trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1999-12-07:
Som eg sa i innlegget mitt, er det fleire enn staten som har som oppgåve å sikre den nasjonale eigarskapen. Det er faktisk fleire enn staten i ein blandingsøkonomi som bør føle eit ansvar for at det er risikovillig kapital, og at det er lagt til rette for inntening slik at det er grunnlag for gjennom verksemd å ha kapital med sikte på nødvendige investeringar. Når Trond Giske spør om vi no kan legge til rette for eit selskap i tillegg til alle dei vi elles har, basert på statleg eigarskap – eg forstår også at det skal vere noko privat i dette – vil eg vise til at vi allereie har etablert instrument gjennom Statens nærings- og distriktsutviklingsfond, gjennom SIVA og gjennom Folketrygdfondet. Det er etablert betydelege institusjonar som kan vere instrument både for å sikre eigarsida og også for å sikre den nødvendige kapitalen gjennom lågrisikolån eller andre investeringslån. Det er mi tilnærming. Og dersom det er sterk interesse for at staten gjennom finanspolitikken t.d. skal styrkje desse, er det ikkje vanskeleg å få med sentrum på å sikre det som måtte trengast av midlar korkje i SND, SIVA eller andre instituasjonar.
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1999-12-07:
Eg reknar med at det representanten Trond Giske i denne samanhengen viser til, er den merknaden som Arbeidarpartiet har i innstillinga til kredittmeldinga, der ein knyter eit nedsal av den statlege eigarskapen i kredittinstitusjonar opp til at dette skal øyremerkast til sånn eller slik. Når ikkje Senterpartiet og heller ikkje dei andre sentrumspartia var med på det, synest vi at det ikkje er rett på dette tidspunktet, når vi endåtil har sagt at ein ikkje skal selje ut aksjar, å legge klare føringar for kva midlane skal brukast til. I denne innstillinga har eg ikkje registrert at Arbeidarpartiet og Trond Giske har fremma konkrete forslag som går på den saka som Trond Giske er opptatt av. Eg gjentar at dersom ein meiner at næringslivet ikkje får tilført den nødvendige kapital gjennom dei ordningane som er etablerte, er Senterpartiet førebudd på å styrkje dei. Då må vi fyrst og fremst avklare om det næringslivet som vi forventar skal vere velfungerande, ikkje får den nødvendige kapital, og så skal vi vere villige til å stille opp gjennom dei ordningar som Stortinget gjennom finanspolitikken løyver til.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Det er riktig at Arbeidarpartiet og Framstegspartiet har heilt ulike haldningar til arbeidsfordelinga mellom regjering og storting. I Arbeidarpartiet meiner vi det er riktig at vi skal vedta dei strukturpolitiske retningslinene, og vi skal diskutera den statlege eigarskapen i bankane. Frå 1996 og fram til i dag har staten sete med eigarskap i begge bankane, og vi seier veldig klårt frå i dag at vi vil konsentrera eigarskapen vår i ein av desse bankane. Og så seier vi det som alle har vore einige om når det gjeld soliditet og konkurranse i forhold til konsesjon. Det er dei som i dag sit i bankar og som har eit ønske om å utøva den forretningsmessige ideen rundt banken sin, som skal søkja konsesjon. Det skal ikkje vi ta stilling til her i Stortinget, det er det Regjeringa som skal gjera. Vi legg vekt på det i retningslinene. Regjeringa skal gjera den operative jobben. Det ser ut som om Framstegspartiet synest at det er kjekt frå Stortinget si side å sitja og seia at no har vi aksjar til sals, og no skal vi laga nye bankar – Arbeidarpartiet meiner at det ikkje er på sin plass å gjera det, det er heilt uriktig å gjera det. Det er Regjeringa som skal gjera den jobben. Dersom ikkje Kreditkassen inngår i ei stor norsk løysing, er det klårt at då er aksjane der eventuelt til sals. No er det svært mange som har meint mykje om korleis dei vil organisera det norske bankvesenet. Vi seier at ei stor norsk eining må på plass før det er aksjar til sals i nokon bankar. Det har sentrum òg slutta seg til, så eg har stor tillit til at dette klarar finansministeren, men han må ikkje bruka så veldig lang tid på det.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Eg meiner framleis at dei store bankane våre er dei som best er i stand til både å utvikla forretningsideen og setja den i verk. Eg har sett i Dagens Næringsliv at det er somme som meiner at det bør Stortinget ta seg av, men det synest eg Stortinget er heilt ueigna til å gjera, det må bankane gjera sjølve. Så har vi frå Arbeidarpartiet si side sagt at ein må vera meir aktiv i den forstand at ein skal vera med og bruka pengar, dersom det er utvida eigenkapital ein ønskjer, og har ein eit ønske om å gå ut, så skal ein som eigar ikkje sitja og blokkera, men vera med på dei vedtaka som vert fatta i bankane sitt styre. Eg vil gå tilbake til det første spørsmålet, om vi skal sitja her og seia kva slags bankar vi ønskjer skal gå inn i den store norske eininga. Vi har 60 pst. eigarskap frå staten si side i DnB og Kreditkassen i dag. Så seier Børge Brende at vi må seia klårt ifrå om ein ønskjer ein storfusjon mellom DnB og Kreditkassen. Nei, dersom nokon av dei ønskjer å søkja om konsesjon, er det konsesjonsmyndigheita, altså Regjeringa, som skal avgjera det. Vi har sagt at konkurranse i forhold til publikum, kundane og dei tilsette må vera til stades dersom det skal skje – alt dette som Konkurransetilsynet skal vareta, dei må òg få lov til å gjera jobben sin. Eg trur ikkje at bankar, korkje når det gjeld struktur, retningslinjer eller konsesjonar, er eigna for Stortinget. Det er eigna for ei regjering, det er eigna for dei som driv innan finansnæringa, Konkurransetilsynet, Bankinvesteringsfondet, kredittvesenet, forbrukarorganisasjonar – alle må uttala seg om dette på vanleg måte. Vi skal ikkje saksbehandla dette i Stortinget.