Erna Solberg (Høyre), 2020-03-21:
Jeg vil starte med å takke Stortinget for viljen til å behandle denne saken og mange andre saker veldig raskt, og for det gode samarbeidet både før og etter at saken ble fremlagt for Stortinget, for dette er en helt spesiell lov og en helt spesiell situasjon vi er oppe i. Det at saken debatteres på en lørdag, viser at Stortinget kan behandle saker raskt når det er behov. Da stilles fort dette spørsmålet: Hvorfor mener vi likevel at det er behov for denne midlertidige, helt ekstraordinære loven? På onsdag kveld sa jeg at ingen i min generasjon har opplevd at landet vårt har så store utfordringer som dem vi sammen står i nå. Men jeg sa også at vi skal tilbake til de helt normale, fine hverdagene. Målet med å håndtere utfordringene vi står så godt i nå, er å gjøre det så godt og raskt at hverdagene kan komme fortere tilbake, og at flere kan returnere til en vanlig jobb og en velfungerende økonomi. Det er altså det som er bakteppet for det forslaget vi har fremmet. Jeg synes kanskje professor Benedikte Moltumyr Høgberg beskrev det ganske godt i går: Dette er ikke en Elverums-fullmakt. Dette er ikke galskap eller et angrep på rettsstaten. Dette er ikke et angrep på Grunnloven eller menneskerettighetene. Det er et konstruktivt forsøk på å sikre at ikke altfor mange er arbeidsledige til høsten, at banker ikke skal gå overende, og at hus ikke skal bli solgt på tvangsauksjon til spottpris. Det er det å få samfunnet vårt raskest mulig tilbake til det vanlige, disse reglene og behovet for hurtighet egentlig gjelder. Alle samfunnsområder påvirkes av denne krisen. I så måte er dette forskjellig fra mange andre vanskelige situasjoner vi har stått oppe i i fredstid. Det er ikke et begrenset område. Det er faktisk hele samfunnet som nås. Mange av oss kommer i denne tiden til å oppleve at de må ta stilling til helt nye spørsmål. Det er ikke sånn at vi mangler hjemler til de inngripende tiltakene i Norge. De finnes – dem bruker vi nå. Smitteloven gir oss utstrakte fullmakter til å legge begrensninger på hver enkelt nordmanns frihet – bevegelsesfrihet i disse dager – og måten de jobber på. Beredskapslovene våre for øvrig gir oss mulighet til å regulere mange ting i næringslivet for å sørge for at grunnleggende ting fungerer. Men når vi sitter og jobber med disse spørsmålene, opplever vi i mange saker at lovverket vårt ikke har tatt høyde for at dette lovverket ikke vil fungere i en krisesituasjon, fordi det ikke finnes noen unntaksmulighet for små og store ting. Det er allerede satt i gang en rekke tiltak for å avhjelpe negative konsekvenser av det som skjer, men vi ser behov for å gjøre tilpasninger i regelverket som krever hjemmel i lov, for lovverket vårt har ikke tatt høyde for en så spesiell situasjon som dette. Stortinget jobber raskt og samvittighetsfullt i denne situasjonen, men det vil alltid kreve noe tid og formaliteter å få fastsatt en lov eller et unntak fra lov. Dette er en ekstraordinær situasjon der vi har behov for å handle raskt, bl.a. fordi de inngripende tiltakene som karantene, det at vi får mange som er syke, også gjør at offentlig sektor fungerer dårligere og derfor ikke kan følge alle de saksbehandlingsreglene som vi i en normal situasjon ville gjort – rett og slett fordi det ikke er folk nok. Barnevernsinstitusjoner skal ha bemanning, men også barnevernsansatte kan havne i karantene, bli syke, ligge på intensivavdeling og dermed ikke kunne være der for å hjelpe de svakeste og mest utsatte. Derfor må vi ha regler som gjør at vi faktisk kan fylle på med ansatte i en slik situasjon. Alle forskrifter som blir fastsatt i de lovene som nå er listet opp i forslaget som er lagt frem, skal selvfølgelig varsles til Stortinget. Stortinget kan treffe vedtak som helt eller delvis opphever forskriftene. Vi er opptatt av at vi selvfølgelig skal ha mest mulig åpenhet rundt alt. Vi skal ha åpenhet rundt dette. Forskrifter fungerer ikke hvis ikke folk kjenner dem. Derfor er det bare bra. Men jeg tror kanskje at oppsummeringen, når vi er ferdig med dette, vil vise at dette dreide seg mest om hverdagsspørsmålene og minst om krisespørsmålene, men om å få hverdagen til å fungere. Når regjeringen kan vedta saker løpende, kan vi få tatt helt viktige og helt nødvendige beslutninger raskere for at ting kan fungere på en bedre måte. Vi må f.eks. sikre at de som har rett på ytelser fra det offentlige, faktisk får det. Her møter vi altså utfordringer i form av ulike frister. Det kan være frister for å søke om en ytelse der fristen av ulike grunner har gått ut, f.eks. fristen for å måtte komme hjem til Norge uten å miste barnetrygden – for Stortinget har vedtatt at hvis man er vekk mer enn tre måneder fra dette landet, mister man barnetrygden. Men det kan jo være at man i dag ikke kommer seg hjem rett og slett fordi vi har en situasjon hvor det ikke er mulig å komme seg tilbake til Norge på grunn av koronasituasjonen. Nav kan få problemer med å behandle sakene. Da må vi ha det nødvendige grunnlaget, også lovmessig og forskriftsmessig, til å flytte arbeidstakere til Nav for en begrenset periode, f.eks. Dette er altså en lov som setter regjeringen bedre i stand til å møte alle de små og store utfordringene som kommer, og som ingen av oss har tenkt på før vi står i situasjonen og ser at dette har vi ikke lovhjemmel til. Nå har vi samarbeidet med Stortinget og listet opp en lang rekke lover. Jeg kan ikke stå her og si at den er uttømmende, men da kommer vi tilbake til Stortinget med endringer i andre lover også hvis det viser seg nødvendig. Jeg er glad for at vi har hatt et godt samarbeid, at vi kan se at vi må jobbe hardt for å få ting på plass, og at vi også må kunne utvide dette tidsmessig hvis det viser seg at vi ikke har fått på plass alle de nødvendige lovendringene. Jeg har lyst til å slutte med å takke partiene på Stortinget for både god og velvillig dialog rundt disse spørsmålene. Vi har som regjering respekt for de fullmaktene vi får nå. Vi skal bruke regelverket med ansvar, klokskap og åpenhet, men vi skal bruke det med det ene perspektivet: Når tiden blir litt bedre, bør vi kunne se tilbake og si at det ikke var av tidsnød den arbeidsplassen, den bedriften eller den personens økonomi gikk overende, fordi vi ikke kunne jobbe fort nok fra det offentliges side.