Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-07:
Det er grunn til å gi ros til skoler og lærere for den vilje og interesse som fins for å prøve ut nye læringsformer. Det skjer utrolig mye spennende pedagogisk og organisatorisk nybrottsarbeid i norsk skole. Det vi imidlertid vet, er at mange søknader om å prøve ut nye arbeidsformer tar veldig lang tid å behandle. Vi vet at det er søknader som har ligget i departementet i nærmere ett år før de er blitt behandlet, og dette kan ikke fortsette. Departementet er nødt til å ta dette mer alvorlig og få behandlingstiden ned, slik at de forsøk som skolene ønsker å sette i gang, kommer i gang. Skole og utdanning blir lett konserverende fordi vi alle tar med oss noen erfaringer som vi blir forsvarere av. Dette gjelder både lærere og foreldre. Ofte undrer det meg også at så mange som ofte har dårlige erfaringer med skolen, ikke skaper et opprør. Det fører ofte til en resignasjon, en resignasjon som går på at dette var noe vi måtte igjennom, og derfor må også våre barn igjennom dette. Opprøret, ønsket om å prøve ut nye læringsformer, kommer altså ofte ikke fra foreldre, men det kommer fra skole og lærere. Mye av utviklingsarbeidet er et resultat av en erkjennelse i skolen om at vi er nødt til å gjøre ting annerledes. Det er nød og problemer som har drevet fram endringsprosessene. For egen del må jeg også innrømme at jeg har vært tilhenger av flate strukturer når det gjelder organisasjon. Men vi har sett ganske mye i det siste at endringsarbeid er avhengig av at vi har ledere som tar ansvar og går foran. Erfaringene viser stort sett dette entydig. Hvis vi ikke på en skole har ledere som tar utfordringene, blir en ofte sittende fast i gamle tradisjoner. De aller fleste barn kommer til skolen med glede. Det å starte på skolen er spennende, det er noe nytt å se fram til. Vi har alle kommet med en ballast med forutsetninger. Hvis vi går tilbake og ser på min generasjon, som startet på skolen i slutten av 1950-årene og begynnelsen av 1960-årene, så hadde vi som informasjonskanaler én radiokanal, vi hadde NRK, vi hadde kanskje en lokalavis som kom ut noen ganger i uken, og innimellom hadde vi riksaviser. Sammen med folkebiblioteket var det de informasjonskildene vi hadde da vi startet på skolen for 40 år siden. Når dagens unge starter på skolen, har de et titalls TV-kanaler, dem henter de informasjon fra. De har flere radiokanaler, og de har en drøss av lokale og regionale aviser som de henter informasjon fra. Alle må innse at disse barna ikke kan bli møtt på samme måten som vi ble møtt på. Vi kan ikke tilby dem det samme opplegget som man tilbød oss da vi startet på skolen. Det gjelder både organisering og hvordan vi legger til rette for det læringsarbeidet som skal foregå på skolen. Vi må tenke læring på nye måter. Vi har et plansystem, læreplaner som i den generelle delen er helt klare på hva som er målet med opplæringen. Opplæringen skal stimulere til dannelse, søking etter mening og grunnleggende verdier, den skal stimulere til kreativitet, den skal vektlegge praktisk arbeid og dugleik, den skal gi grunnleggende kunnskaper, den skal stimulere til samarbeid, og den skal skape bevissthet om natur og miljø. Dette er målene i den generelle delen av læreplanen. Allerede ved overgangen fra den generelle delen av læreplanene til de fagspesifikke planene glipper det for oss. De fagspesifikke er detaljstyrende både når det gjelder hva som skal læres, og ikke minst når det gjelder tiden som skal brukes på å lære det. Det blir en karikatur når det i planene er fastsatt at i løpet av ti år i grunnskolen skal en elev ha hatt 2 033 timer i norsk – det står i læreplanene, 2 033 timer i norsk skal en ha hatt i løpet av ti år. Det står ikke 2 000 eller 2 030, men det er