Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2015-03-05:
Saksordføreren har gitt en oversikt over hva denne saken handler om – formelt sett. Formelt sett svarer regjeringa på Stortingets ønske om en gjennomgang av erfaringene med den ordninga som ble vedtatt i 2005, og som skulle sikre ei minste samla inntekt for personer over 67 år, på nivå med ytelsene til minstepensjonister, inklusive forsørgertillegg for ektefelle under 67 år og barn under 18 år. På vegne av Arbeiderpartiet vil jeg berømme statsråden for å ha svart på oppgaven på en grundig måte. Det er innhentet statistikk fra SSB og Nav som dokumenterer den faktiske bruken. Det er innhentet informasjon om praktiske sider ved saksbehandlinga fra dem som behandler sakene i Nav. Meldinga viser at ordninga fungerer etter hensikten. Begrunnelsen i sin tid var todelt. For det første: Det store flertallet av de aktuelle mottakerne var og er innvandrere. Det var mange fra Bosnia, en del fra den tredje verden, ca. 100 opprinnelig norske, men som hadde oppholdt seg i utlandet over lang tid. Alternativet til supplerende stønad ville vært sosialhjelp. Supplerende stønad ble ansett som en mer verdig ordning for den enkelte. For det andre: Ved å innføre en ordning med supplerende stønad tok staten en større del av det økonomiske ansvaret for å sikre alle i Norge en verdig alderdom. En positiv bieffekt av det var at en også dempet kommuners motvilje mot å bosette eldre innvandrere. I seg selv er det lite verdig å oppleve at noen kommuner får seg til å sortere mennesker på denne måten, men det er en annen debatt, som jeg skal la ligge her og nå. Jeg har vært inne på det formelle rundt dagens sak og gitt statsråden honnør for det. Men reelt sett snakker vi i denne saken om noe helt annet, der jeg ikke er like villig til å rose regjeringa, dessverre heller ikke stortingsflertallet. I denne saken snakker vi om noen av dem som har minst av alle. Vi snakker dessuten om dem som har aller minst sjanse til å kunne bedre sine egne levekår gjennom inntekt av eget arbeid, og som heller ikke vil få lang nok botid til å oppnå det vi regner som et minimum for pensjonister å leve av i Norge. Jeg nevnte at meldinga viser at ordninga har fungert etter hensikten. Det er i tillegg ei ordning som er rammet inn av streng inntektsprøving, når det gjelder både inntekt og formue. Mottakerne må søke hvert år ved personlig frammøte. Antall mottakere har vært som forventet. Forbruket av sosialhjelp har gått ned, som forventet. Avkorting mot egen inntekt øker, som forventet, med økende botid. To tredeler av mottakerne er enslige. Kun et meget lite antall, 214, fikk i 2013 forsørgertillegg for ektefelle/samboer under 67 år, kun 38 hadde forsørgeransvar for barn under 18 år. De siste tallene Stortinget fikk, var henholdsvis 250 og 40 personer. Det var, som saksordføreren også var inne på, ei ordning som ble innført med støtte fra alle partier, unntatt Fremskrittspartiet. Så ser vi til vår store overraskelse i budsjettet og samleproposisjonen, bare kort tid før denne meldinga legges fram for Stortinget, at hele regjeringa og stortingsflertallet med et pennestrøk velger å fjerne begge forsørgertilleggene. Reelt sett snakker vi kanskje om den prisen noen innbyggere i dette landet må betale for at Høyre har sluppet Fremskrittspartiet inn i regjering, for den gangen ordninga ble innført, var det som nevnt bare Fremskrittspartiet som stemte imot. Denne meldinga viser med all tydelighet at det er snakk om et sted mellom 200 og 300 av dem som har aller minst, som skal være med på å betale en del av denne prisen. Regjeringspartiene har et spesielt forhold til incentiver. De som har mye, blir flittigere av å få mer, de som har minst, blir flittigere ved å få enda mindre. Det er en filosofi Arbeiderpartiet ikke deler, og vi har derfor heller ikke sluttet oss til komiteens flertall, som sier seg tilfreds med at forsørgertilleggene er fratatt denne sårbare gruppa. Jeg er, må jeg innrømme, spesielt overrasket over Venstres holdning i dette spørsmålet. Når det gjelder meldinga for øvrig, drøftes det noen justeringer og presiseringer som Arbeiderpartiet er enig i, med ett forbehold, og det gjelder dem som er innlagt på institusjon. Dersom det blir likt for alle når det gjelder midler til eget forbruk, støtter vi det som regjeringa har presentert i meldinga. Helt til slutt: Arbeiderpartiet er også helt enig med regjeringa i at ytterligere kontrolltiltak ikke er nødvendig. Vi trenger ikke byråkrati for byråkratiets egen skyld, og når de som jobber med det, sier at kontrollen er bra, og regjeringa sier at kontrollen er bra, har vi ikke støttet flertallet i komiteen, som ønsker ytterligere kontrolltiltak.