Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-06-08:
Innledningsvis vil jeg også takke saksordfører Høybråten for konstruktive prosesser i komiteen, og jeg vil berømme miljø- og utviklingsministeren for å ha lagt fram en interessant og tankevekkende melding. Den gir en bred beskrivelse av utviklingsarbeidets rammevilkår, og den peker på om ikke ny politikk, så i hvert fall politikkområder som i større grad bør innlemmes i norsk utviklingspolitikk. Vi bør alle få øynene opp for at utviklingspolitikk er noe mye mer enn bistand. Dette kan gi verdifulle bidrag til debatten om utviklingspolitikk i Norge. I debatten strever man nok fortsatt med å se forbi 1 pst.-målet, og enkelte henger fortsatt igjen i en snever debatt om hvorvidt bistand overhodet virker eller ikke. Meldingen halter imidlertid noe når det gjelder å foreslå konkrete tiltak for å følge opp politikken som ligger i meldingen. Den viser i stedet til pågående prosesser og fora for oppfølging av de aktuelle temaene. Dette gjelder bl.a. viktige tiltak innen landbruk og handel. Videre svikter nok meldingen noe med hensyn til å fremme en mer helhetlig utviklingspolitikk. Dette krever tiltak på øvrige politikkområder for å sikre samstemmighet. Politikk som iverksettes på andre områder, må tilpasses så den ikke svekker eller går på bekostning av utviklingspolitikken. Jeg ser i meldingen skritt i retning av å skape et større politisk handlingsrom for Regjeringen innen bistandspolitikken. Det kan her nevnes at den allerede har erstattet landbevilgningen i bistandsbudsjettet med regionbevilgninger. Dette gir Regjeringen større frihet til å omdisponere bistandsmidler mellom land i en region, f.eks. i Afrika. Videre legger Regjeringen opp til mer fleksibilitet for å kunne yte humanitær innsats og utviklingshjelp i postkonfliktområder, hvor den har vært delaktig i fredsprosesser. Dette er ikke nødvendigvis negativt. Men jeg savner en vektlegging på det bistandsfaglige – og den norske kompetansen bygget opp på dette området gjennom flere år med bistand. Jeg mener at vi bør unngå en ytterligere politisering av bistanden. Det kan bidra til å undergrave de solide bistandsfaglige vurderingene som bør legges til grunn for all bistand. Dette kan svekke den langsiktige bistanden og kvaliteten på bistand generelt. Videre bør vi nok unngå at en ytterligere politisering og en raskt skiftende norsk dagsorden knyttet til utviklingspolitikk undergraver prinsippet om lokalt eierskap til egen utvikling. Utviklingslandene skal selv styre og eie sin utvikling, ikke styres av velmenende givere i Norge og i andre giverland. For at dette skal gi mening, mener jeg at bistanden bør bidra til å styrke representative, inkluderende og demokratiske prosesser i mottakerland. Jeg er derfor enig i at man bør øke innsatsen i norsk bistand for å legge grunnlaget for mer robuste partisystemer og mer levende demokratiske prosesser i mottakerlandene. For å sikre en bred politisk oppslutning om relativt høye bistandsbevilgninger også i framtiden er det viktig å kunne vise til effektivitet, troverdighet og konkrete resultater. Venstre mener derfor at bevilgningene til kvalitetssikring og evaluering bør øke – ut fra en lav andel av bistandsbudsjettet i dag. Vi bruker i år 26 milliarder kr på bistand. Den har hatt en formidabel vekst gjennom mange år, og dette fordrer at vi fører en skikkelig kontroll med bruken av disse midlene. Mer konkret mener jeg at økte midler bør settes inn for uavhengig kvalitetssikring og evaluering. Siktemålet bør være å avdekke feil og mangler knyttet til igangsatte og avsluttende bistandsprosjekter, og denne informasjonen bør på en mer systematisk måte inngå i beslutningsgrunnlaget for framtidig bistand. Videre bør bevilgningene brukes til å videreutvikle nye metoder for evaluering og kvalitetssikring, både på nasjonalt nivå og i samarbeid med andre giverland. Dessuten bør mottakere av bistanden i større grad trekkes med i evalueringene. Det er de som skal leve med resultatene av prosjektene, og de vet best om de virker eller ikke. Jeg setter pris på evne og vilje til nytenkning innen utviklingspolitikken. Ikke desto mindre mener jeg at FNs tusenårsmål skal forbli retningsgivende for norsk bistand. Blant disse målene mener jeg at Norges bidrag for å fremme utdanning og helse bør styrkes. Dette er grunnleggende i et land. Mer konkret bør det i arbeidet for folkehelsen være et sterkt og tydelig fokus på kvinner, barn, ungdom og sårbare grupper, deriblant seksuell og reproduktiv helse og hiv-forebygging. Dessuten: Klimakrisen må ikke nedprioriteres i forhold til utviklingsland. Her har Norge et betydelig ansvar. Til slutt vil jeg benytte anledningen til å understreke at regnskogsatsingen ikke bør gå på bekostning av oppfølging av Regjeringens strategi for miljørettet utviklingssamarbeid. Begge deler er det viktig å følge opp, og det ene bør derfor ikke bli en salderingspost for det andre.