trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Jeg må få slutte meg til statsrådens utsagn om at «dette kan vi ikke tulle med». Nå er det fra noen av dem som har ført oss inn i EØS, blitt framstilt som om det er statsrådens brev som er problemet. Det har vært presset og presset for å få et svar om dagens vedtak er innenfor EØS-avtalen eller ikke. Det presses for å få et ja- eller nei-svar. Jeg har da lyst til å minne om, særlig overfor Arbeiderpartiets talsmenn, at de i regjeringsposisjon ikke var i tvil om at differensiert arbeidsgiveravgift var innenfor, og at den hadde vi full kontroll over. Historien har vist noe annet. Jeg har også erfaring fra en del andre sammenhenger hvor vi har diskutert EØS-reglene og jurister har kranglet nokså sterkt om hvor grensedragningen skulle gå – ikke minst husker jeg det fra den gang vi diskuterte om LKAB hadde rett til å kreve trafikkeringsrett på Ofotbanen. Jeg er i tvil om det er mulig å vite presist hvor grensene går. Jeg er også i tvil om det er klokt å presse fram en grensedragning når det er usikkert hvor grensene går, hvis man ikke har et ønske om å arrestere en statsråd i ettertid for å ha tatt feil, men jeg går ut fra at det ikke er hovedmotivet. Et av de problemene vi har, er egentlig Statkraft – ikke det at Statkraft ikke er privatisert, men at Statkraft oppfører seg som om det var privatisert. Kraftavtaler som ikke har vært politisk fastsatt, men som en bedrift som kanskje hadde visse samfunnsmessige grunnholdninger, inngikk med industrien, ville ha vært mer uproblematisk en det som er fastsatt i denne sal. Så problemet er at Statkraft er for fristilt og oppfører seg deretter. Statsråden var inne på dette med energigjenvinning. Det kunne ta tid å få til avtaler. Men samtidig bør vi være klar over at hvis det ligger et potensial i den kraftkrevende industrien på om lag tre Otta-utbygginger når det gjelder gjenvinning, så er dette av rimelig store dimensjoner. Jeg tror det som er viktig her, er motivasjonen, nemlig at det lønner seg å være energieffektiv. Da går det på langsiktighet, og det går på inntjening. Det som ville vært gunstig, var om avtaleprisen for kraft nettopp kunne blitt redusert ut fra hvor energieffektive de var, og ut fra gjenvinningsspørsmålet. Så er det snakk om at dette er en overgangsordning, en gradvis overgang til markedsrelatert pris. Jeg synes ikke det er vel og bra, som det ble uttrykt av statsråden. Man knytter dette til omstillinger, men disse samfunnene har nettopp kraften som den viktigste omstillingsressursen. Som representanten Torny Pedersen var inne på, Rana uten krafttilgang ville ikke ha lyktes i den omstillingen som man har kommet gjennom. Nå ser jeg at presidenten står med klubba, så jeg får avslutte.
Torill Haaland Horpestad (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Fremskrittspartiet er glad for Regjeringens forslag til nytt industrikraftregime, som har som målsetting å gi bedriftene mulighet til å tilpasse seg ordinære markedsorganisatoriske rammer for kraftindustrien. Men vi ser også at Regjeringens opplegg er meget regelbundet, og mangler fleksibilitet. Fremskrittspartiet mener Regjeringen snarest må tilrettelegge for utnyttelse av norske vann- og gasskraftressurser i industriell sammenheng. Industrien må få mulighet til i større grad å få delta i kraftutbygging og få utvidet eierskap i kraftproduksjonen for bl.a. å sikre en fleksibel tilbudsside. Det er også viktig at rammevilkårene er generelle og like for alle, slik at enkelte grupper av næringslivet ikke blir behandlet annerledes enn andre fra myndighetenes side på grunn av spesialavtaler på kraft. Fremskrittspartiet mener at det ikke er politikernes oppgave å bestemme priser eller andre særordninger på kraft eller andre produkter. Vi mener det er markedets oppgave gjennom tilbud og etterspørsel å fastsette disse prisene. Fremskrittspartiet mener det ikke bør inngås nye kontrakter med kraftintensiv industri, men at kraften bør selges i markedet, til markedspris og etter markedsøkonomiske prinsipper. Jeg er kjent med at deler av industrien dekker sitt kraftbehov fra eget kraftverk, og at disse hjemfaller til staten i fremtiden. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at industrien bør få eie sine egne kraftverk uten at myndighetene skal benytte seg av hjemfall. Ut fra det jeg har sagt, har Fremskrittspartiet satt fram to forslag. Men jeg er så realistisk at jeg ikke tror vi får flertall for dem, derfor kommer vi til å stemme subsidiært for det nest beste. Jeg har merket meg Sauda kommunes ønske i denne saken. Som rogalandsrepresentant håper jeg at vi med vår stemmeavgivning på denne måten kan bidra til å gi Sauda mer industri.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-16:
Når det gjelder den leieavtalen i Sauda som i dag får flertall, er det ikke et brudd med tidligere praksis om hjemfall fra Senterpartiets eller Regjeringens side. Tvert imot er det, som representanten Dale pekte på, verken når det gjelder bokstav eller ånd, brudd med hjemfallsinstituttet. Hjemfallet ligger fast. Det er bare snakk om en fortsatt leieavtale. Leieavtalen er dessuten bedre rammet inn nå enn den har vært tidligere. Det kan være forklaringen på noe justert ordbruk siden Arnstads brev, som er referert i innstillingen. Leieavtalen er innrammet ved at søknad om konsesjon må være innlevert før 1. juli 2001, hvis ikke faller det bort. Dessuten er det slik at omfanget, volumet av kraften, er slått fast med behovsvilkår som gjør at om ikke det blir oppfylt fra leietakers side, vil kraften måtte leveres tilbake til Statkraft for samme pris som den blir levert for. Så det er svaret på det. Jeg skjønner egentlig ikke hvorfor Bent Hegna forsøker å sette spørsmålstegn ved Senterpartiets syn på hjemfall. Når det gjelder spørsmålet om endringene er i tråd med EØS-avtalen, er jeg ikke i tvil om at det opplegg som Regjeringen har lagt fram, er innenfor EØS-avtalen. Ellers viser jeg til det jeg sa om dette i mitt innlegg, også når det gjelder prisfastsetting. Når det gjelder spørsmålet om at dette er en overgangsordning, er det nettopp for å tilfredsstille EØS-avtalen. Etter å ha hørt Arbeiderpartiets representanter her i dag, må jeg nesten minne om at Senterpartiet faktisk tok regjeringskrise i 1990 på konsesjonslovgivningen og EØS-avtalen. Det er ikke vi som har stått bak det som nå gjør det nødvendig å legge opp et kraftregime her som på sikt er helt i tråd med markedsliberalistiske prinsipper. Vi har fått til en god løsning for industrien. Vi har fått til overgangsordninger, og vi har fått til et opplegg som er innenfor EØS-avtalen.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-16:
Jeg må jo si at jeg er enig med Jan Tore Sanner når han i sitt innlegg i debatten pekte på at det er vanskelig å forstå hva Fremskrittspartiet faktisk mener her. Nå sier Korsberg at industrien vil ha markedsliberalisme, og ikke ha noe kraftkontraktregime – myndighetsbestemt regime – i det hele tatt. Samtidig vil altså Korsberg i dag bidra, så vidt jeg forstår, til at flere kommer inn under ordningen. Det må vel være fordi noen vil inn under ordningen, og at det slik sett er en skattet og positiv ordning som vi her har fått i stand. Så var det spørsmål om EØS-avtalen. Jeg har med største alvor pekt på at det vi har lagt fram, er vurdert nøye i forhold til industriens behov og de kravene EØS-avtalen stiller. Og jeg er altså ikke i tvil om at det regimet som ble presentert for Stortinget av Regjeringen, er innenfor EØS-avtalen. Jeg har pekt på, både i brev og i møte med komiteen, at hvis komiteen velger å gjøre store endringer i forhold til det, er det klart at man kan komme i en situasjon hvor det kan skapes usikkerhet. Når det gjelder de endringene som det ser ut til å bli flertall for i dag, vil jeg, i likhet med Gunnar Kvassheim, karakterisere dem som marginale. Så jeg mener fortsatt at dette er innenfor EØS-avtalen. Det er gode, langsiktige ordninger for den kraftkrevende industrien, spesielt i de områdene av landet som trenger tid på å omstille seg til en markedsorganisatorisk kraftsituasjon.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-16:
Jeg må først si at det er helt riktig at jeg med det største alvor tar ansvaret for å få fram et regime som er innenfor EØS-avtalen, for jeg tror – når EØS-avtalen først foreligger – det er helt nødvendig. Dette er faktisk alvor – det må jeg nesten få si til representanten Hegna. Dette kan vi ikke tulle med, for å si det rett ut. Så var det spørsmål om disse justeringene som er foretatt – og jeg viser til mitt innlegg. Når det gjelder indekseringen, at man altså legger større vekt på engrosprisindeksen i forhold til konsumprisindeksen, viste jeg til et tidligere brev, og sa at det vil påvirke utgangsprisen. Og med hensyn til denne svakere nedtrappingen, gjelder det samme der. Det presiserte jeg i mitt innlegg. Dessuten sa jeg at jeg forutsetter at departementet får fullmakt til å arbeide videre med dette. På disse premissene mener jeg det ikke er tvil om at dette er innenfor EØS-avtalen. Når det gjelder Becromal, vil sentrumspartiene også støtte forslaget om at de tas inn i ordningen. Det vil, slik jeg har forstått det, ikke skje med Hunsfos. Jeg kan ikke gjøre noe annet enn å peke på det jeg sa i mitt innlegg på det punktet, nemlig at jeg regner med at når Stortinget velger å gjøre det, har man også vurdert konsekvensene. Men det er umulig for meg å gå lenger her. Jeg hadde regnet med å få spørsmål om hvorfor ikke saken er notifisert for ESA. Grunnen til det er rett og slett at vi ikke er i tvil om dette. Det som skal notifiseres for ESA, er i den grad man mener at noe er statsstøtte, eller kan være statsstøtte. Ikke noe som tilsier det, er til stede her. Vi mener at dette ikke er statsstøtte, og derfor har vi ikke notifisert.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-16:
Jeg vil få takke for denne debatten og konkludere med at jeg er glad for at Regjeringen i hovedsak får støtte for sitt opplegg. Jeg forstår den frustrasjonen som særlig Arbeiderpartiets representanter her har gitt uttrykk for, og som Gunn Karin Gjul uttrykte ved å si at vi er bundet på hender og føtter. Men det er mot det alvorlige bakteppe som EØS-avtalen faktisk innebærer her, at vi må si klart ifra hva det ikke er i tvil om er innenfor EØS-avtalen. Torny Pedersen nevnte ESA-dommen i arbeidsgiveravgiftsaken, det er bakteppet som vi også har når vi drøfter dette i dag. Derfor er min konklusjon ikke at Stortinget spriker, som Bent Hegna nå sa. Tvert imot har Stortinget tatt innover seg at her er det sterke begrensninger i hva vi som nasjonalforsamling kan gi av vilkår, og at Regjeringen har lagt opp til et opplegg som er innenfor EØS-avtalen, som er langsiktig og forutsigbar, og som sikrer arbeidsplasser, særlig på de ensidige industristedene. Jeg tar sterkt avstand fra forsøkene på å si at Senterpartiet uthuler hjemfallsretten. Hjemfallsretten rokkes ikke. En leieavtale innebærer at staten eier og hjemfall kan gjøres gjeldende. Dessuten er den leieavtalen som nå er presentert her, gjerdet inn på måter som gjør at man sikrer styring med dette. Det er dessuten et poeng at Arbeiderpartiet, slik jeg forstår det, vil støtte leieavtaler andre steder enn i Sauda. Så til Østfold-saken, som flere representanter fra Østfold har nevnt, om gjenvinning av energi. Vi er selvfølgelig glad for at vi får opp prosjekter som er lønnsomme for gjenvinning av energi. Vi trenger å satse både på enøk og på gjenvinning. Jeg har forstått det slik at dette konkrete prosjektet i Sarpsfossen er et meget lønnsomt prosjekt, at det har fått investeringsstøtte på 15 pst. av NVE, og at en nå har fått avklart kraftkontraktvilkårene. Det bør gjøre at forholdene ligger vel til rette for det prosjektet. Ellers er jeg selvfølgelig enig i at vi skal forsøke å få til kombinasjoner her, og at vi skal få planer så fort som mulig, men jeg sa i mitt innlegg at tida var kanskje noe knapp til å få dette til fra 1. juli 2001, som jo er det tidspunktet hvor disse kontraktene skal ta til å gjelde. Derfor ber jeg om forståelse for at vi kanskje kan komme til å trenge noe mer tid.
