Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-02-03:
Flertallsmerknadene i innstillingen om statsministerens redegjørelse om Telenor-Telia-havariet er etter min oppfatning egnet til å forundre. Jeg har forståelse for at partier som gikk høyt ut på banen de første dagene etter forhandlingsbruddet, har behov for å rettferdiggjøre den høye profilen og de sterke førstereaksjonene, men den vinkling flertallet har valgt, og de enkeltelementer en har valgt å fokusere på, er ikke særlig imponerende, for å si det forsiktig. Arbeiderpartiet, Høyre og SV gjør bl.a. et stort nummer av at samferdselsministeren har omtalt den andre forhandlingspart som «motpart»,og de hevder i fullt alvor at «dette reiser tvil om fundamentet for fusjonen og dens levedyktighet». Å trekke slike vidtrekkende konsekvenser av at den andre part omtales som motpart i tosidige forhandlinger, kan tyde på at flertallet har hatt problemer med å finne mer seriøse angrepspunkter. Fremskrittspartiet har i sine merknader tatt inn en meget interessant artikkel som Knut A. Skaslien hadde i Aftenposten den 23. januar. Skasliens hovedpoeng er at en politisk avtale mellom to land må bygge på tillit, og at det ikke er mulig å «tette alle illojale smutthull». Og videre: «Viljen til å overholde en politisk avtale – i særdeleshet en avtale mellom stater – kan aldri sikres ved denne metoden.» Det ville ha vært direkte påfallende å problematisere dette i proposisjonen, slik flertallet åpenbart mener at Regjeringen skulle ha gjort. Det kunne, slik sentrumspartiene sier i innstillingen: «undergrave tillitsforholdet mellom partene dersom en fra norsk side i stor grad skulle framheve og problematisere eventuelle følger av at avtalepartneren, i dette tilfellet den svenske stat, ikke ville følge avtalen.» De notater som advokatene har brakt inn som ledd i saksbehandlingen, har stått sentralt i debatten om Telenor-Telia-saken, og tillegges også stor vekt i flertallsmerknadene. Men dette dreier seg i stor grad om strategiske notater som påpeker svakheter i de foreløpige utkast til avtale. Når det f.eks. gjelder det notatet fra advokatfirmaet BA-HR, som saksordføreren la så stor vekt på, pekes det riktignok på at styret ikke er direkte bundet av aksjonæravtalen og derfor, uten å bryte med verken vedtekter eller svensk selskapsrett, kan gjøre vedtak uten å følge stemmerettsreglene. Men denne informasjonen fra BA-HR førte jo i sin tur til at eiernes instruksjonsplikt ble tatt inn i aksjonæravtalen! Det er vanskelig å se at det er åpenbart at slike strategiske notater som er en del av den interne saksbehandlingen, burde ha vært forelagt Stortinget. Det er alvorlig når Stortingets flertall tar i bruk uttrykksformen «slett embetsførsel» i sine merknader, selv om det i innstillingen er knyttet forbehold til denne sterke uttalelsen. Når flertallet, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre og SV, må bruke en særegen tolkning av en uttalelse fra samferdselsministeren under den åpne høringen som grunnlag for karakteristikken «slett embetsførsel», ja, da vitner dette om mangel på andre, tungtveiende argumenter. Aksjonæravtalen knesetter prinsippet om uavhengighet for styret, og styrets og ledelsens ansvar for å drive selskapet. Når samferdselsministeren uttaler seg i tråd med dette og sier at «man overlot til et profesjonelt styre og en profesjonell ledelse å føre arbeidet videre» etter at avtalen var underskrevet den 19. oktober, er det urimelig, slik flertallet gjør, å utlegge dette som passivitet fra eiernes side, og antyde at dette er uttrykk for «slett embetsførsel». Det er vanskelig å se at flertallet har dekning for den til dels sterke kritikk som reises mot Regjeringen i denne saken. Men det er Stortingets soleklare rett å framføre slik kritikk. Og mindretallet i Stortinget og Regjeringen kan vanskelig gjøre noe annet enn å akseptere kritikken og ta den til etterretning, men samtidig må en også kunne vektlegge det faktum at deler av flertallet har funnet grunn til å presisere at merknadene i innstillingen ikke må oppfattes som mistillit.