Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-06-19:
Hovedargumentet for å ha et forsvar er åpenbart, det er de grunnleggende og tidløse spørsmål om å skape sikkerhet for staten, for befolkningen og for samfunnet. Som nasjon har vi verdier og interesser som må forsvares og beskyttes. Hvordan Forsvaret best skal organiseres og utformes, er ikke like tidløst. Endringer i trusselbildet, i den internasjonale og sikkerhetspolitiske situasjonen, våpenteknologien og andre forhold skaper behov for å fornye Forsvaret, slik at det kan møte morgendagens utfordringer. For oss i Norge vil utviklingen i nordområdene og vårt nærområde måtte tillegges stor vekt i denne sammenheng. I vår forsvars- og sikkerhetspolitikk er det noen bærebjelker som det er grunn til å minne om når vi behandler en stor sikkerhetspolitisk og forsvarspolitisk sak som denne. For det første: I arbeidet for å trygge verdensfreden har FN i etterkrigstiden spilt en nøkkelrolle. Som en liten stat har Norge ekstra gode grunner til å slutte opp om å styrke FNs rolle. FN står sentralt i arbeidet for fred, sikkerhet og utvikling. For det andre: Atlanterhavspakten har siden 1949 vært av grunnleggende betydning for norsk sikkerhetspolitikk og hatt stor betydning for forsvarspolitikken. Som en liten nasjon kan allianser gi store fordeler. NATO har tjent oss godt, og må fortsatt utgjøre den konkrete ramme for forsvaret av Norge mot et militært angrep. Og NATO er dessuten et viktig instrument for å utføre fredsoperasjoner basert på FN-mandat. Regjeringen skriver i langtidsproposisjonen: «Ivaretakelsen av vår suverenitet, territorielle integritet og politiske handlefrihet er en helt grunnleggende sikkerhetsinteresse som kommer til uttrykk gjennom regjeringens nordområdesatsning.» Og videre står det: «Norge har også en vital interesse av å opprettholde og forsterke det transatlantiske sikkerhetsfellesskap gjennom NATO. Alliansen utgjør en grunnstein i norsk sikkerhetspolitikk, gjennom det kollektive forsvar og samarbeidet med nære allierte.» I lys av disse overordnede perspektivene melder det seg noen spørsmål når man gjennomgår Regjeringens langtidsproposisjon for Forsvaret på det strukturelle området. For det første: Hvordan henger dette sammen med forslaget om nedlegging av Olavsvern, som jo er alliansens nordligste base for understøttelse av maritime operasjoner? Og for det andre: Hvordan vil Regjeringen forklare sammenhengen mellom argumentasjonen om et tett samarbeid med NATO på den ene siden og på den andre siden endringer som reverserer dette samarbeidet som fungerer godt på Jåttå? Det ble arbeidet sterkt for å få NATOs nye hovedkvarter Joint Warfare Centre, JWC, plassert i Norge i 2003 - under Bondevik II-regjeringen. Begrunnelsen var den gang: «Fraværet av stasjonære NATO-styrker øremerket for Norge nødvendiggjør tilrettelegging for alliert tilstedeværelse ved andre virkemidler.» Denne argumentasjonen er etter vårt syn gyldig i dag. Norge må opptre på en ryddig måte som ivaretar det positive samarbeidet som er etablert. Det er viktig for å sikre alliert bistand i nordområdene - hvis det skulle bli nødvendig. Å avslutte samlokaliseringen med NATO på Jåttå er politisk uklokt, det er ressursmessig tvilsomt, og det kan sette NATOs nærvær i Norge på spill. Derfor går Kristelig Folkeparti mot disse strukturendringene. Kristelig Folkeparti etterlyste tidlig en dialog med Regjeringen i forkant av framleggingen av Forsvarets langtidsproposisjon. Dessverre ble det ikke imøtekommet. Kristelig Folkeparti var også åpen for å delta i forhandlinger for å få til et bredt forsvarspolitisk forlik, men vi måtte konstatere at heller ikke det førte fram. I dag kjører regjeringspartiene gjennom Regjeringens forslag til langtidsplan uten et bredt forsvarspolitisk forlik. Det er ingen god løsning. Med større samarbeidsvilje fra Regjeringens side kunne vi fått en bredere forankring for Forsvarets utvikling. Jeg er enig med representanten Jagland i at vi ikke skal overdrive avstanden mellom opposisjon og posisjon i denne saken. Desto mer uforklarlig er det for meg, når avstanden ikke er større, at Regjeringen har vist så liten vilje og evne til å komme opposisjonen i møte. Fordelen for landet, for Regjeringen og for Stortinget ved å få til et bredt forlik er åpenbar for alle. Da synes jeg det er underlig at vi er kommet i den situasjonen vi er, og det er etter mitt syn et resultat av manglende vilje og dårlig politisk håndverk. Det er åpenbare mangler i Forsvarets struktur og operative evner. Det har bl.a. konsekvenser for deltakelse i internasjonale operasjoner, trenings- og øvelsesaktiviteter og nivået på driften generelt. Forsvaret er ikke satt i stand til å yte optimalt pr. i dag. Situasjonen for mange ansatte er usikker, og slitasjen på personell og materiell er stor. Kristelig Folkeparti er bekymret for den negative virkningen dagens driftssituasjon har på både rekruttering og evne til å beholde personell i Forsvaret. Det undrer meg - når opposisjonen i lys av denne situasjonen er innstilt på at man fra Stortingets side skal ta et større økonomisk ansvar for Forsvaret - at statsråden bruker sin tid til å gå tilbake til hva som har skjedd i tidligere år, og forsøker å svekke opposisjonens troverdighet, i stedet for å ta den gylne anledningen det er til sammen å satse mer på Forsvaret i en tid hvor Forsvaret åpenbart trenger det.