Jan Johnsen (Høyre), 1999-06-16:
Jeg vil starte med at Arbeiderpartiet her har gjort et nummer av at Elkem har solgt til Eramet. Det sier de i innstillingen, er grunnen til at de ikke kan gå med på en ny leieavtale. Noe tilsvarende har aldri tidligere vært noen grunn for Arbeiderpartiet. Men siden nå Arbeiderpartiet har brukt dette som et argument for at ikke leieavtalen skal bringes i havn, synes jeg det er riktig å sitere litt fra et brev som Sauda kommune sendte til komiteen den 6. mai d.å.: «Ved årsskiftet 98/99 kjøpte den franske virksomheten Eramet ASA smelteverket i Sauda fra Elkem.» … «Har salget av smelteverket endret problemstillinger i denne saken? Er det ikke lenger noe som tilsier Elkems nærvær og rettigheter i Sauda?Sett fra Sauda kommunes side er svaret relativt enkelt: Salget av smelteverket synes gunstig sett fra kommunens og Sauda-samfunnets side. Bakgrunnen for salget var at Elkem ikke lenger hadde råstoffleverandør til sin manganproduksjon. Manganmalmforekomstene i verden domineres/styres av to globale konsern – og Eramet er del av ett av disse.»Virksomheten ved smelteverket er gjennom salget «sikret tilgang på manganmalm(og til svært konkurransedyktige priser) (og til svært konkurransedyktige priser) Dette bør Arbeiderpartiet legge seg på sinne. Det er altså grunnen til at Sauda-samfunnet synes det som skjer her i dag er meget positivt. Jeg synes det er beklagelig at et parti som Arbeiderpartiet ikke skjønner dette. Høyre mener også at tiden er inne for at vi får en delprivatisering av Statkraft. Derfor har vi sammen med Fremskrittspartiet fremmet et forslag om dette. I 1993 var det en debatt i Odelstinget den 1. juni. Da var det fem lokalsamfunn – Bremanger, Ålvik, Odda, Sauda og Høyanger, alle ensidige industristeder der kraftavhengig industrivirksomhet er nøkkelbedrifter i lokalsamfunnet – som ikke var kvalifisert til å ta del i de muligheter som Ot.prp. nr. 70 for 1992-93 ellers åpnet adgang for når det gjelder fremtidig hjemfall. Selv ber disse lokalsamfunnene tynt om likebehandling, og de gjør det tverrpolitisk. De industribedriftene som i perioden 1957-1966 inngikk avtale med staten om foregrepet hjemfall og leie av kraft der, ble ekskludert. Når Høyres forslag heller ikke i dag får flertall, betyr det en urettferdig forskjellsbehandling. Siste gang vi hadde denne saken oppe, gikk Fremskrittspartiet imot. Det syntes vi var trist, men denne gangen har de snudd, og vi har nå fått et flertall. Ordfører Anne Marie Brekke i Sauda er oppglødd over meldingen fra hovedstaden om at Elkem får leie Saudefaldene i 30 år til. Men hun tør likevel ikke slippe jubelen løs før saken er klubbet i Stortinget. Det er ikke bare ordføreren som vil slippe jubelen løs, men hele Sauda-samfunnet(presidenten klubber)(presidenten klubber) (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Bruk av norsk vannkraft har vært et viktig bidrag til industrialiseringen av Norge gjennom hele dette århundre. Mange industristeder er helt avhengig av langsiktige leveranser av kraft for å sikre sysselsettingen, og Arbeiderpartiet er opptatt av fortsatt å sikre industrien muligheter til langsiktige og forutsigbare kraftavtaler. Det er ingen tvil om og ingen hemmelighet at Arbeiderpartiet hadde sett et bedre opplegg for industrien enn det vi i dag får vedtatt. Men den klare meldingen fra statsråden når det gjelder EØS-avtalen, har gjort saken vanskelig å håndtere, og Stortinget har i realiteten – for å si det på et litt folkelig språk – vært bundet på hender og føtter i denne saken. Stortinget har ikke egen fagkompetanse på statsstøttebestemmelser i EØS-avtalen, og må derfor basere sine beslutninger på Regjeringens vurderinger av hva avtalen tillater i et nytt kraftregime. Regjeringen har spesielt understreket at det avgjørende er at en ikke endrer prisforutsetningene. Blant annet derfor har Arbeiderpartiet lagt opp til å beholde det prisnivået som Regjeringen har foreslått. Arbeiderpartiet har valgt å innta en konstruktiv rolle og forsøker å søke støtte for å få endret dette regimet til gunst for industrien. Og vi har lyktes i å endre på noen viktige områder: Vi har fått støtte for å få endret nedtrappingen av tildelt kraft, slik at bedriftene ved avtalens utløp sitter igjen med 50 pst. av utgangspunktet og ikke 40 pst., som Regjeringen hadde foreslått. Vi har fått støtte for ikke å la konsumprisindeksen alene regulere prisen, men at også utviklingen i engrosprisindeksen skal tas hensyn til. Vi har fått støtte for å ta inn to nye bedrifter, henholdsvis Notodden og Hunsfos Fabrikker. Arbeiderpartiet mener at Sauda Smelteverk må sikres tilbud om langsiktige kraftleveranser. Men vi mener at det må skje gjennom kraftkontrakter på linje med det andre bedrifter får tilbud om. Vi har derfor gått imot forslaget om ny leieavtale for Elkem fordi vi mener at det bryter med hensikten med hjemfallsordningen. Selv om staten formelt sett er eier, vil Statkraft ikke ha disposisjonsrett over kraften. Dette ble også understreket av statsråd Marit Arnstad i et brev til komiteen i fjor der hun påpekte at «en hjemfallsordning som går over så mange år, og som blir utsatt for annen gang når hjemfallet nærmer seg, har ikke noen praktisk betydning for kontrollen med privat eierskap til kraftressursene». I dag ser det ikke lenger ut til at Senterpartiet er enig i det statsråd Arnstad mente i fjor. I Arbeiderpartiet derimot er vi enig i det standpunktet Arnstad hadde i fjor, og vi mener at det Senterpartiet sammen med stortingsflertallet nå legger opp til, undergraver formålet med hjemfallsordningen. Selv om det er uenighet i synet på hvordan hjemfallsordningen bør praktiseres, er det gjennom komitebehandlingen skapt et bredt flertall for andre endringer i det som var det opprinnelige opplegget fra Regjeringen. Det er vi glad for, og det bidrar til å gi industrien bedre forutsigbarhet for framtida.
