trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
Lat meg starta med ei vedkjenning: Dersom eg var medlem i Kristeleg Folkeparti, kunne eg ikkje ha fremma det forslaget som Kristeleg Folkeparti har fremma, fordi eg er agnostikar. Det kunne heller ikkje Akhtar Chaudhry, som er visepresident. Han kunne ikkje ha fremma forslaget dersom han var medlem av Kristeleg Folkeparti. Men no er me ikkje medlemmer av Kristeleg Folkeparti, me er medlemmer av regjeringsparti. Lat meg likevel vedkjenna at partiet mitt nok ville ha støtta Kristeleg Folkeparti sitt forslag dersom me var i opposisjon. Men Kristeleg Folkeparti veit utmerket godt at det er me ikkje. Kristeleg Folkeparti har vore i posisjon sjølv. Då må eg vedkjenna at eg trur det er ein grunn til at Kristeleg Folkeparti ikkje fremma dette forslaget då dei sat i regjering, og at det er ein grunn til at dei bygde gasskraftverket Snøkvit utan reinsing. Dei foreslo ikkje noko for Statoil og eigarane der. Så eg må vedkjenna at eg lurer på kva dette forslaget er, som også er fremma ein gong tidlegare? Har det noko med – og då tenkjer eg litt på vedkjenninga ein må gjera i samband med dei ti bod – å stela stemmer å gjera? Er det det me snakkar om? For det luktar litt av det. Så må eg seia at eg er veldig glad for Soria Moria II-erklæringa, for der står det nemleg at ein i den neste eigarskapsmeldinga skal gå igjennom denne eigarskapen og sjå på korleis selskapa kan bidra til lågare utslepp og gjere ein betre innsats for klimaet. Det står det i Soria Moria II-erklæringa. Som sagt: Eg stiller meg litt tvilande til motiva for å fremma dette forslaget når ein den siste gongen fekk det så grundig nedstemt. Så tek ein det opp igjen, sjølv om ein veit at det blir grundig nedstemt. Men for å visa til dei same ti boda reknar eg med at eg talar usant, og at Kristeleg Folkeparti ikkje gjer det. Eg meiner at me no må koma inn på eit litt meir konstruktivt spor når det gjeld Kristeleg Folkeparti, Høgre og Venstre. Eg meiner at me no skal ta Klimakur-saka saman. Eg håpar at Kristeleg Folkeparti, Venstre og Høgre, våre kameratar i klimaforliket, raskt kjem på banen med forslag – saman – som me kan jobba med og få gjennomført fort. Eg håpar at dei ikkje kjem med slike utspel som Kristeleg Folkeparti her kjem med, der ein blir ståande åleine og føremålet sannsynlegvis berre er å stela miljøstemmer. Eg er meir oppteken av at me skal få til praktisk politikk som faktisk gagnar miljøet. Det håpar eg Kristeleg Folkeparti òg er i fortsetjinga av dette, slik at me får eit godt samarbeid i klimapolitikken.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
No på slutten av debatten berre eit par kommentarar til Kristeleg Folkeparti. Først til den utfordringa eg gav Kristeleg Folkeparti, Høgre og Venstre på slutten av innlegget, nemleg at no har me fått Klimakur, og ei rekkje forslag er lista opp. Me har hatt eit klimaforlik med dei partia. No meiner eg det er viktig for dei å koma inn i eit konstruktivt spor der ein faktisk kjem med saker ein veit ein kan samarbeida om og få fleirtal for. Og når Ropstad vil lyfta blikket: For det første er det sånn at dersom me var medlemer i Kristeleg Folkeparti, kunne me ikkje ha lyft blikket saman med dei, for dei forlanger at me skal sjå ned og ikkje seia noko, gjerne òg sjå ned i sanden når me har denne saka her. Men Håbrekke er inne på eit viktig poeng. Det er nemleg sånn at då han var statssekretær i Bondevik-regjeringa, samarbeidde me på ein del miljøfelt. Me fekk til nokre vedtak: på elektrifisering, på grøne sertifikat, som riktig nok ikkje blei noko av. Me samarbeidde konkret på ting som var mogleg med ei mindretalsregjering. Når det gjeld Statoil og eigarskap, har SV heile tida vore mot å privatisera Statoil nettopp for å kunna ha styring, men for å få den regjeringa med på noko der, var det ikkje noka hjelp å få frå Kristeleg Folkeparti – i posisjon – for dei ville ikkje gjera noko i forhold til å styra Statoil. No er det sånn at det er eit fleirtal på Stortinget som ikkje vil det i denne saka. Så sa eg i mitt innlegg at i Soria Moria II står det at ein skal gå gjennom verksemda til selskapa med sikte på at dei skal bli dei beste internasjonalt på klima og luftforureiningsspørsmål. Dermed er det ei opning der for å diskutera ein eigarskapspolitikk, og det er den opninga me ønskjer å koma tilbake til når eigarskapsmeldinga kjem. Etter åtte år i energi- og miljøkomiteen er det interessant å vera tilbake i loppekassa.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-02-18:
Produksjon av olje fra oljesand er noe av det mest forurensende og miljøbelastende oljeproduksjonen jeg kjenner til. Avhengig av metode er utvinning forbundet med omfattende naturinngrep, stort energiforbruk og høye utslipp både til vann og til luft. Etter Venstres mening er dette en type oljeutvinning vi bør holde oss unna, og det gjelder også for statens engasjement i større industribedrifter, som f.eks. Statoil. Når det norske folk gjennom den norske stat sitter som eier i en bedrift, ja, da må vi også ta ansvar for at driften i selskapet er samstemt med vår egen samvittighet, og vi må også ta stilling til hvilken type virksomhet vi synes er akseptabel ut fra et samfunnsansvarsperspektiv. Jeg mener det pålegger oss som stat et like stort ansvar for å sørge for dette som en hvilken som helst privat investor. Et poeng som fremkommer i innstillingen, er det faktum at vi pr. i dag i praksis opererer med to former for selskapsstyring. Vi har ett opplegg i Statens pensjonsfond – Utland, hvor Etikkrådet og Norges Bank aktivt tar posisjoner og forsøker å påvirke overfor selskaper hvor man er minoritetsaksjonær. På den andre siden finner vi ikke en tilsvarende vilje til å benytte seg av statens innflytelse i Statoils styrende organer i denne saken. Hva er det som gjør at vi i praksis har to slike opplegg for selskapsstyring? Det er et paradoks at vi legger ned mye prestisje og arbeid i våre minoritetsposisjoner gjennom Statens Pensjonsfond – Utland, mens viljen til å ta posisjoner knyttet til de selskapene vi er tungt inne i på eiersiden, nærmest er fraværende. Jeg må også få legge til at den rød-grønne regjeringen har kjøpt seg