trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2010-03-25:
Representanten Tajik tok i sitt innlegg opp at Fremskrittspartiet var med på en merknad som gjaldt støtte og økonomiske incentiver for å sikre flere kvinner inn i høyere stillinger i akademia. Vi står inne på denne merknaden på side 48 ved en inkurie. Vi er i dag i en situasjon hvor vi kvinner er i flertall i høyere utdanning. Vi er i en situasjon hvor vi kvinner er fullstendig – juridisk, teoretisk og praktisk – likestilt menn. Og vi er i en situasjon hvor vi kvinner har mulighet, vilje og evne til å ta egne valg for vårt liv. Som en ser, er disse valgene ofte også å ta høyere utdanning. Å tro at menn i akademia klarer å holde kvinner unna høyere stillinger i framtiden, er naivt og vitner dessverre om liten tro på hvor sterke vi kvinner faktisk er. Representanten Gunvor Eldegard fra Arbeiderpartiet roste i sitt innlegg et tiltak her i Oslo som gikk på å oppmuntre til kjønnsmessig segregering av elever på yrkesfag i videregående skole for å få flere kvinner inn i utradisjonelle yrker. Videre pekte hun på at det kjønnsdelte arbeidsmarkedet er en enorm utfordring og et problem i dag. Det er etter min oppfatning en mye større utfordring at staten skal legge seg borti de yrkesvalgene jeg eller andre gjør. Kvinnekamp, frigjøringskamp, kamp for likestilling – etter mitt syn har dette vært viktige kamper nettopp for å sikre at vi skal få lov til å ta egne valg for eget liv. Jeg har vanskelig for å tro at dette har vært kamper for å sikre at staten skulle vedta at alle er like, oppheve kjønnsforskjeller og styre hvilke yrker vi velger. Representanten Wickholm sa i sitt innlegg at regjeringspartiene tok avstand fra mer faglig differensiering, og argumenterte for dette med at lærerens innsats er det viktigste for å nå de målene som nettopp faglig differensiering skal gjøre. Som jeg pekte på i mitt første innlegg i dag, klarer vi i Fremskrittspartiet å ha to tanker i hodet samtidig. Vi klarer å se to løsninger samtidig. Da ser vi at både faglig differensiering og bedre lærere er en veldig bra kombinasjon. Videre pekte representanten Wickholm på min omtale av regjeringspartienes merknad når det kommer til nasjonale prøver. Jeg synes det er synd at representanten tolket det på denne måten da jeg leste opp det han hadde skrevet. Det var på ingen måte min intensjon å tillegge regjeringspartiene meninger de ikke har. Representanten de Ruiter valgte å si at konkurranse i skolen – at det å gi elever muligheten til å få mål, krav, noe å strekke seg etter, å faktisk ønske å nå noe – vil skape tapere i skolen. Jeg mener at denne argumentasjonen egentlig faller på sin egen urimelighet, så jeg ser ingen vits i å kommentere det videre.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2010-03-25:
Representanten Eriksen bruker mye av innlegget sitt til å snakke om sosial utjevning i skolen og skole–hjem-samarbeid. Men i en merknad sier Kristelig Folkeparti at de er uenig i at skolen må kompensere for ulik sosial bakgrunn hos elevene. De mener videre at det er viktig med en bevisstgjøring av hjemmets rolle overfor skolen, og at et godt samarbeid mellom hjem og skole vil kunne føre til større grad av sosial utjevning. Det er flott at representanten Eriksen har et engasjement for skole–hjem-samarbeidet. Men jeg har imidlertid problemer med å se at hjemmet selv skal kunne forebygge sosiale forskjeller. Kan representanten utdype det?
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Jeg skal ikke sitere Ibsen. Jeg skal sitere Margaret Thatcher, som er kjent for uttalelsen: «There is no such thing as society.» Hun avviser eksistensen av et samfunn, det er individene som defineres. Det var det som falt meg inn da jeg hørte representanten Dagrun Eriksens svar til Arbeiderpartiet. Stikkordet for hvordan mange gjør det på skolen og hvem som faller fra, er jo påviselig sosial bakgrunn. Det er direkte feil det Eriksen sier, at det ikke er forsket mye på det. Det er et oppsiktsvekkende, selv til Kristelig Folkeparti å være, individualistisk syn på hva det er som definerer et samfunn. Så er det ingen som er uenig i målet om et godt skole–hjem-samarbeid. Men spørsmålet mitt er: Mener virkelig Kristelig Folkeparti at sosial utjevning ikke bør være en oppgave for den institusjonen der alle samfunnslag og grupper møtes, der demokratiforståelsen til barn bygges, og der kunnskapen skal fordeles? Det får meg til å undre.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Dette er en spennende debatt som jeg har fulgt med interesse – og det er sikkert en spennende komité å jobbe i. Jeg har lyst til å si noe om linjer i norsk utdanningspolitikk, for de er det ofte mulig å spore langt tilbake. I tilfellet videregående opplæring ser vi fortsatt trekkene helt tilbake til Steen-komiteens arbeid på 1960-tallet. Vi bygger kombinerte videregående skoler med et horisontalt og integrerende forhold mellom yrkesfag og studiespesialisering. Dette er politikk vi kan kjenne igjen, politikk som har vært førende i Norge i mange tiår. Den kontinuiteten finner jeg imidlertid ikke veldig mye av i deler av opposisjonens skolepolitikk, kanskje spesielt gjelder det Høyre ut fra det Høyre har sagt i debatten her til nå. Den politikken har lenge båret preg av at en kaster seg ivrig inn i nyvunne standpunkt. Fra å stå helhjertet inne for Kristin Clemets omfattende teoretisering av den videregående skolen for få år siden, herunder yrkesfag, har Høyre gjort en 180 graders helomvending og ber nå Regjeringen utarbeide egne lærerplaner for yrkesfag. Det er ikke mange årene siden jeg og mange SV-ere ble gjort narr av av Høyre. Høyre gjorde narr av SV-ere og lærere og elever som kritiserte Høyres – på den tiden – ganske ensidige fokus på det de kalte «økt læringstrykk». Den klare viljen som var til stede i stortingsmeldingen Kultur for læring – som representanten Wickholm nevnte tidligere – til å stramme inn kravene til studiekompetanse og muligheten for yrkesfagelever til å kunne ta videre utdanning, står i klar kontrast til den linjen Høyre har lagt seg på nå. Er det virkelig det samme Høyre som i Kultur for læring definerte skolens kjerneoppgave som en kompetanseinstitusjon alene og devaluerte kunnskapsbegrepet til noe rent kvantitativt, der sosiale ferdigheter, inspirasjon og mestring ble avfeid polemisk som «leke-skole»? Det er jo gledelig at Høyre har tatt et oppgjør med den linjen, men jeg må innrømme at det oppleves litt rart å høre f.eks. Høyres representant Hofstad Helleland kritisere SV for å ville kartlegge for mye – med Høyres offentliggjøring og bruk av nasjonale prøver og svært aggressive retorikk mot kritikere friskt i minne. Det er likevel fortsatt noen spor igjen av denne gamle konfliktlinjen i skolepolitikken i noen av Høyres merknader, f.eks. der de ønsker å innføre karakterer fra 5. klasse. Der heter det: «Disse medlemmer mener karakterer er den mest presise tilbakemeldingen på faglig nivå vi har.» Jeg vil gjerne utfordre Høyre på det. Mener virkelig Høyre at karakterer til 10-åringer er et mer presist verktøy for faglige tilbakemeldinger enn den faktiske kontakten mellom lærer og elev hver dag? Det får meg til å lure.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-25:
