Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-04-16:
Jeg vil også få lov til å takke interpellanten for å reise en viktig problemstilling. Som et tilleggspoeng: Jeg har fulgt talerlisten her i dag og sett at det er nøyaktig fifty-fifty kvinner og menn som er talere. Det er et poeng nettopp fordi spørsmål om kvinner og likestilling veldig ofte debatteres av kvinner. Nettopp derfor er det så viktig at også menn engasjerer seg i debatten. Kvinner i Forsvaret fikk adgang til regulær befalsutdanning på 1970-tallet, men ble ikke formelt integrert på lik linje med menn med tilgang til alle typer stillinger før på midten av 1980-tallet. Men det har ikke manglet politisk oppmerksomhet, og det har ikke manglet handlingsplaner eller dokumenter de siste årene. Bredstrup-utvalget avga i 2007 en 90 siders rapport, og vi fikk en egen stortingsmelding om økt kvinneandel, St.meld. nr. 36 for 2006–2007. Den fikk bred politisk støtte. I tillegg har både den inneværende langtidsplanen, St.prp. nr. 48 for 2007–2008, og den kommende langtidsplanen, Prop. 73 S for 2011–2012, omtale av temaet. Utgangspunktet da Bredstrup-utvalget startet sitt arbeid, var 7 pst. kvinner blant offiserer og vervede. Utvalget satte et mål om 15 pst. allerede innen utgangen av 2008. Vi har mange forbilder både i Forsvaret og ellers i samfunnet som er viktig for kvinner å se opp til. Det har vært nevnt her pionerer både til havs og i lufta. Jeg vil kanskje her særlig nevne nå avdøde Siri Skare som en viktig pioner i Luftforsvaret. Men vi har også hatt kvinnelige kontingentsjefer ute, som Hilde Solheim i Tsjad, og vi har hatt Ingrid Gjerde i Afghanistan, men den første i Afghanistan, Anne Rydning, allerede tilbake i 2011. Det er viktig. Som interpellanten tar opp, er man fortsatt ganske langt fra å nå målet. Men i sin innstilling til St. meld. nr. 36 for 2006–2007 skrev en samlet forsvarkomité følgende: «Komiteen er av den oppfatning at når de tiltakene som tidligere har vært iverksatt ikke har hatt ønsket effekt, må man spørre om økt kvinneandel i Forsvaret er basert på et reelt ønske i organisasjonen, og om iverksatte tiltak er blitt fulgt opp og har fått den nødvendige ledelsesforankring. Komiteen vil derfor bemerke at hvis målsettingen om økt kvinneandel i Forsvaret skal nås, må behovet for flere kvinner forankres, etterstrebes og kommuniseres på alle nivåer i Forsvarets organisasjon.» Jeg tror vi fortsatt har en reell problemstilling her. Det er også samtidig viktig å understreke at det ikke finnes enkle løsninger – det er mange hensyn som må veies mot hverandre. For det første tror jeg det er viktig å koble denne debatten fra debatten om kvotering som virkemiddel. Det ønsker heller ikke kvinnene i Forsvaret. Jeg snakker med ganske mange av dem. De er veldig opptatt av å bli ansatt og ansett på lik linje med menn. Veldig mange kvinner i Forsvaret trives veldig godt – og det er jeg glad for å høre. Så må vi balansere bevisstheten. Det er fare for at hvis man i overkant eksponerer på problemet med å være kvinne i Forsvaret, er ikke det noen direkte rekrutteringsmagnet. Vi må fokusere på historiene om det som går bra med kvinner i Forsvaret. Så tror jeg vi må være oppmerksomme på at sjøl om man trenger et mangfold, og det gjør man i aller høyeste grad i Forsvaret, må man heller ikke gjemme bort de reelle problemstillingene knyttet til forhold som ulike fysiske egenskaper, fysiske opptakskrav osv. Det er faktisk fortsatt behov for å kunne bære tungt og gå langt i enkelte stillinger i Forsvaret. Det veldig mange kvinner er opptatt av, er at de skal være i stand til å kunne redde sin makker, ta han over skuldra i en stridssituasjon der det er nødvendig. Man ønsker altså ikke andre og svakere krav enn menn, men det skal sjølsagt være et mangfold i Forsvaret. Det er også viktig med politisk oppmerksomhet, men man kan ikke på kvinners vegne politisk vedta at de skal ønske seg en karriere i Forsvaret. Det må komme av et personlig ønske og en tro på at det er dette de vil. Det handler både om substansielle endringer og kommunikasjon særlig om hvilken plass Forsvaret har i samfunnet, og hvordan Forsvaret oppfattes i befolkningen, inkludert kvinner. Her vil jeg utfordre forsvarsministeren på ett punkt: Det er viktig at Forsvaret som en bærende samfunnsinstitusjon også har en naturlig plass i skoleverket, nettopp fordi mange jenter velger tidlig. Til slutt: Når det gjelder spørsmålet om kjønnsnøytral verneplikt, har jeg med interesse sett og notert at regjeringa har klare, prinsipielle argumenter for at en moderne og relevant verneplikt også bør gjelde kvinner. Jeg er glad for at forsvarsministeren så tydelig slår fast at likestilling skal gjelde for begge kjønn. Det er en sentral debatt som også vil komme i åra framover. Verneplikten er et sentralt moment i samfunnskontrakten mellom borger og stat, og det forutsettes også at den tilpasses utviklingstrekk i samfunnet for øvrig.