Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-05-30:
Det er sagt av flere talere og jeg slutter meg til det: Tvangsekteskap er vold mot kvinner. Men jeg tror vi også bare må innrømme, vi som har stått på den liberale siden i den norske innvandringsdebatten, at vi, i hvert fall gjelder det meg, har vært preget av naivitet i en del sammenhenger. Fordi jeg har vært naiv, har jeg ikke sett mennesker som har lidd, og jeg har ikke sett de intrikate, sosiale mønstre som har tvunget dem inn i situasjoner hvor det nesten ikke finnes noen vei ut. Den som i ytterste forstand har valget mellom å bryte med sin familie og å få sine borgerlige rettigheter, viker nemlig ofte fra å få sine borgerlige rettigheter. Jeg har personlig møtt mennesker som har vært i denne situasjonen, både de som ikke valgte å bryte ut, og også noen som har brutt ut. Det ligger dessverre i sakens natur at disse møtene har vært anonyme. Jeg vet gjennom min lesning på området at hvis vi går til hjertelandet i Storbritannia, Manchester-området, i Bradford, har vi tvangsekteskap i tredje og fjerde generasjon. I Norge forholder vi oss foreløpig til annen generasjon, og derfor er det all mulig grunn til å gå inn på dette feltet og rydde opp i det. Jeg har tidligere sagt at dette har ingen forankring i en rimelig forståelse av islam og slik den praktiseres, men det har en dyp forankring i former for familiekultur og familieære, og jeg vil våge å formulere meg like sterkt og æresorientert og si det på følgende måte: Den som setter familieæren i synet på tvangsekteskap, krenker det norske rettssamfunnets liberale ære. Jeg bruker ordene meget bevisst i å sørge for at folk faktisk i disse spørsmål har rett til et reelt valg. Jeg velger disse moralske uttrykkene også bevisst, for når noen bruker moral og bruker sosialt press koblet til et æresbegrep, må det samfunnet som vi alle ønsker å stå for, uttrykke oss like ideologisk sterkt og sette grensen. Jeg vet at det ikke er tilstrekkelig, men jeg vet at det er nødvendig å gjøre det. Dette har jeg sagt før, og jeg gjentar det nå fra Stortingets talerstol. Når det gjelder tiltakene, tror jeg at den store utfordringen, når en etter hvert har fått innsyn i dette feltet, er å treffe rett – treffe rett og ikke treffe sakesløse. Jeg og mitt parti Venstre ønsker ikke å treffe generelt med en innstramming av innvandringspolitikken, men vi ønsker å treffe på en slik måte med virkemidlene at vi hjelper disse kvinnene. På det punkt forbeholder jeg meg med et åpent sinn å vurdere ulike tiltak, fordi det virkelig uakseptable er hvis noe som vi ser, bare skulle fortsette. Derfor er jeg enig i den holdning som flere talere har gitt uttrykk for, og som jeg vet at også saksordføreren har – hun viste i sitt innlegg til at den forrige regjeringen jobbet med mulige endringer i utlendingsloven, og at man er åpen for å gjøre det. Jeg tror ikke man vil komme bort fra det dersom man skal bekjempe dette ondet, men kunsten er å komme med de tiltakene som treffer på en slik måte at det er til hjelp for de kvinnene det gjelder, at det faktisk letter deres situasjon. Noe av denne problemstillingen uroer meg også i møtet med folk som jobber i Oslo-skolen, og jeg føler jeg vil si det åpent fra Stortingets talerstol. Disse menneskene sier rett ut at inntil for fire-fem år siden kom kvinner uansett generasjon systematisk, frivillig til deres opplæringstiltak og ble der. Det var ingen unntak fra det. Gjennom de siste fire-fem årene har det vært en stigende tendens til at kvinner, både den eldre og den yngre generasjon, trekker seg unna disse tiltakene. Hvis dette er et uttrykk for noe, og det tror jeg faktisk det er, og jeg bygger på den førstehåndsinformasjonen jeg har hatt ved å møte mennesker som har vært utsatt for det, er det meget alvorlig. Det er så pass alvorlig at det burde sprenge tradisjonelle debattgrenser om dette i Norge. En burde rett og slett ut fra ethvert syn på de rettsstatlige verdier vi har, være villig til å gå inn i det. Jeg føler at det er det komiteen gjør, og jeg føler også at det er riktig, som det er blitt oppfordret til, at Fremskrittspartiets forslag oversendes. Det er en del av det jeg er dypt uenig i, men noen av dem har elementer i seg som jeg for min del ikke vil avvise. Men jeg vil være helt sikker på når jeg går inn på dem, at de treffer rett, og at de ikke treffer noe helt annet enn det som er tilsiktet. Det er det som er utfordringen, å finne de virkemidler som treffer for å bekjempe tvangsekteskapene. Ett virkemiddel er i hvert fall helt nødvendig, og det er at vi må skape en atmosfære hvor folk kan stå fram. Jeg er helt overbevist om at det er helt rett det som nå er fremmet av Justisdepartementet ved justisministeren, at man gir vitner en utvidet beskyttelse, fordi en del av de menneskene vi snakker om her, tør ikke si fra. De tør faktisk ikke si fra av frykt for sitt bare liv. Dette er en meget alvorlig situasjon, og jeg personlig har tro på at man skal utfordre de religiøse samfunn, og jeg gjør det fra denne talerstol. Jeg forutsetter at norske imamer og deres menighetsråd fullt ut slutter opp om denne kamp mot tvangsekteskap. Det er et onde som må fordrives.