Jeg mente at innvandrerungdom var ungdom som hadde innvandret, og ikke at det varer i mange generasjoner bakover. Vi trodde at begrepet var presist, og nå håper jeg at jeg har gjort det mer presist.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-25:
Det kan man jo lese som man vil, men vårt poeng er at dagens «vifter» i videregående skole er såpass brede at det er vanskelig for lærere å innrette teorifagene mot det faget som utløser det brennende engasjementet til hver enkelt elev. Det er klart at det er lett å undervise i historie – det vet jeg sjøl – for f.eks. gullsmeder eller for frisører, dvs. å relatere faget til yrkesfaget deres. Problemet er når man sitter med både gullsmeder og frisører i det samme klasserommet. Hvordan skal man da innrette historiefaget for å gjøre det ekstra spennende for den gruppen? Det er det vi har tatt opp her. Kanskje betyr det at man må dele opp klasser i noen fag, kanskje betyr det at man må organisere det på andre vis. Vi tror at det er mulig å formidle teori på en spennende måte også til folk som har en annen innfallsvinkel enn at de skal bli historikere.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-25:
Jeg undrer på om ikke også presidenten mener at når man fremmer forslag, så er det noe man skal gå særlig inn på. Jeg forventer at når man fremmer et forslag, så blir det behandlet seriøst såfremt det er sendt til en komité og skal behandles der. Om Regjeringa er enig eller ikke, kan regjeringspartiene vise ved stemmegivningen i dag.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-25:
Det gjelder innsatsfaktorene i skolen, det å få til en sosial utjamning og få til gode resultater for elevene. Forskning viser at det er ikke først og fremst bananer, og det er heller ikke flere timer som er det viktigste. Det viktigste er læreren. Så egentlig er mitt spørsmål ganske åpent – om statsråden er enig i den type forskning, om hun er enig i min virkelighetsforståelse, at den viktigste innsatsfaktoren for å få til en god skole er en god lærer.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-25:
Statsråden sa i sitt innlegg at hun var veldig opptatt av kvaliteten i denne utdanninga. Det er jeg veldig enig med henne i. Hun har også nedsatt en gruppe som heter Handlingsromutvalget, som har kommet med rapporten sin. En av konklusjonene i deres rapport er at vi nå står overfor et så stort press med studenter. Vi har et så stort etterslep på vitenskaplig personal, at vi egentlig ikke – står det i rapporten – står foran en kamp om å øke kvaliteten i høyere utdanning, men å unngå å minske den. Spørsmålet mitt er: Bekymrer det statsråden?
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-25:
Jeg har bare lyst til å redegjøre kort for Venstres stemmegivning her i dag. Situasjonen i SAS er jo ikke ny. Underskudd og nedbemanning er mer regelen enn unntaket de siste årene. Så sent som i mai i fjor hentet SAS rundt 6 milliarder svenske kroner fra eierne. Nå må SAS ha nye 5 milliarder svenske kroner. Så ille er situasjonen i selskapet at SAS har tapt 160 kr på hver eneste flypassasjer de siste to årene. For Venstre er det åpenbart at vi ikke kan ha en situasjon der SAS hvert år kommer til eierne for å be om emisjon for å sikre videre sjølstendig drift. Regjeringa må derfor snarest ta initiativ overfor de andre nordiske regjeringer, med sikte på at SAS kan inngå fusjon eller strategiske allianser med andre selskaper, sånn at statens eierandel heller kan reduseres, og at staten på sikt kan selge seg ut av selskapet. Under sterk tvil støttet Venstre den forrige SAS-emisjonen, da staten gikk inn med om lag 720 mill. kr for å sikre statens aksjeverdier både i et kort og i et mellomlangt perspektiv. Men vi mener at den begrunnelsen ikke lenger er holdbar, og at selskapets problemer med den eierstrukturen som eksisterer i dag, vil være av mer eller mindre varig karakter. Statens eierskap i SAS er sjølve kroneksempelet på statlig eierskap uten særlig mål og mening. Ikke er det en investering som gir avkastning, ikke er det et eierskap som utøves aktivt – men her kommer de negative resultatene åpenbart som en like stor overraskelse for eieren for hver gang – og ikke er det nødvendig for å sikre nasjonale interesser. Jeg er derfor glad for at statsråden så tydelig signaliserer at dette er et eierskap som vi snarest bør komme oss ut av. Spørsmålet er om vi trenger å «pynte brura» før det skjer, for det er i realiteten det Stortinget er bedt om å ta stilling til her i dag. Jeg varsler på denne bakgrunn at Venstre vil støtte mindretallsforslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet om å gi Regjeringa fullmakt til helt eller delvis nedsalg i SAS i saken om konvertibelt obligasjonslån, og at vi vil stemme mot forslaget om statens deltakelse i kapitalforhøyelse i SAS AB.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-03-25:
Jeg betviler ikke Venstres engasjement for å få ned frafallet i videregående skole, men når jeg leser innstillingen, blir jeg litt i tvil om de ser hvor sammensatt bildet egentlig er. De skriver f.eks. at frafallet er spesielt høyt blant «innvandrerungdom» – og det er et begrep som ikke skiller mellom ungdom som selv har innvandret, og ungdom som er barn av innvandrere. Det er relativt uheldig, for det underslår at barn av innvandrere har langt høyere fullføringsgrad enn barn som selv har innvandret til Norge. Utfordringene er ulike. Er det da sånn at Venstre ikke vet at det er en statistisk forskjell her, eller synes de bare at det ikke er så nøye å presisere det?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-03-25:
Ibsen er blitt sitert en del ganger i løpet av denne debatten. Hvis Ibsen hadde lest merknaden fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti om studiestøtte, ville han kanskje ha sagt «Peer, du lyver». Jeg kommer ikke til å gå så langt, for det ville ha vært uparlamentarisk, men jeg skylder i hvert fall å gjøre oppmerksom på at påstanden om at «studiestøtten ikke lenger blir regulert», er feil på minst to måter. For det første har vår regjering justert støttesatsene i Lånekassen med forventet prisvekst i hvert budsjett for å opprettholde studentenes kjøpekraft. For det andre er det etter hvert en ganske kjent sak at Bondevik II-regjeringen ikke foretok en slik regelmessig justering da den satt i posisjon. Noen representanter fra ulike opposisjonspartier har også utfordret regjeringspartiene på at de vil ha studiestøtte til freshman-året i USA. Jeg vil gjerne forklare resonnementet bak dette, hvorfor det ikke ligger inne. Vi ønsker flere studenter i utlandet, men tiltak for å få til dette gjennom studiefinansiering må ha kvalitet som hovedbegrunnelse. Generell støtte til freshman-året er derfor ikke høyt prioritert. Det er enighet mellom alle land i Bologna-prosessen med 12-årig skolegang, eller mer, om at man regner det første året i høyere utdanning i USA som tilsvarende siste året på egen videregående utdanning. Vi ønsker ikke å gi støtte på generell basis til utdanning som ikke er på nivå med norsk høyere utdanning, men det arbeides i Europa for å få flere studenter inn på andre års studier ved høyere utdanningsinstitusjoner i USA. Vi vil arbeide for at norske studenter skal starte i det andre året av utdanningen i USA, og dermed få den samme lånebyrden som ved tilsvarende utdanning i Norge. Generelt å åpne for støtte til freshman-året kan bety fem år med støtte, inkludert ett år med forsinkelse, til en utdanning som bare gir tre års uttelling i Norge. Vi vil også utvide mulighetene for å få den type støtte til en slik utdanning i andre land enn USA ved å utvikle en kvalitetsliste. En slik liste vil øke antallet læresteder det er mulig å få støtte til det første året, men samtidig vil det oppmuntre studentene til å velge utdanning av høy kvalitet. Regjeringen kommer også til å følge opp stortingsmeldingen om internasjonalisering. En del av det er å gå gjennom mulige virkemidler for å senke barrierene for å studere på et annet språk enn engelsk. I sum er dette gode tiltak for å stimulere til at flere studenter tar utdanning i utlandet. Vi vet at det er en kompetanse som Norge vil nyte godt av.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-03-25:
Jeg er glad for at representanten Solvik-Olsen har tatt utdanning i utlandet, og jeg håper at han fikk noe ut av det. Men mens han deler anekdotiske bevis for kvalitet i utdanningen, viser jeg til at alle land i Bologna-prosessen med tolvårig skolegang eller mer er enige om at man regner første året i høyere utdanning i USA som tilsvarende det siste året i egen videregående utdanning. Det gjelder alle de store landene, som Frankrike, Spania, Tyskland, Italia osv. De østeuropeiske Bologna-landene, med tidligere russisk system, har større vanskeligheter. Vi i regjeringspartiene vil at flere studenter skal ta utdanning i utlandet, og vi vil legge til rette for det, både ved å gå gjennom hvordan man kan senke språkbarrierene, og også ved å jobbe langsiktig med hvordan norske studenter får tilgang til gode utenlandske studieinstitusjoner.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Ja, jeg er opptatt av at vi skal kunne klare å utvikle det som er alle elevers og studenters potensial. Og vi har en helt klar utfordring her, at mange av dem som ikke fullfører videregående opplæring, har et potensial som de ikke får tatt ut. Men det finnes også, som representanten Lien er inne på, selvfølgelig dem som trenger større teoretiske utfordringer gjennom et videre løp. Derfor er det så godt samarbeid mellom videregående opplæring og høyere utdanning. I praksis er det nødvendig å sørge for at det blir reelt flere steder, men vi er inne på en tankegang her som nettopp skal kunne tilpasses ut fra de mulighetene og det potensialet som hver enkelt har.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Det er jo ikke riktig at dette er en situasjon som er forverret ut fra tiltak som er gjort i den perioden, 2005–2009. Det som er et viktig utgangspunkt når man driver med utdanning, er jo at forandringer tar tid. Jeg er helt sikker på at det fokuset vi nå har f.eks. i forhold til tidlig innsats, i forhold til å konsentrere oss om grunnleggende ferdigheter – f.eks. kartlegge raskt hvilke hull man har på ungdomsskolen, eller når man begynner i videregående skole, i norsk, matte, tiltak for å følge opp hver enkelt elev – er tiltak som virker. Så det som er den store utfordringen, er å klare å få gjennomført med kraft de tiltakene vi vet virker, og vi vet at tett oppfølging, rask kartlegging samtidig som man stilles forventninger til at man kan komme langt, virker.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Det som vi arbeider med, er hvordan vi skal følge opp spørsmålet om å lovfeste retten til en lærlingplass. Det er ikke det samme som å lovfeste en plikt for privat næringsliv til å tilby en lærlingplass. Så et samarbeid mellom privat næringsliv og utdanningsmyndighetene er den frivilligheten og den samfunnskontrakten som egentlig er veldig godt utviklet i Norge i forhold til veldig mange andre land – og det avgjørende virkemidlet. Hvordan man så skal kunne realisere en rett til lærlingplass, er jo et virkemiddel som vi ønsker å gjennomføre fordi det er så avgjørende for den enkelte elev om man får lærlingplass eller ikke for å kunne fullføre et utdanningsløp og for å hindre frafall. Vi er i full fart med fornyelse og videreutvikling av den samfunnskontrakten vi har mellom partene. Det er avgjørende for å få til en god fagopplæring og avgjørende for å få ned frafallet. Og vi skal jobbe for å styrke elevenes rettigheter til å få en lærlingplass.