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Eg vil ta det siste spørsmålet først: Det ligg inne i budsjettet at ein skal selja seg ned frå 60 pst. til ein tredjedel i DnB. Når finansministeren og Statens Bankinvesteringsfond finn det rimeleg å gjera det, gjer dei det ut frå ei heilskapleg vurdering, slik som ein gjorde sist då ein hadde nedsal av dei statlege aksjane. Eg trur det vil vera uklokt av Stortinget å seia at no skal vi gjera det, no skal vi ikkje gjera det. Den vurderinga tar Statens Bankinvesteringsfond – og vi er jo einige i at aksjane skal seljast ned. Men den vurderinga som skal gjerast rundt dette, er det finansministeren som skal gjera. Når vi har sagt at vi ikkje er med på å endra det som går på at Statens Bankinvesteringsfond skal nominera medlemmer til styret, er det nettopp ut frå den ærlege og reielege vurderinga vi har hatt heile tida, at staten som eigar av bankaksjar ikkje skal gripa direkte inn i den daglege forretningsdrifta av bankane. Det er klart at ein kan seia, dersom Statens Bankinvesteringsfond skal nominera til styret, at styret ikkje har med den direkte daglege drifta å gjera. Men det er også klart at styret er involvert i vurderinga når det gjeld å gje store lån. Vi har jo lest denne hausten om dei store låna som har vore gjevne av DnB sitt styre. Eg må seia at eg synest det hadde vore veldig uheldig om staten skulle sitja med ulike hattar på, ta dei av når ein var styret og skulle vera med og vurdera dei store låna, og ta dei på igjen når ein skulle vurdera om dette var i strid med både det eine og det andre. Tilsynet skal òg ha ein kontrollerande funksjon. Derfor synest eg det er ryddig at vi held oss til det at når ein er eigar, sit ein ikkje i styret, for då har ein eit heilt anna ansvar enn om ein sit i representantskapet.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Arbeidarpartiet er for å ha ein statleg eigarskap i finansinstitusjonar for å vareta den nasjonale eigarskapen. Trengst det statleg eigarskap, spør Per-Kristian Foss, og svarar ja. Så Høgre er kome eit langt steg vidare i år, og tenkjer på korleis ein skal kunna vareta den nasjonale eigarskapen – ein treng ein statleg eigarskap no. Mitt eine spørsmål til representanten Per-Kristian Foss er: I eit replikkordskifte tidlegare var Børge Brende inne på ein storfusjon mellom DnB og Storebrand. Per-Kristian Foss har òg vore inne på det tidlegare; han seier at staten har kontroll. Men Storebrand er jo eit privat selskap. Har han ikkje noka form for audmjukskap i høve til at det er nokon som meiner noko i Storebrand, eller skal ein sitja i Stortinget og seia korleis ein ønskjer det frå Høgre si side? Bør ein ikkje vera litt audmjuk i forhold til at her er det ulike aktørar som òg kanskje har sterke meiningar om sitt selskap? Det andre spørsmålet mitt går på Høgre sitt forslag om å selja aksjane i Kreditkassen. Kva slags konsesjonshandsaming skal det vera dersom Stortinget seier at no skal ein selja desse aksjane? Kva slags grunnlag for avgjerd har Stortinget til å gjera det? Er ikkje Høgre lenger einig i at ei konsesjonshandsaming ligg det til Regjeringa å gjera?
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Det er mogleg at eg ikkje skjøna alt som vart sagt, men først innleidde representanten Johansen med at landsstyret til Venstre hadde gjeve si tilslutning til denne merknaden, og no forstod eg at Terje Johansen tok avstand frå den fordi han hadde vore borte. Men det er for så vidt ikkje noko problem for oss i denne saka kva Terje Johansen meiner, for det er eit breitt fleirtal som har gått inn på desse merknadene, som eg reknar med at alle sentrumspartia sluttar seg til. Men eg følte no at representanten Terje Johansen dreiv konsesjonshandsaming her. Det vi har sagt i denne merknaden, er at retningslinene ikkje skal utelukka nokon konstellasjonar eller fusjonar, men ei konsesjonshandsaming er det Regjeringa som skal gjera i forhold til retningslinene for konsesjonshandsaming. Når det gjeld soliditet, konkurranse og alle desse forholda, er det heilt normalt at ein innhentar vurderingar frå Konkurransetilsynet, Kredittilsynet og forbrukarorganisasjonane. Så dersom det er nokon som tippar over her og driv konsesjonshandsaming frå denne talarstol, må det vera Venstre sin representant. Eg har lyst til å spørja kva som gjer at han er uroa når det gjeld Arbeidarpartiet sine merknader. Vi har ingen merknader her som vi ikkje står i lag med sentrum om når det gjeld både retningsliner og konsesjonshandsaming.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-07:
Representanten Frøiland sa at Arbeiderpartiet tidligere hadde gått inn for klare føringer i strukturpolitikken. Jeg har lyst til å spørre Frøiland: Når sluttet de med det? Behandlingen av kredittmeldingen viser jo ikke at Arbeiderpartiet har disse klare holdningene som representanten stod på denne talerstolen og skrøt av at Arbeiderpartiet hadde. Når Frøiland i tillegg sier at finansministeren nå har fått «gåsignal frå Stortinget», kan man nesten forstå finansministeren når han sier at det kan ta litt tid. For han har jo ikke fått noe signal om i hvilken retning han skal gå, hvor fort han skal gå, og hva han skal gå mot. Jeg må innrømme at jeg hadde trodd at det etter alt oppstyret som Arbeiderpartiet skapte rundt sin egen rolle knyttet til håndteringen av kredittmeldingen, i hvert fall ville komme noe klart, noe tydelig, noe forutsigbart og noe langsiktig ut av Arbeiderpartiets behandling av disse svært viktige spørsmålene. Jeg har lyst til å be representanten Frøiland om å forklare forsamlingen hva Arbeiderpartiet vil. Det er veldig greit å kaste om seg med ord og uttrykk om at man må følge etter den strukturelle utviklingen osv. Ja, Norge har løpt etter den i mange år! Når staten i dag eier 60 pst. av DnB, er det ikke da mulig, ifølge Arbeiderpartiet, å sikre en sterk, norsk løsning med base i den banken? Eller må man tviholde på eierskapet også i Kreditkassen for å kunne få det til? Det ble også sagt fra representanten Frøilands side at hun syntes det var utrolig at Regjeringen hadde lagt fram en kredittmelding som på en måte ikke førte med seg noe, alt var som før. Hva har Arbeiderpartiet bidratt med gjennom behandlingen av kredittmeldingen som kan tilsi at nå er alt blitt forandret?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-07:
