Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-20:
De siste ukene har vært sterkt preget av Irak-konflikten, og naturlig nok derfor også denne utenriksdebatten. Folkelige demonstrasjoner i en rekke land viser et sterkt ønske om å løse konflikten uten bruk av militær makt. Det ser jeg som et positivt engasjement. Det er også mitt mål, og det er Regjeringens mål. For Norge er det maktpåliggende å bidra til at denne konflikten løses på fredelig vis. Irak-debatten har mange aspekt, f.eks.: Hvordan få trygghet for at Irak ikke lenger har ulovlige våpen? Det vil si: Hvilken strategi har best mulighet til å løse Irak-problemet uten krig? Hvilken beskyttelse skal NATO tilby Tyrkia, som både er NATO-medlem og et av Iraks naboland? Og hvordan hjelper vi best sivilbefolkningen som lider under Saddam Husseins despotiske regime? Debatten har skapt sterke spenninger innad i viktige fora som FNs sikkerhetsråd og NATO. Det er forhastet og forenklet å si at det er en strid mellom USA og Europa. Uenigheten mellom EU-land viser det. Meningsutveksling er en livsnerve i demokratiet, også innen internasjonale organisasjoner. Det er slik vi kan belyse sakers ulike hensyn og aspekt. Ingen skal ha noe meningshegemoni. Vi skal, både små og store medlemsstater, lytte til og respektere hverandre. Vi må alle overholde våre forpliktelser, både politisk og finansielt, og vi må vise vilje til å finne omforente og samlende løsninger. Det gjelder i FN, og det gjelder i NATO. La meg understreke dette, fordi det dreier seg om to grunnpilarer i norsk utenrikspolitikk: multilateralismen og det transatlantiske samarbeidet. Norges utenriksminister gjennom en årrekke, Halvard Lange, sa det slik i denne sal i 1956: «Men det er to prinsipper for norsk utenrikspolitikk som alltid vil måtte komme foran alle andre forpliktelser. Det er plikten til å etterleve pakten for de Forente Nasjoner, og det er plikten til ikke å gjøre noe som kan skade FN som organisasjon.» Det er en grunnholdning vi må bære videre. Den bør følges av alle FNs medlemsnasjoner. For oss må den være selvsagt. Det er på denne bakgrunn jeg selv så sterkt har engasjert meg i debatten og forfektet betydningen av at vi følger FN-sporet også i håndteringen av Irak-spørsmålet. Faren for krig er reell, og den uroer oss alle. Derfor må vi velge riktig strategi. Norge var medlem av FNs sikkerhetsråd da resolusjon 1441 enstemmig ble vedtatt. Det løp som der ble lagt, må vi følge. Enkeltland må ikke velge egne sidespor som undergraver FN-strategien. Derfor har jeg advart mot forhåndskonklusjoner som fjerner det presset som må til for å få Saddam Hussein til å samarbeide. Men derfor har jeg også advart enkeltland som USA mot å iverksette militære aksjoner på egen hånd, uten forankring i FN. Det er bare FNs sikkerhetsråd som har autoritet i spørsmål som truer verdensfreden. I samsvar med resolusjon 1441 gjennomføres det nå omfattende våpeninspeksjoner i Irak. De har gitt noe framgang, men alvorlige uavklarte spørsmål gjenstår. Det gjelder ulovlige masseødeleggelsesvåpen, både kjemiske og bakteriologiske, og det gjelder raketter med større rekkevidde enn hva FN har tillatt. Vårt syn er klart: Ulovlige våpen må destrueres, og det må dokumenteres. Kort sagt: destruksjon og dokumentasjon. Irak samarbeider, men ikke godt nok. Resolusjon 1441, som også Irak har godtatt, forplikter til mer enn passivt samarbeid. Regimet burde gjøre det også av egen interesse, for ellers kan de risikere de alvorligste konsekvenser. Vår holdning er klar: Irak må samarbeide straks og i full utstrekning. Noen reiser tvil om hensiktsmessigheten av å fortsette FNs og Det Internasjonale Atomenergibyråets våpeninspeksjoner. Det er vi uenig i. Inspeksjonene har en viktig