Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-05-27:
Det er mulig jeg ikke følger godt nok med på mediebildet, men jeg har liksom ikke merket meg vedvarende ros fra representanten Olsen for denne regjeringens tidvise lysglimt. Men når det er fremført med patos fra Stortingets talerstol, tar jeg det til meg i full bredde og takker for det. Det er riktig som representanten sier, at denne debatten på mange måter er avklart med de innleggene som har vært, men det er viktige prinsipielle spørsmål, så jeg ønsker å si litt rundt det. I Norge er det Stortinget som er det øverste organet for prioritering. Det er Stortinget som avgjør statens inntekter i form av skatter og avgifter, og det er Stortinget som avgjør hvordan vi skal fordele de inntektene. Det nye stortingsflertallet etter 2005 valgte å prioritere opp helsetjenestene, bl.a. fordi vi ser det er store behov på områder som f.eks. kreft. Det betyr at vi ikke har mulighet til å love store skattelettelser. Uenighet om disse prioriteringene er en ærlig og politisk sak, og det hører med i det politiske ordskiftet. Men selv om politikere kommer til ulike konklusjoner her, så er ønsket, tror jeg, fra et samlet politisk Norge å gi best mulig behandling til pasientene med de ressursene vi velger å bruke til helse. Så er jeg uenig i representanten Olsens konklusjon om at en ekspertgruppe automatisk skal bestemme hva Norge skal kjøpe inn av legemidler. Ekspertgrupper kan brukes til mye, men de skal ikke nødvendigvis ha det avgjørende ordet på et slikt område. Det er politisk enighet om at prioritering skal bestemmes ut fra noen prinsipper: sykdommens alvorlighet, forventet nytte av helsehjelpen og et rimelig forhold mellom effekt og kostnader. Det er mer og en bredere vurdering enn en ekspertgruppe som vurderer det enkelte legemidlet ut fra et medisinsk perspektiv. Jeg mener det er viktig at vi klarer å stå sammen om de viktige prinsippene for prioritering. Det blir mye mer krevende i årene som kommer, med nye legemidler og nye muligheter. Prioritering handler om å få mest mulig ut av ressursene innen en tjeneste eller en virksomhet, og det handler om å ta vare på sårbare pasientgrupper som ikke får sin sak belyst f.eks. i mediene. Hvis vi vil bruke mer på helse, må vi bevilge mer penger. Det har dette stortingsflertallet gjort hvert år, men uansett hvor mye Stortinget bevilger, må vi bevare evnen til å prioritere. Helsedirektoratet og Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering har gitt råd i en rekke saker som har bidratt til at helseressursene har kommet mange pasienter til gode. Jeg er opptatt av å slå ring rundt integriteten til denne mekanismen. Tidligere i år lanserte jeg et nasjonalt system for introduksjon av nye og kostbare legemidler og behandlingsmetoder i helsesektoren, og vi er i gang med etableringen. Alle nye legemidler og tiltak innenfor helse og andre samfunnsområder må vurderes opp mot effekt og pris. Jeg mener det er viktig med åpenhet om pris og beslutninger. Dette er ikke nytt – det er et direkte resultat av at vi ønsker å få mest mulig nytte ut av bevilgningene fra Stortinget. Selv om effekten av legemidlet mot føflekkreft ifølge Helsedirektoratets faglige vurdering ikke står i forhold til prisen, så har både direktoratet og ekspertgruppen pekt på muligheten for å tilby medisinen gjennom forskningsstudier. Det var denne muligheten regjeringen valgte. Regjeringen ønsker å benytte denne muligheten, og departementet har derfor bedt sykehusene om å sette i gang en forskningsstudie på denne kreftmedisinen. Jeg er glad for at denne studien gjør at legemidlet mot føflekkreft nå kan tas i bruk. Målet er å dokumentere hva slags effekt behandlingen har og få kunnskap om hvilke pasienter som har særlig god effekt av dette legemidlet. Slik kunnskap mangler i dag. Med mer kunnskap kan vi målrette behandlingen til fremtidige pasienter som har nytte av medisinen, og samtidig redusere omfanget av bivirkninger hos pasienter som ikke oppnår effekt. Når vi senere får resultater av studien, kan det bli aktuelt å ta legemidlet inn i de nasjonale retningslinjene. Studiens omfang er i tråd med anslaget om at 100 pasienter hvert år vil ha behov for denne behandlingen. Studien vil i første omgang vare i rundt fem år. Studien starter så snart behandlingsprotokollen er klar, og den er godkjent av regional forskningsetisk komité. Inntil studien kommer i gang, har jeg bedt om at pasienter som kan ha nytte av legemidlet innenfor godkjent bruksområde, får tilbud om dette. Og som det ble pekt på, er dette foreslått finansiert gjennom revidert nasjonalbudsjett. Det utvikles stadig nye behandlingsmetoder. Dyktige fagfolk sørger for økt overlevelse etter kreftbehandling. Norsk helsevesen oppnår stadig bedre resultater, som vi har diskutert tidligere i dag. Det nyetablerte systemet for innføring av nye legemidler og nye metoder skal bidra til bedre beslutninger og mer åpenhet. Så har vi en lang tradisjon i å styrke evnen til å prioritere. Det er derfor jeg har tatt initiativ til å nedsette et nytt utvalg til å hjelpe oss med å avklare nye moderne prioriteringsspørsmål med en oppfølging av Lønning I- og Lønning II-utvalget. Dette blir annonsert om kort tid, både sammensetning og mandat, og jeg har stor tro på at det kan hjelpe et samlet politisk Norge og et samlet Helse-Norge til å ta kloke beslutninger på dette viktige området.