Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2003-04-03:
Både framleggingen og behandlingen av hvordan Regjeringen har fulgt opp Stortingets anmodnings- og utredningsvedtak, er en viktig sak i et demokratisk perspektiv. Noe av styrken ved de nordiske demokratiene har vært at debattene og beslutningene som tas i de åpne fora, har vært oppfattet som reelle, konkrete og å skulle danne grunnlag for oppfølging. Det har gjort at folk flest har hatt stor tillit til at våre politiske institusjoner skulle være i stand til å fullføre de oppgaver som de er pålagt av befolkningen gjennom valg. Og slik må det være. Alternativet til dette vil være at Stortinget vil kunne bli oppfattet som en resolusjonskverner, som fatter vedtak i – unnskyld at jeg sier det – hytt og pine, som det skulle være opp til forvaltningen og Regjeringen å beslutte om man skulle følge opp eller ikke. Skjer dette, vil det bety en forflatning av norsk politikk og på sikt føre til at vi taper tillit i befolkningen. Derfor påligger det Stortinget og Regjeringen et særskilt ansvar for at de utredninger og de vurderinger som skal ligge til grunn før man fatter vedtak, er så grundige at man føler seg rimelig sikker på at vedtakene ikke bare representerer et ønske fra et politisk flertall, men at det også er gjennomførbart. I en situasjon med mindretallsregjeringer kan det selvsagt være slik, særlig når Regjeringens parlamentariske grunnlag ikke er klart nok gjennom avtaler i Stortinget, at man vil komme i en situasjon der Stortinget har større ambisjoner enn det Regjeringen føler seg i stand til å følge opp. Da er det viktig at Stortinget både innenfor sin forretningsorden og gjennom sin behandling sørger for at man ikke kaster seg på tilfeldige forslag til vedtak, f.eks. benkeforslag, men sørger for at som grunnlag for de vedtak som fattes, foreligger det en grundig behandling i komite, og at man har en oppfølging av denne behandlingen ved debatter i stortingssalen, der også Regjeringens medlemmer er til stede. Det skulle sikre at Regjeringen i forhold til enhver sak skulle ha rimelig grunn til å holde seg à jour med den politiske prosess, den politiske debatt, og være utmerket klar over realiteten i de enkelte forslag. Hvis Regjeringen er av den oppfatning at noen av de forslag som blir vedtatt i Stortinget, ikke burde vært vedtatt fordi de ikke er gjennomførbare, påligger det regjeringen og statsråden en plikt til i salen å varsle at disse ikke kan følges opp, med de konsekvenser det skal ha. I et parlamentarisk system og i et konstitusjonelt demokrati må det nesten være slik. Så er det ikke umulig at det fra tid til annen hender at forutsetningene forandrer seg. Det kan være de økonomiske forutsetningene som gjelder i landet, eller vi kan ha andre forhold som endrer seg, som gjør at det tilnærmelsesvis vil være umulig å følge opp Stortingets vedtak fullt ut. Da er det min oppfatning at det påligger Regjeringen en plikt så raskt som mulig når den blir klar over at det er umulig å følge opp Stortingets vedtak, å komme tilbake til Stortinget med forslag til vedtak om endringer. Jeg gjentar at jeg tror det er absolutt nødvendig i et demokrati som skal basere seg på valg og folkestyre, at befolkningen kan ha tillit til at de beslutninger som Stortinget tar, er reelle, og at de vil bli fulgt opp. Så er det da spørsmål om på hvilken måte Regjeringen skal følge opp dette overfor Stortinget, og hvordan en skal gi tilbakemelding. Også opposisjonen innser at det fra tid til annen kan kreve noe lengre tid enn Stortinget har forutsatt, å få gjennomført vedtakene. Det tror jeg Stortinget vil ha alminnelig respekt for hvis man får en tilbakemelding på hvordan Regjeringen har tenkt at oppfølgingen skal skje. Men å unnlate å melde tilbake eller bare la forslagene gli, i et håp om at de kanskje forsvinner i den store glemmeboken, vil etter min mening være helt uakseptabelt. Derfor er det så viktig at Stortinget får dette dokumentet, ikke bare for egen del, men også for Regjeringens del, slik at man med jevne mellomrom i samarbeid med de komiteene vi har i Stortinget, kan få en innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen som tar stilling til de ulike forslagene. Med disse generelle merknadene føler jeg ganske bestemt at det ikke er noe behov for å gå inn i de enkelte forslagene og merknadene som ligger i saken. Her er det forholdsvis klare flertallsmerknader som vi regner med blir fulgt opp. Jeg ønsker også å avslutte med å si at Frøiland-utvalget har en omfattende diskusjon om anmodnings- og utredningsvedtakene. Stortinget vil forhåpentligvis i denne sesjon behandle oppfølgingen av Frøiland-utvalgets innstilling. Der vil vi på mer prinsipielt grunnlag gå gjennom de ulike aspekter som knytter seg til dette. Det jeg imidlertid er redd for, er at man søker prinsipielt å svekke anmodningsvedtakenes konstitusjonelle status. Det vil resultere i at Stortinget vil gjøre flere romertallsvedtak, og da oppnår man etter min mening det motsatte av det man ønsker. Det må ikke være noen tvil om at anmodningsvedtakene er en mild form for instruks til Regjeringen som forutsetningsvis skal følges opp. Jeg regner med at vi på dette grunnlag vil komme tilbake til en god del av de prinsipielle sidene ved anmodnings- og utredningsvedtakene i forbindelse med innstillingen fra Frøiland-utvalget. Så helt avslutningsvis vil jeg anbefale det forslag til vedtak som er framsatt av kontroll- og konstitusjonskomiteen, og de flertallsmerknader som er bakgrunnen for innstillingen.