Åge Konradsen (Høyre), 2002-05-16:
Da den offentlige redningstjenesten skulle organiseres i slutten av 1960-årene, foretok vi en grundig vurdering av hvilke behov som forelå i Norge, og også hvordan andre land hadde organisert sin tjeneste. Hos oss – som i andre land – hadde en rekke organisasjoner og institusjoner ansvar for å ta vare på nødstedte mennesker. Redningsansvaret varierte, avhengig av hvilke omstendigheter som lå til grunn, og hvilken geografisk posisjon vedkommende befant seg i. Befant den nødstedte seg eksempelvis på sjøen, var det delvis frivillige, delvis Sjøforsvaret eller Redningsselskapet som hadde ansvaret for redningsoppgaven. Også på landjorda var det en rekke redningsorganisasjoner med ansvar og oppgaver spredt på flere offentlige, halvoffentlige og private organisasjoner og institusjoner. Dette konglomeratet av ansvar for forskjellige sider av redningstjenesten medførte selvfølgelig en rekke uklarheter. Det oppstod gråsoner og ikke minst problemer når innsatsen skulle samordnes, og flere hadde ansvar. Derfor ble det tatt nødvendige grep. Det ble opprettet to hovedredningssentraler som skulle samordne innsatsen, og i denne sammenheng ble redningshelikoptrene sentrale. En best mulig redningstjeneste må være målet når Stortinget skal ta stilling til organiseringen av fremtidens redningshelikoptertjeneste. Det er gledelig at komiteen slår fast at det er et krav om 100 pst. beredskap og døgnkontinuerlig tilstedevakt, samt at den gjennomsnittlige reaksjonstiden skal ned til 15 minutter. Dette er forbedringer som vil gi innbyggerne trygghet for hjelp i nødssituasjoner. I dag er det i all hovedsak Luftforsvarets 330-skvadron som driver denne tjenesten fra Banak, Bodø, Sola og Rygge. Innstillingen slår fast at det er Forsvaret og 330-skvadronen som i all hovedsak skal stå for denne tjenesten også i framtiden. I denne sammenheng må vi ikke glemme at det er Luftforsvarets 330-skvadron som i en årrekke har utført denne oppgaven på den særdeles vellykket måte. De ansatte har i alle år gjort en fantastisk innsats, og det er mange som med god grunn kan rette en stor takk til 330-skvadronen. Fostervoll-utvalgets rapport konkluderte med at basen på Banak skulle flyttes til Hammerfest. Hensikten med dette forslaget syntes å være en bedre eller en hurtigere dekning av havområdene nord for Hammerfest. Ser vi på de historiske dataene fra helikopteravdelingens oppdrag i dette området, finner vi at 80 pst. av oppdragene har vært over land, ikke over sjø. I praksis får vi med en lokalisering til Hammerfest et dårligere utgangspunkt for ambulanse- og redningsoppdrag over land. Når det gjelder dekningen av ansvarsområder over sjø nord for Hammerfest og med Hammerfest som base, vil vi få hurtigere innsatstid, hovedsakelig som følge av kortere transittid. Sjøområdene i Varangerfjorden og Barentshavet vil imidlertid ikke få noen bedre dekning, og vil i hvert fall ha minst like god dekning, kanskje bedre, fra Banak. Fiskefeltene utenfor Senja, som i dag har landets dårligste dekning av redningshelikopter, vil ikke få noen bedring av sin situasjon ved en basering fra Hammerfest. Havområdene utenfor Nord-Norge er særdeles viktige for Norge. Denne viktigheten vil øke i tiden framover. For overvåking, kontroll og redningstjeneste i disse områdene har norske myndigheter Kystvakten, med sine helikopterbærende fartøy, sammen med 330-skvadronens redningshelikoptre. Fartøybaserte kystvakthelikoptre, sammen med landbaserte redningshelikoptre, har i dag redningstjeneste som en av sine viktigste oppgaver. I dag, og enda mer i framtiden, ligger det en mulighet til effektøkning ved synergier mellom Sjøforsvaret og Redningstjenesten. Dette krever imidlertid samtrening og koordinasjon, som til nå har vært mulig med Forsvaret som operatør for begge tjenestene. En sivil operatør av helikopterredningstjenesten vil ikke ha mulighet til å oppnå den samme grad av samtrening og koordinasjon. Dette er i hovedsak en følge av forskjellige operasjonsprosedyrer og kommandolinjer. I nordområdene er det derfor av uhyre stor viktighet at den samme operatør ivaretar begge tjenestene. Etter mitt skjønn må konklusjonen fra et samfunnsøkonomisk synspunkt, med fornuftig ressursbruk som mål, være den samme. Vi snakker her om en samfunnsoppgave som ikke bør kommersialiseres dersom man ikke kan redegjøre for hvordan kvaliteten kan bli høyere og kostnadene for samfunnet vesentlig lavere. Stasjoneringen av 330-skvadronen på Banak er en vesentlig forutsetning(presidenten klubber) (presidenten klubber)