trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-03-30:
Jeg ønsker å få komme med noen nye opplysninger vedrørende fremdriften i forbindelse med behandlingen av St.prp. nr. 53 om utvidelse av kostnadsrammen for nytt tinghus i Tromsø. Forslaget om en utvidelse av kostnadsrammen ble fremsatt på bakgrunn av beregninger foretatt av Statsbygg. Beregningene var basert på de anbud som var innkommet før jul, justert for de endringer den påfølgende kritiske gjennomgang av prosjektet medførte. Ved den nye anbudsfristens utløp for noen få dager siden viste det seg at det kun ble levert ett nytt tilbud. Dette tilbudet ligger høyt over det som er lagt til grunn i forslaget om revidert kostnadsramme. Statsbygg mener at det foreliggende tilbudet er altfor høyt til at det bør aksepteres. En aksept av dette prisnivå vil også kunne få uheldige konsekvenser for senere byggeprosjekter i Tromsø. Statsbygg er allerede i ferd med å ta kontakt med aktuelle entreprenører for å få til et byggeprosjekt basert på en fremdrift som er tilpasset entreprenørens kapasitet og ressurser. Det vil si at Statsbygg mener at det er mulig å gjennomføre prosjektet innenfor den foreslåtte kostnadsramme, men at fremdriften må justeres. Det er derfor sannsynlig at det ikke vil være mulig å få til en byggestart allerede i mai, slik opprinnelig planlagt. På den bakgrunn vil Justisdepartementet legge stor vekt på å følge prosjektet aktivt opp og gjøre det som er mulig for at prosjektet sikres kontinuitet, i samsvar med justiskomiteens anmodning og tidligere uttalte forutsetninger. Jeg ber for så vidt derfor fortsatt om at Stortinget gjør vedtak om at kostnadsrammen for nytt tinghus i Tromsø fastsettes til 154,7 mill. kr pr. 1. juli 2001, inklusive kunstnerisk utsmykking, og at det tas til etterretning at ferdigstillelse av tinghuset i Tromsø kan bli noe senere enn antatt. Jeg vil orientere Stortinget når fremdriften er avklart.
Tor Nymo (Senterpartiet), 2001-03-30:
Siden denne saken har vært på den politiske dagsordenen så lenge, er det riktig å si at justiskomiteen var svært tilfreds med forslaget om utvidelse av kostnadsrammen, slik at oppføring av nytt tinghus i Tromsø kunne starte som planlagt. Opplysningene fra statsråden kompliserer dette bildet en smule. Jeg tror det er riktig å gi uttrykk for at jeg tror komiteen er enig om at en nå starter med det grunnlaget og den kostnadsrammen som blir vedtatt her i dag. Så får statsråden, om nødvendig, komme tilbake til Stortinget med forslag om tilleggsbevilgning – men selvfølgelig ikke til enhver pris. Det som er viktig her, er fortsatt at fremdriften prioriteres svært høyt.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2001-03-30:
Debatten i dag har vel heldigvis ikke avdekket særlig mye nytt, kanskje med unntak av et par ting, f.eks. tidligere samferdselsminister Dørums selverkjennelse om alt han ikke var i stand til å forutse for et år siden – interessante betraktninger i dagens debatt. Kofoed-Larsen var inne på de vanskelige grunnforholdene – for så vidt ikke noe veldig nytt i dag det heller. Man har vært klar over grunnforholdene i denne delen av hovedstaden i lang tid. Så vidt jeg veit, heter det i Skriften et sted at man skal være varsom med å bygge sitt hus på sandgrunn. Det er kanskje slike betraktninger Kofoed-Larsen har gjort seg i den siste tida. Men så til det viktige poenget her. Både Kofoed-Larsen, Nilsen, Stensaker og Ringstad var inne på at 3–5 milliarder kr er mye penger, og framstilte det liksom som at det er de nye opplysningene i forhold til de store kostnadene som nå er en av hovedgrunnene til at en vil skrinlegge Gamlebytunnelen. Da vil jeg be folk om å lese St.prp. nr. 33 for 1996-1997, som Stortinget hadde til behandling for ganske nøyaktig fire år siden. Der er kostnadene for Gamlebytunnelen stipulert til henholdsvis 1 milliard kr, 1,3 milliarder kr, 2,6 milliarder kr, 3,2 mil-liarder kr og 7,3 milliarder kr for de ulike tunnelalternativene – og det i 1996-kroner. Det var altså tunnelalternativer for fire år siden som var langt dyrere enn det en har utredet nå de siste fire årene. Jeg har all respekt for komitelederens argumentasjon om at en skal bruke penger på andre jernbaneprosjekter i stedet. Nå har for så vidt Gamlebytunnelen aldri vært noe jernbaneprosjekt, det har hele tida vært et byutviklingsprosjekt, men det er en helt grei argumentasjon at en nå mener at en skal bruke pengene på andre jernbaneprosjekter. Det syns jeg er fair. Men en må ikke for liksom å bedre på egen samvittighet prøve å framstille det som at en nå i 2001 er klar over at det er enorme kostnader forbundet med Gamlebytunnelen – det visste en også i 1997.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2001-03-30:
Jeg må si meg lei for det hvis Kofoed-Larsen oppfattet det slik at jeg har drevet med sterk harselering – da har vi nok litt forskjellig oppfatning av hva det betyr i en politisk diskusjon. Nei, jeg har ikke funnet noen gullkorn fra 1996–97, som Odd Einar Dørum sa. Mitt poeng er at problemstillinga er den samme i dag som den var i 1997. Alle visste at det ville bli ufattelig dyrt å bygge Gamlebytunnelen. Alle visste i 1997, hvis en ville gå inn i det, at det ville medføre betydelige ulemper for NSB i anleggsperioden. Alle visste at det av anleggstekniske årsaker ville bli betydelige praktiske utfordringer i Gamlebyen i anleggsperioden. Og alle visste at det ville by på enorme utfordringer med hensyn til alle de viktige kulturminnene som finnes i området. Vi kan gjerne diskutere Gardermobanen, Romeriksporten og NSBs både fortid, nåtid og framtid. Men jeg understreker én gang til: Poenget mitt er at det er den samme problemstillinga i dag som for fire år sia, og derfor burde en kanskje i selverkjennelsens navn si at vi har endret oppfatning, og det vi slo til med med brask og bram for fire år sia, og for seks år sia, mener vi ikke lenger er tilfellet. Så til Oslo indre øst og Gamlebyen spesielt. Arbeiderpartiet skal ta ansvar for å rydde opp i den delen av hovedstaden vår. Rune Kristiansen beskrev på en utmerket måte hva som er gjort og hva som skal gjøres. Hvis innstillingen i dag får flertall – og alt tyder jo på det, ingen særlige overraskelser har dukket opp i debatten – så skal altså både støyskjerming og andre tiltak skje i Gamlebyen. Det er vedtatt at operaen skal bygges i Bjørvika, og hvis dette stortinget mener noe med det som har vært sagt i dag i forhold til at det er viktig med andre tiltak for byutviklingsmessig å rydde opp i denne delen av Oslo, bør også dette stortinget manne seg opp og sørge for at det blir et stort flertall for å få på plass Bjørvikatunnelen etter hvert.