kraftig opp i Statoil etter sammenslåingen med Hydros olje- og gassaktiviteter. Men til hvilket formål, undrer jeg meg? Før oppkjøpet er det meg bekjent ikke slik at Regjeringen tapte noen viktige saker på generalforsamlingen, eller at man ikke nådde fram med sine posisjoner overfor selskapets styre som skulle tilsi at staten burde kjøpt seg opp til majoritetsaksjonær. Jeg må få påpeke at dette oppkjøpet er til dels sterkt preget av symbolpolitikk. Når det er sagt, så deler jeg manges bekymring for at en direkte utøvelse av et statlig eierskap sprunget ut fra denne salen kan tilføre bedrifter hvor staten har en stor eierskapsposisjon, et element av risiko, og utøvelsen av et statlig eierskap må håndteres på en klok måte. Utøvelsen av det statlige eierskapet burde i denne sammenhengen strengt tatt vært gjenstand for en bredere debatt, slik som også saksordføreren var inne på, men i denne saken synes vi i Venstre at den tilnærmingen Kristelig Folkepartis forslag har, er en klok og konstruktiv tilnærming. Jeg har også registrert at det er like langt mellom liv og lære som det er avstand mellom en valgkampinnspurt og praktisk politikk. Jeg har merket meg at det har vært en utbredt skepsis blant partiene på Stortinget knyttet til Statoils engasjement i oljesandsaktiviteten. Det er med skuffelse jeg registrerer at viljen til å følge opp dette nærmest er fraværende her i dag.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti har jo stått saman om å forbetre dei etiske retningslinjene for oljefondet. Eg har òg lyst til å gi honnør til partia SV og Venstre, som har stått saman med oss i det arbeidet. Når me no veit at me har fått så gode etiske retningslinjer som òg tek opp miljøspørsmål, er det god grunn til å tru at hadde me fått dette prosjektet på bordet i den etiske komiteen som vurderer kva for selskap me skal gå inn på i Pensjonsfondet, måtte den komiteen ha sagt nei til oljesandprosjektet. Mitt spørsmål til statsråden er da: Er det da problematisk for statsråden, som er generalforsamling for Statoil, at Statoil har gått inn på eit prosjekt som oljefondets etiske komité ville ha måtta sagt nei til, og som oljefondet ikkje kunne ha investert i?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Dette har vore ein avklarande debatt, og det mest avklarande kom vel i replikkordskiftet, der statsråden sa at ein må stemme imot det ein er imot. Da er det veldig tydeleg at Senterpartiet gir si tydelege støtte til oljesandprosjektet, nettopp gjennom stemmegivinga. Når statsråden seier at ein må stemme imot det ein er imot, har ein fått ei tydeleg avklaring frå senterpartistatsråden. Det er skuffande, fordi dette er eit av dei mest miljøforureinande prosjekta me har sett innanfor norsk oljeindustri. Det er 7 millionar tonn CO2. Dette prosjektet vil på sitt toppnivå sleppe ut meir enn alle norske bilar slepper ut. Denne produksjonen er altså ti gonger så forureinande som det oljeproduksjonen i Nordsjøen er. Konsekvensane er betydelege for klimaet, men det har òg mykje å seie for det lokale miljøet i Canada: observasjonar om auka kreftrisiko, ikkje anbefalt bading, forbod mot å ete fisk frå området. Det er nokre som gjer dette til ein formaliadiskusjon. Før valet i 2005 var det veldig mykje snakk om ein aktiv eigarskap. Vi har opplevd ein aktiv eigarskap. For meg er det eit paradoks å høre denne diskusjonen, når me veit at me for eit år tilbake hadde ein diskusjon om Aker, der Regjeringa absolutt var villig til å gå inn i saka. Derfor er det ein veldig ryddig måte å ta opp denne saka på, å kome med eit konkret forslag som generalforsamlinga kan ta stilling til. Det var òg interessant å høre representanten Langeland, som kom med ei vedkjenning, men eg har stor forståing for det dårlege samvitet til representanten Langeland. Mi utfordring går derimot til partiet Høgre. Partiet fekk eit direkte spørsmål frå Aftenposten: «Vil Høyre stanse prosjektet hvis dere kommer i regjering?» «– Ja, det ligger i kortene», seier Ivar Kristiansen. Og på direkte spørsmål frå WWF seier Høgre: «Høyre vil bruke alle tilgjengelige pressmidler for at StatoilHydro skal trekke seg ut av oljesandprosjektet innenfor de krav til ryddig eierskap som allmennaksjeloven setter.» Dette er jo nettopp eit forslag som er veldig ryddig, og som stiller tydelege krav. Derfor er det noko rart at Høgre ikkje følgjer opp det dei sa i valkampen.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Jeg slutter meg til foregående talers oppsummering av debatten. Jeg finner det også interessant å lytte til representanten Hallgeir Langelands innlegg, som spekulerer i Kristelig Folkepartis motiver for å fremme et slikt forslag. Jeg kan ikke da la være å se tilbake på den tiden da jeg selv var statssekretær i Olje- og energidepartementet og representanten Langeland var energi- og miljøpolitisk talsperson for SV i opposisjon. Jeg vil vel hevde at Kristelig Folkeparti fortsatt har et stykke igjen for å matche SVs meget aktive og offensive opposisjonsrolle i så måte. Det vises her til at statens eierskapspolitikk tilsier at man skal avstå fra å ta stilling i den type spørsmål som vi diskuterer i dag. Men det er jo et faktum at dette spørsmålet om investeringer i oljesandprosjektet i Canada faktisk har vært til behandling i selskapets høyeste organ, nemlig generalforsamlingen. Det er også et faktum at de ulike eierne og investorene som har investert i Statoil, da tok stilling til dette forslaget, og kommersielle investorer valgte å stemme annerledes enn det statens representant gjorde. Det må jo være et tankekors for en rød-grønn regjering og for en olje- og energiminister fra Senterpartiet. Det leder jo også hen til et tankeeksperiment: Er det slik at hvis vi hadde byttet ut en rød-grønn olje- og energiminister med en kommersiell investor hentet ut fra Statoils generalforsamling, hadde vi fått en bedre klimapolitikk? Det burde da være et tankekors. Det henvises stadig til eierskapsmeldingen, og man trenger ikke å komme lenger enn til avsnitt 4 i denne meldingen før det står: «Regjeringen har langsiktige mål for statens eierskap. Dette innebærer at hensyn til miljø, omstilling, mangfold, etikk, forskning og utvikling må tas med i styrenes vurderinger for å understøtte en langsiktig utvikling.» Hva betyr det når vi skal forvalte dette eierskapet på statens vegne? Har det noen som helst betydning? Det er blitt vist til at det er et stort ansvar å være en stor eier i et slikt selskap. Da er det etter min klare oppfatning ikke spesielt ansvarlig å forvalte det eierskapet ved å si at dette skal vi støtte i generalforsamlingen, og samtidig skal vi argumentere imot det fra talerstolen og si at vi er personlig motstandere av den type investeringer og tror det er en dårlig forretningsmessig investering. Det er ikke god eierskapspolitikk.