Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Fra denne talerstolen har det mer enn én gang det siste året, naturlig nok, blitt referert til antall arbeidsplasser skapt under rød-grønt styre. Den sterke sysselsettingsveksten er kanskje det mest slående uttrykket for den sterke økonomiske utviklingen Norge har hatt de siste årene, til tross for at verden rundt oss har stått oppe i den mest alvorlige finanskrisen siden 1930-tallet. Jeg vil allikevel hevde at det er ikke sysselsettingsveksten i seg selv som er det sterkeste resultatet etter åtte år med rød-grønt styre. For meg er det kombinasjonen av kraftig sysselsettingsvekst og reduserte inntektsforskjeller som står igjen som en helt ekstraordinær arv etter den avgåtte regjering. I internasjonal sammenheng har utviklingen i Norge vært unik. De siste ti årene har forskjellene mellom folk eskalert i nær sagt alle land det er naturlig å sammenligne seg med. Sverige har, etter at de borgerlige tok over, de raskest voksende forskjellene vi har sett i hele OECD-området siden man begynte å føre statistikk. Økende forskjeller internt i land har nærmest vært som en naturlov å regne, også i Norge, fram til 2005 – et uunngåelig resultat av at grenser bygges ned, og at både penger og folk flytter stadig raskere på seg. I en liten, åpen økonomi som den norske kunne det fort betydd et press både mot lønnsstruktur og innretning av skattene våre som det ville vært umulig å stå imot. At vi har klart å holde fast ved trepartssamarbeidet, et godt organisert arbeidsliv og den kollektive lønnsdannelsen, er viktige forklaringer på resultatene vi har oppnådd. Men det har også vært viktig at vi har vedlikeholdt skattesystemet. De siste årene er det gjennomført flere viktige skatteendringer som har bidratt til å få bukt med omfattende skattetilpasninger. Brede grunnlag og lave satser har vært gjennomgangsmelodien. Ved å harmonisere skattesystemet og fjerne tilpasningsmuligheter og smutthull har det vært mulig å holde skattesatsene nede på et nivå som norsk næringsliv lever godt med. Samtidig har skattesystemet blitt brukt aktivt til å fordele. I skarp kontrast til samtlige land rundt oss har inntektsforskjellene gått ned i Norge siden 2005, og det er et direkte resultat av endringer i skattesystemet. Med innføring av utbytteskatt, omlegging av pensjonsbeskatningen og målretting av formuesskatten fra å være en skatt som stort sett ble betalt av pensjonister med noe penger på bok, under Bondevik-regjeringen, er formuesskatten nå den mekanismen i skattesystemet som sørger for at de aller mest formuende faktisk betaler skatt. Gjennom hele valgkampen prøvde vi å få de borgerlige partiene til å svare på om de mener at en høy grad av fordeling og små inntektsforskjeller bør være et politisk mål i vårt samfunn. De fleste svarte ja til det, men da de borgerlige representantene ble utfordret på om skattepolitikken de gikk til valg på, ville øke eller redusere de økonomiske forskjellene mellom folk, ble det stille. Nå har vi fasiten. I tilleggsproposisjonen finnes det en artig graf. Den viser at de laveste inntektsgruppene får omtrent like mye i skattekutt som folk i de øverste inntektsintervallene, ca. 0,6 pst. Men alle vet at 0,6 pst. av en lav inntekt, er nesten ingenting, mens 0,6 pst. av en høy inntekt kan bli ganske mye. Fordelingsprofilen på de milliardene som deles ut i skattekutt, er tydelig når man ser hva folk ender opp med i faktiske kroner og øre. De med lavest inntekt får mindre enn 1 kr om dagen – det holder ikke engang til å kjøpe det eplet som nå er blitt tatt fra skolebarna, og det holder i hvert fall ikke til å kompensere for økte barnehagepriser og høyere egenandeler i helsevesenet. De med inntekter over 9 mill. kr får i snitt nesten 250 000 kr i året, eller 810 ganger så mye som de som har minst – om man velger å se det på den måten. I 2014 vil inntektsforskjellene mellom folk i Norge gå opp. Finansdepartementets egne beregninger bekrefter det. Det er svakt foreløpig, men som regjeringspartiene flere ganger har gjentatt: Dette skal bare være begynnelsen. Jeg synes det er oppriktig trist og urovekkende at vi får en ny kurs for Norge på dette området. Det er en kurs som etter min mening går i feil retning. Omfordeling er bra på mange måter. Først og fremst er det veldig bra for de menneskene som nyter godt av det. Men like viktig, samfunn med høy grad av omfordeling er samfunn