trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Lønning (Høyre), 2000-05-30:
Representanten Lyngstad har nok rett i at det ikke er Mjøs-uvalget som er den største trusselen mot rekrutteringen av lærere med lektorkompetanse til fremtidens norske skole. Men la meg minne om at Mjøs-utvalget selv peker på at en eventuell omlegging av gradsstrukturen ved universitetene vil kreve en ny utredning av universitetenes rolle som lærerutdanningsinstitusjoner. Og det er av de ting som jeg håper statsråden vil følge opp, for etter mitt skjønn er en gjennomgang av lærerutdanningen – det gjelder både allmennlærerutdanningen og universitetenes lærerutdanning – høyst påkrevet dersom vi skal være på høyde med fremtidens utfordringer. Høyre fremmet det konkrete forslaget som interpellanten viste til, i forbindelse med lærerrekrutteringsmeldingen. Det ble avvist av stortingsflertallet med den begrunnelse at man er prinsipielt mot selektive tiltak. Og det har jeg forståelse for. På den annen side, hvis problemet er av selektiv natur, er det vel strengt tatt bare selektive tiltak som kan løse det. Og jeg var ikke i stand til ut fra statsrådens i og for seg velvillige svar å høre nevnt et eneste operasjonelt grep, et eneste praktisk tiltak som faktisk kan bidra til å øke rekrutteringen av kandidater med hovedfag i realfag til fremtidens norske skole. Det kritiske punkt i dag er jo at den som har tilbakelagt en realfagsutdanning med hovedfag, i de fleste tilfeller allerede har lånefinansiert en utdannelse på fem til seks år, og vedkommende står da overfor valget mellom enten å gå ut i et arbeidsliv hvor etterspørselen etter slike kandidater er økende, hvor lønnstilbudene er meget attraktive, eller å velge å lånefinansiere enda et studieår for å få lov til å gå inn i et lavtlønnsyrke. Man skal være meget idealistisk for å velge det siste. Og det er på dette punkt jeg gjerne vil utfordre statsråden til i sitt sluttinnlegg å komme i nærheten av det operasjonelle nivå. Hvis det ikke er flertall for å bruke studiefinansieringsordningen som et virkemiddel, må jo alternativet etter mitt skjønn f.eks. være å binde seg til noen års kontrakt som lektor i skolen, en ordning som medfører at man får tilbud om en ekstra avskrivning av studiegjeld. Det som er helt sikkert, er at rekrutteringskrisen når det gjelder lektorer med realfag, ikke løses gjennom gode ønsker, det må operasjonelle grep til.
Inge Lønning (Høyre), 2000-05-30:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å delta i dette interpellasjonsordskiftet, men innlegget fra representanten Leif Lund med jevnføringen mellom landets to største byer var for fristende. Jeg har jo et visst forhold til begge disse byene. Representanten Lund fremstilte det som om det var særlig rosverdig at de folkevalgte i Bergen har lagt så høy avgift på innbyggerne som overhodet mulig, og han omtalte til og med denne aktiviteten som verdiskaping. Det tror jeg er en språkbruk som i alminnelig økonomisk teori vil bli ansett som relativt aparte. Jeg oppfattet også representanten Lund dit hen at det skulle være særlig daddelverdig at de folkevalgte i landets hovedstad ikke har giddet – som han sa – å utnytte inntektspotensialet fullt ut. Ja, det er naturligvis en mulig virkelighetsbetraktning at det normale for folkevalgte bør være å pålegge borgerne så mange og så høye avgifter og skatter som det overhodet er mulig å gjøre. Det er en virkelighetsoppfatning som jeg for min del ikke deler. Borgerne er ikke primært skatteobjekter for de folkevalgte, det er tvert imot de folkevalgte som er tjenere for borgerne. Men hvis det er alvorlig ment at vi ønsker å opprettholde det lokale selvstyret i dette landet – og det sier de fleste at de gjør, skjønt i praksis er det veldig ofte slik at det man sier om det kommunale selvstyret, opphører å ha gyldighet i det øyeblikk kommuner velger forskjellige løsninger – og hvis kommunalt selvstyre skal ha noen mening, må jo kommuner ha adgang til å velge forskjellige løsninger, både når det gjelder inntektssiden og når det gjelder utgiftssiden i sitt budsjett. Jeg har forstått det slik at det er en alminnelig oppfatning at vi har gått altfor langt i overstyring av kommunene, at vi øremerker i altfor høy grad og at valgfriheten for de folkevalgte derfor er altfor liten. Da er det vanskelig å skjønne at det kan være en oppgave for Regjeringen via fylkesmennene å forsøke ytterligere å innsnevre handlefriheten for den enkelte kommune. Rettferdighet betyr jo ikke nødvendigvis at alle skal legge seg på det høyest mulige skatte- og avgiftsnivå. Hvis vi ønsker å ha et element av lokalt selvstyre, må også et bystyre ha adgang til med god samvittighet å gjøre det som bystyret i Oslo har gjort.
Petter Løvik (Høyre), 2000-05-30:
Dei påstandane som representanten Reikvam nettopp kom med, at Høgre ikkje stiller opp for elevar med eit anna morsmål enn norsk, er med respekt å melde nokså tøvete. Det er ikkje korrekt. Men det får vi ta opp igjen når Reikvam får forklart kva han meiner her. Det eg bad om ordet for, var det statsråden sa i sitt innlegg om økonomi, der han prøvde å vere litt ironisk på partiet Høgre sine vegner. Han konstaterte sjølvsagt heilt korrekt at Høgre er oppteken av skattebetalarane sine pengar, men så sa han at når ein så startar eit tilbod, så kjem Høgre og bed om statsstøtte. Dette er å snu problemstillinga fullstendig på hovudet. Dei som har elevar i desse skulane, er skattebetalarar og er med og betaler den offentlege skulen på linje med alle andre. Men i tillegg må ein del av dei vere med og betale ekstra for den skulegangen som deira barn skal ha. Her er vi inne på ei problemstilling som vi har vore inne på gong etter gong: Kva er det vi vil med privatskulane? Ingen kan nekte oss å starte privatskular i Noreg, men det som er det vesentlege spørsmålet, er: Kven er det desse skulane skal vere for? Om vi ikkje har eit system med ei statsstøtte som dekkjer vesentlege delar av drifta, vil vi få skular der berre dei mest ressurssterke når det gjeld økonomiske midlar er i stand til å ha sine barn. Og det er eit skuleslag som Høgre ikkje vil ha. Vi vil at foreldreretten skal vere heilt reell. Vi vil at privatskulane skal vere tilgjengelege for alle ungar utan omsyn til om foreldra har god råd eller ikkje, slik at om vi ikkje har støtteordningar som sikrar at foreldreretten blir reell, vil vi få skular som eg håpar og trur at heller ikkje statsråden ønskjer, nemleg skular for eit lite fåtal. Alternativet med privatskular må vere eit ope alternativ. Det er grunnlaget for at Høgre har forsvart desse støtteordningane og kjem til å forsvare desse støtteordningane også i tida framover.
