trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Etter å ha hørt på debatten synes jeg det virker helt opplagt at Høyre nå ønsker å ta på seg litt nye klær – ja, kanskje til og med kle seg ut. De prøver å framstille seg som mer renhårige i et velferdsperspektiv, men det virker som det kun er yttertøyet de da viser fram, for på innsiden ser vi en tydelig profil som er blåere enn noensinne. I media og på talerstolen flørter de vilt og uhemmet med Fremskrittspartiet, samtidig som de sminker sitt budskap til velgerne med en sosialistisk tone. Kanskje prøver de å kle seg som liksom-sosialister? Men er det sammenheng mellom ord og handling? Høyre sier vi må bedre utdanningen. Det er også vi opptatt av. Det er derfor vi har kommet med mange ulike tiltak overfor denne sektoren. Ett eksempel er at vi har økt antall lærere med 4 650 siden 2005 – i motsetning til Høyre, som kuttet 1 000 lærerårsverk da de hadde makta sammen med Bondevik. Ut fra høyresidens entusiasme etter å kutte i offentlig sektor kan man kanskje ane en viss allergi mot en sterk offentlig sektor. Samtidig som de er opptatt av næringsutvikling og rammebetingelser, og ikke minst økte tilsyn til ulike næringer, er de minst like opptatt av å kutte i deres budsjett. Med de store kuttene i offentlig sektor som foreslås, får man ikke bare dårlige tjenester, de sender også mange mennesker ut i arbeidsledighet. Inntekter til fellesskapet er viktig. Regjeringen er klar på at også vi framover skal ha store motorer i norsk næringsliv i offentlig eie. Disse skal komme fellesskapet til gode. Fremskrittspartiet og Høyre, derimot, virker svært så enige om at det er klokt å selge ut viktige deler av norskeide selskap for å utløse engangsinntekter, framfor å sikre løpende inntekter for framtiden. Det har blitt sagt mye klokt om den norske modellen i debatten, en modell regjeringen og regjeringspartiene er opptatt av å verne om. Så mitt budskap til høyrepartiene er: Denne samfunnsmodellen er et puslespill sammensatt av mange viktige brikker, og når alle brikkene er plassert, fungerer de som en sterk samfunnsmotor, hvor en sterk offentlig sektor samarbeider med partene i arbeidslivet, og myndighetene er med på å trygge velferd til alle. Trygge arbeidsplasser bidrar til endringsvilje og omstillingsflyt i næringslivet. Dette er viktige mekanismer som andre land misunner oss. Om liksom-sosialistene begynner å «shoppe» brikker av denne modellen til sin velferdsdrakt, vil den raskt rakne og sette oss inn i en helt annen samfunnsretning enn dagens. For modellen er fullstendig og kan ikke adopteres av andre – og er helt umulig å kjøpe stykkevis og delt. Da rakner samfunns- og suksesskriterier fort. Budsjettet for 2011 bidrar til økt verdiskaping og fortsatt høy sysselsetting. Landet Norge er i en særstilling, også budsjettmessig.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Fremskrittspartiet har nå presentert sitt alternative statsbudsjett for 2011. Etter min oppfatning skiller igjen dette partiet seg fra alle de andre – ikke bare i politisk syn, men også i den grunnleggende oppfatningen om hvordan vi skal organisere et effektivt velferdssamfunn. For Arbeiderpartiet spiller kommunene en avgjørende rolle i utformingen og organisering av velferdstilbudet, og ikke minst at det er et lokalt styre som avgjør hva som skal prioriteres i den enkelte kommune. Det at lokale folkevalgte har avgjørende innflytelse på barnehage, grunnskole, helsetjenester, pleie og omsorg, er en verdi i seg selv. I tillegg er det beviselig en effektiv måte å organisere seg på, slik f.eks. Borge-utvalget viser i sin utredning. Fremskrittspartiet har en helt annen tilnærming. De mener at dagens finansieringsmodell for kommunesektoren har gått ut på dato. Dette partiet vil i stedet ha en statlig byråkratisk stykkprismodell for alle de grunnleggende velferdstjenestene og en fri kommunal beskatningsrett. Fremskrittspartiet lever i den troen at dette både vil utjevne forskjellene i tilbud mellom de som bor i rike kommuner og de som bor i fattige, og at det er store innsparingsmuligheter i administrasjon og ledelse. Slik er det ikke. Det ene er at et sånt system vil forsterke forskjellene mellom kommunene. Den kommunen som hadde nest minst skatteinngang i 2009, fikk inn i overkant av 13 000 kr i skatt pr. innbygger. Den kommunen som hadde mest, fikk inn 60 000 kr pr. innbygger – altså over fire ganger mer. Det er ikke å lage mindre forskjeller; det er å gjøre forskjellene i samfunnet større: Mer til dem som har mest fra før. Det andre er at dette er et direkte angrep på lokaldemokratiet. Kommunenes frie inntekter er anslått til 215 milliarder norske kroner neste år. Hvis vi summerer opp utgiftene til det som nå kalles grunnleggende velferdstjenester – som f.eks. barnehage, grunnskole, helsetjeneste, sosialtjeneste, pleie og omsorg – utgjør det om lag fire av fem kroner som kommunene disponerer fritt. Da blir det ikke mye igjen som kommune skal styre, hvis vi skal ta vekk fire av fem kroner. Hva skal vi da med kommunestyrene? Mener Fremskrittspartiet at vi ikke trenger lokale folkevalgte? Er målet til Fremskrittspartiet å effektivisere bort ordføreren? Det er et demokratisk krav at de som erfarer konsekvensene av politikken, også skal ha anledning til innflytelse. Det lokale selvstyret er tuftet på verdiene frihet, deltakelse og effektivitet. Fremskrittspartiets løsning vil føre til flere byråkrater i Oslo, som skal utstede sjekker til brukerne og kontrollere hva som er godt for innbyggerne – både i Vadsø og Vågå og de andre norske kommunene. Altså: mer byråkrati, mindre lokal frihet og en klar begrensning av muligheter for deltakelse for den enkelte innbygger i kommunene.