Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-02-04:
Jeg skal ikke forsøke å summere opp debatten. Jeg kan bare konstatere at det har vært en svært rolig debatt, som bare delvis har gått langs de tradisjonelle skillelinjene. Det har vært noe forsonlig over debatten her i dag. Fremskrittspartiet etterlyser sågar mer initiativ når det gjelder humanitær bistand. Det skal vi etterkomme, og det skaper jo forventninger hos meg i forhold til at Fremskrittspartiet også vil følge opp med de nødvendige midlene for at det skal skje. Solheim har en ny doktrine i forhold til innsatsen i humanitær bistand. Det skal jeg ikke kommentere ytterligere, da jeg forstår at Solheim og statsråden skal debattere det senere. Så får også utviklings- og menneskerettighetsministeren ros fra Høyre, fra Siri Frost Sterri. Det synes jeg er hyggelig. Det fortjener statsråden. Det er gitt en grundig og omfattende redegjørelse i Stortinget for hvordan Regjeringen vil følge opp den humanitære bistanden, nærmere konkretisert i ti punkter. Det er selvfølgelig en betydelig styrke for det norske bistandsarbeidet at det er sterk og bred politisk oppslutning bak de prinsippene som Regjeringen ønsker å følge på dette området, slik debatten her i dag har vist. Den eneste som forsøkte å lage litt støy, var kanskje representanten Svein Ludvigsen. Men la meg med en gang si: Jeg har stor respekt for hans engasjement og hans bekymring for situasjonen i Nordvest-Russland. Jeg vil bare vise til at det ministeren allerede har sagt om humanitær bistand, selvsagt også omfatter situasjonen i våre nærområder og eksplisitt selvfølgelig derfor også situasjonen i Nordvest-Russland. Nå har altså utenriksministeren sagt at han er oppmerksom på disse forholdene. Han la til grunn at de avsatte bevilgningene og også bevilgningsfullmakten på 200 mill. kr ville være tilstrekkelig for de behov som han vurderte da budsjettet ble satt opp. Men han har samtidig lovt å komme tilbake til Stortinget dersom disse forutsetningene ikke skulle holde. I tillegg skal han da også svare på Ludvigsens interpellasjon. Det betyr at vi da også vil komme tilbake til de behov som måtte være nødvendig, og som Stortinget eventuelt vil slutte seg til med hensyn til oppfølging for å lindre nøden i Nordvest-Russland. La meg bare kort si til Ludvigsen at jeg håper Ludvigsens innlegg ikke på noen måte signaliserer at Høyre ikke tar ansvar for de budsjetter – også budsjettet på dette området – som Høyre var med på under budsjettforliket, riktignok med en subsidiær støtte. Jeg vil også understreke at det har vært utenriksministeren som ifølge et konstitusjonelt ansvar og arbeidsfordelingen i Regjeringen i første rekke har hatt oppmerksomheten på å følge opp situasjonen i Nordvest-Russland. Som jeg sa, er det en betydelig styrke for Norges aktive oppfølging av den humanitære bistanden at det er en så bred oppslutning bak Regjeringens redegjørelse på dette området. Mangel på samordning, et åpenbart behov for å koordinere begrensede ressurser i et innsatsområde der stadig flere hjelpeorganisasjoner ønsker å delta, tvinger fram nye strukturer i det internasjonale hjelpearbeidet. Det er derfor løfterikt å notere seg at det nå foregår viktige prosesser i det internasjonale miljøet som ifølge statsråden vil kunne føre til en bedre samordning og koordinering. Det gjelder ikke bare den administrative utfordring som ligger i å samordne de ulike hjelpeorganisasjonenes innsats i et nærmere avgrenset område der det oppstår akutte behov for hjelp, men det gjelder like mye behovet for å se den humanitære bistanden i sammenheng med den mer langsiktige strategien for fred, forsoning og en bærekraftig utvikling. Jeg har merket meg med interesse at departementet i denne sammenheng også vurderer eventuelle endringer i forvaltningen av bistandsmidlene for å få dette til. Det er interessante og viktige signaler. Et nytt, integrert grep for en mer helhetlig humanitær innsats vil ikke bare bety en bedre og mer målrettet innsats som