trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-13:
Dette blir veldig rund og uforpliktende tale. Vi har en regjering som har hatt så mange penger til disposisjon som aldri noen regjering før har hatt. Hvorfor velger man da å stramme inn på de ordningene som skal bistå folk inn i arbeidslivet, la dem få lov til å fullføre en kompetanse som er slik at noen arbeidsgivere har bruk for dem? Jeg kan minne representanten om at dette også gjelder introduksjonsordningen og flyktninger. Det kom en stor forskningsrapport i fjor som dokumenterer akkurat dette. De sier: Det er ett problem. Lukk gapet mellom hva folk kan, og det arbeidslivet trenger! Det må vi gjøre når det gjelder introduksjonsordningen og tiltakene i Nav. Hva er det som gjør at representanten mener at det er mulig at disse menneskene skal bli ansatt uten at de har hatt mulighet til å skaffe seg den kompetansen og de er kommet i en situasjon der de er yrkesmessig hemmet og får AAP, f.eks.?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-13:
Jeg må få følge opp der Lundteigen slapp. Representanten beskriver sitt forslag som perfekt. Jeg tror få av disse familiene vil beskrive sitt liv som perfekt. Det er ingenting ved å være fattig som gjør at situasjonen til disse ungene eller disse foreldrene kommer til å bli bedre. Jeg må spørre representanten om han ikke er klar over at veldig mange av disse familiene har slitt med å holde seg i arbeidslivet i mange år. Veldig mange har hatt lav inntekt i veldig mange år, og den prinsipielle barrieren som Kristelig Folkeparti nå setter opp for å kunne akseptere et noe større barnetillegg for noen av disse familiene, vil bety at disse barna kommer til å leve hele barndommen sin i fattigdom og med foreldre som ikke kan komme seg i arbeid og bidra til å ta dem ut av den situasjonen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-13:
Den store prioriteringen som Kristelig Folkeparti har vært med på, er å prioritere de aller rikeste. Det er de som virkelig har fått de store pengene. Det er mange gode påplussinger som Kristelig Folkeparti har vært med på. Men det var ikke det jeg spurte om. Jeg spurte om den konkrete situasjonen for disse barnefamiliene som har så lave ytelser i uføretrygden at de får et behovsprøvd barnetillegg. For å få et behovsprøvd barnetillegg må man nesten ikke ha opptjening i folketrygden, man er altså på aller laveste trygd. Det er nettopp derfor man har laget et behovsprøvd barnetillegg for disse familiene som ikke ved egen hjelp kan komme seg over i en annen situasjon. Hva er grunnen til at man mener at for disse familiene, som har hatt lav inntekt fra før, skal dette være en permanent, kronisk situasjon i barndommen til disse barna?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-13:
Sannheten er jo at Kristelig Folkeparti hadde fått til atskillig mye mer på dette området sammen med SV enn med dem man nå er i lag med. Jeg registrerer at representanten ikke kan forsvare dette med barnetillegget på noen annen måte enn at det har man bare bestemt, og da står man på det. Men da skal jeg følge opp en annen sak, nemlig pleiepengene og behovet for gradering. Jeg regner med at representanten også er kjent med at i år har det vært overbudsjettert med 521 mill. kr på det feltet, og at det derfor ville være rom for, innenfor det budsjettet som er lagt opp til neste år, å øke graderingen. Jeg vet at representanten er klar over at det nå er barnefamilier som må ta opp forbrukslån for i det hele tatt å kunne betale regningene sine, fordi de har barn som er ustabilt syke. Hva er grunnen til at Kristelig Folkeparti ikke i det minste vil utforske den muligheten, når det er penger til det i budsjettet?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-13:
Det er flere som har sagt at de beslutningene vi tar nå, må stå seg når vi virkelig må prioritere, og det er jeg enig i. For det er ikke bærekraftig, det man gjør nå med å øke forskjellene. Det vet vi at samfunnet taper på, mennesker taper på det, og bedriftene taper på det. Det er dårlig politikk, og man mister ikke minst tilliten i samfunnet, som er nesten umulig å sette noen pris på. Det er ikke bærekraftig å gi skattelette til landets rikeste og friskeste uten noen som helst slags krav, framfor å bruke pengene på kompetanseheving til de menneskene i samfunnet som trenger kompetanseheving for å få en jobb, bidra til verdiskapingen i samfunnet og kunne forsørge seg sjøl. Det er derfor SV prioriterer penger til det framfor skattelette. Det er ikke bærekraftig å svekke fagbevegelsen. Det er fagbevegelsen som har sivilisert dette landet. Uten dem hadde vi ikke hatt lover som beskyttet arbeidstakerne, slik at det gikk an å stå i arbeidslivet, eller lønninger som gjorde at det gikk an for vanlige folk å leve av lønningen sin. Det er bærekraftig, og det er god verdiskaping – det er ikke noe land i verden som har så gode resultater som Norge, verken på effektivitet, på verdiskaping eller på fordeling. Ja, vi har også vært verdens lykkeligste land i mange år. Det er denne grunnmuren som denne regjeringen rokker ved. Det gjør man f.eks. i arbeidslivspolitikken, og det skaper store forskjeller. Det må bli slutt på at noen tror at fattigdom er medisin for noe som helst. Man blir ikke frisk av å være fattig, man blir syk. Man blir heller ikke mindre ufør av å være fattig, og man får slett ikke jobb av det – like lite som skattelette til milliardærer gjør at de får et slags samfunnsansvar. Regjeringen har svekket ordningene for dem som har dårlig helse, eller som er i en spesielt vanskelig situasjon og trenger bistand for å komme seg ut i arbeid igjen. Det gjelder AAP, det gjelder enslige forsørgere. Det må være bedre og mer bærekraftig at vi sørger for at folk får et år eller to eller tre mer med reell kompetanseheving som bidrar til noe arbeidsgiverne trenger, enn at de går resten av livet på trygd. Det er det valget vi har. Derfor er det helt urimelig å kutte, slik regjeringen gjør på flere felter. Jeg vil be om ordet en gang til.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-13:
Representanten Wiborg kan umulig ha lest Finansdepartementets egne utregninger av SVs skatteopplegg, som viser helt klart at alle med inntekt under 600 000 kr, får skatteletter med SV. Det er ikke så mange pensjonister jeg kjenner som har inntekter på over 600 000. Da skal du ha ganske mye. Det merkes veldig godt at Fremskrittspartiet har vært med på – og ikke stoppet – at de har mistet 24 000 kr i kjøpekraft på den tida Fremskrittspartiet har sittet med makten. Her er det snakk om å bevilge penger både til det som gir gode utslag for folk som skal i arbeid, og for å bidra til at forskjellene ikke øker – fordi det er farlig for samfunnet, og fordi det ødelegger skaperkraften som vi alle sammen skal leve av. Ikke avhengig av offentlige ytelser, sier Fremskrittspartiet. Nei, det er kanskje derfor man har svekket bostøtten så voldsomt at disse pensjonistene som Fremskrittspartiet akker seg over, nå ikke får bostøtte. Jeg kan opplyse at i regjeringens framlegg til statsbudsjett står det at en gjennomsnittlig familieinntekt for dem som i dag får bostøtte, er 134 000 kr. Jeg gjentar: 134 000. Og boutgiftene er på 92 000. Det står i Prop. 1 S. Det er mulig at Fremskrittspartiet og flertallet synes at dette er greit. SV synes ikke det er greit. Boutgiftene har økt enormt. Inntektene til dem med lav inntekt har gått ned. De som får, får en stadig mindre del av sine boutgifter dekket av bostøtten. Mens på den andre siden har vi et veldig raust system for oss som har og f.eks. kan låne på vår egen bolig. Hvis jeg kjøper meg en hytte, er alle her med på å spleise på mine renteutgifter. Det er jammen 34 mrd. kr vi har å dele ut til dem som har råd, står det i statsbudsjettet. Så det er en veldig skjevutvikling vi ser nå. Det er en fattigdomslinje og ikke en arbeidslinje. Boligmarkedet er i ferd med å bli en forskjellsmaskin. Regjeringen ønsker å gjøre arbeidsmarkedet til en forskjellsmaskin, med større forskjeller. Det er også større strekk i lønnslaget. Man kutter systematisk i det som skal gjøre livet mulig, og der man kan få endene til å møtes når man har det vanskelig og ikke er i arbeid og er syk eller ufør. Det er ikke en god utvikling. Det er å kaste vrak på de viktige stolpene som Norge har bygd samfunnet sitt på, som har gjort at vi er et likestilt land, og at vi er et land der folk stort sett har hatt det godt.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-13:
Det er mye å ta tak i fra siste innlegg. Først til dette at vi har arbeidsinnvandring, og at det bidrar til verdiskapingen i Norge: Ja, det gjør det, men det bidrar også til noen av problemene. Jeg har ikke hørt at Høyre har tatt til orde mot at vi skal ha arbeidsinnvandring fra EØS-området. Grunnen til at jeg tok ordet, var at representanten Heidi Nordby Lunde sa at fordi vi ville ha en lengre permitteringsordning nå, så får ikke de ansatte lov til å flytte på seg. Selvfølgelig får de lov til å flytte på seg hvis de har lyst til det. Det er jo ingen som hindrer dem i det. Men poenget med dette er det som bedriftene sjøl sier, at de opplever et stort kompetansetap der det er svingninger, og der de kan miste kompetanse, noe som gjør at bedriftene går nedenom og hjem, og at det er ødeleggende for næringslivet, og ikke byggende, slik som Høyre tydeligvis mener.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Nå har dommen akkurat falt, og jeg har ikke hatt anledning til å lese den ennå, men jeg registrerer også det som representanten Tajik har vært inne på. Jeg har derfor invitert Parat til et møte i morgen formiddag for å høre deres vurdering av dommen og hvordan de ser det. Det er flere problemstillinger som eventuelt må ses på. Vi har jo tidligere og ved flere anledninger over flere år også diskutert arbeidsgiveransvaret og hvordan det skal utformes. Nå skal jeg først lese dommen, diskutere med Parat i morgen og høre hvilke vurderinger de har, og så skal jeg se om det er behov for å gjøre eventuelle endringer, men det er for tidlig å si per nå.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Arbeidsgiverbegrepet har vært diskutert flere ganger over mange år. Konsernlovutvalget er et utvalg som har vært heftig diskutert, av både den forrige regjeringen og tidligere regjeringer før det igjen også, og man har hver gang konkludert med at man ikke skal gjøre endringer, bl.a. fordi begrepet er fleksibelt og godt dekkende. Men samtidig ser også vi at det er mulig å organisere seg på en måte som kanskje kan ha en del uheldige sider. Så spørsmålet vil jo bli: Hvordan skal man eventuelt definere dette på en måte som gjør at man på den ene siden bevarer nødvendig fleksibilitet samtidig som man også klarer å luke ut det som eventuelt er uønsket? Til den konkrete dommen har jeg som sagt i mitt forrige svar ikke fått lest den grundig nok ennå, så jeg må se på den. Jeg er innstilt på å se på om det er forhold som vi bør gå nærmere inn på, men det er for tidlig å konkludere på nå.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Nå skal jeg først lese dommen og se hva som står i den. Vi har jo tidligere sagt at vi ikke tror det er nødvendig å gjøre endringer i arbeidsmiljøloven, men vi er åpne for å se på det dersom det viser seg at det er nødvendig. Det er det for tidlig å konkludere på, så jeg kan ikke si at jeg skal komme tilbake til Stortinget før jeg vet om det er noe å komme tilbake til Stortinget med. Det får jeg i så fall se nærmere på.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Det ble fattet flere vedtak i forbindelse med innleiesaken, og Arbeidstilsynets kompetanse til kontroll og sanksjonering var blant dem. De vedtakene endrer vesentlig på Arbeidstilsynets kompetanse. Tilsynet har ikke tidligere hatt denne type fullmakter. Det betyr at vi må gjøre en utredningsjobb, og det er vi godt i gang med. Vi involverer også partene i det arbeidet. Vi tar sikte på å sende ut en sak på høring – dette krever også høring – og det tar vi sikte på å gjøre i vårsesjonen. Så vi kommer tilbake til Stortinget, men vi er nødt til å følge de vanlige prosedyrer om både å utrede og høre saken. Vi vil komme tilbake til Stortinget så raskt det er gjennomført. Vi holder en god tidsplan, som er forsvarlig og så raskt som vi klarer å få til også.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
