Per-Kristian Foss (Høyre), 2009-03-17:
Det har i etterkrigstiden vært bred enighet om velferdspolitikken i Norge. Det har vært et område for de brede kompromisser, ikke for den billige polemikk. Det tror jeg har vært en stor fordel. Jeg tror Norge har tjent på det. Vi hevder også ofte selv at den nordiske velferdsmodellen er et slags forbilde for resten av Europa. Man kan nok diskutere hvor mye felles nordisk det egentlig er, for det er forskjell på Danmark, Finland, Norge og Sverige, men det er noen felles trekk som absolutt er interessante. Jeg har lyst til å understreke at den nordiske velferdsmodellen ikke er et sosialdemokratisk produkt, men et produkt av ganske brede politiske kompromisser, som vi har maktet å bevare gjennom skiftende regjeringer, og at det derfor har vært forutsigbarhet og stabilitet knyttet til ordningene. Men så kommer den grad av selvkritikk vi må utøve, og det er at den nordiske velferdsmodellen har sikret oss høy yrkesdeltagelse. Den økningen er det kvinnene som har stått for. Det er mange årsaker til det – som jeg ikke skal komme inn på her – men dessverre har vi samtidig rekord i utkastelse av arbeidslivet gjennom ulike trygdeordninger. Og vi har ikke klart å skape trygdeordninger som gjør det lett å gå fra trygd til arbeid. Jeg synes noen hver, uavhengig av regjeringsposisjon da og nå, bør bidra til litt selvkritikk på akkurat disse områdene, for vi kan ikke i det lange løp fortsette med en slik utvikling, hvis vi i all hovedsak skal basere oss på at det er den norske befolkningen som skal være grunnlaget i arbeidsmarkedet. I det ligger det ingen motstand mot arbeidsinnvandring, men vi er kanskje ikke det land som står høyest på listen over attraktive arbeidsmarkeder i verden – om jeg får si det litt forsiktig. Så det inkluderende arbeidslivet har vi ikke lyktes helt med. Det mest skuffende, synes jeg, er på mange måter at vi har lagt bak oss etterkrigstidens kanskje beste år, med en enormt høy økonomisk vekst fra annen halvdel av 2003, i 2004 og til og med første halvdel i fjor, hvor vi altså har hatt en fantastisk vekst, men at vi i løpet av disse årene faktisk ikke har klart virkelig å skape et mer inkluderende arbeidsliv. De svake grupper som stod utenfor arbeidslivet, er der fortsatt. I 2005 var det om lag 90 000 yrkeshemmede og like mange ordinære arbeidsledige. I tiden frem til 2002 ble arbeidsledigheten halvert – glimrende – men reduksjonen i antallet yrkeshemmede var bare på 7 000. Statsråden snakket om at både antallet personer på tiltak og antallet yrkeshemmede totalt var «relativt stabilt». Jeg synes det vitner litt om en mangel på ambisjon. Det burde sannelig i disse gode år vært mulig å få til en formidabel reduksjon av antallet yrkeshemmede, for arbeidsmarkedet var jo sugent på nye deltakere. Vi hadde altså perioder med 100 000–150 000 ledige stillinger og klarte aldri virkelig å få et gjennombrudd for overgangen fra trygd eller ulike tiltak til et aktivt arbeidsliv. Jeg registrerer at statsråden sier at det er statistiske feilkilder med hensyn til å måle akkurat antallet på attføring i januar, at noen er på vei ut, eller noen er på vei inn. Men det gjenstår i alle fall å se om stabiliteten er det eneste man kan skryte av på dette området. Jeg husker faktisk fra forrige periode, da vi hadde et dårligere arbeidsmarked, at Arbeiderpartiet var en veldig sterk kritiker av at vi ikke fikk til en større reduksjon i antall trygdede og en raskere overgang fra trygd til arbeid. Derfor er jeg ganske overrasket over at den rød-grønne regjeringen nå, ved slutten av denne perioden, faktisk ikke har klart å gjennomføre én stor reform på dette området. Jeg registrerer at man nå har en teknisk utsettelse av ordningen med arbeidsavklaringspenger til mars neste år – av årsaker som statsråden har redegjort for – men noen stor reform vil ikke stå igjen etter denne perioden. Det hadde jeg faktisk ventet av et parti som Arbeiderpartiet, som jeg skal si noe positivt om, i den forstand at Arbeiderpartiet i mange år har vært en pådriver for en del reformer på dette området. I denne perioden har dét, synes jeg, totalt sett vært en mangelvare – og det i en periode da det faktisk hadde vært mulig. Til slutt helt konkret til statsråden: Vil statsråden sørge for at Nav kan få lov til å utvide sin kapasitet når det gjelder arbeidsevnevurdering, ved at man også tar i bruk arbeidsmarkedsbedriftenes kapasitet på dette området – de har tilbudt seg? Vil statsråden sørge for at Nav også kan bruke private arbeidsutleiefirmaer til å utvide sin kapasitet, slik at de kan forbedre seg på andre områder? Vil statsråden sørge for at lederen i Nav får større styringsfullmakter for å sikre at det ikke vil bli så stor forskjell mellom de ulike kontorenes kapasitet som det er i dag?