Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-06:
Ulven har alltid vært en del av norsk natur, den har alltid vært en del av norsk kultur. Det er fullt av ulvenavn rundt omkring i landet vårt, og Norge kommer til å fortsette å ha ulv. Den eneste løsningen som finnes på norsk ulvepolitikk, er at vi snart venner oss til at ulv er en del av dette landet, og finner løsninger som baserer seg på det, ikke på å forsøke å holde den arten så nær utryddelse som overhodet mulig. Norsk natur hadde ikke vært det den er uten ulv. Den som har sett en svalbardrein, som går under kallenavnet gris med horn, har sett en rein sånn som den blir uten ulv, og det gjelder også det aller meste av norsk lavlandsnatur. Dette er ulvens langsiktige evolusjonære og økologiske rolle i norsk natur, og det er en så innvevd del som den arten er i naturen vår. Vi har nettopp vedtatt en naturmangfoldmelding som på veldig mange måter understreker og på stadig bedre faglige måter legger opp til at vi skal styrke bevaringen av norsk natur. Vi skal gjøre norsk natur mer robust for kommende klimaendringer, og vi skal restaurere norsk natur som er ødelagt – det er veldig bra. Men stortingsflertallet vedtar altså i dag å gjøre det stikk motsatte på alle områder når det gjelder den delen av norsk natur som heter ulv. Dette er en art som, som alle vet, regjeringens eget fagorgan, Artsdatabanken, karakteriserer som kritisk truet. Hvis det skal være noen vits i å ha en artsdatabank, hvis det skal være noen vits i å bruke begrepet «kunnskapsbasert» så ofte som både tidligere regjeringer og denne regjeringen gjør, må man jo forsøke å åpne ørene når fagorganet forteller oss at en sånn art er helt på randen av å bli utryddet innenfor det norske forvaltningsområdet. Vi står også overfor et flertall som forlater det som i utgangspunktet var en faglig bra begrunnet melding med i hvert fall akseptable forslag basert på god faglig kompetanse. Miljøpartiet De Grønne anerkjenner akkurat like mye som alle andre partier den konflikten som finnes mellom ulv og andre rovdyr og landbruk. Så minner vi om at konflikten mellom ulv og landbruk er mindre enn konflikten mellom landbruket og noen andre rovdyrarter. Problemet er bare en brøkdel, men konfliktnivået er mange, mange ganger så høyt, og det skyldes i svært stor grad det konfliktnivået som opprettholdes gjennom Stortingets behandling av akkurat denne konflikten. Miljøpartiet De Grønne går ikke inn for noen stor bestand av ulv i et land på over 400 000 km2. Det vi foreslår, sammen med Venstre og SV, er et alternativ som er nøye utredet i regjeringens egen stortingsmelding, og som er langt mindre ambisiøst enn vårt primærstandpunkt, men vi foreslår det fordi vi ønsket å bidra til den enigheten, det forliket som det nåværende flertallet ga uttrykk for at de ønsket, men opptrådte på en måte som gjorde det fullstendig umulig å inngå i noe forlik, rett og slett fordi flertallet trakk seg fra sin egen melding. Det er forholdsvis oppsiktsvekkende at noe sånt skjer, men det er ikke så mye å gjøre med det akkurat nå. Miljøpartiet De Grønne har også tatt til orde for en langt mer systematisk innsats for å løse det grunnleggende problemet som oppstår når man slipper beitedyr ut i en natur hvor det finnes både rovdyr og svært mange andre faremomenter, som før øvrig som kjent tar veldig mange flere saueliv enn det ulven gjør. Norge kan gjennomføre en tung systematisk, faglig innsats for å løse disse problemene, men også dette sier stortingsflertallet nei til, utrolig nok. Miljøpartiet De Grønne ønsker å bruke samfunnets midler på i så stor grad som overhodet mulig å begrense de problemene som oppstår når utmarksnæringen møter naturen. Men de problemene er reelle, de finnes, og det er ikke en langsiktig løsning verken for norsk utmarksnæring, for