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Årets statsbudsjett vart godt motteke ute blant det norske folk. Så svartmålinga frå høgresida her i dag er nok berre ein rein ryggmergsrefleks, for også høgresida ser nok at dette budsjettet faktisk er veldig godt. Noreg er jo nok ein gong kåra til verdas beste land å bu i. Noreg er det landet som har kome ut av finanskrisa med lågast arbeidsløyse i Europa. Noreg er rangert som nummer åtte på Verdsbankens «Doing Business»-liste. Er alt dette berre tilfeldig? Nei, det er resultatet av ein vilja politikk. Det at Noreg skårar høgt på fleire målingar som går på at det er gode rammevilkår for å driva business, at Noreg har høg vekst og verdiskaping, gjer oss ikkje unike. Men det som gjer oss unike, er at vi i tillegg til dette står på topp som verdas beste land å bu i. Høgresida sin retorikk om fellesskap, den norske modellen og valfridom, er han reell? Underbyggjer budsjetta retorikken? Vil den norske modellen, slik vi kjenner han, verta vidareført? Nei, like rettar og like moglegheiter er det som gir reell valfridom. Like moglegheiter er å ha eit sikkerheitsnett for alle, like moglegheiter er gratis helsevesen og eldreomsorg for alle, like moglegheiter er gratis skule, der sonen til ein uføretrygda går i same klasse som dottera til direktøren på verket. Ein stor, god offentleg sektor er faktisk eit kjenneteikn på det norske samfunnet, på den norske modellen. Når høgresida skrik opp om at offentleg sektor veks, ja, så er det fleire sjukeheimsplassar, fleire lærarar, fleire sjukepleiarar vi snakkar om. Når ein snakkar om at offentleg sektor er lite effektiv, ja, så er det læraren og sjukepleiaren som er lite effektive. Kjernetenestene i samfunnet må vera offentlege, ikkje berre finansierte av det offentlege. Men det private skal vera eit supplement til det offentlege, slik er det òg i dag. Debatten her i dag vitnar om at på den eine sida står dei raud-grøne partia som ønskjer å vidareføra samfunnet vårt, som er eit samfunn basert på fellesskap med like rettar og moglegheiter til alle. På den andre sida står Framstegspartiet og Høgre med skattelette og ønske om kommersialisering av utdanning, helse og omsorg. Det er eit bevisst ordval når dei brukar ordet «kommersialisering», for når Høgre og Framstegspartiet seier noko om den norske modellen, meiner dei kjerneverksemder som skular, sjukeheimar og helse, som skal opnast for private, betalt av det offentlege, og det utan at det skal setjast tak på utbyttet. Det betyr at(presidenten klubbar) dei godtek at skattepengane gjer enkeltpersonane rike i staden for at skattekronene …(presidenten klubbar) (presidenten klubbar) (presidenten klubbar)
Johannes Rindal (Senterpartiet), 2010-11-25:
For fire år siden deltok jeg som vararepresentant i min først finansdebatt her i Stortinget. Da pratet jeg om livslang læring, og jeg trakk spesielt fram studieforbundene som viktige verktøy, fordi de raskt tilpasser seg de kompetansebehovene som finnes i samfunnet. Og gjennom finanskrisen har studieforbundene vist seg å være svært nyttige for de bedriftene som måtte omstille seg eller kanskje permittere eller nedbemanne. Dette gjaldt ikke minst i mitt eget hjemfylke, Oppland. Det har vært gjennomført kurs og skolering i rikt omfang. På den bakgrunn er det skummelt å lese Fremskrittspartiets og Høyres alternative statsbudsjett. Begge partier kutter nemlig i studieforbundene med 50 mill. kr. Senterpartiet jobber for å utvikle studieforbundene, ikke for å avvikle dem. Seks milliarder firehundreogtjue millioner firehundreogfiretusen – det er summen Fremskrittspartiet ønsker å kutte i landbruket i neste års budsjett. Det er riktignok lagt inn en omstillingspakke på 1,5 mrd. kr, men når man skal foreta en styrt avvikling av norsk landbruk slik vi kjenner det, som dette kuttet i realiteten innebærer, skjønner jeg at det vil koste penger. Det er for meg uforståelig at et parti, når vi har verdens matvaresituasjon som bakteppe, kan legge seg på en så usolidarisk linje i landbrukspolitikken. Jeg kommer fra et 10 pst.-fylke når det gjelder landbruk. Vi har på statistikken stort sett 10 pst. av det meste innenfor landbruksproduksjon. Landbruket er ryggraden for bosetting i flere av regionene i fylket mitt. Konsekvensene av Fremskrittspartiets landbrukspolitikk i Oppland, og i mange andre fylker, vil være alvorlig. En liten digresjon til slutt: De kommende årene skal det bygges vei i Oppland som aldri før, takket være en ambisiøs Nasjonal transportplan som de rød-grønne har vedtatt. Blant annet skal E16 gjennom Valdres på strekningen Fønhus–Bagn–Bjørgo bygges, et prosjekt som har vært ønsket i årevis. Nå nærmer prosjektet seg realisering, og Fremskrittspartiet er på barrikadene mot bompenger. Og det forstår jeg, for med Fremskrittspartiets landbrukspolitikk vil det ikke være folk igjen i Valdres til å bruke veien, og derfor trenger man ikke bom heller. Derfor er jeg glad det er Senterpartiet som sitter i regjering, for med oss blir det bygd veier både her og der, og det vil fortsatt være en satsing på landbruket.