Kjellaug Nakkim (Høyre), 1999-06-16:
Jeg vil få henlede oppmerksomheten på den merknaden som står nederst på side 3 og øverst på side 4 i innstillingen som medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV står bak, om at det skal stilles konkrete krav om effektiv energibruk når de nye kontraktene og leieavtalene skal inngås. Spesielt i denne merknaden pekes det på energi- og miljøprosjekter rundt Sarpsfossen. Det forundrer meg storlig at sentrumspartiene ikke har kunnet slutte seg til denne merknaden. I lengre tid har det vært arbeidet med at energi- og miljøprosjektet rundt Sarpsfossen har kunnet bli en realitet. Som kjent er dette et energigjennvinningsprosjekt som, hvis det blir gjennomført, kan frigjøre 350 GWh pr. år. Ved utnyttelse av kjent og driftssikker teknologi kan gjenvunnet energi fra Globe Hafslund forsyne Glomma Papp med 80 GWh, som er deres behov, og resten kan tilføres Borregaard som vil dekke 20 pst. av sitt totale behov for varmeenergi. For noen dager siden hadde vi den store debatten om utbyggingen av Otta-vassdraget, om det store behovet landet har for energi, og de miljøinngrep dette medfører. Her har vi altså et prosjekt som er nesten av samme størrelse som den vedtatte utbyggingen av Otta-vassdraget, og det uten miljøinngrep. Dette prosjektet vil derimot gi en stor forbedring av miljøet i hele Sarpsborg-distriktet. Jeg registrerer at ingen av sentrumspartiene har vært med i denne debatten, de har hele tiden meldt seg ut av den, til tross for at statsråd Marit Arnstad sa seg meget interessert i prosjektet. Hafslund Metall inngikk i 1996 en langsiktig avtale med Statkraft til ca. 20 øre/kWh med utløp 2004, en avtale som er helt annerledes enn de andre kontraktene som er knyttet til langsiktige kontrakter og energiavtaler. Men når Hafslund Metall er nøkkelen for å kunne gjennomføre et slikt miljøprosjekt, må dette kunne være grunn nok for Regjeringen til å kunne gå inn og enten løse Hafslund Metall fra dens kontrakt, eller reforhandle, så man knytter dette miljøprosjektet direkte opp mot den kontrakten, slik komiteen også stiller krav om. Etter det jeg forstår, er også statsråd Lahnstein interessert i at dette kan gjøres, selv om hun anså at dette kunne ta noe tid. Her er et prosjekt man kan gjennomføre uten at det tar noe tid.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Det går vel an å si at det tidligere kraftregimet ikke ble oppfattet som rettferdig. Det var slik at f.eks. Aust-Agders kraftkrevende industri ikke hadde Statkraft-kontrakter. Det var de lokale e-verkene, som Aust-Agder Kraftverk, som var hovedleverandør. Med det nye regimet virker det som om noe av skjevheten blir rettet opp. Norton i Arendal og Lillesand blir med i regimet, og det er bra. Mitt spørsmål blir: Er dette regimet bra nok, vil det sikre den kraftkrevende industrien strøm til en konkurransedyktig pris sammenlignet med det øvrige Europa? Svaret er tja. EU peker senest i en rapport datert 4. mai 1999 på at veksten i den kraftkrevende industrien er avhengig av evnen til å kutte produksjonskostnader, inklusiv strømprisene. Det kan altså hende at strømprisen i EU blir redusert, og med et åpent europeisk kraftmarked, må dette vurderes opp mot det norske kraftregimet. Det blir ikke enkle avgjørelser som bedriftene må ta – det er vanskelig å se 20 år fram i tiden. Det norske regimet bygger på 15,5 øre/kWh i 1999-kroner, og om 10 år skal volumet trappes ned med 50 pst. av utgangspunktet. Det nye regimet vil medføre en betydelig økning i kraftprisene de nærmeste årene sammenlignet med de gamle kraftavtalene. Det er i dag mulig i det frie markedet å inngå tiårsavtaler som kan være like gunstige. Jeg er derfor ikke imponert over det som den kraftkrevende industri tilbys. Det positive må være at prisen ikke skal justeres etter konsumprisindeksen, men etter engrosprisindeksen. Denne reguleringen burde etter min vurdering ha vært begrenset til 60-70 pst. og ikke en 100 pst. regulering av indeksen. Konklusjonen min blir: Totalt sett mer rettferdig bedriftene imellom, men prisen som tilbys, er for dårlig og peker klart i retning av en avvikling av et norsk kraftregime.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-06-16:
Representanten Blattmann fra Arbeiderpartiet hadde i et innlegg tidligere i kveld nærmest betenkeligheter med de uttalelsene som en del andre representanter fra Sørlandet hadde kommet med før valget i 1997. Det kunne tyde på at det kanskje falt henne tungt for brystet at vi i dag kan innfri det vi sa den gang. St.prp. nr. 52 for 1998-99, som vi i dag har til behandling, synes jeg har veldig mye bra i seg. Den har etter mitt skjønn først og fremst det i seg at en del av de geografiske skjevhetene som det har vært i forhold til sørlandsindustrien, er rettet opp. Det er viktig for norsk industri å få langsiktige rammevilkår. Det jeg skulle ønske, var at det i denne salen også var et større engasjement for stabile rammebetingelser for det totale næringslivet. Her gir vi en del av næringslivet 20-årige kontrakter med staten om leveranser til en gitt pris og på bestemte vilkår. Det er bra! Jeg skulle ønske at en del av de representantene som har stort engasjement i denne saken og i lignende saker, også hadde det når vi diskuterer andre rammebetingelser for næringslivet. Når jeg sier at denne saken er viktig for Sørlandet, er det fordi Vest-Agder vel er ett av de to-tre fylkene som har størst eksport pr. innbygger. Mye av den eksporten kommer fra denne industrien. Det som står i innstillingen i dag, skiller seg i veldig liten grad fra det som ligger i St.prp. nr. 52. Og det er vel kanskje en del av det som er frustrasjonen hos noen av arbeiderpartitalerne. Kanskje den siste sa det relativt eksplisitt. Han var relativt lite «imponert» – underforstått lite fornøyd med det Arbeiderpartiet selv har prestert i denne innstillingen. Og på det lufttrykket som man liksom kunne føle i brystkassen på saksordføreren, kunne det synes som han skulle ønske at romertallsvedtakene hadde vært litt mer fyldige. Jeg er imidlertid glad for at vi har fått et regime som sikrer industrien vilkår som definitivt er konkurransedyktige, som vil gi stabilitet, og som er nødvendige. Men jeg tror nok Kvassheim traff spikeren på hodet da han sa at det er liten avstand mellom det som ligger i proposisjonen, og det som ligger i denne innstillingen. Med den anførselen vi fikk fra statsråden om hva som ligger i I punkt 1 og 2, vil Høyre slutte seg til det som vår representant i energikomiteen sa. Helt til slutt: Det er ikke så ofte jeg utdeler ros til noen, især ikke til statsråder fra Senterpartiet. Men jeg føler den vikarierende olje- og energiminister gjør en god jobb når det er olje den ene dagen, opera den andre dagen og langsiktige kraftkontrakter den tredje dagen!
