror mange har forventninger om at nå skal alt bli «så meget bedre», for å bruke et begrep som ikke nødvendigvis kommer fra dagens regjering, men som allikevel er et godt sitat å se tilbake på. Jeg tror også at mulighetene for sektoren er store. Jeg tror sågar at utfordringene fremdeles ligger der og kommer til å ligge der i lang tid framover. Men målet må jo hele tiden være at man faktisk tar tak i de tingene man synes er viktig, og at man er nødt til å prioritere blant alle de gode ting man gjerne skulle ha gjort. I så måte ser undertegnede fram til å finne ut hvor justisministeren ønsker å gå som skipper på den nye justisskuta i Regjeringen. Jeg tror at det er viktig at justisministeren her greier å få gjennomslag for viktigheten av sektoren, og at han tar de nødvendige grep og de nødvendige fightene innad i Regjeringen for å få til nettopp det – for det er jo et faktum at justissektoren er en av bærebjelkene i demokratiet vårt. Hvis vi har en stat uten tillit til domstolsvesenet, til politiet og til kriminalomsorgen, har vi en dårlig stat – i utgangspunktet et dårlig samfunn. Slik er det ikke hos oss, men det fordrer også at vi opprettholder fokus på det, og at vi er bevisste i forhold til de mål og ønsker vi har. Da vil et naturlig oppfølgingsspørsmål være: Er det mulig med dagens budsjett? Er det mulig med det budsjettforslaget som foreligger? Noen av oss vil si: Vel, vel, dette er jo litt tynt enkelte steder. Andre vil si: Dette er bra, det er det vi har fått til, og vi må leve med at det er slik. Det siste er vel muligens det Regjeringen har konkludert med, for jeg tror nok at det er ting som man har ønsket å gjøre, men som man faktisk ikke har fått til ennå. Det er mange som er opptatt av dette. Det la vi merke til i komiteen under høringene som gjaldt budsjettet. Det var jo noen tunge aktører. Fagforeningene til politiet, til de innsatte og de ansatte i fengslene var der, og det var også noen andre. Og til ettertanke: En av dem som var der fra Straffedes Organisasjon, snakket om sine arbeidsvilkår og sa: Vi har ingen penger og ingen ansatte. Det siste er muligens en naturlig konsekvens av det første, men det sier jo noe om at noen har arbeidsvilkår som er tøffere enn andre. Samtidig står de på og gjør en jobb, og det står det stor respekt av, etter mitt skjønn. Så jeg tror at noe av styrken på denne sektoren er mangfoldet – alle de engasjerte som ønsker å bidra. Det skal man ha stor respekt for, og det skal man ta høyde for. I så måte er jeg veldig glad for at Regjeringen har funnet åpning for å styrke tiltak som Way Back, tidligere Livet Etter Soning, og Barmprosjektet til Kirkens Sosialtjeneste. Men når det er sagt, er jeg jo skuffet over at man ikke har funnet rom for å gjøre det samme i forhold til Stine Sofies Stiftelse. Hvis man ser på bakgrunnen, både for opprettelsen av stiftelsen og for den smale, men allikevel sårbare, målgruppen de jobber for, må jeg med respekt å melde si at jeg synes det er rart at man ikke har funnet rom for det. Jeg synes det er et slag i ansiktet på dem som er medlemmer der. Jeg synes langt på vei det er uforståelig. Men jeg regner med at justisministeren og regjeringspartiene også her er seg sine prioriteringer og eventuelle nedprioriteringer bevisst, og at de her vil stå oppreist politisk. Et annet moment som er interessant, er Riksrevisjonens innsyn i det vi holder på med. Jeg har nettopp lest Dokument nr. 3:14 og Dokument nr. 3:15, som er Riksrevisjonens gjennomgang av straffesakskjeden og kriminalomsorgen – jeg går ut fra at den sittende regjeringen og statsråden her har noen utfordringer i tiden framover. Det er ikke tvil om at man påpeker en del ting som viser at vi pr. i dag ikke er der vi burde ha vært. Og vi er vel sågar ute å kjøre i forhold til at man faktisk ikke greier å fange opp ting som Stortinget har bedt om. I så måte er det mye å ta tak i. Av andre positive ting er jeg jo glad for at Regjeringen nå går inn for å støtte opp om en sentralfinansiering av DNA-analyser. Dette er et tema som tidligere