Lillian Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Aller først vil jeg komme med en påstand: Presset mot de offentlige velferdsordningene øker igjen. Både Fremskrittspartiet og Høyre ivrer nå for å komme i posisjon for å komme i gang med kommersialisering av bl.a. skole og helse i dette landet. Disse partiene, med sin politikk, og andre sterke krefter i samfunnet er nå ute etter å åpne kjernevirksomhetene i velferdsstaten på vidt gap for private investorer. Det fikk vi bekreftet i dag av representanten Siv Jensen i hennes replikk til statsministeren. Fremskrittspartiet og Høyre har i sine alternative budsjett for 2011 begge ønske om å bruke en halv milliard på kjøp av bl.a. privat pasientbehandling. Privatisering av offentlige velferdstjenester har aldri vært en stor valgvinner i Norge. Høyresiden har derfor pakket dette inn i bomull. Høyresiden har derfor lansert sin privatiseringspolitikk under stadige nye honnørord. Høyresidens honnørord er konkurranseutsetting, så valgfrihet og Offentlig Privat Samarbeid, og til sist innovasjonsevne og kreativitet. Men uansett hva de kaller det, resultatet er det samme: privat kapital skal inn for å melke de offentlige budsjettene. Kronargumentet fra tilhengerne av konkurranseutsetting og privatisering er at konkurranse skaper billigere tjenester fordi private aktører er mer effektive og innovative enn de offentlige. Dette er i beste fall udokumenterte påstander, og i de fleste tilfeller er det ikke sant. Det er tre sentrale elementer som ikke framkommer i høyresidens argumentasjon: samfunnsøkonomi, de private aktørenes profittjakt, og hva den type effektivisering går ut over. Arbeiderpartiets politikk er at de store oppgavene skal løses av fellesskapet. For å repetere: Den norske modellen hviler på tre pilarer: gode velferdsordninger betalt gjennom vårt skattesystem en stor og aktiv offentlig sektor trepartssamarbeidet i arbeidslivet Disse grunnpilarene ønsker høyresiden å svekke. Skattekutt og privatisering vil gi dårligere og mindre effektive velferdstilbud. De ønsker å svekke offentlig sektor, noe som betyr privatisering, mer egenbetaling og større forskjeller. Den samme høyresiden ønsker å svekke fagbevegelsen, noe som vil gi et mindre konstruktivt trepartssamarbeid, med større lønnsforskjeller og høyere konfliktnivå som resultat. Vår politikk er tuftet på troen på å skape og dele. Det er utgangspunktet for et fellesskap der folk har det bra og føler trygghet.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-11-25:
I en serie medieoppslag gjennom året har det vært fokusert på lønnsomheten i norsk reiseliv. Statistikken for sommermånedene viser en positiv trend, men for 2010 generelt er en bekymret. Norsk reiseliv er i likhet med industrien konkurranseutsatt. Reiselivet er i større grad enn andre næringer og bransjer gjenstand for både særreguleringer og konkurransevridning, som er med på å holde lønnsomheten nede. På sikt hindrer dette investeringer og langsiktig drift. En forventer at flere reiselivsaktører innen hotell- og restaurantbransjen har foretatt og vil foreta permitteringer og i ytterste konsekvens si opp ansatte grunnet sviktende overnattinger og besøk. Aldri før har det vært så mange hoteller og overnattingssteder til salgs fordi eierne og driverne ikke har klart å få økonomi i driften. Det er mange ting som påvirker om reiselivet skal gå bra eller ikke. Reiseliv er Norges fjerde største næring. Den sysselsetter mange kvinner og deltidsarbeidende, og den er kjempeviktig ute i distriktene, hvor arbeidsmarkedet er forholdsvis begrenset. Derfor er det viktig at vi politikere legger forholdene til rette for næringen, og at rammebetingelsene er forutsigbare. Det er vel ingen tvil om at statsbudsjettet for 2010 ikke er noen stor gavepakke til næringen, selv om det gis en god slump penger til markedsføring av Norge som feriemål. Næringen selv ønsker 50 mill. kr mer, og det har Fremskrittspartiet gitt næringen, nettopp for å bidra til at næringen fortsatt skal være Norges fjerde største. Norges turistnæring sliter i konkurranse med f.eks. Sverige. Dette skyldes flere ting. Kanskje er svenskene dyktigere til å markedsføre sitt land, men det er mange ting vi kan gjøre for å få opp lønnsomheten her hjemme. Derfor er det synd at regjeringen øker en rekke avgifter, bl.a. på alkohol og tobakk med 5 pst. Dette bidrar ikke til at vi får mindre grensehandel. I år blir denne bare i Sverige på ca. 10 mrd. kr. Regjeringen kunne også redusert merverdiavgiften på servering, som er på 25 pst., til 14 pst. Mange steder i Europa er denne på et lavt nivå. Skjenketider er noe annet som næringen hadde sett at regjeringen kunne vært romsligere med. Norge som reiselivsdestinasjon er unik. Vi har en natur som de fleste misunner oss. Da gjelder det å tilrettelegge for bruk av denne. Noe så enkelt som å tillate snøscooterkjøring under kontrollerte former er én ting. Nå reiser mange til Sverige eller Finland og legger igjen mye penger der. Et annet eksempel er å gi romslige reguleringsplaner. Det å f.eks. si ja til et nytt hyttefelt gir mange arbeidsplasser både i nåtid og framtid. Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett er et godt budsjett, hvor også turistnæringen er tilgodesett i større grad enn av regjeringen – dette nettopp for å være en lagspiller, noe alle vinner på.
Roald Aga Haug (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Vi skal framleis skapa og dela. Arbeidarpartiet har ein lang tradisjon for både å leggja til rette for verdiskaping og å fordela goda mest mogleg rettferdig. Det skal vera trygt og godt å bu i landet, og det skal vera føreseielege og varige rammevilkår for næringslivet. Samstundes må ei stabil styring av økonomien til for å hindra ein stor renteoppgang som vil ramma næringsliv, privatpersonar og kommunar negativt. Målet må vera at flest mogleg skal ha det best mogleg, anten ein er Jørgen hattemakar eller kong Salomo. Derfor er det ikkje noko poeng for oss å redusera skatten for dei rikaste, slik Framstegspartiet og Høgre vil. Det er ikkje prioritert frå vår side. Vi har andre satsingar som vi synest er viktigare. Regionale utvekslingsmidlar skal brukast til å skapa innovasjon og entreprenørskap. Vi skal gi kommunane større moglegheit til å bidra som næringsutviklarar. Det blir lagt opp til etablering av eit nytt næringshageprogram, og vi vil stimulera til ei ekstra satsing på bedriftsnettverk for å sikra synergiar som styrkjer konkurranseevna. Eg opplever på min heimplass at små og mellomstore bedrifter etterspør kommunen som den som legg til rette, og som bidragsytar. Dei er opptekne av tilgang på næringsareal, og dei ønskjer kommunen som partnar i næringsutviklinga. Dei etterspør ikkje skattekutt. Lokalt brukar vi pengar for å stimulera til samarbeid i nettverk mellom bedrifter. Gjennom å utnytta kvarandre sin kompetanse og sitt utstyr ser vi at bedriftene forbetrar seg og blir meir konkurransedyktige. Satsinga på ungt entreprenørskap skal medverka til at gründerar får utvikla seg og bli dyktige næringsdrivande i framtida. Fleire unge skal få høve til å skapa og driva eiga bedrift. Vi skal sikra vekst i framtida, slik at det framleis blir mykje å dela. Næringsutviklinga skjer i kommunane. Velferdstenestene blir utførde i kommunane. Næringsutvikling er å skapa. Velferd er å dela. Vi skattlegg ikkje for skatten sin del, eller for å terga Høgre-folk, og vi skattlegg ikkje meir enn vi bør. Vi skattlegg for å sikra velferda!