Petter Løvik (Høyre), 2000-05-30:
Eg vil takke statsråd Giske for svaret. Eg vil takke statsråd Giske for dei gode orda han sende om Høgre som eit aktivt parti i utdanningspolitikken. Den gleda som han har ved å diskutere med oss, den har vi også når vi diskuterer med andre. Men håpet er jo at litt meir av det vi seier, skal slå ut i praktisk handling i departementet, og ikkje minst i norsk skule. Det som blei sagt om kvalitet, er eit av dei områda der vi har ein veg å gå i norsk skule. Det blir gjort innmari mykje bra arbeid i norsk skule i dag, men det er store mulegheiter for forbetringar, og kanskje gjeld dette spesielt på allmennfag i vidaregåande opplæring, der lektormangelen etter kvart vil gjere størst utslag. Vi treng høgt kvalifiserte lærarar. Det er Giske einig i. Han nemner rekrutteringsmeldinga, han nemner at vårt forslag om endringar i studiefinansieringa blei avvist – det blei vedlagt protokollen, og der er det vel ein liten nyanse, om ikkje anna – og han nemnde lønnsspørsmåla. Men statsråden unngjekk meir eller mindre å svare iallfall på nokre av dei spørsmåla som eg reiste i interpellasjonen, nemleg om han er einig med Høgre i at det er eit spesielt behov for å få inn lærarkrefter i vidaregåande skule, og også i delar av grunnskulen, med ein høgare fagleg kompetanse, altså hovudfag med praktisk-pedagogisk utdanning i tillegg. For å seie det enkelt: Er det ønskeleg at fleire lektorar kjem inn i skulen? Eg vil gjerne ha ei stadfesting av at han er på line med oss der. Dernest unngjekk han også å svare på spørsmålet mitt om det kan vere aktuelt å kutte ned den praktisk-pedagogiske utdanninga frå eitt til eit halvt år. For hugs at når ein student er ferdig med hovudfag, kan han gå ut i arbeidslivet. Alternativet til å gå rett ut i arbeidslivet er å ta eit år ekstra med pedagogisk utdanning for å gå inn i utdanningssystemet som lærar. Då er dette ein veldig høg barriere. Det blei også nemnt at det var i gang ein del tiltak både ved NTNU og andre plassar for å prøve å stimulere fleire med realfag til læraryrket. Som eg var inne på i interpellasjonen, er kanskje det største problemet at store delar av lærarkreftene er over 55 år. Men eg vil gjerne har litt meir utdjuping av dette: Kor viktig meiner statsråden lektorane er? Og korleis kan ein jobbe med den praktisk-pedagogiske utdanninga og finansieringa av denne?
Petter Løvik (Høyre), 2000-05-30:
Representanten Reikvam sa til liks med fleire andre at fleire av desse problemstillingane er generelle for all lærarrekruttering. Det er til ei viss grad sant. Det er veldig mange ting vi kjenner igjen frå den lærarrekrutteringsmeldinga vi behandla for ca. tre månader sidan. Men representanten Reikvam gjekk lenger på denne vegen. Han sa noko slikt som at det er talet på lærarar, den totale rekrutteringa av lærarar, som er det største problemet. Her må eg nok seie meg litt ueinig med representanten Reikvam, fordi det er kvaliteten på lærarane som er det viktigaste, og som det vil vere viktig å heve i åra framover. Evalueringa av Reform 94 viser, sjølv om ikkje alle likar å innrømme det, at det i alle fall på allmennfagleg studieretning har vore ei senking av det faglege nivået i tida etter Reform 94. Det trur eg ikkje det er tvil om etter den debatten vi hadde i haust om den saka. Akkurat det som representanten Dørum var inne på, å gjenreise respekten for fag, gjenreise den respekten for fag og den entusiasmen for fag som ein treng for å bli ein god formidlar, er for oss eit kjernepunkt i og med at vi seier at her må det ein del selektive tiltak til. Lyngstad var bekymra for kvaliteten hjå lektorane med ein ny gradsstruktur. Det er klart at med kortare utdanning kan det bli eit problem, men eg trur ikkje vi skal sjå på dette som eit hovudproblem. Eg trur vi vil finne løysingar, men problemet med omsyn til lengda på den praktisk-pedagogiske utdanninga gjenstår, og det har ikkje statsråden kommentert enno. Derimot har eit par andre innlegg gitt støtte til dei tankane som eg har kome med om akkurat dette. Her har det vore veldig mykje velvilje, og eg trur dei fleste innser at desse problemstillingane er vi nøydde til å gripe konkret fatt i. Eg vil gjerne heilt på tampen utfordre statsråden på desse problemstillingane og den bekymringa vi har for lektorane, og stille konkrete spørsmål. Kan det vere aktuelt å ta initiativ til å forkorte den praktisk-pedagogiske utdanninga? Kan det vere aktuelt å stimulere til meir deltid ved sida av fullt arbeid, og er det også aktuelt å vurdere studiefinansiering når det gjeld den praktisk-pedagogiske utdanninga?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-30:
Fremskrittspartiet var med i flertallet som gikk imot Høyres forslag i Dokument nr. 8:8 for 1999-2000. Vi vil imidlertid understreke at det faglige nivået som lærere med hovedfag, lektorer, representerer, er svært viktig å sikre i skolen; det er viktig å sikre at vi har det nødvendige tilfang av denne typen lærere. Hvis vi skal klare det, må vi sikre at skolen er en attraktiv arbeidsplass, som disse menneskene ser som et alternativ i forhold til resten av arbeidsmarkedet. I denne sammenhengen har vi mest tro på generelle tiltak som kan gjøre skolen til denne attraktive arbeidsplassen. Vi vil imidlertid ikke kategorisk avvise ethvert spesielt tiltak med tanke på gruppen. Høyre foreslår en nedkorting av praktisk-pedagogisk utdanning. Det er noe som absolutt bør vurderes. Statsråden peker på tiltak som allerede er igangsatt i forhold til realfag og rekruttering fra denne faggruppen. Det vil vi heller ikke avvise. Vi tror imidlertid at det bør påpekes at det er mange grunner til at lærere generelt, lektorer kanskje spesielt, ikke søker seg til skolen. Det kan være at man er skremt over de stadig negative fokuseringene rundt skolen i samfunnsdebatten. Det kan være andre grunner, som f.eks. at man ikke kjenner seg igjen i organisering, innhold, lønns- og personalpolitikk