Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-03-25:
NATOs militære aksjon mot den føderale republikken Jugoslavia setter en dramatisk og trist ramme for dagens debatt om alliansens grunnlag og sentrale oppgaver på terskelen til et nytt århundre. Den situasjonen som alle hadde håpet å unngå, men som mange hadde fryktet, er i dag en realitet som vi må forholde oss til. For første gang i NATOs historie har NATO gått til militær aksjon mot en suveren stat – en stat og en leder som har nektet å bøye seg for verdenssamfunnets massive krav om å stanse krigshandlingene og overgrepene mot den kosovoalbanske befolkningen, slik at en kan unngå en humanitær katastrofe i Kosovo. Selv om Slobodan Milosevic må bære hovedansvaret for den tragiske utviklingen på Balkan, reiser militæraksjonen fra NATO en rekke vanskelige problemstillinger og aktualiserer på en dramatisk måte de forestående drøftelser om NATOs strategiske konsept på toppmøtet i Washington i slutten av april. NATOs toppmøte vil markere en milepæl i det vestlige forsvarssamarbeidets historie. Omformingen av alliansen til en ny tid og nye utfordringer og tilpasningen av NATOs strategiske konsept til en ny virkelighet vil være en hovedsak på møtet. Men alt tyder på at markeringen av at det er 50 år siden Den nordatlantiske traktat ble undertegnet, vil bli overskygget av NATOs engasjement på Balkan. Men samtidig illustrerer situasjonen i Kosovo og NATOs militære operasjoner i Serbia NATOs alvorlige dilemma når det gjelder internasjonal krisehåndtering. De vanskelige avveininger alliansen har måttet gjøre i Kosovo, går direkte inn i den pågående debatt om NATOs «prinsipprogram»: Det dreier seg om det folkerettslige grunnlag for gjennomføringen av fredsoperasjoner, forholdet til FNs organer og FN-pakten, den geografiske avgrensningen av NATOs militære aktiviteter, den europeiske sikkerhets- og forsvarsidentitet og forholdet til EU og Vestunionen. Konflikten på Balkan representerer således et dramatisk bakteppe for debatten om NATOs framtidige rolle som forsvarsallianse og som forsvarer av grunnleggende demokratiske og menneskelige rettigheter. Både som forsvarsallianse og stabiliserende faktor i Europa har NATO utvilsomt vært en stor suksess. Nøkkelen til denne suksessen ligger ikke minst i NATOs evne til å tilpasse seg nye utfordringer og et endret trusselbilde. Alliansen har maktet å ivareta de tradisjonelle kjerneoppgavene som forsvarsallianse samtidig som NATO har stått fram som forsvarer av viktige verdier som demokrati, menneskerettigheter og rettsprinsipper i hele det euroatlantiske området. Etter at Warszawapakten ble avviklet har NATO vist evne til å trekke stadig nye land med i et sikkerhetspolitisk samarbeid som også inkluderer land som tidligere ble definert som fiender. Samtidig som NATO har en åpen dør for nye medlemmer, har en gjennom tillitskapende arbeid trukket en lang rekke land med i et samarbeid i Det euroatlantiske partnerskapsrådet. NATO har også maktet å få Russland og Ukraina med i et formelt samarbeid innen rammen av NATO-Russland-rådet og NATO-Ukraina-kommisjonen. Norges linje må være at det strategiske konseptet må videreføre NATOs tradisjonelle funksjoner samtidig som de nye oppgavene, knyttet til bl.a. krisehåndtering og fredsoperasjoner, må gis en sentral plass i et omformet NATO. Toppmøtet i Washington vil befeste NATOs økte engasjement i krisehåndtering og ulike fredsoperasjoner. I den forbindelse vil spørsmålet om legalitet og folkerettslig grunnlag for slike operasjoner måtte stå sentralt. Senterpartiet legger til grunn at gjennomføringen av NATOs operasjoner skal skje på et folkerettslig grunnlag og med respekt for internasjonale rettsregler. Maktbruk må forankres folkerettslig, enten i samtykke fra partene, i retten til selvforsvar etter FN-paktens artikkel 51, eller gjennom et mandat fra Sikkerhetsrådet. Det er grunn til å understreke at Regjeringen «ønsker å se dette reflektert i det reviderte