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-06-16:
Dette er jo for dem som denne saken berører, en nokså stor og viktig sak. Vi snakker om 4 TWh/år. Vi snakker om industribedrifter som omsetter for anslagsvis 7 milliarder kr, og nokså mange titusener av mennesker som jobber i disse bedriftene. 50 pst. av dem som er berørt av avtalen, befinner seg i Nordland fylke, for øvrig et fylke som har en kraftproduksjon på 15 TWh/år, og som sender 5 TWh/år ut av fylket, langt sørover til glede for andre. Det er en industri som ikke bare har et utenlandsk marked å forholde seg til. Også Stortinget er de nødt å forholde seg til, og i tillegg har de Statkraft som de er nødt til å forholde seg til. La meg bare få lov til å si, siden tiden er så veldig kort: Det er ikke én eneste nordlending som tror at Statkraft er bedre i stand til å ivareta én eneste kilowattime bedre enn det industrien gjør i dag i Nordland fylke. Det må være soleklart at når man tar dette i en historisk sammenheng, må det være tillatt å understreke dette forholdet, at disse bedriftene, som ligger i et område hvor vannkraften er bygd ut for ett eneste formål, nemlig industriell virksomhet, må få lov til å ha en langsiktighet i det de fortsatt skal foreta seg. Da må ikke fremtiden bringe som løsning at de skal oppfatte forvalteren av denne kraften, nemlig Statkraft, som en konkurrent som helst vil ha disse kraftkontraktene annullert, og som også presterer å delta i en debatt og der fremsette en påstand om at de kjøper subsidiert kraft, altså at denne industrien på en måte er subsidiert. Det er langt fra tilfellet! Det finnes også der i gården nok av dokumentasjon på at konkurrentene til denne meget vellykkete industri i Norge har kraftkontrakter med betingelser som er langt bedre enn det Stortinget kommer til å vedta nokså enstemmig i dag. Til slutt: For øvrig synes jeg ikke Arbeiderpartiet skal gå så høyt på banen. Jeg husker da daværende statsminister Thorbjørn Jagland under valget i 1997 stod på Elkems trapp i Mosjøen og måtte svare på et entydig krav fra Elkem-ansatte om å få industrikraftavtalen reforhandlet og på plass snarest mulig. Ja, var svaret fra daværende statsminister og nåværende partileder Thorbjørn Jagland. Hadde jeg ikke visst bedre, skulle man nesten tro at Jagland fortsatt stod på Elkem-trappen i Mosjøen.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Et viktig forhold i proposisjonen er at det stilles krav om en effektiv energibruk. Regjeringen foreslår at myndighetene i de nye kontraktene og leieavtalene forbeholder seg retten til senere å stille konkrete krav knyttet til effektiv energibruk. Dette kan selvfølgelig ingen være uenig i. Jeg er derfor glad for at et såpass bredt flertall i komiteen – medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV – understreker verdien og betydningen av nettopp dette. Ved etableringen av de nye kontraktene må derfor disse forholdene legges til grunn, med det mål å få på plass forpliktende avtaler om energigjenvinning, slik flertallet påpeker i innstillingen. Mitt spørsmål er da: Hvorfor står ikke en samlet komite – også regjeringspartiene – bak slike klare formuleringer? Riktignok understreker også regjeringspartienes representanter i innstillingen betydningen av at en ved gjennomføringen av det nye kraftregimet legger betydelig vekt på energigjenvinning og enøk. Men hvorfor kan ikke de samme partiene være like konkrete som Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV, som viser til at det er en rekke prosjekter og mye energi som nettopp kan utløses dersom myndighetene stiller midler til rådighet for enøk og gjenvinning i industrien. Et slikt enestående prosjekt er nettopp det energi- og miljøprosjektet rundt Sarpsfossen som flertallet viser til, og som etter manges oppfatning nå har en enestående sjanse til å bli realisert. Derfor forutsetter jeg at statsråden og departementet følger opp det som jeg oppfatter som et meget klart signal fra et bredt flertall i energi- og miljøkomiteen, og som da også kan føre til at vi åpner for store og positive samfunnsmessige gevinster som kan realiseres. Jeg vil avslutningsvis bare spørre statsråden, også med henvisning til tidligere innlegg: Er statsråden villig til å følge opp dette?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
La meg først si at jeg er glad for at Stortinget med et så bredt flertall slutter opp om Regjeringens forslag om å tilby 16 enkeltbedrifter nye myndighetsbestemte kraftkontrakter med en varighet på 20 år, fra 1. januar 2001. De mindre justeringene vi fra sentrumspartienes side har gått inn for når det gjelder nedtrappingsplanen, indeksering og omfang, må betraktes som det statsråden kalte marginale justeringer, som ikke vil skape problemer i forhold til EØS-avtalen. At man eksempelvis endrer nedtrappingen med 1 pst. pr. år i forhold til det opprinnelige forslaget på 6 pst. pr. år, må betraktes som en mindre endring, men som likevel kan ha betydning for den enkelte bedrift. Når et flertall i denne sal velger å plukke ut en tilfeldig valgt bedrift, Hunsfos, løfte den opp og gi den helt andre rettigheter enn tilsvarende bedrifter, er det en sak for Stortinget. Det er betenkelig ut fra likebehandlingsprinsippet. Hunsfos kan ikke karakteriseres som kraftintensiv industri, da kraften kun representerer i størrelsesorden 5 pst. Det vedtak stortingsflertallet vil gjøre i kveld, vil derfor framstå som urettferdig i forhold til de treforedlingsbedrifter som ikke får det samme tilbud. Dette er min hovedbegrunnelse for å gå imot Arbeiderpartiets forslag om å inkludere Hunsfos – ikke at det er fare for at denne ene bedriften vil skape et problem i forhold til ESA, men at det er blodig urettferdig i forhold til andre treforedlingsbedrifter som ikke har hatt en like effektiv lobby som det Hunsfos har hatt. Statsråd Lahnstein har understreket at Regjeringens opplegg er klart innenfor de rammer EØS-avtalen setter. Hun har også kommet med forsikringer om at de justeringer flertallet gjør, ikke representerer noe problem i forhold til EØS. Representanten Sanner opplyste i sitt innlegg at statsråd Lahnstein i møte med komiteen advarte mot å endre Regjeringens opplegg, og han henviste til at denne advarselen også hadde kommet fram skriftlig i brev av den 27.   