stortingsrepresentant Storberget og undertegnede har jobbet mye med. Jeg ser nå at Storberget som statsråd tar tak i det, og det setter jeg stor pris på. Jeg tror det er helt nødvendig. Jeg tror det kan være med på å gjenopprette en del av tilliten til systemet totalt sett, ikke minst i forhold til dem som utsettes for såkalt hverdagskriminalitet, slik at de som begår den, også kan bli iretteført, og at man kan avsløre hvem det er. Det synes jeg er bra. En annen ting som er positivt, er at komiteen slutter seg til at man i større grad skal se på rettssikkerhet hva angår obduksjoner og den slags. Der har det vært en bekymringsfull utvikling ved at de er blitt færre og færre, og Statens helsetilsyn har sågar antydet at det kanskje er blitt begått drap uten at man har kunnet avsløre det på grunn av manglende rettssikkerhet ved obduksjon. Jeg synes dette er positivt. Komiteens leder var inne på et annet av justissektorens hjertebarn, nemlig Redningstjenesten. Jeg tror at komiteen i utgangspunktet er samlet om at det er et av de smale områdene, men likevel kanskje et av de aller viktigste. For dem som trenger hjelp, er det utvilsomt det viktigste! Derfor er det bra et det fortsatt blir fokusert på dette for å få innført tilstedevakt på samtlige baser i Norge, og iallfall håper undertegnede selvfølgelig også å få basen på Vestlandet på plass. Da vi hadde saken oppe for to–tre år siden, oppfattet jeg det slik at det var enstemmighet for at basen skulle opp å gå, og at vi var avhengige av å ha en base der. Jeg håper at den kommer på plass, og jeg håper at statsråden og regjeringspartiene nå vil opprettholde trykket på dette. Selvfølgelig er man avhengig av et godt verktøy i så måte. Komiteens leder var inne på de nye redningshelikopterne. Det er klart at det vil bli et kvantesprang når vi får nye helikoptre – noen hver ser vel fram til å få en avklaring her. Hvilken type helikopter man velger, vil Regjeringen komme tilbake til og komme med forslag om. Men det er viktig at vi får en avklaring. Det er jo et paradoks at de som flyr i Nordsjøen og andre steder, har bedre utstyr enn det som Forsvaret delvis opererer med i dag. Det synes jeg er betenkelig. Komiteens leder skrøt veldig av Forsvaret og den jobben Forsvaret har gjort, og det slutter jeg meg fullt ut til. Men det er et faktum at vi har en tjeneste på Svalbard som ikke drives av Forsvaret, og jeg tror at den jobben de står for, høster like stor anerkjennelse som den Forsvaret gjør. Hvis vi skal gi honnør, synes jeg vi skal gi honnør til hele sektoren. Navet i Redningstjenesten er etter mitt skjønn hovedredningssentralene, og de gjør en formidabel jobb gjennom å koordinere ting. Jeg håper at statsråden og regjeringspartiene, sammen med oss, vil være med på å opprettholde fokus på dette for å sørge for å ivareta den kapasiteten og den kunnskapen de har. De setter jo sin lit til andre, frivillige lag og organisasjoner, som lavinehunder, fjellredningsgrupper og andre som stiller opp når krisen er der, og i så måte ønsker å bidra. Det synes jeg er positivt – på nytt er mangfold en suksessfaktor. Noe annet som kanskje også kommer til å bli en utfordring for statsråden framover, er det som skjer rundt Svalbard og i fiskerisonen når det gjelder hvem som kan håndheve loven, hvilken lov som gjelder der oppe, og hvilken ryggdekning man har. I det ligger det vel også et behov for å se på forholdet mellom forsvar, kystvakt og det politimessige i dette. Under «Elektron»-saken var det noen som antydet – om det er rett eller ikke, vet jeg ikke – at Forsvaret vurderte å bore «Elektron» med forsvarsstyrker. Hvis det er korrekt, som enkelte hevdet, tror jeg det kunne blitt oppsiktsvekkende. Jeg er glad for at vi ikke gjorde det, og jeg håper at det kun var et rykte. Jeg er glad for at man her løste ting politimessig, for jeg tror at det kun var det som kunne føre til at russerne ville akseptere det. Noe annet tror jeg de ville ha reagert enormt sterkt på. Her må man altså balansere ris og ros. Jeg tror man skal være veldig bevisst på hvordan man