Jeg er ikke sikker på om jeg forstår problemstillingen til representanten Nordtun, for når ble det en opplest og vedtatt sannhet at forutsetningen for nasjonalt eierskap er at staten må være eier? Det er faktisk en rekke aktører som har påpekt det stikk motsatte, nemlig at det statlige eierskapet i forretningsbankene er en hemsko for en fornuftig og normal utvikling i et globaliserende finansmarked. Og det er jo ikke eierskapet i finansinstitusjoner i seg selv som er det viktige her, men at Norge kan tiltrekke seg kapital og finansinstitusjoner som både skal stimulere enkeltforbrukerne og ikke minst det norske næringslivet som vi veldig gjerne ønsker skal kunne vokse og videreutvikle seg. Jeg er ikke enig med Tore Nordtun i at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet er enige om behovet for endrede rammebetingelser. Denne meldingen synliggjør helt ypperlig at Arbeiderpartiet ikke har noen plan. Og det spørsmålet jeg egentlig har lyst til å stille tilbake, er: Siden Arbeiderpartiet i mange år har vært en pådriver for at Norge skal bli medlem av EU, hvorfor er ikke da Arbeiderpartiet tilhenger av å EU-harmonisere det norske regelverket som er konkurransevridende for de institusjonene vi allerede har, og som gjør at de må operere under særnorske rammebetingelser, mens utenlandske aktører kan komme og konkurrere i det norske markedet på helt andre vilkår enn dem våre norske aktører er underlagt? Det synes jeg Arbeiderpartiet burde ha kunnet sagt noe klart og tydelig om gjennom håndteringen av kredittmeldingen. Men det har de behendig unnlatt å gjøre. Nå sier saksordfører Frøiland at det tilligger ikke Stortinget å ha noen mening om det. Jo, selvfølgelig gjør det det, for hvis ikke Stortinget peker ut retningen, veien vi skal gå, hvordan kan man da forvente at Regjeringen skal gå den veien hvis ikke signalene fra denne sal er klare og tydelige
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-07:
Det er ikke slik at Stortinget nettopp nå har begynt å snakke om nasjonalt eierskap og hovedkontorlokalisering i Norge. Det har man snakket om i mange år. Men på tross av det ønsket har man ikke gjort noen verdens ting med rammebetingelsene for å sette de norske institusjonene i stand til å styrke sin egen posisjon i det norske marked. Man har gjort det stikk motsatte: hatt særnorske regelverk, særnorske bestemmelser, som har vært konkurransehemmende for våre egne aktører, som tross alt betjener det norske markedet. Jeg er helt enig med representanten Djupedal i at hovedmålet selvfølgelig er å betjene norske kunder, enten de er bedrifter eller privatpersoner. Men hvis de skal kunne det, må de sikres muligheten til det. Og når representanten snakker om mangelen på langsiktige private investorer, er det også denne salen sin skyld at vi ikke har det, fordi man nå i lang tid har hatt et skyhøyt skatte- og avgiftstrykk som i hvert fall ikke har bidratt til at vi har fått flere private investorer i denne nasjonen, og fordi Øystein Djupedal og andre har gått opp på denne talerstolen og snakket varmt om behovet for å ta enda litt mer fra dem som skaper verdier i dette samfunnet. Det er ikke slik at vi har sagt at denne salen umiddelbart skal akseptere budet fra MeritaNordbanken. Hadde vi ment det, hadde vi lagt det inn i forslaget og sagt: Selg kreditkasseaksjene til MeritaNordbanken! Det vi har sagt, er: Selg dem, la dem gå i omløp, og la oss se om det kan komme flere bud. Så setter man banken i spill, og så ser man hva som blir resultatet av en prosess. Men det er jo interessant å vurdere en nordisk løsning. Til og med representanten Frøiland har klart gitt uttrykk for at det kunne være en interessant modell. Hvorfor lar man da toget gå ut fra perrongen? Jeg skjønner ikke det. Jeg tror også at vi er enige om at finansinstitusjoner ikke er en vanlig pølsebu, men det går faktisk an å ha en langsiktig visjon i forhold til dette også.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-07:
Det hørtes ut som Børge Brende hadde forberedt den replikken lenge før han hørte mitt innlegg, for jeg brukte nemlig en betydelig del av mitt innlegg nettopp på å snakke om behovet for endrede rammebetingelser. Hvis Høyre hadde vært opptatt av det samme, hadde de sluttet seg til de forslagene vi har lagt frem både gjennom kredittmeldingen og gjennom den saken vi skal behandle etterpå i Odelstinget, som faktisk dreier seg om å endre rammebetingelsene for å sette våre institusjoner i en bedre konkurranseposisjon. Jeg har foreløpig ikke sett at Høyre har gitt sin tilslutning til noen av de forslagene som Fremskrittspartiet har lagt inn der. Når det gjelder skatt, tror jeg ikke at Høyre skal slå seg så altfor hardt på brystet, for det er faktisk Fremskrittspartiet som er tøffest når det gjelder å redusere formuesbeskatningen gjennom budsjettbehandlingen. Vi er hjertens enige om at det er behov for å redusere formuesskatten. Så til dette med eierskap. Det har aldri vært hevdet, verken fra min side eller fra Carl I. Hagens side, at man ønsker mer aktivt statlig eierskap. Det har aldri vært sagt. Det man har snakket om, er hvordan man kan sette all den akkumulerte statlige kapitalen i omløp på en slik måte at den styrker norsk næringsliv, og ikke på en slik måte at man får mer aktivt statlig eierskap som virker på den måten som det virker i dag. Dette er en veldig lang debatt som jeg gjerne skulle tatt med Børge Brende i en annen sammenheng. Jeg tror ikke jeg rekker å gi et fyllestgjørende svar på et så viktig spørsmål gjennom et lårkort replikkordskifte. Så til det siste. Representanten nevnte Skandia-saken. Et av de forslagene vi skal ta opp i Odelstinget, er nemlig å be Regjeringen om å se nærmere på Skandia-dommen som nettopp har falt, fordi det kan få ganske store konsekvenser for norske forsikringsselskaper hvis man ser disse tingene i sammenheng. Heller ikke det forslaget har Høyre gitt sin tilslutning til. Det kunne vært greit om Høyre, før de gikk opp her og kritiserte Fremskrittspartiet, hadde tenkt gjennom alle forslagene som det var mulig å gi sin tilslutning til.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-07:
Representanten Lie sa at man ikke skulle legge føringer fra Stortingets side. Da er jeg veldig interessert i å få vite hva representanten Lie mener Stortinget skal gjøre. Hvis Stortinget ikke skal legge føringer, ikke ha konkrete meninger, ikke ha visjoner eller synspunkter på i hvilken retning norsk finansnæring skal gå, hva skal vi da gjøre? Han sier at det man skal gjøre, er å uttrykke seg i generelle vendinger. Ja, er det generelle vendinger uten innhold, eller er det generelle vendinger som peker i en retning? Dette blir mer og mer uklart, synes jeg, og jeg kunne gjerne ønske meg at representanten Lie kanskje kunne klare å gi noen litt tydeligere signaler for hva sentrum vil med norsk finansnæring, for det har vi fortsatt til gode å få klarhet i. Så sa representanten videre at han ikke ville utbrodere hva som blir sagt fra de ulike regjeringspartienes side. Det kan jeg i og for seg godt forstå, for det er ikke lett å holde orden på hva de ulike partene mener fra dag til dag. Men er representanten Lie enig i at man bør kunne forlange som et minimum at det man har skrevet seg sammen om i en felles innstilling, også burde munne ut i en felles oppfatning om hvor man skal? Hvis det er slik at tre regjeringspartier gir ulike signaler om hva man egentlig tror man har vært med på å skrive seg inn i en flertallsmerknad om, så bidrar jo ikke akkurat det til å rydde opp i en høyst uklar situasjon. Det bidrar til mer forvirring og mer kaos. Jeg vil gjerne be om at Lars Gunnar Lie nå fra denne talerstolen kan klare å være klar, for dette er det flere av oss som lurer på.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-07:
Ved flere anledninger gjennom denne debatten har det blitt sagt fra stortingsflertallets side at Regjeringen nå har fått en klar marsjordre. Da vil jeg gjerne høre finansministerens vurdering av hva slags marsjordre han mener han har fått fra stortingsflertallet – hva disse såkalte nye strukturpolitiske retningslinjene fra sentrum og Arbeiderpartiet innebærer, og hvordan Regjeringen og finansministeren har tenkt å angripe dette. Dernest har man ved flere anledninger – iallfall partigruppene – mottatt henvendelser fra Storebrand og i og for seg fra andre forsikringsselskaper også, som ved gjentatte anledninger har påpekt at hvis ikke de særnorske rammebetingelsene blir endret, vil de komme til å måtte flytte ut deler av sin virksomhet. Det ble ignorert, og så flyttet deler av virksomhetene ut. Det siste eksempelet på det er etableringen av det nye nordiske skadeforsikringsselskapet If, som har hovedkontorlokalisering i Sverige, og som ikke kunne hatt hovedkontorlokalisering i Norge på grunn av det spesielle norske regelverk. Er finansministeren enig i at det nå snart er behov for å gjøre denne type endringer, slik at vi ikke selv står i veien for at etableringer av den type naturlig kan finne sted i Norge? Og videre: Er finansministeren enig i at det snart er på tide å foreta en harmonisering av det norske – og særnorske – regelverket, slik at vi får det på linje med de land som våre finansinstitusjoner konkurrerer med? Eller mener finansministeren at de reglene som gjelder for norske institusjoner er gode nok, og ikke trenger å forandres?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-07:
Det var den samme representanten Jagland som også fikk meg til å ta ordet. Representanten Jagland stod på denne talerstol og snakket om betydningen av å forvalte fellesskapets midler på en ansvarlig og ryddig måte, og han mente at Høyre og Fremskrittspartiet ikke akkurat bidro til det. Så la han til at det måtte jo være en forutsetning for å selge bankaksjer at man i hvert fall klarte å oppnå den høyest mulige pris. Det er jeg helt enig med representanten Jagland i, men for å oppnå en pris på en bank, må den faktisk være til salgs. Så langt har jeg bare oppfattet to partier i denne sal som klart og tydelig har sagt at de er interessert i å selge aksjene i banken. Det er faktisk et slikt salgssignal som må gis fra et flertall, før det er aktuelt å vurdere om det er mulig å oppnå en bedre pris enn det budet som faktisk foreligger, på en bank som ikke er til salgs, som finansministeren så pent sa det. Det har altså Arbeiderpartiet selv bidratt til, ved ikke på noe tidspunkt så lenge dette budet har ligget, å klare å komme med et eneste klart og tydelig signal om hvor de vil. Når representanten Hill-Marta Solberg sier at Høyre og Fremskrittspartiet ikke bruker sin rolle rett i forhold til hva Stortinget skal gjøre når det gjelder kredittmeldingen, er jeg sterkt uenig i det. Innledningsvis i debatten sa Ranveig Frøiland at man var skuffet over det Regjeringen opprinnelig hadde kommet med i Kredittmeldingen. Det vitner om at vi sitter med en regjering som egentlig ikke vil styre så veldig mye. Det betyr at Stortinget må ta det ansvaret, og faktisk trekke opp klare, tydelige retningslinjer for hvor man vil. Så går Arbeiderpartiet i kompaniskap med de samme partiene som man kritiserer for ikke å ha noen mening, og lager en innstilling som ikke munner ut i noen verdens ting! Det er ikke klart. Det gjør det hele enda mindre klart, og jeg synes det er mer urovekkende. Så til Jaglands begrep om statsskrekk. Det er godt mulig at Fremskrittspartiet har statsskrekk, men ikke mer enn at vi sendte en skriftlig henvendelse til parlamentarisk leder Thorbjørn Jagland – som vel ikke akkurat representerer et parti med statsskrekk – og bad om samtaler for å prøve å komme frem til løsninger, subsidiære sådanne, slik at man kunne sikre et bredt parlamentarisk grunnlag i Stortinget. Det brevet er aldri besvart! Da synes jeg det er noe arrogant av den samme parlamentariske leder å gå opp på denne talerstol og beskylde enkelte partier for ikke å ville vurdere langsiktige løsninger. Det har representanten selv bidratt til at vi ikke får ved ikke å ville gå i dialog med andre partier i Stortinget. Det synes jeg er trist. Da blir det litt lettvint å stå her og kaste om seg med morsomme ord – som statsskrekk. Jeg synes faktisk det er godt at noen av oss har såpass mye statsskrekk at vi klarer å se hva som vil være godt på lang sikt.