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Jeg har sagt det meste jeg skal si i debatten, men jeg tok ordet igjen da jeg hørte representanten Henriksens innlegg knyttet til Canadas ansvar for egne utslipp. Jeg må si at det er en meget spesiell tilnærming til klimapolitikk og meget spesiell tilnærming til næringslivets ansvar for å bidra til bærekraftig utvikling og bidra til reduksjon av klimagassutslipp. Det har vært en samstemt oppfatning – ikke bare i Norge for så vidt, men internasjonalt – at skal vi løse klimaproblemene, er det et felles ansvar – et samarbeid mellom myndigheter, privatpersoner, organisasjoner og næringsliv for å utvikle et bærekraftig samfunn og redusere utslipp av klimagasser. Det å sende ut et signal til næringslivet og selskaper om at man kan investere i Norge, investere i andre land, og si at det er myndighetenes ansvar å håndtere utslippene og ta regningen for de utslippene som det måtte medføre, er en helt ny tilnærming til klimapolitikken og en annen tilnærming enn det den sittende regjering har lagt til grunn i sine egne dokumenter om klimapolitikk som de har lagt fram for Stortinget. Det er faktisk et felles ansvar. Vi tar ansvar for klimagassutslippene og det nasjonale klimagassregnskapet, men vi er tydelige overfor næringslivet om at vi forventer et samarbeid, at vi forventer at hver enkelt bedrift nå jobber systematisk med sine egne utslipp for å dreie virksomheten over til en bærekraftig utvikling. Det gjelder selvsagt for privateide bedrifter. Det gjelder ikke minst for statlig deleide bedrifter, som vi faktisk har et ansvar for. Det er norsk klimapolitikk, og det har jeg også oppfattet har vært den sittende regjerings klimapolitikk.
Nikolai Astrup (Høyre), 2010-02-18:
CCS er et viktig tema – det er vel derfor det er samlet så mange mennesker her i dag! Jeg hadde noen veldig konkrete utfordringer til statsråden i mitt innlegg. Jeg er veldig glad for at han noterte flittig og svarte så godt på dem i innlegget sitt. Men jeg er ikke sikker på om jeg fikk svar på alt, så jeg prøver meg igjen: Hvordan vil statsråden sikre at den kunnskapen som nå opparbeides på Mongstad, har overføringsverdi til industrien?
Nikolai Astrup (Høyre), 2010-02-18:
Jeg kommer til å benytte meg av muligheten til å sende statsråden et skriftlig spørsmål, men i mellomtiden må det også være mulig iallfall å få svar på om det er riktig at ALSTOM og Aker vil eie både testresultatene og – selvfølgelig – teknologien som ligger i dette, som kommer ut fra Mongstad, og om han kan bekrefte at det som han skrev til komiteen, står ved lag, nemlig at det som utvikles ved teknologisenteret på Mongstad, vil ha stor overføringsverdi ved utvikling av fangstprosesser for industriutslipp.
Arve Kambe (Høyre), 2010-02-18:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg takker også for at han syntes det var en konstruktiv interpellasjon, for det var meningen. Det var ikke en interpellasjon man skulle slå politisk mynt på, men det var oppriktig ment det jeg sa, at i dag føler jeg meg som en slags ombudsmann, sendemann, fra en hel region – hele Vestlandet i forhold til at man skriker om hjelp, i forhold til at man nå ber om å bli sett, i forhold til tilbakemeldingene hele Vestlandet har gitt. Solheim viser til 24 kommuner. Alle de 24 kommunene er enten i Rogaland eller i Hordaland. I tillegg til dem er det sikkert noen andre, men hovedvekten av dem er i Rogaland og Hordaland, akkurat i krysningspunktet for den regionen jeg representerer. Statsråd Solheim sier at nyansene når det gjelder kommunene, må komme fram i kommuneplanen. Det tror jeg alle er enige om. Problemet deres er at når fylkesmennene skal godkjenne kommuneplanene, så forholder de seg til regelverket – om de er i kategori 1 eller kategori 2. Hadde Solheim vært villig til å se på nyansene, så kunne nettopp dette med hensyn til nyansene ha vært løst i kommuneplanen. I og med at de allerede er plassert i det strengeste regimet, så får de store problemer med å få den kommuneplanen de vil ha, som de trenger – men som de også kan få godkjent. Statsråden må selv følge opp at den kommer. Jeg var gruppeleder for Høyre i bystyret i Haugesund før jeg ble stortingsrepresentant, og kvitterer ut at det høyrestyrte Haugesund, i samarbeid med statsråd Solheim, kjøper et gedigent friluftsområde rett utenfor Haugesund sentrum, og regulerer det nesten fullt og helt til friområder til langsiktig rekreasjon. Man verner det. Det viser at man gjør det med noe lokalt selvstyre – man kjøper det faktisk fra private, med høyrestyrte pengemidler i en kommune, sammen med staten. Det viser at det går an å få det til. Men da bør ikke takken fra statsråden i den andre enden – etter at man nettopp har sikret seg indrefileten i Haugesund – når man skal utvikle øysamfunnet Røvær, en knøttliten øy med noen og tredve mennesker, være at de kommer i samme kategori som Oslofjordområdet, med det presset som er der. Da er det mange i min kommune og region – og helt sikkert Solheim selv – som tenker at det kan ikke være lurt. I tillegg til det er den ytre delen av Haugesund, som grenser mot Sveio – det bor knapt mennesker der – også plassert i kategorien hardt presset område. Det er også åpenbart feil. Derfor er jeg glad for at statsråden åpner opp for en tredeling, men også at man samtidig tar en ny gjennomgang med hensyn til de kommunene som åpenbart føler seg satt i feil kategori, og det er ganske mange av de kommunene. Og når så mange kommuner sier dette – enten det er senterpartifolk eller arbeiderpartifolk – så er det kanskje et poeng.