kan stimulere til vekst og utvikling i det aktuelle landet eller i et bestemt område. Dette vil også kunne bety at begrensede ressurser, som i dag dessverre langt fra dekker behovene, vil kunne rekke betydelig lenger og hjelpe flere mennesker. Her har utviklingsministeren tatt tak i en viktig problemstilling, som det er all grunn til å merke seg og gi anerkjennelse for, noe som også har skjedd. Men det gjenstår selvfølgelig fremdeles mye av nødvendige justeringer og endringer i bistandspolitikken for å gjøre den mer effektiv og rasjonell. Ja, vi kommer selvfølgelig aldri dit der vi kan si oss fornøyd, at vi har kommet fram til en robust, en slitesterk modell som for alltid gir oss løsningen på hvordan den humanitære bistanden skal organiseres. Behovene vil variere fra sted til sted og fra tid til tid. Generaliseringer tror jeg ikke er løsningen på de utfordringene vi her står overfor. Men nyttige erfaringer over tid vil kunne hjelpe oss til å unngå å gjøre de samme feil på ny. Likevel, la oss bare innse det, veien mot bedre livsvilkår og en bærekraftig utvikling for de fattigste landene vil nok fremdeles være brolagt med en god del skuffelser innimellom. Det gir oss likevel ingen anledning til å gi opp eller en begrunnelse for å si: Dette er unyttig ressursbruk. For heldigvis er de positive resultatene også klart synlige, og statsråden var selv innom gode eksempler på hvilken betydning bistandsarbeidet har hatt, og de synlige fruktene det har gitt. Det gjelder Afghanistan, det gjelder Sør-Sudan, det gjelder Guatemala osv. I mange av disse landene spiller de frivillige organisasjonene en meget viktig og avgjørende rolle i norsk bistandspolitikk. Den anerkjennelse som blir disse organisasjonene til del i statsrådens redegjørelse, er både fortjent og oppmuntrende, og jeg vil gjerne tiltre det som der er uttrykt. Men også dette samarbeidet vil selvfølgelig være i støpeskjeen for å tilpasses nye forhold og behov. Jeg har merket meg at Regjeringen nå legger opp til at det skal gjennomføres nye avtaleformer overfor organisasjonene som sikrer større fleksibilitet og mer forutsigbarhet i hjelpearbeidet. Det er det all grunn til å hilse velkommen. Jeg er likevel glad for at statsråden fastslår med ettertrykk at disse organisasjonene fortsatt vil være sentrale partnere for norske myndigheter i det internasjonale hjelpearbeidet. Vi har også i en europeisk og i en global sammenheng en unik posisjon som et av de landene som bidrar mest til det humanitære bistandsarbeidet. Denne anerkjennelsen merker vi som medlemmer av utenrikskomiteen ofte når vi er ute og reiser. Vår målsetting er å øke bistanden til 1 pst. av BNP. Så langt har vi ennå ikke klart dette, men det er viktig å ha dette målet klart, slik Regjeringen har formulert det. Kanskje kan vi også dra andre land med oss i en slik prosess, som vil føre til at flere land setter seg dristige, men likevel realistiske mål i bistandspolitikken. Og jeg synes det er grunn, nok en gang, til å hente fram de små tegn på at Norge som en liten nasjon har hatt muligheten til å være forbilde. Johan J. Jakobsen viste til en artikkel i The Washington Post, der et norsk initiativ under utviklingsministerens besøk lyktes å dra til seg oppmerksomhet. Det dreide seg om å starte opp Operasjon Dagsverk etter norsk modell i USA. Og i tyske aviser har det blitt lagt merke til at den nye forbundskansleren nå følger opp Norges initiativ og går inn for en gjeldsletteplan for de fattigste landene tilsvarende den regjeringen Bondevik nå har iverksatt. I tillegg kom på tirsdag IMFs rapport, som roser den norske målsettingen når det gjelder utviklingshjelp, og en mener at det også er viktige signaler til andre land som bør følge etter. Det gir oss håp, ikke bare om den nødvendige koordinering på det nasjonale plan når det gjelder bistand, men også om at våre samarbeidsland i Europa i sterkere grad enn hittil kan bidra med det meget nødvendige humanitære bistandsarbeidet som det synes å være stadig større behov for.