Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-12:
Jeg tror det er vanskelig å finne noen sak som har skapt, og som skaper, større avstand mellom folk som bor på landsbygda, og folk som bor i mer sentrale strøk, enn denne debatten om rovviltforvaltningen. Debatten går helt inn under huden på folk som skal leve av å utnytte ressursene i Utkant-Norge, og representantene for de partiene som går imot dette Dokument nr. 8-forslaget, vet selv hvilke reaksjoner de får fra sine velgere rundt omkring i Norge. Men jeg må dessverre bare fastslå at Arbeiderpartiets og Kristelig Folkepartis representanter i Hedmark, i Nord-Norge og andre steder ikke får gjennomslag i sine partier. De får lov til å reise rundt med store ord på sine forskjellige årsmøter og tilstelninger, men ellers må de stemme lojalt for en rovdyrpolitikk som mer enn noe annet setter vondt blod, og som mer enn noe annet i praksis gjør det umulig mange steder å utnytte den ressursen som ligger i den eldste av alle grunneierrettigheter, nemlig beiteretten. Behandlingen av rovviltpolitikken er en lang vei i retning av å gjøre det vanskelig, for ikke å si umulig, å drive jordbruk i Utkant-Norge. Og det verste av det hele er at det hele tiden har vært en snikinnføring av stadig vanskeligere betingelser. Vi har snakket mye om Bern-konvensjonen. Sannsynligvis er det ikke mange – med et mulig unntak av presidenten – som husker ratifiseringen av Bern-konvensjonen. Jeg har lyst til å sitere hva daværende miljøvernminister Rakel Surlien sa i denne debatten: «Bern-konvensjonen innebærer ikke noen ytterligere skjerping i forhold til i dag i forvaltningen av norske arter.» Premissen fra ansvarlig statsråd for å ratifisere Bern-konvensjonen – som et enstemmig Storting gjorde – var at dette ikke skulle ha noen konsekvenser i forhold til daværende praksis. Vi vet hvordan det har gått. I dag er skadeerstatningene for rovviltskader kommet opp i nesten ufattelige 100 mill. kr. Dette betaler vi til en yrkesgruppe som ikke ber om erstatning. Det de ber om, er å få lov til å utøve sin eiendomsrett, til å drive sitt landbruk slik som de har gjort det gjennom generasjoner i dette landet. Det er altså ikke erstatninger norske bønder ber om. Vi ser samtidig at fra de mest aktive, mest fundamentale motstanderne av sauenæringen blir disse kostnadene som er direkte i strid med det næringen selv ønsker, brukt mot næringen i nesten enhver sammenheng for å vise hvor dyrt det er å drive med sauehold. Men sauehold er en utnyttelse av en ressurs som ellers ikke ville blitt utnyttet, og det er den mest bærekraftige av absolutt alle de matproduksjoner som vi har i dette landet. Sauen er naturens egen slåttekar. Den holder vegetasjonen nede, og den utnytter en ressurs som ellers aldri ville blitt utnyttet. Jeg synes det er sterkt beklagelig at Kristelig Folkepartis og Arbeiderpartiets distriktsrepresentanter vil være med på dette. Jeg har også lyst til å si til Kristelig Folkepartis representant at deres omvendelse – hvis det er lov å bruke det ordet – skjedde en eller annen gang mellom Britt Harkestad og Hilde Frafjord Johnson. For Kristelig Folkeparti var med sammen med Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet så sent som under behandlingen av Ot. prp. nr. 54 for 1992-93, og sa at proposisjonen ikke gav grunnlag den gang for å endre § 11 vekk fra det som vi nå foreslår. Og flertallet, inklusive Kristelig Folkeparti, viste til «at det i forbindelse med Stortingets behandling av Bernkonvensjonen ble gitt uttrykk for at gjeldende lov ikke var i strid med Bernkonvensjonens krav». Påstanden om at forslaget strider mot Bern-konvensjonen, er ikke riktig. Det er andre politisk betingede årsaker som gjør at man fremsetter en påstand om at det skal være noe ved Bern-konvensjonen som hindrer en i å gjeninnføre denne nødvergeparagrafen i viltloven.