Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2006-05-15:
Interpellanten Rolf Reikvam har satt fokus på en veldig viktig og interessant, men samtidig uhyre krevende utfordring: å sikre det norske språkets stilling som fagspråk. Fra Kristelig Folkepartis side er vi helt enig i at det igjen er på høy tid å sette fokus på dette også i politiske fora. Representanten Reikvams varsku er derfor høyst påkrevet. Når dette også blir krevende, er det naturligvis på grunn av det ufravikelige faktum at vi nordmenn må bli bedre i fremmedspråk – framfor alt i engelsk – for å kunne henge med. Det gjelder ikke bare i akademiske diskusjoner. Det gjelder i alle internasjonale relasjoner: i politisk samarbeid, i næringsliv, i handel, i kultur, i økumenikk – kort sagt i alt hvor det foregår utveksling av informasjon. Dette er ikke bare viktig, det er nødvendig. Det synes å være et generelt problem i internasjonale fora at de som behersker engelsk på morsmålsnivå, har en tendens til å dominere. Personer med mer haltende engelsk blir ikke i like høy grad tatt på alvor, fordi det faglige presisjonsnivået blir for dårlig. Selv fagfolk på høyt akademisk nivå risikerer å bli tatt for å være middelmådige fordi de ikke behersker språket. Dette er den ene siden. Den andre siden er at midt oppe i dette står norsk språk i fare for å miste fotfestet. Dilemmaet blir så: Hvordan kan man gjøre det ene og ikke la det andre være ugjort? Norsk språk er under et enormt press – det har mange understreket – naturligvis ikke bare innenfor akademia. Hele mediehverdagen bidrar til at engelsk språkføring gradvis sniker seg inn på oss. Så kan man da spørre: Er det så farlig? Det samme skjedde jo under dansketiden, da dansk språk fortrengte norrønt og gammelnorsk. Svaret på spørsmålet er: Dette må motarbeides. Vi vil ikke gå fra ille til verre. Da vil mye gå tapt. Språket er en bærebjelke i vår kulturelle identitet – vi har ikke råd til å miste den. I en tid da norske skjønnlitterære forfattere har sin storhetstid – det er kjempebra – må vi ikke oppleve at akademia bidrar til å bryte ned dette. Derfor er det her viktig å merke seg Språkrådets oppfordring: Språkpolitikk må ikke avgrenses til kulturpolitikk.Hele forvaltningen og samfunnet for øvrig må trekkes inn.Vi må få en samlet språkpolitikk. Så langt er det ikke vanskelig å være enig, men hvordan skal vi løse dilemmaet? Kanskje gjør vi rett i å følge oppfordringen fra filosofen Lars Johan Materstvedt ved NTNU i Trondheim. Han skriver i en artikkel i Tidsskrift for Den norske lægeforening: «Den beste måten å bli bedre i engelsk på, er å bli bedre i norsk først.» Materstvedt skriver videre: «Å beherske sitt eget språk skikkelig har en overføringsverdi(til engelsk og andre språk) som vanskelig kan overvurderes.» (til engelsk og andre språk) Han hevder også i artikkelen: «Dersom norske studenter og ansatte skal ha faglige meningsutvekslinger på engelsk i auditoriet og i problembasert læring(...) (...) Materstvedts oppskrift er at undervisningen må foregå på norsk – dette var jo for øvrig også statsråden inne på – men han mener selvsagt ikke at det skal slakkes av på krav og forventninger til norske forskere som skal hevde seg internasjonalt. Han mener tvert om at de vil gjøre det bedre ved å ta det norske språket på alvor. Det samme var også – som jeg sa – statsråden inne på. Jeg tror dette er et viktig poeng. Slik situasjonen har utviklet seg, gjør vi kanskje rett i å innrømme at det i forbindelse med behandlingen av lov om universiteter og høyskoler var uheldig å sløyfe kravet om at forelesningene skal holdes på norsk. Antakelig bør dette vurderes på nytt. Jeg er enig i at det er veldig bra hvis det allerede foregår en prosess i universitets- og høyskolesystemet med tanke på å styrke norsken i de faglige diskusjonene og i utviklingen av fagene. Interpellanten Reikvam peker på at universitetenes finansieringsmodell og måten den blir praktisert på, er uheldig, og at den stimulerer til å skrive vitenskapelige arbeider på engelsk fordi norske lærebøker vektes for lavt. Dette kan sikkert være et poeng. Jeg er enig i at statsråden og departementet må ta tak i dette, men i realiteten stikker problemet dypere enn som så. Det handler framfor alt om bevisstgjøring av holdninger og om mentalitet også innenfor akademia – som i samfunnet for øvrig. Derfor er Språkrådets oppfordring om en overordnet strategi betimelig. I en tid da norsk litteratur og norsk kultur på mange måter er i en positiv utvikling, bør vi gripe sjansen og få til det samme på det vitenskapelige området. Påstanden om at ferdigheter i norsk er en viktig forutsetning for å nå langt faglig, bør ikke minst gjennomtenkes og utredes nærmere. Spørsmålet er: Skal vi ha én overordnet utredning eller melding om dette? Mye taler for det, fordi dette jo henger sammen. Jeg tror ikke det ene(presidenten klubber) motsier det andre. Man kan nok gjøre begge deler, men perspektivet må være overordnet. Det spørs om det ikke bør være en utredning(presidenten klubber) spesielt for dette området. (presidenten klubber) (presidenten klubber) Så langt støtter Kristelig Folkeparti interpellanten Reikvams(presidenten klubber) syn. (presidenten klubber)