Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2001-02-22:
Svært mange mennesker i dette landet er opptatt av idrett. Avisene har egne sportssider, og radio og TV har egne sportssendinger. En toppidrettsutøver blir lyttet til ikke bare når det gjelder utsagn om idrett, men også i andre samfunnsspørsmål. At toppidretten er viktig for folk flest, ser vi av at de bruker mye av tiden sin på å følge med. Derfor er det viktig at man sikrer grunnlaget for et etisk og faglig kvalifisert toppidrettsmiljø. Med det mener jeg at man legger til rette for at toppidrettsmiljøet både på utøversida og på ledersida er profesjonelt. I den senere tid har vi sett en rekke idrettsutøvere som har problemer med sine forbund i forhold til sponsing o.l. Og forbundene på sin side har svart med utelukkelse fra landslag eller internasjonal deltakelse. Etter min oppfatning, og ganske mange andres, bør det være en selvfølge at de som er best sportslig kvalifisert, deltar på landslaget. Det forundrer meg at forbundene ikke ser dette som sin oppgave, men lager regler og avtaler som gjør at de beste idrettsutøverne ikke får lov til å representere Norge – fordi de ikke har undertegnet en avtale forbundet har fremforhandlet, faktisk på egenhånd, uten idrettsutøvernes tillatelse. Toppidrett er svært tidkrevende, og krever ofte en treningsdose to-tre ganger daglig. Det kan være svært vanskelig å kombinere med en yrkesutøvelse, og det betyr at toppidrettsutøverne er yrkesutøvere. Like viktig som at man er profesjonell på sin ytelse innenfor idretten, er det at man på begge sider av bordet er profesjonell som arbeidstaker og arbeidsgiver. Tillat meg å si at jeg føler at det veldig ofte er slik at man mangler profesjonelle arbeidsgivere i idrettssystemet. Gjennom høringen om idrettsmeldingen ble det fra NISOs side understreket at man mangler både pensjonsordninger og yrkes- og skadeforsikringer for toppidrettsutøverne, og at man rett og slett ikke får rett til å bruke sitt eget navn og bilde i forhold til andre sponsorer, men må holde seg til det forbundene forlanger at man skal gjøre. I systemet er det også en diskriminering av kvinnelige toppidrettsutøvere. De får dårligere tilbud når det gjelder både utbetaling og treningsmuligheter. Innenfor friidrettsområdet er det spesielt vanskelig akkurat nå fordi klubbene har solgt rettighetene til sine utøvere uten deres vitende og vilje, til forbundene. I praksis betyr det at friidrettsutøvere i liten grad har mulighet til å tjene penger utenom de 50 000 kr – 100 000 kr som forbundet gir dem. Det er ikke mye å leve av, og det vil på lang sikt føre til at Friidrettsforbundet vil stå uten toppidrettsutøvere. Så la meg understreke at det må være et hovedprinsipp som idrettsforbundene følger, at de som representerer Norge i utlandet og på landslaget, er de beste. Det er ikke bare staten som har store utfordringer når det gjelder idrett. Idretten selv står foran et tiår med brytninger. Hvordan skal de fortsette med sin uavhengighet i forhold til staten samtidig som staten setter større krav til hvordan de skal bruke pengene? Hvordan vil de organisere seg for å fange opp trendene i tiden? Eliteidretten er det ikke farlig med, den vil utvikle seg. Folk vil ha underholdning, folk vil ha sirkus, og samfunnet må legge til rette for at idrettsutøverne blir kunstnere på idrettsfronten. Idrettens forhold til masseidretten er komplisert. Masseidretten vil ta nye former, spenningsidretten overtar hos de unge. Og hvordan kan idrettslagene organisere seg for å fange opp dette? Det er en utfordring. Hva vil så Idretts-Norge gjøre med den uorganiserte idretten? Hvorfor vil ikke kvinnene med tidsnød være med i idrettslagene? Er de lei av å være bakspillere? Er de lei av å koke kaffe og stille opp på dugnader uten å få delta i idretten selv? Her er det mange ugjorte oppgaver for Idretts-Norge.