Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-14:
Først har jeg lyst til å nevne at i St.meld. nr. 20 for 2004–2005, Vilje til forskning, står det at Norge skal bli ledende internasjonalt når det gjelder ny teknologi, kompetanse og kunnskap. Her har listen blitt lagt høyt. Det er med god grunn, for dette er framtiden til Norge som nasjon og for alle de barna finansminister Kristin Halvorsen prater så varmt om. Kunnskaps- og kapitalintensive næringer vil være nøkkelen til å videreføre Norges velstand etter oljealderen. Derfor er det nødvendig med både struktur- og systemendringer for å heve nivået på læringsresultatene innenfor utdanningssystemet samt å øke innsatsen på forskning og utvikling. Å redusere veksten i fondet for forskning og utvikling med 25 milliarder kr i forhold til tidligere forslag vitner om liten vilje til forskning i årene som kommer. Selv om dette ikke har innvirkning direkte på budsjettet for 2006, vil dette bety et kutt til forskningen for 2007 på ca. 900 mill. kr, samt at de langsiktige konsekvensene vil være betraktelig større. Dette svekker tryggheten for at vi vil kunne innfri opptrappingsmålet på 3 pst. av BNP. Når avkastningen for 2007 nå blir endret, må opptrappingsmålet nås gjennom en tilsvarende ordinær budsjettvekst. For det er faktisk slik at det finnes områder på statsbudsjettet som ideelt sett burde vært vedtatt for en lengre periode, nettopp for å få langsiktighet og forutsigbarhet inn i vedtakene. Jeg er fullstendig klar over departementets redsel for å binde opp kapital, men da tjener et slikt syn ikke saken. Forskning kan ikke bare skrus av og på helt etter de ulike regjeringers politiske syn og ståsted. Forskning fra det private næringsliv er spesielt konjunkturavhengig, og blir derfor ekstra skadelidende når det foretas kutt i en tid hvor forskning og utvikling skulle ha gått for full maskin. Forventningene til den private forskningsandelen er så høy at den ikke kan anses for å være realistisk. Det offentliges andel av forskningsinnsatsen bør derfor økes til 1,4 pst. av BNP, og den private andelen reduseres til 1,6 pst. Det er etter Fremskrittspartiets mening viktig å satse på forskningssektorer som i mindre grad tar distriktspolitiske hensyn og i større grad tar hensyn til kvalitetsmessige kriterier for tildeling av forskningsmidler. Statlige midler som sprøytes inn i forskningen, fordeles litt for «geografisk-demokratisk» og ikke i tilstrekkelig grad ut fra kvalitetskriterier. Videre er det slik at Norge er en del av noe større. En kunne ønske seg en enda sterkere nordisk samhandling, slik at vi i Norden samlet sett blir mer konkurransedyktige i kampen om de beste forskerne og også de europeiske forskningsmidlene. Da er det ikke riktig å risikere at Norge bare skal bli et haleheng. En annen utfordring for forskningen er at den nå er lagt til et departement og en statsråd som fra før har mange andre tunge utgiftsposter, og vi kan vel allerede nå kanskje ane konturene av en ny barnehagepolitikk hvor den uoffisielle skolestarten snart er i treårsalderen. At det legges opp til en redusert valgfrihet for foreldrene, hvor det kun er barnehager som er det eneste ene, og hvor staten gir sitt økonomiske tilskudd kun til dem som følger opp denne sosialistiske tenkningen, blir for meg veldig problematisk. Vil en ikke, så skal en! For i hvilken grad har noen rett til å fordele våre felles goder kun til én valgmulighet, nemlig barnehage? Jeg er helt enig i at det må være nok barnehageplasser for å kunne gi denne valgmuligheten, men det blir helt feil når foreldre som velger en annen løsning, blir sett på som mindre verdig til støtte og som «raringer» som ikke vil overlate sine barn fra morgen til kveld i barnehage. Det finnes mange barn som aller, aller mest hadde hatt behov for det de får minst av, nemlig nærhet og masser av tid fra sine nærmeste. Det har vært mye rart å høre fra statsråden de siste ukene. Vi har vært innom alt fra foreldre som ikke egner seg til å oppdra barn, begrenset språkopplæring, bordvers om småfugler, og nå sist at friskoler er en uting. For å si det som en ekte sørlending: Hva er det han holder på med? Nils Arne Eggen sa en gang så treffende: Når alle høvles ned i likhetens navn, blir de ikke like store, men like små. Så får heller statsråden kjøre berg- og dalbane med sine barn. Jeg og mine har lyst til å kjøre karusell.