Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-10-04:
Først en refleksjon etter å ha sittet og hørt på mye av debatten: Det er en overraskende stor iver fra representanter for regjeringspartiene til å diskutere hvem som skal overta regjeringsmakten etter dem i 2013. I hvert eneste replikkordskifte med representanter for opposisjonspartiene har det vært hovedtema fra regjeringspartiene. Det vitner om en relativt defensiv regjering som ikke viser å ha tro på egne løsninger. Det er helt avgjørende for norsk økonomi og for norsk velferd at våre fremste handelspartnere og allierte i Europa og i USA kommer på fote igjen. I Norge er det ofte vanskelig å ta inn over seg dimensjonene i den krisa enkeltland og egentlig hele vår økonomiske verdensorden står overfor. Mye er uavklart, og det er helt åpenbart at sjøl et bestefallscenario vil være utrolig krevende. Som Erna Solberg var forbilledlig klar på tidligere i dag: Dette er en krise med store nasjonale variasjoner, hvor utgangspunktet er svært dårlige politiske valg og slett praksis i enkeltland i vel så stor grad som et systemisk problem i EU. Det er altså ikke sånn at alle land i Europa er like hardt rammet. I denne situasjonen har det vært påfallende å høre representanter for regjeringspartiene – kanskje særlig representert ved Senterpartiets parlamentariske leder – som nærmest synes å godte seg over utviklingen i Europa og mene at det utelukkende skyldes EU eller euroen. Det er et perspektiv som tyder på manglende forståelse av krisa, av dens årsaker og dens løsninger. Ikke minst tør jeg minne om at 80 pst. av norsk eksport går til EU. Dersom etterspørselen i EU synker dramatisk, får det store konsekvenser for oss og vår framtidige velferd. For Høyre er det åpenbart at løsninga på Europas problemer må finnes nettopp gjennom koordinering og samarbeid. Da er altså EU en helt avgjørende faktor for å finne en løsning. Dagens krise er rett og slett for stor å håndtere for enkeltland alene. Samtidig gir dagens krise nye muligheter. Norge er i en nesten unik stilling til å få til en vellykket omstilling, men det vil også i Norge kreve klare prioriteringer. Vår handlefrihet økonomisk kan både brukes og misbrukes. Jeg noterte meg at Jens Stoltenberg sa i sitt innlegg i dag: «Kunnskap og utdanning er et prioritert område.» Likevel står det ikke ett ord om kunnskap i trontalen. Det bør være påfallende. Det er det viktigste virkemidlet vi har for å sikre vår framtidige velferd. Det er det som skal skape trygghet. Det er det som skal skape vekst i vår framtid. Kunnskap og konkurransekraft vil gi oss den tryggheten vi trenger framover. I EU, derimot, er denne erkjennelsen veldig klar. Jeg har de siste ukene vært på møter med mange av mine kollegaer både i europeiske parlamenter og i Europaparlamentet. Der er det nå en stadig sterkere enighet om at veien videre går gjennom kompetanse, kunnskap, teknologi og innovasjon. Det er også en erkjennelse av at det kommer til å kreve klare prioriteringer. Europakommisjonen la nylig fram forslag til langtidsbudsjett, fra 2014 til 2020. Der er det noen stikkord som går igjen: Det handler om å investere i dag for vekst i morgen. Det handler om at man skal styrke programmer for utdanning og opplæring betydelig. Man skal styrke forskning og innovasjon like betydelig. Man går altså fra budsjetter på 50 milliarder euro til budsjetter på 80 milliarder euro. Det EU-kommisjonens president, Barroso, så bra sier, er at det å investere i unge mennesker er en av de beste forretningsplanene som finnes. Det handler om å skape global handlekraft, og det handler om å hjelpe til med å skape jobbene og ideene for framtida. I dette bildet kunne Norge ha utnyttet sine muligheter så mye bedre. Vi kunne ha vært i fremste rekke med å bidra til å sikre vår verdiskaping, vår konkurransekraft og vår velstand. I stedet ser vi at det området Norge sakker akterut på, er på innovasjon, på forskning og på kunnskap. La meg si som Barroso: Det å investere i unge mennesker er den beste forretningsplanen som finnes.