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 2001-03-30:
Det er interessant at representanten Myrli harselerer over de andre partiene som nå har funnet ut at prisen er for høy. Jeg må bare først minne representanten Myrli om at Arbeiderpartiet også var med på komiteinnstillingen i 1997 om satsingen på Gamlebyen i tunnel, mens han nå sier at han er veldig fornøyd med at de andre i komiteen nå har snudd, og at det har gått opp for disse partiene at dette var er et dårlig prosjekt. Det som er realiteten, er at kostnadene som var beregnet å være fra 1 milliard kr til 7 milliarder kr, nå er fra 3 milliarder kr til 5 milliarder kr. Den erfaringsbakgrunn som jeg ganske sterkt skisserte i mitt tidligere innlegg om Romeriksporten, har vel gjort at en ser at dette kan bli en atskillig mer kostbar tunnel enn det som vil være den positive effekten ved å bygge denne tunnelen. Totalbildet gjør altså at vi har kommet til et annet resultat denne gangen. I tillegg er det noe med hvor det er fornuftig å bruke de ressursene vi nå har til rådighet. Og da har Kristelig Folkeparti – sammen med hele komiteen, så vidt jeg husker – sagt at vi ønsker å bruke midler på andre jernbaneprosjekt i Oslo-området, Skøyen–Asker og Oslo–Ski, som vi mener er riktigere i forhold til ressursbruk og nytte. Det er også Arbeiderpartiet enig i, og det er Kristelig Folkeparti fornøyd med. Derfor synes jeg heller ikke det er noen grunn til den sterke harseleringen over de andre partiene i denne sammenhengen.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2001-03-30:
Først vil jeg si at jeg tror representanten Rune E. Kristiansen på mange måter faktisk har holdt det beste innlegget her. Jeg tror det er helt riktig at diskusjonen rundt Gamlebytunnelen medvirket til det vi nå har sett knyttet til Gamlebyen og alt det som var der. Det er på mange måter det gode som har kommet ut av det. Jeg tror noen og hver av oss, uansett hva representanten Myrli måtte mene, kanskje hadde godt av spaserturen gjennom Gamlebyen den gangen for å se hvilke problemer som var der, uansett hva det var knyttet til. Dermed har man altså fått større fokus på det. Det tror jeg representanten Kristiansen har helt rett i. Så vil jeg si til representanten Myrli – det er et spørsmål hvor mye tid man skal bruke på dette – at det er klart det er en betydelig forskjell mellom 1 milliard kr og 7 milliarder kr. Det er et enormt spenn som lå til grunn. Nå har man altså fått regningen på bordet knyttet til dette – det koster mellom 3 milliarder kr og 3,5 milliarder kr. Så mener jeg at jeg sa ganske klart i mitt innlegg at det ikke utelukkende var spørsmål om prisen på tunnelen. Det har rett og slett i mellomtiden skjedd mange ting knyttet til norsk jernbane som gjør at det nå er fornuftig å revidere og se hvorledes vi skal bruke disse midlene. Og da har man altså kommet til den konklusjon, iallfall fra Høyres side, ut fra de midlene som er til disposisjon, at dette er det nå mest fornuftig å legge ned, og så bruker vi pengene på en litt bedre, ryddigere og greiere måte til gagn for dem som er opptatt av og ønsker å få en bedre jernbane i dette landet. Representanten Myrli vet f.eks. utmerket godt, selv om dette ikke har noe med Jernbaneverket å gjøre, at man i sin tid hadde Effekt 600 i NSB som skulle gjennomføres for å finansiere en lang rekke av de togkjøp som er gjort. Representanten Myrli vet utmerket godt at det omtrent ikke har kommet fem øre ut av dette, og at vi sannsynligvis har betydelige finansieringsproblemer knyttet til NSB som vi skal diskutere i dette hus i løpet av det neste halvåret. Jeg er overbevist om at vi alle sammen kan gå i oss selv på dette området for virkelig å forsøke å finne løsninger på hvorledes vi sammen skal greie å løfte jernbanen fram i dette landet, slik at tjenesteytingen i det transportsystemet blir bedre enn den er i dag. Det er en utfordring for oss alle sammen. Den litt lett harselerende tonen knyttet til dette synes jeg ikke gagner denne saken, for her har mange underveis måttet endre sine standpunkt , og jeg tror også flere vil måtte gjøre det i tiden som kommer.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2001-03-30:
Konsekvensutredningen for jernbanetunnel i Gamlebyen i Oslo viser at alle alternativene vil medføre til dels store inngrep i området. Flere av løsningene er teknisk sett meget kompliserte, med stor fare for å påføre de verneverdige kulturminnene i området rundt Minneparken ytterligere skader. De samfunnsøkonomiske beregningene viser også at anleggskostnadene er meget høye, og at alle alternativene er samfunnsøkonomisk svært ulønnsomme. Jernbaneverket mener at de miljøforbedringer som oppnås langs eksisterende bane, ikke står i rimelig forhold til prosjektets kostnader og øvrige konsekvenser, og at det ikke er riktig å disponere så store investeringer til dette formålet. Samferdselsdepartementet kan heller ikke tilrå utbygging av noen av de utredede alternativene. Det er viktig at staten bidrar til å bedre boforholdene både i Gamlebyen og i andre deler av Oslo indre øst, og Fremskrittspartiet vil derfor slutte seg til forslaget om at det iverksettes planlegging av jernbanetiltak for å bedre bomiljøet i Gamlebyen og på strekningen mot Bryn stasjon. De totale anleggskostnadene for en tunnel gjennom Gamlebyen er anslått til 3–5 milliarder kr, og det er et betydelig beløp. Selv om det er et betydelig antall boliger som er støyutsatt i området, står ikke kostnadene i forhold til det en vil oppnå ved en tunnel. Fremskrittspartiet slutter seg på denne bakgrunn til komiteens innstilling om at det ikke bygges jernbanetunnel gjennom Gamlebyen i Oslo. Fremskrittspartiet viser også til at kostnadene ved prosjektet nå ligger betydelig over de kostnadsanslag som forelå da Stortinget behandlet St.prp. nr. 33 for 1996–97. Så litt om Ringeriksbanen. Stortinget vedtok høsten 1996 at to ulike trasékorridorer for Ringeriksbanen skulle utredes videre. Det var Sandvika–Kroksund–Hønefoss og Sandvika–Åsa–Hønefoss. Fremskrittspartiet er kjent med at det er utført et omfattende utredningsarbeid, at konsekvensutredningen for de utredede alternativene nå er godkjent, og at det