Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2020-01-07:
Etter å ha hørt innlegget til representanten Tetzschner må jeg ærlig innrømme at jeg har litt problemer med å fange sammenhengen i det han sier, og hva han egentlig mener. Han argumenterer jo ganske tydelig prinsipielt for at det hadde vært fornuftig å ha en slik regel i Grunnloven, samtidig som han startet sitt innlegg med å si at dette egentlig ikke er det store spørsmålet. Da kan en lure på om representanten Tetzschner har lest det som står i innstillingen fra Høyres egne representanter, og om representanten Tetzschner er enig i det. For det som står fra Høyres representanter, er at en «mener at dagens ordning er god å holde fast ved, fordi den gir regjeringsapparatet vid tilgang til flere av deres dyktige og kompetente politikere.» Det er en argumentasjon som gir inntrykk av at dette er en rett som en har i dag, og som en også kan se for seg at flere partier vil bruke i større grad framover, dersom den blir opprettholdt. En sier videre: «En begrensning i rekrutteringsprosessen kan i noen tilfeller få utilsiktede virkninger som kan oppleves urimelig og lite ønskelig.» Det hadde vært en fordel om partiene – i dette tilfellet partiet til representanten Tetzschner – hadde gitt en nærmere begrunnelse for hvorfor en velger å uttrykke seg slik i innstillingen, når en argumenterer mot forslaget. Når en sier at det er viktig fordi det gir regjeringsapparatet «en vid tilgang til flere av deres dyktige og kompetente politikere», og at det i noen tilfeller vil gi «utilsiktede virkninger som kan oppleves urimelig og lite ønskelig»: Hva ligger i den formuleringen om det ikke er meningen fra Høyres side at en skal rekruttere politikere inn? Jeg hørte representanten Tetzschner avslutte med å si at det sikkert vil være fint for mange velgere i et fylke at en stortingsrepresentant også kan bruke sin kraft inn i et regjeringsapparat. Men når en stiller til valg i et fylke, inngår en en kontrakt der en for en fireårsperiode har gjort det valget at en ønsker å være folkevalgt i landets nasjonalforsamling – ikke at en skal være statssekretær eller for den saks skyld ha andre viktige oppgaver i samfunnet. Da gjør en et valg, og velgerne sier at de ønsker å gi den representanten og det partiet tillit til å fylle den rollen, til å være ombudsmann – til å vedta landets lover, til å stå på Stortingets talerstol og være ombudsmann for de sakene, for det fylket og det området som de representerer. Det er noe helt annet enn å være statssekretær. Blir en hentet inn i regjeringsapparatet som statssekretær, så blir en fratatt muligheten til å stå på Stortingets talerstol, på den viktigste talerstolen vi har i Norge. En blir fratatt muligheten til å være med på behandlingen av lover, til å være med og votere over hva som skal være både den norske grunnloven og andre lover i samfunnet. Derfor er det en helt avgjørende og prinsipiell forskjell mellom det standpunktet som en gir åpning for i dag, nemlig det at stortingsrepresentanter kan bli statssekretærer, og det som grunnlovsendringsforslaget legger opp til, at den åpningen skal fjernes. For selvsagt er det slik – og jeg skulle virkelig håpe at regjeringen vil være enig i det – at det er mange kompetente og dyktige stortingsrepresentanter som kunne gjøre en god jobb i regjeringsapparatet. Men da ser en på stortingssalen som en rekrutteringsarena for sitt eget apparat, i stedet for å se stortingssalen som det den virkelig er, nemlig at Stortinget er over regjeringen, og at det er regjeringen som skal avfinne seg med det som Stortinget vedtar, og at det ikke bare er et sted der en kan plukke enkeltpersoner inn i et regjeringsapparat. Det kommer ikke til å være siste gang at dette spørsmålet blir drøftet i Stortinget, og jeg håper at ved neste korsvei kan utfallet og resultatet bli et annet.