Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-02-02:
Norges nordområdediplomati har av enkelte forskere vært kritisert for å være uklar i kommunikasjonen med andre aktører. Eksempelvis har forsker Kristine Offerdal skrevet: «Norges nordområdediplomati beskrives av amerikanerne som utydelig med hensyn til hva norske myndigheter ønsker å oppnå rent konkret.» Andre har pekt på at det ikke alltid er i Norges interesse at det blir økt oppmerksomhet om nordområdene. Kanskje er det noe rett i begge utsagn. Når jeg imidlertid fremmer denne interpellasjonen om nordområdepolitikk, gjøres det ut fra mitt og Høyres ønske om å se tilbake på hva som har skjedd siden Orheim-utvalget la frem sin NOU i 2003, samtidig som det naturlig nok er et behov for også å se fremover. Uansett er det all grunn til å være fornøyd med at nordområdene de siste årene har hatt et kraftig økt politisk fokus. Av mange grunner har det vært nødvendig. Det er alltid enkelt å ha et kritisk blikk bakover på hva som har skjedd. I denne sammenheng vil nok mange med god grunn kunne hevde at Regjeringen og andre har spent buen for stramt – og oversolgt sitt politiske hovedsatsingsområde. Folk med normal politisk hukommelse vil også huske statsminister Stoltenbergs berømte nordområdetale på NHOs årskonferanse for ca. fem år siden, hvor mulighetene i nord flammende ble beskrevet. Man vil naturlig nok stille spørsmål i dag om det har blitt som beskrevet, om det har blitt som anvist og forventet. Imidlertid er det Høyres oppfatning at tiden nå er inne til å definere nordområdepolitikken og satsingen tydeligere, fordi mange av oss som bor, ferdes og ikke minst skal satse sin fremtid i nord, har forventninger i et geografisk område som naturlig nok har behov for fremtidstro. Den demografiske utviklingen i vårt eget land de siste år har med all tydelighet vist at det er behov for satsing, tydelighet og en offensiv nordområdepolitikk. Noen vil hevde at nordområdeprogrammene med tilhørende vyer har est ut, og at Norges sikkerhetspolitiske hovedutfordring samt Regjeringens viktigste satsingsområde de kommende år har et høyst ukjent innhold og befinner seg geografisk «på alle kanter». Jeg håper imidlertid at utenriksministeren i dag bidrar til både å konkretisere innhold og ambisjon og ikke minst antyde noen geografiske bredde- og lengdegrader som kan oppklare og være retningsgivende i denne sammenheng. Norge har sterkt bidratt til å sette Arktis, Barentsregionen og Norskehavsregionen på den internasjonale agenda – kanskje på dette området har vi lyktes aller, aller best. Arktisk Råd, hvor utenriksministrene deltar, har etablert et robust samarbeid, og eksempelvis skal de fem kyststatene Danmark, Russland, Canada, USA og Norge igjen møtes neste måned i Ottawa for å utvikle dette samarbeidet, selv om dette er et samarbeid på utsiden av Arktisk Råd. Vi har sett at enkelte av de arktiske nasjoner og naboland har utviklet sine egne strategier, på samme måte som EU setter nordområdepolitikken på dagsordenen. Flere – og de samme – overskrifter går igjen i disse strategiene, og begrep som «miljø», «energi», «klima», «urfolk», «ressurskontroll», osv. går igjen. I denne sammenhengen er det verdt å merke seg at en del av disse strategiene på noen områder har interesser som kanskje ikke i samme grad går i samme retning som våre egne interesser. Også NATO, i arbeidet med sitt nye strategiske konsept, omtaler i høy grad nærområdebegrepet som viktig for å kunne vise alliansens farger, en linje som har Høyres solide støtte, hvor vi selvfølgelig ønsker et mer synlig NATO i nord. Året 2010, altså i år, er i nordområdesammenheng et meget spennende år. Året er godt spekket med begivenheter som berører nordområdene, og de nasjonale grep og evnen til å ta beslutninger vil bli satt på prøve – det er nødvendig – samtidig som våre nabolands og øvrige arktiske nasjoners politiske beslutninger vil påvirke våre egne muligheter. I noen grad er Norge fraværende i internasjonale sammenhenger som utvikler nordområdepolitikk, og i andre sammenhenger har vi sterke muligheter til å ta grep. Dette gjelder særlig i energi- og industripolitisk sammenheng. Her er tidsvinduet åpent. Jeg tror hele nordområdedebatten hadde stått seg på å få tydelig frem hvilke ambisjoner Norge har innenfor