foreligger et grunnlag for den lokalebehandlingen av hovedtrasévalg i de berørte kommunene Bærum, Hole og Ringerike. Departementet legger opp til at en sak om trasévalg vil bli lagt fram for Stortinget etter at det foreligger vedtak i de berørte kommunene, og saken er ferdigbehandlet i Jernbaneverket. Ifølge proposisjonen tas det sikte på at dette kan skje i løpet av våren. Fremskrittspartiet er enig i Regjeringens forslag om at Ringeriksbanen ikke prioriteres i planperioden 2002–2011, og ser derfor ikke nødvendigheten av at det tas stilling til trasévalg ti år fram i tid, som det legges opp til. Kostnadene for prosjektet ligger i størrelsesorden 3,2–4,4 milliarder kr, avhengig av hovedtrasé og løsningsvarianter. Hva kostnadene vil ligge på etter 2011, er umulig å forutsi. Vi ønsker derfor heller ikke at den blir prioritert etter denne perioden uten at det eksisterende jernbanenettet er utbedret med hensyn til sikkerhet, og at det er foretatt sanering av farlige planoverganger.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2001-03-30:
Som fleire talarar før meg har vore inne på, har Gamlebytunnelen vore diskutert i Stortinget fleire gonger tidlegare. Saksordførar Sverre Myrli har jo i sitt innlegg i starten av denne debatten hatt gleda av å fortelje denne historia på sin måte og med store bokstavar. Men det er verdt å merke seg at i dag handsamar vi ein proposisjon som omhandlar ei ny konsekvensutgreiing av september 1998 og ei tilleggsutgreiing av desember 1999. Desse utgreiingane er eit resultat av Stortinget sitt vedtak i Innst. S. nr. 155 for 1996–97. Det var altså Stortinget som bad om ei nærmare vurdering av ulike alternativ. I St.prp. nr. 41 har vi fått eit betre grunnlag enn tidlegare til å vurdere prosjektet Gamlebytunnelen. Dei åtte alternativa som er omtala i St.prp. nr. 41, er vurderte med omsyn til kostnad, teknisk kompleksitet ved inngrep i området med omsyn til verneverdige kulturminne og driftsproblem i anleggsperioden. Det er heilt klart at lærdomen frå Romeriksporten er at det m.a. må leggjast vekt på tekniske utfordringar ved planlegging. Kostnadene vi no har fått framlagt for Gamlebytunnelen, ligg ein god del over dei kostnadene som har lege til grunn ved tidlegare handsamingar av dette prosjektet. Dei samfunnsøkonomiske utrekningane viser at anleggskostnadene er svært høge, og at ingen av dei framlagde alternativa er samfunnsøkonomisk lønsame. I Senterpartiet har vi difor etter ei samla vurdering funne at vi vil slutte oss til innstillinga om at det ikkje skal byggjast jernbanetunnel gjennom Gamlebyen i Oslo. Når det er sagt, er det òg viktig å streke under at i staden for å byggje Gamlebytunnelen må det setjast i gang arbeid med planlegging av andre tiltak for å betre bumiljøet i Gamlebyen og bumiljøet langs strekninga mot Bryn stasjon. Eg er sjølvsagt kjend med at det alt er gjennomført heller omfattande tiltak langs den eksisterande jernbanetraseen i Gamlebyen. Men som det òg er peika på i St.prp. nr. 41, er det fleire tiltak som kan og bør utførast. Difor sluttar eg fullt opp om at det bør setjast i gang planlegging og gjennomføring av nye tiltak i tillegg til dei som alt er gjennomførte. St.prp. nr. 41 inneheld òg ein omtale av Ringeriksbanen. Dette prosjektet var òg omtala i Nasjonal transportplan 2002–2011, som vi debatterte i Stortinget så seint som i februar. I Senterpartiet er vi heilt samde i Regjeringa sitt forslag i Nasjonal transportplan, at Ringeriksbanen ikkje skal prioriterast i planperioden 2002–2011, og Senterpartiet ser difor heller ingen grunn til å setje av planleggingsmidlar i den perioden.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2001-03-30:
I Dokument nr. 8:51 blir det foreslått å be Regjeringa fremje endringsforslag i veglova, endringsforslag som gjeld opplæring i glattkøyring for tyngre køyretøy. I 1992 vedtok Stortinget krav om obligatorisk glattkøyringsopplæring for personar som skal ta førarkort for tyngre køyretøy. Dette kravet gjeld i dag for førarprøvekandidatar i Sør- og Aust-Noreg, dei områda av landet der det er glattkøyringsbaner for slik opplæring. Andre delar av landet er fritekne frå kravet om slik opplæring. Glattkøyringsbana i Nord-Noreg har etter opninga hatt tekniske problem og har som følgje av dette også hatt økonomiske problem, og den har difor ikkje fungert slik det var tenkt. I tillegg til å peike på at kravet til glattkøyringopplæring ikkje gjeld for førarprøvekandidatar frå heile landet, blir det i Dokument nr. 8:51 også vist til evalueringsstudiar, der det m.a. blir vurdert og stilt spørsmål ved om glattkøyringskurset har ulukkesreduserande effekt. I brev av 13. mars 2001 frå Samferdselsdepartementet v/statsråden har komiteen fått opplyst at departementet vurderer opplæringsordninga og også rammevilkåra for dei aktuelle glattkøyringsbanene. Samtidig har det vore ynskjeleg å utforme ei meir rettferdig og smidig ordning for førarprøvekandidatane. I tillegg har vi fått opplyst at Vegdirektoratet no gjennomfører ei høyring med forslag til endringar i rammevilkår og regelverk for glattkøyringsopplæring for førarar av tunge køyretøy. Med bakgrunn i det arbeidet som er i gang i departementet og Vegdirektoratet, foreslår difor fleirtalet i komiteen, alle utan Framstegspartiet, at Dokument nr. 8:51 blir å leggje ved protokollen. Fleirtalet vurderer det slik at det arbeidet som det er bedt om i Dokument nr. 8:51, allereie er i gang, og det er naturleg å avvente det som no blir gjort i departementet og Vegdirektoratet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-30:
