Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Enkelte har karakterisert budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet som et vendepunkt i norsk politikk. Avtalen er også blitt kalt historisk. Også jeg er positivt innstilt til avtalen, selv om en del av den fremdeles sitter fast i halsen, nemlig kontantstøtten. At avtalen representerer et vendepunkt i forhold til de to siste årene, er det ikke tvil om. Jeg stiller meg imidlertid litt avventende når det gjelder karakteristikken historisk. Etter mitt syn er det for tidlig å trekke en slik konklusjon. La meg imidlertid understreke at jeg har et sterkt ønske om at den skal bli det, men det er utviklingen framover som avgjør om den skal bli noe mer enn en parentes historisk sett. Det mest gledelige er at den har skapt et positivt klima mellom sentrumspartiene og mitt eget parti. Det er nemlig uten tvil slik at de beste svarene på det norske samfunnets utfordringer bare kan finnes gjennom et slikt samarbeid – i alle fall gjelder det denne valgperioden. Det har vært helt avgjørende for at også jeg etter beste evne prøver å svelge kontantstøtten. At også finansministeren i går sa rett ut at et slikt samarbeid er en forutsetning for en bedre fordelingspolitikk, er verdt å merke seg. Jeg håper inderlig at han har hele Regjeringen med seg. Etter statsministerens innlegg tidligere i dag er det imidlertid grunn til å tvile på det. På spørsmål fra Jagland unnlot han å svare direkte på om han støtter sin finansminister. Han understreket også at Regjeringen ville fortsette det han kalte «stø kurs» – en kurs bestående av stadige svingninger, til høyre og til venstre. Dikterens ord «vaklende, vinglende, vet ei hvor hen» blir en god beskrivelse på en slik kurs. Noen av de største utfordringene vi står foran, er beskrevet i den såkalte utjevningsmeldingen, som vi har til behandling i Stortinget. Gjennom 1990-årene har det skjedd en utvikling mot stadig større forskjeller mellom dem som har mer enn nok, og dem som har altfor lite, eller ingenting. Den dreiningen i positiv retning som kan bli resultatet av årets budsjettforlik, er en liten begynnelse på en tung vei dersom vi virkelig vil gjøre noe som monner. I en replikk til statsministeren sa Kristin Halvorsen at vi kan avskaffe fattigdommen hvis vi vil. Jeg er enig i det. Det er viljen det kommer an på. Og vi er nødt til å ta tunge tak hvis vi skal lykkes. Vi må bl.a. tørre å ta en debatt om fordelingen av ressursene mellom offentlig og privat sektor. I motsatt fall vil vi etter min vurdering oppleve at fellesskapets tjenester blir stadig dårligere, mens det gror opp private tilbud til dem som kan betale for seg. Allerede i dag står leger beredt til å reparere skjønnhetsfeil og fjerne rynker på folk med betalingsevne, mens andre må vente i legekø – hvis de har råd til egenandelen. Også det handler om utjevning. Og en styrking av de offentlige tjenestene må ta hensyn til balansen i norsk økonomi og skje på bekostning av det private forbruket. Det vil kreve både sterk politisk ryggrad og bred politisk enighet for å ta slike krafttak. I verdens rikeste land er tusenvis av mennesker fullstendig avhengig av direkte nødhjelp for å overleve i hverdagen. Noen har hevdet at kanskje så mye som 7–12pst. av norske hushold lever i fattigdom. 250 mennesker kommer daglig til Frelsesarmeens slumstasjon i Gamlebyen i Oslo for å hente mat. Uteliggere og tiggere er et daglig syn i vår hovedstad. På denne bakgrunn var det foruroligende å høre statsministeren holde fast på målsettingen om å være Arbeiderpartiets hovedutfordrer. Og når det gjaldt muligheten for samarbeid med Arbeiderpartiet om utjevningsmeldingen, kunne han, slik jeg oppfattet det, ikke si det klarere enn at han ikke så bort fra et slikt samarbeid. Jeg nevnte innledningsvis at kontantstøtten fortsatt sitter fast i halsen. Og når det til stadighet hevdes at Arbeiderpartiet satte seg selv utenfor på grunn av den, må jeg minne om at det tross alt dreier seg om 3 000 mill. kr pr. år. Når vi nå ser at bare 3 pst. flere foreldre blir hjemme med ungene sine som følge av en slik gigantisk bruk av offentlige penger, burde det være lett å forstå Arbeiderpartiets motstand. Tenk hva vi kunne fått til om pengene hadde blitt brukt til beste for alle ungene i vårt samfunn. Til slutt vil jeg gi uttrykk for stor glede over at vi nå vil få på plass den tilskuddsordningen til frivillige organisasjoner som Stortingets flertall vedtok i juni. Det var både med skuffelse og undring Arbeiderpartiet registrerte at Regjeringen ikke hadde fulgt dette opp i sitt framlagte budsjettforslag. Det måtte sterkt press til både fra vår side og fra organisasjonene for å få den på plass. Likevel vil jeg gi ros til Kristelig Folkepartis parlamentariske leder for konstruktiv medvirkning. Nå får vi håpe at det ikke blir mer krøll om den saken.