Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-01-15:
Representanten Peter N. Myhre sa at diktatorer alltid vil se det som en fordel at folk lider. Jeg tror kanskje at det er en vel overforenklet problemstilling. I hvert fall ville den arabiske våren ha blitt en tankevekker for mang en diktator i så måte. En annen lærdom vi må trekke av den arabiske våren, er at opposisjonen ikke per definisjon er det demokratiske alternativet til diktaturet. Jeg husker en av opprørerne i Libya, som ifølge mediene sa at når de var kvitt Gaddafi, kunne de endelig innføre flerkoneri, for nå var det så mange gamle jomfruer som ingen tok seg av. Målsettingen bak det opprøret var litt ulikt, for å si det slik. Interpellanten trakk opp demokrati og grunnleggende menneskerettigheter som det viktigste målet for utviklingspolitikken, sammen med å få mennesker varig ut av fattigdom. Jeg tror ikke det er noen uenighet om dette her i denne salen. Spørsmålet er, som flere har vært inne på: Hvordan når vi det målet? Hvordan utvikle demokrati i land uten strukturelt grunnlag for demokrati i vår forstand, hvor maktforholdene ikke går etter skillelinjer som lar seg organisere i politiske partier, men mer er fundamentert i etnisitet eller stammer? Hvordan utvikler vi demokrati i vestlig forstand i slike land, i land hvor analfabetismen må overvinnes for at befolkningen overhodet skal kunne delta i en informert samfunnsdebatt? Hva etterspør ungdommen i Ghana, i Vietnam, eller i Kina? Er det demokrati eller jobb? Så er jeg helt enig med det representanten Ine M. Eriksen Søreide sier, at demokrati ikke er noe man kan bytte ut med jobb, eller bytte ut med mat på bordet. Det er ikke det som er poenget, men hvor legger disse ungdommene det de kan av forventninger – kall det politisk press – inn mot sine myndigheter? Da er det på jobb, da er det på mat på bordet. Poenget er, som bistandsministeren pekte på, at demokratiet må utvikles innenfra, det kan ikke importeres. Vi kan støtte, vi kan være modell, vi kan si ifra om utvikling som går i feil retning, enten det er demokrati eller menneskerettigheter, vi skal stille krav. Men hva gjør vi når det går feil vei, eller ikke går fort nok i riktig vei? Hva er den beste veien til målet? Det er det dilemmaet vi står overfor. Er det å trekke seg ut? Det er den enkleste løsningen, for da har vi vår sti ren. Men fører det fram, blir det mer demokrati, blir det mer menneskerettigheter, blir utviklingen bedre av det? Det er, som representanten Dagfinn Høybråten avsluttet med, det spørsmålet vi også må stille oss når vi står overfor den avveiningen og det dilemmaet. Og så vet vi at det kan være nødvendig, slik vi har gjort flere steder, hvor vi enten har tatt bort støtten fra myndighetskanalen eller trukket oss ut. Alternativet er altså å finne andre kanaler som myndighetene ikke kan dra nytte av, for å styrke de demokratiske kreftene som måtte finnes i landet. Sivilsamfunnet er en viktig kanal, norske organisasjoner er en viktig partner. Det denne debatten viser, er etter mitt skjønn bred enighet om å legge stor vekt på demokrati og menneskerettigheter i utviklingspolitikken, bidra det vi kan til å få fram det i de fattige landene, i tillegg til en økonomisk og sosial utvikling. Men det Høyre her varsler, er en utviklingspolitikk hvor terskelen for å snu ryggen til et land senkes. Det kan gjøre veien til både demokrati, menneskerettigheter og utvikling tyngre og lengre for menneskene i disse landene.