Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-11-18:
Det er en omfattende stortingsmelding vi har til behandling, Læring og fellesskap – Tidlig innsats og gode læringsmiljøer for barn, unge og voksne med særlige behov. Etter min mening er meldingen den viktigste på svært lenge, av to grunner: For det første fordi meldingen grunnleggende handler om hvordan norsk skole kan settes bedre i stand til å utfylle sitt opplæringsmandat og bidra til sosial utjevning, også i møte med elever som krever særskilt oppmerksomhet og tilrettelegging. For det andre fordi det knytter seg store utfordringer til den raske økningen i spesialundervisning. Spørsmålet er: Kan vi utnytte de betydelige ressursene som bindes til spesialundervisning, på en klokere måte og med annen organisering oppnå et minst like godt læringsresultat? La meg helt innledningsvis slå fast at komiteen enstemmig har sluttet seg til videreføring av opplæringsloven § 5-1 som gir elever som har behov for det, rett til spesialundervisning. Dette gjør komiteen i den erkjennelse at skolen har klare utfordringer når det gjelder tilpasset opplæring. Spesialundervisningsparagrafen skal fortsatt fungere som en sikringsmekanisme som kan komme til anvendelse om andre tiltak viser seg utilstrekkelige. Komiteen stiller seg også enstemmig bak meldingens tre hovedstrategier: fange opp og følge opp satse på målrettet kompetanse for å få et styrket læringsutbytte samarbeid og samordning, med bedre gjennomføring som siktemål Strategiene tydeliggjør hvilke utfordringer utdanningssystemet står overfor, og de veivalg som er nødvendig for å kunne møte mangfoldet av barn, unge og voksne som trenger spesiell hjelp og støtte i sin læring og utvikling. Som saksordfører har jeg lagt vekt på ikke å forstørre uenighet og – så langt det er mulig – å samle komiteen bak politikk det faktisk er enighet om. Denne tilnærmingen mener jeg kan bidra til at Stortinget kan sende svært tydelige politiske signaler til skolen og skoleeiere. Rett nok skiller posisjonen og opposisjonen lag på noen punkter, men partiene står sammen om merknader til støtte for hovedstrategiene i stortingsmeldingen. Jeg vil takke komiteens medlemmer for det konstruktive samarbeidet som har ledet fram til dagens innstilling. Jeg er glad for komiteens vektlegging av at alle mennesker må møtes med respekt og som enkeltindivider. Stortingsmeldingen spenner over hele spekteret av lærevansker, fra de mest vanlige til de mer sjeldne, sosiale og emosjonelle vansker, funksjonshemninger og utviklingshemninger, med et felles behov for til dels omfattende spesialpedagogisk oppfølging. Stortinget har tidligere behandlet meldingens kap. 6 om organiseringen av Statped og det statlige støtteapparatet. Kompetansehevingsstrategien er en viktig bærebjelke i meldingen og en forutsetning for at personer med ulike hjelpebehov skal kunne få kvalifisert hjelp og et godt tilrettelagt opplæringstilbud. Jeg vil her understreke hvor viktig det statlige støtteapparatet er for å sikre tilgang på spesialisert kompetanse som støtte for PP-tjenesten og for de brukerne dette angår. Sammen med PP-tjenesten utgjør det statlige støtteapparatet den kompetansemessige ryggraden som skal holde skolen og lærerne oppe, i deres daglige arbeid for å få til god tilpasset undervisning og bedre læringsutbytte. Forenkling og mindre byråkrati i saksbehandlingen av spesialundervisning er viktig for at PP-tjenestens ressurser skal kunne brukes mer direkte inn i skolen. Departementet er opptatt av at kompetansen må styrkes i alle ledd. Komiteen ser det som en særlig utfordring å utruste PP-tjenesten med den kompetansen som kreves, for at tjenesten skal kunne ta seg av flere av de mest vanlige lærevanskene. Samtidig skal PP-tjenesten bidra til kompetanseoverføring til skolen. Etter- og videreutdanning av lærere skal sette skolen selv bedre i stand til å takle mangfoldet i elevgruppen. Og skal vi lykkes med tidlig innsats, må de nye lærerutdanningene gi fremtidige lærere innsikt nok til at de kan oppdage de mest utbredte lærevanskene. Av komitéinnstillingen fremgår at det er tverrpolitisk enighet om hovedretningen i meldingen: Flere elever må få kvalifisert hjelp tidlig og kompetansen i PP-tjenesten må styrkes og bli mer skolenær. Komiteen står samlet bak forventningen om at ressursbruken i PP-tjenesten og Statped i større grad må vris fra tidkrevende og omfattende saksbehandlingsforløp og over til aktivt forebyggende arbeid og veiledning i skolen. Målet må være at slik bistand til lærere og elever skal overflødiggjøre utredninger og enkeltvedtak og gjøre at færre elever tas ut av klassen. Dersom vi i stedet kan kanalisere ressurser inn mot skolen og klassen, kan vi skape en vinn-vinn-situasjon der alle elevene blir vinnere. Jeg vil her også rette oppmerksomheten mot grupper med behov for logopedhjelp. Fra flere hold slås det nå alarm om stor mangel på logopeder, med de konsekvenser dette har for opplæringstilbudet til disse gruppene. Dagen i dag er en gledens dag for elever med behov for alternativ og supplerende kommunikasjon, ASK. Etter mange års kamp får denne gruppen