fastsatt til 2 033 timer i løpet av ti år. I natur- og miljøfag er timetallet 741 timer. Det er ikke 700 eller 750, men 741 timer i løpet av ti år er det de skal ha i naturfag. Jeg vet at dette tallet er et produkt av noen variabler, men det blir galt når dette blir en forskrift og dette skal styre det som skal foregå på den enkelte skole. Det blir galt av flere grunner. For det første trenger vi ikke nøyaktig samme tid på å tilegne oss lærestoffet og gjøre det til vårt, det som er målene i læreplanene. En elev kan f.eks. trenge mer enn 2 033 timer i norsk, men han trenger kanskje ikke 741 timer i naturfag. Altså blir sentralstyringen gal, den åpner ikke for den friheten som den enkelte skole trenger. Den låser dessuten fast en måte å organisere på. Læring skal foregå i klasser i arbeidsøkter på 45 minutter, det er den beste måten å organisere på. Uavhengig av hva det skal arbeides med i en klasse, er arbeidsøkter på 45 minutter den formen som en skal bruke. Dette umyndiggjør skolene og stimulerer ikke de pedagogiske diskusjonene på den enkelte skole. Dessuten bygger hele tariffavtalen og arbeidstidsordningene på denne måten å tenke organisering og læring på. Lærernes arbeidstid er definert i leseplikter for de ulike fag, der arbeidsøktene er 45 minutter. Det er klart at dette blir galt! Vi tør ikke stole på skolene. Men det må vi gjøre! Vi må tørre å stole på skolene, og læreplanen må få en form der vi skisserer målene, hovedmål og hovedmomenter, for de ulike fag, og så må den enkelte skole stå fritt til å velge arbeids- og organisasjonsformer. På denne måten kan vi få en spennende og en nyutviklende skole. Det er ikke bare læreplanene som setter disse rammene. Vi har kunnskap om en del andre faktorer også. I evalueringen av Reform 94 pekte forskerne og rapportene på en del forhold som begrenset utviklingen med innholdsreformen. Og det de pekte på, var for det første at den tradisjonelle læreboken hindret nyutvikling. Læreboken er laget med utgangspunkt i fagplanene for faget. Det er uheldig, fordi dette passiviserer lærere og elever i arbeidet med å søke lærestoff. En lærebokforfatter har tygd og valgt ut lærestoff, som også vil være styrende for arbeid i den enkelte klasse over hele landet. Tiden er nå inne til å kaste ut den tradisjonelle læreboken. Få den ut av skolen! Målstyrte planer vil kanskje gjøre det lettere å få bort læreboken. Vi har fått nye muligheter. Vi har Internett, vi må få fram tematiske bøker. I kombinasjon med annet opplæringsmateriell vil dette være den beste måten for lærere og elever å søke den kunnskap og informasjon på som de trenger. Og utgangspunktet for alt læringsarbeid vil være læreplanen i faget. For det andre vet vi at evaluering og bruk av karakterer hindrer nye måter å organisere på, nye måter å tenke læring på. Vi har et karaktersystem, et vurderingssystem, som tar som utgangspunkt at elevene jobber i en klasse, der sitter de i 45 minutter på hver sin pult, og når de har sittet der i 2 033 timer i norsk, skal de ha en prøve med utgangspunkt i den måten å organisere på. Og det er klart at når lærere og elever vet at dette er deres virkelighet, dette er deres utgangspunkt, det er det de skal måles i forhold til, så får vi ikke til nye læringsformer, som er nødvendige om vi skal klare å endre måten å arbeide på. Så karaktersystemet, måten å vurdere elever på, hindrer en utvikling der en tar i bruk nye læringsformer, der en tar i bruk nye måter å organisere arbeidet på. Så min utfordring til statsråden blir: Er han villig til å ta disse utfordringene, som ligger i å gjøre noe med læreplanene, som ligger i å se på vurderingssystemet, karaktersystemet, og som ligger i det å kaste læreboken ut av skolen for å stimulere til bruk av annet undervisnings- og læringsmateriell?