Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-05:
Som medlem av justiskomiteen må jeg vel innrømme at ofte er mye av debatten som justiskomiteen tar, situasjonsbetinget. Det er selvfølgelig et pluss, for det kan være dagsaktuelt og berøre enkeltsaker folk er opptatt av. Samtidig er det nok sånn at Stortinget, og kanskje spesielt justiskomiteen siden den har mye av det lovmessige, også har behov for jevnlig å stoppe opp og ta de litt større debattene. Min interpellasjon denne gangen er nettopp et ønske om å ha en sånn type debatt, og ta litt større tak i de mer prinsipielle tingene for å se på om vi har gode og fornuftige forankringer. Det ligger ingen gjennomgående kritikk av norske domstoler i det, mer et spørsmål til statsråden om han er fornøyd med dagens situasjon. Det er heller ikke sånn at interpellanten har svarene på hva som er rett og galt, men han har noen utfordringer og tanker om det som er situasjonen i dag. Hovedelementet i spørsmålet mitt er rett og slett om vi har den fornuftige uavhengigheten mellom dommerne og de sakkyndige. Grunnen til at vi bør ta en sånn debatt, er bl.a. historie, både nær og mer fjern historie. Bjugn-saken er en sak som har berørt – antar jeg – samtlige politikere tungt, spesielt i etterkant, når man ser at an endte opp med dommer som var feilaktige. Vi har Torgersen-saken, som har versert over lang, lang tid, og som man fortsatt strides om, og ikke minst Fritz Moen-saken. Som en kommentar i forbindelse med Fritz Moen-saken vil jeg gi honnør til statsråden for den måten han har opptrådt på, og den beklagelsen som han har framsatt overfor Fritz Moen og den urett som han ble utsatt for. Det viser hvor viktig en sånn debatt faktisk kan være, etter mitt skjønn, for det som er gjennomgående for en del av disse sakene, er at det er justismord, og et justismord er på mange måter en skamplett på rettshistorien vår. I den grad vi kan forhindre at det skjer igjen – og det må være målet vårt – desto viktigere og bedre vil det være. Som en motvekt til det er vi så heldige at vi har en gjenopptakelseskommisjon i Norge. Det er et utmerket verktøy, etter mitt skjønn. Det er et verktøy som kan brukes slik at man kan få ta opp igjen saker som i utgangspunktet er ferdig behandlet i domsapparatet, og sånn sett avsluttet. Jeg har sagt det før, og jeg sier det gjerne igjen, at enhver rettsstat som ikke tør å stille spørsmål ved egen fortreffelighet, er ikke nødvendigvis en god rettsstat. I så måte vil jeg gi all honnør til Gjenopptakelseskommisjonen og den jobben de gjør. Videre er det sånn at i noen sammenhenger er sakkyndige helt nødvendig. Det kan være i barnevernssaker. I nemndsaker vil sakkyndige utvilsomt ha en tung og vesentlig rolle, og det samme vil de ha i jordskiftesaker, hvor de er avhengig av å ha folk med spesiell kompetanse til å gjøre jobben. I ordinære saker vil det være sånn at man i mye større grad oppnevner sakkyndige der det er behov for det, og at de skal gi råd ut fra sitt faglige ståsted. Utfordringen blir da å sørge for at man ikke fatter feilaktige beslutninger, med andre ord justismord. Da blir det igjen at dommerne legger vekt på de riktige innspillene fra de sakkyndige, samtidig som domstolen beholder sin uavhengighet, og at man ikke ensidig velger å gå det som jeg kanskje vil betegne som «minste motstands vei». At dette er viktig, er hevet over enhver tvil, og Hans Petter Graver har bl.a. uttalt følgende: «En undersøkelse blant advokater om deres oppfatning om årsaker til uriktige rettsavgjørelser trakk frem de sakkyndiges antatte uheldige påvirkning av retten som forklaring på feilaktige dommer.» Det er klart at det er et