Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2018-01-31:
Norge og verden står overfor to omfattende og grunnleggende utfordringer: stor ulikhet og klimakrise. I møte med disse utfordringene velger regjeringen å stå skulder ved skulder med de rikeste og oljeindustrien. Globalt eier nå den rikeste prosenten like mye som halvparten av jordas befolkning. Det er dypt urettferdig. Vi bør alle bekymre oss for hvordan dette slår ut i mistillit til demokratiet, oppløsning av samfunn og framvekst av autoritære krefter. Norge er et av landene med minst forskjeller. Kloke politiske valg har bygd et trygt arbeidsliv, felles velferd og utdanning og et omfordelende skattesystem. Men også her ser vi at avstanden mellom dem som har mest, og dem som har minst, øker. De ti prosent rikeste husholdningene i Norge eier over halvparten av all formue, samtidig har de som tjener minst, knapt opplevd lønnsøkning de siste årene. Antallet unger som vokser opp i fattigdom i Norge, har økt til 101 300. 8 000 mennesker i 20-årene har falt ut av arbeidslivet bare de siste månedene. I møte med dette varsler regjeringspartiene at de vil fortsette å føre akkurat den politikken som har ført til at forskjellene har økt i Europa og USA – skattekutt til de rikeste, kutt i velferd, åpning for utrygge, midlertidige jobber og privatisering av offentlige tjenester. Under overskriften «Bærekraftig velferdssamfunn» skyver regjeringen eldre og innvandrere foran seg i sin såkalte bekymring for velferdsstaten, framfor å legge fram en politikk som omfordeler, tetter hullene i skattesystemet og får flere i arbeid. Når jeg leser igjennom regjeringserklæringen, ser jeg et dokument fullt av paradokser. Regjeringen sier at de vil redusere fattigdom, men i plattformen finnes det ikke tiltak for fattigdomsbekjempelse, bare fattigdomslindring og mer behovsprøving. I stedet for å utjevne forskjellene og sørge for at de som har minst, får mer å leve av, vil regjeringen lindre situasjonen for dem som har det verst. Det er bra, men det løser ikke situasjonen. Og med mer behovsprøving risikerer regjeringen å låse folk fast i fattigdommen. Statsministeren snakket i går om det såkalte mulighetslandet, der barn som vokser opp i familier med lav inntekt, skal ha de samme mulighetene som andre. Problemet er bare at dette er ren ønsketenkning. Økonomiske forskjeller har alt å si for hvilke muligheter man får senere i livet. Sammenhengen mellom foreldrenes inntekt og egen inntekt som voksen er sterk. Kommer man fra en fattig familie, har man langt større sannsynlighet for selv å være fattig som voksen. For også i Norge faller den sosiale mobiliteten. For at alle skal ha like muligheter, må vi redusere de økonomiske forskjellene. Denne regjeringen går motsatt vei. Arbeidslivet er i endring – med automatisering og robotisering. Samtidig som regjeringspartiene er bekymret for at den økte produktiviteten kan gjøre at arbeidskraft frigjøres til andre formål, er det bare noen uker siden statsministeren sto på NHOs årskonferanse og vektla å uttrykke skepsis til kortere arbeidsdag. Det henger jo ikke sammen. At arbeidsplasser blir overflødige på grunn av teknologi, er ikke noe nytt. Det store spørsmålet er hvordan vi skal være best mulig forberedt på denne utviklingen og sørge for at flest mulig får glede av den. Det er ikke ved å gjøre som regjeringen vil, nemlig å kutte skatten til dem som har mest fra før, selge ut offentlig virksomhet, svekke arbeidsmiljøloven og kutte i velferd. Det er ved å sørge for at også de som eier teknologien, må betale skatt, at selskaper som eies av fellesskapet, også forvalter framtidens verdier, at folk i jobb har trygghet og mulighet til å endre og fornye kompetansen sin, og ved å holde forskjellene lave gjennom at alle har tilgang på gode, universelle velferdstjenester. Regjeringen skriver også: «En god folkehelse skapes ved å forebygge der en kan og reparere der en må.» Men det å finne spor av faktisk politikk for forebygging er ikke lett. Vi vet at barn og unge lærer bedre, får bedre helse og trives bedre med fysisk aktivitet og sunn mat. Men regjeringsplattformen nevner ikke skolemat eller fysisk aktivitet, og fraværet av den nylig vedtatte lærernormen lyser mot oss både i erklæringen og i statsministerens framlegg. Mens stadig flere nå roper varsko om lærermangel og at elever faller fra, vil regjeringen innføre mer testing og mer papirarbeid i skolehverdagen. Regjeringens tiltak vil gjøre utfordringene større. Ett sted der det overordnede budskapet og handling står mer i samsvar med hverandre, er i miljøpolitikken. Regjeringspartiene åpner miljøkapitlet med å slå fast: «Klimaendringer, spredning av miljøgifter og tap av naturmangfold er vår tids største miljøutfordringer.» Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre har altså greid å bli enige om at miljøutfordringene er vår tids største miljøutfordringer. Det burde være unødvendig å si dette, men miljøutfordringene er ikke bare en utfordring for miljøet. Hvis økosystemene ryker, mister vi ikke bare søte isbjørnunger som klamrer seg fast til smeltende isflak – nei, da mister vi også selve livsgrunnlaget vårt. Og hubroen, som statsministeren vår en gang gjorde narr av fordi hun mente den stoppet viktige utbyggingsprosjekter, eller øyenstikkeren, som ingen bryr seg om, har avgjørende roller. Naturen er et korthus der alle kortene er avhengige av hverandre. Jeg er optimist på vegne av verden og miljøet. Elferjer går nå langs kysten vår – kanskje etter hvert også med sveler – nye typer batterier, med økt kapasitet og levetid, utvikles, og solkraft utkonkurrerer fossil energi i pris og installasjon. Når jeg leser denne plattformen, ser jeg en regjering som ikke har ambisjoner om å gjøre Norge klart for å møte den nye virkeligheten. I møte med fallende global etterspørsel etter olje og gass er regjeringens svar at vi skal fortsette som før. Til tross for dette smykker plattformen seg med formuleringer om klimarisiko. Blant annet står det at de vil stille krav til at selskapene synliggjør klimarisiko i sine utbyggingsplaner på norsk sokkel. Men hva det skal bety i praksis, er ikke godt å si når de avviser problemstillingen fullstendig i forbindelse med utbyggingen av Castberg-feltet i Barentshavet. Hvis det ikke er relevant for det feltet, hvor er det relevant da? Veksten skjer nå ikke innenfor fossil energi, men innenfor fornybar energi, teknologi og nullutslippsløsninger. Skal vi lykkes med å finansiere skole, barnehage og eldreomsorg i framtiden, må vi lykkes med omstillingen fra en oljeøkonomi til en klimaøkonomi. Vi i Norge må selv drive denne utviklingen framover og ikke til slutt bli tvunget til å ta de tøffe valgene. Norge trenger lederskap som får alle sammen igjennom den omstillingen vi står overfor, som fordeler godene, og som skaper grønn vekst, som jobber for de mange og ikke for de få. Regjeringen tegner fagre mål, men tiltakene går i motsatt retning. Denne regjeringen kommer til å føre en politikk for økte forskjeller og fortsatt oljeavhengighet, men det finnes heldigvis lyspunkter – denne regjeringen har ikke flertall i Stortinget.