norsk landbruk eller for noen andre næringer å basere sin bruk av norsk natur på at man skal rydde vekk det som finnes der som man ikke liker. Jeg vil advare på det sterkeste mot at norsk landbruk legger seg på en linje som har det som langsiktig strategi. Det kommer ikke til å tjene noen gode formål. Vi har vært gjennom en selsom politisk prosess. Senterpartiet inntar en holdning til den delen av norsk natur som heter ulv, som er internasjonalt eksepsjonell, og Senterpartiet gjør seg på den måten til landbrukets aller dårligste venn. Heldigvis er det nok mange innen norsk landbruk som skjønner at det ikke er gjennom å følge en utryddelseslinje overfor en viktig art i norsk natur at landbruket bygger de alliansene med resten av samfunnet som er helt avgjørende for den næringen. Men uheldigvis for norsk landbruk har flertallet i Stortinget lagt seg på en linje som kommer til å forverre dette problemet. Fremskrittspartiet, som sto bak denne stortingsmeldingen, følger opp med å angripe det faglige grunnlaget for meldingen basert på det jeg – med fare for å bli banket ned av presidenten – vil karakterisere som biologisk kvakksalveri. Det er helt merkelig at dette i det hele tatt skal være del av en såkalt faglig basert diskusjon. Arbeiderpartiet presterer å underminere det som i hvert fall i utgangspunktet var bra deler av Høyres holdning til ulveforvaltningen, ved å gå imot utvidelse av ulveområdet i nord, og Høyre svarer med å gi seg på sitt eget brukbare standpunkt og følge Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet inn i den faglige tåka. Jeg er også temmelig overbevist – og det er ikke ofte jeg blander meg inn i det fagfeltet – om at Vårherre er sterkt misfornøyd med det som burde være skaperverkets parti her på Stortinget, som heller enn å forsvare skaperverket er med på å underminere det. Det er interessant å merke seg at dersom Høyre og Arbeiderpartiet hadde fått gjennomslag for sine ønsker om å være medlem av Den europeiske union, ville det vedtaket som gjøres i dag om norsk ulv, vært umulig. Det er også temmelig sikkert at dersom Norge hadde klart å komme i dialog med Sverige om ulveforvaltningen, ville svaret på den dialogen ikke vært det svaret som Stortinget gir i dag. Vi ville ikke kunnet ta en så mikroskopisk del av det såkalte ansvaret for den sørskandinaviske ulvebestanden som dette forliker innebærer. Stortingsflertallet forverrer i dag ulvekonflikten. Det store flertallet av det norske folk som vil ha ulv i norsk natur, kommer til å bli sintere, og ved å trykke på pauseknappen istedenfor å forsøke å løse problemet gjør stortingsflertallet også landbruket og utmarksnæringene en bjørnetjeneste. Ulven er her. Ulven kommer til å bli her, og vi må venne oss til det. Når en ny rapport om det genetiske grunnlaget for ulvebestanden i Skandinavia kommer, vil stortingsflertallet igjen måtte ta stilling til om de skal forholde seg til genetiske konspirasjonsteorier eller det faglige grunnlaget som et bredt faglig miljø i Norge gir dem. Det skal bli interessant. Flertallet vil måtte ta stilling til hvor lenge norsk ulveforvaltning skal være et internasjonalt unntaksområde som gjør Norge til en merkverdighet i internasjonal rovdyrforvaltning, og som gjør Norge til et land som ikke har noen som helst troverdighet når vi skal uttale oss om forvaltningen av tigre, løver, leoparder, krokodiller og alle andre slags dyr som vi synes det er fint at finnes, men som skaper problemer i andre land, og som andre land stort sett håndterer på en mer brukbar måte enn det Norge gjør. Jeg ser fram til neste runde av ulvekampen på Stortinget. Før eller senere kommer pila til å måtte peke den andre veien av det den gjør nå, og vi får bare ruste oss til den omkampen. Jeg stiller meg bak de forslagene som vi er en del av.