Det var tydeligvis ikke nok å bruke to setninger på representanten Myrlis innlegg. Min selverkjennelse gikk faktisk på det som har vært av positiv vilje i Oslo-området til å finne utradisjonelle løsninger for å løse noe. Det går i retning av det forslaget som jeg er medforslagsstiller til her i dag, og kan ikke brukes med henblikk på fortiden. Men hvis man da først skal gå på fortiden, så var det vel slik – og representanten Myrli har vel en hukommelse fra denne tiden – at Gardermobanen skulle egentlig være 100 pst. lønnsom, og Romeriksporten skulle egentlig ikke ha lekket. Hvis vi nå hever oss fra enhver form for partipolitisk oppgjør i dette, og bare tar innover oss at vi har lært at det var sånn det ble, så kunne det jo tenkes at det dannet et bredere erfaringsbakteppe enn det å holde seg til en stortingssak fra 1996-1997. Og det kunne tenkes at alle som er opptatt av jernbanedrift i Norge – og der vet jeg at representanten Myrli og jeg er på linje – kunne vært litt mer ydmyke når man prøvde å skåre noen poenger fordi man trodde at man nå hadde en suveren bane. Jeg skal ikke si mer enn det, men det er selvfølgelig den samlede erkjennelsen som jeg selv er en del av. Og det er en annen type erkjennelse enn den jeg viste til når det i Oslo-området faktisk er vilje til – for å si det litt folkelig – å opptre som gammeldagse vestlendinger og delta på spleiselag med en del trykk og kraft. Det er en helt annen erkjennelse. Og jeg har aldri sett på Gamlebyprosjektet som noe annet enn et byutviklingsprosjekt. Men det er et jernbanesnitt i det selvfølgelig, og det er det stigningsforholdet som er på Brynsbanen, som egentlig ikke er helt ideelt for jernbanedrift hvis man først skal se på det, men som selvfølgelig jernbanemessig må prioriteres mot andre sider og andre tiltak. Så jeg tror at hvis man først skal begynne å oppsummere, er det nok hele bredden i erfaringsfeltet som teller. Jeg vet ikke, men hvis vi gikk inn på andre sider ved NSB eller hva det måtte være, tror jeg noen og hver hadde fått seg en overraskelse. Og så tror jeg Stortinget på mange måter har sagt seg villig til å gå inn og ta lærdom av det og se hvordan man kan sørge for at det fins en jernbanedrift i Norge i årene som kommer som vi kan være bekjent av. Men jeg tror altså at det vil være klokt å holde seg til at det er bredden i erfaringsfeltet som påvirker Stortinget. Jeg antar at det er slik samferdselskomiteen tenker, i hvert fall er det slik jeg opplever at de skriver. På den bakgrunn og også i tilknytning til noen av de kloke ord som kom fra representanten Rune E. Kristiansen, tror jeg ikke at vi skal gjøre dette til en slags form for politisk fotballkamp fordi om representanten Myrli mener at han fant et slags gullkorn fra 1996-97.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-30:
President!
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-30:
Jeg har begått den inkurie ikke å være observant nok. Når man ser på forslaget til vedtak, er det delt i to punkter. Det bør være slik at jeg må ha rett til å stemme mot det strekpunktet som sier at det ikke legges en tunnel, for det er en konsekvens av det forslaget jeg har fremmet, mens jeg derimot selvfølgelig er for det andre strekpunktet, om å utbedre de lokale forhold. Dette burde jeg ha oppdaget tidsnok, så jeg beklager det. Men bedre sent enn aldri, så jeg håper at voteringen med presidentens samtykke kan bli ordnet slik.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2001-03-30:
Det var fristende tidligere i dag å ha et innlegg som la litt opp til en debatt med saksordføreren, men jeg tror saksordføreren og jeg kan ta det et annet sted. Jeg tror at det som er lagt fram i dag, neppe kommer som noen overraskelse på dem som har deltatt en del år i forhold til tunnel i Gamlebyen, og som noen har påpekt tidligere, var det mange viktige momenter som ble reist i forbindelse med forslaget om tunnel i Gamlebyen. Det er nå seks år siden. Det er ingen tvil om at det har vært positivt for bydelen at debatten om Gamlebytunnelen også dro i gang en byutviklingsdebatt av en helt annen dimensjon. I og med at jeg har jobbet såpass nært opp til det lokale engasjement og også det bystyreengasjementet som har vært i denne saken, er jeg ikke i tvil om at det har kommet mange positive ting ut av debatten om Gamlebytunnelen. For seks år siden var dette en bydel som over lengre tid hadde vært nedslitt, både med hensyn til samferdselsproblematikk og på en rekke andre områder. Det var en bydel som på mange måter var betegnet som en getto. Og hva har vi fått siden vi reiste debatten? Vi har bl.a. vedtatt en opera i byutviklingssammenheng her i Stortinget. Det tror jeg er svært viktig å ha med. Og som Odd Einar Dørum også påpekte, har det skjedd en rekke ting på det samferdselsmessige området i samme tidsepoke. Det har vært litt latter omkring dette at vi skulle ha tunnel i Gamlebyen, og jeg har jo vært med her i såpass mange år at jeg må vel innrømme at det er en del samferdselsprosjekter som man i ettertid ser kanskje kunne ha vært gjort noe annerledes – eller kanskje ikke gjort i det hele tatt. Men la nå det ligge. Det var et bredt engasjement, ikke bare i Stortinget, men også i bydelen, og det drog i gang debatter i fylkespartiene i Oslo by. Helt til slutt vil jeg si at jeg faktisk tror at Stortinget har hatt godt av å få en innsikt i hvordan Gamlebyen som bydel var i ferd med å utvikle seg. Det er ikke bare tunnelen selvfølgelig, vi har jo fra Arbeiderpartiets side hatt et bredt satsingsområde når det gjelder Gamlebyen, og det er ingen tvil om at det resultatet som nå foreligger, er en erkjennelse av at saken var langt mer komplisert enn det man hadde forutsetninger for å tro. Men sånn summa summarum tror jeg bydelen har kommet godt ut av det, tross alt.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Eg er ikkje bygd for ridesport, men det er no ei anna sak! Først vil eg takka for honnør for å få gjennom den store reforma. Det er ein takk eg kan returnera til alle, for dette er ikkje noko «eikvinnesshow». Det er ikkje slik at stortingsmeldinga inneheld garantiar når det gjeld økonomi. Dersom vi les innstillinga, ser vi at sentrum har lagt inn mange hugselappar, at dei skal hugsa å koma tilbake igjen med pengar når budsjettet vert handsama til neste år. Det er greitt, sjølvsagt. Vi skal òg – og har det ikkje berre in mente – vera med på å auka når budsjettet kjem, men det er ut frå budsjettproposisjonane midlane skal løyvast. Derfor er det ei reform som sjølvsagt seier klart at her trengst det meir midlar. Når det gjeld studiefinansiering, har eg kjempegodt samvit på vegner av Arbeidarpartiet – 1,3 milliardar kr, heving av stipenddelen frå 30 pst. til 39 pst. Dette lovde òg Kristeleg Folkeparti i førre valkamp, men dei klarte det ikkje då dei sat i regjering. Men eg er veldig glad for at Kristeleg Folkeparti er med Arbeidarpartiet no når vi hevar det. Det er klart at eg er glad for det, for det skal eit fleirtal til for å få gjennomført det. Arbeidarpartiet har sagt klart frå når det gjeld studiefinansieringsmodellen vår. Vi rir ikkje to hestar, for vi har sagt at dette med heiltidsstudenten er veldig viktig, og vi har altså auka med 1 000 kr i månaden, og ein får utbetalt 80 000 kr med det same. Så skal det altså konverterast til stipend når ein har avlagt eksamen. Men så har vi sagt at dersom vi ikkje klarar å få alt dette på plass, skal vi sjå på ei ordning der ein prosentdel kan betalast ut i forkant, slik òg Kristeleg Folkeparti går inn for.