Michael Tetzschner (Høyre), 2020-05-14:
Igjen vil jeg gi uforbeholden støtte til hovedinnlederen og komiteens leder, som representant for kontroll- og konstitusjonskomiteens innstilling, som er meget opplysende. Jeg vil også si at for dem som har prøvd å problematisere hvordan disse tekstene utlegges, er det nok å minne om at i lovanvendelsen vil man nettopp i vår grunnlovstradisjon, som baserer seg på nokså knapt uttrykte prinsipper, kunne lese seg til hva som ble sagt, og hva som har vært motiverende for flertallet her i salen. Det inngår i det samlede rettskildebildet, slik også innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen gjør det, som en del av motivteksten. Det som er litt interessant i denne sammenheng, og som også er av prinsipiell betydning for Stortinget, er synet på Høyesteretts oppgaver, som vi egentlig er inne på her. Høyesterett har tre hovedoppgaver i vår konstitusjon: De skal sørge for rettsenhet i landet, dvs. at de har det endelige ordet hvis det ser ut som det kan utvikle seg forskjellig praksis fra underrettene, underliggende domstoler. De har det siste ordet fordi de er øverste dømmende makt i denne pyramiden. Så driver de med rettsavklaringer. Høyesterett avklarer spørsmål som kanskje lovgiverne ikke tenkte på da de skrev lovene. Da bruker de også juridisk metode, men det er altså innenfor den bestillingen de har fått fra Stortinget. Av og til har også Stortinget i noen saker sagt at den nærmere betydning av rettslige standarder, urimelighet og andre ting overlater vi til rettspraksis å finne en vei i. Av og til, og det er ikke uvanlig, er dette en bestilling fra Stortinget. Så det skjer både en tolkning og en utfylling. Det som er ønsket nå, og som vi har holdt på med en stund, er at man i Grunnlovens tekst finner en så realitetsnær beskrivelse som mulig av både rettigheter og plikter og hva statsmaktene driver med. Da var det slik at § 89 med den nåværende formulering var, skal jeg si, litt løs i kanten. Det vil si at utsatt for noen som bekjenner seg til en dynamisk tekstfortolkning, dvs. noe løsrevet fra Stortingets bestilling eller forutsetninger, vil de kunne argumentere med at de i ordlyden skal prøve lover som sådan, altså hele loven, mens vår tradisjon, som vi har hatt som sedvanerett, ikke skrevet inn i Grunnloven, har vært at domstolsapparatet, og til slutt Høyesterett, har tatt stilling til de saker som har kommet til dem som resultat av tvister, og hvor de har avgjort det på et konkret grunnlag. Det er altså rettsanvendelsen opp mot Grunnloven som har vært kjernen i grunnlovsprøvingen som Høyesterett har drevet med i snart 200 år, og det var det forholdet Stortinget ikke ønsket å endre. Derfor må vi ha en ordlyd som ikke er slappere i kanten, og som ikke uten at Stortinget har diskutert det, forskyver maktforholdet og funksjonsforholdet mellom de tre statsmaktene. Hvis Stortinget ønsker det, krever det en større gjennomtenkning og en større debatt. Derfor er det viktig at vi med denne justeringen, som kontroll- og konstitusjonskomiteen foreslår i dag, får teksten tilbake til det som var intensjonen, nemlig å skrive inn i Grunnloven det som juristene hadde sagt var konstitusjonell sedvanerett. Så er selvfølgelig også hele øvelsen med å skrive mest mulig inn i loven nå at vi ikke overlater til juridisk teori å definere en så viktig side av statsretten ut fra hva man finner å være en del av det sedvanerettslige grunnlaget for Stortinget. Da vil vi i vår tid heller kunne lese det i Grunnloven. Det er det oppgaven består i, og som dessverre ikke ble bestått helt godt under første forsøk. Det er det man grunnleggende sett retter opp i dag. Det betyr også at vi holder fast på hvorvidt resultatet av den konkrete rettsavgjørelsen, som måles opp mot Grunnloven, er uforenlig eller ikke med Grunnlovens prinsipper. Det er ikke en generell kompetanse til å sette lover som Stortinget har vedtatt, ut av kraft. Vi kjenner jo andre konstitusjoner hvor det er en del av det konstitusjonelle oppdraget. Noen steder har man også et annetkammer i nasjonalforsamlingen som en lov skal igjennom. Men det ligger fjernt fra vår rettstradisjon å overlate til Høyesterett å sette lover ut av kraft. Så også av disse prinsipielle grunner bør man absolutt nå justere ordlyden tilbake til det som var intensjonen, slik at en uheldig formulering ikke danner grunnlag for en rett som Stortinget ikke har ønsket å gi domstolene. Så vil jeg avslutte med en annen setning, hvor man sier at man ønsker en kontroll med forvaltningen. I det ligger det at vi ønsker at forvaltningen får en direkte beskjed om at man skal respektere loven. Den skal rammes inn av norsk lov. Man kan også lese vårt legalitetsprinsipp i den sammenheng. Jeg viser til Grunnlovens kapittel om menneskerettigheter, § 113. Jeg mener også at den bestemmelsen som har vært forsøkt problematisert, er langt bedre enn dagens formulering, og vil også være en kvalitetsmessig vinning, hvis det er slik at Stortinget med grunnlovsmessig flertall slutter seg til kontrollkomiteens innstilling.