Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Midtøsten og Nord-Afrika representerer i dag en utenriks- og sikkerhetspolitisk utfordring som berører hele Europa, på linje med hva Balkan gjør. Geografisk avstand beskytter ikke Norge i en verden som blir stadig mindre. En konflikt i regionen eller et politisk, økonomisk eller sosialt sammenbrudd i et land i området berører derfor også Norge. Mange i dette området har ikke tillit til Vesten. Det må vi i den vestlige verden ta mye av skylden for. Når vi krever demokrati og respekt for menneskerettigheter, krever vi dette av alle, uansett nasjonalitet og religiøs og politisk tilhørighet. Vi krever det av nære venner og av allierte. Vi krever det av oss selv, og vi må leve opp til det. Vi må derfor fordømme overgrep mot menneskerettigheter, uansett hvem som begår dem. Derfor har også Norge vært klar når det gjelder vår fordømmelse av fangemishandlingen i Abu Ghraib-fengselet i Irak. Jeg tok dette opp direkte med president Bush da jeg møtte ham i Normandie forrige helg. Jeg sa klart at fangebehandlingen var uakseptabel, i strid med internasjonale konvensjoner, og at den har skadet Vestens omdømme i den arabiske verden. Regjeringen har også tatt opp behandlingen av fanger på Guantanamo-basen med USA. Det er ingen gyldige unnskyldninger for å bryte menneskerettighetene og internasjonal humanitær rett. Vi må fordømme overgrep, selv om de er ment å hindre terrorangrep. Vi må fordømme terrorangrep og andre overgrep, selv om de er ment å bekjempe en okkupant. Hensikten helliger ikke middelet. Dette betyr ikke at vi likestiller alle overgrep vi fordømmer, heller ikke at vi likestiller de ansvarlige for de forskjellige overgrepene. Men menneskerettighetene og internasjonal humanitær rett gjelder likt for alle. Det finnes ingen unnskyldning for å bryte dem. Rapportene fra FNs utviklingsfond om menneskelig utvikling i de arabiske land er foruroligende. De viser en region preget av fattigdom, ujevn fordeling samt underskudd på demokrati og manglende respekt for menneskerettighetene. Rapportene er skrevet av personer fra regionen. Dette er bare ett av flere tegn på at mange i området ønsker en forandring. Flere av stats- og regjeringssjefene i Midtøsten og Nord-Afrika tar nå til orde for reformer. Dette er en god begynnelse. Norge og andre vestlige land må bistå reformer i regionen. Vi kan ikke passivt se på at kløften blir større. Vi må fremme samarbeid mellom vestlige land og landene øst og sør for Middelhavet, basert på felles verdier og målsettinger. Dette samarbeidet må omfatte handel, kultur, menneskerettigheter og sikkerhetsspørsmål. Samarbeidet må være basert på gjensidig respekt. Vi må bidra til å redusere økonomiske og sosiale forskjeller, og vi må bekjempe fiendebilder og stereotyper som skaper spenninger mellom befolkningsgrupper og regioner. Mange konflikter forklares i dag med religiøse motsetninger eller fanatisme, ikke minst i det geografiske området vi nå snakker om. Ofte har vi å gjøre med en strid om territoriell kontroll, etniske gruppers krav om selvstyre eller sterk nasjonalisme. Selv om dette til tider ikles en religiøs drakt, har det ellers ofte ikke så mye med religion å gjøre - snarere tvert imot. I stedet for å være en del av konflikter, mener jeg at religion kan snus til å bli en del av løsningen. Altfor ofte forvrenges og misbrukes religiøs tro til å skape hat, mistillit og dermed grobunn for konflikter og krig. Jeg har stor tro på å fremme møter mellom religiøse ledere. Selv har jeg hatt gleden av å legge til rette for slike møter, og også selv deltatt i dem, bl.a. i Sarajevo, i Betlehem, i Kairo og i New York. Jeg akter å følge dette opp også andre steder. Levende tro er, som Gandhi en gang sa, en aksept av brorskapet mellom alle mennesker. Religiøse