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Eg høyrer vonbrotet i representanten Inge Lønning sin bodskap fordi han ikkje har fått fleirtal for det som han er mest oppteken av, nemleg å privatisera universiteta våre. På det området ville han ha teke fleirtal i salen i lag med både Framstegspartiet og andre, om det var eit ønske om det. Det er forskjell på sjukehusreforma og den store kvalitetsreforma i høgare utdanning. Men begge desse reformene er ei fornying av sektoren. Sjukehusreforma skal gje eit likt tilbod over heile landet og styrast mest mogleg likt, slik at pasientane skal vera trygge på at dei får eit tilbod same kvar dei bur i landet. Når det gjeld universiteta og høgskulane våre, som er store samfunnsinstitusjonar som skal ta opp i seg det lokale næringslivet og dei lokale behova ved å opna for fleire eksterne medlemmer i styret, er det noko heilt anna. Det går det ikkje an å samanlikna for Arbeidarpartiet, og det seier faktisk fleirtalet i Stortinget òg. Så er det ikkje slik at Arbeidarpartiet har slått seg saman med Framstegspartiet. Vi har lagt fram eit forslag som Framstegspartiet har slutta seg til, og det får vi fleirtal for. Og eg kan gjenta endå ein gong at det er ei veldig bra reform når det gjeld å auka stipenda. Eg føler at vi på alle område har fått tilslutning til det meste i reforma vår. Vi er veldig glade for at Høgre og Inge Lønning ikkje har fått gjennomslag for at studentane skal få ein sjekk som dei skal ta med seg, og så sjå kvar dei endar og kvar dei vil studera. Vårt forslag vil gje mykje større fridom for den enkelte institusjonen. Det meiner vi er eit samfunnsansvar som vi tar på alvor.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Lik rett til utdanning er vesentleg for Arbeidarpartiet, og òg for SV. Men kva i all verda er det som fortel representanten Reikvam at barn av arbeidarklassen er dårlegare enn andre når det gjeld å få gjennomført studiane? Det er ingen tal som fortel det. Så seier Rolf Reikvam at studiefinansieringa i dag er så dårleg at det er skeiv rekruttering. Det er jo nettopp det vi gjer noko med! Vi aukar utdanningsstønaden med 12 000 kr. Det har aldri vore teke eit slikt lyft før. Og det er ingenting som fortel at påstanden til Reikvam om at studentar ikkje vågar å ta opp lån, er riktig. No har vi laga til ei reform der ein skal ha tettare oppfølging av studentar. Undervisninga er vesentleg. Avtale mellom institusjon og student er vesentleg. Evaluering undervegs – det er ikkje nokon som kjem til å slutta når dei skal ta eksamen, og som ikkje veit kor dei står. Det skal vera ei tett oppfølging heile tida som er forpliktande mellom student og institusjon. Det er nettopp for å hindra større strykprosent at denne reforma er så grundig i det heilskaplege. Eg må gjenta at barn av arbeidarklassen studerer akkurat like mykje som barn frå dei andre samfunnsklassane. Vi betrar stipenddelen, slik at dei kan få studera på heiltid og ikkje må ta jobb ved sida av, som altfor mange studentar lyt gjera i dag. Dei får altså 80 000 kr pr. år no.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Eg er glad for at Ursula Evje og Framstegspartiet ikkje får fleirtal for så mange av forslaga sine, dvs. at alle som dei står åleine om, får dei ikkje fleirtal for. Det eg er mest glad for, er at dei ikkje får fleirtal for innsatsstyrt finansiering, at det i prinsippet berre er Høgre og Framstegspartiet som går inn for den ordninga. Det er godt, og eg føler det trygt at det er eit så solid fleirtal som ikkje går inn på den lina. Framstegspartiet har vore oppteke av byråkrati og offentlege utgifter i dei fleste samanhengar. Når det gjeld forslag nr. 7, har representanten brukt mykje tid på å snakka om at alle studentar skal få fullfinansiert skulepengane sine uavhengig av kor studia skjer, så lenge det kvalitative innhaldet er tilfredsstillande. Det er ideelt sett sikkert veldig fint, men det hadde vore greitt for oss andre å få høyra av Framstegspartiet om dei hadde oversikt over kva dette ville kosta. I tillegg til dette forslaget er det òg forslag nr. 12, der dei ber Regjeringa fremja dei nødvendige forslaga slik at norske utdanningsinstitusjonar vert stilte likt med tanke på finansiering og godkjenning. Då vi spurde departementet kva det ville kosta dersom studieavgifta på BI skulle likestillast med det offentlege, fekk vi til svar: 250 mill. kr. Då er spørsmålet mitt: Kor stor er den summen som Framstegspartiet vil bruka på dette, og kor har dei lagt det inn i budsjetta sine?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Ranveig Frøiland sa at dette var en helhetlig reform, og saksordføreren har i så måte gitt et godt bidrag i innstillingen for å få til dette. Det som imidlertid var det mest offensive grepet i Regjeringens melding, var punktet om studiefinansiering – økt kostnadsnorm, 39 pst. stipendandel. Det minner litt om at Regjeringen faktisk ville prioritere studentene. De skulle vinnes for kvalitetsreformen. Ved en nærmere gjennomlesning så vi følgende: Det var ingen garantier for at institusjonene fikk ressurser til å gi studentene bedre oppfølging, og studentene skulle få stipend når eksamen var avlagt, og de fulgte studieprogresjonen. Men kombinasjonen av lite ressurser og stipend avhengig av eksamen legger jo all økonomisk risiko på studenten. Slik står studenten i fare for å bli svarteper i spillet mellom institusjoner og departement. Arbeiderpartiet har valgt å gå sammen med Fremskrittspartiet for å få sin studiefinansieringsmodell gjennom. Nå ser det ut til at Arbeiderpartiet har fått kalde føtter i forhold til sitt eget forslag, for i Dagbladet i dag leser vi: «Giske snur». «Følg med i timen og få stipend!», sier Dagbladet. Hva er det som ligger i dette? Hva er egentlig Arbeiderpartiets politikk når det gjelder studiefinansiering.? Står de ved Regjeringens opplegg når det gjelder studiefinanseringen og studiefinansieringsmodell, stipendmodell, eller er det helt nye takter som vi også nå ser? Prøver Arbeiderpartiet å ri to kjepper samtidig?