Arve Kambe (Høyre), 2010-02-18:
Jeg vil benytte anledningen til å takke representantene som har deltatt i diskusjonen. Jeg føler at jeg har oppnådd noe av mitt motiv for interpellasjonen. På en måte er dette den siste måten Stortinget som organ kan påvirke Regjeringen på, til å gjøre de endringene som et samlet vestland skriker etter, som Regjeringen fram til nå har vært lite lydhør overfor. Mitt håp var at man altså skulle få et tverrpolitisk engasjement for Vestlandet, for de urimelige vilkårene som disse retningslinjene har lagt opp til. Jeg føler at statsråden er delvis på glid. Jeg registrerer også at Senterpartiet har kommet med uttalelser fra Stortingets talerstol i dag som åpenbart følger opp egen partileder, som jeg dermed regner med at Senterpartiet vil følge opp i Regjeringen. Dette blir på en måte lakmustesten, synes jeg, på om Senterpartiet klarer å få gjennomslag for kommunalt selvstyre innad i Regjeringen. Hvis ikke må man få hjelp av de borgerlige partiene til det. Så dette er en utfordring. Så registrerer jeg at Arbeiderpartiet kun har holdt ett innlegg i dag. Det er fra hordalandsrepresentant Per Rune Henriksen, som har gått ut i Bergens Tidende og sagt at disse retningslinjene er nødt til å endres, og at dette skal bli bra. Han var også på glid i dag, og dette er ikke blitt motsagt av andre representanter fra Arbeiderpartiet. Han er i tillegg innpisker for Arbeiderpartiet, så da har Stortinget i dag nesten lagt målet åpent for statsråd Solheim for en god scoring. Statsråd Solheim viste til at en kan åpne for en slags tredje kategori. Det som vestlandskommunene og andre har reagert på, er ikke at man havner i den kategorien der det står ordet «Oslofjorden». Det er ikke tilstrekkelig å ta vekk ordet «Oslofjorden» og få en ny kategori med de samme vilkårene som for «Oslofjorden». Poenget er at man må ha en større differensiering, slik det faktisk står i retningslinjene, mer differensiering. Det betyr at kommunene må få større muligheter til selv å gjøre det. Veldig mange av kommunene ber om å få komme ut av kategori 1 – for å kalle det det – og inn i kategori 2. Man velger altså ikke den store omkampen, men istedenfor å si at begge kategoriene er dårlige, vil man heller være i den minst dårlige. Det er den diskusjonen, den debatten jeg har ønsket å reise for statsråden i dag, slik at man faktisk tar med seg at kysten har reist seg mot Regjeringens forslag. Jeg registrerer at veldig mange lytter til det. Dette er altså statsråd Solheims mulighet til å vise at han gjør det som statsminister Stoltenberg sier at Regjeringen skal gjøre, nemlig lytte til de innspill man får fra folket. Nå har ikke Regjeringen lyttet så mye til Stortinget, men dette er en fin måte å reparere Regjeringens forhold til Stortinget på.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
La meg først si at jeg føler at jeg fikk klart fram i forrige innlegg at vi skal se på nyansene i dette innenfor en ramme med hensyn til at vi vil stramme inn den uhemmede utbyggingen av strandsonen som vi føler har skjedd, og at det har vært basert på en bit for bit-politikk istedenfor en plan. Innenfor den rammen ønsker vi å nyansere ved å se på mulighetene for en annen inndeling enn denne todelingen. Og vi er åpne for at kommunene, uansett hvilken kategori de er plassert i, ikke må ses på som om det skulle være en enhet. Det er nettopp derfor kommunene skal utvikle en plan, og at tingene skal skje i henhold til en plan innenfor kommunene, ikke i henhold til bit for bit- og dispensasjonsregimet. Så vil jeg også si at det er riktig, som interpellanten sier, at de aller fleste klagene kommer fra kommuner i Hordaland. Det er noen i Rogaland, og noen få i Vest-Agder og Sør- og Nord-Trøndelag, men hovedtyngden er fra Hordaland. Det kan nok delvis skyldes at Hordaland er et veldig mangefasettert fylke som både har Bergensregionen med et stort press og andre kommuner som inneholder områder hvor det er stort og lite press innenfor samme kommune. Men jeg vil nok spille ballen litt tilbake til Hordaland fylke og den lokale debatten der. Jeg tror heller ikke det er tvil om at noen av kommunene i Hordaland er blant verstingene – la meg si det slik – hvor en total la det skure-politikk har fått lov til å dominere på en måte som jeg er sikker på at et stort stortingsflertall finner uakseptabelt. Så ja, det er mer nyansert i Hordaland, men det bør også være en debatt i Hordaland om den ekstreme ødeleggelsen av strandsonen som har skjedd i noen kommuner, er akseptabel. Til slutt vil jeg takke for det som ble sagt om Vibrandsøy. Det er noe av det virkelig morsomme som jeg har vært med på som miljøvernminister. Knapt noe sted har vi et så stort friluftsareal som er veldig urørt, fantastisk vakkert, men som ligger midt i sentrum av en by. En hvilken som helst alminnelig svømmer – selv jeg – kan starte i sentrum av Haugesund og svømme over til Vibrandsøy, og det er et kjempestort område. Miljøentusiasmen da vi var i dette fantastiske området, var enorm. Det var fantastisk hyggelig å være der. Hele arrangementet var så miljøvennlig at jeg et øyeblikk nesten glemte at kommunen er høyrestyrt.
