Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-03-06:
Interpellantens åpenbart fornuftige tilnærming var at vi har et gratisprinsipp, og deretter skal det praktiseres sunt vett og lokalt skjønn. Det var også essensen i statsrådens svar. Da må jeg si at jeg har en undring. Jeg vokste opp i en tid da Norge var fattig. Jeg har barn som har vokst opp i et litt mindre fattig Norge. Man fant da løsninger likevel, uten at man satte et merke i pannen på dem som ikke hadde betalt. Folk ble jo med. Så kommer vi i en tidsalder hvor normalt sunt vett og forstand erstattes av formaljuridiske spilleregler, og da inntreffer to fenomener i fedrelandet: Noen blir skrekkslagne og trekker seg tilbake og gjør ingenting, for å være sikre på ikke å gjøre feil, og noen blir veldig aktivt kreative, slik som man normalt har vært i norsk historie. Statsråden, med bakgrunn fra en bygd på Vestlandet, er tydeligvis nærmest den siste tradisjonen. Han skjønner hvordan man ikke skal bli skrekkslagen, og har gitt bidrag til det i dag. Jeg vil anbefale statsråden å holde en kollokviegruppe for regjeringspartiene, slik at alle senker skuldrene like mye. For der angsten dyrkes, sammen med tvangslesning av jus, vil man for sikkerhets skyld ikke gjøre noe, for man er så redd for å gjøre feil. Det som statsråden har beskrevet her, er ganske viktige skritt i å stadfeste en klassisk norsk samarbeidskultur for å finne gode løsninger. Hvis han vil gå et skritt lenger, er det full frihet til å diskutere både lokalt, i kommuner og ikke minst i fylker hvordan man sikrer fornuftige tiltak. Så er det selvfølgelig en forskjell dersom man skal dra på et museum i nærheten, noe som kanskje er lettere i en stor by, men hvor jeg likevel har hørt eksempler på at det synes man ikke at man kan, fordi man har fortolket rundskrivet fra Utdanningsdirektoratet slik. Men jeg oppfatter statsrådens svar som et forsøk på å sette i gang en sosial og mental frigjøringsbevegelse for å finne løsninger. Og så har vi hatt de situasjonene jeg selv har vært med på: Man sparte opp til skoleturer. Jeg har selv vært bestyrer av en sparekasse, og jeg sitter bare og undrer meg, for fellesskap må da ikke bli til en slags tvangsjuridisk mani, hvor man er nødt til å ha en forskrift for å tolke forskriften for å skjønne hva man har rett til og ikke rett til å gjøre. God jus skal jo understøtte og bygge opp under en normal samfunnskontrakt om rettigheter og plikter og vett og forstand. Hvis god jus blir en erstatning for mangel på dette, er vi der hvor professor Alfred Tellhaug hadde et oppgjør med statsrådens parti høsten 2005 - men jeg lar ikke det gjelde statsrådens innlegg i dag - hvor han sier at når den protestantiske pliktetikk, les fellesskapsetikken, i samfunnet blir borte, hva gjør vi da? Så sier han: Da må vi finne på noe nytt, da må vi gjenerobre disse spillereglene. Stortinget må i hvert fall ikke gi bidrag til at folk ikke skal bruke lokalt vett og fleksibilitet. Jeg hadde glede av at interpellanten presiserte det på en ok måte. Jeg hadde også glede av at statsråden skjønte at han måtte komme med et tillegg etter skrivet fra Utdanningsdirektoratet. Etter at vi fikk et utdanningsdirektorat, som jeg har vært for, har vi jo fått den ene serien av forunderlige skriv etter den andre. Vi har saker som ikke berøres her. For eksempel har de på Wang Toppidrett fått vite at de i grunnen ikke kan ta inn de pengene de har tatt de siste 26 årene, for da bryter de med et eller annet. Statsråden har et betydelig opprydningsarbeid foran seg. Jeg må betro ham at jeg har betydelig erfaring i å omgås intelligente jurister. Som oftest finner man da, etter en dannet hverdagssamtale, praktiske løsninger. Statsrådens svar i dag er et uttrykk for at han har viljen og evnen til å prøve å finne det. Jeg synes det er viktig å slå det fast, for det blir jo helt galt når folk føler at de i grunnen ikke kan kjøpe en trikkebillett eller en bussbillett for å dra på et museum i nærheten, fordi de risikerer å krenke gratisprinsippet. Hva er det som skjer da? Jeg tror at grunnen til at det skjer, er at en aldri har hatt de debattene som ville gitt trygghet til innholdet i skolen, og som heter skolepolitiske debatter om skolens innhold, som alle partier i denne sal bør inspirere sine partifeller lokalt og i fylkeskommunene til å gjenreise. Da finner man også løsningene. Så skjønner jeg også de ytterpunktene som ligger i at alle skal på tvangsturer langt av gårde veldig lenge. Men det er ikke de ytterpunktene vi snakker om nå. Vi snakker om helt fornuftige forhold, som å besøke en kulturinstitusjon eller et museum eller ta enkelte turer, slik representanten Tørresdal har gitt eksempler på, og andre eksempler, som representanten Anundsen og andre har pekt på. Man finner løsningene, og stikkordene er det lokale vett og fornuftig fleksibilitet. Jeg syns statsråden har gitt bidrag til det. Jeg vil oppfordre ham til å være praktiker på dette, for min livserfaring på andre sider av livet har lært meg at når f.eks. nyutdannede unge sosionomer settes på et barnevernskontor med en juridisk ringperm, og man ikke blir oppfulgt av noen som vil lede en - da blir en skrekkslagen, og det viktigste en gjør, er å gjøre ingenting. Det trengs altså i vårt fedreland, med den rettsliggjøring vi har av hele samfunnsutviklingen - og jeg angriper ikke at det er rettigheter og plikter - også en kulturell frigjøringsbevegelse som gjør at folk begynner å oppføre seg slik at de bruker vett og forstand sammen med reglene. For reglene er laget ut fra at det skal være en normalitet, og så er de laget for at man skal unngå at det skeier ut på viktige områder. Dette ble et innlegg for å bejae en kulturell frigjøringsprosess - ikke mot jusen, men for å bruke jusen med vett og forstand og med lokal tradisjon, for det er det vi vanligvis har gjort i Norge. Det bør vi også gjøre i denne saken. Venstre synes at både interpellantens initiativ og statsrådens svar har vært gode bidrag. Men jeg ble noe urolig etter å ha hørt noen av regjeringspartienes representanters litt angstfylte innlegg. La angsten vike og finn gleden og kreativiteten i stedet!