mai d.å. til komiteen, hvor det heter, slik representanten Sanner refererte det, at endringer vil skape usikkerhet. Men det er viktig at denne formuleringen ses i sammenheng med avsnittet foran i brevet. Der heter det følgende: «Departementet finner det vanskelig å gi en presis vurdering av usikkerheten i forhold til EØS-avtalen dersom Stortinget inkluderer nye bedrifter, eller øker andelen av kraftbehovet som tilbys dekket med nye kontrakter på myndighetsbestemte vilkår. Departementet vil imidlertid peke på at en utvidelse av ordningen vil svekke forslagets innretning som en overgangsordning, …» Og så heter det at dersom Stortinget endrer prisene, så kan usikkerheten øke. Dette betyr at det er vanskelig for departementet å gi en presis vurdering av usikkerhet på et meget upresist spørsmål der det refereres til nye bedrifter. Da spørs det hvor mange bedrifter det gjelder, og statsråd Lahnstein presiserte i sin samtale med komiteen at det avhenger av antall bedrifter. Dersom Stortinget derimot gjør noe med prisen, vil det skape økt usikkerhet. Dermed skulle det være krystallklart at de vedtak som Stortinget gjør i dag, skulle være innenfor EØS-avtalen.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Jeg vil gjerne få følge opp spørsmålet fra representanten Karin Andersen når det gjelder flertallsmerknadene, hvor det bl.a. står følgende: «Av hensyn til dette vil Regjeringen foreta en nedjustering av minsteinntektsgrensen for rett til sykepenger i 2000-budsjettet.» Jeg vil spørre statsråden: Betyr det at Regjeringen vil fremme et forslag om å gå tilbake til tidligere ordning, altså til 0,5 G, eller kan den ligge et sted mellom det og den løsningen man har i dag? Jeg vil også gjerne få stille et spørsmål til representanten Nesvik: Vil Fremskrittspartiet bryte et eventuelt samarbeid med Regjeringen om budsjettet for 2000 hvis ikke minstegrunnlaget for rett til sykepenger blir foreslått endret av Regjeringen – og da mener jeg endret til det nivået det var på før 1. januar 1999 – eller budsjettavtalen skulle innebære at Fremskrittspartiet måtte stemme mot et forslag de er for, enda en gang?
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Når det gjelder det framlagte forslaget fra Fremskrittspartiet, er jeg ikke lite overrasket og skuffet over representanten Alvheims uttalelse om at Arbeiderpartiets argument for å stemme imot var lite troverdig, da vi var sammen om en sterk merknad om dette. Jo visst er vi sammen om denne sterke merknaden om utskrivning av buprenorfin. Jeg vil også få gjenta følgende fra mitt hovedinnlegg hva angår utskrivning av buprenorfin: «På vegne av alle tunge misbrukere som ønsker et alternativ til heroinmisbruken, ber komiteflertallet statsråden bidra til at denne muligheten blir en snarlig realitet.» I Arbeiderpartiet går vi ikke tilbake på noe vi mener, men vi holder oss til avtaler som er inngått i komiteen. Det er ikke korrekt det representanten Alvheim sa i sitt siste innlegg, at splid i Arbeiderpartiets gruppe skulle være årsaken til at vi ikke ville slutte oss til forslag nr. 1. Men har vi lagt et løp i komiteen om hvordan vi skal håndtere sakene, står vi for det. Representanten Ola Gløtvold refererte til merknaden fra komiteflertallet om at vi hadde ført en narkotikapolitikk som ikke hadde vist gode nok resultater i Norge. Jeg er meget overrasket over at komitemindretallet ikke er enig med flertallet i at vi ikke har lyktes godt nok på dette området. Hadde mindretallet ment det, regner jeg med at man ville ha sluttet seg til en slik merknad. Videre er representanten Gløtvold overrasket over at det i 1999 kommer forslag som ikke ble tatt opp våren 1997. Jeg er meget imponert over den offensive holdningen Stortinget hadde under behandlingen av narkotikameldingen i mai 1997, der det bl.a. ble vedtatt, mot stemmene til Senterpartiet, å åpne for metadonassistert behandling for dem som fyller kriteriene. Også innenfor dette området skjer forandringene raskt. Det kommer nye behandlingstiltak, nye medikamenter osv. Derfor er det ikke noe merkelig at det nå kommer forslag som ikke var oppe til behandling i 1997. I likhet med flere talere er jeg glad for at statsråden er positiv til utradisjonelle grep for utprøving av nye behandlingsopplegg, nye medikamenter osv. Arbeiderpartiets representanter vil i likhet med Høyres representanter forvente at Regjeringen raskest mulig følger opp de forslag som er fremmet i Innst. S. nr. 215. Det var vel også en av årsakene til at en enstemmig komite valgte å følge anmodningen fra statsråden, nemlig å oversende forslagene uten realitetsbehandling. Jeg er glad for at statsråden bekrefter at hun vil følge opp forslagene som nå er oversendt, raskest mulig.