Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2012-02-16:
Jeg har også lyst til å slutte meg til dem som har takket for at debatten holdes varm. Jeg tror det er veldig viktig at vi har sånne saker oppe til diskusjon med jevne mellomrom. Ordningen med boplikt for menighetsprester har en lang historie. Boplikten var historisk sett en del av godtgjørelsen til prestene. Presteboligen var derfor ofte et gårdsbruk med stor bygning og med arbeid for flere knyttet til selve gårdsdriften. I boken Norske prestegarder skriver Jan E. Horgen: «Midt i bygda lå den der, prestegarden. En gard blant de største i bygda, med store hus, med artsrik hage, med åkrer og enger som ofte, men ikke alltid, var blant de mest veldrevne. Alle i bygda visste hvor presten bodde. Alle hadde ærend dit en gang i blant. Vegen til prestegarden fikk aldri gro til. Dit søkte ikke bare bygdefolk for kirkelige eller verdslige anliggender. Også vegfarende søkte dit for nattely eller litt lengre opphold. Prestegarden var små sentra der mange veger og mange folk møttes.» Hovedbegrunnelsen for ordningen har vært nærhet, trygghet, synlighet og virke i lokalmiljøet. Boplikten har fungert som et viktig redskap for å sikre rekruttering til prestestillinger i hele landet. I gammel Tjenesteordning for menighetsprester var det lagt inn en bestemmelse om at presten ikke kunne bo utenfor prestegjeldet uten samtykke fra departementet. Gjennom en slik bestemmelse sikret en at presten bodde i prestegjeldet/soknet, noe som har vært sentralt i begrunnelsen for å ha tjenestebolig for prester. I ny tjenesteordning er dette endret til at presten ikke kan bo utenfor tjenestedistriktet, altså prostiet, uten at departementet gir sitt samtykke. Ordningen bidrar til å opprettholde mobilitet i presteskapet. Tanken er at bytte av stilling er lettere når en kan gå fra et leieforhold til et annet framfor å måtte lete etter og leie bolig selv, eller alternativt kjøpe og selge bolig i forbindelse med flytting. Historisk sett er det altså menighetens eller arbeidsgivers behov som står i sentrum. Det er åpenbart ikke alle av fortidens begrunnelser som er gyldige for de menighetsprestene som fortsatt er bundet av boplikten i sin menighet. Samtidig er det fortsatt argumenter som taler for en ordning som sikrer presten bolig på tjenestestedet. I dagens samfunn er det verken behov for gårdsbruk eller store bygninger for å tjene sin menighet. Presten har fått eget kontor, og ingen forventer at han skal slå opp dørene til store stuer for soknebarna eller vegfarende som trenger nattely. Det som i sin tid var regnet som det viktigste virkemiddelet for å sikre prestedekning, kan i dag ha stikk motsatt virkning: Det kan virke som en barriere for rekruttering. Manglende vedlikehold, store og trekkfulle hus med dertil store fyringsutgifter er nevnt som noen av årsakene til at prester kvier seg for å takke ja til en stilling. Mens arbeidstakere i andre yrker fritt kan legge seg opp egenkapital gjennom å eie sin egen bolig, har ikke prestene den samme anledning til å få sitt eget. Sånn sett er boplikten en binding som begrenser presten og hans/hennes families økonomiske frihet også for framtida. Dersom en prest etter flere års prestetjeneste ønsker å skifte beite, vil vedkommende starte langt etter de andre som ellers er på boligmarkedet. I en situasjon der f.eks. presten dør, vil plutselig resten av familien også være i en svært vanskelig situasjon. Boplikten har vært gjenstand for diskusjon internt i Kirken flere ganger. Et utvalg nedsatt av representantskapet i Presteforeningen har sett på dagens boligordning. Boligordningen skal, etter det jeg har hørt, opp på generalforsamlingen til Presteforeningen denne våren. Som ved tilsvarende undersøkelser tidligere er prestene sjøl delt i spørsmålet om ordningen er et gode eller ikke. Hvis de kunne velge fritt, svarer imidlertid 72 pst. at de ville foretrukket å bo i egen bolig. Likevel ser vi også at det kan være mange fordeler med at kommunene har plikt til å tilby egnet bolig til presten eller prosten. For Senterpartiet er hensynet til rekruttering og det å sikre prestedekningen i landet avgjørende viktig. En ordning som er etablert bl.a. for å ivareta disse hensynene, viser seg altså i enkelte tilfeller å kunne stå i vegen for sitt eget formål. Senterpartiet er for å fjerne boplikten på sikt. Men vi ser samtidig at en avvikling av ordningen reiser en lang rekke spørsmål – som for øvrig også saksordføreren har redegjort for – som må vurderes, og som innebærer at en rekke hensyn må ivaretas. I denne saken er det viktig at de berørte partene sjøl har hånden på rattet. Så skal vi vurdere videre de forslagene som eventuelt kommer. Jeg viser i den forbindelse til innstillingen og merknadene som berører dette.