i skolen. Fremskrittspartiet ønsker å øke skolens attraktivitet som arbeidsplass ved å øke yrkesstoltheten i lærergruppen. Dette vil igjen kunne øke rekrutteringen, tror vi. Fremskrittspartiet tar til orde for en strengere evaluering av virksomheten i skolen og en liberalisering av oppsigelsesvernet. Skolen vil aldri bli en attraktiv arbeidsplass dersom det er slik at hvem som helst kan få jobb i skolen og kan forbli i skolen livet ut. Vi mener også det må legges til rette for et lønnssystem som motiverer dyktige personer til å søke læreryrket og til å bli i yrket. Tidligere har jeg i denne sal vist til undersøkelser utført av Markeds- og Mediainstituttet, som viser at et flertall av dagens ungdom er negative til å gå inn i yrker der individuell prestasjon og kapasitet ikke premieres. Man må derfor få til et fleksibelt lønnssystem som belønner ekstra innsats og kunnskap. Fremskrittspartiet tror en fri og fleksibel skole med positiv konkurranse vil øke skolens attraktivitet som arbeidsplass. I tillegg må det gjøres de nødvendige korrigeringer, så vi sikrer ro og orden i skolen og gjeninnfører det læreren ser ut til å ha mistet i autoritet.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-05-30:
Jeg opplever denne interpellasjonen langt på vei som en generell debatt om rekruttering til læreryrket. Men i likhet med interpellanten ønsker også Kristelig Folkeparti lærere med hovedfag i norsk skole. Hovedfaget representerer en faglig fordypning som skolen trenger. De er nødvendige i videregående skole, og vi trenger dem også i ungdomsskolen. Mjøs-utvalget har kommet med forslag om å endre gradsstrukturen i høyere utdanning. De foreslår at Norge tilpasser seg internasjonal standard med mastergradsstudium etter en 3+2-modell. Fortsatt beholdes hovedfaget, men den gamle lektorutdanningen reduseres med ett år. Jeg har lagt merke til at lederen i Lærerforbundet advarer mot en slik endring. Jeg er ikke av dem som tror at trusselen mot lektoren i norsk skole først og fremst ligger i Mjøs-utvalgets forslag. Det hadde faktisk vært litt interessant å utfordre Høyre og interpellanten på den problemstillingen knyttet til lektoren og virkningen for lektoren i skolen. Jeg opplever at utfordringen heller ikke er å få ungdom til å ta hovedfag. Utfordringen er å få hovedfagsutdannede til å velge skolen som arbeidsplass. Vi står framfor en akutt utfordring når det gjelder å rekruttere lektorer med hovedfag i realfag. For å gjøre skolen mer attraktiv som arbeidsplass for lektorer er det nødvendig med flere tiltak. Stortinget har nettopp behandlet en stortingsmelding om lærerrekruttering, og flere tiltak her er relevant også for rekrutteringen av lektorer. Ett av tiltakene er konkurransedyktig lønn. Årets lønnsoppgjør gir også signaler om at man vil forhandle fram et mer differensiert lønnssystem. Det er en utvikling Kristelig Folkeparti vil støtte. Det er også åpnet for forhandlinger om arbeidstidsavtalen, og det er en utvikling som flertallet i Stortinget ønsker. Nå har også Arbeiderpartiet kommet etter på dette punkt. Her har faktisk statsråd Giske snudd Arbeiderpartiets politikk. Det er videre viktig at læreren og lektor får frihet til å organisere arbeidet og til å disponere arbeidstiden for bl.a. å gi rom for mer lokalt utviklingsarbeid og mer plass til den enkelte lærers kreativitet. Kristelig Folkeparti har i lang tid sagt at vi trenger å styrke den profesjonelle lærer. Det kan vi gjøre gjennom å gi avlastning med hensyn til en del sosialpedagogiske oppgaver og administrative gjøremål, slik at lektoren og læreren kan konsentrere seg om fag og undervisning. Vi kan også bidra ved å tilrettelegge faglig etterutdanningstilbud. Sabbatsår vil også være tiltak som her vil hjelpe. Jeg tror vi også skal se på selve utdanningen av lektoren og se på hvor skolerettet denne er(presidenten klubber)(presidenten klubber) (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
For det første er det ikke riktig at Regjeringa baserer kommuneøkonomien på at kommuner nå skal presses til å ta inn eiendomsskatt, som er bortkasta penger. Det vil jeg ta avstand fra. Det Regjeringa og jeg har gjort under presentasjonen av kommuneøkonomiproposisjonen, er at vi har påpekt et potensial som er i en del kommuner ved bruk av eiendomsskatt. Det forbeholder vi oss retten til å gjøre. Og for igjen å bruke som eksempel den byen vi nå er i, som faktisk heller ikke får noe særlig skjønnsmidler, og som heller ikke vil bli berørt av eventuelle skjønnstildelinger, så er det ingen tvil om at det er et potensial – hvis flertallet i denne byen vil ta inn penger fra eiendomsskatten – til en verdi av mellom 500 mill. og 650 mill. kr. Nå er det mulig at flertallet i byen ikke mener at det er nødvendig å bruke dette på andre ting i denne byen. Men jeg forbeholder meg retten til å mene at det er et potensial, som vi faktisk vil gjøre kommunene oppmerksom på. Så oppfatter jeg at det er et flertall i Stortinget som står bak den praksis vi har i dag når det gjelder skjønnstildelinga – riktignok minus Høyre og Fremskrittspartiet, som har gitt uttrykk for det under flere behandlinger, også sist det ble behandlet i kommunalkomiteen i Stortinget. Men resten av de politiske partiene har sagt at den praksisen slutter de seg til. Det er viktig å understreke at de vanlige overføringene til kommunene selvfølgelig er uavhengig av om eiendomsskatten skal telle eller ikke. Når det så gjelder skjønnstildelinga, sies det, slik praksisen er i dag, at det kan tas hensyn til det i en total og helhetlig vurdering. Det er viktig å presisere. Men jeg er klar over at det praktiseres litt ulikt mellom noen fylkesmenn, derfor ser jeg behov for å kunne presisere overfor alle landets fylkesmenn hvordan dette skal forstås ved skjønnstildelinga for 2001.