La meg først si at Arbeidstilsynet har tidligere ikke hatt kompetanse til å føre tilsyn med privatrettslige avtaler. Det er noe som er vedtatt at de skal gjøre, og det betyr at vi må se på hvordan det skal gjøres. Tidligere har privatrettslige avtaler gått for domstolene og ikke for Arbeidstilsynet, og det er den vesentlige forskjellen. Når det gjelder HMS-kort i sanntid, er det praktisk talt i sanntid i dag. Ved innføringen av a-ordningen er det også blitt vesentlig bedret, og kortene fungerer bedre nå enn tidligere, bl.a. som følge av den ordningen. Så vet jeg at det også har vært spørsmål om man skal få en oversikt over kompetanse. Det ligger under Kunnskapsdepartementets ansvarsområde. Så vidt jeg forstår på Kunnskapsdepartementet, er det en del juridiske problemstillinger som må utredes nærmere. Det er også spørsmål om sannferdigheten i noe av den kompetansen som kan oppføres. Men jeg vet at det er et ekspertutvalg som jobber med det, og da må vi i så fall komme tilbake til det. Det er en del problemstillinger som er årsaken til at man ikke har gjort det.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
SV har jo også en relativt selektiv tillit til kommunene. Tilliten gjelder først når kommunene gjør det som SV vil at de skal gjøre. En av årsakene til kommunereformen er jo bl.a. at mange av kommunene er så små og sårbare at de i realiteten har problemer med å tilby innbyggerne sine lovpålagte tjenester, og det er det flere ordførere som har vært bekymret for. Representanten Sakariassen må gjerne riste på hodet, men det er en realitet at mange ordførere er bekymret for tjenestetilbudet fordi kommunene er for små. Til det med barnetrygden: Det er mange kommuner i dag som holder barnetrygden utenfor. Den kommunen jeg selv har vært med på å styre, Oslo, har gjort det i alle år. Svært mange av de kommunene som SV – og Senterpartiet og Arbeiderpartiet – er med på å styre, holder det ikke utenfor. Det kan selvfølgelig være ulike grunner til det, det kan jo være at kommunene har andre tilbud og tiltak som kanskje er vel så viktige for disse familiene, og jeg har tillit til at kommunene velger det. Det er også viktig å merke seg at de fleste som går på sosialhjelp, gjør det i ca. én måned. Det betyr at det kan være andre tiltak og tilbud som er viktigere for familiene for å ivareta deres velferd.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Permitteringsregelverket er jo en ordning som utvides og reduseres med konjunkturene. Slik har det alltid vært under alle regjeringer, at dette er et viktig verktøy når det er oppgangs- og nedgangstider, og nå tar vi det altså tilbake til det det var da SV selv var i regjering. Det er viktig å huske på at da vi utvidet antall permitteringsuker i 2016, var det for å gi partene i lønnsoppgjøret en håndsrekning. Det var et krevende lønnsoppgjør. Seks av åtte arbeidslivorganisasjoner var imot dette. Det var kun LO og NHO som var for denne endringen, alle andre var imot, fordi det de så, var at verdifull kompetanse, som var etterspurt andre steder, ikke ble tilgjengelig på den samme måten. Jeg har full forståelse for at enkelte bedrifter gjerne skulle hatt forlenget permitteringsperiode, men vi mener at for arbeidslivet totalt sett er denne endringen forsvarlig og riktig, nettopp fordi det er etterspørsel etter arbeidskraft svært mange steder i hele landet.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Jeg fikk et konkret spørsmål av representanten Lise Christoffersen om kuttet i støtten til cøliaki, hvor jeg ble bedt om å redegjøre for hvilke forskningsrapporter som vi la til grunn. Departementet fikk utarbeidet to forskningsrapporter: en fra Proba og en fra SIFO, som begge viste at støtten var for høy, noe også Norsk cøliakiforening ga regjeringen rett i. Så har det vært en diskusjon i etterkant om hvor mye for høy den har vært, men den har altså vært for høy – det har det ikke vært noen uenighet om. Så en liten korrigering: Det har vært hevdet av flere her at regjeringen kutter i støtten til enslige forsørgere. Det er ikke foretatt noen kutt i støtten til enslige forsørgere av denne regjeringen. Derimot ble det gjort ganske store endringer av den forrige regjeringen i overgangsstønaden til enslige, hvor man bl.a. kuttet antall år ganske betraktelig. Det denne regjeringen har gjort med overgangsstønaden for et par år siden, var å endre støtten til de mødre som fikk flere barn med samme mann og sånn sett kanskje ikke lenger var å anse som enslige. Men den store endringen, det store kuttet, var det altså den forrige regjeringen som sto for – ikke denne. Så er det ikke slik at enhver endring er negativ eller usosial, slik det hevdes i denne sal. Tvert om mener jeg det er nødvendig å foreta gjennomgang og endringer også av velferdsordninger, nettopp for å se om de bør tilpasses nye behov og nye brukere. Det kan også være verdt å minne om at det også har vært gjort betydelige utvidelser i velferdsordninger fra denne regjeringens side, ikke minst skjermingsordninger for barnehageutgifter til foreldre. Nå reduserer vi altså aldersgrensen til to år, noe som vil være svært viktig for mange av de familiene som jeg tror de fleste i denne sal er opptatt av å hjelpe. Så har jeg full forståelse for at opposisjonen ikke har behov for å framheve de store forbedringene som denne regjeringen gjør, men det kan være verdt å minne om at også denne regjeringen har sosialt sinnelag og ønsker det beste for våre innbyggere.