funksjon. Norges holdning er klar. Som utenriksministeren understreket i sin redegjørelse: Våpeninspektørene skal få mer tid til å videreføre sitt arbeid. Kort og godt mer tid. Tyrkia er som naboland til Irak i en utsatt stilling. På den bakgrunn har landet bedt om konsultasjoner i NATO. Den sterke uenigheten vi opplevde i NATO, gav grunn til bekymring. Når et land har behov for økt beskyttelse, må alliansens svar være klart. Alliansesolidariteten skal gjelde, ikke bare i ord, men også i praksis. Norges holdning har også her hele tiden vært klar. Disse tiltakene skal på ingen måte foregripe den debatten som foregår i FNs sikkerhetsråd om avskaffelse av Iraks masseødeleggelsesvåpen. Den solidariteten som her utvises, skal være strengt og klart begrenset til rent defensive beredskapstiltak til støtte for Tyrkia. Dette er også den linje som nå er bekreftet i vedtaket fra sist helg. Vi så uheldige tegn til splittelse, ikke mellom USA og Europa, men mellom land i Europa. For Norge er det av aller største viktighet at alliansesolidariteten bevares. Et godt transatlantisk samarbeid både gjennom NATO og i det bilaterale forholdet vårt til USA og Canada er hjørnesteiner i norsk utenrikspolitikk. Det er én side ved Irak-konflikten som ikke må glemmes. Det er hensynet til den irakiske sivilbefolkningen. Irak mangler ikke naturressurser, men landets regime mangler vilje til omsorg for eget folk. Humanitære formål, som vann, sanitet og helse, nedprioriteres av regimet. Store oljeinntekter sløses bort på luksuriøse presidentpalass og annet som kommer regimet til gode, inklusiv militære formål. Resultatet er menneskelige lidelser. Verdenssamfunnet må trå til med hjelp. Fra norsk side gir vi betydelig støtte til de generelle beredskapssystemer i FN-regi, og det er nettopp bevilget penger både til FNs humanitære krisefond og FNs høykommissær for flyktninger. Vi gir dessuten hjelp via flere norske frivillige organisasjoner. Hensynet til sivilbefolkningen er selvsagt også blant de viktige hensyn som gjør at vi så sterkt arbeider for å løse Irak-problemet uten krig. En krig vil nemlig påføre mange uskyldige store lidelser. Den kan også destabilisere regionen, den kan splitte den internasjonale koalisjonen mot terrorisme, og den kan få uheldige utslag i den israelsk-palestinske konflikten. Vi står midt oppe i en krevende sikkerhetspolitisk situasjon. Dagens debatt viser at det er bred støtte til Regjeringens linje, og det er jeg selvsagt glad for. Samhold gir styrke, ikke minst når vi tar internasjonalt ansvar. Norge er blant de fremste bidragsytere når det gjelder internasjonal humanitær bistand, og vi planlegger og holder høy beredskap for rask innsats av ytterligere nødhjelp. Den linje Norge innad i NATO har stått for i Tyrkia-spørsmålet, har også vist seg å bli den løsning som alliansen samler seg om. Den linje Norge konsekvent har fulgt i Irak-spørsmålet, er også sammenfallende med den linje EU samlet seg om i sin uttalelse for tre dager siden. Det er verdt å merke seg at Tyskland og Frankrike også står bak denne EU-uttalelsen. Krevende uker står foran oss. Når vi så sterkt kjører på FN-sporet i Irak-saken, er det også fordi dette er et spor på en større vei, nemlig FNs grunnleggende idé om kamp for menneskeverd, menneskerettigheter, demokrati og fred – en forpliktelse til å finne fredelige løsninger istedenfor militære, kort sagt FN som fredsorganisasjon. Derfor har da også FN, sine mangler til tross, fått fredsprisen, senest for vel et år tilbake – også FNs generalsekretær. Ja, hele 13 ganger på 50 år har ulike FN-organisasjoner og FN-medarbeidere fått Nobels fredspris. FN er vår fremste fredsskaper. FN-sporet virker. La oss derfor også i tiden framover og i denne sak satse på FN.