Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2009-05-05:
Kona mi er datter av en britisk industriarbeider. Faren hennes tjente til livets opphold ved Dunlop gummivarefabrikk i Manchester. De første årene etter at vi flyttet hit til Norge, for temmelig nøyaktig 40 år siden, bodde vi på Buøy i Stavanger, rett overfor Rosenberg verft. En av de første dagene etter ankomsten hit til landet stod hun ved vinduet og betraktet verftsarbeiderne som gikk hjem fra arbeidet, og hun undret seg – de gikk nyvasket fra arbeidsplassen. De var reine i tøyet! Kona mi hadde aldri før sett slike industriarbeidere. I England hadde industriarbeiderne, inkludert hennes far, lort under neglene når de gikk fra arbeidsplassen. Det har rent mye vann i havet siden den gang, men for meg er dette ennå et bilde på forskjellen på samfunn der fagbevegelsen tradisjonelt har stått sterkt, og samfunn der de faglige rettighetene blir neglisjert. I dag har norske arbeidstakere inntatt styrerommene uten at noen lenger rynker på nesa av den grunn her i landet, men i Tanzania og i Zambia er det ganske formålsløst å forsøke å forklare vårt bedriftsdemokrati. Vår samfunnsmodell med et arbeids- og næringsliv med arbeidslivsparter som stort sett lever i fred og i samarbeid med hverandre, er i seg selv blitt en eksportartikkel. Uten et ansvarlig næringsliv og en ansvarlig fagbevegelse, og uten forståelse for grunnleggende faglige rettigheter, ville Norge i dag vært et helt annet og mer motsetningsfylt samfunn enn et samfunn med den harmonien som preger norsk arbeidsliv. Respekt for grunnleggende faglige rettigheter for arbeidstakere og anstendige arbeidsvilkår er selvfølgelig også et viktig element i Regjeringens stortingsmelding om næringslivets samfunnsansvar i en globalisert økonomi – vel vitende om at vi også i Norge har noen bedrifter som gjør sitt beste for å bryte den samfunnskontrakten som de fleste av oss tar som en selvfølge. Jeg er ganske sikker på at vår arbeidslivsmodell er og kan være et konkurransefortrinn for norske bedrifter som konkurrerer i et internasjonalt marked. Bedrifters generelle omdømme er av vesentlig betydning, men da må det selvfølgelig være samsvar mellom liv og lære – for ikke å si: det vi gjør hjemme, og det vi gjør ute. Særlig gjelder dette selskaper som helt eller delvis eies av staten, og som ifølge komitéflertallet har et særlig krav på seg til å vise samfunnsansvar. Jeg må si at jeg ikke er særlig stolt over at vårt desidert viktigste internasjonale selskap, StatoilHydro, toer sine hender og aksepterer at deres kontraktspartner i Nordsjøen flagger ut sine skip, kaster norske sjøfolk på land og erstatter dem med et underbetalt filippinsk mannskap. Hva kan vi vente av et statsselskap som opererer på denne måten her hjemme, når det opererer under andre himmelstrøk der man knapt har hørt om faglige rettigheter? Jeg føler derfor det er grunn til å understreke vår felles forventning om at samfunnsansvar skal integreres i hele selskapets virksomhetskjede og i den daglige driften på alle nivå. Videre forventer komiteen at selskapene har gode oppfølgingsrutiner overfor leverandører, selv der dette ikke er uttrykt i bindende lover og regler. Dersom styret og ledelsen i StatoilHydro ikke er kjent med dette, bør noen sørge for at de blir det. Vi krever at norske bedrifter som konkurrerer i utlandet, skal etterleve vertslandets lover og regler, akkurat som vi krever at utenlandske bedrifter som opererer i Norge, skal følge norske arbeidslivsregler. Men det er først når man kommer til den tredje verden norsk arbeidslivsetikk virkelig utfordres. Jeg forstår at norske selskaper som har et bevisst forhold til eget verdigrunnlag, nøler med å gå inn i samfunn der faglige og demokratiske rettigheter er fraværende, og der utnyttelse av barn og kvinner snarere er regelen enn unntaket og korrupsjonen florerer. Kanskje er det årsaken til at norske u-landsinvesteringer er på et så lavt nivå. Like fullt er slike investeringer ønskelige og nødvendige fordi de bidrar til å bekjempe fattigdomsproblemet.