den lovbestemmelsen som sikrer nødvendig hjelp til opplæring, noe komiteen er svært tilfreds med. Komiteen støtter videre opprettelsen av et tverrfaglig forum som skal sørge for en mer helthetlig oppfølging av barn med cochlea-implantat. Mindretallet i komiteen, Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, mener imidlertid at meldingen ikke går langt nok for barn med cochlea-implantat, og ber regjeringen foreslå en lovbestemmelse som gir disse barna rett til også å kunne velge forsterket talespråkopplæring. Det ser vi som en naturlig konsekvens av innføringen av rett til cochlea-implantatoperasjon i 2005. Komiteens flertall, regjeringspartiene, støtter den foreslåtte presisering av vilkårene for bruk av assistenter i opplæringen. Opposisjonen understreker skolens behov for andre yrkesgrupper og mener sekkebetegnelsen «assistenter» kan oppfattes som en nedvurdering av annet høyt utdannet personell med kompetanse som skolen trenger, og som kan avlaste lærerne. En stadig økende andel elever i Norge som omfattes av spesialundervisning, gir grunn til bekymring. Ekstra tankevekkende er det at mange ikke får hjelp før svært sent i skoleløpet. En nøkkeltallsrapport 2011 fra KS viser at andelen elever som mottar spesialundervisning, har økt fra 5,9 pst. i 2006 til 8,2 pst i 2010. Sagt på en annen måte: De siste fire årene har andelen spesialundervisningselever økt med 39 pst. I samme periode har andelen timer til spesialundervisning av total andel lærertimer økt med 20 pst. Rapporten viser også stor variasjon mellom kommuner når det gjelder andelen elever som mottar spesialundervisning. Regjeringen har et samlet storting bak seg når strategiene i stortingsmeldingen har som ambisjon å snu denne utviklingen. Komiteen støtter at flere elever må få nødvendig tilpasset opplæring innenfor rammen av klassen og uten å måtte gå veien om utredning og enkeltvedtak. Hvis vi skjeler til Finland, ser vi et mønster med sterk vektlegging av tidlig innsats og spesialundervisning de første årene. Andelen elever som får spesialundervisning, er høyest i 1. klasse og lavest i 10. klasse. I Norge er situasjonen stikk motsatt, og forskere snakker om «spesialundervisningskarrierer», der elevene ikke får god nok hjelp til å kunne legge problemene bak seg. Et annet faktum er at gutter i Norge er sterkt overrepresentert blant elever som mottar spesialundervisning. Det krever særskilt forskningsmessig oppmerksomhet. En samlet opposisjon foreslår nå å igangsette forsøk i utvalgte kommuner, der lærere og skoleledere delegeres myndighet til i samråd med PP-tjenesten å ta beslutning om spesialpedagogiske tiltak rettet mot enkeltelever. Hensikten med slik forenklet saksbehandling er å vinne erfaring og å se hvordan dette kan frigjøre tid hos PP-tjenesten, slik at deres kompetanse kan gjøres mer tilgjengelig og komme skolene mer direkte til gode. Internasjonale undersøkelser har gitt oss ny kunnskap om norske elevprestasjoner. Komiteen mener foruroligende mange elever har problemer med å tilegne seg gode nok grunnleggende ferdigheter tidlig i skoleløpet, og ser en sammenheng mellom lærevansker, svake prestasjoner i grunnskolen og frafall i videregående opplæring. Komiteen mener på denne bakgrunn at tidlig innsats må tillegges enda større vekt. Mange barn og unge sliter med leseproblemer. Som grunnleggende ferdighet fungerer lesing som døråpner til de fleste andre fag. Her er det verdt å merke seg forskning som viser at det for elever med lesevansker kan være helt avgjørende for å overvinne problemene og knekke lesekoden, at hjelpen settes inn så tidlig som mulig. Departementet forslår i meldingen å flytte bestemmelsene fra opplæringsloven til barnehageloven og får støtte av regjeringspartiene. En samlet opposisjon går mot slik flytting og mener det ryddigste vil være å beholde bestemmelsene i opplæringsloven som omfatter alle barn, også dem som ikke går i barnehage. Komiteen er dessuten delt i synet på hvordan den tidligste språkkartleggingen skal skje. Et flertall i komiteen støtter regjeringen, mens et mindretall, bestående av Høyre og Fremskrittspartiet, mener at det må være et mål at alle barn kartlegges, at det gjøres obligatorisk, at det lovfestes, og at det kan skje enten i barnehagen eller på helsestasjonen. Komiteen ser svært alvorlig på den lange saksbehandlingstiden innenfor PP-tjenesten og henviser til at kontroll- og konstitusjonskomiteen har bedt regjeringen vurdere å innføre saksbehandlingsfrister i PP-tjenesten. Det er svært ønskelig at statsråden her i dag kan kommentere hvordan man har tenkt å komme inn i et bedre spor når det gjelder akkurat det. Så vil jeg bare avslutningsvis vise til at det er sagt mye viktig om forskning i denne stortingsmeldingen, og det er ingen tvil om at dette feltet er et underforsket felt. Her trenger vi flere og bedre svar for å kunne utvikle en bedre praksis på dette området. For øvrig vises det til forslagene fra mindretallet i innstillingen. Jeg gjør oppmerksom på at forslag nr. 2 ikke blir tatt til votering. Vi mener at det i merknadene er godt dekket opp hva som er bakgrunnen for det forslaget.