alvorlig varsku, for utfordringen i det ligger etter mitt skjønn i de sakkyndiges evne til å forholde seg objektivt og i de sakkyndiges evne til å ha en faktarelatert kunnskap å dele. Noe annet som Graver også har uttalt, som jeg synes bør være med, og som det er betimelig å se på i denne saken, er følgende: «Ved at de sakkyndige blir påtvunget en oppgave som i utgangspunktet er fremmed for deres faglige rolle kan de oppleve det som om de blir pålagt å utføre oppgaver for beslutningsapparatet som ikke står i sammenheng med deres egentlige og faglige oppgaver.» Da er man etter mitt skjønn i et skjæringspunkt hvor man skal være veldig nøye med hvordan man går fram, nettopp for å sørge for at det som skal ligge til grunn, er det rent faglige, at man ikke blir fargelagt ensidig av den ene eller andre, men at de sakkyndige bistår og kommer med rent faglige innspill til domstolen slik at domstolen kan gjøre jobben sin best mulig. Jeg vet ikke om det vil være en parallell, men det slo meg da jeg satt og tenkte igjennom innledningen til denne interpellasjonen: Vi har av og til en diskusjon om juryordningen. Vi hadde en diskusjon om juryordningen i forhold til voldtektsdommer. Det har vært påstått at enkelte jurymedlemmer har feil holdning, og av den grunn bør vi vurdere om f.eks. en jury fortsatt skal behandle voldtektssaker. Det er en debatt vi tar med utgangspunkt i at vi ikke nødvendigvis liker det resultatet som juryen kommer fram til. Jeg synes det er fornuftig at man stiller den type kontrollspørsmål, at man gjør vurderinger av det, men det må altså gjøres på et korrekt grunnlag. På samme måte ønsker jeg å utfordre på balansepunktet mellom domstolens evne til å treffe en uavhengig beslutning og den påvirkningen man oppfatter gjennom de sakkyndiges rolle. I dette kunne jeg tenke meg å utfordre statsråden på om han ser behov for mer forskning, mer kunnskap i forhold til nettopp dette punktet, skjæringspunktet mellom de faglige og det domstolen skal gjøre. Eller er det sånn at statsråden føler at vi har nok, at vi vet nok, og at vi er fornøyd med dagens situasjon? Som sagt, det bærende punktet for min del er ikke å dele ut skyld til noen som helst, men det er rett og slett å stille spørsmål ved om dagens ordning er optimal. Vi har også andre sammenhenger hvor dette blir viktig. En debatt jeg var med på, sammen med statsråden og bl.a. stortingsrepresentant Olav Gunnar Ballo, gjaldt forvaringsdømte. Faginstansen, eventuelt fengslet, sier at man er skeptisk til å løslate noen, mens en tingrett overprøver det og sier at nei, vedkommende bør slippes fri; vi mener dette er klart for å gjøres. Jeg sier ikke at det er feil. Men det gjør noe når de som har det daglige ansvaret for vedkommende, er skeptiske, en annen faginstans har sagt at nei, dette er feil, og man kommer til en annen konklusjon i domstolen. Sånn må det muligens være. Men jeg tenker at hvis det skal være sånn, er det i hvert fall viktig at Stortinget som premissleverandør for dette er seg sin rolle bevisst og sørger for at vi gjør de rette grepene til enhver tid der det er mulig. Målet må gjennom det være å sørge for at ikke flere justismord begås. Det kommer nok dessverre til å skje igjen, men jeg går ut fra at statsråden og alle andre er enig i at det har vi en plikt til å søke å forhindre. Derfor mener jeg det er helt på sin plass å ta denne typen debatt. Min utfordring til statsråden herfra nå blir om statsråden ser behov for å gjøre noen endringer mellom balansepunktet i dag når det gjelder domstolenes uavhengighet og de sakkyndige, og om statsråden har tanker om konkrete tiltak til endring som kan oppnå nettopp en bedring?