Børge Brende (Høyre), 1999-12-07:
Jeg er enig med representanten Frøiland når hun sier at Regjeringen har forholdt seg passiv til de nye utfordringene vi står overfor når det gjelder finansinstitusjonene. Men der er det også slutt på enigheten, for å dekryptere det Ranveig Frøiland og Arbeiderpartiet mener i denne saken, er jammen ikke enkelt. Hvis det er slik at man ønsker et norsk alternativ, har man full mulighet til det gjennom DnB, hvor staten i dag eier 60 pst. Hvis Arbeiderpartiet ønsker at DnB og Kreditkassen eventuelt skal slå seg sammen, hvorfor sier man ikke det? Poenget er at det er helt umulig for finansministeren når han får beskjed om at han får gåsignal fra Stortinget. Nå vet vi at finansministeren vanligvis liker å løpe, men det å få et gåsignal uten å få beskjed om hvilken retning man ønsker, det er meget vanskelig. Jeg synes at det er en form for mangel på redelighet at man ikke her og nå kan avklare om man ønsker DnB og så bygge videre på det sammen med Storebrand f.eks., eller om det er en storfusjon mellom bankene man ønsker. Jeg tror helt sikkert at Ranveig Frøiland har gjort seg tanker om det, men hvorfor deler hun ikke det med Stortinget og finansministeren, så vi får høre hva Arbeiderpartiet egentlig står for og mener? Er det ment bare for de indre sirkler i partiet, eller er det såpass stor uenighet i partiet om det at man på dette tidspunkt ikke kan gi noen klare signaler? Det er det ene spørsmålet. Det andre er: Hvis man skal lage en stor norsk enhet, må det ikke ligge en bankpolitisk eller industripolitisk idé bak? Det er vel ikke slik at vi politikere og Hopland i Bankinvesteringsfondet og andre skal lage den store design, og at man blir enig om at sånn skal det være. Man trenger vel også noen som på forretningsmessig basis utformer den fusjonen og mener at det faktisk er mulig å tjene penger på dette.
Børge Brende (Høyre), 1999-12-07:
Først må jeg si at det var et interessant innlegg som representanten Siv Jensen holdt. Mest interessant ble innlegget når hun på et prinsipielt grunnlag avviste statlig eierskap og mente at det kan være en hemsko for utviklingen av banker. Jeg trodde faktisk at det Siv Jensen og Carl I. Hagen den siste måneden hadde tatt til orde for, var mer statlig eierskap. Men det var kanskje ikke innenfor finansnæringen, for der virker det som en hemsko. Det var kanskje innenfor industri og andre områder Siv Jensen hadde tenkt seg det. Ettersom representanten Fridtjof Frank Gundersen også sitter på nesten første rad, antar jeg at representanten Jensen ikke avviser problemstillingen, for når representanten Gundersen finner det nødvendig å gå ut med en replikk i Dagbladet og ta avstand fra både Siv Jensen og Carl I. Hagens store tanker om statlig eierskap, må det i alle fall være noe i det. Det jeg hadde forventet at Fremskrittspartiet hadde fokusert på, var ikke statlig eierskap. Det vi må fokusere på, er at det er klart at det blir vanskelig å få til norsk eierskap når finansministeren i nasjonalbudsjettet sammenligner skattenivået for nordiske bedrifter og bare ser på kapitalsatsen, og ikke tar med den særnorske formuesskatten, en type skatt som danskene nå har avskaffet, og som svenskene ikke har på aktivt eierskap. Det er klart at når MeritaNordbanken kan legge inn bud på Kreditkassen og gå ned til kjernekapitaldekning på 5 pst., mens en norsk bank ikke har lov til å gå under 7 pst., er det et eller annet med våre rammebetingelser som er skikkelig galt, og som hemmer norske bedrifter og norske finansinstitusjoner. Det er også slik at konsolideringsreglene er annerledes i Norge, og det gjør det også vanskeligere. Ser en på det nye selskapet som Storebrand og Skandia har etablert på skadesiden, er man fra Skandias side inne med en så stor eierandel at det ikke kunne vært etablert i Oslo. Det er dette jeg hadde forventet at Fremskrittspartiet hadde satt i fokus, ikke statlig eierskap.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Siv Jensen gav uttrykk for at hun ikke var noe særlig imponert over det flertallet i dag har formulert i innstillingen, og som tydeligvis vil bli vedtatt. Jeg la merke til Siv Jensens varme omtale av rammebetingelser, og det tror jeg nok vi er enige om, og forholdene til eierskap og norsk næringsliv og samfunnet generelt. Siv Jensen nevnte også at for å ivareta norske interesser var dette med rammebetingelser og de øvrige momentene viktig. Så gikk hun videre inn på forslaget som Fremskrittspartiet fremmer i dag, nemlig øyeblikkelig salg av aksjene i Kreditkassen, og hun vil kvitte seg med de øvrige aksjene som staten eier i bankvesenet. Dette får jeg ikke til å harmonere. Ser ikke Siv Jensen og Fremskrittspartiet nødvendigheten av en norsk finansnæring? Og hvordan har Fremskrittspartiet tenkt å sikre et nasjonalt eierskap? For ellers går ikke dette i hop. Mitt spørsmål til Siv Jensen til slutt er: Gode rammevilkår hindrer overhodet ikke oppkjøp fra utlandet, så hvordan kan dette innlegget til Siv Jensen harmonere når det er om å gjøre å kvitte seg hurtigst mulig med absolutt alt, og man så skal sikre samfunnsinteresser og næringsinteresser ved hjelp av gode rammevilkår, men staten skal fullstendig slippe styringen og interessen av å ha en selvstendig finansnæring i Norge?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-07:
Denne debatten er på mange måter helt omvendt av hvordan en debatt i en hvilken som helst nasjonalforsamling ellers i Europa ville ha vært. I søreuropeiske og latinske land er man veldig opptatt av nasjonalt eierskap. Derfor har man sett at finansnæring og banker ikke er som en hvilken som helst pølsebu, og derfor er det viktig at man har nasjonal kontroll. Det har man også i mange utenlandske banker der staten er inne i betydelig grad, nettopp for å sikre de viktige funksjonene som bankvesenet har, for å sikre at hovedkontorfunksjoner legges i landet, og at det finnes en viss sunn konkurranse. I Norge var det Fremskrittspartiet som i løpet av et par minutter klarte å si at budet på Kreditkassen fra MeritaNordbanken var et meget godt bud. Lenge før vi hadde papirene her i huset, var man i stand til å trekke en slutning om et bud mellom to kommersielle aktører, noe som for meg er totalt useriøst, på en måte som den typen viktige spørsmål overhodet ikke kan behandles på. Det som da på en måte er utfordringen fordi mye av representanten Jensens innlegg dreide seg om dette, er: Hvis vi aksepterer – og det må vi jo – at kapitalen flyter fritt over landegrensene, og hvis vi aksepterer som premisser at vi skal ha et bankvesen som er en del av den globaliserte verden, hvordan sikrer vi da at man sørger for å ha hovedkontorfunksjoner i Norge? Jo, det kan man gjøre på flere måter, men den viktigste og enkleste måten er selvfølgelig gjennom det statlige eierskapet for på den måten å sikre at man har en struktur som bidrar. Så spørsmålet: Finnes det langsiktige norske private investorer som vil være en garantist for det? Nei, erfaringsmessig gjør det faktisk ikke det. Erfaringsmessig er det staten som kan ivareta den funksjonen som en «sleeping partner» i en bank, og på den måten sikre at ringvirkningene kommer det norske samfunnet til gode. For det håper jeg Siv Jensen er enig i, at det norske bankvesenets hovedfunksjon er å betjene norske kunder, norske bedrifter, de som tross alt utgjør det norske finansmarkedet. For de aller fleste banker vil det være hovedmarkedet, og det håper jeg også at Siv Jensen er enig i. Spørsmålet mitt er derfor: Hvordan er det mulig for Siv Jensen å ha en så provinsiell holdning til en så viktig næring?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-07:
Jeg tror representanten Foss har rett i at vi bare har sett starten på de store omveltningene eller endringene som kommer innenfor norsk bank- og finansnæring. Hvis man bare tenker på forhistorien til det vi diskuterer her i dag, var situasjonen den at en svensk-finsk bank la inn et bud på en norsk bank, som i utgangspunktet ikke var til salgs, og det har altså avstedkommet de store strukturendringene som det nå åpnes for i kredittmeldingen. Det er interessant det Per-Kristian Foss sier, at i så måte kan et statlig eierskap representere i hvert fall forutsigbarhet i en periode, for, som Foss sa, det er bare ekstreme liberalister som ønsker å selge ut over natten. Det var vel i så måte et forstandig standpunkt. Det som Høyre ønsker, er at Kreditkassen går sammen med MeritaNordbanken eller en annen bank i en nordisk løsning, og så ønsker man en stor norsk løsning, angivelig med statlig kapital i en overgangsfase. Jeg tillater meg å spørre representanten Foss om følgende: Hvis f.eks. Deutsche Bank legger inn et bud på den nye fusjonerte, såkalte store norske enheten, der det finnes en statlig eierandel, hvordan vil hr. Foss stille seg til det? Poenget er da at dette er en kommersiell aktør, som ser at her er det en stor og interessant bank, som sannsynligvis tjener relativt gode penger i Norge også og kanskje i et større marked. Så kommer det en gigant, for uansett hvordan vi fusjonerer den norske bank- og finansnæringen, vil det være lilleputter i en stor internasjonal sammenheng. Og det det statlige eierskapet er garantisten for, er at det faktisk bringer ringvirkninger til norsk næringsliv og norske forbrukere, som de primært er satt til å betjene. Men så lenge bare et tilfeldig bud er i stand til å endre en hel struktur, i dette tilfellet for Kreditkassen og for Høyres vedkommende, betyr det i neste runde: Hvorfor skal markedet ta høytidelig at staten har et eierskap som man forvalter, og mener er langsiktig? Og min utfordring til hr. Foss er: Betyr det at bare det kommer en stor internasjonal aktør og legger penger bordet og sier at vi kjøper resten av aksjene i den norske enheten, er Foss villig til å selge?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-07:
Det er med glede jeg tar opp forslaget.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-07:
Det siste replikkordskiftet her viser jo til fulle hvor vanskelig det er å være minister i en mindretallsregjering som ikke har styrke eller tyngde i stortingssalen til å få gjennom noe som helst av det man mener er riktig. Her går altså stortingsflertallet nå og endrer totalt på den strukturpolitikk som finansministeren primært hadde ønsket, og som stortingsflertallet hadde lagt i fjor, så det er klart at da blir det vanskelig å være finansminister. Da kan man gjøre ett av to: Enten kan man velge å svelge kamelene, eller så kan man velge å ikke spise dem. Det finansministeren her gjør, er at han velger å spise dem, både medhårs og mothårs, og det må bli en øvelse som han får stå for. I motsetning til de fleste her var jeg tilfreds med det som stod i kredittmeldingen, fordi det var det samme som stortingsflertallet hadde sagt et år før. Det er klart at et år i finansnæringen er ganske lang tid, det innser også jeg, men samtidig så jeg ikke at det var noen spesiell grunn til, bare fordi en liten svensk banksjef kom flyvende over kjølen, at vi skulle endre den norske strukturpolitikken. Det er i grunnen det som er mitt spørsmål til finansministeren, og som jeg syns er det mest alvorlige med det Stortinget i dag gjør, nemlig at intet vedtak har noen holdbarhet, noen langsiktighet, i seg. Jeg syns det var klokt sagt av finansministeren da han sa at vi har ingen bank til salgs. Om han ikke sa det så direkte, sa han at Stortinget var av den oppfatning at statens bankaksjer skulle forbli på statens hender. Det var en riktig uttalelse på det tidspunkt. At han mener noe annet i dag, får nå i grunnen så være. Det som da er poenget, er at hvis det skal være slik at stortingsflertallet til enhver tid på en måte bare kan herse som det vil, og gjøre alle vedtak temporære, hvordan tror han det oppfattes i de store, seriøse markeder ute i verden at bare man kommer med et bud, blåser storting og regjering og alt over ende, helt uten at det finnes ryggrad til å forsvare et eller annet man mente var riktig kun kort tid tilbake? Det er langtidseffekten av det Stortinget nå er i ferd med å gjøre. Og min utfordring til Restad er: Er han, i likhet med meg, bekymret over det?