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Kristelig Folkeparti mener fortsatt at de statlige høgskolene og de offentlige universitetene vil være bærebjelken i vårt høgere utdanningssystem, og at de fortsatt må være det. Imidlertid vet vi at konkurransen om og tilbudet til studentene faktisk ikke bare kommer fra de private institusjonene og aktørene. Det er godt mulig for studenter i Norge, norske studenter, å dra utenlands. Det er godt mulig for studenter i Norge å melde seg på Internett og få utdanning gjennom det. Dette er tilbud som gjør at vi har et helt annet utdanningsmarked. Derfor blir egentlig nøkkelspørsmålet vi står overfor: Hvilke institusjoner er det som kan gi den beste kvaliteten? Da tror jeg det er viktig at de statlige høgskolene og universitetene i Norge får bedre rammevilkår, slik at de kan gi det studietilbudet. Private aktører har vi i Norge. Vi har lange tradisjoner for private aktører i høgere utdanning, f.eks. innen helseutdanning. Innen teologi vet vi at den største institusjonen er privat – det samme innen økonomiutdanningen. Ja, BI gir i dag, så vidt jeg vet, utdanning på 40 forskjellige steder i Norge. Dette viser faktisk at man spør etter et kvalitativt godt tilbud, ikke nødvendigvis om hvem det er som driver det. Men for at vi skal kunne ha høgere utdanning som verktøy i en regional næringsutvikling, nå alle med god høgere utdanning, er det viktig at det offentlige har de statlige høgskolene rundt omkring, og at vi har universitetene rundt omkring. Det offentlige skal ikke springe fra sitt ansvar der. Vi skal derimot ta det, og gjøre dem i stand til å konkurrere om de gode studentene.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Da jeg lyttet til replikken, satt jeg egentlig og lurte på om det var en misunnelig sunnmøring som hadde replikk. Men jeg lar være å tenke sånn. Det er klart at utgangspunktet for Kristelig Folkeparti, også når det gjelder tildeling av forskningsmidler, er at det skal ligge kvalitativt gode prosjekter til grunn. Det har imidlertid ikke forhindret Kristelig Folkeparti i å gjøre grep som har styrket forskning og utdanning i Nord-Norge. Kristelig Folkeparti var en pådriver for etablering av Universitetet i Tromsø. Vi var også en pådriver for å få flyttet Polarinstituttet fra Oslo til Nord-Norge. Og det er klart at nå står vi foran en ny økning i den norske forskningsinnsatsen som også må komme de ulike regionene i Norge til gode, også Nord-Norge. Nord-Norge har en rekke gode forutsetninger for å kunne komme opp med gode forskningsprosjekter innenfor flere viktige forskningsområder, bl.a. innenfor marin sektor. Så jeg tror at det problemet som Løvik skisserer, faktisk er noe representanten forsøker å gjøre til et prinsippspørsmål, som i realiteten ikke er det, for vi vet at vi skal øke forskningsinnsatsen, og at nordnorske forskningsmiljøer er kvalitativt på høyde med andre forskningsmiljøer.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Det er riktig at Kristelig Folkeparti har vært opptatt av å øke næringslivets forskningsinnsats. Vi har flere ganger påpekt at en tilskuddsordning ikke har vært tilstrekkelig, og at skatteincentiver må til for å få ut den ekstra innsatsen som er nødvendig. Det har ikke stått på Kristelig Folkeparti. Vi har hele tiden jobbet for å få dette til, og hvis jeg ikke husker helt feil, ble det i forbindelse med SND-meldingen på fredag gjort vedtak om å legge Hervik-utvalgets prinsipper til grunn. Det står i hvert fall i innstillingen til revidert nasjonalbudsjett, og der er det et flertall, for nå har også Senterpartiet gitt sin tilslutning til dette forslaget. Så jeg føler meg på trygg grunn, at dette blir vedtatt nå i vår.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Jeg lyttet med interesse til en engasjert statsråd for en reform som han har et stort engasjement for. Da statsråden presenterte sin stortingsmelding, kalte han det et «policy»-dokument. Jeg er enig i at meldingen angir prinsipper, hvor den konkrete utforming må bearbeides videre. Et eksempel på det er finansieringsordningene. Det betyr også at meldingen på flere punkter er uferdig, og hvor jeg mener at komiteen har gjort en jobb for å komme et skritt videre. I komitearbeidet har jeg opplevd en ettertenksom saksordfører fra statsrådens eget parti som har valgt å trekke delvis andre konklusjoner på flere punkter enn det meldingen har lagt opp til. Statsråden har de siste dagene – også i dette innlegget – forsøkt å framstille innstillingen fra komiteen som mindre justeringer av meldingen. Den samme framstillingen gir også representanten Norvoll her i dag. Da er det nok å peke på følgende: Statsråden ville ikke ha et uavhengig akkrediterings- og evalueringsorgan. Flertallet her går inn for et strengere kvalitetskrav til nyere universiteter. Mjøs-utvalgets kriterier legges i bunn. Høgskolene får opprette og legge ned fag som har inntil tre års varighet, og ikke to år, som statsråden ønsket, og vi får også en felles lov for private og offentlige institusjoner. Stortinget har altså gjort jobben sin. Nå virker det også som om statsråden er i tvil om modellen for studiefinansieringen. Giske sa i sitt innlegg at alle får stipend uavhengig av hvor lang tid det tar. Da vil jeg bare minne om følgende: Det er en tidsavgrensning, og det er også lagt inn en budsjettmessig forutsetning om at en skal ha en studieprogresjon for å frigjøre ressurser. Jeg opplever nå at statsråden snakker bort progresjonskravet, og da er mitt spørsmål til statsråden: Når kommer utredningen om dette punktet?