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Sånn som faget er nå, i forsøket, er dette en smakebit på yrkesfag inn i ungdomsskolen som alternativ til 2. fremmedspråk. Det betyr ikke at man ikke kan gå videre på studieforberedende i videregående, men det betyr at man må ta 2. fremmedspråk tre år i videregående, så man raskt får muligheten til fremdeles å ha begge veier åpne. Så er det viktig å understreke at dette er et fag som skal ha kompetansemål, og som det skal gis karakterer i, for det skal ikke være et sted man parkeres på utsiden. Men jeg er jo enig i at dette er ett grep for å få til en mer praktisk innrettet ungdomsskole, og at det ikke er det eneste, eller at vi kan si oss ferdig med jobben. Jeg tror diskusjonen om valgfag må være en viktig del av en melding om ungdomsskolen, men ikke minst at måten man jobber praktisk på i alle fag i ungdomsskolen og gjør det mer relevant, interessant og mer knyttet til det som er ungdoms virkelighet, er enormt viktig for motivasjonen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Det er helt riktig. Det er en god lærer som er det avgjørende – en god, motivert lærer som har interesse og respekt for eleven, som har mange virkemidler til bruk, som kan ulike læringsstrategier, som har faglig god kompetanse, som er en tydelig klasseleder, som klarer å få elvene interessert og motivert og samtidig stiller krav til at de også skal lære. Det er den viktigste suksessfaktoren. Men la meg si: Det er begrenset hvor mange av den typen lærere man får for en banan. Også det som dreier seg om fysisk aktivitet, ernæring – frukt f.eks. i ungdomsskolen, som Venstre synes er så latterlig, sier mange ungdomsskolelærere til meg er det eneste en del ungjenter faktisk spiser i løpet av en dag. Det er faktisk også en liten, viktig drivkraft. Men når det er sagt, er det læreren – lærerens kompetanse, engasjement, muligheter for påfyll – som er det viktigste. Derfor er jeg veldig glad for at vi nå er i gang med ny lærerutdanning fra høsten av, og at vi skal sørge for påfyll i etter- og videreutdanning.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Bare et par bemerkninger på slutten av debatten, som jo egentlig viser at det er bred enighet om mange ting som står i denne utdanningsmeldingen – f.eks. hele snuoperasjonen som har vært når det gjelder å tenke tidlig innsats, grunnleggende ferdigheter, det å tenke mer praktisk innretting av undervisningen i ungdomsskole, og når det gjelder yrkesfag, når det gjelder å påpeke hvor utrolig viktig det er at vi får flest mulig til å gjennomføre videregående opplæring, og hvordan vi må være på tå hev i forhold til framtidens utdanningsbehov når vi planlegger høyere utdanning og universitetskapasiteten. Det jeg synes er av litt kiving i debatten, er vel heller en litt småsur tone i komiteen – om jeg kan tillate meg å si det. Men det tror jeg kanskje en litt frisk påskeferie kan rette opp. For det er riktig som representanten Tord Lien sier, at selv om det er noen tilløp til litt mer ideologiske debatter, er det egentlig oppsiktsvekkende hvor lite høyresiden kjører på privatisering og rangering. Det er noen litt halvhjertede forsøk på karakterer i 5. klasse, men det er jo ikke med glød de framføres. Det er selvfølgelig fordi det ikke er noen faglig begrunnelse for at det er noe godt virkemiddel i skolen. Så er det noen som har etterlyst hvorfor ikke folkehøyskolene var en del av dette. Jeg tror i hvert fall jeg har forklaringen på det: Det er at her har vi vært opptatt av det som kombinerer arbeidslinje og utdanningslinje – altså hvordan vi skal sørge for at flest mulig finner en plass i arbeidslivet, at vi får relevant påfyll og kompetanse hele veien, og at flest mulig kan gjennomføre videregående opplæring. Men folkehøyskolen er kanskje den fremste skolen man har når det gjelder dannelse – det som handler om alle de andre tingene som ikke er så lett målbare, men som er utrolig viktige for kunnskap og utdanning, og som kanskje har noen andre dimensjoner inne. Men det er jo også sånn at mange av de som er elever på folkehøyskole, har nettopp det året som et år der det går an å få tenkt seg litt om og finne ut av hva man egentlig har lyst til å gå videre med. Så det er helt opplagt at folkehøyskolen er med på en personlig modningsprosess. Bare til slutt: Det er nesten umulig å forstå hva Høyre egentlig mener når det gjelder yrkesfag og læreplaner. De kan umulig ha tenkt igjennom på hvilken måte elever som starter på yrkesfag, men som ombestemmer seg, skal kunne gå videre og ta studiekompetanse. Jeg kan gjerne komme tilbake til det. Når det gjelder rettigheter for ungdom til utdanning – også videregående – som Dagrun Eriksen har vært inne på mange ganger, så skal vi avveie både det med å få folk gjennom et løp på videregående – det er jo ikke sånn at man bare har rett til tre år, men man har rett til fem år før man fyller 24 – og det at voksne skal ha mulighet til å fylle på.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
For det første: Det er grenser for hva man får sagt på fem minutter. Jeg skulle gjerne ha snakket om realfagstrategi. Men for å svare på Tord Liens spørsmål om hva som er best for å møte utdanningsbølgen, tror jeg det er en kombinasjon av flere av de alternativene representantene nevner. Vi har allerede begynt. Denne meldingen som Stortinget diskuterer i dag, er grunnlaget for de planer som er helt nødvendig å legge hvert eneste år framover. Her har vi grunnlaget både når det gjelder nye studieplasser, fordeling på ulike profesjonsutdanninger, som samfunnet har behov for, og når det gjelder tiltak som kan sette oss bedre i stand til å være beredt, både til å legge til rette for nye studieplasser og til å sette institusjonene i stand til å gjøre det også økonomisk. Vi fullfinansierer nye studieplasser, men jeg har fått mange innspill om finansieringssystemer som vi selvfølgelig vurderer veldig nøye. Poenget er å holde kvaliteten på topp, selv om vi da legger til rette for nye studieplasser.