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Trygdeoppgjøret legges jo fram – det er jo det vi debatterer her i dag. Vi mener at når trygdeoppgjøret legges fram sammen med statsbudsjettet, kan partiene i denne salen faktisk gjøre alvor av det de sier, ved å prioritere det i sine egne budsjetter. Vi har også sett gjennom de siste årene at det foretas andre prioriteringer for å styrke pensjonistenes økonomi. Representanten Lise Christoffersen sier at drøftingen ikke er reell. Vel, drøftingen gjennomføres nå på nøyaktig samme måte som hvert eneste år – også under den forrige regjeringen. Det er ikke gjort noen endringer i hvordan drøftingsmøtene gjennomføres. Men etter at man lovregulerte reguleringen, har drøftingene en annen karakter enn den gangen man ikke hadde lovregulert reguleringen. Men det er ikke noe denne regjeringen har funnet på – det gjorde den forrige. Det er en god regulering, som jeg støtter fullt ut, og som jeg mener vi skal videreføre.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Til innledningen i spørsmålet: Drøftingsretten videreføres på samme måte som før. Det er ikke gjort noen endringer i hvordan drøftingen gjennomføres. Den eneste forskjellen mellom nå og før er når på året pengene til oppgjøret bevilges. Tidligere flyttet Stortinget pengene i mai, nå bevilger Stortinget pengene i desember. Utover det er det ingen forskjell. Det reguleringsregimet man valgte, er helt korrekt et enklere system enn alternativet. Det er lettere å beregne hvordan reguleringen skal være, når man gjør det på denne måten. Så er det viktig å huske på at hvis man nå skulle gått tilbake igjen til et snitt av pris og lønn, ville man, i tillegg til et mer komplisert system, risikere at når vi nå går inn i gode år, kunne pensjonistene tape igjen, fordi de da ville få mindre lønnsutvikling enn det de vil få med dagens regime. Så det er fordeler og ulemper med begge systemene. Over tid jevner det seg ut og blir likt.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Jo, drøftingene gjøres på samme måte i år som tidligere, det er kun tidspunktet på året da man bevilger pengene, som er forskjellig. Drøftingene er annerledes når reguleringene er lovregulert, det sier seg selv, men drøftingene gjennomføres på samme måte som før. Der er det ingen endring. Stortinget har også innflytelse ved at man kan bevilge penger til ulike formål og initiativ i statsbudsjettet som vi i dag behandler. Når man ser de ulike reguleringsregimene over tid, ser man at pensjonistene kommer ganske likt ut. I gode år får pensjonistene en bedre lønnsutvikling enn det man ville fått med et alternativt regime, i dårlige år får man lavere, men over tid jevner det seg ut. Det ville være krevende å ha et system som endrer seg nærmest fra år til år, litt avhengig av hvordan lønnsutviklingen skal være. Det ville være uforutsigbart og vanskelig å gjennomføre. Jeg mener at dagens regime viser seg å være godt, og det er altså bra for pensjonistene over tid, om ikke det er det i enkelte år.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Man får inntrykk av at denne regjeringen har gjort store endringer i hvordan dette systemet er, og i hvordan man beregner lønnsutviklingen til pensjonistene. Slik er det ikke. Vi følger lojalt opp de vedtakene som et nesten samlet storting fattet i forbindelse med pensjonsreformen. Det var gode, viktige og riktige tiltak for å få et mer bærekraftig pensjonssystem, som vi slutter fullt opp om, og som vi nå er i ferd med å fullføre gjennom den avtalen som vi inngikk med de ansattes organisasjoner i mars, om å fullføre pensjonsreformen i offentlig sektor. Stortinget har full anledning til å styrke pensjonistenes økonomi på andre måter i statsbudsjettet, noe Stortinget også har gjort, både når det gjelder å endre gifte og samboendes pensjoner, og også gjennom å øke minstepensjonistenes pensjoner ved flere anledninger. Det har man full anledning til å gjøre. Vi følger lojalt opp tidligere vedtak i Stortinget om pensjonsreformen. Jeg mener det er et godt regime, som bør videreføres.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Det gis inntrykk av her at det er full enighet mellom pensjonistenes organisasjoner om at man skal gjeninnføre en forhandlingsrett. Det er det ikke. Det er også pensjonistorganisasjoner som ønsker at man skal ha dagens system, at det gamle systemet ikke nødvendigvis var fordelaktig for alle. Så det er uenighet også mellom pensjonistenes organisasjoner. Vi forventer en lønnsvekst neste år. Det gjenstår å se hvordan den lønnsveksten vil slå ut for pensjonistenes inntekt, hvilket av regimene som vil være det mest fordelaktige. Mye kan tyde på at det er relativt likt neste år, men i en periode framover nå, der vi forventer en høyere lønnsvekst, vil pensjonistene tape på det regimet som opposisjonen nå ønsker å gjeninnføre. I tillegg til at pensjonistene vil risikere å tape, vil vi også få et langt mer komplisert og tuklete system, som vil være vanskeligere å praktisere.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
I den forrige debatten vi hadde, om budsjettet, var representanten Faret Sakariassen svært bekymret for situasjonen for arbeidsmarkedet i Rogaland. Det har jeg full forståelse for, for Rogaland opplevde jo oljesmellen mer enn kanskje noen. Mer enn 50 000 mennesker mistet jobben, bl.a. som følge av oljeprisfallet. Mange måtte fryse lønningene sine, mange måtte gå ned i lønn, mange mistet også jobben og på den måten også lønn. Det som reguleringsregimet tar hensyn til, er nettopp hvordan lønnsutviklingen er for den yrkesaktive befolkningen. Når det er gode tider, nyter pensjonistene godt av det – bl.a. når det har vært kraftig lønnsvekst, bl.a. som følge av oljenæringen, har pensjonistene også nytt godt av det. Men da vi fikk en stor nedtur i økonomien, en nedtur på arbeidsmarkedet, var også pensjonistene med på å bære det gjennom det reguleringsregimet vi har. Jeg mener reguleringsregimet er fornuftig, og jeg mener også at vi bør videreføre det.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