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-12-07:
Med presidenten si tillating vil eg gratulera Trond Giske med gebursdagen i dag! Så til replikken: Vi står sjølvsagt bak det som er skrive i innstillinga, og eg ser ikkje noko poeng i å utbrodera vidare korleis dei ulike uttalar seg omkring dette som no er skrive inn. I innstillinga har vi eigentleg sagt det på den måten at det skal ikkje leggjast føringar for noka bestemt løysing frå Stortinget si side. Frå Stortinget si side skal vi trekkja opp dei generelle retningslinene, og då har ein sagt at ein ikkje kan utelukka den omtalen som det her er snakk om. Elles ber eg også om at ein legg merke til det som er sagt som motargument mot ei slik løysing, der ein viser til – som òg saksordføraren tok opp i innlegget sitt – at det er mange argument som talar mot ei slik løysing. Og eg går ikkje inn på konkrete løysingar her.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-12-07:
Igjen er det eit forsøk på å få ei utsegn om konkrete løysingar. Eg har sagt, og held fast på, at denne innstillinga, og tilrådinga i innstillinga, er generell utan å ta stilling til konkrete løysingar. Men det er rett som Per-Kristian Foss sa, at frå Regjeringa si side låg de klårt signal om at ein ikkje såg det gunstig med ei slik løysing. Og i innstillinga – som også saksordføraren gjorde greie for – har vi understreka at det er mange negative argument mot ei slik løysing. Men skal vi nullstilla dette og seia at no ser vi korleis utviklinga blir, vi gir ikkje anna enn generelle signal frå Stortinget si side, så kan vi heller ikkje gå inn på den konkrete løysinga og den konkretiseringa som representanten Foss no ønskte at eg skulle gå inn på.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-12-07:
Ja, det er ei utfordring å vera klår. Det eg har sagt, er: Eg vil ikkje gå inn på konkrete løysingar, kven som eventuelt skal slå seg saman eller ikkje slå seg saman i den samanhengen som det her er snakk om. Men det vi seier, og det er klårt, er at vi skal ha ei sterk norsk eining. Det skal vera hovudkontor og hovudkontorfunksjonar i Noreg. For å kunna få det til, og vera sikre på at det er noko som varer, vil vi at staten skal sitja med minst ein tredjedel av eigarskapen i denne eininga. Og når det gjeld sjølve konsesjonsvurderinga, skal det leggjast vekt på soliditet, konkurranseomsyn og kompetanse, og der også sjølvsagt brukarane sine interesser vert varetekne.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Komiteens leder viste til at sentrum og Arbeiderpartiet var blitt enige i denne saken. Men bare noen dager etter at vi hadde avgitt innstilling om kredittmeldingen, kunne en lese i Dagens Næringsliv: «Finansminister Gudmund Restad får skjenn av Venstres finanspolitiske talsmann Terje Johansen. Johansen mener Restad går for langt når han ikke lenger vil avvise en fusjon mellom DnB og Kreditkassen.» Terje Johansen sa videre i intervjuet i Dagens Næringsliv den 3. desember: «Dette får stå helt for Restads egen regning. Restad går for langt. Vi i Venstre har holdt oss til at regjeringen har sagt nei til en slik fusjon i kredittmeldingen. Det burde holde. Venstre står på regjeringens mening.» Men nå viser det seg at representanten Terje Johansen har vært med på å skrive en merknad i innstillingen på side 13: «Mellom anna på denne bakgrunnen meiner fleirtalet at dei strukturpolitiske retningslinene ikkje bør utelukke at dei to største forretningsbankane kan slåast saman.» Så mitt spørsmål til Lars Gunnar Lie er: Er komiteens leder enig med Terje Johansen i Dagens Næringsliv, eller er komiteens leder enig med Terje Johansen i innstillingen? Hva er sentrumspartienes syn i forhold til en sammenslåing av DnB og Kreditkassen?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Representanten Holte snakket varmt om hvor viktig det er å sikre det nasjonale eierskapet i finansnæringen. Det er jeg helt enig med Holte i. Derfor er jeg glad for at vi i en felles merknad har understreket at vi skal få en norsk løsning som ikke svekker det nasjonale eierskapet, og at det er et viktig mål. Vi mener at det nasjonale eierskapet er viktig ikke bare i finansnæringen, men også i næringslivet for øvrig. Én måte å gjøre det på er at vi har statlig eierskap eller deleierskap, som vi har f.eks. i Statoil og Hydro. En annen måte er å legge til rette for private norske investorer som ser langsiktig og går inn i det private næringslivet med kapital. Men en tredje måte å gjøre dette på, kan være å lage private og offentlige investeringsfond sammen. Det er et forslag som Arbeiderpartiet har kommet med, og som kunne være med og bidra til et sterkere nasjonalt eierskap også i det øvrige næringslivet. Det har Senterpartiet så langt vært avvisende til. Mitt spørsmål til representanten Holte er: Hvorfor er Senterpartiet så avvisende til et slikt tiltak? Det kunne ført til at vi fikk et styrket nasjonalt eierskap og økt kapitaltilgang til det private næringsliv, og vi kunne unngå de mange problemstillingene det medfører at staten sitter som heleier med alle de forskjellige hattene som man da får. Spørsmålet videre er: Hvilket alternativ har representanten Holte for å sikre målsettingene om nasjonalt eierskap i det øvrige næringslivet, når han avviser Arbeiderpartiets forslag om slike investeringsfond?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Jeg føler at jeg ikke fikk svar på spørsmålet mitt fra representanten Holte. Det er vel og bra at vi har SND, og det er vel og bra at vi har SIVA, men det var ikke egentlig akkurat det vi hadde tenkt at et statlig/privat investeringsfond, som vi har forslag om, skulle fylle rollen til. SND og SIVA fungerer godt på sine områder, og hvis representanten Holte mener at de bør styrkes ytterligere, skal vi sikkert kunne ta en diskusjon om det. Mitt spørsmål er hvorfor Senterpartiet avviser forslag om å gå inn og lage store investeringsfond – som gjerne kan ha et flertall av private, 51 pst. privat og 49 pst. statlig – som kan bidra til langsiktig kapital til norske bedrifter som ønsker å vokse og kanskje også å satse internasjonalt, nordisk, europeisk eller hva vet jeg. De forslagene har Jørgen Holte og hans parti avvist. Og mitt spørsmål blir da: Mener Jørgen Holte at det er nok nasjonalt eierskap, siden dette er uinteressant for Senterpartiet? Eller mener han at SND og SIVA kan løse de oppgavene som disse investeringsfondene var tenkt å løse? Jeg er uenig i en slik konklusjon, at SND og SIVA kan løse de problemene, og jeg etterlyser igjen begrunnelsen for at man går imot det, om man mener at det er nok nasjonalt eierskap, eller om man har andre gode forslag til hvordan det kan løses.