Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-02-16:
Kristelig Folkeparti har i sin utenrikspolitikk en grunnleggende tro på dialog. Vi tror at i kampen for større respekt for menneskerettighetene har isolasjon svært sjelden ført til resultater. En fullstendig avkutting av relasjoner kan kanskje gi inntrykk av å være en kraftig reaksjon mot et regime vi ikke liker, men de langsiktige effektene har sjelden vært positive. Tvert imot er det slik at handel, kontakt over landegrenser og dialog på alle plan i de fleste tilfeller er den viktigste veien til forandring. Kristelig Folkeparti er derfor grunnleggende positiv til at Norge inngår menneskerettighetsdialoger med land som har potensial for forbedringer i sitt forhold til menneskerettighetene. Men det er også en viktig debatt representanten Gitmark tar opp, for vi er nødt til stadig å evaluere hvordan menneskerettighetsdialogene vi er involvert i, bærer frukter i form av håndfaste tegn på framgang. En dialog der den andre parten ikke gir noen tegn til å ta temaet seriøst, er ikke noen reell dialog. I beste fall kunne vi brukt pengene bedre, men i verste fall kunne man, som flere har vært inne på, bidratt til å pynte på situasjonen i et land med alvorlige menneskerettighetsbrudd. Dialogen kan bli en enkel måte for autoritære regimer å unndra seg offentlig kritikk. Dialog bør derfor følges opp med andre virkemidler. I samarbeid med andre land har målrettede sanksjoner mot eliten i landet der menneskerettighetsbrudd forekommer, vist seg å kunne føre til resultater. Dialog der krav knyttet til menneskerettigheter kobles til muligheter for å løfte målrettede sanksjoner, har vist seg å være effektive strategier. EU har f.eks. i den siste tiden ført en slik linje overfor Hviterussland, med langt bedre resultater på kort tid enn man fikk gjennom mange år med isolasjon. Det blir en grunnleggende annerledes situasjon dersom dialogen føres på premisser satt av det autoritære regimet Norge har gått i dialog med. Det har jeg et behov for å understreke i denne debatten. For det er tegn som tyder på at det er nettopp det som har skjedd i Norges menneskerettighetsdialog med Cuba de siste årene. For å få myndighetene med på dialog har Norge måttet gå med på å slutte f.eks. å invitere opposisjonelle til feiringen av Norges nasjonaldag og gi dem tilgang til Internett i ambassaden. Man har også akseptert regimets ultimatum om at man under offisielle besøk til Cuba må avstå fra møter med representanter for opposisjonen for å få anledning til å møte representanter fra den cubanske regjeringen. Jeg har hatt gleden av å besøke Cuba, og jeg har blitt særlig godt kjent med en av de opposisjonelle som Regjeringen ikke vil møte, nemlig kristendemokraten Osvaldo Payá. Payá har gjennom fredelige virkemidler som innsamlinger av underskrifter og invitasjoner til dialog stilt seg i spissen for arbeidet for menneskerettigheter på Cuba. Jeg har i år faktisk hatt æren av å nominere Osvaldo Payá til Nobels fredspris nettopp for dette arbeidet. Payá sier at han ikke ønsker utenlandsk innblanding på Cuba, men han ønsker seg solidaritet med det cubanske folk, som nektes sine fundamentale rettigheter, og han forundres over hvor lite kritiske mange vestlige land og blant dem Norge er mot det cubanske regimet. Den norske innfrielsen av alle cubanske krav til dialog ville nok kunne være akseptabel dersom dialogen viste tegn til resultater for det cubanske folk. Det er det imidlertid lite som tyder på. Tvert imot ser situasjonen på Cuba ut til å bli stadig verre, nye menneskerettighetsaktivister blir arrestert, og gamle samvittighetsfanger er i ferd med å dø fordi de ikke får nødvendig mat og nødvendige medisiner i fengslet. Skjebnen til Agustin Cervantes Garcia, som ble arrestert i høst på grunn av innsamling av underskrifter til støtte for menneskerettigheter, er et eksempel på det første. Skjebnen til Normando Hernández, som i fjor fikk Den norske Forfatterforenings ytringsfrihetspris, er et eksempel på det andre. Det er grunn til å utfordre utenriksministeren på nettopp dette temaet. Får vi resultater av menneskerettighetsdialoger f.eks. med Cuba, eller har dialogen bare ført til at berettiget kritikk mot Cubas autoritære regime har stilnet? Vil utenriksministeren vurdere å understøtte dialogen med andre virkemidler, og vil utenriksministeren vurdere kontakt med hele det politiske Cuba, også de opposisjonelle, for å få til en mer effektiv politikk og fremme menneskerettigheter?