trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-12-04:
På ett punkt i innstillingen går en enstemmig komite mot departementets forslag, og det gjelder forslaget om å legge ned skogsforlegningen i Fyresdal. Komiteen sier at den ønsker ikke at det skal skje. Grunnen til det er at komiteen har informasjon, både fra departementet og fra det geografiske området som leiren hører til, som gjør at det ikke er gode nok argumenter for nedlegging. Tvert imot, argumentene for å opprettholde og oppruste leiren i Fyresdal er langt sterkere, nettopp sett ut fra behovet for åpne soningsplasser, og ikke minst fordi vi får en ny distriktsinndeling fra nyttår, og åpne soningsplasser i dette distriktet vil være få. Det vil være to for øvrig, etter det jeg vet, nemlig i stavangerområdet, og denne ligger jo i Telemark. Komiteen sier at det blir nødvendig med alternative løsninger som kan imøtekomme behovet for tilfredsstillende sikkerhet for de tilsatte, noe som også vil gi en bedre faglig oppfølging overfor de innsatte. Det betyr, sett fra Kristelig Folkepartis side, at her trengs det flere ansatte for å kunne ivareta både de ansatte og de innsatte. Vil statsråden sørge for at dette skjer, slik at man ikke går mot en nedlegging i en avviklingsperiode?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-12-04:
Jeg har også lyst til å gripe fatt i det som allerede har vært temaet for mange i denne debatten, nemlig vold mot kvinner. Jeg gjør det for det første fordi jeg har vært engasjert i beslektede tema gjennom mange av de sakene her i Stortinget og i Odelstinget hvor jeg har vært saksordfører, og for det andre fordi jeg synes det er viktig at vi som mannfolk sier noe i denne saken, for det er ingen tvil om at det er vi som er synderne, det er vi som begår disse forbrytelsene, det er vi som står til ansvar for svært mye av det som påføres det annet kjønn av smerte, både fysisk og psykisk. Det er et sykdomstegn i samfunnet at det begås vold mot kvinner. Jeg lærte da jeg vokste opp, at man ikke skal slå den som er mindre enn seg, man skal ikke oppføre seg slik at man benytter seg av fysisk overlegenhet mot den som er en svekling. Jeg vil ikke på denne måten beskrive det svake kjønn, men jeg ønsker å uttrykke en motstand mot den mannsforherligelse som kommer til uttrykk i altfor mange sammenhenger, hvor mannsforherligelse består i maktforherligelse, enten den er fysisk eller psykisk. Det er et sykdomstegn i samfunnet fordi det er et angrep på menneskeverdet. Vold mot kvinner uttrykker manglende verdiforankring og grensesetting. Ja, jeg våger også å påstå at det handler om egosamfunnet kontra ansvarssamfunnet. Vi har gjort noe, men det gjenstår mye på dette området. Vold avler vold. Kristin Halvorsen sa det fra denne talerstol for ikke lenge siden. Ja, det er riktig. Svært mange, kanskje så mye som 60-70 pst. av dem som opplever vold i hjemmet, blir selv voldsutøvere. Vold avler vold, i hjemmenes private sfære, ved eksemplets makt og ved medievold. Derfor trengs det etter Kristelig Folkepartis mening en verdiformidling og holdningsskaping som kan motvirke dette. Vi må få klare og raske straffereaksjoner, men også behandling og hjelpetiltak, både for den som volden er begått mot, og for den som har utøvet volden.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-12-04:
Når jeg tar ordet, er det kun for å gjøre oppmerksom på en trykkfeil i innstillingen. På side 2, i nest siste avsnitt under Komiteens merknader, viser komiteen til merknadene i Budsjett-innst. S. nr. 4(2000-2001)(1999-2000) (2000-2001) (1999-2000)
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2000-12-04:
Når det gjelder det siste spørsmålet, viser jeg til komitelederens svar på samme spørsmål, som jeg synes var helt glimrende. Selvfølgelig kan man ikke bare se på hvor mye penger som brukes, uten å se på hvor store utgiftsøkningene har vært i den samme perioden, og hva pengene som blir bevilget, blir brukt til. Det er slik at dette er, så langt jeg kan huske, det første budsjettet som jeg har vært med på å behandle siden jeg ble medlem av justiskomiteen – og dette er den andre perioden min i denne komiteen – hvor det ikke er lagt inn mer penger til nye stillinger. Det var det heller ikke i det forslaget som ble lagt frem av justisminister Dørum i fjor, men da fikk vi i vår komite iallfall til en ordning som forpliktet til å legge inn ekstra midler til å sikre jobb til politihøgskolestudentene når de var ferdige med sine studier til sommeren, slik at det derfor ble en god del nye politistillinger også i inneværende år. Men i det året som dette budsjettet gjelder for, er det altså ikke lagt inn midler til nye politistillinger. Det meste av økningen i budsjettet går til etablering av det nye politidirektoratet. Det blir heller ikke lagt inn tilstrekkelig med driftsmidler, og politiets egne organisasjoner sier det mangler så mye som 230 mill. kr på at det er blitt gjort. Jeg er enig med spørreren i at det har skjedd en del positive ting i justissektoren de siste årene. Norsk justispolitikk går i dag på Fremskrittspartiets premisser, istedenfor på Sosialistisk Venstrepartis premisser som tidligere. Det har ført til at komiteen etter forslag fra Fremskrittspartiet har fulgt opp en del av forslagene, men langt fra alt, og har langt fra gått så langt som nødvendig. Det er i dag fortsatt enorme problemer og enorme mangler. Det er nok å vise til at det er 1 300 personer som er dømt, som venter i mer enn to måneder på å få fengselsplass, og at kriminaliteten er blitt vesentlig tøffere enn den var for få år siden. Derfor trengs det helt andre tiltak enn det som flertallet her er villig til å gi.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2000-12-04:
Jeg er ikke ute etter å imponere representanten Marthinsen, jeg er ute etter å løse et alvorlig problem for hele den norske befolkningen. Jeg er heller ikke ute etter å drive med underholdning, men etter å løse noe som er svært alvorlig. Og det er svært alvorlig når politikamre rundt omkring i landet på slutten av året må gi ordre til sine ansatte om at de ikke skal rykke ut når det skjer et innbrudd eller kriminalitet, med mindre det er fare for liv og helse, dersom dette skjer etter klokken fire på ettermiddagen. Det viser også at det umulig kan være ansatt et tilstrekkelig antall personer i politiet eller har vært gitt tilstrekkelig med driftsmidler. Når dette problemet gjentar seg år etter år, bør kanskje politikerne se at her er det et eller annet som må gjøres. Og det er som representanten Marthinsen helt korrekt sier, dette er et spørsmål om å prioritere. Det er ikke riktig at Fremskrittspartiet har penger til alt. Jeg satt fire år som medlem av kulturkomiteen. Jeg kan forsikre representanten Marthinsen at jeg fikk så ørene flagret da jeg var rundt på diverse møter og måtte si nei til å bevilge penger. Så dette dreier seg faktisk om hvordan man ønsker å bruke pengene, og hva man synes er viktigst. Mener man det er viktigst å bruke penger på landbrukssiden, til u-hjelp, opera eller hva det måtte være, er det greit nok. Jeg mener, og Fremskrittspartiet mener, at å bekjempe kriminalitet, i tillegg til å bekjempe sykdom og styrke helsevesenet og eldreomsorgen, er noe av det aller viktigste. Da er det også her man må sette inn de offentlige ressursene. Jeg konstaterer da at når mellompartiene i år klarte å få til et budsjettforlik, prioriterte man. Man prioriterte forskning og universitetene med nesten en halv milliard kroner utover det Regjeringen hadde foreslått. Og det er greit nok. Det er sikkert kjekt for forskning og kjekt for universiteter, sikkert nyttige penger der. Men man valgte å unngå å prioritere polititet. Og det får man da ta konsekvensen av – jeg håper ved førstkommende valg.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Jan Simonsen svingte seg som vanlig til de store høyder. Det har han for så vidt også gjort i en del av kommentarene fra Fremskrittspartiet i budsjettstillingen. Det jeg imidlertid føler er det faktiske forhold i forhold til den justispolitikken som er ført i denne perioden, er at vi har gjort en lang rekke kriminalpolitiske grep der utgangspunktet stort sett er enstemmighet. Det vil jeg igjen påpeke. Listen er lang, jeg skal ikke regne det opp her, det er det ikke tid til. Men jeg føler det er det mest sentrale som står igjen i forhold til det som er bedrevet av politikk. Så til det som går direkte på budsjettet. Fremskrittspartiet sier at de konstaterer at årets justisbudsjett er det dårligste som er lagt fram på mange år. Jeg tok en liten sammenlikning med budsjettet for to år siden, som Fremskrittspartiet også var med på. Innenfor domstolene er det en påplussing på 79 mill. kr eller tilsvarende 8,7 pst., politiet 643 mill. kr eller 12,4 pst., kriminalomsorgen 162 mill. kr eller 13,4 pst. Jeg hørte representanten Krohn Devolds forklaring på Høyres medvirkning til det budsjettet. Jeg synes for så vidt det er en forklaring som ikke henger helt på greip. For uansett er en del tiltak som blir gjort, en styrking av politikken som skal føres, eksempelvis det som gjelder Schengen. Men det jeg er litt interessert i, er Fremskrittspartiets forklaring på hvordan de kan si at dette er det dårligste budsjettet på mange år, når de tross alt var med på å vedta et budsjett for to år siden, og årets budsjett er vesentlig høyere. Da må det uansett forklaringer være slik at budsjettet for to år siden ikke var på et så katastrofalt nivå. Det går jeg ut fra må bli konklusjonen av den budsjettkommentaren Jan Simonsen hadde.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-12-04:
Jeg vil først understreke det samme forhold som representanten Krohn Devold tok opp. Det er klart at når det gjelder skyteopplæring, er det dyrt å bygge nytt, men det er ikke like dyrt å leie. Det er ofte i Oslo at ting settes på spissen, og komiteen har en merknad til ettertanke når det gjelder hvordan man kan finne praktiske løsninger på det. Min ettertanke oppstod en nyttårsnatt inn i et nytt årtusen, da jeg nesten hørte på det som skjedde ved ran av en butikk hvor det var våpen. Etter det lærte jeg at hvis man skal forebygge den store panikken, forebygge populistiske utspill, noe som jeg selvfølgelig aldri vil mistenke statsråden for, er nettopp det å sørge for god trening og opplæring og praktiske tiltak en måte å gjøre det på. Jeg tok likevel ordet for et annet forhold. Jeg bemerket i mitt hovedinnlegg at komiteen har tatt opp vold og tiltak mot vold mot kvinner. I den sammenheng har vi i en rekke tilfeller fått opp spørsmål om besøksforbud og hvordan besøksforbudet kan håndheves av menn – spesielt er det menn – som opptrer på en slik måte at de ignorerer det, med andre ord at man har skjerpende bestemmelser som gjør at man faktisk kan varetektsfengsle folk når de går for langt. Og det vet vi at folk gjør. Jeg vil spørre statsråden hvor den saken nå står, for jeg vet at hun har et engasjement i dette spørsmålet.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Da Regjeringen fremmet forslag om å legge ned skogsforlegningen i Fyresdal, var det fordi Regjeringen var av den oppfatning at det var den beste måten å bruke de samlede ressurser på, at det var andre måter å bruke de samme ressursene på som gav et bedre kriminalomsorgsfaglig tilbud for de innsatte som skal sone. Når en enstemmig komite mener noe annet, vil selvfølgelig Regjeringen bøye seg for det og legge til rette for at skogsforlegningen i Fyresdal kan opprettholdes, og da er det en selvfølge at den må opprettholdes på en måte som er sikkerhetsmessig forsvarlig. Det vil antakelig bety at vi er nødt til å styrke bemanningen der noe, i hvert fall endre turnusen, i forhold til det som gjelder i dag, og det er Regjeringen innstilt på å få til for å imøtekomme en enstemmig komites ønske om at skogsforlegningen skal opprettholdes.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Det er ikke vanskelig å være enig med komiteens leder om at det er viktig at politiet har skikkelig skyteopplæring, ikke minst sett i lys av antallet væpnede oppdrag. Jeg kan også svare bekreftende, i den forstand at jeg kan love at vi skal gi en eller annen form for tilbakemelding i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Men innholdet i den tilbakemeldingen synes jeg det er vanskelig å love noe om nå, ikke minst fordi en del av de forslagene som har vært oppe, og som har vært vurdert, koster så mye penger at det er vanskelig for meg her og nå uten videre å love noe, også sett i lys av andre ønsker som også både regjering og komite kunne tenke seg å prøve å få til, f.eks. politihelikopter eller ny Grünerløkka politistasjon, som også er andre store, krevende reformer som vi for så vidt alle sammen på et eller annet tidspunkt ønsker å få til. Jeg lover en eller annen form for tilbakemelding i revidert nasjonalbudsjett. Jeg er opptatt av å få til skyteopplæring, men akkurat hvordan, hvor godt og hvor fort vi kan få det til, er det for tidlig å svare på nå.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