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Det fremgår av denne debatten og av innstillingen at Fremskrittspartiet blir stående alene i en så viktig sak som helsevesenet i det indre Østfold i denne sammenheng. Det er Fremskrittspartiet mot resten. Det har vi vært veldig vant til i vår korte partihistorie. Men det vil alltid være slik at noen må trekke opp løypa og fjerne en del gammel vanetenkning og noen hellige kuer. Og så kommer de andre partiene etter. Her blir det nærmest harselert over stykkprisfinansieringssystemet. Det er gjennomført i flere land med stort hell, og pasientene har valgmulighet. Hvis man spurte noen av de hundreder av mennesker som stod utenfor Stortinget her i dag, hvilket sykehus de ville velge hvis de fikk frihet til å velge, tror jeg at jeg kan si bestemt for de aller fleste av dem – hvis det ikke gjelder alle – at hadde folketrygden og Rikstrygdeverket betalt regningen, og det ikke var den private lommeboken det kom an på, ville disse menneskene valgt det sykehuset de er blitt så glad i. Det kan ikke være den minste tvil om at servicen og tryggheten er blitt redusert i indre Østfold etter at medisinsk akuttberedskap er blitt flyttet til Moss. Det har vært representanter her som sier at det går bedre i Østfold med hensyn til trygghet, service, behandlingskapasitet osv. Men sykehushistorien i Østfold har vært en begredelig historie – jeg vil kalle det for en tragedie. Det kan vi jo spørre innbyggerne særlig i Moss, Sarpsborg og Fredrikstad om. Are Næss var inne på tilsynslegen, og dekket seg bak det. Det er ikke mange dagene siden akuttberedskapen ble flyttet. Her har jeg tatt med meg et eksempel fra gårsdagens avis fra indre Østfold: «Akutt-mareritt i Moss.Egil Korseberg hadde 38,2 i feber, var omtåket av morfin og tabletter, og følte seg generelt elendig da han fikk beskjed om at han skulle sendes hjem fra akutten i Moss» – ikke engang i ambulanse. Hans lege sier at dette er kritikkverdig. Det vil komme mange eksempler som dette som jeg personlig skal ta for meg i valgkampen og konfrontere stortingsrepresentanter og fylkesrepresentanter fra Arbeiderpartiet, Høyre, SV, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og flere med. Så noen ord til Olav Gunnar Ballo, som var og holdt 1. maitale i Askim og sa han ville videreføre lokalsykehusene. Han burde samtidig ha fortalt Østfolds befolkning at han ville stemme mot noe han var for.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg vil følge opp der Harald T. Nesvik sluttet. Når det gjelder innsatsbasert finansiering, har Fremskrittspartiet hele tiden ønsket en høyere stykkprisandel for å få til en mer effektiv produksjon ved våre sykehus. Og så til Gunhild Øyangen, at vi «nører opp under en kanskje ubegrunnet frykt». Jeg har selv sittet i Østfold fylkesting siden 1987 og har hele tiden kjempet for å videreføre ikke bare medisinsk beredskap, men akuttberedskap ved samtlige lokalsykehus. Det er da vitterlig innenfor dagens system også en rekke rapporter som viser at man har ikke noe særlig å tjene – heller kan man tape – på å sentralisere disse funksjonene. Det er derfor jeg har påstått at det ville vært en fordel å vente til Stortinget hadde behandlet akuttmeldingen.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Forslagsstillerne i denne saken ber Regjeringen medvirke til at den akuttmedisinske beredskapen ved sykehuset i Askim blir videreført på nivået pr. 1. januar 1999 inntil Stortinget har behandlet de forslag som vil komme basert på NOU 1998:9, den såkalte akuttmeldingen. Det hevdes at konsekevensene av å flytte akuttmedisinen fra Askim til Moss ikke er godt nok avklart til å skape trygghet og sikkerhetsmessig beredskap for pasientene fra Indre Østfold, og forslagsstillerne mener regjering og storting må påta seg et direkte styrings- og inngrepsansvar når, som det hevdes, «forholdene for syke mennesker med store smerter og et akutt behandlingsbehov ikke blir tilstrekkelig ivaretatt». Dette er relativt sterke påstander. Jeg har imidlertid den tillit til tilsynsmyndighetene – i dette tilfellet fylkeslegen i Østfold – at det ville bli grepet inn dersom denne påstanden var riktig. Det fremgår av helseministerens brev til komiteen av 27. mai at fylkeslegen i hele planleggingen av samlingen av akuttfunksjonene har vært i løpende kontakt med fylkeskommunen, og at hun som tilsynsmyndighet ikke har funnet det nødvendig å gripe inn. Det har heller ikke vært innrapportert noen episoder til fylkeslegen i denne sammenheng, også ifølge helseministerens brev. Jeg kan dermed vanskelig se at det er grunnlag for sterke påstander om ansvarsfraskrivelse og manglende trygghet og beredskap. For øvrig vil jeg vise til saksordførerens redegjørelse. De små sykehusene er et viktig ledd i vårt helsevesen, og de gjør en god jobb. Sosialkomiteen har besøkt Østfold, og jeg for min del fikk et svært positivt inntrykk av arbeidet ved Østfold-sykehusene. Særlig imponerende synes jeg at resultatene ved gjenoppliving utenfor sykehus er. Nå står sykehusstrukturen i Norge etter all sannsynlighet foran en omlegging, både på grunn av den medisinske utvikling og i sammenheng med endringer når det gjelder f.eks. samferdsel. Østfold er som kjent ikke det fylket hvor avstanden til sykehusene eller mellom sykehusene er størst. Imidlertid stemte Kristelig Folkeparti i fylkestinget i Østfold mot nedleggelse av akuttmedisin ved sykehuset i Askim. Flertallet stemte som kjent for. Avgjørelsen tilligger fylkeskommunen, og det regionale helseutvalg støtter avgjørelsen. Representanten Hedstrøm viser stor vilje til at Stortinget skal overprøve og detaljstyre så vel regjering som fylkesting. Kristelig Folkeparti vil ikke gå inn på en slik linje. Stortingets oppgave er de store linjer i politikken. Fylkesting og kommunestyrer har sine ansvarsområder, og de regionale helseutvalg har sine viktige funksjoner. Kristelig Folkeparti vil respektere gyldige politiske vedtak både når vi er enig og når vi er uenig i dem. Vi merker oss at Hedstrøm og medarbeideres forslag innebærer mistillit, ikke bare til fylkestinget, men også til fylkeslegen som tilsynsmyndighet. Dette vil ikke Kristelig Folkeparti være med på.