Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Dagens debatt er viktig, men den blir litt karikert når en får så mange sort-hvitt bilder av opposisjonens standpunkt, men egentlig også av det regjeringen selv står for. På den ene siden har vi hørt Ola Borten Moe fra Senterpartiet snakke om at denne regjeringen har en betydelig sentrumsorientering. Men i innlegget rett forut, snakket SVs Solhjell om hvor radikal denne regjeringen var. Det er ikke mulig å ha ett ben i hver av disse leirene uten å forskreve seg. Det har jo regjeringen riktignok gjort, med så mye krangling vi har sett de siste fem årene. Men bildet av hva partiene står for, er ikke så sort-hvitt som mange gir inntrykk av. Den norske modellen er ikke sånn at de rød-grønne er de eneste som står for samarbeid mellom myndigheter og arbeidstaker/arbeidsgiver, mens opposisjonen mest ynder å få et frankrike der det er konflikt og ikke noen samtale. Det er ikke sånn at den rød-grønne regjeringen er for å gi alle gode offentlige tjenester, mens opposisjonen kun tenker på å gi skattelettelser, der pengene, i de rød-grønnes øyne, bare plutselig en dag fordufter og ikke gir noe nytte, uansett hvordan de blir brukt. En sånn debatt er både feilslått og meningsløs. Selvsagt ønsker de aller fleste i Norge, og ikke minst alle partiene i Stortinget, å skape et best mulig samfunn for alle. Det er ikke sånn at vi har et klassedelt samfunn slik man gjerne hadde på 1800-tallet, og som man fortsatt ser i en del andre land, der partiene kun representerer én klasse og ferdig med det. Ulikhetene går på hvordan en skal produsere velferdstjenester. Hvilken rolle skal privat sektor ha i den funksjonen, og hvordan skal en stimulere til økonomisk vekst og velstand? Skal staten styre eller tilrettelegge? Der er det ideologiske forskjeller, og det er det viktig å diskutere. Jeg blir bekymret over utviklingen, som Arbeiderpartiets plansje på en presentasjon viste, at de eneste sektorene som har hatt økning i sysselsettingen under den rød-grønne finanskrisepakken, er offentlig sektor, også kommunal sektor, pluss oljeutvinning, som er hyggelig, men som er stikk i strid med den politikken de selv mener de står for. Det er ikke en måte å skape en bærekraftig norsk modell på. Hvis det er det de rød-grønne skryter av som den norske modellen, vil ikke jeg være med. Jeg vil være med i et samfunn som skaper bedre forhold for alle, men som må ta med skattelettelser, skattepolitikken, industrien og energipolitikken for å skape verdiene før en begynner å skryte av hvordan en skal skattlegge for å skape en stor offentlig sektor og gi fagbevegelsen monopol på hvordan arbeidsmiljøloven skal utformes. Jeg vil nevne tre viktige næringsområder. Det er ikke de tre eneste, men det er tre som jeg synes er viktige. Først er det industrien. Vi må ha konkurransedyktige vilkår, slik at industrien vil velge å produsere i Norge og skatte til Norge framfor å flytte ut. Det er et paradoks at regjeringen reiser med tre statsråder og kronprinsen for å åpne industriverk i utlandet, som en ikke ville gitt tillatelse til å bygge i Norge. En må spørre: Hva gjør den norske regjering for å stimulere industrien til å investere i Norge? I Midt-Norge er det et prosjekt som heter Ironman, med svenske investorer som ønsker å investere i Norge, men de får altså ikke gehør for de rammebetingelsene som trengs. Da har vi en regjering som fjerner verdiskapingen ut av Norge i stedet for å inkludere den. Jeg skal gi honnør til regjeringen på ett område, og det er den avklaring som kom om at norsk industri skal få tildelt CO2-kvoter på linje med EU. Der har SV gått på et smertelig nederlag. Det er bare halvannet år siden SV i denne sal sa at Norge ikke skulle gi en gratiskvote i det hele tatt fra 2013. Det har de nå måttet gå tilbake på. Der skal regjeringen ha ros for at den skar igjennom. Jeg håper den skjærer igjennom på mange andre områder. Så til oljebransjen. Lofoten–Vesterålen må få en politisk avklaring. Jeg respekterer at forvaltningsplanen skal framlegges. Jeg håper den blir framlagt tidlig, så vi får en beslutning før valgkampen 2011, men jeg begynner nå å frykte at regjeringen kommer til å trenere saken, så de kan gå inn i valgkampen uten å ha tatt standpunkt, i håp om ikke å tape velgere. Det samme gjelder Barentshavet. Når parlamentarisk leder i SV, Bård Vegar Solhjell, i denne sal i dag har sagt at beslutning om petroleumsvirksomhet i Barentshavet øst ligger veldig langt fram i tiden, blir jeg bekymret, fordi det er en av de tingene vi skal diskutere i forvaltningsplanen. Barentshavet øst er en del av forvaltningsplanen – det har regjeringen selv sagt. Da burde en komme og kunne fatte noen vedtak allerede i løpet av halvannet år. Om kraftsektoren til slutt. Det er veldig bra at det er kommet grønne sertifikat, og jeg er veldig glad for at regjeringen i løpet av det siste året har snudd når det gjelder prinsippene om hva som skal ligge til grunn. De har nå inntatt Fremskrittspartiets standpunkt. Det hindrer likevel ikke det faktum at vi har tapt fem år på at regjeringen også på dette området kranglet internt før de klarte å bestemme seg. Det samme ser vi i kraftlinjesaken og på småkraftbransjens forhold til grønne sertifikater, og ikke minst når det gjelder Mongstad. Hvis regjeringen hadde kunnet samarbeide med opposisjonen, hadde vi fått mer robuste løsninger og hadde kommet mye lenger på disse områdene – framfor at den har hatt egne, interne krangler.