I dag er det slik at reguleringen er lovbestemt. Det er et bredt flertall i denne salen som har bestemt hvordan reguleringen skal være, som en del av et pensjonsforlik som skulle ha til hensikt å sikre et bærekraftig pensjonssystem også for framtidens generasjoner. Reguleringsregimet er dagens pensjonisters bidrag til den reformen. Morgendagens pensjonister har et helt annet pensjonssystem enn det dagens pensjonister har. Jeg mener at det regimet man valgte, var fornuftig, nettopp fordi det følger lønnsutviklingen i gode og dårlige tider. I tillegg er dagens regime enklere enn det alternative regimet, og vi ser at over tid, når vi ser de ulike regimene opp mot hverandre, kommer pensjonistene likt ut. Det bør være det viktigste: at vi har et reguleringsregime som gjør at pensjonistene kommer godt ut av det, og som også er lett å gjennomføre rent praktisk.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Jeg tror alle som var i det lønnsnemndsrommet, oppfattet at staten ikke var spesielt fornøyd med den situasjonen man var kommet i – for å si det forsiktig. Stemningen var ikke spesielt god. Jeg hadde jo besluttet i forkant at jeg ville invitere lederne til et møte når denne saken hadde lagt seg, for å diskutere måter å håndtere dette på. ILO har bedt oss om å drøfte dette med partene, og det skal vi nå gjøre. Men som jeg sa i mitt hovedinnlegg, er det på mange måter en fallitterklæring hvis det er slik at vi må regulere partenes atferd. Jeg mener at styrken med den norske modellen nettopp er at vi har ansvarlige parter som tar et stort ansvar. Men de har også makt og myndighet til å bruke legitime kampmidler, og den makten pålegger partene et stort ansvar for nettopp å bruke dem på en måte som ikke setter liv og helse i fare.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Jeg kjenner ikke til hva som ble krevd, hva som ble tilbudt i forhandlingsrommet, og hva som var årsaken til at man ikke kom til enighet. Det er det de som satt i forhandlingsrommet som best kjenner til. Det jeg registrerer, er at utfallet av konflikten havnet på mitt bord, og det misliker jeg sterkt, for jeg mener at partene burde ha håndtert denne konflikten selv. Så kan jeg bare gjøre oppmerksom på at av de tre lønnsnemndene som jeg har hatt, har én konflikt kommet som følge av varsel om lockout fra arbeidsgivernes side, og to av konfliktene har kommet som følge av at arbeidstakerne har tatt ut for mange. Det har vært både i privat og i offentlig sektor. Til lønns- og arbeidsvilkår: Det er slik at det er opp til partene selv å avgjøre lønns- og arbeidsvilkår innenfor sine områder, men kommunene og staten har jo som kjøpere av tjenester full anledning til å sette lønns- og arbeidsvilkår, og det er det også svært mange kommuner som gjør. Nå kjenner jeg ikke til alle kommunene, men den kommunen som jeg selv har vært med på å styre, hadde i alle fall krav om lønns- og arbeidsvilkår i sine kontrakter.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-12-13:
Nå er bruk av lockout ekstremt sjelden. Det hører til sjeldenhetene at arbeidsgiverne går til det drastiske skritt – det er det også viktig å understreke her. Og som jeg sa i mitt svar til forrige spørsmålsstiller, har to av de lønnsnemndene som jeg har vært involvert i, vært fordi arbeidstakerne har tatt ut for mange, og den siste har vært etter varsel fra arbeidsgivernes side. Mitt utgangspunkt er at lønnsdannelsen er partenes ansvar, og de har plikt til å påse at deres konflikt ikke utilbørlig rammer en uskyldig tredjepart. Jeg er opptatt av at man skal kunne ha gode private velferdstjenester også i framtiden, og da er det selvfølgelig viktig at også partene sørger for at man rigger konfliktene sine på den måten at det ikke setter liv og helse i fare. Nå har det vært lønnsnemnd i både privat og offentlig sektor. Jeg ser ingen særlig forskjell på det. Nå skal jeg ha et møte med lederne av hovedorganisasjonene, så får vi se hva vi kommer fram til, men det bør være unødvendig å regulere partenes atferd.
Theodor Barndon Helland (Fremskrittspartiet), 2018-12-13:
Først litt historie: Kong Ludvig 14s reguleringsvennlige finansminister, Jean-Baptiste Colbert, spurte en gang franske forretningsmenn hva staten kunne gjøre for å styrke økonomien. Forretningsmannen Le Gendre svarte lakonisk: «Laissez-nous faire». Direkte oversatt betyr det: la oss gjøre, men i overført betydning: la oss gjøre hva enn vi finner hensiktsmessig. «Laissez faire» har siden vært et slagord for oss som ønsker et fritt, selvstendig marked, begrenset statsmakt og fravær av politisk regulering. Det snakkes om å skape jobber. Det er vel og bra som intensjon, men det er ikke vi som skaper verken jobber eller verdier. Vår jobb er å legge til rette for dem som faktisk gjør det, de som går på jobb hver dag, jobber hardt og produserer, og da mener jeg ikke dere som går på jobb hver dag i Stortinget. Det er ikke slik at framtiden er lineær. Vi vet ikke hva som skjer verken i morgen eller neste år. Det er lite trolig at representanter i denne sal kunne ha forutsett og vedtatt smarttelefon, sosiale medier – eller det neste som måtte komme. Av denne grunnen er vår viktigste oppgave ikke å vedta og å fordele, men å fjerne begrensninger for dem som kan bevege verden. I innstillingen viser arbeids- og sosialkomiteens flertall til at en stadig mindre andel nordmenn mottar trygd, og at periodene hvor en mottar trygd, blir kortere. Det er gode nyheter. Det er imidlertid ikke et sunnhetstegn at det fremdeles er i underkant av 20 pst. av befolkningen mellom 18 og 66 år som mottar andres skattepenger. Disse tallene må ytterligere ned, både for å bevare velferdsstatens bærekraft og – vel så viktig – for å redusere utenforskap. Når en først skal utbetale ytelser av et slikt omfang, bør en finne minste felles multiplum i at minst mulig skal forsvinne på veien. Derfor er jeg glad for at regjeringen viderefører moderniseringstiltak innen IKT i velferdsforvaltningen. Dette bidrar til en mer effektiv offentlig sektor. Midler drevet inn gjennom skatter og avgifter, er ikke noe vi har fått til å bruke som vi vil, det er noe vi har tatt, som må forvaltes med respekt og ansvar.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-12-13:
Det er behov for å gi en stemmeforklaring siden Arbeiderpartiet stemmer imot forslag nr. 13. Som det ble klargjort i redegjørelsen fra utenriksministeren og i den påfølgende debatten i sak nr. 1 i dag, er ikke dette et spørsmål som hører hjemme i Stortinget. Det er regjeringas ansvar – og regjeringas ansvar alene – å inngå og følge opp slike ikke-bindende erklæringer. Det foreligger ingen sak i Stortinget, og utenriksministeren var tydelig på at hun ikke søkte verken velsignelse eller råd fra Stortinget, og at også regjeringa mener at dette er regjeringas ansvar. Det foreligger ikke noe beslutningsgrunnlag fra regjeringa, så vi kan ikke ta stilling til erklæringens innhold. Vi kan verken støtte eller gå imot at regjeringa tilslutter seg FNs migrasjonsplattform, eller gå imot regjeringa. Arbeiderpartiet vil på denne bakgrunn stemme imot forslag nr. 13.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2018-10-16:
På vegne av representantene Ingvild Kjerkol, Tellef Inge Mørland, Elise Bjørnebekk-Waagen, Tore Hagebakken og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om å utrede og innføre kvalitetskrav for eldreomsorg i norske kommuner.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-10-16:
Takk til statsråden for svaret, som var en opplisting av det som gjøres. Det er klart at det gjøres veldig mye på området, og at staten og regjeringa tar det alvorlig. Jeg vil bare nevne to andre ting som har kommet opp i kontakten jeg har hatt med folk som holder på med arkiv. Det ene er fagruppa Arkiv i Fagforbundet, som er en del av LO, som peker på at det er interkommunale samarbeidsordninger som ikke har arkiv- og dokumentasjonsplikt. Vi ser framveksten av interkommunale løsninger i dag – det skjer i veldig mange kommuner – og det kan være en stor utfordring å få en tilstrekkelig oversikt og god arkivdannelse, som jeg har lært meg at det heter på fagspråket. De peker også på at det er utfordringer med langtidslagring av elektronisk arkivmateriale både i kommunal sektor og i fylkeskommunal sektor. Statsråden nevnte integrasjonsløsninger og overgangen til det elektroniske, men hvis hun også kan si litt om utfordringen som er knyttet til langtidslagring, hadde det vært bra. Jeg vil vise til journalist i Fædrelandsvennen Tarjei Leer-Salvesen, som publiserte en artikkel om en innsynsbegjæring knyttet til et dokument i en kommune for noen år siden. Det tok både vinter og vår, og saken ble sendt fram og tilbake mellom forskjellige departementer på grunn av spørsmål om habilitet og inhabilitet, og om hvem som skulle svare og slikt. Da avgjørelsen endelig ble tatt, var dokumentet slettet. Leer-Salvesen fikk medhold i innsynsbegjæringen til slutt, men da var det ikke lenger noe dokument å få innsyn i. Klageordningen som finnes i dag, er problematisert gjennom bl.a. denne artikkelen. Klageordningen består av forvaltningsorganene og staten og regjeringa i fullt, mens en del nå bruker Sivilombudsmannen som klageorgan og får medhold der. Det skal etter sigende være en løsning som flere benytter seg av, istedenfor å benytte den ordinære klageordningen. Hvis statsråden også kunne si litt om klageadgang og klageordning, hadde det vært bra. Det har i denne debatten i det offentlige rommet også vært nevnt dette med straffansvar, enten for enkeltpersoner eller for systemer som ikke overholder dokumentasjonsplikten. I dag er det veiledning og tilsynsrapporter, men det er ikke mulighet for sanksjoner for disse bruddene. Så det jeg ønsker at statsråden skal si litt om, er de interkommunale løsningene, klageadgangen og straffesanksjoner.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-10-16:
Takk til statsråden og kolleger for en god debatt, som tydeliggjør den viktigheten dette temaet har. Statsråden var inne på dette med tillit, at vi skårer høyt på tillit, og noe av det aller mest sentrale i et demokratisk sivilt samfunn er jo at det er høy tillit mellom folk. Det som er utfordringen – det ser vi i Europa, og vi ser tendenser til det i Norge – er at tilliten svekkes hos svake grupper, og det er svake grupper som er spesielt viktig som målgruppe når en skal sikre både arkivpraksis og dokumentasjon. Så vil jeg peke på at det også dreier seg om en sårbar nasjon. Vi har en sak i kontrollkomiteen nå som handler om terrorsikring i Norge, om hva som er gjort og ikke gjort. Det er klart at også her er tilliten til statsforvaltningen vesentlig, hvis en ikke finner god dokumentasjon, eller hvis årsaksforholdet ikke er klargjort. Det gjelder både i behandling av enkeltmennesker og i behandling av statens oppgaver. Statsråden var inne på at dette er et tverrdepartementalt ansvar. Da denne regjeringa tiltrådte, sa de at sikkerhet og beredskap var et så viktig område at de ville ta en ekstra styring av det inne på statsministerens kontor. Det er utfordringer med tverrdepartementalt ansvar og sektorprinsippet i forvaltningen. Det er ikke noen enkel løsning på det, men jeg tror at en må løfte problemstillingen knyttet til arkivering som et stort og omfattende saksfelt, som trenger sterkere styring og tydeligere ansvarsplassering. Når det gjelder klageadgangen: Noen av de innvendingene som er kommet, er nettopp at det tar lang tid, og at en skal klage til det organet som i utgangspunktet kanskje har gjort en feil. Så er det snakk om saksbehandlingstid, og så blir det oversendt. Jeg har forstått pressens ønske sånn at en skal ha en sentral klageadgang, sånn at en unngår at saksbehandlingstida blir lang. Så jeg håper at statsråden kan ta med seg det, og eventuelt gå i dialog med pressen for kanskje å finne enkle løsninger på hvordan dette kan håndteres på en bedre måte. Som jeg sa i stad, synes jeg det arbeidet regjeringa gjør, er bra, og jeg anerkjenner det, men vi er jo enige i denne salen om at det ikke fungerer godt nok i dag, og da må vi spørre oss om det gjøres nok. Det er kommunalministeren som har det overordnede ansvaret for dette, og jeg ber kommunalministeren vurdere om en trenger et mer kraftfullt grep og en bredere kontrollmulighet med arkivpraksisen og dokumentasjonspraksisen i alle forvaltningsnivåer og i alle departementer.