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Jeg skal ikke forlenge debatten unødig, men spørsmål om ansvar for og tillit til helsevesenet har stått sentralt i denne debatten, og det er viktige spørsmål. Øystein Hedstrøm mente at jeg dekker meg bak tilsynslegen – det var visst slik han formulerte det. Nå er det vel slik at fylkeslegen i Østfold er en kvinne, og jeg har vanligvis vanskelig for, av rent kvantitative grunner, å dekke meg bak kvinner. Det skulle heller ikke være nødvendig i denne sammenhengen. Det er fylkeslegen som har tilsynsmyndighet, og fylkeslegen har ikke funnet grunn til å gripe inn. Denne saken har vært kjent siden 1996, også av fylkeslegen, men den er ikke reist før nå, muligens fordi det ikke har vært noe lokalvalg i 1997 og 1998. Men det alvorlige i denne saken er at hvis den elendighetsbeskrivelse som Fremskrittspartiet her bedriver, er sann, er ikke dette bare et problem i forhold til de politikerne som har gjort et vedtak. Hvis det er riktig det Fremskrittspartiet hevder, er jo det en meget sterk insinuasjon om at tilsynsmyndigheten – i dette tilfellet fylkeslegen – ikke gjør jobben sin, og det synes jeg er meget alvorlig.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Hvert eneste overdosedødsfall er en tragedie. Det skal vi ikke legge skjul på, og vi skal se alvoret i det. Men vi skal også, som tidligere talere har gjort oppmerksom på, registrere med glede den positive utvikling på dette området. Nå er det slik at vi må ikke la antallet overdosedødsfall være det eneste og ikke engang det beste mål på kvaliteten av vår narkotikaomsorg. Vi må huske på, som det ofte blir hevdet, at narkotikamisbruk må betraktes som en sykdom. Da må vi også vurdere resultatene av vår behandling ut ifra dette, og se på den totale sykelighet og dødelighet, slik som vi gjør når vi vurderer behandlingen av andre sykdommer. Da er det jo heldigvis slik at det relativt lave antall misbrukere i Norge indikerer at vi tross alt har hatt en relativt vellykket politikk på dette området, ikke god nok, men likevel relativt vellykket. Jeg skal ikke repetere representanten Ballos motforestillinger mot buprenorfin og sprøyterom, men bare kort peke på at når det refereres til Frankrike, er det jo slik at fallet i overdosedødsfall i Frankrike kom før bruprenorfin ble tatt i bruk. Og når det refereres til livreddende sprøyterom i Frankfurt, er det også her slik at sprøyterommene kom etter andre tiltak som førte til et redusert antall overdosedødsfall. Vi må altså ikke la overdosedødsfallene alene styre narkotikapolitikken, vi må ikke tro at buprenorfin, metadon eller sprøyterom er de enkle løsningene. Så vil jeg advare mot Fremskrittspartiets forslag nr. 1. Vi har et godt system, og vi har kompetente institusjoner til å vurdere godkjennelse av medikamenter i Norge. Stortinget er ikke en slik institusjon. Fremskrittspartiets stortingsrepresentanter har tidligere i dag villet overta oppgaver knyttet til fylkesting og regionale helseutvalg. Nå vil man også overta oppgaver for legemiddelkontrollen. Jeg noterer at Fremskrittspartiets stortingsrepresentanter har stor tro på egen kompetanse, men jeg vil advare mot å forskrive medikamenter fra Stortingets talerstol, det være seg på blå eller hvit resept.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Jeg vil anbefale representantene for Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre å stemme imot innstillingens III.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-06-16:
I forrige valgkamp mener jeg å huske et intervju med Carl I. Hagen i Adresseavisen. Lokalbefolkningen han besøkte i valgkampen, konfronterte ham med at det var dårlig med servicetilbud tilrettelagt fra storsamfunnet ute i distriktene. Da var Carl I. Hagens svar: Er det så håpløst å bo her, får dere flytte. Nå tar Hedstrøm hele lokalsamfunnet i Askim på sine skuldre, og det er nesten så jeg ser glorien rundt hodet hans når han sier at Fremskrittspartiet trekker opp løypa, Fremskrittspartiet står alene, og Fremskrittspartiet tar alt dette ansvaret innover seg. Jeg tviler på om det er slik, og det redegjorde jeg for i mitt første innlegg. Hva med folkestyret og demokratiske prosesser i denne saken? Hvordan trekker Fremskrittspartiet opp løypa da, og hva slags styrings- og forvaltningssystemer vil Fremskrittspartiet ha for framtiden når det gjelder sykehusvesenet? Skal det være et totalitært overstyre fra staten, og hvor kommer lokaldemokratiet og lokale synspunkter inn da? Hvor mange lokalsykehus ville overleve med en rendyrket Frp-modell med innsatsbasert finansiering? Stykkprissystemet vil virke sentraliserende, som bl.a. representanten Karin Andersen var inne på. Så sier Alvheim at denne saken viser at her setter man ikke pasienten først, men her er det budsjettbalansen man skal ta hensyn til. Ja, jeg har sagt at på mange måter i det faglige her er vi enig med Fremskrittspartiet i en del av vurderingene og prioriteringene. Men vi hørte i debatten i dag om kommuneøkonomien at Fremskrittspartiet sa at det i kommunesektoren er et betydelig inntjeningspotensial. Hvor blir det da av pengene som det offentlige skal bruke til helsevesenet? Fremskrittspartiet bruker nå innsatsstyrt finansiering som modell i sitt forslag – og tar det til inntekt for reduksjon i ventelistene. Jeg tror det er andre faktorer også, bl.a. den økning som har vært i den samlede ressurstilførselen til helsevesenet, og som i sum har gjort at helsevesenet tross alt har betraktelig andre arbeidsvilkår nå enn for bare kort tid siden. Det må også telle med. Jeg gir i hvert fall ikke innsatsstyrt finansiering æren for det som har skjedd med ventelisteproblematikken og reduksjon av køene.