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
La meg prøve et lite kompromissforslag: Kanskje er det «kjepphester» som er den riktige betegnelsen. Da den nåværende regjering tiltrådte, leverte den en erklæring her i Stortinget hvor det egentlig var én stor programsak som ble lagt frem, nemlig fornyelse av offentlig sektor. I forrige uke fikk Regjeringen gjennomslag for den store sykehusreformen, som den argumenterte ganske sterkt og ganske godt for var en helt nødvendig reform når det gjelder å selvstendiggjøre og fristille de tunge sykehusinstitusjonene. Den samme argumentasjonen finner man ikke spor av i denne sak. Nærmere bestemt finner man nøyaktig den motsatte argumentasjon, nemlig at det som er riktig når det gjelder helsesektoren, er fullstendig galt når det gjelder høyere utdanning. Ja, Arbeiderpartiet går faktisk så langt at man i denne innstillingen ønsker å lukke døren totalt selv for mulige forsøk med den modellen som Regjeringen går inn for når det gjelder den viktige helsesektoren. Jeg tillot meg i debatten med helseministeren i forrige uke å minne om et skriftsted som sier at et hus som kommer i strid med seg selv, ikke kan bli stående. Det ønsket ikke helseministeren å kommentere. Men kanskje ønsker komiteens leder å kommentere hvordan det henger sammen at det som er et helt nødvendig reformgrep på én sektor, er et helt forkastelig reformgrep på en annen sektor. Og så vil jeg igjen spørre hvorfor Arbeiderpartiet av alle partier har slått seg sammen med Fremskrittspartiet når det gjelder å skape flertall dels for en studiefinansieringsmodell etter prinsippet pisk og straff for dem som ikke klarer å henge med, istedenfor premiering, og at man også når det gjelder kunstfagstipendet, har fulgt den samme linje. Det er ikke studentene i løpet som skal støttes, men det er de som lykkes i å fullføre og lykkes i å etablere seg som kunstnere, som skal belønnes.
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
Jeg kan bekrefte overfor representanten Norvoll at jeg ser forskjell på et sykehus og et universitetsbygg. Jeg har til og med frekventert noen universitetssykehus. Disse to sektorene er jo organisatorisk vevet sammen med hverandre i det norske systemet, hvis representanten Norvoll ikke har oppdaget det. Men mitt poeng var faktisk et helt annet, nemlig at Arbeiderpartiet i sin måte å gå frem på når man skal fornye hele den offentlige sektor, argumenterer ideologisk på én måte når det gjelder helsesektoren, og på den nøyaktig motsatte måte når det gjelder universiteter og høyskoler. Hvis det er riktig, slik som man argumenterer for når det gjelder helsesektoren, at det er nødvendig å gi større ansvar, større myndighet og større frihet til den enkelte institusjon, er det jo forunderlig at det ikke er riktig å gjøre det samme når det gjelder universitets- og høyskolesektoren. Men dette er ikke mitt problem. Det er Arbeiderpartiets problem at en ettpartiregjering kan sprike i to forskjellige himmelretninger ideologisk fordi de to departementene bestyres av statsråder som lever i hver sitt ideologiske univers. Det er ikke mitt problem. Så til spørsmålet om studiefinansiering. Det er interessant at representanten Norvoll er opptatt av noe helt annet enn den innstilling vi behandler i dag. I den innstilling vi behandler i dag, er frontlinjene helt klare. Høyre og sentrumspartiene går for en modell etter gulrotprinsippet, dvs. at det stipendet som er der i dag, og som gir studentene en rimelig grad av sikkerhet, skal ligge i bunnen, og så skal det være en ekstrapremie for dem som gjennomfører på normert tid. Arbeiderpartiet har slått seg sammen med Fremskrittspartiet og insisterer på å bruke pisk og trusler i stedet.