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Når representanten Torbjørn Andersen hevder at det at statsministeren og jeg har sagt at eiendomsskatten er et potensial for mer inntekter, betyr at den er blitt obligatorisk, er det feil. Det jeg har gitt uttrykk for, er at eiendomsskatten fortsatt er en frivillig kommunal skatt. Men den kan, slik den forrige regjeringa også praktiserte det, tas hensyn til ved tildeling av skjønnsmidler i en helhetlig vurdering av den totale økonomiske situasjon i hver enkelt kommune. Det er ikke noe nytt i forhold til det som har vært praksisen fram til i dag. Representantene Meltveit Kleppa og Apelthun Sæle var inne på kommuneøkonomien i et videre perspektiv. Det kommer jeg tilbake til om ikke lenge, og vi får rikelig anledning til å diskutere det da. Så tok representantene Helge Bjørnsen og Odd Eriksen opp spørsmålet om eiendomsskatten bør gjelde i hele kommunen. Det har Regjeringa til hensikt å gå nøye igjennom og kommer tilbake til så fort som mulig. Jeg ser helt klart at det kan være behov for å gjøre den endringa, men det kommer vi tilbake til. Når det gjelder spørsmålet om det nye takstsystemet, kommer Regjeringa tilbake til Stortinget med et forslag om det i løpet av året. Så til representanten Lønning, som bruker ordet «rettferdighet» i betydningen av at Oslo og andre må få frihet til selv å bestemme om de vil bruke eiendomsskatt eller ikke. Ja, det er én måte å se det på. Oslo får selv bestemme hva de vil bruke eiendomsskatten til. Men det må være lov til å påpeke, når vi vet at det her i denne byen vi nå er i, bor noen av Norges rikeste folk og noen av Norges fattigste folk, at det også er noen som betaler regninga for at Oslo kommune og flertallet her ikke bruker det inntektspotensialet som faktisk ligger i å kunne bruke eiendomsskatt. Vi har f.eks. over 7 000 bostedsløse i dette landet, og mange av dem tilhører denne byen her. De oppholder seg i hvert fall i denne byen. Jeg må også si at vi fra Regjeringas side ønsker lokalt selvstyre. Vi mener vi har lagt til rette for det gjennom flere endringer, både i inntektssystemet og gjennom øremerkede tilskudd, som nå ligger til behandling. Det får vi komme tilbake til og diskutere mer. Så registrerer jeg at de partier som tidligere stod bak den merknaden om dagens praksis i forhold til skjønnsmidler og eiendomsskatt som har vært ført, fortsatt står bak praksisen om at det skal være en frivillig skatt, men at det heller ikke står i motsetning til at det også må kunne tas hensyn til i en helhetlig vurdering av den totale økonomiske situasjonen. Så til slutt litt til i forhold til Oslo: Regjeringa har tatt hensyn til Oslos spesielle utfordringer i forslaget til endringer i inntektssystemet ved at vi faktisk foreslår at Oslo kommune i hovedsak får kompensert for det de taper, gjennom hovedstadstillegget, i motsetning til at de isolert sett egentlig skulle ha tapt. Men fordi det er spesielle utfordringer i Oslo, velger vi å gi Oslo mer enn det de egentlig skulle ha hatt.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Jeg vil bare følge opp litt av det statsråden sa. Jeg deltok på en storbykonferanse her i Oslo, hvor interpellanten, Erna Solberg, var til stede. Vi fikk oss forelagt problemene som storbyene har. Det var vel ikke noen stor uenighet på den konferansen om byenes problemer, det var først og fremst store rusproblemer, psykiatriske problemer – i Oslo spesielt – og andre ting. Derfor er det svært overraskende at når vi i Norges nest største by, Bergen, tar inn 300 mill. kr i eiendomsskatt og forsøker å skape noen midler selv, så gjør de det stikk motsatte i denne byen, og tar vekk 600 mill. kr. De er jo ikke med på å skape egne midler. Samtidig ligger det i kommuneøkonomiproposisjonen, som faktisk statsråden støtter, et hovedstadstillegg på 330 mill. kr. Jeg er ikke helt begeistret for det tillegget – vi skal jo vurdere det, så får vi jo se ved behandlingen av kommuneøkonomien. Men det er nesten litt tankevekkende at staten skal gå inn med midler til en kommune som ikke gidder å skape egne midler – som vi har anledning til å gjøre – i en størrelsesorden på 600 mill. kr. De vikarierende argumentene til Erna Solberg om retakseringen i Bergen til 200 000 kr monner ikke skikkelig i forhold til det Bergen tar inn. Jeg synes det er en sammenblanding av en rekke ting, både taksering og eiendomsskatt. Utgangspunktet er at representanten Erna Solberg ikke ønsker noen skatt i det hele tatt. Men da må hun fortelle oss i storbyene som har et problem, og spesielt denne byen, hvordan de skal kunne være med og skape seg verdier, som de har mulighet til å skape gjennom f.eks. eiendomsskatten.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-05-30:
I Ot.prp. nr. 44 for 1974-75, Om lov om eigedomsskatt til kommunane, gis det klart uttrykk for at kommunene skal stå relativt fritt når det gjelder innføring av eiendomsskatt. Men den friheten som det her vises til, kan neppe sies å være særlig reell lenger, så lenge det i dag er et klart press fra flere fylkesmenn på kommunene for at de skal utnytte sitt inntektsgrunnlag maksimalt før man vil vurdere tildeling av eventuelle skjønnsmidler. I hvilken grad det skal kunne tas hensyn til at eiendomsskatt er innført, eller må innføres, før en eventuell skjønnstildeling, ble sist omtalt i St.prp. nr. 69 for 1998-99, Om kommuneøkonomien 2000 m.v. I denne proposisjonen heter det at «dette ikke er til hinder for at fylkesmennene i skjønnstildelingen kan ta hensyn til slike inntekter» – underforstått eiendomsskatten – «i en totalvurdering av kommunenes økonomi». Det vil altså si at det politiske flertall i praksis slett ikke har vurdert det dit hen at kommunene skal få stå relativt fritt når det gjelder innføring av eiendomsskatt, slik det ble uttrykt i Ot.prp. nr. 44. Komiteflertallet, med unntak av Fremskrittspartiet og Høyre, har altså her uttalt at fylkesmannen i praksis nå har fri adgang til å stille eiendomsskatten som et kriterium for tildeling av skjønnsmidler. Det er etter mitt syn sterkt å beklage at eiendomsskatten