Sylvi Graham (Høyre), 2015-03-12:
Kongeriket Norge har godt av å diskutere utenrikspolitikk, ikke minst i den krevende internasjonale situasjonen vi er i. Aller først vil jeg gjerne si så utenriksministeren hører det – for det er av sine egne man skal ha det – at utenriksministeren leverte en sterk redegjørelse til Stortinget som invitasjon til denne debatten sist uke. Den var bred og spisset på én gang, og i tillegg er det jo ikke mange ukene til vi også skal debattere våre relasjoner til EU, som bl.a. er vår viktigste handelspartner. Jeg vil i mitt innlegg særlig kommentere det som utenriksministeren kalte «den fjerde hovedlinjen» i norsk utenrikspolitikk: humanitær innsats, utdanning, helse, jobbskaping og arbeid for å forebygge konflikt og bidra til fred og forsoning i utsatte områder. Rammebetingelsene for humanitært arbeid og beskyttelse av menneskerettighetene har blitt vanskeligere de siste årene. Desto viktigere er det at vi har fokus på nettopp dette som representerer de viktigste av våre verdier for utenrikspolitikken. Vi kan ikke lukke øynene, for Norge er – og skal være – en pådriver for at humanitærretten respekteres. Vi må også adressere at situasjonen for humanitære hjelpearbeidere og menneskerettighetsforkjempere er svært vanskelig ved at de også utsettes for direkte angrep. Situasjonen i Syria blir bare verre. Bare i Syria har det internasjonale Røde Kors mistet 47 frivillige siden konflikten startet, og dette kan vi ikke godta! Kjernen i humanitær innsats er jo å redde enkeltmenneskers liv, lindre nød, fremme og beskytte menneskerettighetene, men viktigst er allikevel at hjelpen til det syriske folk ikke når fram og ikke er tilstrekkelig. 16 millioner av Syrias befolkning på 22 millioner er nå avhengig av humanitær innsats – og den må økes. De humanitære krisene vi ser utspiller seg på flere kontinenter, går hånd i hånd med globale sikkerhetsutfordringer. De gror godt, begge to, i sårbare stater som ikke evner å bekjempe dem. I krigs- og konfliktområder er det sivilbefolkningen og de mest sårbare gruppene i den som blir hardest rammet: barn, eldre, funksjonshemmede, fattige og etniske minoriteter. For eksempel fikk vi for et par uker siden rapporten om at minst 89 unge gutter er blitt kidnappet mens de gikk på skole i Sør-Sudan. FNs barnefond, UNICEF, frykter at det tallet kan være mye høyere, og rapporterer at noen av guttene bare var 12–13 år gamle. Barn skal være trygge når de går på skolen. Men deres stater greier ikke å beskytte sine barn. Tusener av sivile er blitt jaget på flukt i områdene der skoleguttene ble tatt, og til sammen er nærmere to millioner sørsudanere – derav 750 000 barn – blitt fordrevet siden 2013. 400 000 barn har mistet mulighet til å gå på skolen, og ifølge UNICEF brukes 12 000 barn nå som barnesoldater. Nærmere 6,5 millioner sørsudanere er rammet av en humanitær krise på grunn av denne væpnede, politiske maktkampen. Det triste er at jeg kunne brukt en rekke andre eksempler enn Sør-Sudan. Verden har i dag mange slike kriseområder. En langsiktig og helhetlig tilnærming i utviklingspolitikken for å stabilisere – fra bunnen – er en god tilnærming, som utenriksministeren skisserte i denne situasjonen, og da i tillegg til vårt stadig vaktsomme humanitære engasjement og bidrag. For vi må styrke samspillet mellom humanitær og langsiktig utviklingsinnsats – f.eks. Sør-Sudan, ett av regjeringens fokusland i bistandspolitikken. Her skal Norge ha et bredt, langsiktig og fattigdomsrettet engasjement og inngå partnerskap som sikrer tett oppfølging. Vi skal også satse særlig på utdanning, ikke minst for jenter. Jeg synes det er flott at både statsministeren og utenriksministeren nå har tatt på seg en global ledertrøye for å sikre at flere barn får en utdanning – når 58 millioner barn ikke får gå på skole. For at vi på sikt skal lykkes i kampen mot voldelig ekstremisme og få stater som evner å ta vare på sine borgere – også skolebarna – er det avgjørende å gå opp de sporene som stabiliserer og motvirker grobunnen for slike konflikter og voldelig ekstremisme, og da blir utdanning en nøkkelfaktor. Stater må sikres langsiktige og stabile fundamenter, fundamenter som utdannede unge mennesker med god helse kan utgjøre. La meg runde av med å minne om at årets bistandsbudsjett i Norge er det største noensinne. Det viktigste er likevel hva vi får ut av bistandsmilliardene. Omleggingen av bistandspolitikken med landkonsentrasjon er bra. Det gjør bistanden mer effektiv, og det er enklere å måle resultater. Men det er viktig å understreke at vi må ha humanitær handlekraft i kriser, og her må vi kunne være fleksible, og vi må heller ikke glemme hvor viktig langsiktig bistand er for å hindre at kriser oppstår. I en situasjon med flere akutte kriser i verden kan dette ikke understrekes nok.