Svein Flåtten (Høyre), 2005-06-17:
Det er en bemerkelsesverdig snuoperasjon som har foregått i norsk økonomi siden denne regjeringen tiltrådte i 2001. «Knallår», «rekordresultater» og andre sterke utsagn om et optimistisk næringsliv var nærmest daglig kost i nyhetsbildet. Optimismen blomstrer – ikke bare blant eiere og bedriftsledere, nei minst like mye blant vanlige folk, som føler trygghet for sin daglige tilværelse, den daglige tilværelsen som består av jobb, hjem og privat økonomi. Hvorfor snudde det? Var det bare de internasjonale konjunkturer, slik Øystein Djupedal har sagt tidligere her i dag? Nei. I mange land rundt oss i Europa er folks trygghet for hus, hjem og jobb atskillig mer skjør. Det er nok å nevne det sosialdemokratiske Sverige, og ikke minst Tyskland, med 10 pst. ledighet, der Schrøder tyr til skattelettelser i et desperat forsøk på å stimulere veksten. Når disse menneskene snakker om hvordan de føler sin situasjon, forstår man at dette med trygghet for hus, hjem og jobb ikke er floskler, men et begrep som gir avgjørende innhold for folks liv. Slik var det også i Norge i 2001, og vi husker fortsatt hvor mange som var usikre. Situasjonen er ikke endret av seg selv. Den kom fordi næringslivets rammevilkår ble forbedret, fordi skatter og avgifter ble redusert, fordi det ble ført en ansvarlig, stram og ikke alltid like behagelig budsjettpolitikk, en budsjettpolitikk som var nødvendig, og hvor det trengtes politisk ryggrad når populismens opposisjonsvinder blåste. Dette har gitt resultater over tid i form av økonomisk vekst og verdiskaping, som igjen styrker evnen til å produsere økt velferd for innbyggerne. Det er en budsjettpolitikk som viste fasthet i retningen, som har vært langsiktig og paret med en næringspolitikk som ikke primært gikk på å støtte det som ikke kunne leve, men ville legge gode generelle rammebetingelser for det som er levedyktig, og ikke minst for det som skal bli levedyktig i fremtiden. Markedet og verden rundt oss skjønte at Regjeringen mente alvor, og grunnlaget var lagt for en renteutvikling og en kostnadsutvikling som ytterligere påvirket valutakursen, til gagn for norske bedrifters konkurranseevne. Fra å være i en situasjon hvor sentralbanksjefen i februar 2002 betegnet økonomien som å være i «ulage», er vi nå i en situasjon hvor han burde kunne bruke betegnelsen «godlage». Det internasjonale pengefondet er også i godlage, og har nylig gitt Regjeringen sterk støtte og god attest for dens ansvarlige økonomiske politikk. Rapportene fra IMF er neppe utbredt folkelesning, men folk flest er likevel godt fornøyd. De kan sjekke resultatet av den økonomiske politikken og av næringspolitikken i sin egen økonomi, i sin egen jobbsituasjon, i sin egen trygghet for seg og sin familie. Gjennomsnittsfamilien i Norge har forbedret sin realøkonomiske situasjon og økt sin trygghet i betydelig grad i denne perioden. Store reformer som skattereformen og pensjonsreformen er på plass. Mange går inn i denne sommeren full av optimisme for fremtiden, og jobbene meldes klare til de fleste av studentene som strømmer ut fra en skole som virkelig har vært i støpeskjeen i disse fire årene. Men er det så ingen skjær i sjøen? Jo, vi har lenge hørt fra venstresiden at det er behov for en ny kurs. Men hva går den ut på? Hva er det som skal gjøres annerledes for at bedriftene skal gå bedre og verdiskapingen skal kunne økes? Vi har hørt her i dag fra SV at det er fellesskapsløsninger og utsagnet fra Kristin Halvorsen om at det er klart vi har råd. Og fra Arbeiderpartiet hører vi at det er arbeidsmarkedstiltak som er løsningen. Det blir ikke mye bedrifter og økt verdiskaping ut av dette. Er det SVs og Vallas 6-timersdag som er den nye kursen for Næringslivs-Norge? Jeg må si det er beklemmende for en tidligere næringslivsleder å høre Kristin Halvorsen svare på spørsmål om næringsliv og verdiskaping enten ved å fleipe det bort eller ved å be om å få spørsmål som hun er mer i stand til å svare på. Så vet vi også at Arbeiderpartiet og SV ikke vil gjennomføre selve ankerfestet i skattereformen, nemlig reduksjon av marginalskatten og avvikling av den næringsfiendtlige formuesskatten. Tvert imot, de vil øke skattene. Katten, eller kanskje mer presist skatten, ble sluppet ut av sekken i Odelstinget tidligere denne uken. Da gikk Tore Nordtun fra Arbeiderpartiet langt i å ville pålegge folk en statlig obligatorisk eiendomsskatt. «Eiendom kan ikke flyttes», var hans utsagn, og det må jeg jo gi ham rett i. Derfor mener Arbeiderpartiet at det er rettferdig med en strengere beskatning av eiendom. Det ble ikke sagt noe om hvorfor streng beskatning av ting som ikke kan flyttes, er spesielt rettferdig, men da får vi stole på Arbeiderpartiets høyt utviklede rettferdighetssans i skatteøkningsspørsmål. Er det da egentlig slik at kursomleggingen med den regjeringen vi forhåpentligvis ikke kommer til å få, består i at Arbeiderpartiet og SV bare skifter sitt skattemantra fra skattelettelser for de aller rikeste og til skatteøkninger for alle, og med obligatorisk eiendomsskatt, som jeg ikke skal kalle juvelen i kronen, men kanskje rosinen i pølsa som kanskje et mer folkelig uttrykk tilpasset situasjonen? Skatteøkninger til alle er neppe det norske bedrifter, arbeidstakere og boligeiere trenger aller mest for at den fremgang og optimisme som er skapt i løpet av fire år, skal kunne fortsette.