Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Først og fremst skal jeg starte med å si at Fremskrittspartiet har full forståelse for og støtter fullt ut intensjonen med det forslaget som ligger til grunn for behandlingen i dag, og som Arbeiderpartiet og SV fremmet i 2002. Vi tror det er et overordnet mål, og det er viktig for oss alle, at det er en ambisjon om å bedre dialogen mellom politiet og publikum. Årsaken til at det bør være så viktig for oss, er selvfølgelig at dette skal bidra til å forhindre negative sammenstøt og forskjellsbehandling. Har vi fokus på disse tingene, vil vi kunne få en bedre hverdag for alle. Da er det også viktig at man gjennom denne behandlingen har et fokus på det systemet vi har i dag, og ikke minst at vi tør å stille spørsmål ved om de foreslåtte endringene vil bidra positivt totalt sett. Hvis de ikke gjør det, mener vi at vi har en forpliktelse til å si nei til dem. Så tror jeg det er viktig at vi legger vekt på at politiet har en særskilt rolle i samfunnet. Det betyr også at det påligger dem et særskilt ansvar når det gjelder å ivareta nettopp deres egen handlemåte, slik at politiet kan opptre med integritet samtidig som de ivaretar vår integritet når de går oss nært på klingen. For det er klart de skal gjøre det! Politiet har i enkelte tilfeller et krav på seg til å gå inn på enkeltborgere for å sjekke hva de gjør, og finne ut hva som er årsaken til at de er der de er. Spørsmålet blir selvfølgelig også: Kan vi unngå dette? Det kan vi ikke. Politiet har et krav på seg til å oppsøke en del områder. De skal oppsøke en del miljøer, og det er klart at da vil det være slik at man kan komme i konfliktsituasjoner. Det kan vi ikke unngå. Poenget er at vi har en ryddighet rundt prosessen og tilnærmingen. Fremskrittspartiet har tillit til politiets vurderinger når det gjelder å gripe inn i forhold til forebygging og å forhindre kriminalitet. Vi er tilhengere av et godt synlig politi. Vi har i dag et faglig godt politi med stor tillit – jeg tror jeg skal gå så langt som å si: i alle deler av befolkningen. Det finnes unntak, men generelt sett tror jeg at de har en veldig stor grad av tillit ute. Men det er unntak, som representanten Rui var inne på i sitt innlegg i stad. Hun viste til enkelttilfeller, som er unntakene, og dem skal vi alle bidra til å bekjempe. Det har vi en plikt til, og det har ikke minst politiet selv plikt til å gjøre. Så lærte vi noe underveis i prosessen her. Vi hadde besøk av Liv Finstad i komiteen, og det var veldig interessant. Hun lærte oss om «politiblikket». Jeg synes det var veldig greit. Jeg oppfattet det slik at hun selv hadde moderert en del av sitt syn på det norske politiet etter å ha jobbet nært sammen med dem. Hun sa at politiet ser ting som vanlige borgere ikke ser. Jeg tror at en del av konfliktene i dag skyldes mangel på kommunikasjon mellom enkeltborgerne og politiet – med tanke på den måten politiet jobber på. Det er ikke noe vondt i det, men det går rett og slett på en feilkommunikasjon mellom de to partene. Det er det som er kimen til at vi får negative tilbakemeldinger, som sannsynligvis i mange tilfeller ikke har en reell begrunnelse. Derfor tror jeg at vi skal være veldig bevisste og vare i forhold til det vi gjør. Det hevdes også at minoriteter forskjellsbehandles og sjekkes oftere. I så fall, hvis de gjør det, er det med rette? Det er vel også et faktum, dessverre, at enkelte med en annen etnisk bakgrunn er overrepresentert i en del typer kriminalitet, noe som politiet også har et ansvar for å følge opp. Det tror jeg det er fornuftig at politiet gjør, og jeg håper at de fortsetter med det. Jeg tror at en kvitteringsordning, slik som man tenkte seg den her, i verste fall vil kunne føre til større avstand mellom politi og publikum. Det ville bekymre Fremskrittspartiet iallfall. En kvittering er på sett og vis ikke noe annet enn en bekreftelse på at man har blitt stoppet. Den sier ikke noe om bakgrunnen, innholdet eller noe annet. Jeg er bekymret i forhold til media: Hvis en person blir stoppet x antall ganger, som representanten Thorkildsen var inne på i stad, kan man selvfølgelig si at det ikke dokumenterer noe annet enn at vedkommende har blitt stoppet, man sier ikke noe om bakgrunnen osv. – men vi skal ha det med oss, for media er en maktspiller i forhold til samfunnet og det som skjer i samfunnet. Derfor skal vi også være bevisst konsekvensene av det vi gjør. Så har enkelte registrert at det har vært en heftig debatt i Fremskrittspartiet. Ja, Fremskrittspartiet har hatt en vesentlig debatt innad i forhold til denne