Kristin Clemet (Høyre), 2005-04-20:
Som jeg sa tidligere i spontanspørretimen i dag, tror jeg de aller fleste vil være enige om at skolen ikke skal være en arena for reklame og kommersielt press. En undersøkelse som ble gjennomført i 2003 av Statens institutt for forbrukerforskning, viste også at omfanget av markedsføring i skolen pr. i dag er lite. Når flere organisasjoner nå, bl.a. gjennom et felles brev til meg, ønsker et lovforbud mot reklame i skolemateriell, er det først og fremst for å forhindre reklame i fremtiden. Jeg har, også tidligere i dag, uttrykt en viss skepsis til å innføre et lovforbud, fordi det er vanskelig å finne en fornuftig avgrensning. Det er f.eks. bred enighet om at vi skal stimulere til at skoler og lærere skal bruke varierte læremidler og ulike opplæringsarenaer. Det krever bl.a. flere læremidler enn bøker, slik som aviser, tidsskrifter og Internett, hvor det som regel også er reklame. Utstyr og produkter som brukes i skolen, kan også representere en kommersiell påvirkning, f.eks. ved bruk av logo. Videre er det et mål at skole og lokalt arbeids- og næringsliv skal etablere partnerskap, noe som bl.a. kan innebære bedriftsbesøk, prosjektarbeid for elever, hospitering for lærere, lærerdeltakelse på bedriftsinterne besøk og forelesere fra bedriftene på skolene. Dette illustrerer noen av de gråsoner som kan oppstå. På et møte departementet hadde med de nevnte organisasjonene i forrige uke, ble spørsmålet om reklame i skolen drøftet. Det var likevel et lovforbud mot reklame i lærebøker i grunnskolen som reelt sett ble diskutert. Et slikt forbud er juridisk ikke vanskelig, men det er noen problematiske sider. Dersom vi begrenser oss til å innføre et lovforbud mot reklame i lærebøker i grunnskolen og på den måten trekker opp en markant grense, vil vi samtidig gi et sterkt signal om at lovforbudet ikke gjelder på alle andre områder i skolen. Som allerede nevnt, utgjør lærebøkene en stadig mindre andel av læremidlene skolen bruker i dag, og et eventuelt forbud mot reklame i lærebøker vil dermed nærmest kunne få symbolsk betydning. Opplæringsloven med forskrift har i dag ikke noe forbud mot reklame, men det ligger implisitt i bestemmelsen om rett til gratis opplæring i opplæringsloven at det ikke kan stilles krav om gjenytelser når det gis gaver til skolen. Dette innebærer at det allerede er innført et forbud mot sponsing i form av motytelser. Det er opp til skoleeier og den enkelte skole å vurdere hvilke læremidler de vil bruke, og hvilke partnere de ønsker et samarbeid med. Jeg har i utgangspunktet tillit til at skoler, foreldre og lokale politiske organer kan vurdere hvor grensen går for kommersielt press og uheldige samarbeidsrelasjoner. For å hjelpe skoleeiere og skoler i denne vurderingen vil departementet utarbeide en veileder for håndtering av reklame og kommersielt press i skolen, herunder også sponsing. De tidligere nevnte organisasjonene er invitert til å kommentere utkast til veileder før den ferdigstilles. Jeg vil også sette i gang en utredning for å vurdere om det finnes fornuftige måter å lovregulere dette feltet på. Utredningen vil kartlegge ulike alternativer og konsekvenser, og de nevnte organisasjoner er også invitert til å komme med konkrete forslag. Til syvende og sist er det skolene som skal håndtere konkrete situasjoner som oppstår rundt reklame og kommersielt press i skolen. Det er derfor viktig at en eventuell regulering av dette feltet er fornuftig og mulig å etterleve i praksis. La meg bare avslutte med å si to ord om den nevnte svenske undersøkelsen. Så vidt vi har kunnet bringe i erfaring, dreier dette seg om en undersøkelse gjennomført av Lærerforbundet som viste at 60 pst. av grunnskolene i Sverige på slutten av 1990-tallet hadde blitt sponset av foretak eller organisasjoner, og at majoriteten av lærerne som svarte, kunne tenke seg å takke ja til sponsortilbud under forutsetning av at sponsorene ikke påvirket innholdet i undervisningen.