Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2014-05-20:
Takk til interpellanten som tar opp både bruken av foreldre og barn-senter og bekymringen for de kuttene som skjer, som kan føre til manglende forebygging og tidlig hjelp for familier. Alle er enige om at forebygging og tidlig intervensjon er det beste vi kan gjøre for å unngå problemer. Loven finnes – gjennom barnevernsloven – og det er kommunenes plikt og ansvar overfor barna å følge opp. De har også ansvar for å samarbeide med andre for å løse oppgaver man er tillagt etter loven. Forebyggingen gjelder både for omsorgssvikt og atferdsproblemer. Det ansvaret har de, og det tar de. Alternativet der man ikke når fram, kan være omsorgsovertakelse. Det er dramatisk, men ofte helt nødvendig, og til barns beste. For alle som er involvert, vil det sette dype spor, og det vil mange ganger føles veldig urettferdig og vanskelig å forstå. Men når det gjøres, må en ha tillit til at alle forsøk på tiltak som har blitt prøvd ut, ikke har ført fram. Derfor er det viktig med tidlig involvering. Omsorgsovertakelser er for øvrig et faglig spørsmål som vi politikere vanskelig kan ta stilling til, selv om mange tar kontakt om det. Men vi vet at tidlig hjelp og støtte kan forhindre og forebygge, og når det lykkes, er det det beste for alle, både for foreldre, for barn og for samfunnet. Det kan også være større forståelse for overtakelse dersom man har prøvd å løse problemene i forkant. Det beste for barnet er å vokse opp med et tilnærmet normalt familieliv. Det å få omsorg, stabilitet og trygghet er det ideelle, men virkeligheten er dessverre ikke sånn. 2 900 barn ble flyttet i 2012. Mange av disse kunne kanskje fått hjelp tidligere. For det er mange som trenger hjelp for å få livet til å fungere. Noen foreldre har kanskje aldri hatt en normal oppvekst selv og kan vanskelig vite hva det er å være omsorgspersoner for egne barn og gi omsorg videre. Andre havner i ulike kriser og trenger hjelp av den grunn. Derfor må vi ha ulike tiltak. Familiesentrene dekker en viktig del av dette behovet. De tar i hovedsak inn unger fra 0 til 6 år, gravide som trenger hjelp, unge foreldre, familier som ikke er etnisk norske, og familier som har vært til rusbehandling. Det er mange med ulike problemer som kan få et godt tilbud. Barnevernstjenesten i kommunene har kunnskap om problemene, og de bidrar til å finne dem som trenger hjelp. Jeg har lyst til å trekke fram helsesøstertjenesten i kommunene. Det er et viktig bidrag til å finne unger som ikke har det bra. De møter mor som gravid og som nybakt mamma, de møter den lille på helse- og barnekontroller, og de er på hjemmebesøk. De kan lett se ting som ikke stemmer. Derfor er det viktig å fortsette å bygge ut helsesøstertjenesten, sånn som den forrige regjeringa gjorde. De kan varsle, derfor er de også en viktig aktør i det forebyggende arbeidet. Det har skjedd mye bra i barnevernet de siste åra, og økonomien har blitt styrket. Men selv om det er flere stillinger og bedre økonomi, er det fremdeles for mange som ikke har det bra. For en tid siden hadde jeg en interpellasjon om fosterhjem, og debatten der viste hvor mange utfordringer vi ennå har, og som må løses bedre. Bekkevold tar opp dette med familiesentre, som er en viktig del av forebyggingen. Vilde i Vestfold, som er nevnt, har gode resultater. De har mål om å bedre barns oppvekstvilkår og hjelpe foreldrene til å bli gode omsorgspersoner, men der det ikke er mulig, avklares videre omsorgsbehov for ungene. Sånn jobber de for barns beste. Derfor er det lett å dele Bekkevolds bekymring når en hører om de kuttene som skjer. Det mangler jo ikke på familier som har behov for hjelp. Det beste er å benytte seg av de tilbudene som allerede eksisterer, og som vi ser virker. Arbeiderpartiet vil ha gode aktører, og jeg vil vise til at vi sammen med Kristelig Folkeparti har pekt på behovet for videreutvikling av samarbeidsavtalen mellom staten og ideell sektor. Jeg vil også kort nevne oppfølging og ettervern, som er andre faktorer som må være på plass. I min interpellasjon tok jeg opp ideen om å innføre fosterhjem for hele familien. Det er også en måte å hjelpe familier til å få inn rutiner og levemåter og øke omsorgsevnen på, men i mindre skala enn sentrene. Det kan kanskje fungere for noen familier. Barn fortjener kloke voksne som tar ansvar, og som sørger for at livet og hverdagen fungerer når omsorgen svikter fra omsorgspersonene. Og, som det er sagt gjentatte ganger fra denne talerstolen: Det er barns beste som skal legges til grunn, lovpålagt eller ikke.