For en måneds tid siden fremmet Regjeringen forslag overfor Stortinget om en endring i strafferammen for besøksforbud, så det ligger i komiteen et forslag om å endre dette slik at det er mulig å pågripe og eventuelt fengsle – hvis det ligger til rette for det – personer som overtrer et nedlagt besøksforbud. Det jeg i tillegg kan meddele, er at vi også arbeider med å se på selve utformingen av besøksforbudsbestemmelsen, for å se om den kan gjøres bedre og klarere enn det den er i dag, og hvilke vilkår som skal til for å nedlegge besøksforbud.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Det har i liten grad vært fokusert på sammenhengen mellom vold på offentlig sted og den mer omfattende volden som skjer i hjemmet. Vi kan lese i statistikken at det skjer flere drap i hjemmet enn på noe annet sted, og Oslo-politiets undersøkelse viser at bosted er et hyppig åsted for voldsutøvelse, og at den som oftest er rettet mot familiemedlemmer. Dette fokuserer vi lite på. Vi vet at det er store mørketall fordi slike tilfeller ikke anmeldes, og det virker fortsatt som om dette er et tema som i altfor stor grad er tabubelagt. Det passer ikke inn i våre forestillinger om familien og hjemmet, og vi vet at det ofte møtes med til dels avleggse holdninger. Vi vet også at det som oftest er jentene som utsettes for det. Dette er et av de områdene vi har langt igjen på før vi kan si oss fornøyd med likestillingen, og da må vi tørre å gripe tak i den. Vi har i liten grad fokusert på hvordan vi kan hindre at guttunger som har vært utsatt for vold mellom foreldrene, ikke adopterer slike voldsmønstre. For her ligger det nok en viktig årsak til at denne volden skjer, gutter som opplæres til å tro at mannfolk løser problemer ved å slå. Det er en form for konfliktløsning som de færreste mannfolk vil akseptere, men i mangel av gode rollebilder og lite fokusering på vold i hjemmet er det mange gutter som læres opp til å tro at mannfolk slår og bruker vold. Vi ser det eksponert i samfunnet for øvrig også. Det er maskulinitet på avveier, og det er så fjernt fra mannsverdiene som det er mulig å komme. De guttene som i dag ikke har riktige mannsroller å forholde seg til, risikerer å bli konfirmert uten å få korrektiver. For vi har på mange måter utviklet et samfunnssystem der unger møter bare kvinner gjennom hele oppveksten, enten det er i hjemmet, i barnehagen eller i grunnskolen. Her har vi en stor jobb å gjøre for å motarbeide den volden som skjer på offentlige steder, ved å gi guttene våre gode mannsroller til å ta lærdom av. Det er en av de viktigste likestillingssakene som fortsatt står uløst tilbake. Husk også på at det er tusenvis av unger som lever med dette hver eneste dag! Vi må tørre å ta tak i det og ikke bare akseptere at det er et bitema. Vi må få en oversikt over hva det er vi egentlig utfordrer, selv om det fortsatt oppleves som tabubelagt. De signalene som vi sender ut herfra, kan bidra til at det blir gjort noe med det. I tillegg er det satt i verk en del arbeid på området som det er mulig å forsterke, ikke minst for å få mannfolkene mer på banen når det gjelder barn og unges hverdag, enten det er i hjemmet, i førskolen, i barnehagen eller i grunnskolen.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Mer enn 10 000 kvinner blir hvert år behandlet av helsevesenet for de fysiske skadene de har fått av ektemenn eller samboere. I tillegg kommer alle de som ikke oppsøker lege, til tross for at de har fått betydelige skader. Problemet er betydelig, og når en også vet at det finnes barn rundt disse kvinnene, er det ganske vondt å tenke på hvor maktesløse vi er som medmennesker. Krisesentrene har vært redningen for mange kvinner og barn opp gjennom årene. Rundt 2 500 kvinner og 1 800 barn bor hvert år på krisesentrene rundt om i Norge. De som søker hjelp i disse krisesentrene, er psykisk nedbrutt, de eier ikke selvtillit og har ikke mulighet til selv å ta initiativ til å finne fram til etater som kan gi dem hjelp. Jeg er glad for at justiskomiteen har grepet fatt i dette store samfunnsproblemet i budsjettet for neste år, og bl.a. har pekt på at volden i hjemmene i stor utstrekning går ut over kvinner og barn. Arbeiderpartiet ønsker at det skal være rutiner for volds- og voldtektsmottak ved alle legevakter. Det må legges vekt på dokumentasjon ved skader, og den som er blitt rammet, må settes i kontakt med andre hjelpeinstanser, som krisesentre, barnevern og politi. Over hele landet finnes et tilfredsstillende tilbud om krisesentre. Disse har vokst fram etter initiativ fra kvinner og kvinners organisasjoner, og mye av arbeidet er bygd på frivillighet. Dette er positivt, men det fratar ikke det offentlige for ansvar. Det pågår budsjettarbeid også i kommunene nå om dagen. På lørdag så jeg i Oppland Arbeiderblad at Lunner kommune kan komme til å si opp avtalen med krisesenteret i Hønefoss. Helse- og sosialsjefen begrunner dette med at antallet brukere er lavt i forhold til utbetalingene. Jeg tror og håper at politikerne vil se annerledes på dette. Det er jo nesten som å si at brannstasjonen skal legges ned fordi det ikke har vært noen branner. Krisesentrene er sårbare fordi de er avhengige av bevilgninger fra tilsluttede kommuner for å få et tilsvarende stort statstilskudd. Krisesentrene gjør en god jobb, og de som arbeider der, er beredt til å motta kvinner og barn som søker dit i nødens stund – til alle døgnets tider. De fortjener å få gode og stabile økonomiske forhold. Det burde vært en gjennomgang av krisesentrenes rolle og situasjon med sikte på å finne løsninger slik at de skal kunne møte framtida med en mer forutsigbar økonomi.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2000-12-04:
Kristelig Folkepartis representanter har tidligere omtalt vold mot kvinner her i Norge. Jeg vil se det i et mer internasjonalt perspektiv, for dette har jeg skjønt er svært nødvendig etter å ha vært delegat ved FN i høst og hørt debatter om nettopp dette temaet. Kvinner er en marginalisert gruppe mange steder i verden. Vold mot kvinner har dermed aldri vært et spesifikt tema på den internasjonale agenda før kanskje nå det siste tiåret. Fokuseringen på menneskerettigheter de siste årene har hatt gode ringvirkninger, og flere og flere steder i verden oppstår det nå kvinnegrupper som forsøker å fokusere på vold mot kvinner som brudd på menneskerettighetene. Det kan se ut til at dette er den beste måten å få oppmerksomhet på internasjonalt, for ofte har vold mot kvinner i andre deler av verden blitt avfeid med at det er et religiøst eller kulturelt problem og dermed et indre anliggende for land der disse overgrepene skjer. De kvinner som våger å ta opp problemet i internasjonale fora, blir ofte anklaget for å gi sitt land dårlig rykte. Det er derfor svært viktig at denne kategorien vold blir en del av vokabularet når man internasjonalt diskuterer fundamentale menneskerettigheter generelt, og at det blir allment anerkjent at vold mot kvinner er en trussel mot demokratiet og en hindring for utvikling. Vold mot kvinner har mange uttrykksformer, mer enn vold i hjemmet – voldtekt, salg av kvinner og prostitusjon, vold i krig, systematisk voldtekt, slaveri, æresdrap, omskjæring eller seleksjon av guttebarn før fødsel. FNs generalforsamling vedtok i 1993 en deklarasjon om vold mot kvinner, som understreket at dette er brudd på menneskerettighetene og en form for diskriminering. Det er derfor viktig å ha et relevant kvinneperspektiv både i utviklingsdebatten og i menneskerettighetsdebatten. Det er sannsynlig at vold mot kvinner er knyttet til kvinnens stilling i samfunnet generelt. Det må derfor være et mål at kulturelle mønstre som er klare brudd på menneskerettighetene, må brytes, og at kvinners rettigheter og fundamentale frihet er sikret gjennom nasjonale lovverk. I 1994 opprettet FNs kommisjon for menneskerettigheter en stilling som spesialrapportør for vold mot kvinner. Og det var noe nytt da menn etter krigen i Bosnia og Rwanda ble tiltalt og straffet for voldtekt og overgrep mot kvinner – fordi dette er en krigsforbrytelse. Et viktig ledd er tilgang på utdanning i disse landene, og jeg er glad for at Norge spesielt har støttet UNICEFs satsing på utdanning av kvinner. Utdanning gir jenter bedre selvtillit og kunnskap om deres egen verdi og rettigheter i samfunnet og gir dem ansvar i samfunnets utvikling. En annen viktig måte å fremme kvinners rettigheter på er å støtte demokratiseringsutvikling, der kvinners plass i styringsorganer er et sentralt element.
Karin Lian (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Det er viktig å fokusere sterkere på ansvarsforholdet for krisesentrene i Norge generelt og Incestsenteret i Vestfold spesielt. Den ordningen Incestsenteret i Vestfold har, med en uforutsigbar økonomisk situasjon fra år til år med krav om selv å skaffe seg 200 000 kr hvert år, er uholdbar. Senteret i Vestfold er det eneste i landet som har døgnåpent med botilbud i en krisesituasjon. Hit kommer barn, unge og voksne når de rømmer hjemmefra for å slippe flere seksuelle og voldelige mishandlinger. Nå må vi i fellesskap, med staten, ta et større ansvar for dette alvorlige problemet. Vi kan ikke overlate en så stor del av dette tilbudet til frivillige, der kakelotteri og tigging av penger er avgjørende for om dette senteret skal kunne fortsette med døgndrift. Fellesskapet må sørge for stabile og trygge rammebetingelser, slik at også de som arbeider der, kan få akseptable arbeidsbetingelser, slik andre har. Jeg har registrert at Regjeringens handlingsplan «Vold mot kvinner» har mange forslag om å gjennomføre oppgaver på dette området. Et tverrdepartementalt utvalg vil kunne dekke et bredere felt og også følge opp de kriminelle sidene i større grad enn hittil. Det er bra. Etter hvert må staten ta hele ansvaret for at alle fylker får sitt eget døgnåpne tilbud. Jeg har også registrert det store antall personer som er utsatt for vold i hjemmet. Ett av hjelpemidlene som er utprøvd siden 1. september 1997, og som nå er blitt permanent, er voldsalarm. 300 personer som er utsatt for alvorlige trusler og vold, har tatt dette i bruk. Så til slutt: Når det gjelder bruk av ord som våpen for å få makt og innflytelse, vil jeg be om at vi minner hverandre om hvorfor korpslege Lorentz Ring i 1885 gav det maleriet som henger bak meg her, til Stortinget. Han var ambulanselege i den italienske borgerkrigen og så seg lei på at folk skulle slåss og bruke våpen for å få makt og innflytelse. Han så de mange lidelser og tap av liv i denne maktkampen. Han viste til at Norge hadde demokratiske måter å utøve makt og innflytelse på. De folkevalgte skulle bruke ord som politisk våpen for å argumentere og forhandle med sine motparter. Det er noe vi voksne i dag må fokusere på i sterkere grad og lære våre barn, slik at de kan vinne fram med sine meninger og nå sine mål på en fredelig måte.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
