Henrik Asheim (Høyre), 2016-02-11:
Den ungdomsgenerasjonen vi har i dag, er på veldig mange måter den beste ungdomsgenerasjonen vi noensinne har hatt. Det er uvanlig at eldre sier det om de som er unge, men det er faktisk sant når det kommer til dagens unge. De ruser seg mindre, så godt som ingen av dem røyker, og de er opptatt av å prestere og lykkes på skolen og i arbeidslivet. Undersøkelser viser at de er opptatt av menneskene rundt seg og bekymret for at de ikke skal lykkes like godt som dem selv. Og de liker å tilbringe tid med sine egne foreldre. Dette er kanskje noe generaliserende kjennetegn, men det er like fullt slik at dette er funn fra forskjellige undersøkelser som bekrefter noen tendenser i generasjonen. Jeg kan vanskelig se for meg en bedre generasjon til å overta verden enn den som er ung i dag. Hver generasjon er jo på mange måter en reaksjon på den forrige. Der 1940- og -50-tallets ungdommer skulle bygge landet, kom 1960- og -70-tallets ungdommer med et politisk opprør mot det etablerte. På 1980- og -90-tallet kom det som er blitt kalt «ironigenerasjonen», der alt og alle skulle kunne tulles med, og der man gjorde narr av den veldig politiske generasjonen før dem. Dagens unge er blitt kalt både «generasjon alvor» og «generasjon prestasjon» – ikke minst på grunn av de kjennetegnene jeg nevnte tidligere. Det er også slik at mens tidligere generasjoner har rettet sitt raseri utover – ut mot samfunnet, ut mot makten – er dagens ungdomsgenerasjon en generasjon som har vokst opp med fortellingen om at de kan få til hva de vil, og bli hva de vil. Hvis man da ikke får til alt, hvem sin skyld er det? Altfor mange unge retter i dag det raseriet som tidligere ungdomsgenerasjoner rettet utover, inn mot seg selv. I tillegg får man sosiale medier, som gjør det både vondere å bli mobbet og lettere å mobbe, i tillegg til at man skal sammenligne seg – ikke med andre menneskers virkelighet, men med glansbildet av livet til andre mennesker på Facebook og andre sosiale plattformer. Derfor er psykisk helse svært viktig også i skolen og kanskje viktigere for denne generasjonen enn det har vært tidligere. Derfor er jeg også glad for representantforslaget, for det bidrar til en god og viktig debatt i denne sal om hvordan vi best kan hjelpe flere unge med å lykkes. Det er en samlet komité som påpeker sammenhengen mellom psykisk helse og det å lære noe på skolen. Det er viktig å si at vi allerede gjør mye. Vi har kompetansemål i flere fag om sammenhengen mellom psykisk og fysisk helse. Man har utarbeidet 0–24-samarbeidet, som hjelper kommuner og fylker med å sørge for at flere elever fullfører og består videregående skole, særlig de som er mest utsatt. Vi gjennomfører et forskningsoppdrag som heter «Et lag rundt eleven», som ser på hvordan forskjellige yrkesgrupper best kan støtte opp om elever som sliter psykisk. Da det ble nytt flertall i 2013, stanset vi heldigvis den rød-grønne regjeringens forslag om å kutte hele potten til det som het psykisk helse i skolen, og som har bidratt til å få andre mennesker med kompetanse på psykisk helse inn i skolen. All den kompetansen kan ikke være på lærerværelsene. Det er ganske utrolig – med det bakteppet jeg nå har tegnet – at man kom på ideen å kutte bevilgningen til å få flere mennesker med kompetanse inn i skolen som kan bidra til en bedre psykisk helse. Jeg kunne fortsatt å ramse opp ting vi gjør, men det aller viktigste er å styrke kunnskapssamfunnets førstelinje, og det er læreren. Det handler ikke om at læreren nå skal være sosialarbeider, helsesøster og alle disse forskjellige tingene, men om at læreren skal ha kompetanse til å identifisere når det er noe galt, og forsøke å finne ut hva som er forskjellen på at en gutt eller jente bare er litt stille, og det at det er et problem. Derfor gjør vi veldig mye både innen lærerutdanningen og innen videre- og etterutdanning for å sørge for at lærerne har den kompetansen. Det handler også om organisering. Vi har organisert oss på en litt rar måte ved at fylkeskommunene har ansvar for de videregående elevene, mens kommunene har ansvar for grunnskolen. Her vil jeg trekke frem som eksempel Akershus fylke, som brukte av sine egne midler til å styrke helsesøstertjenesten og rådgivningstjenesten i ungdomsskolen. Vi kan ikke organisere oss på en slik måte at det først og fremst er forvaltningsnivåene som skal være proppen for om man får den hjelpen man har krav på. I tillegg er jeg veldig glad for at vi har styrket helsesøstertjenesten og helsestasjonene betydelig siden regjeringsskiftet – med over 600 mill. kr mer til kommunene. I budsjettforliket ble også en del av disse pengene øremerket, slik at de kommer elevene til gode.