Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-14:
Jeg vil også takke interpellanten for å løfte en veldig viktig sak. Det er ingen tvil om at et enstemmig storting de siste årene har gjort mye for å løfte veteranenes status og oppfølgingen og anerkjennelsen veteranene får ved en tjeneste. Handlingsplanen I tjeneste for Norge, med sine 126 tiltak, er et veldig viktig skritt videre, og jeg vil takke interpellanten for å holde temaet på dagsordenen. Det er ikke for mye debatt om norske veteraner, det er altfor lite, og skadde veteraner som har vært i utenlandstjeneste for Norge, fortjener vår dypeste respekt og støtte. Så vil jeg først si dette: La oss ikke utelukkende omtale norske veteraner som ofre. Dette er mennesker med en kompetanse og erfaring som svært få andre mennesker har, og som er opparbeidet ved å ta risiko på vegne av Norge. Det fortjener respekt og anerkjennelse også langt utover dem av veteranene som trenger oppfølging, hjelp og støtte. Når det er sagt, hadde jeg en veldig fin samtale i møte med representanter fra SIOPS i går, og som alle andre talere til nå har vært inne på, er det fortsatt store utfordringer våre veteraner møter, og som vi må ta på største alvor. Jeg synes kanskje spesielt saken i Dagsrevyen i går gjorde spesielt sterkt inntrykk. Hvor glad jeg enn er i Norge, er det ikke til å komme unna at Norge har hatt en evne til ikke å være på langt nær god nok til å følge opp og anerkjenne en del av de gruppene som har strukket seg aller lengst for landet sitt. Krigsseilernes historie har f.eks. representanten Myrli vært inne på. Det er en sterk og gripende historie, og skamfull – nordsjødykkernes offer og senere kamp likeså. Mange av dem som har tjenestegjort for Norge i utlandet, har ettervirkninger av det som varer hele livet. Det har vi visst siden før jeg ble født, men det tok veldig, veldig lang tid før man begynte å gjøre noe med det. Til grunn for det tror jeg det ligger en manglende erkjennelse av virkeligheten til disse menneskene. Det kan være vanskelig for storsamfunnet å sette seg inn i hva slags virkelighet våre veteraner har vært en del av. Dette er ikke en ny problemstilling. Gapet mellom virkeligheten i spente områder og skarpe operasjoner på den ene siden og et sivilt liv som går videre og går sin gang i hjemlandet på den andre, er tøft og krevende for soldaten selv, for familien, for venner og for pårørende, uansett hvor godt forberedt man er, og hvilke tiltak man har på plass for soldatene når de kommer hjem. Gapet er der fortsatt. Noe av det viktigste som har skjedd på dette feltet de siste årene, tror jeg er soldatenes egne fortellinger, som har begynt å komme i bokform, og som beskriver en virkelighet langt fra parlamentarisk språk, pressemeldinger og debattinnlegg. Sånn må det selvfølgelig være. Jeg er veldig opptatt av dette, fordi graden av erkjennelsen i et samfunn av hva våre soldater faktisk deltar i, hva de faktisk gjør, og hva de faktisk utsettes for, sier mye om hvordan vi alle kan ta vare på og se og følge opp soldatene når de kommer hjem. Her har vi et stykke å gå i Norge. Noen av sakene som har vakt størst oppsikt knyttet til Norges deltakelse f.eks. i Afghanistan, har ikke vært knyttet til kamphandlinger i seg selv, men til utbrudd og ytringer fra soldater som «Valhall» eller «lekkert». At ting blir ytret i strid som ikke nødvendigvis høres så pent ut, burde strengt tatt ikke overraske noen. Men det gjorde det, og for å være ærlig synes jeg at det at så mange stilte seg til doms over det i norsk offentlighet, utviste en naivitet som mange i Norge fortsatt har i møte med hva krig er. Jeg mener nok også at landets politikere har et medansvar for dette. Da de første soldatene som tjenestegjorde i Afghanistan kom hjem, var det svært mye som ikke var på plass, og på toppen av det verserte det sprikende og til dels motsigende fortellinger skapt av politikere om hva soldatene våre gjorde, og hvorfor. Krigens realiteter må kunne erkjennes uavhengig av politisk ståsted, og uavhengig av hva man måtte mene om det ene eller det andre utenlandsoppdraget. Det har f.eks. vært en tendens til å politisere soldatenes egne valg om å være soldater, både fra krigsmotstandere og fra sterke tilhengere av Norges deltakelse i Irak og Afghanistan, ved nærmest å gjøre begrepet «støtt våre soldater» til et politisk ladet begrep. Det synes jeg er litt farlig, for jeg legger til grunn at alle i denne salen støtter våre soldater. Det skulle være en selvfølge, og det helt uavhengig av den demokratiske debatten om hva Norge bør bruke væpnet makt til, hvor og når. Det er ingen tvil om at det gjenstår mye arbeid på veteranenes vegne, men jeg er veldig glad for og stolt av at trolig ingen regjering har tatt grep på den måten en rød-grønn regjering har gjort. Det sier jeg dog med den største ydmykhet, for jeg vet at det er et enstemmig storting, med et samlet engasjement, som har vært opptatt av dette, og som fortsatt er det.