De av oss som har lest mye historie, har lest om kvinners opplevelser i krig, og om at kvinner og gull var seierherrenes krigsbytte – da man på primitivt vis skulle ydmyke sine fiender ved å ta deres kvinner fra dem, og ved å plante sin sæd i fiendens kvinners fang utrydde fiendenes arvestoffer og på den måten utrydde dem som ætt. Hvis dere mot formodning lever i den tro at slike primitive gjerninger tilhører fortiden, så er det helt feil. Disse grusomhetene og denne krigsarven er ikke bare historie; det er historien til nåtidens kvinner fra de krigene og konfliktene som utspilles i vår tid. Historiens grusomheter mot kvinner er lærdom som krigsplanleggere også i vår tid utnytter kynisk. Vi har sett dette hele tiden. Også i flere av dagens konflikter og under krigene på Balkan har kvinner vært utsatt for systematiske voldtekter som et ledd i krigføringen. Vi som er kvinner, kan ikke forstå hvordan man kan tenke ut slike grusomheter, ei heller hvordan krig og voldtekt i det hele tatt kan forenes. Sjøl om voldtekt har vært brukt som voldshandling i krig så lenge mennesker har ført krig, ble voldtekt først erkjent som krigsforbrytelse i 1995. Følgen av dette burde være at det internasjonale samfunn nå må ta ansvar for at overgrep mot kvinner og barn straffeforfølges. Våre to midlertidige straffedomstoler pr. i dag, en for Rwanda og en for tidligere Jugoslavia, som arbeider med krigsforbrytelser, må ta kvinnenes historier på alvor. De som har begått krigsforbrytelser, har mest sannsynlig begått forbrytelser av alle slag. Det som omhandler kvinnenes historie er også viktig å ta med når man skal gå til straffeforføyninger. Jeg husker også krigshistoriene som ble fortalt av de første som kom hit fra Bosnia-krigen, og jeg husker også avhopperne som ikke orket å være soldater, som fortalte hva de ble opplært til å gjøre mot kvinner og barn. Det er bestemt at framtidas faste krigsforbryterdomstol skal bygges opp i Roma, men før den tid bør disse sakene bli tatt mye mer alvorlig enn de blir i dag. FNs generalsekretær Kofi Annan har forstått at krigsforbrytelser mot kvinner må det settes skarpt lys på, det må fordømmes på det sterkeste og straffeforfølges. Da jeg var i FN i høst, ble et møte i Sikkerhetsrådet viet vold mot kvinner og barn i krig. Det ble en lang dag med mange sterke innlegg fra kvinner som visste hva de snakket om. FNs høykommisær for menneskerettigheter, Mary Robinson, holdt også et meget sterkt innlegg om menneskerettigheter i 3. komite. Der var det også viet mye tid til å understreke at det burde være en selvfølgelig menneskerett som kvinne å få slippe vold, enten det er hjemme, ute eller i krig.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Når vi i dag behandler budsjettinnstillingen for Justisdepartementet, vil jeg gi ros til justiskomiteen som til de grader har satt bekjempelse av vold mot kvinner på dagsordenen, når komiteen i en av sine merknader sier bl.a. : «Komiteen viser til at vold mot kvinner ikke bare er et problem for den enkelte kvinne, men et samfunnsproblem. Dette gjelder også vold i hjemmet. Samfunnet har et ansvar for å reagere når kvinner utsettes for slik vold. Komiteen viser til at politiet kan forfølge saker selv om kvinner ikke anmelder gjerningsmannen ved å benytte seg av muligheten til å ta ut offentlig tiltale. Denne muligheten bør brukes mer aktivt.» Dette er en flott kommentar. Det er helt nødvendig at vold i hjemmene blir løftet ut av den private sfære og behandles som det det er, nemlig et – dessverre – økende samfunnsproblem. Vold i hjemmet er ikke bare en sak mellom mor og far – de voksne i familien. Barna rammes alltid hardest. Og det er et problem at voksne som mønsterfigurer for barna skaper nye voksne som slår. Det er ikke damene som er problemet, det er de anslagsvis 100 000 mennene som tyr til vold overfor sine koner og samboere, som er problemet. Det er ikke ofrene som bør flyttes på ved at de må rømme til krisesentrene eller bytte identitet. Vi som samfunn må sørge for at problemet, nemlig mishandleren, blir kastet ut og straffet. Jeg er glad for at justisministeren har tatt tak i voldsproblemene, ikke minst i forbindelse med voldtekt. Til nå har en fått inntrykk av at voksne, fulle og kranglete menn som blir slått ned i taxikø kl. 3 om natta, har et sterkere rettsvern enn damer som blir voldtatt på vei hjem fra fest. Vi må ikke bli likegyldige og bagatellisere vold med utsagn som: Ja ja, når hun er så dum. Det er vel faktisk sånn at såkalte dumme folk skal ha lik rett til rettsvern som de som kaller seg kloke? Et blåmerke vil vanligvis leges etter noen dager, men redselen for å bli slått igjen og ydmykelsen vil forfølge en livet ut. Det kan ikke være sånn i vårt rettsvesen at den som slår og mishandler, slipper unna med noen måneders straff, mens den som blir slått, voldtatt og ydmyket, skal føle straff hver dag og dermed oppleve at hun har fått livsvarig straff. Derfor er det nødvendig, slik justisministeren nå foreslår, at straffeloven endres for å sikre en bedre rettsbeskyttelse mot truende og trakasserende gjerningsmenn.
Mimmi Bæivi (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Prostitusjon er blitt et betydelig problem i store deler av grensefylket Finnmark. Til tross for stort engasjement i de berørte lokalsamfunn har man ikke klart å få bukt med verken selve prostitusjonsvirksomheten eller de uheldige ringvirkningene som følger med. Dette skaper frustrasjon, fordommer mot alle russere, rykter omkring i bygdesamfunnet, myter om hvilke premisser prostitusjonen skjer på, og kvinnefiendtlige holdninger. Barentssamarbeidet har fanget opp den nøden som berører store deler av befolkningen på den andre siden av grensen. Mødre og kvinner er selvsagt også der opptatt av sin og sine barns framtid, noe vi i Norge må støtte opp om. I kjølvannet av mennesker i nød skor kyniske mennesker seg på deres vanskelige livssituasjon. Menn i nord som er med på å utnytte disse kvinnene, ser ikke på seg selv som horekunder. Nei, de er de store hjelperne. De tar jo disse kvinnene inn i sine hjem og betaler dem for å være sexslave, men også for å være slave for dem på andre måter. De trenger ikke å gå på bordell, og da er det jo ikke så negativt! Mange av kvinnene som kommer, drømmer om en rik mann i Norge som kan hjelpe dem bort fra elendigheten hjemme, bort fra stort alkoholmisbruk, bort fra en som slår. De kommer hit til en med pent hus, med bil og med mye god mat – men mannen er den samme. I tillegg har han et sjåvinistisk kvinnesyn, og liker han ikke den han har fått disponere over, er det bare å bytte, for det kommer busslaster med kvinner over grensen hver uke. Det vi hører fra menn som prøver å unnskylde seg for hvorfor dette skjer, er: De russiske jentene er ikke som de norske, de