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Jeg er veldig glad for at mange deler mitt syn på viktigheten av fagskolene og behovet for å gi dem større oppmerksomhet. Men det er ikke riktig som representanten sier, at tilskuddet fordeles etter folketall. For 2010, når dette blir overført til fylkeskommunene, har vi overført til fylkeskommunene nøyaktig de beløp som vi brukte på fagskolene i 2009. Nå vurderer vi, sammen med Kommunal- og regionaldepartementet hvordan kriteriene skal være i forhold til det nye inntektssystemet. Den vurderingen er ikke ferdig ennå, men den vil Stortinget få i kommuneproposisjonen som kommer i mai. Men jeg er opptatt av – vi har jo en utfordring med forholdet mellom øremerking og generelle tilskudd – at vi skal stimulere til fortsatt god fagskoleutdanning og gode tilbud de stedene hvor det er i dag, og også stimulere til at nye fylker kan etablere gode fagskoletilbud. Så der tror jeg vi har en fellesinteresse.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Det er ikke alt som står i avisene som er hundre prosent riktig. Det tror jeg både representanten og jeg har erfart. Det er slett ikke meningen at dette skulle være lovfestet. Det var en misforståelse fra journalistens side. Så jeg får herved muligheten til å rette opp det. Jeg er veldig glad for at representanten og jeg er helt enige om at dette er et viktig tiltak. Jeg så gjerne at det hadde vært enda mer tydelig omtalt i innstillingen fra komiteen. Men jeg har oppfattet komiteen som enstemmig idet man slutter seg til at det bør være et slikt råd ved våre høyere utdanningsinstitusjoner, nettopp for at næringslivet og deres behov kan møte de utdanningstilbudene som institusjonene skal lage. Jeg vil ikke tvinge det på noen, men vi håper likevel at de aller fleste oppretter et slikt råd.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Jeg er veldig glad for at vi har kommet så langt som vi har gjort med å iverksette den nye lærerutdanningen. Den starter opp nå. Jeg kan si til representanten at jeg følger veldig nøye med i de mange diskusjoner som mange ulike faggrupper har om hvordan utdanningen skal være. Jeg er veldig trygg på at det blir en god profesjonsutdanning. Det er det vi trenger. Vi trenger lærere som er stolte av sin profesjon. En av grunnene til at jeg er trygg på det, er for det første at jeg har den kontakten jeg har med prosessen. Jeg er det også fordi det nye, utvidede pedagogikkfaget, med elevkunnskap, er med på å bygge opp under den profesjonsutviklingen som lærerne skal ha, pluss at vi legger mye større vekt på praksisfaget. Det er to av de viktige tiltakene vi gjør i den nye lærerutdanningen. Begge de to er med på dels å bygge stolthet og profesjon og dels å sette lærerne i stand til også å være gode fagpersoner.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Jeg er veldig opptatt av at vi skal holde kvalitet, både når det gjelder nye og gamle studieplasser. Det betyr at vi må ha kvalitet på det vitenskapelige personalet, og det betyr at vi må ha gode studievilkår for studentene. Jeg er opptatt av at dette skal videreføres og videreutvikles. Neste år og årene etter der vil fortelle oss at vi får så eller så mange nye studenter. Her i dag legger vi grunnlaget for bl.a. å ta imot nye studenter gjennom nye studieplasser. Det arbeidet har Regjeringen allerede begynt på. I arbeidsgruppa for handlingsrom har man pekt på en rekke tiltak som også institusjonene selv kan gjøre for både å bedre kvaliteten og kanskje minske noen av kostnadene på ting som man ikke trenger å bruke tid og krefter på i dag. Vår dialog går videre. Jeg har mitt å gjøre med å sørge for gode og skikkelige rammebetingelser, og institusjonene har absolutt sitt å gjøre for å bidra til et bedre handlingsrom.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-25:
Bare et par kommentarer til noen innlegg som har vært knyttet til mitt område. Først til Tord Lien angående realfagstrategien. Vi har nettopp lagt fram en ny strategi som er en videreføring av de vi har hatt tidligere. Den heter «Realfag for framtida, Strategi for styrking av realfag og teknologi 2010–2014», og den utvikler vi fordi det er – og det tror jeg representanten og jeg har felles – et langsiktig mål å få kunnskapsnivået i realfag og teknologi opp på et høyt internasjonalt nivå og få rekruttert flere til å starte på realfag. Det er ikke en tiltaksplan; det er en strategi. Vi vil utvikle planer på bakgrunn av utfordringene som ligger i denne strategien. Det er flere viktige søyler i denne: Det er samarbeid, f.eks. i forbindelse med Nasjonalt forum for realfag, det er at det skal gjelde hele utdanningsløpet, det er at det er en systemrettet satsing, som går inn i Regjeringens store satsing på rammeplaner og læreplaner, i lærerutdanning og kompetanseutvikling og i forskning, og det er en kunnskapsbasert satsing som det ligger en langsiktighet i. Jeg har også lyst til å nevne som en nyhet i lærerutdanningen – som starter opp nå til høsten – at vi har delt lærerutdanningen i to løp med ett spesielt løp for ungdomstrinnet. Der er det meningen at vi skal utdanne lærere som er gode i fagene, og vi er jo veldig opptatt av at så mange som mulig velger nettopp realfag for å kunne bli gode lærere i matematikk, i naturfag og i andre fag innenfor realfag. Så vi har stor tro på strategien. Vi har ikke tenkt å gi opp å forsøke å få flere til å studere realfag og få god kompetanse på det området. Så til Harberg. Den saken vi diskuterer i dag, er jo hele grunnlaget for de planene vi har når det gjelder hvordan vi skal ta imot nye studenter. Grunnlaget er i denne stortingsmeldingen. Vi har allerede begynt på jobben med å ta inn nye studenter, målrettet innenfor området. Vi vet hvor det er behov for utdanning og kompetanse, nemlig innenfor ingeniør-, lærer- og helsefag. Så jeg viser til det jeg sa i innlegget mitt om sammenhengen mellom den plattformen som ligger i stortingsmeldingen og Stortingets behandling av den, og de tiltakene som videreføres på bakgrunn av denne behandlingen, ikke minst forholdet mellom arbeidsliv, næringsliv og behovet der, og den utdanningen vi legger til rette for i utdanningsinstitusjonene. Så til Sonja Sjøli og alle som har vært innom fagskolene. Jeg viser også der til tidligere innlegg, men man må jo ha tillit til at fylkeskommunene, når de nå har ansvaret for videregående og voksenopplæring, også klarer å ha ansvaret for fagskolene. Finansieringen er der på samme måten som den var i 2009. Den er lagt inn, spesielt for å ta seg av fagskolene, og dette vurderer vi, som sagt. Hvordan kriteriene for den finansieringen skal være, kommer i kommuneproposisjonen i mai.
