Irene Johansen (Arbeiderpartiet), 2017-06-21:
Etter presidentvalget i USA og forut for valgene i Nederland og Frankrike i vår mente mange at de høyrepopulistiske partiene ville vinne valgene også i Europa. Årsaker som ble framhevet, var økende ulikhet, migrasjon og manglende tillit til at den politiske og økonomiske eliten kan gi dem som er utenfor arbeidsliv og utdanning, mulighet til å delta. Verken i Nederland eller i Frankrike vant disse høyrekreftene fram. I Frankrike vant Macron med sin bevegelse «En Marche!», et sosialliberalt sentrumsparti som skulle gjenopprette tilliten til politikk og demokrati. Men veldig lav valgdeltakelse, spesielt blant unge, er et varsko om det motsatte, at tillit og håp ikke er gjenopprettet. Utfordringene med økonomi og arbeidsliv er for store. Til høsten er det valg i Norge. Det fokuseres ikke like sterkt på høyrepopulisme og tillitskrise her. I mars ble Norge kåret til verdens lykkeligste land. Forklaringene som brukes, er bl.a. høy grad av tillit mellom folk, omsorg, frihet, samfunnsstøtte m.m. Likevel lyser det varsellamper også i Norge: Inntektsforskjellene har økt fra 1992 til 2005, og andelen med vedvarende lavinntekt har igjen begynt å stige. Forskjellene øker også i Norge. Dette har Arbeiderpartiet påpekt de siste årene, mens regjeringens representanter har bagatellisert det. Statsministeren, derimot, startet valgkampen for en uke siden med å påstå at Høyre har løsningene i kampen mot ulikhet. Det må bety at statsministeren er urolig for og anerkjenner at ulikhet er et økende problem i Norge. Det kan ikke oppfattes som noe annet enn en dom over egen regjerings fire år – en erkjennelse av at regjeringens politikk har ført til økende forskjeller. Den største økonomiske skillelinjen i Norge i dag går mellom dem som er innenfor, og dem som er utenfor arbeidsmarkedet. Det er bekymringsfullt at andelen av befolkningen som er sysselsatt, er den laveste på 20 år. Sysselsettingen blant unge var i 2016 den laveste på over 20 år, og flere unge faller permanent utenfor arbeidslivet. For dem hjelper det lite at Høyre og Fremskrittspartiet her i dag oppsummerer fire år med å fokusere på smått og stort av de sakene som de har prioritert, for retningen på politikken som har vært ført av Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti, peker tydelig mot et samfunn med større forskjeller og mindre fellesskap. Hvorfor skal de tro på en statsminister fra Høyre som nå, etter fire år, setter ulikhet på dagsordenen? Arbeiderpartiet mener at arbeid er nøkkelen til et trygt samfunn med muligheter for alle. Arbeid og kompetanse til å mestre et omskiftelig arbeidsliv gir selvstendighet for den enkelte. Det er avgjørende for integrering av innvandrere og likestilling mellom menn og kvinner, og det er avgjørende for å motvirke ulikhet. Arbeiderpartiet fremmet derfor i vårt alternative statsbudsjett for 2017 en rekke forslag direkte rettet mot å få folk i arbeid, spesielt de unge og uføre. Det skapes knapt nye arbeidsplasser i privat sektor i Norge i dag, og Arbeiderpartiet fremmet derfor i vårt alternative statsbudsjett for 2017 flere forslag for å tilrettelegge for at det skapes nye jobber. At fellesskapet tar et medansvar for å få folk i jobb, underbygger den tilliten vi har i vårt samfunn til at fellesskapet stiller opp. Varsellampene om økende ulikhet må tas på alvor. Det har Arbeiderpartiet gjort i hele perioden, og det vil vi også gjøre framover. Statsministeren sier hun nå har løsningene i kampen mot ulikhet. Det tror jeg ikke på. Til slutt: Dette er siste gang jeg står på denne talerstolen, og jeg har derfor lyst til å takke alle for samarbeidet, både finansministeren, finanskomiteen og alle andre som jeg har jobbet sammen med her. Jeg har fått nye vennskap og nye bekjentskaper gjennom disse tolv årene. Jeg vil også gjerne ønske alle dem som skal fortsette, og alle dem som skal gjøre noe helt annet, lykke til videre.