har en annen kultur og de liker det de gjør. De er fattige, og nå tjener de penger. Nei, dette tror jeg ikke på. De fleste som kommer på denne måten, er tvunget ut i prostitusjon av økonomiske grunner. Mange av dem er enslige mødre, og de har en jobb hjemme som ikke er nok til å holde liv i seg og familien. Utnytting av kvinner har spesielt i mange fattige land vært et samfunnsproblem, og det finnes stor dokumentasjon på hva dette gjør med de menneskene som er involvert, både selgere og kjøpere. Kjøperne omtaler prostitusjon i forskjønnende vendinger og bidrar til å skape holdninger til mennesker som bare bryter ned. Men når de prostituerte beskriver sine liv, får vi høre om en uutholdelig situasjon uten menneskeverd. Prostitusjon er en handel med kvinner og dermed vold mot dem. Kvinneforakten som denne trafikken avler, rammer mange bygdesamfunn i Finnmark. Som politikere må vi være med og slå fast at dette kan ikke samfunnet akseptere. Vi må ha lover som plasserer ansvar og straff hos overgriperne.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Vold mot kvinner er et samfunnsproblem og et offentlig problem, det er ikke et privat problem. Vold er ødeleggende, og den fratar oss frihet. Å bekjempe vold mot kvinner er nødvendig for å oppnå reell likestilling for kvinner, og det var kanskje det som var begrunnelsen for kvinnebevegelsen da den tidlig på 1970-tallet bidrog til å sette offentlig søkelys på «husbråk», som det da ble kalt. Noe mer brutalt enn vold og overgrep mot ens nærmeste er det vanskelig å komme på. Vi kan ikke fatte eller forklare dette grusomme fenomenet, og det er nettopp derfor vi føler oss så maktesløse og så sårbare som mennesker. Vi politikere kan regulere «gutteklubben Grei» og innsidehandel i næringslivet, vi kan regulere arbeidsmiljø og vi kan regulere overgrep mot dyr, men når det gjelder å forebygge vold mot kvinner og barn, vet vi ikke helt hva vi kan gjøre. Vi føler avmakt, og vi blir hjelpeløse. Nettopp det at hver og én av oss føler seg hjelpeløs, viser at her må vi stå sammen, på tvers av partilinjer og på tvers av kjønn. Vi må også komme i hug at familiene også ofte føler avmakt i en slik situasjon. Vi må gjøre det vi kan for å bryte den onde sirkelen som volden representerer, og da må vi legge bort maktesløsheten og det verste raseriet og ikke bare rope på straff og gjengjeldelse. Straff og straffesanksjoner må vi ha, og de kan også i noen grad videreutvikles, men jeg tror ikke vi får bukt med volden kun gjennom å øke strafferammene; det tror jeg ikke hjelper. Når vi lytter til dem som utøver vold, vet vi at mange av disse selv har vært utsatt for det. Svært ofte kom volden inn i voldsutøverens egen barndom – de har enten vært vitne til vold eller vært utsatt for det. Per Isdal og Thore Langfeldt har veldig mye å si om dette. Så å si samtlige av deres klienter har opplevd vold som barn, enten direkte eller indirekte ved å være vitne til fars vold mot mor. Det siste tiåret er man via forskning blitt oppmerksom på at det å være vitne gir mye større skadevirkninger enn man tidligere har trodd. Per Isdal, som er psykolog og leder av behandlingsstiftelsen Alternativ til Vold, har nettopp skrevet boken «Meningen med volden». Det Isdal her tar opp, er særdeles tankevekkende: Vold i hjemmet preger mange barns oppvekst. 90 pst. av de som utsettes for vold i hjemmet, er kvinner. Politiets arbeidsmetoder må rettes inn mot å avdekke og dokumentere hjemmevold, og rutinene for registrering og rapportering må bedres. Arbeiderpartiet vedtok på landsmøtet at det skal opprettes et kvinnevoldsutvalg. Hensikten med dette vil være å se ulike virkemidler og langsiktige tiltak mot kvinnevold i et helhetlig perspektiv.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Jeg kjenner veldig mange jenter som er redde for å gå ut alene om kvelden. Frykten for å bli utsatt for voldtekt og andre overgrep reduserer deres bevegelsesfrihet. Vi vet også at det er mange kvinner som lever i parforhold hvor frykten for vold – og ofte seksualisert vold – fra partneren gjør at de lever i mer eller mindre konstant frykt. I noen tilfeller er det så ille at det går ut over livskvaliteten. Jeg er derfor glad for at justiskomiteen både tidligere i år og ikke minst nå i forbindelse med budsjettinnstillingen vier dette problemet ekstra oppmerksomhet. Spørsmålet er hva vi som samfunn kan gjøre for å bedre situasjonen til alle de kvinnene dette angår. Det aller viktigste er selvsagt å forhindre at det skjer overgrep. For hvert enkelt overgrep som kan forhindres, skåner vi en kvinne for en krenkende, voldelig eller truende opplevelse. Dessuten må vi sette inn tiltak etter at handlingen har funnet sted. Det dreier seg om straffereaksjoner og om hjelp og bistand til den kvinnen som har vært utsatt for overgrepet. Det er av stor betydning at samfunnet reagerer overfor overgriperen, og at kvinner blir behandlet på en måte som gjør at skadevirkningene av overgrepet blir minst mulig. Nest etter drap er voldtekt den alvorligste forbrytelsen i vårt samfunn. Voldtekt er et samfunnsproblem som dessverre ikke er av ny dato. Men for strafferettspleien er sedelighetssaker i den form og det omfang som vi i dag har, et relativt nytt saksområde. Dersom vi ser på kriminalstatistikken fra Statistisk sentralbyrå og voldtektsmottaket ved Oslo legevakt, viser den at to av tre anmeldelser for voldtekt blir henlagt. 15 pst. av alle anmeldelser ender med domfellelse. 24 pst. av voldtektssakene som kommer opp for domstolene, ender med frifinnelse. Halvparten av de som kommer til voldtektsmottaket ved Oslo legevakt, anmelder voldtekten. En svensk offentlig utredning viser at mer enn 90 pst. av alle voldtekter aldri blir anmeldt. Disse tallene gjør at jeg stiller meg spørsmålet: Har vi ikke et rettssikkerhetsproblem for kvinner som blir utsatt for slike overgrep i vårt land? Det er i de siste årene blitt fokusert på politiets og påtalemyndighetenes evne til å håndtere denne typen saker, og en arbeidsgruppe nedsatt av riksadvokaten, har sett på etterforskingskvaliteten i voldtektssaker. Arbeidsgruppa gikk inn i over 100 enkeltsaker og foretok en kontroll og etterprøving av politiets etterforsking av voldtekter. Arbeidsgruppa vurderte om politiet og statsadvokaten havner på riktig avgjørelse når valget står mellom å reise tiltale og å henlegge en voldtektssak. Arbeidsgruppa konkluderte med at kvaliteten kan bli bedre, og har foreslått en rekke tiltak for å bedre etterforskinga. Vi er mange som imøteser Justisdepartementets oppfølging av arbeidsgruppas arbeid.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