Erling Sande (Senterpartiet), 2010-11-25:
Stabile og føreseielege rammevilkår er eit omgrep som den føregåande talaren brukte, og eit omgrep mange av oss brukar. Høgre og Framstegspartiet brukar omgrepet særleg ofte. Det å sikre stabile og føreseielege rammevilkår for norsk næringsliv er viktig, og det kan òg vi i Senterpartiet stille oss bak. Heldigvis har vi eit blomstrande næringsliv i heile landet – små, mellomstore og store bedrifter som treng rammevilkår for å drive verdiskaping, skape aktivitet og skape arbeidsplassar. Mange av dei flotte verksemdene som eg kjenner til frå mitt område, har det til felles at dei i ein oppstartfase, eller når dei utviklar nye produkt og konsept, brukte eller nytta det offentlege verkemiddelapparatet, midlar til innovasjon og utvikling. Dette er bedrifter som i dag er robuste, og dei bidreg til samfunnet gjennom sin aktivitet med mange gonger det som dei ein gong fekk av midlar for å starte eller vidareutvikle verksemda. Verkemiddelapparatet har altså vore ein viktig føresetnad for å realisere det som i dag bidreg i stort monn tilbake til storsamfunnet. Dette har òg ført til at unge folk – ofte unge folk, men også andre – har fått realisert sin visjon om eit produkt, ein idé, starta si eiga verksemd, og bidreg i dag tilbake til samfunnet, skapar arbeidsplassar og verdiar. Dette er ein del av næringspolitikken som Framstegspartiet og Høgre ikkje er så opptekne av skal vere stabil og føreseieleg. I beste fall skal den vere stabilt og føreseieleg fråverande. Det verkemiddelapparatet som har gitt moglegheiter til så mange og i så høg grad har betalt seg gjennom at desse folka har verksemder som i dag bidreg til storsamfunnet, vil altså desse partia redusere kraftig. Når det gjeld ei anna gruppe næringsdrivande, dei som jobbar innanfor landbruket, er det jo tydeleg at dei to høgrepartia, utan noko problem, her i kveld gir stemme til eit framlegg som vil føre mange familiar ut i økonomisk krise, og som vil gi aktørar innanfor landbruket om lag ein månad responstid på å tilpasse seg ei dramatisk lågare inntekt – litt av ei julegåve å gi til mange av landet sine næringsdrivande. Det blir eit skodespel når representantar frå dei same partia, frå denne talarstolen eller i media, bekymrar seg over rovdyrproblematikken eller verneproblematikken, ikkje fordi det ikkje er viktig, men fordi forslaget dei stemmer for her i kveld, er ein langt større trussel for norsk landbruk enn desse tinga.
Thor Lillehovde (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
I likhet med flere rød-grønne politikere vil jeg slå fast at Norge er på velstandstoppen i verden. Det er det beste landet å vokse opp i og det beste landet å bli gammel i – jeg holdt på å si at jeg begynner å få erfaringer med det. Det er også et av verdens beste land for industri og næringsliv. Skattenivået er for høyt, sier Høyre og Fremskrittspartiet, men sammenlignet med andre land er det totale skattetrykket for næringslivet her i landet til å leve med. Alt dette er jo godt kjent fra før. Men etter å ha hørt på mange av innleggene her i dag – og for så vidt det siste året – er det behov for å gjenta det at Norge er et godt land å bo i, verdens beste. Også når det gjelder trygghet i hverdagen, er det langt tryggere her enn i de fleste andre land. Riktignok ser vi også i Norge nye trender i kriminaliteten. Vi opplever tilfeller av mobile kriminelle som utnytter våre åpne dører, i dobbelt forstand. Grensene våre er åpne, velstanden vår er synlig og fristelsene blir store for kriminelle besøkende. Med dette som bakteppe har regjeringen de siste fire–fem årene satset på å styrke politiet og intensivere arbeidet med kriminalitetsbekjempelse. Og dette videreføres også i dette budsjettet. Jeg begynte innlegget med en påpekning av vår enestående situasjon økonomisk og velferdsmessig. Dette kan vi takke oljen for, hører vi fra opposisjonen. Nei, oljen er bare en del av sannheten. Når Norge har kommet skadefri gjennom finanskrisen, skyldes det vår aktive politikk for å holde folk i arbeid, og det skyldes en stødig finanspolitikk. Det skyldes godt innarbeidede fellesskapsløsninger som karakteriserer den norske modellen. Modellen er også et resultat av et unikt trepartssamarbeid i arbeidslivet. Ingen må tro at dette har kommet av seg selv. Ingen må tro at velferden kunne vært tilsvarende utjevnet med høyresidens politikk. Den slags politikk er satt ut i livet i stor skala ute i verden, og de landene sliter i dag med rekordhøy arbeidsledighet – en arbeidsledighet på mellom 10 og 20 pst. Vårt valgløfte om å ha Europas laveste ledighet er innfridd. Til slutt blir jeg fristet til å ta et lite nipp innom Fremskrittspartiets budsjett. Det anvises skattelette til alle, milliardsatsing til alle gode formål og urealistiske kutt i offentlige sektor. De er på en annen planet.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Det er stor grunn til bekymring over situasjonen i verdensøkonomien. Den usikkerheten som skapes, med sterk økning i arbeidsløsheten og store kutt i velferden i Europa, gir ikke bare europeiske innbyggere grunn til å være bekymret for framtiden. Det gir også Norge to konkrete utfordringer. For det første kan det bety at vi også framover kan bli rammet av en sterkere økning i arbeidsløsheten, og den andre utfordringen går på å bekjempe sosial dumping. For den nøden og den desperasjonen som er blant europeiske innbygger som sterkt ønsker seg en jobb, gjør disse menneskene sårbare overfor griske, useriøse arbeidsgivere – også i Norge. Regjeringen har lagt fram to handlingsplaner mot sosial dumping. Vi fortsetter med dette budsjettet å rette tiltak inn mot tjenestesektoren og da særlig innen renhold i hotell- og restaurantbransjen, hvor vi vet at utfordringene er store. Høyresiden viser at de ikke tar sosial dumping på alvor. Man har ikke den samme troen på politikk for å møte disse utfordringene. Det andre som norske arbeidstakere også må legge seg på minne, er forslaget i Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett om å kutte hele fradraget