Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Det er flott at vi får en debatt om hiv og aids i Stortinget i dag. Det er bra at det blir en politisk debatt i kjølvannet av Fafo-rapporten, selv om undersøkelsen har ligget der siden juni og den strengt tatt ikke fikk den oppmerksomheten den fortjente den gang. Men det er bra at interpellanten reiser spørsmål om dette i Stortinget i dag, for det har vi for lite av. Vi hadde etter min mening trengt en større og mer aktiv politisk debatt om hiv og aids, om økning i antall smittede og også om den hverdagen som hivpositive lever i. Vi hadde trengt en slik debatt hele året. Her hjemme kommer den lille debatten om hiv og aids hvert eneste år når tallene legges fram, og så forsvinner den like fort. Vi trenger den debatten året rundt, for folk roper om hjelp også når rapporten og statistikken ikke når VGs forsider. Norge er stor og aktiv på den internasjonale arena når det gjelder å bekjempe hiv og aids, både i forhold til spredning og også i forhold til å jobbe mot diskriminering og stigmatisering av positive. Den jobben trengs. UNAIDSs tall forteller oss at den globale kampen mot hiv og aids langt ifra har vært så effektiv som man trodde. Tvert imot går det i feil retning mange steder i verden. Statsråden og interpellanten har allerede vært innom de tallene som gjør at dette fortsatt skal være et viktig satsingsområde i vår utenriks- og utviklingspolitikk, både når det kommer til det å bevilge penger, og i forhold til at Norge skal være den som tør der andre tier. Vi må ta opp de ubehagelige sammenhengene mellom spredning av hiv og aids og f.eks. homofili, kvinners rettigheter, likestilling, reproduktiv helse og alt dette. Men vi må ikke glemme at hiv og aids ikke bare er et fattigdomsproblem og et utviklingsproblem. Det går i samme retning her hjemme. Antall smittede øker, men det får mindre oppmerksomhet. Vi trenger et nytt nasjonalt krafttak mot hiv og aids her hjemme, et like stort krafttak som det vi tar ute. De holdningene som Fafo redegjør for, burde vi skamme oss over. Det at det norske folk faktisk vet så lite om hvordan hiv smitter eller ikke smitter, men også det at folk er så fordomsfulle mot hivpositive, sier litt om at vi trenger det krafttaket nå, og at vi må være like kompromissløse her hjemme som det vi er ute. Hadde det vært heterofile, hvite menn med dresskoffert og makt som på begynnelsen av 1980-tallet fikk påvist hivviruset, tror jeg nok verden definitivt hadde gjort mer for å bekjempe smitten i de 27 årene som har gått. Det som bekymrer meg, etter å ha sett Fafo-undersøkelsen og også snakket med folk, er at det fortsatt er slik at mange tror at hiv ikke smitter hvite menn med dresskoffert og makt og dress, men at det er en homosykdom. Det er alarmerende, og det er feil. Dette gjelder alle. Selv om de som smittes av hiv, diskrimineres når de blir smittet, er det ikke slik at hivviruset diskriminerer, det smitter alle. Det å spre kunnskap og drive holdningsarbeid tar lang tid. Vi kan ikke bevilge penger på ett budsjett for å måle effekten allerede året etter. De nye tallene og ikke minst Fafo-undersøkelsen viser oss noe om at det har gått feil på 1990-tallet et sted, at kampen mot spredning av hiv og for bedre kunnskap fikk for lite ressurser allerede da. Derfor er vi nødt til å ta lærdom av det og ta et krafttak nå for forhåpentligvis å kunne se resultater på lang sikt. Vi har ingen tid å miste. Selv om det er vanskelig for oss politikere å si akkurat hva som funker, og hva som ikke funker, kan vi i hvert fall ikke gjøre mindre forebyggende arbeid fordi vi er usikre på effekten. Selv om det er vanskelig å si hva som funker og ikke funker i forhold til å redusere smitte, er det andre ting vi vet mer om som vi definitivt bare burde gjøre. Det handler om tiltak knyttet opp mot holdninger, diskriminering og stigmatisering. Det at hivpositive må leve i skjul i frykt for sosiale sanksjoner og diskriminering i arbeidslivet, i familien, i omgangskretsen, hos legene og i helsevesenet, over alt i samfunnet hvor hivpositive blir møtt med unødvendig skepsis og frykt, eller blir utstøtt eller mister jobben, sier oss litt om at vi har noe vi må gjøre. Dette skjer faktisk i 2008. I tillegg sier FN at Norge må feie for egen dør når det gjelder høy fane internasjonalt i forhold til stigmatisering, for vi har lovverk her hjemme som FN anser er diskriminerende. Det dreier seg om hivparagrafen, altså § 155 i straffeloven, som er overmoden for endring. Det er den fordi den ikke virker. Tvert imot virker den mot sin hensikt. Jeg er veldig glad for at justiskomiteen ser på dette nå i forbindelse med revidering av straffeloven. Jeg kunne ønske at salen var full av representanter i dag, og at flere ville delta i denne debatten. Sånn er det dessverre ikke. Men jeg håper at alle vi som da er her, enten det gjelder posisjon eller opposisjon, kan enes om at hivarbeidet må styrkes, at vi må ta et krafttak, for dette er for viktig til kun å handle om partipolitisk polemikk. Jeg kunne ønske meg at hivsaken ble en fakkeltog-sak igjen, og at vi inngikk et hivforlik i Stortinget der vi forpliktet oss til tiltak og ambisiøse mål.