faktisk er blitt obligatorisk i visse situasjoner. Fremskrittspartiet gikk derfor konsekvent imot at nivået på avgifter og eventuell eiendomsskatt skal kunne påvirke tildeling av skjønnsmidler fra fylkesmannen. Men det synes å være etablert en gjeldende praksis i dag der eiendomsskatten inngår i en helhetlig vurdering når det gjelder tildeling av skjønnsmidler, selv om eiendomsskatten altså ikke inngår i inntektssystemet og heller ikke inngår i det inntektsutjevnende tilskuddet. Gjeldende praksis er derfor svært uheldig, både i forhold til den lokale selvråderetten og i forhold til de tidligere føringene på innføring av eiendomsskatt. Dette burde etter mitt syn vært tatt sterkere til følge av statsråden. Konklusjonen må derfor være at kommunene blir presset til å innføre denne særdeles upopulære eiendomsskatten, selv om det – slik jeg ser det – opprinnelig ikke var meningen. Interpellantens hovedpoeng, at statsråden bør ta initiativ for å stoppe fylkesmannens videre arbeid for å få innført eiendomsskatt i nye kommuner før nytt takstsystem er vedtatt og etablert, har vi i Fremskrittspartiet stor forståelse for.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2000-05-30:
Det er eit prinsipielt viktig, men ganske vanskeleg spørsmål interpellanten tek opp. For når ein kommune vert fattig nok, når eldreomsorg og skule lir, og når kommunekassa er slunken nok, har mange kommunar innført eigedomsskatt sjølv om det har vore streka sterkt under at kommunar for så vidt kunne vera avhengige av den konkurranseføremonen som fråværet av eigedomsskatt må vera for ein kommune. Vi kan derfor lett konkludera med at kommunar utan eigedomsskatt ikkje er fullt så skrapa som dei fleste som har sett seg nøydde til å innføra ein slik skatt. Eg trur problemet er at dei kommunane som har innført eigedomsskatt, ser det slik at ein del kommunar som ikkje har gjort det, er i ein betre situasjon enn dei sjølve er i. Vi i Kristeleg Folkeparti er samde med interpellanten i at eigedomsskatten skal vera ein frivillig kommunal skatt. Kommunane må få ein økonomi som gjev dei ei minimummoglegheit til handlefridom, og derfor er Kristeleg Folkeparti og sentrum så opptekne av å forbetra kommuneøkonomien, for til sjuande og sist er det dette det dreier seg om. Eg trur det er hovudverkemiddelet for at kommunane reelt skal ha den fridomen som vi seier at dei skal ha. Kristeleg Folkeparti er glad for at kommunalministeren vil presisera overfor fylkesmennene – slik oppfattar eg at det vart sagt her – at dei vanlege tilskota til kommunane er og vert uavhengige av om det vert innført eigedomsskatt. Eg vil setja pris på at dette vert gjort på ein slik måte at det ikkje vert uthola av andre, overordna normer.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-30:
Interpellanten ber kommunalministeren om å stanse fylkesmennenes arbeid for å få innført eiendomsskatt i nye kommuner før nytt takstsystem er vedtatt og etablert. Hun mener det er uheldig å legge press på kommunene så lenge takstsystemet er under endring. Jeg mistenker representanten Erna Solberg for å seile under falskt flagg. Hun ønsker rett og slett ikke beskatning på eiendom. Men jeg er glad for at Høyre har registrert at stadig flere kommuner av fylkesmannen blir minnet om at det å innføre eiendomsskatt er en innfallsvinkel til å sikre budsjettbalanse. Så kan man spørre seg om det er fylkesmannen som har ansvaret for statens overføringer til kommunene, og slik sett om det er Høyre eller fylkesmennene som sterkest har bidratt til at eiendomsskatt blir innført i stadig flere kommuner. Erna Solberg utfordrer statsråden til å ha to tanker i hodet samtidig. Det ser for meg ut som om det i Høyre er behov for å koordinere hvilke to tanker det er hensiktsmessig å ha i hodet samtidig. Jeg finner det helt legitimt at fylkesmannen gjør oppmerksom på at de kommuner som velger ikke å innføre eiendomsskatt, heller ikke kan regne med å bli forfordelt når det gjelder tildeling av skjønnsmidler. Det er en søkt tanke at de kommunene som styres av politikere som på mer eller mindre prinsipielt grunnlag er mot skatt på eiendom, skal få kompensert dette gjennom skjønnsmidler. SV mener at eiendom er et naturlig skatteobjekt. Takst på eiendom vil utgjøre en relativt konstant størrelse og er således forutsigbar og godt egnet for kommunal beskatning. Eiendomsskatt har også en sosial profil. SV mener også at det må komme fortgang i arbeidet med å få etablert et nytt takstsystem, ikke bare fordi takstsystemet, slik det er i dag, både er utilstrekkelig og uferdig, men også fordi det er urettferdig. Det er imidlertid enda mer urettferdig at mange ikke får anledning til å betale eiendomsskatt, og det er ikke bare fordi mange venter på avklaring hva gjelder selve takstsystemet, det er dessverre også store problemer med å tolke loven, slik at en får fastsatt hvilke eiendommer som kan inkluderes i et vedtak om eiendomsskatt. Vårt budskap til statsråden er derfor at det snarest må gjøres endringer i lov om eiendomsskatt til kommunene slik at ingen eiendommer ekskluderes fra retten og plikten til å yte til fellesskapet.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-05-30:
Eigedomsskatt er ein frivillig skatt basert på politiske vedtak i den enkelte kommunen. Senterpartiet har som utgangspunkt at når det er slik, skal det ikkje berre vera teori, det skal òg vera praksis. Så er det grunn til å stilla spørsmål ved kvifor det er slik at stadig fleire kommunar vurderer eigedomsskatt. Det har ikkje fyrst og fremst med gleda ved å skriva ut nye skattar å gjera, det har med rammene til kommunesektoren totalt å gjera. Det er i dag ikkje samsvar mellom dei oppgåvene som kommunane har, og dei midlane som er stilte til disposisjon, anten vi snakkar om skule, helse, omsorg eller kultur. Det er ein situasjon som vi skal koma tilbake til i samband med kommuneøkonomiproposisjonen, men reaksjonane så langt i forhold til den proposisjonen som no er lagd fram, er med og understrekar nettopp behovet for auka rammer. Kva så med dei kommunane som med knappe rammer seier nei til eigedomsskatt og ber staten om ekstra kompensasjon? Nyleg debatterte Stortinget Oslo som hovudstad med sine spesielle problem, og det må vera lov å undrast over at Oslo vel å seia nei til eigedomsskatt når dei veit at dei kunne tøygd midlane lenger, ikkje minst for sine mest vanskelegstilte. Kommunane har i dag fleire moglegheiter til å trekkja inntektene noko opp, anten vi snakkar om avgifter, eigendelar, avtalar med private selskap eller eigedomsskatt. Dei som seier nei til eigedomsskatt, seier samtidig ja til eit ansvar for sjølve å løysa nokre oppgåver, og etter Senterpartiet sitt syn skal ein ikkje her få i både pose og sekk. Men lat meg understreka: Vi vil ikkje godta ei snikinnføring av eigedomsskatt gjennom direkte oppfordring frå fylkesmennene. Vårt utgangspunkt er at vi no må fokusera på rammene, det skulle eg ynskja òg Høgre var med og gjorde, slik at vi syter for større samsvar mellom oppgåver og midlar. Og vi står bak den merknaden som vi har vore med på, i ein totalsamanheng, og det er noko anna enn for den enkelte fylkesmann å oppfordra kommunane.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Statsråden har på mange måter svart grundig nok når det gjelder de utfordringene som representanten Erna Solberg reiste i interpellasjonen. Når jeg likevel velger å ta ordet, er det ut fra de interessante innleggene til både representanten Meltveit Kleppa og ikke minst til representanten Lønning. Når representanten Meltveit Kleppa viser til at det i utgangspunktet er rammene som er årsaken til at kommuner velger å ta i bruk eiendomsbeskatning, er det for så vidt greit nok. Men jeg synes det blir litt snodig når hun, etter litt over én måned i opposisjon, fokuserer så sterkt på de stramme rammene som kommunesektoren er undergitt. Kommunenes Sentralforbund har ved flere anledninger presisert at aldri før har kommunesektorens økonomi vært vanskeligere enn i dag, etter nærmere tre år med Senterpartiet i statsrådsstolen i Kommunaldepartementet. Jeg har sagt det før, vi har altså en ryddejobb foran oss, og den skal vi gjøre. Representanten Lønning var indignert over representanten Leif Lunds innlegg. Jeg hadde kanskje forventet at Lønning, med sin utmerkede bakgrunn, hadde hatt større forståelse for de utfordringene som representanten Lund påpekte. Det er jo nettopp i denne byen, hvor man på grunn av kommunens svake økonomi har de fleste gruppene som faller utenfor samfunnet, at man har valgt å prioritere ikke å ta inn de skatteinntektene man har mulighet til gjennom det systemet vi allerede har i dag. Det er altså slik at veldig mange ressurssvake grupper faller utenfor systemet. Kommunen har ikke råd til de tjenestene man skulle ønske at kommunen stilte opp med for mange av disse gruppene. Jeg har forståelse for at Oslo har store utfordringer og problemer som må løses på særskilt måte, utfordringer knyttet til at byen er en hovedstad, og at den er, jeg hadde nær sagt, den eneste storbyen vi har her i landet – når vi ser bort fra Bergen, som har sine utfordringer. Men det skulle understreke enda sterkere at de ansvarlige i denne kommunen ser på hva slags inntektsmuligheter de har, og bruker dem. Det en derfor måtte ha nærmest som et ønske overfor statsråden, er at man, når man jobber videre med problemet eiendomsbeskatning, ser på grunnlaget for denne beskatningen, som også representanten fra SV var inne på, og avklare hvilke eiendommer som bør underlegges beskatning, og derigjennom stimulere til rettferdige ordninger knyttet til denne beskatningstypen.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2000-02-08:
Jeg vil gjerne på vegne av representantene Torbjørn Andersen, Olaf Gjedrem, Inga Kvalbukt, Karin Andersen, Leif Helge Kongshaug og meg selv fremme forslag om endring av lov 16. juni 1939 nr. 6 om husleie og lov 7. juli 1967 nr. 13 om husleieregulering mv. for boliger.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-02-08:
Jeg har grunn til å tro at dette blir en relativt kort debatt. I budsjettet for 2000 fikk Regjeringen tilslutning til å igangsette ulike tiltak for å snu befolkningsutviklingen i seks kommuner i Indre Namdal i Nord-Trøndelag. Indre Namdal er utpekt til prøveområde for å få folk til å bosette seg i Distrikts-Norge. En rekke prosjekt er satt i gang med dette for øye, og ett av dem er å ettergi utdanningslån for en periode på tre år for låntakere som er bosatt eller utøver yrke i Indre Namdal. Det var ingen merknader til dette forsøksprosjektet under budsjettbehandlingen før jul. Regjeringen foreslår nå å lovfeste forsøksprosjektet, og flertallet i komiteen er enig i en slik lovfesting av en tidsavgrenset ettergivelse. Skal forsøket ha noen verdi, må det virke over tre år og ikke være avhengig av årlige budsjettdebatter. En lovhjemmel er derfor riktig. Jeg er glad for at vi nå kan prøve ut avskrivning av studielån som et virkemiddel i distriktspolitikken. Ordningen for Indre Namdal blir lik ordningen for Nord-Troms og Finnmark. Vi trenger flere virkemidler i distriktspolitikken, og forsøket vil avklare om dette er et egnet virkemiddel.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-02-08:
Vi har fremmet våre merknader som går på at vi ikke ønsker å tilslutte oss lovfestingen av forsøksordningen i Indre Namdal. Vi har dog i budsjettbehandling både i kommunalkomiteen og i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen stilltiende tilsluttet oss bevilgningene, men prinsippene som kommer i bevegelse når det er snakk om lovfesting, kan vi altså ikke tilslutte oss. Vi tror ikke at kommuner vil sikres varig bosetting over tid ved ettergivelse av f.eks. studielån – helt eller delvis – fordi det er en stor sannsynlighet som taler for at de som kommer til disse kommunene, er studenter med spesielt svak økonomi, og som, når de har vært der en tid, har fått avskrevet sine lån og fått opparbeidet seg den praksis som er nødvendig for å bli enda mer attraktive på arbeidsmarkedet, vil forlate disse kommunene igjen. Derfor er dette etter vår oppfatning et slag i løse luften, og det er heller egnet til å si noe om seks kommuners muligheter for å være attraktive i forhold til en generell bosetningsproblematikk. Derfor vil jeg anbefale Fremskrittspartiets gruppe å stemme mot komiteens innstilling.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2000-06-08:
By- og bygdelister er lokale grupperinger uten felles partiorganisasjon, etablert for å ivareta lokale behov. Det eneste regionale eller rikspolitiske fellestrekk ved by- og bygdelistene er at de er sammensatt av engasjerte mennesker i lokalsamfunnene, ofte tverrpolitisk. Det er ikke helt uvanlig at en kommunestyrerepresentant fra en bygdeliste er fylkestingsrepresentant for et parti. Men vi finner også kandidater uten forankring i et partiapparat. De som stiller opp på disse listene uten partiforankring, er mennesker med lokalt engasjement som ikke ønsker å være bundet av andre programmer enn de rent lokale. Statsstøtte til politiske partier er en nødvendig kostnad som vi betaler for å ha et levende demokrati med partier som skal ivareta mer enn et lokalsamfunns behov. De etablerte partiene har en tredelt organisasjon med lokal-, fylkes- og hovedorganisasjon, og partistøtten skal bidra til at arbeidet kan drives både på de ulike nivå og på tvers av disse. De etablerte partiene skal utarbeide en helhetlig politikk som ivaretar både lokale, regionale og rikspolitiske hensyn, og partiprogrammene skal distribueres i befolkningen. Programmene er velgernes grunnlag for å velge mellom de ulike partiene og derfor av den største betydning for et fungerende demokrati. Alt dette gir de etablerte partiene en kostnad som by- og bygdelistene ikke har. Derfor vil det være urimelig om denne støtten som skal sikre partiene økonomi til å gjøre dette overordnede arbeidet, skal utdeles likt til lokale grupperinger som ikke har eller tar ansvar utover lokalnivå. Det har vært raslet med sablene i Bygde-Norge. By- og bygdelistene har «truet» med å organisere seg i en landsdekkende sammenslutning for slik å tvinge frem stemmestøtte. Men da forsvinner det som er deres særpreg, det ensidig lokale engasjement som samler mennesker med ulik ideologisk plattform til felles innsats for lokalmiljøet. Demokratiet må ha plass til slike tverrpolitiske lokale grupperinger. Derfor gis disse gruppene støtte til det arbeidet de driver lokalt, men det er ingen grunn til at de skal gis støtte for et arbeid som de ikke driver, på regional- og riksplanet. På denne bakgrunn vil flertallet i komiteen avvise forslaget.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-06-08:
Sakens kjerne er at det er i dag en betydelig forskjellsbehandling mellom politiske partier og andre politiske grupperinger som lovlig stiller til valg. I 1999 var det 225 by- og bygdelister som stilte til valg. De gis i dag et representanttilskudd fra kommunene, men de mottar ikke stemmestøtte på lik linje med andre politiske partier. I den senere tid har det vært en omfattende debatt også her i huset om hvordan vi skal vitalisere befolkningen, få mer liv i lokaldemokratiet, ja rett og slett skape mer engasjement. Det har vært en stor bekymring over at andelen velgere som stemmer, er fallende, og at man på en måte ser en større grad av apati og av politikerforakt. På Hamar fikk by- og bygdelisten ca. 25 pst. av stemmene ved valget i høst. De fikk ordføreren, og det arbeidet de utfører i denne kommunen, har like mye kvalitativt i seg som det arbeidet som etablerte politiske partier utfører. Da synes jeg det er merkelig at et flertall i komiteen i innstillingen nøyer seg med å henvise til at man behandlet denne saken grundig i 1974. Man har altså ikke tatt seg bryet med å argumentere i forhold til lokaldemokratiske rettigheter, spilleregler osv., man har bare vist til denne innstillingen fra 1974. Og det er 26 år siden! Jeg synes det vitner om en form for monopolistisk lyst til å beskytte egne særinteresser. Vi burde ikke som etablerte politiske partier være redd for politiske grupperinger som aktivt engasjerer seg i lokaldemokratiet, som arbeider i kommunestyrene på lik linje med de etablerte partiene. Om man defineres som en politisk gruppering eller et politisk parti, så har man akkurat de samme oppgavene i det arbeidet man utfører i kommunestyret. Man må forholde seg til det samme budsjettet. Man må forholde seg til de samme sakene. Man må gjøre nøyaktig det samme arbeidet uavhengig av om man har de samme interessene hva gjelder rikspolitikk, eller ikke. Det dette dreier seg om, er hvorvidt man skal gi samme økonomiske behandling for samme utførte arbeid i kommunestyrene. Det vil altså ikke flertallet gjøre, noe jeg synes det er all mulig grunn til å reagere på. Det er en viktig prinsipiell debatt som vi burde tatt mye mer alvorlig enn bare å avvise forslaget med at man i 1974 mente sånn og slik. Det overrasker meg. Det overrasker meg også at dette åpenbart på en måte virker som en trussel mot etablerte partier. Jeg vil påstå at konsekvensen som dette eventuelt vil kunne få, er at disse by- og bygdelistene samler seg og etablerer et nytt politisk parti – hva det måtte bety, og hva det måtte være verdt. Jeg synes i alle fulle fall at for å hevde demokratiets rettigheter, styrke demokratiet, styrke velgernes oppfatning av hva de ønsker å stemme på ved valg, burde vi i denne salen være store nok til å likebehandle alle som har et engasjement i lokalpolitikken. Jeg synes det er veldig synd at dette forslaget blir avvist uten så mye som en begrunnelse fra komiteen. Jeg tar med dette opp Fremskrittspartiets forslag.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-06-08:
Venstre har stor sympati for mindretallets forslag og for den begrunnelsen som er framført i innstillingen, og som er uttrykt gjennom innlegget til Siv Jensen. Jeg er ikke skeptisk til likebehandling med partiene, som også har andre oppgaver. Det tåler partiene. Jeg er enig med Siv Jensen i at denne saken hadde fortjent å bli diskutert i lys av de utfordringer som lokaldemokratiet vårt i dag er stilt overfor. Vi har en felles oppgave i å vitalisere lokaldemokratiet, og der spiller disse listene vi i dag diskuterer, en viktig rolle, og de vil gjøre det også i framtiden. Det er ikke denne forsamlingen uvedkommende at forholdene legges til rette for at de kan videreføre sitt arbeid. Når vi likevel vil følge flertallets innstilling, henger det sammen med at de spørsmål som her diskuteres, berøres av Valglovutvalget, som er i innspurten av sitt arbeid. Valglovutvalget legger fram sin innstilling rundt årsskiftet, og det vil være naturlig å diskutere alle de spørsmålene Valglovutvalget berører, i etterkant av innstillingen. Det er Venstre beredt til å gjøre, og vi kommer til å gjøre det med utgangspunkt i den type tenkning som jeg her har redegjort for.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-06-08:
Jeg må si at jeg stiller meg meget undrende til saksordførerens argumentasjon for å si nei til det forslaget som ligger i denne saken. Men de argumenter som hun fremførte, får stå for hennes egen regning. Mange by- og bygdelister har et håp om at Stortinget slutter opp om at alle grupper som stiller til valg, skal behandles på samme måte når det gjelder økonomiske forhold, som de etablerte partier. Dette er jo ikke et urimelig krav. By- og bygdelisteorganisasjonene har i lengre tid prøvd å få de partiene som er representert på Stortinget, i tale. Det ser ut til at dette har vært fånyttes, fordi det kun er ett parti som tar dette seriøst, og det er landets nest største parti, som har tilstrekkelig vilje til å behandle by- og bygdelistene på lik linje med partiene. Denne forskjellsbehandlingen som flertallet i komiteen legger til grunn, kan resultere i at by- og bygdelistene i stedet starter et nytt parti i ren skuffelse. I den sammenheng bør man være klar over at denne politiske gruppering samlet sett representerer godt over 100 000 stemmer. I dag har disse listene totalt 25 ordførere, 31 varaordførere og hele 1 000 kommunestyrerepresentanter. Når disse samlet sett er større enn enkelte partier på Stortinget som mottar økonomisk støtte i dag, blir det ikke bare diskriminerende – det blir nærmest parodisk. I dag får registrerte partier sågar økonomisk støtte selv om de ikke får representasjon verken i kommunestyre eller fylkesting. Slik er reglementet. Dessuten gjør by- og bygdelistenes representanter akkurat det samme politiske arbeidet som andre politiske grupperinger eller partier. Skal man ha noen troverdighet i dette spørsmålet, skulle man normalt ha kommet til at by- og bygdelister burde ha stemmestøtte på lik linje med de etablerte partier.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-08:
Jeg har bare noen korte merknader. Dette er en enstemmig innstilling fra komiteen, og den er ikke mer kontroversiell enn at man slutter seg til konklusjonene i den rapporten som Riksrevisjonen har levert, vedrørende resultatoppnåelse i Arbeidstilsynet. Hovedkritikken som rettes mot Arbeidstilsynet fra Riksrevisjonen, dreier seg om at man ikke har vært utadrettet nok og drevet nok aktivt tilsyn i forhold til de oppgavene som Arbeidstilsynet er pålagt, og som for så vidt også er målsettingen for deres egen omstilling. Komiteen ser at det kan være mye som taler for at det tilsynet som Arbeidstilsynet nå bedriver, er mer krevende enn før, at det er en mer krevende kvalitetssikring som skal til, og at det derfor ikke er så lett å telle og sammenlikne hva som gjøres fra ett år til et annet. Komiteen har også merket seg at departementet sier at man er i en omstillingsprosess, og at man bestreber seg på å oppfylle de mål man selv har satt seg. Med disse kommentarer anbefaler jeg komiteens innstilling.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-08:
Jeg har bare lyst til å knytte noen korte kommentarer til denne saken fordi dette var en sak som det var betydelig politisk brudulje rundt i fjor da årsmeldingen for 1998 skulle behandles. Derfor er det ganske viktig at Stortinget også merker seg at når det gjelder det som var drakampen i fjor, nemlig om det skulle være grenser for utvalgets innsyn knyttet til Forsvarets etterretningstjeneste, rapporterer kontrollutvalget nå at man er i dialog. Man har gått grundig inn i de problemstillingene som foranlediget saken, og med utgangspunkt i Stortingets behandling arbeides det nå planmessig for å etablere et innsyns- og kontrollopplegg som er tilfredsstillende i forhold til de oppgavene som utvalget er pålagt etter lov og instruks, og som ivaretar særlige konfidensialitetshensyn i denne tjenesten. Det betyr at man når det gjelder det konfliktnivået som man så for seg på dette området for et års tid siden, har kommet inn i et mer konstruktivt spor, og det tror jeg det er viktig for Stortinget å merke seg. Det er også viktig å merke seg at de som kanskje stod igjen med dårlig rykte etter Lund-kommisjonen, nemlig POT, i denne rapporten fra EOS-utvalget får honnør for å ha fått ryddige systemer og ryddig praksis når det gjelder registrering og arkivering, og får støtte til den omlegging i retning av større konsentrasjon som POT selv har lagt opp til når det gjelder forebyggende arbeid særlig rettet mot ekstreme politiske miljøer der det også utøves politisk motivert kriminalitet. Det betyr etter min mening at EOS-utvalget, som er Stortingets – altså et parlamentarisk nedsatt – kontrollutvalg, bidrar til at tjenestene strekker seg i retning av å opptre mest mulig ryddig, og også at man kan si at kontrollen fungerer slik at folk flest kan ha tillit til at det ikke bedrives lovbrudd og blir gått over streken i forhold til det arbeidet som disse tjenestene gjør.