for fagforeningskontingent. Noen prøver å framstille det sånn at denne regjeringen ikke er opptatt av vår private velferd. Det er helt feil. Det er derfor vi er opptatt av et godt organisert arbeidsliv, sterke fagforeninger og en sentral lønnsdannelse, som gjør at alle arbeidstakere i dette landet får nyte godt av en god inntekstutvikling. Høyresidens politikk, med kutt i fradraget for fagforeningskontingent og at man ikke tar det å bekjempe sosial dumping på alvor, er en trussel mot vår private velferd. Man sier at det skal lønne seg å jobbe. Samtidig sier man at det offentlige kan spare 3 mrd. kr ved å sette renhold og kantinetjenester ut på anbud. Dette er arbeidsintensiv industri. Det betyr at når Oslo kommune setter oppdraget med å skaffe vikarer bl.a. innenfor renhold ut på anbud, har ikke bemanningsbyrået som leverer disse tjenestene, råd til å gi dem som gjør en særdeles viktig jobb, en ordentlig tarifflønn. Der svikter man det å sørge for at det skal lønne seg å jobbe, og man svikter også vårt mål om en god privat velferd for alle.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Det er en god, gammel leveregel å levere gården videre til nye generasjoner i bedre og bedre stand. Denne regjeringen følger samme linje for land og folk, og viser år for år at vi først sår og så høster, sparer litt i tilfelle en kald vinter, og sparer mye for å trygge alderdommen til slektsleddene som vokser. Dette er i tråd med arbeiderbevegelsens tradisjoner: skape og dele, legge til rette for å skape og dele. Derfor er Norge fruktbar mark for små og store bedrifter, for nye ideer og solide tradisjoner. Flinke forretningsmenn og -kvinner blir lett rike i Norge, fordi vår politikk er å skape før vi kan dele. Slik er det ikke i resten av Europa. OECD melder om svak økonomisk vekst neste år. Gjelden er tung som bly. Rentevirkemiddelet er snart tapt fordi renten er nær null mange steder. Gjeldskrisene gjør mange land maktesløse. Gjeldskrisene truer arbeidsplassene, og de truer stabile demokratier. Med blikket vendt mot Europa er det underlig å lytte til opposisjonens beskrivelse av norske forhold. Det er ikke krise ved norske universiteter – spør studentene ved universitetene i London. Det er ikke krise for norsk kultur – spør kulturarbeidere i Latvia, der støtten til kulturlivet kuttes med 48 pst. Og det står faktisk bra til med helse- og omsorgstjenestene i Norge. Visst er det mangler. Vi vet vi kan bli enda bedre på mange områder. Like fullt: Nesten alle nordmenn vet de har en fastlege, og av alle offentlige ordninger er folk mest fornøyd med Vinmonopolet, bibliotekene og fastlegene. Hvis jeg trenger øyeblikelig-hjelp-innleggelse på sykehus, er døra åpen – bestandig. Vi finansierer det i fellesskap. Ved døra er det ingen som spør om jeg har bidratt nok. Alle som trenger det, får ny nyre, nytt hjerte eller ny benmarg utelukkende basert på faglige prioriteringer. Denne ideologien er sterk, har egenverdi og vil best videreføres i en fellesskapsbasert modell. I våre helse- og omsorgstjenester er fagfolk på vakt. De er på vakt nå – og alltid. De fortjener skryt og ros. Jeg tror ikke opposisjonen har tenkt over at kontinuerlig nedsabling av helsetjenestene uttrykker mangel på respekt for de hundretusener som arbeider i sektoren.
Laila Thorsen (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Jeg er glad for at mange i denne debatten har snakket om arbeidslinjen og viktigheten av at folk har arbeid og får komme i arbeid. Vi vet at ledighet og passivitet er roten til mye vondt, og at det å få arbeid bidrar til muligheter og selvtillit. Arbeid er redskap nr. 1 i kampen mot fattigdom, både økonomisk og sosial fattigdom. Jeg er glad for at denne regjeringen og regjeringen Stoltenberg I har bidratt mye i satsingen mot fattigdom. Jeg mener at satsingen som gjelder «drop outs» i videregående skole, og Kvalifiseringsprogrammet for sosialhjelpsmottakere er to meget viktige områder i dette arbeidet. De ungdommene som faller ut av skolen, må ha høy prioritet, slik at vi kan få dem inn i et opplegg. Dette kan bli en alvorlig voksende portefølje som presses inn i det offentlige hjelpeapparatet, og som skal ha sin oppfølging. Derfor er det viktig å ha en storstilt dugnad for denne jobbingen. Jeg er i så måte veldig glad for at regjeringen styrker innsatsen mot frafall i videregående skole med 175 mill. kr. Det andre som vi må følge nøye med på, er økonomisk sosialhjelp. Kvalifiseringsprogrammet som har blitt tatt i bruk for disse menneskene, har gitt svært gode resultater for dem og deres pårørende. Dette er et relativt nytt program. Flere kommuner har ikke brukt det et år engang, så det er litt tidlig å si om det er helt optimalt. Jeg tror det er viktig å følge med på arbeidet, og vurdere om dette programmet skal bli obligatorisk også for dem som mottar økonomisk sosialhjelp. Det er fordi en del av disse menneskene er foreldre. Det er veldig viktig å bryte noen sirkler, slik at ungene deres ser at foreldrene ikke går hjemme, men kommer seg på jobb og er i aktivitet. Et ektepar som bor i mitt nabolag, var mottakere av økonomisk sosialhjelp. Begge deltar nå i Kvalifiseringsprogrammet. Mannen står på terskelen til å gå inn i fast arbeid. Bedriften han hadde arbeidstrening i, har gitt ham muligheten og vil satse på ham. Kvinnen trenger mer tid, men det kan se ut som om det går veien også for henne. Og det å være naboene til ungene deres og se hvor glade de er når de kommer springende mot oss og forteller at pappa har fått arbeid, er både rørende og gjør et sterkt inntrykk. På denne måten forebygger vi at fattigdom går i arv. Vi gir også disse menneskene en verdighetsgaranti. Tall viser at de aller fleste av dem som går, eller har gått, på Kvalifiseringsprogrammet, har gått ut i aktivitet, enten i arbeid, i skole eller i arbeidsrettede tiltak. Det i seg selv er et viktig argument for å se på om vi i framtiden skal gjøre dette obligatorisk. De som alltid har tapt, har nå en større mulighet til ikke å tape lenger. Derfor er jeg veldig glad for at regjeringen viderefører satsingen og fokuseringen på Kvalifiseringsprogrammet og «drop outs» i videregående skole.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2010-11-25:
Gjennom ein lang dag med mange innlegg er det typisk å høyre den indignasjonen som posisjonen klarer å bere fram mot Framstegspartiets alternative budsjett, eit budsjett som ville gitt næringslivet rammevilkår som ville redusert utfordringane og tryggje arbeidsplassane. Lat oss sjå på alternativet som får fleirtal i dag, og verknadene det får for kvardagen til næringslivet i eksempelvis Møre og Romsdal, som er mitt heimfylke. Seks år har den sitjande regjeringa hatt på seg til å løyse energiutfordringane som Midt-Noreg har, ei fleirtalsregjering som kan gjere akkurat som ho vil, men som har valt å sitje med hendene i fanget og stole på atomkrafta frå Sverige og Finland eller kolkrafta frå kontinentet. Dette førte til rekordhøge 14 kr/kWh sist vinter, og utsiktene framover denne vinteren er endå dystrare, med rekordlåge vassmagasin. Og ingenting tyder på at desse utfordringane blir løyste med denne regjeringa eller i denne valperioden. Det må ei ny regjering til for å få fram alternativa, ei regjering som vil noko anna enn å prate, ei regjering som handlar – og meiningsmålingane indikerer klart regjeringsalternativet. Det forklarer godt sjarmoffensiven og serviliteten til dagens regjering overfor Kristeleg Folkeparti. Her ligg nok redninga dei håpar på, tydelegvis. Så har fleire vore inne på formuesskatten, ein særnorsk skatt som rammar norsk eigarskap, ein skatt på boremaskiner, verktøy og kraner – med andre ord ein skatt som truar norske arbeidsplassar, men ein skatt som utanlandske eigarar er fritekne for, og som viser det meiningslause denne skatten på arbeidsplassane representerer. Og med mange skapande gründerar som eigarar i denne regionen blir også generasjonsskiftet ein fare for eigarstruktur og arbeidsplassar gjennom arveskatten. I motsetning til våre naboland klarer vi heller ikkje å fjerne revisjonsplikta på små, oversiktlege bedrifter med få fakturaer i året og låg omsetning. Når så desse bedriftene, trass i nemnde utfordringar, har produsert og selt sine varer og skal frakte dei ut til marknaden, kva blir dei då tilbydd? Jo, i Møre og Romsdal har vi ein veg vi kallar eksportvegen, E139. Der fraktar vi 11 pst. av all norsk fastlandseksport som representerer verdiar i storleiken 20 mrd. kr. Etappevis er denne vegen så smal at det ikkje finst midtstripe. Delar av han heng i boltar i fjellsida, og slik har han hange sidan krigen, då han blei laga. Alternativet den sitjande regjeringa tilbyr, er å betale vegen sjølv gjennom bompengar. Slik kunne eg halde fram med å beskrive kvardagen for dei som skaper verdiane og tryggjar velferdssamfunnet. Konklusjonen blir næringsfiendtleg.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
På vegne av representantene Robert Eriksson, Laila Maria Reiertsen og meg selv har jeg den glede å fremme forslag om fjerning av aldersgrensen på 26 år for dekning av utgifter til hjelpemidler til trening og aktivisering for funksjonshemmede.
Ingjerd Schou (Høyre), 2010-06-15:
Statsråden hadde klarsyn her en vinternatt, da hun sa at hun var åpen for nye finansieringsformer. Så var brått statsministeren og finansministeren der og sa at det ville de umiddelbart ikke ha noe av. Nå hører jeg at statsråden er åpen for – og sier at det skal forskes på – nye finansieringsordninger. Representanten Langeland var også på det sporet. Han var også med på Høyre-tur til Sverige og så på Botniabanen. Spørsmålet er: Hvor lenge mener statsråden det skal forskes? Vi har kunnskapen.
Ingjerd Schou (Høyre), 2010-06-15:
Når det gjelder jernbane, handler det om mange tiårs forsømmelser. Når jeg hører på regjeringspartiene her i dag, tror jeg ikke at folk flest synes noe særlig om at man skal trø vannet, kjøpe seg tid, vente og se, forske på finansieringsordninger, komme tilbake i neste NTP, og regjeringen er uten handling i en situasjon hvor vi har hatt en vinter som med all tydelighet viser at jernbanen er nedslitt, den svikter, signalanleggene faller ned, gods går over på vei, og folk kommer ikke tidsnok på arbeid. Jeg tror at dette handler om at man ikke vil modernisere og ikke vil bruke nye finansieringsordninger, rett og slett fordi man har en ideologisk aversjon mot å ta i bruk også et samarbeid mellom offentlige og private når det gjelder finansiering. Jeg hører også at representanten Kjernli sier at vi må få en «bedre vinter» neste år. Gid det var så vel! Jeg tror ikke denne salen er i stand til å beslutte det, og jeg tror heller ikke jernbanen blir nyere ved at blåveisen kommer. Jernbanen er like gammel og nedslitt også neste vinter, selv om vinteren skulle bli bedre. Jernbane er å tenke miljø. Regjeringen svikter. Jernbane er å tenke distriktspolitikk. Der svikter man også. Jernbane er nødvendig for næringslivet, og regjeringen satser på at det godset nå skal fram på veien. Det er en sterk befolkningsvekst i og rundt byene i Norge – den vil fortsette i tiden som kommer – og i kombinasjon med økonomisk vekst, økt bilhold og økt arbeidspendling vil også presset på transportsystemene øke. Jeg hører at statsråden sier at hun skal forske på nye finansieringsformer. Kanskje tar man seg en tur med Botniabanan i Sverige sammen med Langeland, som har vært der før, og ser på hvordan nye finansieringsformer kan brukes. Statsråden sier at det er ikke noe sesam, sesam å ta i bruk nye finansieringsformer. Nei, det er det ikke. Men det er også slik at nye finansieringsformer i resten av Europa og i vårt land gir mer vei og mer bane raskere, fortere, og mer forutsigbart. Det er ikke slik at Høyre vil bruke penger fritt og uhemmet. Vi har prioritert og sagt at jernbane – dobbeltspor i intercitytriangelet, Kornsjø/riksgrensen, EU, om man vil, Skien og Lillehammer – er vår førsteprioritet. Vi er opptatt av å ta i bruk nye finansieringsformer – prosjektfinansiering og Offentlig Privat Samarbeid – og å bruke midler, rett og slett fordi vi vil at folk skal på jobb og gods skal på bane.
