Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2015-02-05:
Hva vi skal leve av i framtida, henger nøye sammen med hvordan vi forvalter verdiene våre i dag, og den betydelige eierporteføljen den norske stat besitter, både nasjonalt og internasjonalt. Hvilke prinsipper vi følger for dette eierskapet, hvilket formål vi legger til grunn for eierskap i forskjellige selskaper og i forskjellige sektorer, hvilken betydning det statlige eierskapet har for privat eierskap, hvilken betydning det statlige eierskapet har for konkurransekraften i norsk næringsliv – alt dette er spørsmål som berører det jeg innledet med: Hva og hvordan den norske stat eier, griper direkte inn i hva vi skal leve av nå, og hva vi skal leve av i framtida. Meldingen vi debatterer i dag, er derfor ikke en melding om hva vi skal selge – som man kan få inntrykk av når man hører enkelte representanter på talerstolen her – men en melding om hva og hvordan vi skal eie. Jeg støtter regjeringens syn, at privat eierskap bør være hovedregelen i norsk næringsliv, og jeg registrerer med tilfredshet at det står en samlet komité bak denne sentrale formuleringen. Regjeringen Bondevik utformet i 2002 ti prinsipper for god eierstyring, som angir hvordan staten vil agere som eier, og hva staten vil forvente av selskapene. Disse prinsippene har skapt en forutsigbarhet i statens eierskapsutøvelse som er positivt tatt imot av aktørene i det norske kapitalmarkedet. Statens prinsipper for god eierstyring har vært uendret siden 2002, altså gjennom fire forskjellige regjeringer. I tillegg deler vi selskapene i forretningsmessige selskaper med statlig eierandel, der statens hovedmål er å maksimere verdiene av statens investeringer, og statlige selskaper med sektorpolitiske mål, der et overordnet mål er at målsettingen oppnås på en ressurseffektiv måte. Arbeiderpartiet endret ikke disse prinsippene i sin regjeringstid, heller ikke i sine merknader i dag. Men det er spesielt når man kan lese at Stoltenberg-regjeringen allikevel hadde noen ekstra prinsipper for statlig styring, noen man hadde ved siden av. Paradokset blir heller det at flere steder i Arbeiderpartiets merknader finner man at arbeiderpartirepresentantene ikke finner det nødvendig å styre etter disse prinsippene når man er i opposisjon. Det er dobbeltkommunikasjon fra Arbeiderpartiets side. I slutten av forrige stortingsperiode skapte debatten om salg av Cermaq ganske høy temperatur i denne salen. Cermaq var av den rød-grønne regjeringen definert som et kategori 1-selskap, altså et selskap vi beholdt av forretningsmessige grunner og med forretningsmessige mål. Jeg skal ikke gå inn på debatten om hvorvidt Marine Harvest ville bli en god eier eller ikke, men et argument som den gang ble framført av Arbeiderpartiet og daværende næringsminister, Trond Giske, var følgende: Cermaq har en stor fôr- og forskningsdivisjon som heter EWOS. Den er det ønskelig å beholde i Norge. Forskning og kunnskap er viktig for sjømatklyngen. Man hadde altså en industriell begrunnelse for å beholde EWOS. Giske antydet sågar i debatten at denne var så viktig at man antakelig burde ha karakterisert Cermaq som et selskap med sektorpolitiske mål. For oss som var enig i Stoltenberg II- regjeringens egne prinsipper, at det å respektere skillene mellom statens rolle som politikkutformer, markedsregulator, myndighetsutøver og rollen staten har som eier, er viktig for å sikre legitimitet og for å skape tillit til staten som eier, var dette et ganske så overraskende standpunkt fra næringsministeren. Da Stoltenberg-regjeringen med samme næringsminister kort tid etter solgte EWOS, denne viktige kunnskapsdivisjonen, til to amerikanske investeringsfond, ble overraskelsen enda større. Man solgte altså uten noen industriell begrunnelse. Arbeiderpartiet overrasker på nytt når de i merknadene om Cermaq ASA finner det opportunt å påpeke at Cermaq ASA er solgt til utlandet, uten at man utdyper hva man mener med det. Man har altså ingen mening med eierskap, man må legge på en merknad for å være uenig. Cermaq ASA er altså solgt, med en fullmakt utstedt av Stoltenberg II, til en av de største japanske næringsmiddelkonsernene, noe som tilfører selskapet kapital og kompetanse, styrker muligheten for forskning og utvikling og sist, men ikke minst, letter selskapets markedsadgang til Japan, et av verdens desidert største og best betalende markeder. Her er det altså slik at regjeringen og næringsminister Mæland har solgt med en industriell begrunnelse. Vi har ryddet opp i den utfordrende posisjonen det blir når staten skal både vedta lover og eie, forvalte og kontrollere samme selskap. Her bør diskusjonen rundt havbruksnæringens bærekraft være kjent for alle medlemmene av næringskomiteen. Avslutningsvis: Arbeiderpartiet viser i sine merknader til fulle at et prinsipp gjelder bare til Arbeiderpartiet behøver et annet prinsipp. Jeg tror det må være det man legger i «dynamisk eierskapsmodell».