Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-13:
Jeg har fått et godt innblikk i de to familienes situasjon gjennom de sakene som har vært til behandling i departementet. Jeg har stor medfølelse i forhold til det de har vært gjennom. Begge sakene gjelder nå spørsmål om dekning av saksomkostninger, herunder advokatutgifter i Norge, reise- og oppholdsutgifter, oversettelsesutgifter m.v. i forbindelse med saksanlegg i utlandet. Innledningsvis vil jeg bemerke at det er Stortinget som vedtar statsbudsjettet, og at departementets disponering av midler må skje i samsvar med lov, stortingsvedtak og lignende føringer. Departementet kan ikke bruke midler til formål som det ikke er avsatt midler til, selv om det er gode formål. Dette gjelder både erstatningsutbetalinger, dekning av saksomkostninger og andre typer utgifter. Jeg er klar over at familiene nå ikke krever erstatning fra norske myndigheter, men ønsker dekning av saksomkostninger i utlandet. Jeg vil likevel komme inn på erstatningsrettslige regler i min videre redegjørelse, idet dette er relevant for vurderingen av om det vil være rimelig at departementet bidrar til å dekke saksomkostningene. Den ene familien, som mistet sitt barn, har tidligere fått bistand ved at departementet har innhentet og bekostet en sakkyndig erklæring om behandlingen i utlandet. På bakgrunn av Rikshospitalets rolle i saken fant departementet dette rimelig. Departementet har imidlertid ikke funnet grunnlag for å dekke familiens saksomkostninger ved saksanlegg i utlandet. Det vises til at denne familien ikke har krav på erstatning fra staten i anledning saken, verken etter ordinære erstatningsrettslige regler eller etter ordningen med pasientskadeerstatning – verken etter den midlertidige ordningen som gjelder i dag, eller etter den nye loven som foreløpig ikke er trådt i kraft. Det ville de heller ikke hatt om en slik pasientskade hadde oppstått i forbindelse med behandling i Norge. Dette har sammenheng med at man ved tap av barn sjelden lider økonomisk tap. Ved tap av et barn kan det være aktuelt å reise krav om erstatning for skade av ikke-økonomisk art, såkalt oppreisning. Slikt krav må imidlertid rettes direkte mot den eller dem som har voldt skaden, og helsemyndighetene vil ikke ha ansvar for erstatning av ikke-økonomisk skade, oppreisning, selv om behandlingen har funnet sted ved et offentlig sykehus. Dersom de skadelidte vinner frem med et oppreisningskrav, vil de som hovedregel også bli tilkjent dekning av nødvendige saksomkostninger. Det kan sies at denne familien er kommet ekstra uheldig ut ved at skaden skjedde i utlandet, slik at søksmål må reises der, med de økte utgifter dette medfører. Ut fra den grundige gjennomgang som departementet har hatt av denne saken, og den dokumentasjon vi har mottatt, har vi ikke funnet grunnlag for å dekke saksomkostningene i dette tilfellet. Den andre familien er i en annen situasjon. Barnet er blitt funksjonshemmet. Det kan derfor være aktuelt med erstatning for økonomisk tap og menerstatning. Dersom behandlingen hadde funnet sted ved et sykehus i Norge, kan man ikke se bort fra at skadelidte ville hatt krav på erstatning fra helsemyndighetene etter alminnelige erstatningsregler, idet arbeidsgiver i en viss utstrekning svarer for skade voldt av arbeidstakere, eller gjennom den midlertidige ordningen med Norsk Pasientskadeerstatning. Det er foreløpig ikke vurdert om vilkårene for erstatning ville foreligget dersom behandlingen hadde funnet sted i Norge. Etter den nye loven om erstatning ved pasientskader, som vil tre i kraft om kort tid, vil det være mulig å fremme erstatningskrav i Norge også når skaden har skjedd ved sykehus i utlandet, når behandlingen helt eller delvis er bekostet av norske myndigheter. Skader oppstått før lovens ikrafttredelse skal imidlertid avgjøres etter de tidligere regler. De midlertidige pasientskadeerstatningsordningene omfatter delvis skade voldt i utlandet, men ikke før 11. desember 2000. Det er ikke mulig for denne familien å få saken behandlet i Norge, og det vil heller ikke bli det når den nye pasientskadeloven trer i kraft. Departementet har tilbudt den andre familien sin bistand ved å søke å innhente journalen fra sykehuset i utlandet. Når journalen foreligger, vil det bli vurdert om det er grunnlag for å yte ytterligere bistand i denne saken.