Ingjerd Schou (Høyre), 2010-06-15:
Det er mulig at det er en ny linje fra Fremskrittspartiet at man i denne salen skal ta alle. På den måten får man jo ikke så veldig mange venner. Og jeg tror det er slik for Fremskrittspartiet som for oss andre, at skal man klare å få gjennomslag for noe, må man sørge for at man har et flertall. Så til representantene Sønsterud og Bjørnflaten, som snakker om at det å organisere og finansiere ved hjelp av Offentlig Privat Samarbeid gir et «enormt byråkrati». Da er det vel det å si: Tenk om det skulle gi mer vei og jernbane – doble spor i hele østlandsområdet? Regjeringen sier nei, og det sier regjeringspartiene også. Men det som er et faktum, er at dagens finansieringsordning og dagens organisering ikke gir valuta for pengene. Vi hører også de samme representantene argumentere med at det er «omkamp» å ta opp organisering av Jernbaneverket i to statlige selskaper, som Høyre har foreslått, slik at de kan ta opp lån på egen kjøl à la Telenor og Mesta, og jeg kan nevne flere. Tenk om det ga mer jernbane? Tenk om det ga doble spor? Dagens organisering gjør det nemlig ikke. Dagens organisering sørger for at det fortsatt er enkle spor på det meste av østlandsområdet, og da står bare ideologien igjen. Tenk om regjeringen kunne tenkt nytt og offensivt om NSB – Norges Statsbaner – latt dem få et nytt navn? Tenk om vi kunne ha sagt at det skulle være et moderne transportselskap som hadde det formål for øye å sørge for at folk og gods kom fra A til B? La NSB vinne konkurranser i utlandet. Jeg må også en liten sveip innom det som nå er regjeringens store satsing i revidert nasjonalbudsjett: tar utbytte fra NSB – og de nye, friske pengene beløper seg til 1,6 mill. kr. Det er ikke likegyldig hvordan vi rigger organiseringen for å få bygget raskere og mer forutsigbart, Høyre kommer fortsatt til å ha kamper – kall det gjerne omkamper. Det er helt nødvendig, for det fungerer ikke i dag. Og det er folk flest der ute som gir beskjed om nettopp det. Vi mener at Jernbaneverket bør omdannes til to statlige selskaper. I Aftenposten 12. juni er også behovet for modernisering av Jernbaneverket tydelig synliggjort, nettopp ved at Bjørn Sund understreker og minner om hvordan Gardermobanen i sin tid ble bygget. Jeg hører at statsråden argumenterer med at det var mange andre ting som ikke fungerte ved utbyggingen av Gardermobanen. Men den står der, og den fungerer utmerket. Folk synes den er både regulær og punktlig. Jeg tror også at det kan vært klokt å avvikle togmonopolet, og kommer tilbake til det.
Ingjerd Schou (Høyre), 2010-06-15:
Jeg hadde også tenkt at jeg forhåpentligvis skulle bli den siste. Jeg har bare lyst til å komme med noen kommentarer, og jeg vil starte med Bjørnflatens siste innlegg. Etter 14 dager i stolen stoppet og utsatte regjeringen i hui og hast moderniseringen av Jernbaneverket uten konsekvensutredning, uten vurdering av hvilke konsekvenser det hadde. Det er det som er alvorlig, og det som er bekymringsfullt. Så til representanten Kjernli som sier at Jernbaneverket får de pengene de ber om. Jernbaneverket klarer ikke å bruke de pengene de får. Jernbaneverket mangler plankapasitet og plankompetanse. Jernbaneverket, slik det fremstår i dag, klarer altså ikke å møte behovet til folk flest for å komme på arbeid tidsnok – få doble spor i hele østlandsområdet. Når det gjelder revidert og regjeringens satsing, var det også under Bondevik II-regjeringen utbytte fra NSB. Spørsmålet er om regjeringens argumentasjon om stor satsing med nye friske midler holder når det meste av satsingen faktisk kommer fra dette utbyttet, og nedtellingen handler om 1,6 mill. kr i friske, nye midler. Så til Sønsterud, som i sitt innledningsinnlegg i dag snakket om at det å bruke offentlig–privat finansiering var betaling på avbetaling. Er det det? Eller er det slik at det er noe i veien med det? Fra Høyres side ser vi det slik at det er den totale belastningen i økonomien som avgjør mengden av ulike typer finansieringsordninger og en vurdering av hva Norge kan tåle som nasjon i forhold til den totale økonomien, og at man ikke kan bruke fritt og vilt alle nye finansieringsformer i et omfang som gjør at Norge ikke kan tåle det. Da handler det om prioritering, og det har Høyre gjort. Vi prioriterer doble spor i intercitytriangelet. Med dagens finansieringsordning ser vi at det vil gå mer enn 30 år før det vil skje, men vi mener at dette burde vært gjort i løpet av en tiårsperiode. Det er også slik at den totale økonomien i Norge er avhengig av at vi har et mannskap tilgjengelig, til rådighet, for å kunne bygge og fremføre ny vei. Det handler også om tidsbegrensede oppdrag for mannskap eventuelt fra utlandet. Det mangler ikke penger, sier statsråden. Offentlig Privat Samarbeid er mer enn finansiering – det er en egen arbeidsform. Det handler om å bygge hele strekk fortløpende og fortelle folk hvilken dato man kan forvente at dette doble sporet står ferdig.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
Jeg måtte faktisk klype meg i armen da jeg hørte statsråden si at det ikke er mangel på penger som er problemet. Men det er for så vidt en egen lang og omfattende debatt, så det kan vi ikke bruke replikk på. Men statsråden avsluttet jo med en visitt til Gardermoen-prosjektet, så la meg ta en replikk på det. Gardermoen hovedflyplass og Gardermobanen er et av de største nyere samferdselsprosjekter innenfor infrastruktur vi har gjennomført i nyere tid. Men det er, problemer eller ikke, bygget etter andre prinsipper. Fullfinansiering, egen organisasjon, en fastsatt tidsramme – selv om det var utfordringer underveis – rimelig vellykket, gjennomført, avsluttet og fullført er, etter vårt syn, en god modell. Hva er det som gjør at denne modellen ikke kan brukes i større utstrekning og på flere prosjekter?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
