Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2015-06-16:
Utfordringene som helsevesenet, pasienten og de pårørende står i ved livets slutt, er dessverre et tema som har fått altfor liten oppmerksomhet. Jeg husker selv mitt første møte som kommunepolitiker for mer enn ti år siden, med noen engasjerte kvinner som ville bygge et hospice på Romerike i Akershus. Jeg hadde aldri hørt om dette konseptet før, men ble betatt av helhetstanken. Jeg fikk kommunestyret med på en mindre bevilgning som en startkapital til disse driftige kvinnene. Jeg må fortsatt smile når jeg tenker på den debatten som utspant seg i kommunestyresalen. En av kommunestyrerepresentantene var sjokkert over at vi ønsket å sende døende mennesker på samme sted som vi sendte våre bostedsløse rusmisbrukere. Det var full forvirring mellom begrepene «hospits» og «hospice». Et av de første møtene jeg hadde etter at jeg ble innvalgt på Stortinget, var med de samme kvinnene. Hele Akershus-benken var invitert. De hadde med seg en eldre mann, som fortalte om sin kones siste tid på Hospice Lovisenberg. Etter at han hadde fortalt sin historie, var hele Akershus-benken enige om at dette ville vi ha. De neste årene ble dessverre preget av nedstemte representantforslag. Det er også verdt å merke seg at Kristelig Folkeparti i 2011–2012 fremmet et representantforslag med nesten samme tittel som dette vi behandler nå. Også den gang inneholdt det flere forslag. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet valgte den gang å skrive i sin ene merknad at de viste til helse- og omsorgsministerens brev, at de sluttet seg til det, og at de ikke ville kommentere de enkelte forslag utover å bemerke at de hadde budsjettkonsekvenser og hørte hjemme i budsjettprosessen. Det er interessant å se hvordan tre partier kan gå fra å avvise alt, uten engang å ha egne merknader, til nå å mene at Norge har alle forutsetninger for å være ledende på dette feltet. En større tillitserklæring til Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen skal man lete lenge etter. Fremskrittspartiet har gjennom regjeringssamarbeidet og videre gjennom budsjettsamarbeidet med Venstre og Kristelig Folkeparti allerede fått på plass en del småplukk, om man kan kalle det det. Dette er små ting som hver for seg er svært viktige, og som på en god måte viser at vi er på vei til noe. Tiden tillater ikke at jeg går inn på de grepene vi allerede har tatt, eller forslagene som fremmes, men det er i grunnen greit, da innstillingen er veldig god og har forklarende merknader. Men jeg vil bemerke dette med en NOU særskilt. Dette ligger ikke i det opprinnelige forslaget, men ble foreslått i høringen som komiteen holdt. Det var mange gode innlegg i denne høringen, men det var ideen om NOU som holdt meg våken den natten. Neste dag sa jeg til helseministeren: Jeg vil ha en NOU. Og sånn blir det. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har gitt tydelige signaler om at palliasjonsomsorgen skal bedres, med et større mangfold av tilbud og en tydelig forventning om at kunnskap og kompetanse, forskning og fagutvikling innenfor palliativ behandling skal utvikles. Det gjør et sterkt inntrykk å møte foreldre som har opplevd å leve over lang tid med alvorlig syke og/eller døende barn. Som mamma selv tenker jeg at ingen skal behøve å oppleve slik smerte, men virkeligheten er dessverre slik for enkelte, og vi må bare gjøre dette bedre – for barnet det gjelder, for foreldrene og ikke minst for søsknene. Norsk Psykologforening kom med viktige innspill på nettopp det. Sterke fagmiljøer har hjulpet oss fram, mast mye og fôret oss med informasjon år ut og år inn. De har gjennom disse årene ikke latt meg glemme feltet. Jeg vil derfor benytte anledningen til å takke dem som tålmodig og målbevisst har kjempet for et bedre tilbud og økt kompetanse. Selv om jeg ikke pleier å gjøre dette, vil jeg i dag trekke fram Astrid Rønsen, som er damen som for skremmende mange år siden lærte meg at hospice handler om å legge til rette for at mennesker kan fullføre sine liv, og ikke bare vente på å få lov å dø. Jeg vil også trekke fram Natasha Pedersen, som jeg møtte første gang etter at jeg ble valgt inn på Stortinget, og som lærte meg mye om hvordan det oppleves å leve med et alvorlig sykt barn over flere år, hva det gjør med deg, hva det gjør med søsken, hva som mangler, og som ikke minst lærte meg om barnepalliasjon. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen ønsker å gjøre dette bedre, med en NOU, med de grepene vi allerede har tatt, og med de planene vi allerede har lagt. Jeg føler meg trygg på at også dette feltet i framtiden vil få den oppmerksomheten som det trenger, og som det fortjener.