ledere er derfor gjerne de første til å vise forståelse for andre religioner og til å arbeide for toleranse. Religiøse ledere kan med større troverdighet enn andre - i ord og gjerning - motarbeide den gift ekstremister sprer i religionenes navn. Ved å drøfte forskjeller og likheter i religionene kan vi identifisere felles verdier, som menneskeverd, forsoning og respekt for det hellige. Slik kan vi sammen arbeide for menneskerettigheter, fred og utvikling, basert på en felles forståelse av målsettingene. Utfordringen er å bringe denne forståelsen fra religiøst ledersjikt og ned på grasrota. Toleranse er en forutsetning. Uten respekt for andres tro og full religionsfrihet er det vanskelig å tale om menneskeverd og menneskerettigheter. Vi må alle tolerere at andre ikke er akkurat som oss. Vi må tolerere andre skikker og en annen overbevisning. Vi må tolerere andre religioner, uten selv å gi avkall på det vi mener er rett. Samtidig må vi stille krav. Vi kan ikke kompromisse om menneskerettighetene, som springer ut av menneskeverdet. Menneskeverdet er en grunnstein i de store verdensreligionene. Det internasjonale arbeidet for religiøs dialog må forsterkes og samordnes. Dette er en viktig del av en strategi for å møte utfordringene i forholdet mellom Vesten og den muslimske verden, særlig i land i Midtøsten og i Nord-Afrika. Det er neppe noen annen politisk sak som opptar befolkningen i Midtøsten og Nord-Afrika mer enn konflikten mellom israelere og palestinere. Det er nok heller ingen sak som betyr mer for de vestlige lands troverdighet i området. Det er ikke lett å finne en varig løsning. Den må tilfredsstille det palestinske folks rettmessige krav på sin egen stat. Den må også gi Israel sikkerhet. Det kreves store ofre fra partene. Palestinerne må stanse terroren, og Israel må trekke seg fullstendig ut av okkuperte områder. Vi hilser statsminister Sharons varsel om uttrekning fra Gaza som et viktig første skritt. Men det må framforhandles en sluttavtale i tråd med Veikartet for fred, slik det ble presentert av den såkalte Kvartetten. De som deltar i den, må koordinere sine anstrengelser for å bringe partene tilbake til forhandlingsbordet. Okkupasjonsmaktene i Irak, USA og Storbritannia har et særlig ansvar for at den demokratiske prosessen i Irak lykkes. Men også andre land må delta aktivt. Det ville være en katastrofe ikke bare for det irakiske folk, men også for Vestens troverdighet, hvis denne prosessen ikke lykkes. Resolusjon 1546, vedtatt av FNs sikkerhetsråd 8. juni, legger et godt grunnlag for dette, og for at okkupasjonen nå skal opphøre. Humanitær bistand fra Norge til Irak vil bli videreført. Vi vil også delta i den multinasjonale styrken som skal bistå i stabiliseringsarbeidet, med noen stabsoffiserer, og bidra til oppbyggingen av et nytt irakisk forsvar under demokratisk kontroll. Vi vet i dag at Irak neppe hadde de masseødeleggelsesvåpen som USA og Storbritannia påberopte seg som begrunnelse for krigen. Dette viser at den norske linjen om at FN-inspektørene skulle få mer tid, var den riktige. Men vi kan ikke utelukke at land i regionen ønsker å skaffe seg slike våpen. Denne svært farlige utviklingen må vi søke å stanse. De som har eller er i ferd med å skaffe seg slike våpen, bør følge Libyas eksempel. Hvis ikke, bidrar de til å bygge opp under et dødelig kappløp som vil kunne få katastrofale konsekvenser, både for regionen og for resten av verden. Norge vil fortsette sitt aktive Midtøsten-diplomati, hvor fredsarbeid og demokratisering er de sentrale målsettingene. Vi har en moralsk plikt til dette, men det er også i vår egen interesse. Samtidig vil vi fremme samarbeidet mellom Vesten og landene i Midtøsten og Nord-Afrika over et bredt spekter av områder, basert på gjensidig respekt og felles verdier.