Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2007-05-29:
Først vil jeg takke representanten Giltun for at hun har reist denne debatten. Spiseforstyrrelser rammer kvinner og menn i alle aldre, men unge kvinner mellom 15 og 35 år utgjør den største gruppa. Blant jenter mellom 13 og 25 år er spiseforstyrrelser den vanligste psykiske lidelsen. Selv om unge mennesker utgjør den største gruppa, er ikke dette noe en vokser av seg, men et alvorlig problem som de fleste trenger hjelp til å komme ut av. Mange lever hele livet uten å få skikkelig hjelp. Det kan være sammensatte årsaker til at noen utvikler en spiseforstyrrelse. Bakgrunnen kan ligge i psykologiske og sosiale faktorer, men også kulturelle faktorer som slankepress, et uoppnåelig og usunt kvinneideal og kvinneroller i stor endring kan bidra til å utløse en spiseforstyrrelse. Uansett kan en spiseforstyrrelse være et symptom på andre følelsesmessige konflikter, der kontroll, eller mangel på kontroll, over kropp og matinntak skal kompensere for andre problemer som man ikke klarer å løse eller skyve bort på andre måter. I tillegg presenterer gutter og menn oftere en historie med mobbing. Å leve med en spiseforstyrrelse har alvorlige konsekvenser ikke bare psykisk, som depresjoner, konsentrasjonsproblemer, angst og skamfølelse, men også sosialt, som problemer med å følge skoleundervisning eller arbeidsforpliktelser, periodevis isolasjon fra familie og venner, og vanskeligheter for å knytte nære menneskelige forhold. Spiseforstyrrelser kan også medføre fysiske konsekvenser som underernæring, mangelsymptomer, ødelagt fordøyelse og store tannskader. Særlig anoreksi kan være en dødelig lidelse. Ifølge Interessegruppa for Kvinner med Spiseforstyrrelser er de vanligste dødsårsakene hjertestans og underernæring, men også selvmord. Ut av dette kan vi dra et viktig poeng. Spiseforstyrrelser er en psykisk lidelse og må behandles som det. Men de fysiske konsekvensene kan være mye mer alvorlige enn ved de fleste andre psykiske lidelser. De mest alvorlig syke blir derfor gjerne behandlet intravenøst, som somatiske pasienter. Det kan selvsagt være helt nødvendig, men selv om en helbreder det fysiske, er kjernen av problemet igjen. Derfor er samspillet mellom psykiatrien og somatikken svært viktig for den pasientgruppa vi debatterer. Dette samspillet har potensial til å fungere bedre enn det gjør i dag. Det er et sterkt skille mellom psykiatri og somatikk, og det kompliserer ansvarsforholdene for de pasientene som har en fot i hver gruppe. En jente minte meg om at et behandlingsopplegg som hjelper for én, ikke nødvendigvis hjelper for en annen. Forskjellige opplegg kan også være riktig i ulike faser av behandlingen. I begynnelsen kan det være nødvendig med opplegg som innebærer strenge rutiner, mens når man er på bedringens vei, kan det være viktig å ha mulighet til å kombinere behandling med å gå på skole og å tilbringe tid sammen med sitt sosiale nettverk. Derfor er det også viktig at den enkelte får bidra i utformingen av sin egen behandling. En jente som visste at hun trengte hjelp, og som fikk tilbud om innleggelse, takket nei fordi hun var redd for å miste skolegang, mens en annen jente som ønsket full innleggelse, bare fikk tilbud om dagbehandling. Det kan hende det fantes faglige begrunnelser for begge avgjørelsene, men spiseforstyrrelse er en sykdom der det ofte tar altfor lang tid før man innser at man trenger hjelp – og når man da ber om hjelp, er det viktig at man føler at man blir tatt på alvor, og at man får et opplegg som man føler seg tilfreds med. Så vil jeg også rette oppmerksomheten mot betydningen av å ivareta den spisskompetansen som finnes i tunge, samlede fagmiljøer. Ikke minst kan slike miljøer gi gode råd når det gjelder behandlingsopplegg for de sykeste pasientene. Samtidig er også god forebygging og det å bli fanget opp tidlig, avgjørende viktig. Jeg er glad for at Regjeringen vil styrke skolehelsetjenesten. Sammen med fastlegen utgjør helsestasjonstjenesten og skolehelsetjenesten en viktig rolle i forebyggingen av ulike helseproblemer for unge som har behov for å snakke og få luftet bekymringer som angår dem selv eller deres venner. Gode venner som tar ansvar, er uvurderlige. Jeg er glad for at Regjeringen har varslet en ventetidsgaranti for unge mennesker under 23 år med psykiske problemer eller rusmiddelavhengighet. Jeg er også glad for at departementet har gitt de regionale helseforetakene klare signaler om at behandling av spiseforstyrrelser er en prioritert oppgave. Som både interpellanten og statsråden var inne på, finnes det et godt tilbud ved Capio i Fredrikstad, men den kompetansen er ikke tilgjengelig for pasienter alle steder i landet med mindre man betaler for det. Derfor er det viktig å bygge opp kompetansen i det offentlige, og det er viktig å sikre at alle får like god tilgang til et best mulig behandlingstilbud.