Tor Bremer (Arbeiderpartiet), 2010-03-25:
Overskrifta på kapittel 1 i stortingsmeldinga Utdanningslinja – et solidarisk kunnskapssamfunn fekk meg til å reflektere over meldinga i eit historisk perspektiv. Om dette som står der ikkje er ordrett sitat frå kva Marcus Thrane sa alt i 1850-åra, så er det i same ånda. Arbeidarrørsla laga nemleg det same året, altså for 160 år sidan, eit skuleprogram som sa følgjande: Ein lærar skulle ha maksimum 40 elevar i klassen, skuletida skulle vera på minst 15 timar i veka, lærarløna skulle opp på minst 100 spesidalar – eg tvilar på at Undervisningsforbundet hadde vore nøgd med dette i dag. Vidare sa programmet at evnerike elevar frå almueskulen skulle få friplassar ved høgare utdanning. Men programmet gjekk også mykje lenger. Det var radikalt, og det tok føre seg innhaldet i skulen. Unnskyld, Kristeleg Folkeparti, men i programmet stod det at det ikkje berre skulle handla om pugging av religionsbøker, men òg om opplæring i naturfag, geografi, matematikk, skriving osv. Eg heldt på å seia at dette kan jo gå rett inn i skuledebatten den dag i dag. Mitt poeng er at arbeidarrørsla alltid har vore ei opplysningsrørsle. Eg skal gje partiet Venstre honnør for det engasjementet dei hadde på slutten av 1800-talet. Men grunnlaget for den norske fellesskulen la altså arbeidarrørsla fleire tiår tidlegare. Og første gongen dette vart formalisert i eit politisk vedtak i eit parti, det var på Arbeidarpartiet sitt landsmøte i 1892: Over- og underklassesystemet skal avskaffast, stat og kommune syter for éin skule, fri og felles for alle. Eg vil invitera forsamlinga med tilbake til tida etter den siste verdskrigen og oppbygginga av velferdsstaten, som i all hovudsak er historia om dei mange skulereformene. Einskapsskulen vart altså utvikla gjennom ein lang serie med lover. Eg nemner i fleng: felles folkeskule for by og land, niårig grunnskule, etablering av Universitetet i Tromsø, Ottosen-komiteen, Steen-komiteen, ny lov om vaksenopplæring, om fagopplæring, om folkehøgskulane, ny lov om universitets- og vitskaplege høgskular, og vi må naturlegvis stoppa opp ved Gro Harlem Brundtland og Gudmund Hernes sine mange utdanningsreformer. Reform 94 dobla talet på elevar som tok fagutdanning. Kvifor tek eg så denne gjennomgangen? Jau, det er for å visa at det er tette band mellom desse reformene og Arbeidarpartiet sine verdiar i skulespørsmål: Det grunnleggjande prinsippet om lik rett til utdanning, ein lik rett til tilpassa opplæring og prinsippet om at alle bør fortrinnsvis verta underviste på same staden. Dette er viktige ideologiske prinsipp(presidenten klubber) som er tidlause, og som ein aldri(presidenten klubber igjen) må gløyma. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2010-03-25:
At Framstegspartiet er imot likestilling, er kanskje ikkje noko nytt. Representanten Hanekamhaug snakka om å ta eigne val. Representanten høyrde kanskje ikkje etter kva eg sa, for noko av det viktigaste i innlegget mitt var at folk skal ha reelle valmoglegheiter. For det er faktisk slik i dag at teoretisk sett kan du godt velja å verta røyrleggjar dersom du er jente, og dersom du er gut, kan du velja eit omsorgsyrke. Men det ligg ein del hindringar i vegen, ser eg. Derfor seier eg at det er så utruleg viktig å tora å ta vare på dei som tør å velja utradisjonelt, og det var det prosjektet i Oslo kommune handla om, at dei tok vare på dei som valde utradisjonelt. For vel du eit fag der du er einaste guten eller einaste jenta, kan det faktisk vera einsamt. Da er det godt at nokre har tenkt på moglegheita for dette, og at ein byggjer eit miljø rundt dei. Så snakka eg om betre rådgjeving, og det er fordi folk skal få fleire moglegheiter. Betre rådgjeving og fleire rollemodellar vil opna fleire vegar for ungdommar. Det er det som betyr noko. Me veit at val av yrke skjer gjennom for det første påverknad av foreldre, for det andre eigne opplevingar og for det tredje rollemodellar. Da må me sørgja for at ungdommane får fleire rollemodellar. Det handlar ikkje om at staten skal bestemma, det handlar om at fleire vegar skal vera opne. Da TV 2 engasjerte Storm Weather Center, som hadde berre jenter som meteorologar, vart det mange fleire jenter som søkte på meteorologstudiet. Det handlar om identifisering, det handlar om rollemodellar. For meg handlar det om å gje ungdommen vår større valfridom når det gjeld yrke, og gje dei faktisk dobbelt så mange moglegheiter, uavhengig av om du er gut eller jente.