I dag er det mange kvinnelige representanter fra Arbeiderpartiet som engasjerer seg i denne debatten. Vi mener det nå trengs en bred mobilisering mot vold, og at den mobiliseringa også må skje her i Stortinget. Det er en mobilisering som ikke ensidig må dreie seg om politi og lengre straffer, men som tvert imot først og fremst må dreie seg om forebygging. Når vi skal forebygge, betyr det at vi må se nærmere på hva som er årsakene til at folk tar i bruk vold. En viktig årsak er fravær av mannlige forbilder for gutter. Undersøkelser i Sverige viser at i samtlige av de grove voldstilfellene de siste årene, hadde voldsutøverne hatt minimal kontakt med sine fedre i oppveksten. I stedet hadde disse guttene måttet lete andre steder etter mannlige forbilder og funnet det gjennom TV, gjennom videospill og tegneserier – i en verden der menn løser konflikter med vold og aggresjon. I en hverdag uten en pappa som trøster, i en barnehage uten menn som sitter ned rundt matbordet, blir lett slike mannsfigurer modeller. Og dette er et område der verden dessverre ikke har gått så mye framover de siste årene. Dagbladets nettavis kunne i forrige uke melde at over 90 pst. av lærerne i grunnskolen er kvinner. Det betyr at mange gutter har en hel oppvekst, fram til de er ferdig på skolen, uten menn med omsorgs- og veiledningsoppgaver. Skal vi forebygge vold, trenger vi altså menn, i barnehager og i grunnskolen. Lærerlagets leder, Helga Hjetland, mente at det viktigste tiltaket for å få flere menn inn i skolen, er lønn. Der gjør vi nå et løft i oppfølgingen av lønnsoppgjøret i vår, der Regjeringa legger inn full kompensasjon i forslaget til statsbudsjett. Jeg mener lønn er viktig, men det er ikke nok. Her er vi nødt til å gå systematisk til verks, sammen med bl.a. lærerorganisasjonene, for å finne konkrete tiltak for å få flere menn inn i barnehagene og skolen. I tillegg vil det arbeidet som nå gjøres med å endre barneloven, være viktig. Delt omsorg må bli det naturlige. Likestillingsdebatten har de siste 20 årene dreid seg om å gi kvinner samme muligheter som menn har, men i dag er det mange fedre som føler at de står uten rettigheter til sine barn. Nå er det på tide at likestillingsdebatten også dreier seg om at vi kvinner må gi slipp på noen privilegier. Målet er et samfunn der vi gir alle barn mulighet til både mannlige og kvinnelige rollemodeller i sin familie, i barnehagen og på skolen.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2000-12-04:
Det bør vere ein grunnleggjande menneskerett å leve eit liv utan frykt for vald eller å bli utsett for vald. Dessverre veit vi at det er mange som ikkje har det slik. Vi har ingen statistikk eller kunnskap som gir eit fullstendig bilde av kva omfanget er når vi snakkar om vald. Ikkje minst er det store mørketal når det gjeld vald som skjer overfor kvinner i heimen. Vald i heimen var inntil nyleg eit tema som var lite framme i den offentlege debatten. Opprettinga av krisesenter og krisetelefonar for mishandla kvinner har medverka til at denne typen vald har fått auka merksemd, men vi løyser ikkje problema med vald berre ved å opprette krisetelefonar og krisesenter. Vald mot kvinner er ikkje og må ikkje oppfattast som eit privat problem, det er eit samfunnsproblem. Vi har alle eit ansvar for å medverke til å førebyggje vald og overgrep, både på gata, på arbeidsplassen og i heimen. Etter Statistisk sentralbyrå sin levekårsstatistikk frå 1997 har ca. 6 pst. av vaksne kvinner i Noreg vore utsette for vald eller truslar. Ingenting tyder på at dette talet går nedover. For barna tyder dette at dei blir dregne med inn i problema og får ein barndom og oppvekst prega av dei vaksne sine problem, stikk i strid med kva barna har krav på i oppveksten. Sentrumsregjeringa greip fatt i dette vanskelege, men viktige temaet og la fram handlingsplanen «Vold mot kvinner», med ei rekkje konkrete forslag for å betre situasjonen. Ein effektiv kamp mot vald krev ein målretta og samordna innsats frå samfunnet si side. Ulike etatar og fagmiljø må arbeide saman. Det må satsast på auka kompetanse blant dei faggruppene som arbeider med vald, og også på å auke forståinga av problemet generelt i samfunnet. Det er viktig at den sitjande regjeringa følgjer opp sentrumsregjeringa sitt initiativ, slik at vi kan klare å utvikle eit samfunn med auka livskvalitet for alle.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-12-04:
Justisministeren nemnde i dag i sitt innlegg konkrete tiltak for å få bort vald mot kvinner. Eg vil gi mi støtte til hennar engasjement på dette feltet. No er det nærmast på dagen eit år sidan tre statsrådar frå sentrumsregjeringa la fram ein handlingsplan med 20 tiltak mot kvinnevald. Denne i og for seg unnselege planen vart overraskande godt motteken. Her var det tydeleg eit behov både for synleggjering av eit stort, men ofte skjult samfunnsproblem, og her var det eit tydeleg behov for ulike tiltak. At nokon brydde seg gjennom ein plan, gav faktisk nytt håp. Når justisministeren i dag understrekar både større moglegheit til å bli høyrt og òg til å få erstatning, oppfattar eg det som viktige steg vidare. Større moglegheit til valdsalarm gir tryggleik til fleire. Frå Senterpartiet si side vil vi òg be om at Kompetansesenteret for vald sitt arbeid for offera blir løfta klarare fram. Det var eit prøveprosjekt frå 1996, der vidareføringa vart avklara i fjor. Eg er glad for at dagens regjering no følgjer opp. Kompetansesenterets fremste oppgåve er å formidla kunnskap om vald og valdsoffer i det ordinære hjelpeapparatet. Auka kunnskap er avgjerande, ikkje minst er det viktig i dei ulike utdanningsinstitusjonane. Wenche Malmedal laga i 1998 ein rapport om vald i sjukeheimen. Det er eit eksempel både på behovet for haldningsskapande arbeid, rettstryggleik, ikkje minst for demente, og arbeidsmiljøtiltak overfor helsepersonell. Torunn Arntsen Sørheim viste i undersøkinga si frå 1998, «Vanlige kvinner – uvanlige utfordringer», gjennom 37 intervju kor sårbare funksjonshemma kvinner er, og kor viktig det er at hjelpeapparatet er meir observant akkurat på desse kvinnene og kva dei kan bli utsette for i sin kvardag. Til slutt vil eg seia at eg lèt meg imponera av det arbeidet som Oslo kommune allereie hadde sett i gang på dette området. Det opplæringsprogrammet som dei har, er eit eksempel òg for andre. Eg reknar med at justisministeren som koordinator for ulike tiltak òg følgjer det opp.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-04:
Jeg har hørt på debatten sånn litt fra sidelinjen, og jeg synes det er gledelig at vold mot kvinner har vært et så stort tema her i dag. Vold mot kvinner er en viktig strategi for å holde kvinner nede og er derfor et demokratiproblem, slik en annen taler sa tidligere. I forbindelse med Barne- og familiedepartementets budsjett foreslår nå SV både at det skal settes ned et kvinnevoldsutvalg – og jeg forstår at vi der i hvert fall får støtte fra Arbeiderpartiet – og at vi må se på tiltak som gjør at det er mishandleren som blir kastet ut av hjemmet – at det ikke er kvinner og barn som må flykte – automatisk voldsalarm og tiltak som sikrer kvinner og barn bedre hjelp. Mye av denne debatten, slik jeg har hørt den, har dreid seg om vold mot kvinner her i Norge. Jeg har lyst til å ta opp vold mot kvinner i andre land og hva vi gjør med det. FNs kvinnekonvensjon forplikter oss også til å hjelpe kvinner som blir utsatt for vold i andre land. Det betyr at vi må jobbe skikkelig i forhold til handel med kvinner, men det er også viktig at vi ser på hvordan vi behandler de kvinnene som blir utsatt for vold i andre land, og som søker beskyttelse her hos oss i Norge. De har enten flyktet fra voldtekt, eller de har flyktet fra voldelige ekteskap, og de får ikke den beskyttelsen de trenger i andre land. I forhold til FNs kvinnekonvensjon forplikter vi oss til å hjelpe disse kvinnene. Her i Norge er det få som har fått opphold på grunn av kjønnsbasert forfølgelse, det kan også Flyktningerådet fortelle om i sitt siste temanummer. Sjøl har jeg møtt mange fortvilte kvinner som ikke har fått opphold. De har altså flyktet fra vold, men de blir ikke trodd, enten fordi de ikke kan dokumentere at de har vært utsatt for vold eller risikerer å bli utsatt for vold når de kommer hjem igjen, eller fordi de ikke sa sannheten fra første øyeblikk. Og det er ikke så rart at de har holdt slike opplysninger for seg sjøl, for vi vet jo hvordan dette er befengt med skyld og skam. Det vet vi også en god del om i forhold til det arbeidet som er gjort her i Norge. MiRA-senteret, NOAS og Amnesty mener alle at praktiseringen av utlendingsloven her i Norge gjør at disse kvinnene ikke får den beskyttelsen de trenger. I dag sitter det en iransk kvinne et sted i Norge med sine barn. Hun har fått avslag på avslag, til tross for at alle som har vært sammen med henne, skjønner at hun snakker sant når hun sier at hun er redd for å bli utsatt for vold. Dette er en skamplett, og jeg oppfordrer alle til ta fatt i dette problemet, slik at vi kan se på det. Det er en forpliktelse for oss å ta dette på alvor.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2000-12-04:
Eg er glad for denne debatten som fokuserer på vald, og eg tykkjer det er naturleg at den knyter seg til budsjettdebatten i samband med Justisdepartementet sitt budsjett, sjølv om den òg kunne høyrt inn under andre debattar. Komiteen viser til at vald mot kvinner ikkje bare er eit problem for den enkelte kvinna, men eit samfunnsproblem – det skulle ein tru var nokså sjølvsagt – og at samfunnet har eit ansvar for å reagera når kvinnene vert utsette for slik vald. Ja, eg vil seia det sånn at me alle har eit ansvar for å reagera, for som vener, slekt og naboar har me alle ei moralsk plikt til å gripa inn og ikkje bare passivt sjå på når privatlivets fred vert privatlivets ufred. Det kan gjelda kvinner, barn eller foreldre, eller for den saks skuld menn, men me har altså eit moralsk ansvar som privatpersonar i denne samanhengen. I det offentlege apparatet har me òg folk som har eit formelt ansvar for å leggja merke til og hjelpa til dersom ein merkar at barn eller vaksne er utsette for vald. Det var eit innslag i TV i går som viste ei vaksen dame som ikkje hadde fått den hjelpa. Det viste seg at det enno var langt igjen før m.a. lærarar og barnehagepersonell hadde den kunnskapen dei burde ha for å kunna avsløra openberre problem hjå ungar. Komiteen viser til at politiet kan følgja opp saker sjølv om kvinna ikkje melder gjerningsmannen sjølv. Det tykkjer eg er ei ordning som er for lite brukt. Eg trur me har eit stykke igjen å gå der. Eg trur dessverre, sjølv om eg ser at det kan vera vanskeleg å balansera når det gjeld omsynet til at tvilen skal koma tiltalte til gode, og det å tru på offeret og den som har meldt saka, at me må jobba for å gjera dette betre. Dette heng i hop med kunnskap i politietaten og sjølvsagt med etterforskingskapasitet, og det heng igjen i hop med kor mykje ein prioriterer å bruka til desse sakene. Eg har sjølv vore i ein slik situasjon på vegner av ein klient då eg jobba i helse- og sosialetaten, og melde saka til politiet. Det var inga særleg god oppleving hjå politiet, og saka vart lagd bort. Det kan godt vera det var rett, men det kunne vore gjort på ein annan måte, slik at ikkje offeret og hjelparane hennar følte seg så mistenkjeleggjorde. Me snakkar i Arbeidarpartiet meir og meir om delt omsorg, og det er nokre som ringjer meg og spør: Betyr det at ungane skal vera hjå desse overgripande fedrane sine, hjå desse fedrane sine som slår dei? Slik er det sjølvsagt ikkje. I barnevernlova er det slik at barnets beste er i fokus, og dersom ein er i tvil, dersom saker er under handsaming, er det sjølvsagt slik at ein må stilla opp med tilsyn, for tvilen skal altså koma barnet til gode i ein slik situasjon.