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Det er interessant å høre representanten Johansen først si at han er glad for at Stortinget ikke går inn i hvilke konkrete løsninger som skal bli resultatet av dette, for deretter å bruke hele innlegget sitt på å fortelle hvilke løsninger han ikke ønsker seg. Jeg registrerer at Venstres landsstyremøte har sagt nei til en sammenslåing av DnB og Kreditkassen. Jeg registrerer videre at Regjeringen inviterte Stortinget til å si nei til en sammenslåing av DnB og Kreditkassen. Men jeg registrerer også at sentrum og Arbeiderpartiet i innstillingen ikke er med på den konklusjonen, men tvert imot sier at vi mener at de strukturpolitiske retningslinjene ikke bør utelukke at de to største forretningsbankene kan slås sammen. Så kan vi lese i Dagsavisen fra i går, hvor Terje Johansen er uenig med stortingsflertallet, som vil holde mulighetene for en slik fusjon åpen: «Jeg vil reservere meg mot merknaden som sier at en sammenslåing av DnB og Kreditkassen ikke bør utelukkes, sier Venstres finanspolitiske talsmann Terje Johansen». Videre: «Denne merknaden er kommet med uten min viten, sier han. Johansen har vært borte fra Stortinget de siste ukene på grunn av isjiasproblemer.» Jeg har all sympati for Johansen for isjiasproblemene, men det kan ikke være slik at fordi Terje Johansen er borte fra Stortinget i to uker, er de avtalene og de merknadene som Venstre legger inn i forhold til kredittmeldingen, ikke lenger gjeldende. Så mitt spørsmål til Terje Johansen er: Er det slik at han fortsatt mener at konklusjonen er at DnB og Kreditkassen ikke kan slås sammen, at det er utelukket? Og hvor er denne reservasjonen i så fall uttrykt fra representanten Johansen?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Johansen har helt rett i at det er ikke noen tvil om hva Venstre mener i denne sak, for det står nemlig i innstillingen på side 13. Der står det at flertallet – inkludert Venstre – mener at «dei strukturpolitiske retningslinene ikkje bør utelukke at dei to største forretningsbankane kan slåast saman». Det er det Venstre mener. Så er det nok riktig at representanten Johansen står her på talerstolen og visstnok mener noe helt annet enn det som står i denne flertallsmerknaden fra Venstre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Arbeiderpartiet. Nå er det i og for seg ikke så alvorlig – jeg skal gi representanten Johansen helt rett i at det kanskje ikke er så interessant hva representanten Johansen mener. Det som er interessant, er at det er en flertallsmerknad her som sier helt klart at de gjerdestolpene som Terje Johansen snakker om, ikke skal settes så langt inn at en sammenslåing av DnB og Kreditkassen er utelukket. Så får vi se hva som skjer etter at denne kredittmeldingen er behandlet, og hva som skjer med aktørene, om det kommer f.eks. et bud på Kreditkassen fra DnB. Så skal det behandles. Nå har Terje Johansen gått veldig langt i å behandle den saken allerede her, han har vært inne på distriktspolitikk, på de ansatte, på konkurransesituasjonen osv, så konsesjonsbehandlingen er i full gang her – antakelig ikke fra partiet Venstres side, men fra representanten Johansens side. Mitt spørsmål til representanten Johansen er om han nå er ferdig med denne saken, eller om partiet Venstre er ferdig med den, for i Dagens Næringsliv fredag 3. desember sier nemlig Venstre-talsmannen at han «krever at regjeringen samlet må tolke kredittmeldingen. Det må tas opp i regjeringen hvis det skal være slik Restad sier». Det Restad har sagt, er at han ikke har tenkt å legge opp til noen retningslinjer som avviser en sammenslåing av DnB og Kreditkassen. Hvis finansministeren skal følge opp stortingsinnstillingen slik den er skrevet fra partiet Venstre, vil partiet Venstre ta omkamp i Regjeringen, skal man forstå Johansen riktig i Dagens Næringsliv. Det hadde vært veldig fint om Johansen kunne utredet litt om det fra Stortingets talerstol.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-07:
Nei, man skal kanskje ikke forvente at sentrums talsmann kan svare for hva Venstre mener, det har jo alltid vært vanskelig historisk sett. Det er vel sagt for spøk at der tre Venstre-folk er til stede, er det minst fire meninger. Det litt uvanlige er vel at samme representant har to meninger – i samme sak, på samme tid. Det må nok noteres som interessant selv i Venstres historie. Derfor vil jeg konsentrere meg om hva representanten Lars Gunnar Lie mener, for det er faktisk nesten like uklart. Da kredittmeldingen ble presentert, var det mange som var opptatt av at det stod ingenting i den. Da fremholdt Lars Gunnar Lie at det gjorde det. Han avviste den store fusjonen som ville hindre konkurranse, altså en storfusjon mellom de to største norske forretningsbankene. Jeg innrømmer at akkurat det punktet var rimelig klart. Det stod riktignok ut fra «dagens marknadssituasjon», men sagt fra Finansdepartementet var det veldig få som trodde at det gjaldt bare den dagen meldingen ble avlevert. For noen dager etterpå sa finansministeren at nå er situasjonen annerledes – altså i markedet. Det var altså en dagsobservasjon. Jeg er vant til å oppfatte representanten Lars Gunnar Lie slik at han ikke uttaler seg ut fra dagens markedssituasjon, men uttaler seg prinsipielt – og at prinsippene varer lenger enn utover Børsens stengetid den dagen. Så mitt spørsmål er egentlig: Hva mener representanten Lars Gunnar Lie? Er han for en slik storfusjon, er han åpen for den, eller er han mot den? Han har hatt det siste standpunktet også i høst.