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
Det er enighet i Stortinget om en makromodell for tildeling av midler til universiteter og høyskoler, og det er enighet om at den må ha tre bestanddeler: en basisbevilgning som ikke fluktuerer med studenttall, en forskningsbevilgning som skal sikre at forskningens omfang og kvalitet er der også uavhengig av svingninger i studenttall, og en tredje komponent som er avhengig av studenttall og vekttallsproduksjonen. Det eneste som er problemet, er at denne modellen som Stortinget egentlig skisserte og bad om når det gjelder forskningsbiten for snart tre år siden, ennå ikke er fremlagt fra departementets side. Men den prinsipielle enighet er til stede. Det det er noe uenighet om, er hvorledes den tredje komponenten, den som altså kan settes på formelen «Pengene følger studenten», skal utformes i praksis. Og det som Fremskrittspartiet og Høyre i utgangspunktet er enige om, er at den enkleste og minst byråkratiske måten å gjøre dette på, ville være å lage en beregnet sum pr. student, og så sørge for at den summen følger studenten dit hvor studenten velger å henlegge sine studier. Det ville løse i hvert fall ett problem som vi sliter med i dagens system, nemlig forskjellen mellom private og offentlige institusjoner i Norge – at studenter som velger å ta en siviløkonomutdanning ved BI, betaler en betydelig avgift, mens de som tar nøyaktig samme utdannelse ved Handelshøyskolen i Bergen, ikke betaler noen ting. Så jeg tror at viktigere enn det som skiller oss, er det som forener oss, nemlig at dette er den enkleste måten å tilrettelegge likebehandlingsprinsippet mellom utenlandsstudenter/hjemmestudenter og mellom de som studerer ved private og offentlige institusjoner i Norge.
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
Senterpartiet og Høyre er enige om at det å sikre et kvalitativt godt og tilstrekkelig omfattende tilbud om høyere utdanning er en statlig oppgave. Det er vi overhodet ikke uenige om. Derimot er vi uenige om hvorvidt denne statlige oppgave nødvendigvis må ivaretas på den måten at universiteter og høyskoler er forvaltningsorganer. For min del har jeg veldig vanskelig for å se logikken i det. Den mest desentraliserte institusjonen for høyere utdanning i Norge er BI. Denne institusjonen har studietilbud over hele Norge og er som kjent organisert som en privat stiftelse. Det offentlige har primært som oppgave å sikre at det finnes tilbud, og sørge for at disse tilbudene blir finansiert. Hvorledes institusjonene skal organiseres, er i den sammenheng et sekundært spørsmål. Jeg må bemerke at jeg har litt vanskelig for å skjønne hva disse særskilte fullmaktene går ut på, når man ikke engang er villig til å gi institusjonene fullmakt til å ordne sin egen interne administrasjon, men ønsker å bruke lovgivningen til å diktere den. Da blir det ikke all verden av særskilte fullmakter tilbake. Det er ikke riktig at de såkalte eliteuniversitetene i tidligere faser av historien var intellektuelle eliteuniversiteter. De var sosiale eliteuniversiteter, dvs. at det var bare de som hadde en tilstrekkelig god økonomi fra sine foreldre, som kunne studere. Det er heller ikke riktig at det var spesielt høye karakterkrav, annet enn på noen ganske få studier. Det er altså ikke riktig uten videre å trekke den slutning at de studentene som frekventerte universiteter og høyskoler tidligere, var så mye bedre utrustet enn det studentene er i dag.
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
Jeg lyttet med stor interesse til representanten Reikvams innlegg. To av de spørsmålene jeg hadde tenkt å stille ham, gav han faktisk svar på i innlegget, og begge svarene er jeg meget tilfreds med. Det gjelder for det første spørsmålet om kunstfagstipendet, hvor Reikvam sa at SV subsidiært vil stemme for forslaget fra Høyre og sentrumspartiene. Det setter jeg stor pris på. Videre sa han klart og tydelig at SV ikke kommer til å stemme for XIII, pålegget om at alle «institutt- og fakultetsleiarar skal tilsetjast på åremål». Det setter jeg også meget stor pris på. På begge disse områder står SV og Høyre skulder ved skulder, på samme måte som Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet på begge punkter står skulder ved skulder. Og det er en interessant variasjon, for det viser at det mangfoldet som alle ønsker skal være til stede i høyere utdanning, i hvert fall er til stede i norsk politikk. Det er positivt. Det aller mest interessante ved SVs standpunkttagen til en del av prinsippspørsmålene i denne stortingsmeldingen er spørsmålet om likestilling mellom private og offentlige institusjoner. Jeg har forstått det slik at SV vil stemme for forslaget om å be Regjeringen fremme forslag om en felles lov for statlige og private institusjoner. Det synes jeg er meget positivt. Når man også får på plass det akkrediterings- og evalueringsorgan som Mjøs-utvalget har foreslått, vil det ytterligere understreke likebehandlingsprinsippet når det gjelder evaluering og faglig kvalitet. Mitt spørsmål er: Vil dette også medføre at SV vil være tilbøyelig til å trekke konsekvenser for de underliggende delene av utdanningssystemet, videregående opplæring og grunnskolen, og også der gå inn for likestilling mellom private og offentlige institusjoner?
Inge Lønning (Høyre), 2001-06-12:
Jeg skal ikke forsøke å konkurrere med forrige replikant i trapeskunster! Den som leser innstillingen fra komiteen, vil se at det er tre partier som stort sett står sammen på alle vesentlige punkter om merknader og forslag. Det er Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. På en rekke vesentlige punkter er også Senterpartiet med, men dessverre har Senterpartiet skilt lag med de to andre sentrumspartiene på to punkter, som vi har vært inne på tidligere i debatten. Det er ett punkt som jeg føler behov for å be representanten Dørum oppklare noe nærmere. Det gjelder Venstres Dokument nr. 8-forslag om Norges landbrukshøgskole. Representanten Dørum brukte uttrykket som også står i Venstres merknader i innstillingen, at man vil «gå inn for en kraftsamling omkring NLH». Det forslaget som er fremmet, stiller egentlig det hele i en ganske bestemt ramme, nemlig en flytteoperasjon av Norges veterinærhøgskole til Ås. Det vil vel ikke overraske verken representanten Dørum eller andre at det å fremsette et forslag av den karakter i Stortinget utløser ganske sterke reaksjoner på grasrota og hos de to institusjonene som berøres, og som på forhånd ikke har vært inne i dette bildet. Det er ikke den beste måten å legge til rette for et godt klima på. Denne kraftsamlingen begrunnes med henvisning til FUGE-programmet. Det gjør meg enda mer overrasket, fordi poenget med FUGE-programmet, som ganske riktig er forskerinitiert, er at alle de norske forskningsmiljøene er blitt enige om å lage et fellesprogram, og det programmet har ikke noe med fusjoner, flytteoperasjoner eller institusjonelle grenser å gjøre. Det er et frivillig samarbeidsprosjekt, og hvordan det kan begrunne dette Dokument nr. 8-forslaget, er for meg en gåte.