gjør ting, for å sikre at man ikke ender opp med en konflikt som eskalerer, men at man heller ser på løsninger til beste for begge de berørte parter – Russland og Norge i denne sammenheng. Det tror jeg er helt om å gjøre. Videre tror jeg Regjeringen er nødt til å gå inn og se på det som har med beredskapslovgivningen å gjøre. Vi er nødt til å gå opp en grensegang for å se om dagens skille mellom justis og forsvar er fornuftig. Hvis ikke, må vi ta nødvendige grep her. Så noen ord om det Fremskrittspartiet foreslår i sitt alternative statsbudsjett. Vi mener selvfølgelig at rammene for sektoren er altfor små. Vi hadde ønsket oss en mye større bevilgning til politiet, det hadde vært en fordel. Selv om Regjeringen bidrar positivt – det skal de ha – mener vi det er behov for å gjøre mye mer. Vi registrerer bl.a. at innspill fra Politiets Fellesforbund viser at det fremdeles er store etterslep, og at de også er bekymret for de nye oppgavene som blir pålagt dem. De mener at oppgavene ikke finansieres fullt ut, noe som betyr at de må gå på bekostning av andre ting. Vi har også foreslått et investeringsbudsjett. Det har regjeringspartiene og Regjeringen avvist, med den begrunnelse at det skal prioriteres i de respektive politidistrikter. Det er mulig at det er fornuftig, men det betyr – jeg vet ikke om jeg kan si det – at det vel må bli et valg mellom pest og kolera. Hva er det minst ubehagelig å gjøre? Jeg mener at her hadde vi hatt behov for et nasjonalt, felles løft for ikke minst å få oppdatert teknisk utstyr. Det er mulig det er rett at distriktene skal ta dette, men da må vi se på rammene vi faktisk gir dem, slik at de har den muligheten. Hvis ikke, er dette en ond sirkel. Jeg vil jo tro at statsråden husker tilbake til 2004, da han selv var med på budsjettforliket. Da uttalte politidirektøren: Vi driver ikke uforsvarlig, men vi driver helt i grenseland. Det var altså med basis i et budsjettforlik mellom den daværende regjeringen og Arbeiderpartiet. Jeg regner med at statsråden ikke har noe ønske om å oppleve liknende uttalelser fra politidirektøren i inneværende periode. Men vi får se hva som skjer. Noe annet som jeg også er litt overrasket over, er når det gjelder vårt forslag om å opprette et ombud for kriminalitetsofre. Jeg registrerte at komiteens leder snakket om å ta hensyn til voldsofre – kvinner og barn som er utsatt for vold. Vi er da litt overrasket over at man ikke kan være med på å se på en slik ordning – jeg aksepterer at man ikke vil ta det på strak arm, men man kunne kanskje hatt en mening om det, man kunne kanskje ha sett på om det kunne passet inn i tenkningen og jobbingen med å få til en aktiv og god offer- og pårørendeomsorg i Norge. Men så langt har jeg registrert at de har vendt tommelen ned, og det overrasker jo litt når det samtidig har vært et veldig stort fokus når det gjelder nettopp det. Vi har selvfølgelig noen andre gjengangere, som går på det med avgift på kjøretøy. For oss er det fortsatt ubegripelig at vi har full avgift på politiets kjøretøyer, mens vi ikke har det på bårebiler, på ambulanser og på brannbiler. Selv drosjenæringen har en refusjonsordning som er vesentlig bedre enn den politiet har. Det er mulig det er en logikk bak dette, men den er vanskelig å se, iallfall fra mitt ståsted. Og så: I innstillingen er det faktisk en feil. Forslag nr. 8, fra Fremskrittspartiet, gjentas som forslag nr. 10, så jeg ber om at det blir rettet opp. Det er selvfølgelig et godt forslag – det er mulig det er derfor det blir gjentatt – men det er vel nok at det fremmes én gang. Det regner jeg med at Stortinget vil håndtere: Forslag nr. 10 bør utgå. Når det gjelder avstemningen, kommer Fremskrittspartiet selvfølgelig til å støtte egne forslag, og vi kommer til å støtte forslagene vi har sammen med Høyre. Vi kommer også til å støtte det forslaget fra Venstre som ligger ute, og som jeg regner med vil bli tatt opp siden. For øvrig kommer vi til å stemme imot de øvrige forslagene som er fremmet – og med dette anser jeg våre forslag for å være tatt opp.