Monica Mæland (Høyre), 2018-10-16:
Interkommunale samarbeid er veldig utbredt. De er vel så utbredt at vi mangler oversikt over alle sammen. De har definitivt noen dilemmaer ved seg. Jeg skjønner godt at mange små kommuner samarbeider for å få til løsninger, bl.a. på dette feltet. Det kan ha mye for seg, men det har noen dilemmaer. Arkiv- og journalføring kan definitivt være et av dem, så dette er noe vi må se på. Jeg er, som representanten sikkert hører, skeptisk til en god del av de interkommunale samarbeidene fordi det flytter beslutninger ut av demokratiske fora, hvor innbyggerne har både innsikt og kontroll, og ut i selskapsdannelser. Dette er noe jeg skal følge opp, og som vi ser på. Jeg vet ikke hvor utbredt samarbeidet på dette området er, det må jeg nok bare innrømme. Når det gjelder lagring over tid, er det jo slik at utviklingen jobber for oss. Man utvikler stadig vekk, og jeg har nå redegjort for nye elektroniske løsninger som selvsagt vil gjøre det både enklere og sikrere å oppbevare dokumenter over tid. Tidligere har dette vært ekstremt plasskrevende, og mange kommuner – og offentlig sektor generelt – har selvfølgelig slitt med å holde orden på alt, men det vil vi finne gode løsninger på etter hvert som det kommer nye løsninger på plass. Der tror jeg tiden jobber for oss. Når det gjelder spørsmålet knyttet til Fædrelandsvennens artikkel, har ikke jeg lest den. Vi har en klageadgang. Vi har en veldig tydelig klageadgang i offentlig sektor. Vi har forvaltningslovens regler. De er til for alle, og de skal benyttes. Så er det mulig at flere og flere velger Sivilombudsmannen, men det er jo slik at Sivilombudsmannens avgjørelse er en anbefaling. Det er ikke et rettslig vedtak som fattes, slik det er når et forvaltningsorgan fatter vedtak. Jeg vil nok anbefale at man bruker den klageadgangen vi har, og som vi kan gi veiledning om, i den grad man måtte trenge det i kommunal, fylkeskommunal og statlig sektor.
Monica Mæland (Høyre), 2018-10-16:
Jeg vil også takke interpellanten og takke for en god debatt om et viktig tema, som jeg opplever vi er felles om er viktig. Jeg har nå redegjort for en rekke tiltak som er satt i gang. Så er det planlagt tiltak som skal settes i gang. Det krever samordning, og det er helt riktig at det er utfordrende. Norge har en veldig, veldig stor offentlig sektor. Vi har tre forvaltningsnivåer. Vi har et kommunalt selvstyre. Vi skal også ha respekt for at vi fortsatt har 422 kommuner, som er altfor mange etter min mening, men det betyr også at vi har 422 måter å gjøre det på. Så har jeg lyst til å minne om, for det må man ikke glemme når man sitter sentralt i Oslo, at det er krevende for kommunene å håndtere dette. Jeg har vært lokalpolitiker i en stor kommune, som brukte mange årsverk på klagebehandling, på å behandle innsynsbegjæringer etc., etc. For små kommuner er dette selvfølgelig ekstra krevende, og det er derfor man har fått dette interkommunale samarbeidet, som definitivt har noen ulemper ved seg. Men det er en ressurssituasjon som vi også må hensynta, gitt at kommunene har veldig mange og krevende oppgaver. Så bruker vi i statsbudsjettet 1,7 mrd. kr på IKT-investeringer, på digitalisering. Jeg mener det er veldig bra. Det handler selvsagt også om dette feltet. Ikke minst i Helseplattform Midt-Norge handler det om å sikre også journalføring og mye bedre systemer enn det vi har i dag. Når det gjelder klagebehandling, har jeg nok en følelse av at når man av og til ser et problem, tenker man at man må ha et sentralt tilsyn, sentral kontroll og et sentralt klageorgan. Jeg mener vi har gode klageregler i Norge, og vi mottar klager. Så kan man si at klagebehandlingstiden er for lang. Vel, det er jo regler for klagebehandling også, men det er ikke sånn at man kan behandle alle innsynsbegjæringer på samme måte. Det krever spesielle undersøkelser av hver enkelt sak i en del områder, selv om jeg tror at offentlig sektor begynner å bli flinkere og flinkere etter hvert som man får erfaring med det. Jeg tror at det beste vi kan gjøre, er å drive god veiledning, slik at alle faktisk har kunnskap om klagerettigheter og klagemuligheter, og så må vi selvfølgelig ta det på alvor og behandle klagene på en skikkelig og korrekt måte og på så kort tid som mulig.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2018-01-17:
For Arbeiderpartiet er skole, eldreomsorg, barnehager, gode helsetjenester og barnevern noe av det viktigste vi kan bruke fellesskapets penger på. Å gi ungene våre trygge oppvekstvilkår, gi eldre en verdig alderdom og stille opp for dem som trenger det aller mest, er det viktigste. Men for at kommunene skal få til det, trengs det penger til bl.a. lærere, sykepleiere og barnehageassistenter. Derfor har Arbeiderpartiet prioritert mer penger til kommunene enn regjeringen hvert eneste år siden Jan Tore Sanner ble kommunalminister. I tillegg til de bevilgningene som gis i denne salen, har kommunene muligheten til å skaffe seg egne inntekter gjennom at man lokalt bestemmer seg for å innføre eiendomsskatt. For de aller fleste lokalpolitikere er ikke det noen lett avgjørelse. Å innføre eiendomsskatt er i utgangspunktet noe man gjør fordi man trenger pengene, ikke for å bli populær, men mange steder er det nødvendig. For mange er alternativet til eiendomsskatt at man må kutte i skole, eldreomsorg eller barnevern. Nå har regjeringen først foreslått å kutte i den såkalte maskinskatten og nå i eiendomsskatt på boliger og fritidseiendommer. Det betyr at regjeringen mener at kommunene skal kunne kutte mellom 1 og 1,5 mrd. kr. Da er mitt spørsmål til kommunalministeren: Vil regjeringen sørge for at man kompenserer disse inntektene for de kommunene som mister dem?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2018-01-17:
Jeg hører her at regjeringen ikke legger opp til å kompensere et inntektsbortfall på opp mot 1,5 mrd. kr for norske kommuner samtidig som man nå har et kommuneopplegg som de to neste årene kommer til å gå i null. Porsgrunn kommune er en kommune som rammes av begge kuttene. De vil tape om lag 50 mill. kr. Samtidig er de en av landets aller mest effektive kommuner, ifølge de målemetodene som Sanner nå har innført. Ordføreren i Porsgrunn er helt klar: Å kutte 50 mill. kr i kommunebudsjettet til Porsgrunn vil bety dårligere tjenester. Da må jeg spørre statsråd Sanner: Er det den veien kommunene nå er nødt til å gå når man mister så store inntekter? Når man er blant landets mest effektive kommuner og samtidig vil miste 50 mill. kr i inntekter, kan statsråden da garantere at det ikke går ut over tjenestetilbudet i de kommunene det gjelder?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-01-17:
La meg aller først si at jeg er enig med representanten Aasrud i at kommunene har et helt avgjørende ansvar for store, viktige velferdsoppgaver. De har ansvar for de mest sårbare blant oss, og de har ansvar for kunnskap. Derfor skal kommunene sikres gode økonomiske rammer, og det har regjeringen gjort gjennom de fire foregående år. Hvis man ser på resultatene til kommunene, må man tilbake til 1990-tallet for å finne tilsvarende gode økonomiske resultater. Det har aldri vært så få kommuner på ROBEK-listen, og det skyldes selvsagt at regjeringen har sørget for gode økonomiske rammer til kommunene, at kommunene selv har drevet god økonomistyring, sørget for effektivisering og jobbet smartere, og at det har vært en god skattevekst for kommunene. Kommunene kan gjøre en god del selv for å sikre seg gode økonomiske rammer. Det er helt riktig at kommunene kan velge å innføre eiendomsskatt. Det er det ganske mange kommuner som har gjort. Det er et lokalpolitisk spørsmål. Men kommunene kan også jobbe smartere, effektivisere, sørge for at de flytter penger fra administrasjon til bedre tjenester. Det er Stortinget som fastsetter rammene for eiendomsskatten i kommunene. Regjeringen og Stortinget har foretatt noen endringer de senere år ved å ta ned hvor mye man kan innføre eiendomsskatten med, og også fjernet eiendomsskatten for maskiner. Det forslaget som nå ligger i Jeløya-plattformen, innebærer at vi vil sette et tak på 0,5 istedenfor på 0,7. Det er fordi regjeringen mener at eiendomsskatten kan virke usosial, og at det må være grenser for hvor mye man beskatter folks hjem og fritidseiendom.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-01-17:
Jeg merker meg at representanten Aasrud går i den klassiske skattefellen til Arbeiderpartiet, at politikk handler om å skatte folk og næringsliv mest mulig, og så fordele pengene ut igjen. Med all respekt, det er et handlingsrom for kommunene når det gjelder både eiendomsskatt og ikke minst i effektivisering, å drive mer effektivt. Det har vi også synliggjort at kommunene kan gjøre. Jeg vet ikke hvor representanten Aasrud har det fra at den reduksjonen som regjeringen har skissert, vil være 1,5 mrd. kr. Ifølge mine tall vil en reduksjon fra 0,7 pst. til 0,5 pst. totalt sett, for alle kommuner, innebære 350 mill. kr. De rammene vi har gitt til kommunene gjennom de fire siste år, har bidratt til at kommunene har fått større handlingsrom – og større handlingsrom enn det de hadde da Arbeiderpartiet styrte Norge. Så dette er håndterbart. Vi sier også i plattformen at man må ta hensyn til at inntektsbortfallet ikke blir for stort for den enkelte kommune.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-01-17:
Det er veldig mange kommuner i Norge som klarer seg uten eiendomsskatt. Oslo by klarte seg uten eiendomsskatt inntil Arbeiderpartiet overtok styringen i byen. Oslo kommune har hatt Norges beste skole, ligger langt fremme på veldig mange områder, så ja, det er mulig. Staten kan effektivisere, og det gjør vi. Fylker og kommuner kan effektivisere, og det gjør de. Privat næringsliv må også drive mer effektivt. Slik er det. Når oljeinntektene går ned, er det ikke slik at det bare kan pøses på med mer penger. Da må vi også jobbe smartere. Og vi er tydelige i plattformen på at endringene ikke skal føre til for store forskjeller for kommunene fra det ene året til det andre. Vi skal også i fortsettelsen sørge for gode rammer for kommunene, fordi kommunene har et så avgjørende ansvar for mange av de viktigste velferdsområdene i velferdssamfunnet.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-01-17:
Jeg er oppriktig overrasket over at det spørsmålet kommer fra Senterpartiet. Jeg trodde at den borgerlige regjeringen hadde en alliert i Senterpartiet når det gjelder respekt for eiendomsretten. Er det nå slik at Senterpartiet plutselig har blitt et parti som ivrer etter mer eiendomsskatt? Jeg har oppfattet Senterpartiet, i hvert fall lokalt, som et parti som er opptatt av innbyggerne, som er opptatt av næringslivet. Men her reises det spørsmål som om den eneste redningen for Kommune-Norge er å øke eiendomsskatten. Jeg er opptatt av at vi skal ha gode skoler, gode barnehager, god eldreomsorg – at vi skal løfte de mest sårbare blant oss. Derfor har regjeringen sørget for gode økonomiske rammer gjennom fire år, og det kommer vi til å fortsette å gjøre. Kommunene må selvsagt jobbe smartere, effektivisere driften, slik staten og privat sektor også gjør. Men at det er Senterpartiet som plutselig ivrer etter mer eiendomsskatt, overrasker meg virkelig.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-01-17:
Det er Stortinget som fastsetter rammene for eiendomsskatten. For inneværende år har Stortinget vedtatt at man det første året skal starte med maks. 0,1 promille og ikke 0,2 promille. Det betyr at det blir en mer forsiktig innføring av eiendomsskatten. Det er blitt mulig å frita fritidsboliger for eiendomsskatt, og maskinskatten er også fjernet. Det er viktig for verdiskaping og arbeidsplasser i Norge. Det er kommunene selv som beslutter om de i det hele tatt skal ha eiendomsskatt, og i tilfelle hvor stort bunnfradraget skal være. Det er heller ikke slik at eiendomsskatten er en skatt som relateres til inntekt. Man kan sitte i et stort hus, som man kanskje har arvet, og man kan ha lav inntekt. Derfor oppfatter mange – og opplever mange – eiendomsskatten som usosial.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-01-17:
Det er et prinsipielt viktig spørsmål som reises, hvilke inntektsmuligheter det skal være. Jeg er ikke noe glad i eiendomsskatt, men jeg mener at det er en lokal skatt som lokaldemokratiet skal beslutte. Men det er Stortinget som setter grenser for dette: Skal den være 0,5 eller 0,7, og hvordan skal den kunne innfases? Det er et spørsmål som Stortinget setter rammer for. Men innenfor de rammene som vi trekker opp, er det lokaldemokratiet som skal beslutte dette. Ellers er jeg veldig glad for det representanten sier innledningsvis om den nye plattformen for den blå-grønne regjeringen, nemlig at vi vil fortsette arbeidet med å desentralisere makt, flytte makt, til kommunene og det regionale nivået. Der ser jeg frem til godt samarbeid med Kristelig Folkeparti i årene som kommer.