Dette siste er jo nettopp kjernen i saken. Hvis man skuer bakover og ser på gamle tall, kan man selvfølgelig være oppglødd over at man klarer å øke en del nominelt. Hvis man ser i forhold til behovet, er det grunn til å være nedslått, fordi det vil ta 50–70 år før man får et moderne veinett på plass. Fremskrittspartiets forslag på veisektoren, som representanten Halleraker snakket om, er altså at vi i høst skal få en egen utvidet og bindende nasjonal investeringsplan for stamveinettet, og at vi skal bruke nye finansieringsverktøy for å gi avklart, langsiktig og forutsigbar finansiering for å sikre en samlet utbygging av store prosjekter innenfor den investeringsrammen som vi har satt til 200 mrd. kr. Det karakteriserer representanten Halleraker fra Høyre som et direkte uansvarlig forslag. Det er et ærlig standpunkt, men vi deler ikke det synet. Det vi derimot husker, er at ved forrige rullering av NTP-en i dette stortinget – det var jeg faktisk med på selv – valgte stortingsflertallet å øke rammen i forhold til det forslaget som kom fra daværende regjering, altså Bondevik II, hvor Høyre var et regjeringsparti. Da møtte vi også reaksjoner om at det var et direkte uansvarlig forslag. Dette er et godt forslag, et viktig forslag for å få avklart langsiktig og forutsigbar finansiering for å få raskere veiutbygging enn det vi har, og det er et nødvendig forslag. Spesielt blir nødvendigheten understreket når vi hører statsråden både beskrive og forsvare et system som går i krabbefart, og på den ene siden fortelle oss at det står ikke på pengene og på den andre siden fortelle oss at hun likevel skal forske på annen finansiering. Når vi hører om innfasing, slik vi hørte fra statsråden, er jo det nettopp understrekingen av hvorfor vi må ha andre løsninger enn at vedtatt Nasjonal transportplan så å si skal opp til eksamen, prioriteringseksamen, én gang i året sammen med alle andre gode formål. Ikke engang disse tre prosjektene som har fått egen post – for de har jo ikke fått prosjektfinansiering, men de har fått egen post på statsbudsjettet – er skjermet for årlig innfasing. Nå har vi nettopp hørt at ett av disse tre prosjektene har fått stoppsignal, og da er jo det en understreking av at det er ingen sikring i det opplegget som regjeringen har valgt. Til representanten Sønsterud skal jeg kort si at vi ikke svir av penger, men vi investerer. Vi har eksempler fra eget land. Vi har vist til finansiering – hvis man hører etter – og at vi faktisk har et dårlig veinett.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
En siste runde i en viktig debatt om to viktige forslag for henholdsvis jernbane og vei, som vil gi avklart, langsiktig og forutsigbar finansiering. Det vil Fremskrittspartiet, men det er det tydelige reservasjoner mot fra de andre partiene, med litt ulike premisser. Etter vårt syn blir det ikke press i økonomien når vi moderniserer veinettet og jernbanenettet. Tvert imot, det er nettopp en modernisering som vil gi mindre press og vil øke verdiskapingen. Når det gjelder kapasitet, kan det ikke være slik, mener iallfall vi, at det skal være fagetatene og norsk anleggsbransje som dimensjonerer vei- og jernbaneutbyggingen i Norge. Vi, som utbyggingseksperter, peker på at det er kapasitet på begge områder å hente i utlandet. Det ser vi gjøres i mange andre land når det bygges store prosjekter. Lånefinansiering har vært diskutert. Det er jo helt riktig som noen har pekt på, at den omfattende bompengebruken som bilistene utsettes for, faktisk er en tvungen lånefinansiering. Det er et tvunget kjøp av vei på avbetaling – forferdelig dyrt for bilistene. Vi mener at et av de viktige virkemidlene som skal brukes når staten øker sin finansiering av veinettet, nettopp er statlige lån til statlige foretak, altså etater som er blitt statsforetak. Det gir en raskere utbygging. Økonomien i dette teknisk er jo at de årlige avdrag og renter på disse lånene dekkes gjennom årlige statsbudsjetter. Men så blir man møtt med at det lukker handlingsrommet, det lukker handlingsrommet for regjering og departement. Men det handlingsrommet man her så iherdig forsvarer, er jo et venterom for alle som trenger transport. Det at man nekter og avviser å bruke en ordning med statlige lån til Vegvesenet og statlige lån til Jernbaneverket finansiert over de årlige budsjettene, hindrer raskere utbygging, det hindrer avklart finansiering, det hindrer langsiktighet i moderniseringen av vei- og jernbanenettet, og det gir uforutsigbar finansiering av modernisering av vei- og jernbanenettet. Dette systemet vil Fremskrittspartiet endre på. Vi ble minnet om hvor viktig det er å endre på det i den artikkelen jeg viste til i mitt første innlegg, hvor Bjørn Sund i Aftenposten sist lørdag sier noe slikt som at vi kan ikke fortsette slik. Fremskrittspartiet vil heller ikke fortsette slik. Vi vil skille mellom utgifter og investering, og vi vil bygge mye raskere.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
Det vet jeg, og jeg skal forsøke å være kort. Nå var det statsråden som foranlediget et lite innlegg – for å balansere fremstillingen litt. Når vi hører skrytelisten over prosjekter som er i gang, er det rimelig å minne om at en rekke av de største prosjektene på den listen i hovedsak er betalt av bilistene. Det er tvangskjøp av vei på avbetaling, slik at bidraget fra bilistene er betydelig større enn det bidraget man legger inn i selve investeringen. Så er det nok også viktig for fullstendighetens og oversiktens skyld å minne om at det er en del prosjekter som ikke er satt i gang, som står på vent, og som faktisk er vedtatt og omtalt og er med i planer, men som ikke er satt i gang. Jeg har lyst til å minne om et prosjekt som jeg er svært opptatt av, nemlig kyststamveien E39 mellom Os og Bergen, der vi fortsatt venter, og vi forstår ikke hvorfor vi trenger å vente lenger. Til slutt: Det er en rekke prosjekter som ikke er kommet med, iallfall i handlingsprogrammet for Nasjonal transportplan. De har faktisk ikke kommet med i Nasjonal transportplan i det hele tatt. Behovet for å modernisere veinettet raskere mener Fremskrittspartiet utvilsomt er til stede. Da er det også behov for å klargjøre finansieringen, få en forutsigbar, avklart og langsiktig finansiering. Og det er nødvendig å se på pengebruken innenfor veibyggingen som en investering, men at ikke man årlig stiller gode veiprosjekter opp mot alle andre gode formål i et tolvmåneders statsbudsjett som veksler ut gode investeringsformål med alle andre gode formål. Det blir helt feil. Så lenge vi fortsetter med det, kommer vi aldri videre. Jeg gjentar hva Bjørn Sund sa i Aftenposten lørdag: «Slik kan vi ikke ha det.»