strategiske konseptet». Spørsmålet er allikevel om det kan oppstå ekstreme situasjoner som gjør at verdenssamfunnet må reagere med maktbruk selv om de nevnte forutsetninger ikke er oppfylt fullt ut. Dette er et stort dilemma, som de siste månedene har blitt anskueliggjort i Kosovo. Det spørsmål som må reises, er om det finnes en grense for vold, overgrep mot sivilbefolkning og humanitære katastrofer som kan rettferdiggjøre maktbruk uten en uttrykkelig autorisasjon, og som ikke er forankret i de prinsipper og ideelle fordringer vi normalt vil sette. Eller sagt på en annen måte: Kan vi snakke om en slags «internasjonal nødrett» som innebærer at omforente prinsipper og andre hensyn må vike når alternativet er folkemord eller omfattende humanitære katastrofer? Selv om en har støttet Regjeringens linje i denne saken, mener Senterpartiet at dette er en diskusjon vi må ta og et spørsmål som må få en form for avklaring når NATOs nye strategiske konsept nå skal utformes. FN-paktens kapittel VII hjemler bruk av tvangstiltak når det foreligger en situasjon som må bedømmes som en trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. En vanskelig humanitær situasjon bør veie tungt når Sikkerhetsrådet skal ta stilling til bruk av væpnet makt. Det kan i den sammenheng være grunn til å merke seg at Sikkerhetsrådet, i resolusjon 1199, konstaterte at krigshandlingene og de massive overgrepene mot sivilbefolkningen i Kosovo utgjorde en trussel mot fred og sikkerhet i området. FNs sikkerhetsråd har i realiteten slått fast at overgrep som kan føre til humanitære katastrofer og et uhåndterlig flyktningproblem, utgjør en trussel mot fred og sikkerhet. NATO som forsvarsallianse må forholde seg til trusler og kriser som kan få følger for medlemslandenes felles sikkerhetsinteresser. NATO skal ikke være noe «verdenspoliti». NATOs fokus skal fortsatt være på det euroatlantiske området. NATOs geografiske ansvarsområde bør avgrenses til medlemslandenes territorier. De deler av NATOs strategiske konsept som angår bruk av kjernevåpen, må også gjøres til gjenstand for vurdering og oppdatering. Her pågår det også en interessant debatt innad i NATO. Selv om denne diskusjonen har klarlagt at det ikke er aktuelt å ta opp endringer i NATOs kjernevåpendoktrine i forbindelse med den forestående oppdatering av det strategiske konseptet, må NATO ha en løpende debatt om de kjernevåpenrelaterte delene av konseptet, herunder også kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning, Som det går fram av redegjørelsen, har Norge overfor våre allierte vektlagt spørsmålet som angår kjernefysisk nedrustning. Senterpartiet legger til grunn at Norge viderefører denne linjen i de løpende drøftelser om NATOs strategi inn i et nytt århundre. Den pågående debatt om en tettere samordning av EU-landenes sikkerhetspolitikk vil kunne påvirke norske interesser. Fortsatt er det knyttet usikkerhet til hva som blir resultatet av den forsvars- og sikkerhetspolitiske prosessen som pågår i EU. Regjeringen må uansett legge til grunn at Norges rettigheter som alliert skal videreføres dersom det gjennomføres institusjonelle endringer som berører alliansen. Og som det går fram av redegjørelsen: Fra EU-landenes side er det bred forståelse for Norges holdning til dette spørsmålet. Så får tiden vise om den eksisterende konsultasjonsordning fortsatt kan ivareta Norges interesser på en akseptabel måte. Forutsetningen for norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk endrer seg raskt. Kravet til fleksibilitet er stort når det gjelder vår nasjonale forsvarsplanlegging. Mot denne bakgrunn er jeg noe overrasket over at enkelte opposisjonspartier har stilt seg negative til den forsvarspolitiske utredningen som statsministeren varslet i sin redegjørelse, og som nettopp vil ha som mål å bidra til utarbeidelse av en ny langtidsmelding for Forsvaret som er mest mulig aktuell og oppdatert i forhold til de dagsaktuelle sikkerhetspolitiske utfordringer.