Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-10:
Skognæringen er en næring som ikke bare skal forholde seg til internasjonal konkurranse og åpne markeder. Den har også et helt spesielt forvaltningsansvar for en naturressurs som hele befolkningen har del i og skal kunne bruke. I tillegg er det en naturressurs som er en forutsetning for klimastabilitet, og den må forvaltes med hensyn til miljø og økologi. Disse hensynene må veie tungt og på noen områder tyngre enn det markedet og en uregulert økonomi kan bidra til. Det innebærer et politisk ansvar for å være med og utjamne de kostnadene det vil gi. Jeg vil ta opp de tre forslagene som SV har fremmet i saken, og som er omdelt. Jeg vil konsentrere meg om å argumentere for dem. Det første forslaget går på en støtte til Regjeringa i behovet for en miljøforskrift. Regjeringa begrunner det sjøl med Norges internasjonale forpliktelser og skogsektorens tillit i markedet. Fokusering på hele produksjonslinjen og krav til miljøprofil er sterkt økende. Det er behov for å synliggjøre og forsterke den profilen. Motstanden mot å fastsette en miljøforskrift nå har forbauset meg litt. Det kan sjølsagt tenkes at det på noen punkter kunne være motstrid mellom hva som kommer ut av prosjektet Levende Skog, og en slik forskrift, men det ville forundre meg, eller at det kunne være motstrid mellom en ISO-sertifisering, slik som mange også faktisk holder på med, og en slik miljøforskrift. Ifølge skogbruksinteresser som jeg har vært i kontakt med, skulle en slik måte å gjøre det på, kunne dokumentere skogbrukets praksis. Den er anerkjent i de internasjonale markeder og skulle være mer fullstendig enn det de fleste andre næringer kan oppvise. Poenget med en forskrift er f.eks. at standarder også skal gjelde de produksjoner som ikke er med i et slikt prosjekt, eller som ikke blir ISO-sertifisert. Det kan være et kvalitetsstempel på hele det norske skogbruket, og jeg oppfatter at det var det som var hensikten. Vi har vanskelig for å se at det ikke skulle være i hele skogbrukets interesse å få det til så fort som mulig. Det andre forslaget går på transport. Det har vært tatt til orde for større og tyngre tømmerbiler på vegene. En faktor som overhodet ingen har nevnt hittil, er hva dette vil koste av investeringer i materiell. Det andre er økt trafikkfare, økt miljøbelastning og økt press for mer vegbygging. Vi ønsker at der jernbanen fins, må den brukes i langt større grad. Det er ikke overalt, men der den fins, må den brukes. Da må miljøvennlig transport gis konkurransemessige fortrinn. Jeg hadde et spørsmål til Odd Einar Dørum, som var samferdselsminister i desember 1998, i forbindelse med at fraktoppdrag som tilsvarer flere tusen tømmerbiler, blir flyttet fra bane til veg. Dørum svarte da ved først å bagatellisere effekten av det, så å bekrefte at det ikke var noen samfunnsøkonomiske analyser som kunne vise hva som egentlig ville være lønnsomt hvis miljø og sikkerhet skulle få lov til å telle med, og til slutt kom det noen vage målsettinger om å få større kvanta over på jernbane. Helt til slutt endte han opp med noe som han kalte konkurransenøytralitet i forhold til transporter. Med så slappe prinsipper og så lite handlekraft taper miljøet. Vi er nødt til å gi jernbanen de konkurransefortrinn den må ha for å kunne ta av de kvanta som bør gå på jernbane. Skogbruket er avhengig av store volum og lange transporter, og vi må sørge for at mest mulig av det ikke belaster vegnettet. Ellers er det vel flaskehalser og fylkesvegnettet som er problemet for tømmernæringen, i hvert fall i mitt fylke, som jeg kjenner best. Så til det å foredle ressursene bedre – lokal foredling av lokale ressurser. Da må satsing på bioenergi utvikles langt mer enn i dag. Det går altfor tregt. For lite lønnsomhet, sier noen. Ja, vi må av og til gi utvikling av slike segmenter et større løft i starten for å komme i gang, og det har ikke vært gjort med bioenergi. Utviklingen hemmes av manglende politisk vilje til å gi også bioenergi de fortrinn den må ha. Det har vært store planer som kan vise hvor mye dette vil bidra med av arbeidsplasser, og også av kraft. Her er det slik at det foreligger retningslinjer for hvordan man skal beregne kostnadene med hensyn til om det lønner seg f.eks. å investere i mer enn elnett, eller å bygge ut vannbåren varme. Disse retningslinjene sitter NVE og lager. De er slik at det aldri vil lønne seg å bygge ut bioenergi, og slike forskrifter må det ryddes opp i skal bioenergi få en mulighet til å utvikle seg som den kan.