Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-02-03:
Da Telia-Telenor-fusjonen brøt sammen like før jul i fjor, kom dette som en betydelig overraskelse på oss alle, en negativ overraskelse i den forstand at vi aktivt hadde ønsket en slik storfusjon av hensyn til vår felles evne til å gjøre en innsats på telemarkedet og få en vekstmulighet for norsk og nordisk industri uten sidestykke. Overraskelsen kom fordi det ikke var noen indikasjoner på at denne fusjonsprosessen kunne bryte sammen, og bryte sammen på det grunnlag den gjorde. Så holdt statsministeren en redegjørelse for Stortinget rundt dette, hvor det hele og eneste budskap var at fusjonen brøt sammen på grunn av holdninger fra svensk side. En slik situasjon kunne ikke Stortinget leve med, og vi har også sett at gjennom høring, komitebehandling og komiteinnstilling har vi fått et helt annet resultat. Det er reist betydelig kritikk mot Regjeringen på en rekke områder. Det gjelder både informasjonen til Stortinget og embetsførselen. Statsministeren har klokt nok sagt seg innforstått med og akseptert den kritikk som er kommet fram, hvilket selvsagt betyr at statsministeren er enig i, for Regjeringens vedkommende, at Regjeringen burde stilt seg i en stilling som gjorde at den kritikk som komiteen kommer med, ikke var kommet. Det vil si at Regjeringen aksepterer de feil som komiteen påpeker, som feil fra Regjeringens side. Så langt har denne saken med sitt tragiske, faktiske utfall fått en behandling i Stortinget som Stortinget kan leve med. Men når statsministeren sier at det han sa før jul, var en faktisk redegjørelse for et hendingsforløp, mens det statsministeren sier i dag, er et svar på komitegjennomgangen og den kritikk komiteflertallet er kommet med, er dette et noe haltende resonnement. Komitegjennomgangen går nettopp på det som var Stortingets og Regjeringens behandlingsmessige forskudd på det sammenbrudd i fusjonen vi fikk. Ergo er det statsministeren innrømmer i dag, etter mitt beste skjønn, en kraftig moderasjon av de standpunkter statsministeren stod for i sin redegjørelse for Stortinget i desember. Så langt er det også vel og bra i forholdet mellom regjering og storting. Jeg tror at jeg i likhet med Jan Petersen vil be statsministeren om å være noe varsom med å basere et forsvar på å diskutere andre saker enn den saken Stortinget har til behandling i dag. Det sies at lista nå er lagt høyt, og at lista er lagt generelt høyt i forhold til informasjonsplikten overfor Stortinget og i forhold til problematisering av felter som kan tenkes å være vanskelige i en saks hendelsesforløp. Det er riktig, men det er ikke nytt, og det er særlig ikke nytt i en sak som har så store økonomiske konsekvenser for det norske samfunn som denne saken har. Derfor er denne saken også i sin størrelse unik. Den er i sin størrelse, i sitt økonomiske omfang, unik og kan ikke uten videre sammenliknes med enhver annen sak Stortinget har til behandling, selv om prinsippene selvfølgelig må være gjennomløpende når det gjelder informasjonsplikt fra regjering overfor storting. Det er også på grunnlag av at statsministeren så reservasjonsløst har bøyd seg for Stortingets kritikk noe underlig å se et par av de medforsvarere Regjeringen har hatt i denne saken. Én ting er at det er underlig at Senterpartiets parlamentariske leder så sterkt desavuerer og distanserer seg fra hva stortingsflertallet sier om en rekke av de spesifikke momentene som er brakt fram i innstillingen. Det er neppe den typen forsvar Regjeringen og statsministeren trenger i dag. Enda underligere er vel – men det er i og for seg ikke stortingsflertallets bord i denne sammenheng – den reservasjonsløse støtte Regjeringen får for forhold som er kritisert av et stortingsflertall, fra Carl I. Hagen. Jeg vet ikke i hvor høy grad Hagen som støttepilar for Regjeringen i denne og andre saker er et etterspurt gode for statsministeren og for regjeringspartiene, men det er åpenbart slik at der hvor noen partier er blitt beskyldt for regjeringsjakt, har Hagen hatt det stikk motsatte utgangspunkt. Regjeringsfredning er av ulike politiske årsaker Hagens hovedsak. Vi merket det i runden mellom de parlamentariske lederne etter statsministerens redegjørelse i desember, hvor Hagen på sedvanlig freidig vis nærmest stilte et liksom-mistillitsforslag mot den svenske regjering. Vi merker det i den typen forsvar som Hagen har listet opp for Regjeringen i dag. Selvfølgelig gjør verken hr. Jakobsens innlegg eller Carl I. Hagens innlegg at Regjeringen kan se bort fra det som har vært flertallets kritiske innvendinger, og flertallet utgjør i denne sak Arbeiderpartiet, Høyre og Sosialistisk Venstreparti. Det er mulig at sidesporene kan være en trøst, men det parlamentariske ansvar Regjeringen har overfor Stortinget, ansvar for informasjon overfor Stortinget, ansvar for embetsførsel overfor Stortinget, er tindrende klart. Statsministeren har i dag bøyd seg for det, etter min oppfatning litt i motstrid til hva han signaliserte i sitt innlegg før jul i fjor, og dagens versjon er å foretrekke.