Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-03-04:
I begynnelsen av februar viste Dagsrevyen en reportasje om en 11 år gammel gutt fra Namsos som hadde en alvorlig epileptisk diagnose. Gutten hadde svært mange daglige anfall. Det medførte selvsagt en enorm belastning på gutten selv, men også på hele hans familie. Verre var det at lidelsen var av en slik karakter at mangel på behandling kunne medføre varige helseskader for gutten. Det hastet derfor med utredning og behandling. Statens spesialsykehus for epilepsi i Sandvika kunne imidlertid berette om lange ventelister og dermed fire måneders ventetid. Som stortingsrepresentant fra Namsos fikk jeg naturlig nok svært mange henvendelser om saken. Folk flest reagerte sterkt på at slike tilstander var en del av norsk helsevesen. Også her i huset var det mange som reagerte, og gjennom mine kontakter med helseministeren fikk jeg forsikringer om at departementet hadde bedt om en forklaring fra det aktuelle sykehuset. Så vidt jeg har forstått det, har saken for den aktuelle gutten løst seg. Det er jeg selvsagt glad for. Men foreldrene til Namsos-gutten var den gang jeg snakket med dem, veldig opptatt av at dette ikke bare måtte betraktes som en spesiell enkeltsak. De kjente flere barn med epilepsi som måtte vente urimelig lenge på nødvendig behandling. De håpet at deres historie kunne bidra til økt fokusering på denne problemstillingen og hele denne pasientgruppen. Det er etter min mening prisverdig at foreldre tar den belastningen det er å stå fram på denne måten og dermed bidra til oppmerksomhet rundt viktige problemstillinger, og dette er noe av begrunnelsen for denne interpellasjonen. I min tid i sosialkomiteen har vi jobbet med problemstillingen «barn med alvorlige lidelser og lang ventetid på nødvendig behandling» først og fremst på ett område, nemlig i forhold til barne- og ungdomspsykiatrien. Særlig har SV flere ganger reist debatt om dette. Jeg tror hele komiteen er klar over at det innenfor barne- og ungdomspsykiatrien er lange ventelister og lang ventetid. Dette er altså et kjent problem, og selv om vi på noen områder er uenige om hvordan den utfordringen skal møtes, har vi en klar strategi for å gjøre noe med problemet. Gjennom opptrappingsplanen for psykiatrien satses det bevisst på å styrke barne- og ungdomspsykiatrien. Tilbudet til barn og unge med psykiske lidelser blir stadig bedre, selv om komiteen f.eks. ved vårt besøk i Helse Midt-Norge for kort tid siden fikk rapport om at ventelistene og ventetiden fortsatt er uakseptabel lang. Mye tyder på at en ved framtidige gjennomganger av psykiatriplanen er nødt til å styrke innsatsen overfor barn og unge, ut over det man så langt har planlagt. Men vi har i liten grad kunnskap om hvordan situasjonen er i den somatiske delen av helsevesenet. Jeg ønsker derfor gjennom denne interpellasjonen å bidra til at Stortinget får en statusrapport også på dette området. Er situasjonen for barn med epilepsi spesiell, eller er det flere grupper barn og unge som har uakseptabelt lang ventetid på nødvendig medisinsk behandling? Prioriteringsdebatter er alltid vanskelig. Likevel tør jeg påstå at prioriteringsdebatten er ekstra vanskelig i helsevesenet. Hvilke lidelser skal gå foran andre når ikke alle kan få alt samtidig? Hvilke mekanismer skal vi bruke til å regulere pasientstrømmen? Hva er det offentlige helsevesenets oppgave versus et privat marked for helsetjenester? Dette er bare et lite knippe spørsmål, i en lang rekke av slike. Offentlige utvalg har avlevert rapporter, og debatten går kontinuerlig. Bare én ting er helt sikkert, nemlig at det vil komme flere offentlige utvalg, og at debatten aldri vil ta slutt. Likevel vil jeg påstå at visse sider av dette problemkomplekset er lettere enn andre. Jeg føler meg sikker på at det norske folk mener at barn med alvorlige lidelser skal komme først i køen. Selvfølgelig vil behovet for øyeblikkelig hjelp gå foran alt, men når behandling planlegges, skal barn prioriteres. Dette må etter min mening ligge som en overordnet føring for norsk helsepolitikk. Jeg både håper og tror helseministeren er enig med meg i det. Derfor spør jeg om hva helseministeren vil gjøre for å sikre at barn med alvorlige lidelser prioriteres i norsk helsevesen.