med høyere grad av tillit mellom folk, og ikke minst er det samfunn som leverer gjennomgående bedre økonomiske resultater enn samfunn som er preget av store økonomiske forskjeller. Dette er det mer og mer internasjonal forskning som er bevisst på, og det er flere og flere økonomer som er interessert i den slående sammenhengen. Høyresidens argumentasjon for denne innretningen på skattekuttene er at de vil bake kaka større. Det var også et gjennomgangstema i valgkampen. Skattekuttene til dem som sitter best i det fra før, skal komme oss alle til gode gjennom økt økonomisk aktivitet og bedre vekstevne i økonomien, sies det. I mange andre land – da ser jeg f.eks. til USA – er denne formen for økonomisk tenkning ettertrykkelig plassert i skuffen. Reagan prøvde det ut, Bush senior prøvde det ut. Det er velutprøvd, og det virker ikke. Det er ingen holdepunkter for å hevde at store personskattelettelser til dem som har mest, løfter økonomien. Vi har hatt mange og lange runder om hva formuesskatt betyr, og ikke minst om hva den ikke betyr for norske bedrifter. Konklusjonen etter alle de studiene vi har lest, alle de rundene vi har hatt, er uansett at om målet er å øke lønnsomheten i norske bedrifter, er formuesskattekutt et svært lite treffsikkert virkemiddel. Ja, formuesskatten har sine sider, men den har blitt et viktig fordelingspolitisk virkemiddel, og hvis man skal bruke milliarder på milliarder på å styrke vekstevnen i norske bedrifter, er det svært mange tiltak man kan iverksette som er vesentlig mer målrettede enn å gå på personskatten til aksjonærene i bedriftene. Fjerning av arveavgiften skriver Finansdepartementet selv ikke vil ha nevneverdig dynamisk effekt. Men omleggingen sørger for potensiell skattesmell for titusenvis av enkeltmannsforetak. Det eneste skattekuttet som går direkte på bedriftenes bunnlinje, er det skattekuttet som Stoltenberg-regjeringen la fram gjennom å foreslå å redusere selskapsskatten. Det er et skattekutt som går direkte til bedriften, som ikke går omveien via personskattelettelser. Det er allikevel svekkelsen av arbeidslinja som jeg reagerer sterkest på. Statsministeren har gjentatte ganger gitt uttrykk for at hun er bekymret over økt oljeavhengighet. De bekymringene deler vi. Noe av bakgrunnen for at vekstpakka ble lansert i forbindelse med revidert budsjett, var nettopp at man så tendenser til økt oljeavhengighet og til økt todeling av økonomien. I dagens VG uttrykker finansministeren bekymring for todeling av økonomien, som et svar til den rapporten som er kommet fra NHO, som flere har referert til i debatten i dag. Men at svaret på økt bekymring for todeling av økonomien skulle være økt oljepengebruk, er for meg et mysterium. Men viktigere enn penger på bok er arbeidsinnsatsen vår, som kommer til å avgjøre hvor godt vi klarer oss i årene som kommer. Norske kvinners ekstraordinære arbeidsinnsats utover snittet i OECD er verdt mer enn oljefondet og alle norske oljereserver til sammen. Neste år regner regjeringen med å spare 344 mill. kr på å ha færre barn i barnehage. Økt kontantstøtte og dyrere barnehageplasser sørger for det. 35 mill. kr regner man med å spare ved å kutte i pappapermen. Den innsparingen skjer fordi man kalkulerer med at det er flere kvinner som kommer til å ta permisjonen på bekostning av fedre, og kvinner har som kjent lavere gjennomsnittsinntekt enn det menn har. Det vil føre til mindre utgifter til ordningen, så man regner altså med å spare 35 mill. kr på mindre tid sammen for far og barn. Så var jeg glad for at regjeringen i utgangspunktet støttet vårt forslag om å fjerne skatteklasse 2 for ektepar. Det er en ordning som bidrar ytterligere til å stimulere kvinner til å stå utenfor arbeidslivet, for når vi ser på statistikken, på hvordan denne ordningen slår ut, er det ingen tvil om at det er først og fremst kvinner, og særlig kvinner med minoritetsbakgrunn, som per i dag benytter den ordningen. Derfor er jeg desto mer skuffet over at denne ordningen ble forhandlet inn igjen i det borgerlige budsjettforliket. Summen av alt dette, økt kontantstøtte, økte barnehagepriser, at man skrinlegger to barnehageopptak i året og gjeninnfører skatteklasse 2, er målrettede tiltak som i sum vil undergrave kvinners yrkesdeltakelse – den som er så viktig for vår økonomi. Det er sikkert mange ord som kan brukes for å karakterisere dette, men framtidsrettet er definitivt ikke et av dem.