saken. Det har ikke vært enkelt. Det har vært ulike meninger, og vi har etter en nøye drøfting kommet til den konklusjonen at vi ikke vil støtte forslaget som ligger framme i dag. Det er korrekt, som andre har vært inne på her, at representanten Kvakkestad i 2002 på vegne av Fremskrittspartiet støttet forslaget fra Arbeiderpartiet og SV. Men jeg må få lov til å presisere på nytt: Han sa også at vi skulle komme tilbake til den konkrete behandlingen i salen når forslagene ble fremmet. Vi har altså ikke snudd, det er i dag realiteten behandles i denne salen. Vi behandler ikke sakene umiddelbart, slik som det blir hevdet fra enkelte andre her. Hva er så årsaken til at Fremskrittspartiet går imot kvitteringsordningen? Jo, vi er ikke overbevist om at løsningen er det som skjer gjennom kvitteringsordningen. Jeg har iallfall ikke opplevd at noen har sagt underveis her at kvitteringsordningen er «halleluja» – på ingen måte, man har sagt at kvitteringsordningen kan være et bidrag. Men for oss har konklusjonen blitt at det ikke er det vi vil si ja til denne gangen. Hadde vi sett at den var det alle har lett etter, skulle selvfølgelig vi også sagt ja til det. For min del har det vært en vurdering ut fra den faktiske situasjonen som politiet står overfor. Jeg oppfatter at politiet i dag har veldig stramme ressurser tilgjengelig. Da er det slik at jeg mener jeg har et medansvar når det gjelder prioriteringer, gjennom å gi et politisk signal, og det gjør jeg i dag ved å si nei til å gå inn for en prøveordning. Man kan si at det ikke koster mye, men det er en kostnad, og den skal prioriteres, som andre ting. Jeg tror at Stortinget, inklusiv oss selv, av og til har et behov for å gå litt nærmere inn på seg selv. Vi er veldig flinke til å si ja, men vi er ikke fullt så flinke til å si nei. Kanskje vi burde bli flinkere til å nedprioritere også? Hvis ikke setter vi dem som skal være verktøyet vårt, politiet, i en klemme i forhold til hva de faktisk skal, og ikke bør. Et annet moment er at jeg registrerer at Sverige, Danmark og Finland ikke har en kvitteringsordning, men greier seg for det. Alternativet for vår del blir da, for å oppsummere – vi tror at hovedsvaret ligger der – holdningsskapende arbeid i regi av politiet. Jeg tenker da først og fremst på opplæringselementene i studiene på Politihøgskolen, og jeg tenker selvfølgelig på den daglige veiledningen på jobb – jeg går ut fra at man kommuniserer ganske nært når man er ute i ulike sammenhenger. Vi tror også at den nye klageordningen helt klart vil være med og bidra til at man setter dette i fokus. Ikke minst var det også gledelig å registrere under høringen at Riksadvokaten og andre i påtalesystemet og politiet sier at man skal innskjerpe rutinene når det gjelder å overholde straffeprosessloven. Vi tror at dette vil være med på å gjøre ting enklere. Man har også sett på det at politiet har behandlet folk litt for tilfeldig når det gjelder å skrive ned ting når man har stoppet noen. Det er greit at det kan være kritikkverdig. På samme tid tror jeg vi skal tenke over årsaken til det. Som enkelte har sagt, hvis man stopper noen og spør om å få se i bagen deres, og de viser at det ikke er noe der, er det da fornuftig at vedkommende skal registreres i politiets papirer? Altså, jeg har tillit til at politiet også her har utøvd et fornuftig skjønn. Basisen har vært at man ikke unødvendig skal havne i politiets registre, for de fleste av oss ønsker vel ikke å være der – selv om noen av oss er der, er vel det noe som de fleste søker å unngå. Det synes jeg er fornuftig. Jeg synes at så fremt politiet gjør det på et vettig vis – det har jeg tillit til – skal vi akseptere det og forholde oss til det. Avslutningsvis: Det er en samlet komité som går inn for et synlig tjenestenummer, og det synes jeg er positivt. Resultatet av initiativet fra Arbeiderpartiet og SV er noe som komiteen faktisk enes om, et synlig tjenestenummer. Der kommer vi etter en del andre land, og det synes jeg er bra. Jeg tror helt klart at dette vil være med på å bidra til en totalt sett positiv løsning. Håpet er at det søkelyset som er satt på denne saken, vil bidra positivt, bl.a. gjennom synlige tjenestenummer. Til sjuende og sist er det vel de mellommenneskelige holdningene hos hver enkelt av oss som er avgjørende for hvordan vi forholder oss til/aksepterer våre medmennesker. Det er altså den mellommenneskelige faktoren i oss alle som er avgjørende for om ting fungerer eller ikke. Det betyr altså at vi kun i fellesskap kan løse dette, og hovedanliggendet er utvilsomt det holdningsskapende arbeidet.