olje, gass, fornybar energi, industriutvikling, infrastruktur, som vei, strømnettutvikling, osv. I vår egen distrikts-, miljø-, kunnskaps- og urfolkspolitikk må vi jobbe aktivt videre og være klare og tydelige på dette området. Høyre har eksempelvis alltid, når mulighetene har vært til stede, brukt skatte- og avgiftsstimulanser som virkemiddel, og jeg kan i den sammenheng bare vise til opprettelsen av tiltakssonen for Nord-Troms og Finnmark. Blir nordområdesatsingen «altomspennende», mister begrepet tydelighet, tyngde og mangel på fokus. Jeg har tro på en noe strammere agenda og strammere handlingsplan, samtidig som arbeidet nasjonalt gis en enda større regional forankring. Det bør ikke bli slik at nordområdeforskningen eksempelvis i større grad skal skje i sør enn i nord. Utviklingen har vist at på dette området bør større kapasitet kanaliseres i retning nord. Det vil bety større tilknytning til de oppgavene vi har og den satsingen vi alle ønsker å utvikle, og det tror jeg må være et hovedsiktemål. Videre må det daglige arbeidet, også i denne sammenhengen, vedvare. Arbeidet med å redusere grensehinderproblematikken, folk til folk-samarbeidet og den sentrale jobben med å sette nordområdespørsmål på den internasjonale agendaen, som vi alle sammen er enige om, må vedvare. Begrepet «nordområdepolitikk» og ressursspørsmål henger nøye sammen. Hittil har mulighetene stått i fokus. Kontroversene og den politiske strid om veivalg har ikke vært fremtredende i denne debatten, og slik er det med de fleste spørsmål som ikke er omfattet av noen stor politisk strid eller debatt, men det er alltid en risiko for at fokuset blir mindre tydelig. En region så rik på naturressurser bør ikke preges av befolkningsnedgang. I tillegg til at dette er den største fiskeregionen i Europa, og en region rik på mineraler, bør nordområdedebatten i større grad også preges av regionens muligheter til å bli Europas fremtidige store leverandør av energi. Jeg snakker her om olje og gass, men regionen har i enda større grad fremover muligheter for leveranser til vårt viktigste og nære marked av fornybar energi. Vi bør i større grad kle på oss en politisk ledertrøye i disse spørsmål, herunder også hva angår infrastruktur på energiområdet. Området har i lang tid vært preget av stabilitet og fordragelighet over landegrensene. Samtidig som uløste ressursspørsmål og grenser eksisterer, er faktisk stabilitet et nøkkelord. Europas energietterspørsel, ressurssituasjonen i området, og ikke minst Russlands og våre egne valg av løsninger for energiutviklingen fremover, vil gi enorme muligheter og ikke minst ha innvirkning på utviklingsprosessen hvis de rette grep tas. Det skal tas krevende og viktige beslutninger på dette området i år, både nasjonalt og internasjonalt, som berører og vil influere sterkt på nordområdepolitikken. Det vil etter alt å dømme bli tatt en strategisk beslutning om eksempelvis utbygging av det kjente Sjtokman-feltet på russisk side i Barentshavet, verdens største gassfelt. Beslutninger om eventuell igangsettelse eller alternativt utsettelse, og ikke minst valg av transportløsninger, vil være beslutninger som kommer til å berøre fremtiden for hele den nordlige region. Vi vil også få på bordet forvaltningsplanen for Lofoten og Barentshavet, som skal behandles i Stortinget i år. Her forventer Høyre at det blir tatt en beslutning om konsekvensanalyse når forvaltningsplanen er ferdig behandlet i Stortinget. Vi vil se at NATO kommer til å beslutte sitt nye strategiske politiske konsept, og vi vil stadig vekk se en forhåpentligvis nær og god dialog med Russland. Jeg er kjent med at utenriksministeren allerede i morgen skal møte sin kollega i Moskva. Nordområdedebatten flyter nok på noen områder på oversiden av den jevne nordboer. Alle med aksjer i politikkutformingen på dette området bør søke etter et mer folkelig engasjement. Det er en felles utfordring. Til slutt: Hvordan vurderer utenriksminister Gahr Støre de Arktis-strategier som ulike aktører – naboland og andre – så langt har presentert? I hvilken grad harmoniserer disse med de norske visjonene? Utenriksminister Gahr Støre har valgt å kalle nordområdepolitikken for et generasjonsprosjekt, men hvordan ønsker han at situasjonen i nord skal være for den kommende generasjon?