Arne Bergsvåg (Senterpartiet), 2010-02-18:
Interpellanten er opptatt av arealbruken langs vår langstrakte kyst, og det er bra. Dette er et krevende tema. Det skal ivareta mange interesser, både private interesser, næringsinteresser, det offentliges interesser, retten for hver og en av oss til å kunne gå langs strendene – og ikke minst at våre etterkommere også skal ha disse mulighetene. Det er vel også en av grunnene til at de fire siste miljøvernministrene alle har varslet innstramming i strandsoneforvaltningen og byggingen i 100-metersbeltet. Det er derfor positivt at vi får en forskrift som kan differensiere dette. Jeg tillater meg å sitere det ministeren sa i sitt innlegg i dag: «I forslaget til retningslinjer gis det forskjellige føringer for områder der presset på arealene er stort, og der det er mindre press. Det gis strengest føringer for områder med stort press på arealene. Det gis større rom for utbygging i områder med mindre press for å styrke næringsutvikling og skape arbeidsplasser.» Dette synes jeg er svært positivt. Han sier videre: «Inndelingen av områder med stort og mindre press følger kommunegrensene.» Der er det viktig å merke seg at det er også innenfor kommunene er store forskjeller på hvor det er press, og hvor det ikke er press. Derfor er det viktig at det også innenfor kommunegrensene kan gjøres endringer eller differensieringer. Jeg har 20 år bak meg i politikken og har da følgelig hatt mange saker som går på dispensasjoner i strandsonen. Jeg opplever at det er viktig at vi får en felles virkelighetsforståelse, både de som sitter ute i kommunene, og de som sitter i departementet og skal forvalte det. Jeg har ofte en følelse av at man ikke helt har den samme virkelighetsforståelsen. Det vil da være behov for å se på mulighetene for kommunene til å differensiere. Det er tatt et initiativ fra samarbeidsrådet i Sunnhordland, der det er gjort et grundig arbeid fra kommunenes side for å lage en strandsonestrategi som åpner opp for mer utbygging og fortetting i områder som allerede er bebygget, og hvor man legger strenge føringer for områder som ikke er rørt. Kommune- og fylkesgrensene går ofte gjennom fjordsystemer og deler fjorder. Vi opplever stadig vekk at det er forskjellig tolkning og forskjellig forvaltning, avhengig av på hvilken side av fjorden man er, selv om de i utgangspunktet har de samme utfordringene. Senterpartiet er opptatt av at vi kan utnytte strandsonen, men vi er likevel ikke for at dette skal skje planløst. Det må også åpnes for dispensasjoner, fordi det ofte viser seg at kommuner med lange strandlinjer er små kommuner med liten administrasjon. Det vil da være tungvint og vanskelig med store og omfattende planer for å tilrettelegge for små tiltak. Senterpartiet ønsker totalt sett differensiert strandsoneforvaltning velkommen, men med de påpekninger vi har gjort når det gjelder fleksible ordninger innenfor kommunene, og med mulighet for dispensasjon, tror vi dette vil bli en god lov.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Jeg vil takke interpellanten for at han tar opp dette viktige temaet. Landets kystkommuner er nok voldsomt spent på om protestene deres blir hørt, og hvordan ministeren vil følge opp høringsuttalelsene deres. Dette er en veldig viktig sak som i høyeste grad berører lokaldemokratiet og den lokale selvråderetten i forhold til planlegging og forvaltning av strandsonen langs kysten Det framgår av forslagene til nye retningslinjer at en ved planlegging, planbehandling, behandling av dispensasjonssøknader og rullering av kommuneplanen skal legge de nye retningslinjene til grunn. Det er presisert at gjeldende planer som ikke er kommet til utførelse, skal gjennomgås og om nødvendig oppheves dersom de er i strid med de nye planretningslinjene for bygging i 100-metersbeltet, altså med tilbakevirkende kraft. Under dette arbeidet er det lagt vekt på vurderinger som er gjort av fylkesmannen og fylkeskommunen – og fylkesmannen er som kjent statens forlengede arm ute i Kommune-Norge – ut fra deres erfaringer ved behandling av saker om bygging i strandsonen. Avgrensningene i planen er på denne måten gjort ut fra en skjønnsmessig vurdering, og skjønn kan som kjent brukes på mange måter, det er alt ettersom man tolker det. Statsråden var selv inne på temaet kommunale dispensasjoner. Det trenger ikke jeg å si så veldig mye om, for det er mange som har brukt veldig gode eksempler på hvorfor det blir markert – eller merknad om – at det er dispensasjon. Det kan være skifte av et vindu i et sjøhus, det kan være en molo som har rast ut – det er forskjellige små ting. Når det er gjort ut fra en skjønnsmessig vurdering, håper jeg at statsråden også legger dette til grunn når det gjelder de signalene han ga om at han ville justere rammene. Om det gjelder kategorier, eller hva det var han mente, var ikke så helt enkelt å forstå. Men jeg forsto at han ikke følte seg helt ferdig med saken. Min hjemkommune Karmøy er en kystkommune – den er en av mange – der strandlinjen historisk har vært en viktig ressurs for den virksomhet som innbyggerne over lang tid har etablert, og som dermed har utviklet vårt samfunn. På tross av dette kan en ikke si at strandlinjen i Karmøy i dag er nedbygd på en måte som medfører at en kan si at Karmøy er i tilsvarende plankategori som de mer sentrale deler av Norge, som Oslofjordområdene. Karmøy har alltid høstet av det havet gir. Det er derfor viktig at kommunen som planmyndighet legger til rette for at virksomhet som er knyttet til havet, kan få best mulig vilkår for å drive sin virksomhet. I de senere år har olje- og gassnæringen blitt bygd opp, og dette er i dag også en vesentlig del av den virksomheten som drives i Karmøy kommune. Forslaget om de nye retningslinjene for strandsonen vil helt klart redusere kommunal selvråderett, og dersom de blir vedtatt som i høringsforslaget, kan det virke som statsråden ikke har tillit til lokalpolitikerne i kystkommunene. Mitt håp er at statsråden ikke bare lytter til kystkommunenes innspill og uttalelser, men også tar dem på alvor og etterkommer uttalelsene.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2010-02-18:
Innleiingsvis har eg lyst til å seia at eg synest det er flott at representanten Njåstad kan fortelja at framstegspartiordførarar i Austevoll og Os er godt fornøgde med den raud-grøne regjeringa si satsing på det å laga tilskotsordningar for oppkjøp av sentrale friområde i strandsona. Forvaltning av strandsona er eit tema som engasjerer, og som hordalandsrepresentant synest eg det er ein interessant debatt. I debatten er det viktig å minna om at fleire regjeringar før den raud-grøne har hatt fokus på det å avgrensa ytterlegare nedbygging av strandsona. Både Børge Brende frå Høgre og Knut Arild Hareide frå Kristeleg Folkeparti sende som miljøvernministrar brev til alle kystkommunar, fylkesmenn og fylkeskommunar om innskjerping av plan- og dispensasjonspraksisen i strandsona. Det er òg viktig å minna om at utbygging i 100-metersbeltet har i prinsippet vore strengt regulert i over 40 år. Men den gamle strandsonelova hindra ikkje aukande nedbygging og privatisering av kystsona i pressområda slik intensjonen var. I dei meir spreiddbygde stroka fungerte ho heller ikkje optimalt, fordi ho gjerne hindra ei ønskt utvikling. Det var dette den raud-grøne regjeringa heilt rett ønskte å endra på ved ny strandlov. Strandsoneforvaltninga skal gjerast meir differensiert. Forskrifta til lova har no vore på høyring i kommunane. I Hordaland har Regjeringa sitt framlegg til inndeling av kommunar i ulike kategoriar vore mykje diskutert og utløyst debatt. Enkelte kommunar har til og med trua med å gå til rettssak mot fylkesmannen om dei ikkje får større rett til medbestemming i strandsoneforvaltninga. Kritikken må takast på alvor, og for Hordaland sin del vil nok høyringane visa at det er nødvendig med meir differensierte verkemiddel enn det forskrifta legg opp til. Men eg vil òg presisera at for delar av Hordaland, særleg i pressområde i og rundt Bergen, er det behov for ei like streng regulering av strandsona som den praksisen som er rundt Oslofjorden i dag, dette fordi vi ikkje vil at Bergensområdet skal sjå ut som Oslo-området i framtida, for det er ikkje nokon god arv å gi til neste generasjon bergensarar. I Bergen viser kartlegginga at i 50 pst. av strandsona i Bergen var det utbygging i 1972. I 1999 var det utbygging i 70 pst. av strandsoneareala. Framskriv vi den utviklinga, vil over 90 pst. av strandareala i Bergen vera privatiserte innan 20 år. Det synest eg er ei skremmande utvikling, særleg sidan vi veit at utbygginga i strandsona i Bergen etter siste kartlegging, i 1999, ikkje er redusert, men tvert om har akselerert. Dette viser behovet for ei streng forvaltning av strandsona i pressområda. I andre kommunar i fylket vil dette sjølvsagt vera altfor strengt. Eg legg til grunn at miljøvernministeren vil ta omsyn til begge desse utfordringane på ein god måte når ein skal utarbeida endelege forskrifter. Men målet i alle kommunar må vera å få slutt på dispensasjonsbruk og planlaus utbygging, som trass alt har dominert utbygginga i strandsona dei siste 40 åra. Kommunane må utarbeida overordna planar for eiga forvaltning av kystsona, og så, i størst mogleg grad, halda seg til desse.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Tusen takk til statsråden for et grundig svar. Jeg har lyst til å begynne med å si at jeg er veldig glad for det som statsråden sier at en må legge så stor vekt på når det gjelder forskning og arbeidet med helseregistre og betydningen av dem. Det er også et tema som jeg vet fra tidligere at helse- og omsorgsministeren har et sterkt engasjement for. Jeg har lyst til å dra én refleksjon om det, og det er den forbedringen som jeg mener vi fikk gjort i forrige periode, i det som heter Norsk pasientregister. Det var endringer som jeg håper legger til rette for at vi kan diskutere ventetider i helsevesenet på en mer differensiert måte. Ofte diskuterer vi ventetider som om det skulle være én ventetid, mens det egentlig er mange forskjellige, alt etter diagnose. Virkeligheten er jo at hvis ventetiden går ned i snitt, er det ikke utelukkende positivt hvis prisen en betaler for det, er at de sykeste, som en trenger lang tid på å behandle, må vente lenger. Og omvendt – hvis ventetiden går opp, er ikke det bare negativt hvis det samtidig betyr at de sykeste får komme inn med det samme. Hvis de endringene som ble gjort i Norsk pasientregister, kan bidra til at vi etter hvert får utarbeidet tall på ventetider innenfor ulike sykdomsgrupper, vil det være et nyttig politisk redskap. Jeg håper registeret kan bidra til det. Så er jeg også veldig glad for det som statsråden sier om god kvalitet i tjenestene, og for den gjennomgangen en har bedt helseforetakene om å foreta, med vekt på det som har betydning for behandlingskvaliteten. Arbeidet i de regionale helseforetakene sorterer selvsagt under Helse- og omsorgsdepartementet, og med statsråden som eier. Men jeg tror dette er et tema som flere representanter har interesse av, og det kan jo være en god anledning til å spørre statsråden om det på en eller annen måte kan være mulig å melde tilbake til Stortinget om dette arbeidet, f.eks. gjennom et budsjettdokument. På den måten kunne vi som er representanter, fått anledning til å følge utviklingen innen det som går på funksjonsfordeling innen kreftkirurgi. Ellers slutter jeg meg til det som statsråden sier om forskning og om kvalitetsregisteret, og jeg er veldig glad for den offensive innstillingen som Helse- og omsorgsdepartementet har til det. Så vil jeg si til slutt at jeg håper dette vil bli en bra debatt om et tema som er veldig viktig og veldig alvorlig, og som berører oss alle, fordi jeg mener at dette er en pasientgruppe som kanskje fortjener enda mer oppmerksomhet enn den får, gitt de store tallene. Kreft er den vanligste dødsårsak for mennesker under 80 år i Norge – 24 000 diagnoser og 10 000 dødsfall rundt regnet. Mer eller mindre alle vil på et tidspunkt i livet møte den sykdommen, enten som pasient selv eller som pårørende, og det vil bare øke i årene framover. Det er et veldig alvorlig tema, så jeg er glad for at statsråden møter det på den måten hun gjør, med en grundig redegjørelse og et grundig svar. Og jeg håper det blir en god runde her.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Takk til dem som har deltatt i debatten, og for en debatt der vi både har fått satt fokus på utfordringen og på det gode arbeidet som er satt i gang, og som jeg er glad for skal fortsette. Ikke minst har vi fått fokus på et bredt spekter, alt fra det som Dagfinn Høybråten tar opp om forebygging og røykeloven, som nå har bred støtte, og som har bidratt til å få dødstallene ned, til det som Jan Bøhler er opptatt av, og som også engasjerer meg, nemlig hvordan vi kan være i forkant hele tiden på det som går på teknologisk utvikling og det å ta i bruk nye behandlingsmetoder. Det vil det jo være viktige faglige debatter om, men jeg tror det er veldig viktig at også vi i Stortinget som politikere hele tiden viser interesse for det. Med henvisning til representanten Gåsvatns innlegg er det vel slik at opposisjonspartiene er veldig opptatt av at regjeringspartiene skal delta i interpellasjonsdebattene når opposisjonen selv stiller interpellasjonene, og er skeptisk hvis regjeringspartiene ikke deltar i dem, så da er det jo litt synd hvis man også skal være skeptisk de gangene regjeringspartiene faktisk fremmer interpellasjoner. Men jeg vil bruke slutten av dette innlegget mitt til å gå tilbake igjen til det som jeg snakket om når det gjaldt sosiale forskjeller, sosial ulikhet, og bruke det også som en anledning til å svare på hvorfor jeg stiller denne interpellasjonen. I forrige periode var jeg medlem av helse- og omsorgskomiteen, og møtte veldig mange pasientorganisasjoner på møter og høringer. De lærte meg mye, og jeg har en voldsom respekt for hver eneste en av dem. Men samtidig er det jo et paradoks at de aller alvorligste sykdommene har veldig små pasientorganisasjoner, fordi så mange av pasientene ikke lenger er blant oss. Over 2 000 får lungekreft hvert år, men etter en tid er det kanskje 200 igjen til å tale lungekreftpasientenes sak, hvis de er friske nok til det, og det er slett ikke sikkert. Derfor er det viktig i et fagfelt og et ansvarsområde som betyr så mye i det enkelte menneskes liv, for liv og død, at det er mange villige stemmer til å tale saken til dem som ingen stemme har. Og da har jeg lyst til å avslutte med at statsråden, Anne-Grete Strøm-Erichsen, kjenner jeg så godt fra vårt felles hjemfylke, Hordaland, at jeg vet at «de stemmeløses stemme» er et begrep som passer veldig godt på henne. Så lykke til med det arbeidet som er igangsatt, og det som skal skje videre framover!
