Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-06-07:
President! Tusen takk. Det var fint å få ordet. Etter å ha hørt det siste innlegget må jeg jo si at jeg vil gi honnør til forslagsstillerne for å være konkrete opp mot det som er problemstillingen, og for ikke å sause dette sammen. Hvis man virkelig skal gå inn i det siste innlegget fra representanten Per-Willy Amundsen, er jo det på mange måter noe av det farligste vi kan gjøre, å behandle alle asylsøkere som om det var de som begikk straffbare handlinger. Det ville ramme en stor gruppe på en veldig uriktig måte, etter min mening, og bringe hele asylinstituttets ære i diskreditt. Men la meg først konstatere det helt grunnleggende: Både regjeringa og komiteen er enige om at det er viktig at det så raskt som mulig avgjøres om en asylsøker skal få opphold i Norge eller ei, og at dette er særlig viktig når vedkommende begår kriminelle handlinger, mens søknaden er under behandling. Nå diskuteres det her i Stortinget som om det ikke er gjort noe på dette området, og at alle saksbehandlingstider nærmest er i ferd med å fly i lufta. Jeg kan rapportere om det motsatte. Utlendingsforvaltningen har derfor på bakgrunn av situasjonen satt inn flere tiltak. I 2009 ble det startet et prosjekt, «Forsterket innsats mot åpne rusmiljø», på grunn av den stadig mer åpne omsetningen av narkotika i hovedstaden. Prosjektet er et samarbeid mellom UDI, Oslo politidistrikt og Politiets utlendingsenhet om tiltak rettet mot asylsøkere som er innblandet i narkotikakriminalitet. Målet med samarbeidet er å hurtigbehandle søknadene til asylsøkere som blir tatt for salg av narkotika, for deretter å transportere dem ut av landet. Hurtigbehandlingen gjelder alle aktører i denne kjeden, for her er det mange som er med. I 2010 pågrep altså politiet over 700 utlendinger i den forsterkede innsatsen mot åpne rusmiljøer, og 189 av disse ble uttransportert samme år. Andre tiltak som har differensierte asylbehandlingsprosedyrer, har til hensikt å få raske avgjørelser på asylsøknader. Erfaringene fra den forsterkede innsatsen mot åpne rusmiljø er at alle saksbehandlingsprosedyrene vi har, både 48 timer, 3 uker og Dublin-prosedyre, benyttes i behandlingen av asylsøknadene. Jeg tror det er veldig viktig at vi har en individuell tilnærming til dette, for bl.a. å se på mulighetene for tvangsretur, om man har tilbaketakelsesavtale. Det vil jo selvfølgelig være svært viktig opp mot hvilken prosedyre man velger. Som flertallet i komiteen viser til i innstillingen, er arbeidet med tilbaketakelsesavtaler en oppgave om står høyt på regjeringas dagsorden. Det har vært en forutsetning for den returpolitikken som man har ført i løpet av de siste to årene, hvor vi virkelig har effektuert vedtak. Jeg mener derfor at det ikke er grunnlag for et slikt forslag som mindretallet har fremmet, at regjeringa skal intensivere forhandlingene om tilbaketakelsesavtale med opprinnelseslandet til de asylsøkere som hyppigst arresteres for narkotikasaker eller annen kriminalitet. Dette er allerede hensyntatt i de tiltak som regjeringa har iverksatt. Regjeringa har trappet opp arbeidet med tilbaketakelsesavtaler, og Norge har per i dag inngått avtale med 27 land. 20 av disse er inngått i perioden 2005–2011. Samtidig arbeides det med ca. 20 nye avtaler, og det foregår en løpende vurdering med hensyn til hvilke land det jobbes opp mot. I denne vurdering ses det særlig hen til hvilke nasjonaliteter som har en høy avslagsprosent på asylsøknader, hvilke land det er vanskelig å returnere til, og frekvensen av kriminell atferd blant asylsøkerne, herunder narkotikasaker. Det er også løpende kontakt med viktige land vi allerede har inngått avtale med, for å sikre at avtalene fungerer og praktiseres på en smidig og effektiv måte. Til tross for viktigheten av inngåelse av slike avtaler minner jeg om at alle land har en ulovfestet folkerettslig forpliktelse til å ta tilbake egne borgere, uavhengig av inngåtte tilbaketakelsesavtaler, og Norge gjennomfører tvangsreturer til en rekke land vi ikke har slike avtaler med. Jeg har også merket meg mindretallets forslag om at regjeringa «i større grad må benytte seg av muligheten til hurtig å tvangsreturnere kriminelle asylsøkere til hjemlandet, dersom de raskt returnerer fra et annet medlemsland i Dublin-samarbeidet og begår ny kriminalitet i Norge». Som komiteen viser til, har vi sett tilfeller av at asylsøkere som har blitt returnert til et annet europeisk land under Dublin-avtalen, i løpet av kort tid har kommet tilbake til Norge. Det er derfor ønskelig at flere returneres direkte til sitt hjemland. Selv om en sak er underlagt Dublin-prosedyren, kan Norge velge å realitetsbehandle asylsøknaden. Det betyr at Norge påtar seg ansvaret for søknaden. I så fall må UDI foreta asylintervju osv. Dette blir gjort i enkelte tilfeller hvor politiet ønsker prioritering og realitetsbehandling, og det er mulig å uttransportere til hjemlandet. Det må nettopp ligge bak for å kunne foreta en slik behandling. Denne muligheten er viktig for søkere som stadig vender tilbake på tross av at de tidligere er tilbakeført etter Dublin-forordningen, og for personer som har begått kriminalitet, men hvor vilkårene for varetektsfengsling ikke er oppfylt.