Svein Gjelseth (Arbeiderpartiet), 2010-03-25:
Menneskeleg kapital er den største ressursen vi har. Han er viktigare enn både olje og gass og all anna næring til saman. Vi likar å prate om at vi er verdsleiande på ei rekkje område. Eg synest vi også skal ha som visjon å verte verdsleiande på å investere i kunnskap. Vi politikarar har eit stort ansvar for å vere tilretteleggjarar for gode lærestader. Barn og unge må møtast på det nivået dei er og førast så langt den enkelte evnar. Det må vere eit mål at alle føler seg som vinnar på sitt nivå. Det vil skape arbeidslyst, motivasjon og sjølvstende. Faktum er at ein av tre ikkje fullfører vidaregåande opplæring innan normert tid. Dette er ikkje eit problem som plutseleg dukkar opp når ein startar i vidaregåande skule. Nei, dette er ei utfordring som startar allereie i barneskulen, og som byggjer seg meir og meir opp gjennom ungdomsskulen. Diagnosen er skuletrøtt ungdom, elevar som er leie av skulebenken, teori og skulebøker. Vaksinen er førebygging – førebygging frå første dag på barneskulen til ein er trygt ute av vidaregåande skule og i jobb eller vidareutdanning. Eg trur at ein stor del av denne førebygginga må vere å innføre ein god del meir praksis i alle fag både i barneskulen og på ungdomstrinnet. Ein bør verte mykje flinkare til å ta elevane med ut i kvardagslivet. Her kan ein i praksis vise dei samanhengen mellom det ein lærer på skulen og det som kan brukast ute i samfunnet. Det held ikkje å seie at det står i pensum og derfor skal du lære det. Tenk om læraren tok med seg elevane til arkitektkontoret når dei skulle lære om arealberekning, eller om bord i båten når dei skulle lære sjømannskap. To enkle eksempel – berre fantasien set grenser. I vidaregåande skule meiner eg samarbeid skule–næringsliv må gjerast til noko heilt anna enn det vi ser i dag. Elevane bør mykje meir ut i det arbeidslivet dei vil møte som lærlingar og ferdig utdanna fagarbeidarar. Det har til alle tider vore ei stor utfordring for dei vidaregåande skulane å vere oppdaterte med utstyr. Oftast er det slik at utstyret som finst rundt om på dei vidaregåande skulane, ikkje lenger finst ute i næringslivet. Eg trur heller ikkje vi maktar å oppdatere alle dei vidaregåande skulane med dagens teknologi. Derfor må vi få til ordningar mellom skulane og det lokale næringslivet der elevane i bolkar, gjerne ein månad i slengen, er ute og får praktisere på det utstyret som vil møte dei når dei er ferdige på vidaregåande skule. Også for fagskulane, høgare utdanning og forsking er det heilt nødvendig å få til eit mykje tettare samarbeid med næringslivet. Vi må skaffe oss mykje betre oversikt over arbeidslivet sine behov og kople desse behova både til forsking og utdanning.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-03-25:
Jeg skal ikke trekke linjen tilbake – slik at vi bruker mye tid på det – til dem som datt ut av videregående skole på 1960-tallet. Vi har vel viktigere oppgaver foran oss nå. Jeg er helt enig med foregående taler i at dette er en viktig debatt. Jeg er også enig i at periodevis har det vært en god debatt. Jeg vil henlede oppmerksomheten på den del av debatten som går på frafall i videregående skole, og registrerer med tilfredshet at alle i denne debatten ser på dette som et alvorlig problem. La meg først begynne med to viktige moment som venstresiden ofte glemmer. Det ene er at Norge er et langt og mangfoldig land. Dette gjør at en løsning på et problem som passer i Oslo, nødvendigvis ikke vil passe i Båtsfjord. Det andre momentet som vi blir nødt til å ta inn over oss, enten vi vil det eller ikke, er at vi har en mangfoldig befolkning i dette landet. Det vil altså si at det som får Per til å prestere, ikke nødvendigvis passer for Pål. I Båtsfjord, hvor jeg kommer fra, gjorde bortfallet av to store industriarbeidsplasser tidlig på 2000-tallet at problemene med å få Per og Pål til å gjennomføre videregående skole, ble høyaktuelt og kom tydelig opp i dagen. Ansvaret for Per, Pål og de andre unge i Båtsfjord ble som en forsøksordning overført til kommunen. Kort fortalt startet vi en egen kommunal videregående skole der mange av ungdommene våre gikk. I erkjennelsen av at Per og På er forskjellige kjøpte vi plasser hos fylkeskommunen til de av våre unge som enten ville gå på en linje vi ikke hadde, eller hadde andre gode grunner for å reise bort fra Båtsfjord for å gå på skole. I Båtsfjord bygde vi opp det pedagogiske rundt prinsippet om det 13-årige skoleløpet. Vi så elevene gjennom hele skolegangen, noe som ga oss veldig gode resultater. For Båtsfjord-skolen, inkludert videregående skole, førte dette til at vi fikk tydeligere elevfokus. Vi lettet overgangen fra grunnskole til videregående skole. Vi ga lærerne i en liten kommune høyere motivasjon til å ta videreutdanning. Det gjorde at foreldrene sparte ca. 50 000 kr pr. år pr. elev, noe som faktisk også er en motivasjon for å få ungene til å gå på skolen. Og sist, men ikke minst fikk vi et tett samarbeid mellom skole og næringsliv, slik at vi kunne gi rådgivning til de unge tidlig, før de skulle gjøre linjevalgene sine, noe som vi også så var suksessfullt. Kort fortalt fikk vi veldig, veldig mange flere av våre unge til å gjennomføre og bestå videregående skole enn det vi klarte før. Nå var det slik at modellen selvfølgelig ikke passet inn i det sentralstyrte skoleregimet til de rød-grønne, så skolen ble lagt ned så snart forsøket var over. Modellen ble faktisk ikke sluttevaluert engang, selv om vi hadde gode resultater å vise til. Prosjektet passet bra i Båtsfjord, og båtsfjordingene lar seg ikke stoppe. Så statsråden vil på sin kontorpult i god tid før 1. april finne en søknad fra Båtsfjord kommune om å starte en privat videregående skole basert på de erfaringene vi har gjort, og de resultatene vi kan dokumentere. Jeg har brukt opp tiden min, så jeg får slutte der.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-03-25:
Min bestefar var skolemann, og han pleide å si at kunnskap er lett å bære. Det er kunnskap hos de mange som skaper gode og trygge liv. Parallelt med utdanningslinjen arbeider Stortinget denne våren med Samhandlingsreformen. Reformen er nødvendig for at vi skal ha likeverdige helsetjenester til alle 10 og 20 år fram i tid. Vi blir mange eldre. Derfor trenger helse- og omsorgssektoren flere og flere varme hender og kloke hoder. Statistisk sentralbyrå beskriver i rapporten Arbeidsmarkedet for helse- og sosialpersonell fram mot 2030 hvordan tilbud og etterspørsel for i alt 20 grupper personell vil utvikle seg. Når alle grupper vurderes under ett, vil det samlet bli en negativ balanse på 38 000 årsverk i slutten av perioden. Hvis et høyere alternativ på etterspørselssiden legges til grunn, blir det en samlet underdekning på hele 84 000 årsverk. Vi vet at det tar tid å utdanne fagpersoner. Derfor må vi trappe opp utdanningskapasiteten i tide. Utdanningssektoren og helsetjenesten har et skjebnefellesskap – Samhandlingsreformen blir vellykket når vi samtidig skaper en utdanningsbølge. Underbalansen i fremtidig helsepersonell varierer betydelig mellom forskjellige grupper. Hovedbildet er at kapasiteten i universitetsutdanningene er nær behovet, mens det blir stor underdekning av helsefagarbeidere fra videregående skole. Underdekningen her er 41 500 årsverk i et referansealternativ. For å korrigere dette må det utdannes og ansettes 20 pst. flere helsefagarbeidere hvert år. På denne bakgrunn er det alarmerende at ferske tall fra Beregningsutvalget for spesialisthelsetjenesten viser at antallet helsefagarbeidere i norske sykehus har gått ned med 22 pst. i perioden 2002–2008. Denne negative utviklingen forsterkes av stor mangel på praksisplasser for helsefagarbeidere. Jeg er svært bekymret for denne utviklingen. Et stort og underdekket fremtidig behov for årsverk i helse- og omsorgssektoren kan bare løses ved riktig bruk av kompetanse, ved at flere årsverk kommer i direkte kontakt med dem som trenger behandling og pleie, og ved at det blir færre deltidsstillinger. Jeg kan ikke se at vi kan klare å skape likeverdige helsetjenester for alle i fremtiden uten en klar rolle for og betydelig vekst i antall helsefagarbeidere.
Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2010-03-25:
Jeg får begynne med å beklage at jeg ikke har noe sitat av Ibsen klart. Jeg var ikke klar over at det sto så sentralt i denne skoledebatten. Men jeg har merket meg at en del av de sitatene som er brukt, er hentet fra dramaet Brand, og som vi vet, døde Brand under snøraset. Vi får håpe at det ikke er symptomatisk for skoledebatten. Jeg har lyst til å kommentere et par av de tingene som har vært opp her i debatten. Representanten Marianne Aasen fra Arbeiderpartiet siterte Haakon Lies visdomsord om at det er hardt å lære. Det er riktig. Selv har jeg arbeidet 15 år i skolen som lærer og rektor, og jeg kan si at slik er det faktisk. Men noe av problemet er at de reformene som har vært innført, og som Arbeiderpartiet har stått i spissen for, har rett og slett gått i strupen på prinsippet at det er hardt å lære. Med L97 og Reform 94 fikk vi en skole hvor man skulle lære gjennom lek. Det var faktisk slik at de som gikk i 1. klasse, ikke fikk lov til å lære å lese og skrive. Jeg var selv rektor da og syntes det var litt frustrerende å si til lærerne: Dere har ikke lov til å lære elevene å lese og skrive. De skulle være sosiale, de skulle være kulturelle, de skulle leke, det skulle være prosjekter, men de skulle ikke lære å lese og skrive. Da ble det ikke mye kunnskap i skolen, og læreren ble redusert til en veileder. Han skulle stå i bakgrunnen og passe på at elevene tok ansvar for egen læring, og så skulle det bli flotte resultater. I dag tror jeg vi alle er enige om at venstresidens skole og pedagogikk har havarert fullstendig. Jeg tror ingen vil tilbake til det eksperimentet. Mye av skolepolitikken og debatten i dag er nesten som en opprydningsaksjon etter denne eksperimenteringen i skolen. De store taperne er selvfølgelig elevene. Det er det også skrevet en doktorgrad om. Trippestad i Bergen har skrevet en doktorgrad om dette. Han sier: «Yrkesskoleelever, det flerkulturelle Norge, lærere og demokratiet. Alle er taperne etter politikernes skolepolitiske reformiver.» Han bygger på tre års forskning. Hvordan kan vi så komme videre? Jeg har lyst til å ta opp én ting som har vært oppe her. Representanten Tingelstad Wøien fra Senterpartiet snakket om at vi vil ha klasser for dumme elever og klasser for flinke elever. Jeg tar sterkt avstand fra den måten å karakterisere elever på. Det finnes ikke dumme elever. Det kan finnes teorisvake elever, det kan finnes elever som har ulik bakgrunn, det kan finnes elever som er i ulike situasjoner, som har ulike psykiske eller emosjonelle utfordringer, men det finnes ikke dumme elever. Alle elever – alle mennesker – har sterke sider, har talenter som de kan bruke. Hvis en tenker på faglig differensiering, vil det faktisk være en hjelp både for de teoristerke og de teorisvake elevene. Man kan også differensiere i praktiske og estetiske fag, slik at mange av dem som ikke er flinke i teoretiske fag, kan gjøre det bra i praktiske og estetiske fag. På den måten kan de øke mestringsfølelsen, øke motivasjonen og øke læringen i skolen. Derfor er det et godt tiltak for alle elever i skolen.