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Det er jo riktig det som interpellanten tok opp, at de som rammes av kreft, er en stor pasientgruppe. Selv om færre dør av kreft i dag, er det tross alt mange som dør. Det er jo en alvorlig sykdom, så vi setter veldig mye ressurser inn både på forsknings- og på behandlingssiden når kreft inntreffer, og når noen rammes. Bare et par ord om ventelister når det gjelder kreft. Senest på et møte i denne uken har jeg stilt spørsmål til en av lederne for helseforetakene våre om hvordan det er med ventelister når det gjelder kreft. Han bekrefter at det er det ikke, for når man ser at det er en så alvorlig sykdom som kreft, prøver man å få pasientene gjennom så fort som mulig. Det er betryggende, for vi vet at tid er en veldig viktig faktor for å få behandling og for å bli frisk. Så til forskning. Det er jo, som jeg også sa i innlegget mitt, mye satsing på forskning. Når det gjelder registre, synes jeg de er spesielt viktige. Det er jo interessant å se hvor stor tillit Kreftregisteret egentlig har, fordi jeg tror de fleste ser helt klart at disse registrene gir oss mye viktig kunnskap, kunnskap som brukes til nye behandlingsformer. De kan også følge et livsløp, noe som er særdeles viktig for å se hvordan kreft utvikler seg eller eventuelt dukker opp igjen. Så det å etablere flere kvalitetsregistre under det store Kreftregisteret, vil også være særdeles viktig. Og, som jeg sa, er jeg opptatt av at vi skal få det til på flere områder, for dette er en veldig viktig base for kunnskap. Når det gjelder tilbakemelding til Stortinget, er det selvfølgelig ikke noe i veien for å gi det. Dette er et så stort og viktig område innenfor Helse- og omsorgsdepartementet og vår oppmerksomhet at det skal vi gjerne melde tilbake om.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
La meg først takke for en god debatt. Selv om interpellasjonen er reist av et av regjeringspartiene i Stortinget, synes jeg faktisk at kreft er et så viktig tema at det kan man gjerne debattere hver 14. dag. Jeg opplever ikke at noen av de debattene som har vært i Stortinget om dette temaet, har vært en debatt for mye. Det er så viktig. Jeg synes også det er viktig å få frem for folk i Norge at dette er Stortinget opptatt av, og folk i Norge skal vite at vi har et helsevesen som er innrettet på at dersom noen av oss rammes av kreft, skal vi ha trygghet for at vi får den beste behandlingen som er å få. Jeg har veldig lyst til å understreke det, fordi det kan være viktig når vi har en politisk debatt. Så må jeg si at det har vært mange interessante innlegg med hensyn til folkehelse og forebygging. Og som med alt annet er det viktig å ha fokus på forebygging. Jeg lyttet til mange som tok opp dette med røyking, og selvfølgelig spesielt til Dagfinn Høybråten, som har æren for røykeloven. Og jeg er helt enig i at da den kom, kunne man jo stille seg spørsmålet hvordan i all verden skal dette gå – og så har det egentlig gått veldig bra. Når vi nå kan konstatere at ungdomsrøykingen er halvert, er det nesten ikke noe enkelttiltak som vil ha mer positiv innvirkning på helsebudsjettene fremover enn akkurat det. Så det er positivt at det har gått i rett retning, men jeg er også enig i at vi kunne ha kommet lenger. Derfor er vi også i gang med et arbeid sammen med Verdens helseorganisasjon for å legge en ny strategi på tobakksområdet. Jeg ser jo også at det i Norge fremdeles er 21 pst. som røyker, mens det i Sverige har kommet ned i 13 pst. Og det er klart at vi bør ha ambisjoner, ikke i denne sammenheng for å slå svenskene, men i denne sammenheng for å bidra til bedre folkehelse. Det er viktig, og jeg tar gjerne en debatt om det videre. Så er det flere som har vært inne på dette med screening og en ny type behandling, og det er et viktig område, som jeg sa. Det er Regjeringen opptatt av å følge nøye, og vil ta i bruk nye typer screening når det er tid for det. Men vi følger egentlig Verdens helseorganisasjons kriterier der. Og når det gjelder de kriteriene som ligger for screening, er de at sykdommen må utgjøre et viktig helseproblem for samfunnet – det er klart, det oppfylles oftest – sykdommen må kunne oppdages ved en test før den gir symptomer, det må finnes en behandling for tidlig oppdaget sykdom slik at tidlig diagnose gir bedre leveutsikter, og helsevesenet må også ha kapasitet. Disse områdene følger vi, både når det gjelder prostatakreft og lungekreft, for å se om screening skal tas i bruk.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2010-04-14:
Jeg har gleden av å fremme et representantforslag fra stortingsrepresentantene Olemic Thommessen, Sonja Irene Sjøli, Peter Skovholt Gitmark og meg selv om likebehandling av offentlige og private tilbydere av barnevernstjenester og etablering av en nettportal. Så har jeg gleden av å fremme et annet representantforslag, fra stortingsrepresentantene Olemic Thommessen, Sonja Irene Sjøli og meg selv, om en gjennomgang og styrking av tilsynsordningen i barnevernet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-04-14:
På vegne av representanten Borghild Tenden og meg sjøl vil jeg gjerne fremme et forslag om å innføre en fellesnordisk imamutdannelse.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-14:
På vegne av representanten Trine Skei Grande og meg selv har jeg den glede å fremsette to representantforslag: et om tiltak for å øke bruken av elbiler, og et om et bedre kollektivtilbud i byområdene med hyppigere avganger og lavere takster.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-14:
Kort oppsummert: Vi har under den rød-grønne regjeringen opplevd at vindkraftmålet har blitt vraket. Det har blitt billigere for en del industri å forurense. Det er satset på bruk av mobile gasskraftverk, og det er innført avgift på biodiesel. Så mitt første spørsmål er: Hvordan harmonerer dette med målet om en betydelig reduksjon gjennom nasjonale tiltak, slik det er nedfelt i klimaforliket? Mitt neste spørsmål gjelder: Statsråden sa til Line Henriette Hjemdal her i sted at han fortløpende vil komme til Stortinget med tiltak. Mitt andre spørsmål er da: Vil dette skje allerede i forbindelse med neste budsjett?
Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-14:
«Samferdselsministeren har sagt at det ikke er mulig å bruke mer penger på vedlikehold og fornyelse av jernbanen for å løse togkrisen på Østlandet. I Dagbladet 7. april går det fram at Jernbaneverket anbefaler at vedlikeholdet trappes opp, og at det finnes kapasitet til dette. Statsråden uttaler på sin side at det kan gå ut over investeringsrammene. Kan statsråden bekrefte at det er mulig å bruke mer penger på vedlikehold og fornyelse av jernbanenettet på Østlandet?»
Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-14:
Jeg takker statsråden for svaret. I 2006 ble det fremlagt en tilstandsrapport som avslørte at vedlikeholdsbehovet var om lag 14 milliarder kr. Slik jeg ser det, førte ikke dette til nye initiativ ved å øke vedlikeholdstakten. Nå sier Jernbaneverket selv at problemene er enda større enn antatt. Hvis jeg tolket statsråden rett – men jeg spør likevel: Er statsråden enig i at det er nødvendig å øke bevilgningene til vedlikehold på jernbanen utover NTP? Jeg følte hun sa det i sitt første svar, men jeg spør en gang til.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-14:
Jeg takker for det positive svaret. Jeg oppfatter Jernbaneverket dit hen at de savner en marsjordre og tydelige signaler fra statsråden om hvordan og hvor innsatsen innen vedlikehold og fornyelse bør prioriteres fremover. Kan statsråden si noe om hva hun tenker om dette, og hvilke tiltak som er viktige å prioritere på kort sikt for å få togene i rute? Hun har for så vidt svart på det i sitt første svar, men jeg ønsker en nærmere konkretisering.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-04-14:
Mitt spørsmål går til forsvarsminister Grete Faremo. Lørdag kunne vi på NRK se et innslag under vignetten: «Avslører sitt eget topphemmelige krigshovedkvarter – på nettet.» I innslaget fremkom det at med enkle søk på nettet finner man store mengder informasjon om det topphemmelige krigshovedkvarteret hvor Regjeringen og andre skal oppholde seg i tilfelle krig. På mandag kunne vi igjen se et lignende NRK-innslag, denne gangen om strengt hemmelige opplysninger som lå åpent tilgjengelig på Internett. Denne gangen var det om antall ansatte i Etterretningstjenesten og om en rekke navn på nøkkelpersonell i tjenesten som lå åpent på nettet. Det at denne typen sensitiv og detaljert informasjon er så lett tilgjengelig, vitner om liten sikkerhets- og trusselorientert tankegang hos dem som er ansvarlige. At det er fagmiljøene selv som gjør slike tabber, er særdeles oppsiktsvekkende. Hva er statsrådens reaksjon på at denne typen opplysninger er så lett tilgjengelig, og hva vil statsråden gjøre for å rette opp den skaden som er skjedd, og forhindre at denne typen informasjon legges ut i det offentlige rom?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-04-14:
Jeg er glad for at forsvarsministeren ikke løper sine byråkrater til unnsetning og forsvarer dem i tykt og tynt når det gjelder denne typen ting. Men det som forbauser meg, er at Regjeringen ikke har tatt et initiativ for å lage spesielle ordninger som gjelder skatteopplysninger og arbeidsgiveropplysninger for personell som er knyttet til denne typen tjenester. Det må det åpenbart være et behov for, siden informasjonen som ble sendt til Brønnøysund, og andre prosedyrer som har med skatte- og ansettelsesforhold å gjøre, kan bidra til at viktig og sensitiv informasjon kommer på avveier. Da er spørsmålet mitt: Vil Regjeringen ta et initiativ for å lage særordninger for personell som er tilknyttet hemmelige tjenester, der hvor det ikke er bra at feil informasjon kommer på avveier?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-04-14:
Det er litt vanskelig å få tak på det forsvarsministeren her sier. For det første er det bekreftet her i dag fra forsvarsministeren at det nesten bare er spesialister og befal som brukes i operativ tjeneste i utenlandsoperasjoner. Videre er det slik at det bare er utenlandsoperasjoner som i dag er operativ tjeneste. Når vi ser at andre europeiske land nå har faset ut verneplikten og baserer seg på et profesjonelt forsvar, blir det rart – det blir merkelig – å få sammenheng i det når forsvarsministeren understreker at vernepliktsordningen skal videreføres, spesielt når avslutningen på det forrige svaret var at antall vervede styrker også skal økes. Det gir naturlig nok grunn til å spørre om hva man skal med en vernepliktshær når det bare er profesjonelle styrker og spesialister som benyttes i operativ tjeneste.